Nesbē Jū

Dēls

Jū Nesbē

Dēls

Jū Nesbē trilleris “Dēls” ir meistardarbs un lasītājam izraisa patiesi satraucošas emocijas… ar biedējoši ļauniem noziedzniekiem un poličiem tieši tā, kā jūs jau būsiet gaidījuši no šābrīža labākā norvēģu kriminālromānu autora…

The New York Times Book Review

Asiņaina atriebība, konkurentu medības un nesaudzīgs atklājums par mūsu cilvēku sugu. Jū Nesbē ir skandināvu kriminālromānu karalis.

Richmond Times Dispatch

Meistarīgi būvēts darbs, kas rūpīgi iedziļinās tādās grūti definējamās tēmās kā grēks, atpestīšana, mīlestība, ļaunums. Viens no Jū Nesbē labākajiem, dziļākajiem un pārliecinošākajiem darbiem.

Kirkus Reviews

Romāns “Dēls” ir tik spriedzes pārpilns un savā varā pakļaujošs, ka lasītājs patiesi jūtas kā pielīmēts pie grāmatas, līdz nav pāršķirta pēdējā lappuse, bet tas jau nav nekāds jaunums, runājot par Jū Nesbē darbiem… Pārsteidz Nesbē ideju bagātība un rakstnieka patiesā ieinteresētība izpētīt, kas tad cilvēku padara ļaunu.

Daily Style, Austrālija

Sižeta attīstības ātrums ir pirmais, kas ienāk prātā, domājot par Jū Nesbē jauno grāmatu, protams, pozitīvā nozīmē. Stāsts stiepjas un plešas kā tāda sarežģīta augstākās matemātikas formula ar daudziem nepazīstamiem tēliem šajā vienādojumā, un tomēr tas nekļūst mistisks vai pārspīlējošs savā izdomā… Jū Nesbē jau atkal ir izdevies!

Dagsavisen, Norvēģija

Augsta līmeņa spriedze un neierobežota brutalitāte. Sliktie zēni saņem, ko pelnījuši, un Nesbē ir vēl ciniskāks un tiešāks nekā iepriekš. Interesanti, ka romānā ir arī dažas mīlestības līnijas, mīlas stāstu aizmetņi, kas teiksim, gandrīz beidzas laimīgi…

Politiken, Dānija

…no kurienes viņš atnāks tiesāt dzīvos un mirušos..

PIRMĀ DAĻA

7

1.    NODAĻA

>

Rovera skatiens urbās garenās, vienpadsmit kvadrātmetru lielās cietuma kameras balti krāsotajā grīdā. Zelta priekšzobs viņa apakšžoklī viegli kodīja lūpu. Viņš bija nonācis līdz savas grēksūdzes smagākajai daļai. Vienīgā skaņa kamerā bija viņa nagu čirkstoņa, pirkstiem skrāpējot uz apakšdelma ietetovēto Madonnu. Puisis, kurš ar sakrustotām kājām sēdēja viņam iepretī gultā, kopš Rovera ienākšanas kamerā nebija bildis ne vārda. Viņš tikai māja ar galvu un samierinoši līdzīgi Budam smaidīja, cieši raugoties vienā punktā uz Rovera pieres. Viņu dēvēja par Soniju, un runāja, ka, būdams pusaudzis, viņš esot nomušījis divus cilvēkus, ari to, ka viņa tēvs esot bijis pērkams policists un viņam piemītot īpašas spējas. Grūti pateikt, vai puisis klausījās Roverā viņa zaļās acis un lielāko daļu sejas aizsedza gari, netīri mati bet tas nebija svarīgi. Rovers vienkārši gribēja saņemt grēku atlaidi un svētību, lai rītdien varētu iziet pa Valsts stingra režīma cietuma vārtiem ar atvieglojuma sajūtu. Rovers nebija ticīgais, bet nav taču slikti, ja cilvēks patiesi plāno izmainīt savu dzīvi un mēģina sākt dzīvot godīgi.

Rovers nopūtās:

-     Manuprāt, viņa bija baltkrieviete. Minska taču ir Baltkrievijā, vai ne?

Rovers pacēla galvu, taču puisis neatbildēja.

-     Nestors viņu dēvēja par Minsku, Rovers sacīja. Un teica, ka man viņa jānošauj.

Izsūdzot grēkus cilvēkam ar tik izmežģītām smadzenēm, tev ir liela priekšrocība: viņa atmiņā neiegulst ne vārdi, ne notikumi. Tu

it kā sarunājies pats ar sevi. Iespējams, tieši tādēļ Valsts cietuma ieslodzītie labāk izsūdzēja savus grēkus šim puisim, nevis garīdzniekam vai psihologam.

-    Nestors viņu kopā ar astoņām citām meitenēm turēja krātiņā Ēnerhaugenē. Austrumeiropietes un aziātes. Mazas. Pusaudzes. Vismaz ceru, ka tā. Bet Minska bija vecāka. Spēcīgāka. Viņa spēja aizbēgt. Un paspēja nokļūt līdz Teijenes parkam, kad viņu panāca Nestora milzu suns. Argentīniešu dogs, vai zini tādus?

Puiša skatiens nenovērsās, bet viņš pacēla roku, sataustīja bārdu un sāka to braucīt ar pirkstiem. Lielā, netīrā krekla piedurkne noslīdēja, atklājot kreveles un šļirces dūrienu pēdas.

Rovers turpināja:

-    Milzīgi, pretīgi suņi albīni. Nogalinās visu, uz ko saimnieks norādīs. Un arī vienu otru, uz kuru nenorādīs. Protams, šie suņi Norvēģijā ir aizliegti. Viens suņu audzēšanas klubs Rēlingenē tos importē no Čehijas un reģistrē kā baltos bokserus. Mēs ar Nestoru tur aizbraucām un nopirkām šo suni, kad tas vēl bija kucēns. Samaksājām vairāk par piecdesmit tūkstošiem skaidrā naudā. Bet kucēns bija tik mīlīgs, ka nebija iespējams iedomāties, kā tas…

Rovers spēji apklusa. Viņš zināja, ka runā par suni vienīgi tādēļ, lai novilcinātu stāstījumu, kura dēļ bija ieradies.

-    Jebkurā gadījumā…

Jebkurā gadījumā. Rovers uzmeta acis tetovējumam uz otrā apakšdelma. Katedrāle ar divām smailēm. Pa vienai uz katru soda izciešanas termiņu. Vienalga, nevienam gar to nebija daļas. Viņš bija piegādājis baikeru klubam kontrabandas ieročus un dažus no tiem savā darbnīcā nedaudz uzlabojis. To nu viņš pieprata. Pat ļoti labi. Tik labi, ka nevarēja vairs palikt neredzams un viņu saņēma ciet. Viņš bija tik lielisks, ka pēc pirmās atbrīvošanas Nestors viņu pievāca sev. Nopirka ar visām stērbelēm, lai labākie ieroči tiktu Nestora ļaudīm, nevis šiem baikeriem vai citiem konkurentiem. Par dažu mēnešu darbu Nestors bija samaksājis viņam vairāk, nekā Rovers savā mazajā motociklu darbnīciņā nopelnītu visā mūžā. Taču pretī Nestors prasīja daudz, pat pārāk daudz.

-     Noplūdusi asinīm, viņa gulēja starp kokiem. Klusi gulēja un tikai lūkojās uz mums. Suns bija nokodis viņai daļu no sejas, varēja redzēt zobus…

Rovers saviebās. Viņš bija ticis līdz lietas būtībai.

-     Nestors mums teica, ka pienācis laiks kādu sodīt par mācību citiem, ka esot laiks nodemonstrēt citām meitenēm, ar ko viņas riskē. Bet Minska šajā ziņā vairs nederot, jo viņas seja… Rovers norija siekalas. Un viņš lūdza mani to izdarīt. Piebeigt. Tas būtu manas lojalitātes pierādījums. Tā, lūk! Man līdzi bija veca, mazliet pielabota RugerMK2 pistole. Un es vēlējos to izdarīt. Tiešām vēlējos! Ne tā, lai…

Roveram aizrāvās elpa. Cik reižu viņš bija par to domājis, pārcilājot atmiņā tās nakts sekundes Teijenes parkā, atsaucot atmiņā epizodi ar meiteni, kurā viņš ar Nestoru bija galvenie varoņi, bet visi pārējie pat suns bija pierimis tikai klusējoši liecinieki. Simts reižu? Tūkstoš? Un tomēr tikai tagad, kad Rovers pirmo reizi par to ierunājās skaļi, viņš saprata, ka tas nav bijis sapnis, bet ir noticis īstenībā. Vai, pareizāk sakot, viņa ķermenis tikai tagad to sajuta un mēģināja iztukšot kuņģi. Rovers sāka dziļi elpot caur degunu, lai apspiestu vēlmi vemt.

-    Tomēr es nespēju. Kaut gan zināju, ka viņai jebkurā gadījumā būs jāmirst. Viņi turēja suni gatavībā, un es iedomājos, ka arī pats izvēlētos lodi. Bet likās, it kā mēlīte būtu ieķīlējusies pistolē. Es vienkārši nespēju to nospiest.

Puisis gandrīz nemanāmi māja ar galvu vai nu atbildēdams uz Rovera stāstījumu, vai arī tikai viņam vienīgajam sadzirdamas mūzikas taktī.

-     Nestors teica, ka mēs nevarot gaidīt mūžīgi, jo atrodamies taču pilsētas parkā. Viņš izņēma no maksts, kas bija piestiprināta pie kājas, savu mazo, līko nazi, pagājās uz priekšu, sagrāba meiteni aiz matiem, mazliet pacēla tās galvu un novicināja nazi gar viņas kaklu. It kā uzšķērstu zivi. No kakla trīs četras reizes izšļācās asiņu strūkla un viss. Viņa iztecēja. Bet vai zini, ko es atceros vislabāk? Suni. Kā tas, ieraudzījis asinis, iegaudojās!

Rovers paliecās uz priekšu, atspieda elkoņus uz ceļgaliem un, ar plaukstām aizsedzis ausis, sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ.

-     Un es nedarīju neko! Vienkārši stāvēju un skatījos. Ne velna nedarīju! Vienkārši noraudzījos, kā viņi to ietin segā un aiznes uz mašīnu. Mēs aizvedām meiteni uz mežu, uz Estmarksetru, izvilkām no mašīnas un nometām no kraujas Ulsrudvanneta ezerā. Tur daudzi pastaigājas ar suņiem, tādēļ viņu atrada jau nākamajā dienā. Lieta tāda, ka Nestors taču gribēja, lai viņu atrod, vai ne? Gribēja, lai avīzē būtu fotogrāfijas, kurās redzams, kā ar meiteni izrīkojušies. Viņš varētu tās parādīt citām meitenēm!

Rovers atņēma plaukstas no ausīm.

-     Es pārstāju gulēt, jo miegā mani mocīja murgaini sapņi: meitene bez vaiga, kas man uzsmaida ar atsegto zobu rindu. Tad devos pie Nestora un pateicu, ka man jāizstājas. Sacīju, ka vairs nevīlēšu un neslīpēšu Uzi un Glock, ka tikai vēlos atkal labot motociklus, ka gribu dzīvot mierpilnu dzīvi un pastāvīgi nedomāt par kruķiem. Nestors piekrita, jo droši vien bija sapratis, ka manī nav daudz sliktā puiša īpašību, bet sīki izskaidroja, kas mani sagaida, ja izpļāpāšos. Tā es uzsāku godīgu dzīvi. Atteicos no visiem piedāvājumiem, kaut gan man joprojām bija palikuši vairāki ellīgi labi Uzi. Tomēr visu laiku man bija sajūta, ka kaut kas briest. Ka mani gatavojas piebeigt. Jā, kad kruķi mani nogrāba un iesēdināja drošā krātiņā, es jutos gandrīz vai atvieglots. Saņēma mani par vecu lietu, kurā biju tikai līdzdalībnieks: viņi bija arestējuši divus cilvēkus, un abi bija pateikuši, ka ar ieročiem viņus esot apgādājis es. Un es uzreiz atzinos.

Rovers dobji iesmējās. Ieklepojās. Paliecās krēslā uz priekšu.

-     Es iziešu no šejienes pēc astoņpadsmit stundām. Es ne velna nezinu, kas mani sagaida! Zinu vienīgi to, ka Nestoram ir pateikts, ka mani laiž ārā, kaut ari tas notiek četras nedēļas agrāk. Viņš zina visu, kas notiek gan šeit, gan policijā! Tiem visur ir savi cilvēki tik daudz esmu paspējis noskaidrot. Es domāju tā: ja viņš gribētu mani nožmiegt, tad varētu to izdarīt arī šeit un negaidīt, līdz atkal nokļūstu brīvībā! Kā tev šķiet?

Rovers gaidīja. Valdīja klusums. Radās sajūta, ka puiša galvā vispār nav nevienas domas.

-    Vienalga, Rovers noteica. Neliela svētība taču man nevarētu kaitēt, vai ne?

Izdzirdot vārdu “svētība”, sēdošā puiša acīs kaut kas uzzibsnīja. Viņš pacēla labo roku un pamāja, lai Rovers pienāk tuvāk un nometas uz ceļiem. Rovers notupās uz mazās sedziņas līdzās gultai. Nevienam citam ieslodzītajam Franks neatļāva likt uz grīdas sedziņas. Tas bija viens no šveiciešu modeļa principiem, kas bija ieviests Valsts cietumā, kamerās nedrīkstēja būt nekā lieka. Personīgo lietu skaits bija ierobežots līdz divdesmit. Piemēram, ja vēlies divus apavu pārus, tad jāatdod divi pāri bikšu vai divas grāmatas. Rovers ieskatījās puiša sejā. Tas ar mēles galiņu aplaizīja sausās, sasprēgājušās lūpas. Viņa balss bija pārsteidzoši augsta, un, kaut gan vārdi veidojās lēni un gandrīz čukstus, dikcija viņam bija skaidra:

-    Visi zemes un debesu dievi apžēlosies par tevi un piedos tavus grēkus! Tu mirsi, bet apžēlotā grēcinieka dvēsele nonāks paradīzē. Āmen!

Rovers nolieca galvu. Sajuta puiša kreiso roku uz sava gludi skūtā pakauša. Viņš bija kreilis, bet šajā gadījumā nebija vajadzības būt statistikas mīļotājam, lai uzskatītu, ka kreilim dzīves ilgums ir mazāks nekā labrocim. Pārdozēšana varēja notikt kā rītdien, tā pēc gadiem desmit to nezināja neviens. Bet tām valodām, it kā šī puiša kreisā roka spējot dziedināt, Rovers neticēja. Viņš neticēja arī šīm spējām svētīt. Galu galā kāpēc viņš te vispār sēdēja?

Jā… Ar reliģiju ir tāpat kā ar apdrošināšanu pret ugunsgrēku: tu nopietni nedomā, ka tā tev vajadzīga, bet, ja cilvēki apgalvo, ka puisis var uzņemties tavas ciešanas, kādēļ nepiekrist un neatvieglot dvēseli?

Vēl vairāk Roveru interesēja, kā tas varēja gadīties, ka tāds puisis spējis aukstasinīgi nogalināt. Roveram likās, ka kaut kas nesaskan. Varbūt ļaudis runā taisnību, sakot, ka nelabais ierodas lepnā apģērbā.

-     Salaam alaikum! balss ierunājās, un roka no viņa pakauša nozuda.

Noliecis galvu, Rovers turpināja sēdēt. Ar mēles galiņu pataustīja gludo zelta zoba maliņu. Vai tagad viņš būtu gatavs? Vai būtu gatavs tikties ar savu radītāju, ja reiz pienācis laiks? Viņš pacēla galvu.

-     Es zinu, ka tu nekad neprasi samaksu, bet…

Viņš paskatījās uz puiša kailo pēdu. Pie lielās vēnas bija redzamas šļirces dūrienu pēdas.

-    Iepriekšējā reizē es sēdēju Botsenā, un tur sagādāt narkotikas izdevās visiem, no problem. Bet tas taču nav nekāds stingrā režīma cietums! Runā, ka Frankam šeit ir izdevies noslēgt visas spraudziņas. Bet… Rovers iebāza roku kabatā, …gluži patiesība tā nav!

Viņš izvilka kādu priekšmetu mobilā telefona izmērā apzeltītu, mikropistolei līdzīgu mantiņu un nospieda tās mazītiņo mēlīti. No stobra izšāvās maza liesmiņa.

-     Vai agrāk esi tādu redzējis? Jā, protams, esi! Kad es ierados, vismaz tie uzraugi, kuri mani pārmeklēja, to redzēja. Viņi sacīja, ka pārdodot lētas kontrabandas cigaretes ja mani tas interesējot. Tie ļāva man paturēt šīs šķilta viņas. Droši vien nebija lasījuši manu personīgo lietu. Vai nav savādi, ka šī valsts vispār funkcionē, ja cilvēki tik nevīžīgi pilda savus pienākumus?

Rovers pasvārstīja šķiltaviņas plaukstā.

-      Pirms astoņiem gadiem es izgatavoju divas šādas lietiņas. Nedomāju, ka pārspīlēju, sakot, ka šajā valstī neviens nespētu šo darbu nostrādāt labāk! Uzdevumu saņēmu no starpnieka. Tas teica, ka klients vēloties tādu šaujamieroci, kas nebūtu jāslēpj, tādu, kas nelīdzinātos ierocim. Es izdomāju šo lietiņu. Cilvēkiem ir dīvains domu gājiens. Pirmais, ko tie, ieraugot šo, iedomājas: pistole! Bet, tiklīdz tu parādi, ka to var izmantot kā šķiltaviņas, šī pirmā doma tūdaļ tiek noraidīta! Tie noticēs, ka to varētu izmantot kā zobu birstīti vai skrūvgriezi. Bet ne kā pistoli. Nu, tā…

Rovers pagrieza skrūvīti spala apakšdaļā.

-     Tajā var ievietot divas deviņu milimetru kalibra lodes. Es šo nokristīju par “sievu slepkavu”. Rovers pavērsa stobru pret puisi.

-     Viena lode tev, dārgā… Tad pielika to sev pie deniņiem. Un viena man!

Mazajā kamerā Rovera smiekli izskanēja neparasti vientuļi.

-     Vienalga. Patiesībā man vajadzēja izgatavot tikai vienu, jo pasūtītājs negribēja, lai kāds cits zinātu šī izgudrojuma noslēpumu. Bet es uztaisīju vēl vienu! Un paķēru sev līdzi, gadījumā ja Nestors mēģinātu kādu pie manis šeit iesūtīt. Bet tagad, kad rīt eju ārā, tā man vairs nebūs vajadzīga tā ir tava! Un šeit… No otras kabatas Rovers izvilka cigarešu paciņu. Būs aizdomīgi, ja tev nebūs cigarešu, vai ne?

Viņš atvēra paciņu un ielika tajā nodzeltējušu vizītkarti “Rovera motociklu darbnīca”.

-    Ja tev radīsies vajadzība remontēt motociklu, tad šeit ir mana adrese! Vai arī ja vēlēsies iegādāties ellīgi labu Uzi. Kā jau teicu, man vēl ir palikuši…

Atvērās durvis, un skaļa balss nodārdināja:

-     Rover, nāc ārā!

Rovers pagriezās. Durvīs stāvošā uzrauga bikšu siksna lielā atslēgu saišķa smaguma dēļ bija noslīdējusi zem vēdera, kas bija uzblīdis līdzīgi uzrūgušai mīklai.

-    Pie jūsu svētības ieradies apmeklētājs. Varētu teikt tuvs radinieks. Viņš ņirdzīgi iesmējās un pievērsās kādam, kurš stāvēja aiz durvīm. Vai izturēsi, Pēr?

Rovers pabāza pistoli un cigarešu paciņu zem puiša gultas segas, piecēlās un pēdējo reizi paskatījās uz viņu. Tad ātri izgāja.

Cietuma mācītājs sakārtoja jauno, balto apkaklīti, kas, šķiet, nekad nestāvēja, kā nākas. Tuvs radinieks. Vai izturēsi, Pēr? Vairāk par visu viņam gribējās iespļaut uzrauga izsmējīgajā, taukaini spīdīgajā ģīmī. Tomēr viņš draudzīgi pamāja ar galvu no kameras iznākošajam ieslodzītajam, izlikdamies, ka pazīst viņu. Uzmeta skatienu viņa tetovējumam uz apakšdelma. Madonna un katedrāle. Bet nē visu šo gadu laikā ir bijis pārāk daudz seju un tetovējumu, lai viņš spētu tos atšķirt.

Mācītājs iegāja kamerā. Smaržoja pēc vīraka. Vismaz pēc kaut kā līdzīga vīrakam. Vai arī pēc piedegušām narkotikām.

-     Labdien, Sonij!

Gultā sēdošais jaunais cilvēks nepacēla galvu, tikai lēni pamāja. Pērs Vollans pieļāva iespēju, ka ir ticis pamanīts un pazīts. Atzīts.

Viņš apsēdās uz krēsla, ar zināmu nepatiku sajuzdams tā siltumu, ko bija radījis iepriekšējais sēdētājs. Līdzpaņemto Bībeli viņš nolika uz gultas blakus ieslodzītajam.

-              Šodien es noliku ziedus uz tavu vecāku kapa, viņš ieteicās.

-     Zinu, tu to nelūdzi, bet…

Pērs Vollans mēģināja notvert puiša skatienu. Viņam pašam bija divi dēli, abi jau pieauguši un pametuši mājas. Kā viņš pats. Starpība tikai tāda, ka viņš labprāt uzņemtu tos atpakaļ. Tiesas sēdes protokolā bija viena no aizstāvības liecinieka, kāda skolotāja, liecība, ka Sonijs bijis paraugskolnieks, talantīgs cīkstonis, labi ieredzēts un allaž izpalīdzīgs. Jā, viņš esot pat izteicies, ka vēloties kļūt par policistu kā viņa tēvs. Bet neviens neesot redzējis Soniju skolā kopš tās dienas, kad viņa tēvs tika atrasts miris ar pašnāvnieka atvadu vēstuli, kurā bija atzinies korupcijā. Mācītājs mēģināja iedomāties piecpadsmitgadīgā puiša kauna sajūtu. Viņš mēģināja iztēloties, kādu kaunu izjutīs viņa paša dēli, ja kādreiz uzzinās, ko darījis viņu tēvs. Viņš sakārtoja apkaklīti.

-     Paldies! puisis noteica.

Pērs iedomājās, cik gan jauns izskatās Sonijs. Viņam, visticamāk, drīz paliks trīsdesmit. Jā. Ieradies astoņpadsmit gadu vecumā, viņš bija te nosēdējis divpadsmit gadus. Iespējams, viņu bija mumificējušas narkotikas un neļāva novecot. Auga vienīgi mati un bārda, bet uz pasauli ar izbrīnu raudzījās tās pašas nevainīgās bērna acis. Uz ļauno pasauli. Dievs zināja, ka tā ir ļauna. Pērs Vollans bija cietuma mācītājs jau ilgāk nekā četrdesmit gadus un redzējis, kā pasaule kļūst aizvien ļaunāka un ļaunāka. Ļaunums bija līdzīgs vēža šūnai, kas izplatās, veselās šūnas padarot slimas, iekožot tām kā vampīrs un liekot sabrukt. Un, ja kāds ticis sakosts, tad nekad neizglābsies. Neviens.

-    Kā tev iet, Sonij? Vai atvaļinājums bija lielisks? Vai redzēji jūru?

Atbilde nesekoja.

Pērs Vollans ieklepojās.

-     Uzraugs saka: tu redzēji jūru. Varbūt esi lasījis avīzēs, ka netālu no tās vietas nākamajā dienā tikusi atrasta kāda nogalināta sieviete? Savā mājā, gultā. Viņas galva bija… jā. Detaļas ir šeit… Viņš ar pirkstu pabungoja pa Bībeli. Uzraugs jau ir iesniedzis ziņojumu, ka pie jūras tu esot aizbēdzis un viņš tevi atradis stundu vēlāk, pie ceļa. Tu neesot gribējis stāstīt, kur bijis. Ir svarīgi, lai tu nepateiktu kaut ko tādu, kas ir pretrunā ar viņa ziņojumu, saproti? Kā parasti, tu runāsi pēc iespējas mazāk! Labi? Sonij?

Pērs Vollans ieskatījās puisim acīs. Tās neizteica gandrīz neko no tā, kas norisinās viņa smadzenēs, bet mācītājs jutās diezgan drošs, ka Sonijs Lofthuss izpildīs instrukcijas un neteiks neko lieku ne izmeklētājiem, ne prokuroram. Viņš tikai skaļā, maigā balsī pateiks “jā”, kad viņam jautās, vai atzīst savu vainu. Lai gan tas varēja izklausīties paradoksāli, reizēm viņš ievēroja Sonijā spēju koncentrēties, gribasspēku un izdzīvošanas instinktu, kas šo narkomānu izcēla pārējo vidū, kuri vienmēr ļāvās straumei, kuriem nekad nebija citu plānu un kuri visu laiku tuvojās sava ceļa galam. Šis gribasspēks varēja izpausties kā pēkšņi apskaidrots skatiens vai jautājums, liecinot, ka viņš visu laiku ir bijis šeit, ka visu ir dzirdējis un sapratis. Viņš varēja pēkšņi piecelties, nezaudējot koordinācijas spējas, līdzsvaru un lokanumu, kas nepiemīt citiem narkomāniem ar stāžu. Bet dažreiz, kā pašlaik, nebija viegli konstatēt, vai viņš vispār kaut ko ir sapratis.

Vollans pagrozījās krēslā.

-     Protams, tas nozīmē, ka dažus gadus tev nebūs jaunu atvaļinājumu! Bet tu taču, vienalga, ārpusē nejūties labi, vai ne? Un tagad tu esi redzējis jūru!

-     Tā bija upe! Vai tas bija vīrs?

Mācītājs notrīsēja. Tā gadās, kad tumšu ūdens virsmu tavā priekšā kaut kas negaidīti saviļņo.

-     Es nezinu. Vai tas ir svarīgi?

Atbildes nebija. Vollans nopūtās. Atkal sajuta nelabumu. Tas kādu laiciņu ik pa brīdim atkārtojās. Varbūt vajadzētu izbrīvēt laiku un aiziet pie ārsta uz pārbaudi.

-     Nedomā par to, Sonij! Svarīgāk ir tas, ka brīvībā tādiem kā tu visu dienu ir jāmedī, lai sagādātu sev vienu devu! Bet šeit viņš parūpēsies par visu! Atceries, ka laiks rit! Kad iepriekšējām slepkavībām iestāsies noilgums, tu viņiem vairs nebūsi vajadzīgs. Bet ar šo slepkavību tu būsi pagarinājis termiņu!

-     Tas bija vīrs. Tātad viņš ir bagāts?

Vollans norādīja uz Bībeli.

-    Tajā ir mājas apraksts, kurā tu iegāji! Tā šķiet liela un lieliski aprīkota. Bet signalizācija, kam vajadzētu šo turību apsargāt, nebija ieslēgta, un durvis pat nebija aizslēgtas! Viņa uzvārds Morsands. Kuģīpašnieks ar apsēju uz acs. Varbūt esi redzējis viņu avīzēs?

-Jā-

-     Tiešām? Nedomāju, ka tu…

-    Jā, es viņu nogalināju! Jā, es izlasīšu, kā es to izdarīju!

Pērs Vollans nopūtās.

-     Labi. Ir dažas detaļas, kuras tev jāņem vērā, attiecībā uz veidu, kādā viņa tika nogalināta.

-     Skaidrs.

-    Viņai… nozāģēja galvas virsējo daļu! Tu būsi izmantojis zāģi. Saproti?

Pēc šiem vārdiem sekoja ilgs klusuma brīdis, un Pērs Vollans jau sāka prātot, vai nepārtraukt to ar vemšanas skaņām. Jā, labāk izvemties nekā laist šādus vārdus ārā no mutes! Viņš paskatījās uz jauno vīrieti. Kas nosaka, kādai jābūt cilvēka dzīvei? Nejaušu notikumu ķēde, kuru tas nespēj ietekmēt, vai kosmiskā gravitācija, kura neizbēgami velk to vajadzīgajā virzienā? Vollans vēlreiz paraustīja jauno, neparasti cieto mācītāja krekla apkaklīti. Apspieda nelabumu un izslējās. Atcerējās par likmi.

Viņš piecēlās.

-   Ja tev ievajadzēsies ar mani sazināties: pašlaik es dzīvoju pansijā pie Aleksandra Hjellanna laukuma.

Vollans pamanīja puiša jautājošo skatienu.

-    Tas tikai pagaidām. Viņš īsi iesmējās. Sieva izdzina mani no mājām, un es taču pazīstu pansijas ļaudis, tā nu…

Viņš pēkšņi aprāvās. Mācītājs saprata, kāpēc tik daudzi no ieslodzītajiem nāca pie Sonija izkratīt sirdi. Tas bija klusums. Uzsūcošais vakuums ap cilvēku, kurš tikai klausās, bez jebkādas reakcijas vai nosodījuma. Kurš, neko nedarot, velk no tevis ārā vārdus un noslēpumus. Vollans bija mēģinājis darīt to pašu kā mācītājs, bet ieslodzītie it kā saoda, ka viņam ir kāds plāns. Tie nezināja, kāds, tikai juta, ka viņš, uzzinot to noslēpumus, cenšas sasniegt kaut kādu mērķi. Nodrošināt pieeju viņu dvēselēm un vēlāk saņemt par to atlīdzību debesīs.

Mācītājs redzēja, ka jaunais vīrietis atver Bībeli. Tas bija līdz smieklīgumam klasiski: tukšums, izgriežot lapās bedrīti. Tajā atradās salocītas lapiņas ar nepieciešamajām instrukcijām, lai varētu atzīties. Un trīs mazas paciņas ar heroīnu.

2.    NODAĻA

j

Arills Franks, nepaceļot acis no papīriem, īsi uzsauca:

-     Ienāciet!

Viņš dzirdēja, kā atveras durvis. Cietuma priekšnieka vietnieka pieņemšanas telpas sekretāre īna jau bija paziņojusi par apmeklētāja ierašanos, un vienu mirkli Arills Franks bija iedomājies palūgt viņai, lai pasaka cietuma mācītājam, ka ir aizņemts. Tie pat nebija meli, jo pēc pusstundas viņam Policijas pārvaldē bija jātiekas ar policijas priekšnieku. Bet Pēra Vollana stāvoklis pēdējā laikā nebija tik stabils, kā visi to vēlētos, un derētu vēlreiz pārliecināties, ka viņš ir uz viena viļņa ar pārējiem. Šajā lietā nebija vietas kļūmēm neviens nedrīkstēja kļūdīties.

-    Apsēsties nav vajadzības, cietuma priekšnieka vietnieks ierunājās, parakstīja vienu uz rakstāmgalda gulošu papīru un piecēlās.

-     Pa ceļam varēsi man izstāstīt, kas par lietu!

Viņš devās uz durvju pusi un noņēma no drēbju pakaramā formas cepuri. Aiz muguras bija dzirdami mācītāja šļūcošie soļi. Arills Franks pateica īnai, ka atgriezīsies pēc pusotras stundas, un piespieda rādītājpirkstu pie skenera, lai atvērtu durvis, kas veda uz kāpnēm. Cietums bija divstāvu ēka bez lifta. Lifti tas nozīmēja liftu šahtas, kas savukārt nozīmēja iespējamos bēgšanas ceļus, kuri ugunsgrēka gadījumā jānoslēdz. Un ugunsgrēks ar tam sekojošo haotisko evakuāciju ir tikai viens no daudzajiem veidiem, kādus gudri ieslodzītie izmanto bēgšanai, la paša iemesla dēļ visi elektrības vadi, drošinātāju skapji un ūdensvada caurules bija neaizsniedzami: tie atradās vai nu ēkas ārpusē, vai arī sienās. Šeit bija padomāts par visu. Viņš bija padomājis par visu. Projektējot šo

cietumu, viņš bija sēdējis kopā ar arhitektiem un starptautiskajiem cietumu ekspertiem. Jā, par paraugu tika izvēlēts cietums Lencburgā Argavas kantonā Šveicē: supermodems, bet vienkāršs, kurā īpaša uzmanība pievērsta drošībai un efektivitātei, nevis komfortam. Bet Valsts cietumu bija radījis viņš, Arills Franks. Valsts cietums tas bija Arills Franks, un otrādi. Un tas, kāpēc viņš bija tikai cietuma priekšnieka palīgs un kāpēc par priekšnieku ticis nozīmēts šis broileris no Haldenes cietuma, būtu jājautā darbā pieņemšanas padomei, kaut velns to parautu! Protams, reizēm viņš varēja būt ass un nemēģināja pielaizīties politiķiem, aplaudējot par katru jaunu un spožu ideju, kā būtu reformējama cietumu sistēma, iekams nav pabeigta iepriekšējā reforma. Bet viņš prata savu darbu turēt ieslodzītos aiz atslēgas tā, lai tie neslimotu, nenomirtu vai nekļūtu jūtami sliktāki cilvēki. Viņš bija lojāls pret tiem, kuri pelnīja viņa lojalitāti, un rūpējās par savējiem. Tas bija vairāk, nekā varētu sacīt par tiem, kuri šajā sapuvušajā policijas hierarhijā atradās augstāk par viņu. Reiz, pirms acīmredzamās viņa apiešanas, Arills Franks bija iztēlojies, kā pēc aiziešanas no darba foajē uzstādīs nelielu viņa krūšutēlu, kaut arī sieva apšaubīja, vai viņa torss bez kakla, buldogam līdzīgā seja un gandrīz kailais pauris būtu piemēroti bistei. Bet, ja cilvēks nesaņem pēc nopelniem, tad nopelnītais ir jāiegūst pašam tāds tagad bija viņa uzskats.

-   Es vairs nevaru to darīt, ejot pa koridoru, Pērs Vollans viņam aiz muguras ierunājās.

-     Ko darīt?

-    Es esmu mācītājs. Tas, ko nodarām šim puisim… Mēs liekam viņam izciest sodu par to, ko viņš nav darījis! Sēdēt vīra vietā, kurš…

-     Klusāk!

Pie kontroles telpas Frankam patika to dēvēt par “tiltu” viņi pagāja garām kādam vecākam vīram, kurš nedaudz atvilka elpu pēc grīdas beršanas. Tas draudzīgi pamāja Frankam. Juhanness bija vecākais ieslodzītais, un Frankam viņš patika draudzīga dvēsele, kas reiz pagājušajā gadsimtā bija ievedis nedaudz narkotiku un, gadiem ritot, bija tik pamatīgi internalizējies, iedzīvojies un apradis ar šo dzīvi, ka vienīgais, no kā viņš baidījās, bija tā diena, kad būs spiests doties ārā no šejienes. Kaut gan šādi ieslodzītie nelika Valsts cietumam risināt tam atbilstošos uzdevumus.

-     Vai tev ir netīra sirdsapziņa, Vollan?

-    Jā. Jā, tā ir, Arill!

Franks īsti neatcerējās, kad kolēģi bija sākuši saukt savus priekšniekus vārdā. Vai arī kad cietuma priekšnieki uniformas vietā bija sākuši valkāt civilo apģērbu. Dažviet pat uzraugi nestaigāja formastērpos. Nekārtību laikā Francisco de Mar cietumā Sanpaulu pilsētā tie bija šāvuši ar asaru gāzes lādiņiem uz savējiem, jo nebija spējuši atšķirt uzraugus no cietumniekiem.

-     Es gribu izstāties! mācītājs nosēca.

-     Ak tā?

Franks viegliem soļiem kāpa lejup pa kāpnēm. Kaut gan līdz pensijai viņam bija atlicis mazāk par desmit gadiem, Arills bija labā formā, jo viņš trenējās. Tā bija vēl viena piemirsta īpašība nozarē, kurā liekais svars drīz būs norma, nevis izņēmums. Vai viņš nebija trenējis vietējo peldētāju komandu toreiz, kad viņa meita nodarbojās ar peldēšanu? Vai brīvajā laikā nebija sniedzis savu ieguldījumu sabiedrības labā un atmaksājis šai sabiedrībai, kas daudziem cilvēkiem tik daudz devusi? Šeit tā nebija.

-    Un kā ir ar sirdsapziņas pārmetumiem, ja runājam par puišeļiem, Vollan? Mums ir pierādījumi, ka esi tiem uzmācies!

Franks piespieda rādītājpirkstu pie nākamā sensora, pie durvīm uz koridoru, kas rietumu virzienā aizveda līdz kamerām, bet austrumu pie darbinieku ģērbtuvēm un izejas uz mašīnu stāvvietu.

-     Manuprāt, tev jādomā par to, ka Sonijs Lofthuss izcieš sodu arī par taviem grēkiem, Vollan!

Jaunas durvis, vēl viens sensors. Franks pielika tam rādītājpirkstu. Viņam patika šis izgudrojums, ko bija noskatījis no Obihiro cietuma Kuširo pilsētā Japānā. Atslēgu vietā, ko varēja gan nozaudēt, gan izgatavot tām dublikātus, pirkstu nospiedumi visiem tiem, kuri drīkstēja iziet pa šīm durvīm, tika iereģistrēti datubāzē. Tas izslēdza risku, ja kādam bija nevīžīga attieksme pret atslēgām, un kļuva iespējams noskaidrot, kurš un kad pa kurām durvīm ir izgājis. Protams, bija novērošanas kameras, tomēr sejas varēja apslēpt. Bet pirkstu nospiedumus ne. Durvis čīkstēdamas atvērās, un viņi iegāja priekštelpā.

-     Es saku, Arill, ka vairs nespēju!

Franks pielika pie lūpām rādītājpirkstu. Papildus novērošanas kamerām, kas aptvēra gandrīz visu cietuma teritoriju, priekštelpā bija iemontētas divpusējas sarunu iekārtas, lai būtu iespējams sazināties ar kontroles telpu, gadījumā ja kaut kāda iemesla dēļ nevarētu turpināt ceļu. Viņi izgāja no priekštelpas un devās uz garderobi, kur atradās dušas un skapīši darbinieku apģērba un citu personīgo lietu uzglabāšanai. Cietuma priekšnieka vietniekam bija universālā atslēga, kas derēja visiem skapīšiem, bet Franks uzskatīja, ka šī informācija darbiniekiem nav jāzina, drīzāk gan pretēji.

-              Man likās, ka tu saproti, ar ko tev ir darīšana! Franks teica.

-    Tu nevari visu vienkārši pamest. Šiem cilvēkiem lojalitāte ir dzīvības vai nāves jautājums!

-     Es zinu! Pērs Vollans atbildēja. Viņa sēkšanā bija iezagusies pretīga, čērkstoša skaņa. Bet es runāju par mūžīgo dzīvi un nāvi!

Franks apstājās pie izejas durvīm un pameta skatienu uz garderobes skapīšiem kreisajā pusē, lai pārliecinātos, ka viņi ir vieni.

-     Vai tu zini, ar ko riskē?

-     Es nevienam neteikšu ne vārda, un Dievs ir mans liecinieks, ka es runāju patiesību! Gribu, lai tu viņiem tieši tā ari pasaki, Arill! Ka būšu mēms kā austere, ka es tikai vēlos izstāties! Vai vari man palīdzēt?

Franks pameta skatienu uz sensoru. Izeja. Uz āru veda tikai divi ceļi. Šī, aizmugures izeja, un otra cauri reģistratūrai ēkas priekšējā pusē. Nekādu ventilācijas cauruļu, nekādu avārijas izeju, nekādu kanalizācijas cauruļu, kurās spētu ielīst cilvēks!

-     Varbūt, viņš noteica un uzlika pirkstu uz sensora.

Virs durvju roktura iemirgojās maza, sarkana gaismiņa, liecinot par to, ka tiek pārbaudīta datubāze. Tā nodzisa, un iedegās zaļa uguntiņa. Viņš atvēra durvis. Vasaras saule žilbināja, un, šķērsojot lielo stāvvietas laukumu, Franks uzlika saulesbrilles.

-     Es paziņošu, viņš sacīja un, velkot ārā no kabatas mašīnas atslēgas, pašķielēja uz sargbūdiņu.

Tajā visu diennakti dežurēja divi bruņoti vīri, un gan iebrauktuvi, gan izbrauktuvi aizšķērsoja tērauda barjeras, kuras pat Arilla Franka jaunais Porsche Cayenne nespētu pārvarēt. Iespējams, tas

izdotos ar Hummer Hl, ko viņš patiesībā vēlējās nopirkt, bet tas bija pārāk plats, jo iebrauktuves speciāli bija izveidotas ļoti šauras, lai apturētu lielos transporta līdzekļus. To dēļ sešus metrus augstā žoga iekšpusē, kas apjoza visu cietumu, viņš bija izveidojis tērauda nožogojumu. Franks bija iesniedzis lūgumu atļaujai pieslēgt to elektrībai, taču municipālā celtniecības nodaļa, protams, to noraidīja, norādot, ka cietums atrodas Oslo centrā un tādējādi varot ciest nevainīgi cilvēki. Kādi gan nevainīgie, ja tiem, lai no ielas puses piekļūtu pie žoga, vispirms jāpārvar piecu metru augstais mūris ar dzeloņdrātīm virs tā?

-     Starp citu, uz kurieni tu dodies?

-     Uz Aleksandra Hjellanna laukumu, Pērs Vollans ar cerību balsī atbildēja.

-     Piedod! Ārills noteica. Nav pa ceļam.

-     Tas nekas, tepat ir autobusa pietura.

-     Labi. Došu tev ziņu!

Cietuma priekšnieka vietnieks iesēdās mašīnā un piebrauca pie caurlaides punkta. Instrukcijā bija norādīts, ka visām mašīnām šeit ir jāapstājas un tajās sēdošās personas jāpārbauda. Tas attiecās arī uz viņu. Bet šoreiz, redzēdami, ka no cietuma iznāk viņš un iesēžas mašīnā, apsargi uzreiz pacēla barjeru un ļāva izbraukt. Franks atmāja pretī viņu sveicienam. Simt metrus tālāk, pie krustojuma ar galveno ielu, viņš apstājās pie luksofora. Sēdēja un skatījās atpakaļskata spogulī uz savu mīļo Valsts cietuma ēku. Tas bija gandrīz, bet ne pilnīgi perfekts. Ja ne no celtniecības pārvaldes, tad no departamenta vai no daļēji korumpētās darbā pieņemšanas padomes bieži vien nāca jaunas, idiotiskas instrukcijas. Franks pats tikai vēlējās, lai būtu labi visiem pilsētā strādājošajiem, godīgajiem līdzpilsoņiem, kuri ir pelnījuši mierpilnu dzīvi un zināmu materiālo labklājību. Viss varētu būt citādi. Šādi viņš nevēlējās. Saviem skolniekiem peldēšanas treniņos viņš vienmēr bija teicis: peldiet, vai ari noslīksiet, neviens jums nepalīdzēs. Franka domas atgriezās pie gaidāmās tikšanās. Viņš bija saņēmis paziņojumu, kas jānodod tālāk. Un nešaubījās par to, kāds būs rezultāts.

Iedegās zaļā gaisma, un Franks piedeva gāzi.

3.    NODAĻA

Pērs Vollans šķērsoja parku pie Aleksandra Hjellanna laukuma. Jūlijs šogad bija padevies lietains un neparasti auksts, bet tagad saule bija atgriezusies un parks priecēja ar savu spilgto zaļumu kā pavasari. Joprojām valdīja vasara, parkā visur sēdēja cilvēki -, pavērsuši sejas pret sauli un pievēruši acis, tie izbaudīja tās siltumu tik cītīgi, it kā tas būtu katram ierobežotā daudzumā. Rībēja skeitbordu dēļi, guldzēja alus cilvēki nesa sešu bundžiņu komplektus uz grilēšanas vietām pilsētas parkos vai uz balkoniem. Bija ari tādi, kas siltuma atgriešanos novērtēja vairāk par pārējiem. Likās pat, ka transporta izplūdes gāzes ap laukumu būtu tos nokvēpinājušas. Viņu nožēlojamie ķermeņi sakņupuši sēdēja uz soliņiem ap strūklaku, tomēr tie sveicināja mācītāju aizsmakušās, kaiju kliedzieniem līdzīgās, priecīgās balsis. Viņš apstājās Ūelanna un Valdemāra Trānes ielu krustojumā un gaidīja, kad luksoforā parādīsies zaļais cilvēciņš. Autobusi un kravas mašīnas zibēja garām tepat, acu priekšā. Nama fasāde ielas pretējā pusē gan parādījās, gan nozuda. Iecienītā restorāniņa Tranen logiem priekšā bija aizvilkta plēve. Kopš ēkas uzcelšanas brīža 1921. gadā tas bija remdējis slāpes pilsētas izslāpušākajiem iedzīvotājiem. Pēdējos trīsdesmit gadus tos iepriecināja Amijs Skiffle-Joe Norse, kurš, ģērbies kovboja apģērbā un sēdēdams uz vienriteņa, dziedāja un spēlēja ģitāru kopā ar savu orķestriti divu cilvēku sastāvā padzīvojušu, aklu ērģelnieku un taizemiešu sievieti ar tamburīnu un mašīnas signāltauri. Pēra Vollana skatiens aizslīdēja augšup pa nama fasādi līdz dzelzī kaltiem burtiem īlas pansija. Kara laikā te bija radušas mājvietu sievietes ar ārlaulībā

dzimušiem bērniem. Tagad varas iestādes piedāvāja šeit dzīvokļus pilsētas bezcerīgākajiem narkomāniem. Tiem, kuriem nebija ne mazākās vēlēšanās ārstēties. Pēdējā pieturvieta.

Pērs Vollans šķērsoja ielu, apstājās pie vienistabas dzīvoklīšu namdurvīm un piezvanīja. Ieskatījās novērošanas kameras actiņā. Durvīs kaut kas nodūca, un viņš iegāja. Sniegto pakalpojumu dēļ viņam bija iedevuši istabiņu uz divām nedēļām. Tas bija noticis pirms mēneša.

-    Sveiks, Pēr! jaunā brūnace, kura bija nonākusi lejā, lai atslēgtu režģotās durvis uz kāpnēm, sacīja. Kāds bija sabojājis slēdzeni, un no ārpuses durvis nebija iespējams atslēgt. Kafejnīca patiesībā ir slēgta, bet, ja tūlīt dosies turp, varbūt vēl paspēsi!

-     Paldies, Marta, es neesmu izsalcis!

-     Tu izskaties noguris.

-     No cietuma nācu kājām.

-     Tiešām? Vai autobusa nebija?

Viņa sāka kāpt augšup pa kāpnēm, un Pērs steberēja nopakaļ.

-     Man vajadzēja padomāt, viņš atbildēja.

-     Starp citu, te viens bija atnācis un vaicāja pēc tevis!

Pērs sastinga.

-     Kas?

-     Nejautāju. Varbūt policists.

-     Kādēļ tu tā domā?

-    Viņiem tik ļoti gribējās tevi satikt, ka es nospriedu: tam varētu būt sakars ar kādu tev pazīstamu ieslodzīto!

Viņi jau nāk, Pērs nodomāja.

-     Vai tu kaut kam tici, Marta?

Viņa pagriezās uz kāpnēm un pasmaidīja. Pērām ienāca prātā, ka jauns vīrietis šajā smaidā droši vien varētu nopietni iemīlēties.

-     Piemēram, Dievam vai Jēzum? Marta pajautāja un ieslīdēja reģistratūras telpā ar vaļēju logu sienā uz vienu no kabinetiem.

-     Liktenim, piemēram. Nejaušībām vai kosmiskajai gravitācijai!

-     Es ticu Trakajai Grētai, Marta, šķirstīdama papīrus, nomurmināja.

-     Spoku nav…

-     Ingera saka, ka vakar dzirdējusi bērna raudas.

-     Ingerai ir jūtīga dvēsele, Marta!

Viņa pabāza galvu pa lodziņu.

-     Mums jāparunā par ko citu, Pēr…

Viņš nopūtās.

-     Zinu. Šeit visas telpas ir pilnas un…

-      Pēc ugunsgrēka ar atjaunošanu iet pagrūti, un vairāk nekā četrdesmit mūsu iemītnieku joprojām uzturas divvietīgās istabiņās. Ilgi tā nedrīkst turpināties! Tie cits citu aplaupa un pēc tam kaujas. Ir tikai laika jautājums, līdz kāds no viņiem uzbruks ar nazi.

-     Labi. Es šeit ilgi vairs nepalikšu!

Marta palieca galvu uz sāniem un domīgi pavērās Pērā.

-     Kādēļ viņa pat negrib, lai tu mājās nakšņotu? Cik ilgi jūs esat precējušies? Četrdesmit gadus?

-     Trīsdesmit astoņus. Tā ir viņas māja, un… tas ir sarežģīti!

Pērs gurdeni pasmaidīja, pagriezās un devās prom pa koridoru.

Aiz divām durvīm dārdēja mūzika. Amfetamīns. Bija pirmdiena, Sociālā dienesta nodaļas pēc brīvdienām bija atvērtas, un visur kaut kas tika gatavots. Viņš atvēra durvis. Apbružātā, niecīgā istabiņa, kurā vietas pietika vienai gultai un drēbju skapim, maksāja sešus tūkstošus kronu mēnesī. Par šādu cenu Oslo priekšpilsētā ir iespējams noīrēt normālu dzīvokli.

Viņš apsēdās uz gultas un palūkojās ārā caur putekļiem klāto logu. Satiksmes dūkoņa ārpusē iemidzināja. Cauri plānajiem aizkariem iespīdēja saule. Uz palodzes kāda muša cīnījās par savu dzīvību. Tai drīz būs jāmirst. Tāda bija dzīve. Nevis nāve, bet dzīve. Nāve tā nebija nekas. Pirms cik daudziem gadiem viņš bija to sapratis? Visu pārējo, visu to, par ko viņš sprediķojis, cilvēki bija izdomājuši aizsardzībai pret bailēm no nāves. Un tomēr visam tam, ko viņš domājās zinām, nebija nekādas nozīmes. Tas, ko mēs, cilvēki, zinām, nenozīmē neko salīdzinājumā ar to, kam mums ir jātic, lai apspiestu bailes un sāpes. Tātad viņš atgriezās. Viņš ticēja Dieva žēlastībai un dzīvei pēc nāves. Tagad viņš tam ticēja vairāk nekā jebkad agrāk.

Mācītājs izņēma no avīzes apakšas piezīmju blociņu un sāka rakstīt.

Nekā daudz rakstāma Pērām Vollanam nebija. Tikai daži teikumi uz papīra lapiņas, un viss. Viņš nosvītroja savu vārdu uz aploksnes, kurā bijusi vēstule no Almas advokāta ar īsu rezumējumu par to, uz ko Pērs varot pretendēt. Protams, nekā nozīmīga tur nebija.

Cietuma mācītājs paskatījās spogulī, sakārtoja apkaklīti, izņēma no skapja garo putekļu mēteli un izgāja.

Martas reģistratūrā nebija. Aploksni paņēma Ingera un apsolīja nodot tālāk.

Saule pie debesīm bija noslīdējusi zemāk, un diena sāka sliekties uz vakara pusi. Viņš devās cauri parkam, ar acs kaktiņu konstatēdams, ka visi izpilda savas lomas bez redzamām kļūdām. Neviens pārāk steidzīgi nepiecēlās no soliņiem, kad viņš gāja tiem garām. Neviena mašīna klusi neatslīdēja no trotuāra malas brīdī, kad viņš pārdomāja un devās uz Sannergātas pusi, uz upi. Bet viņi tur bija. Aiz loga, kurā spoguļojās mierīgs vasaras vakars, kāda garāmgājēja vienaldzīgajā skatienā, ēnu vēsumā, kuras līda uz namu austrumu puses fasādēm, padzenot saules gaismu un iekarojot teritoriju. Un Pērs Vollans iedomājās, ka ari viņa dzīvē bija noticis gluži tāpat: mūžīga, bezjēdzīga ciņa ar mainīgiem panākumiem starp gaismu un tumsu, kurā, šķiet, nekad nebūs uzvarētāja. Bet varbūt būs? Ar katru nākamo dienu aizvien vairāk sabiezēja tumsa.

Viņi tuvojās ilgajai naktij.

Viņš pielika soli.

4.    NODAĻA

Sīmons Kefass pielika pie lūpām kafijas krūzīti. Sēžot pie virtuves galda, viņš varēja redzēt mazo dārziņu savas mājas priekšā Fāgerlīveienē Dīsenes rajonā. Naktī bija uznākusi lietusgāze, un zāle rīta saules staros joprojām mirdzēja. Viņam likās, ka redz, kā tā aug. Drīz vajadzēs likt lietā zāles pļaujmašīnu. Tas būs trokšņains, fizisks darbs, nosvīdīs piere, un paspruks dažs labs lamuvārds. Pietiek! Else bija pajautājusi, kādēļ viņš nenopērk elektrisko zāles pļāvēju, kādu pamazām iegādājas visi kaimiņi. Atbilde bija vienkārša: tas maksā naudu. Šis arguments bija ņēmis virsroku vairumā strīdos tolaik, kad viņš auga šajā mājā un šajā rajonā. Bet tolaik te dzīvoja vienkāršie ļaudis. Skolotāji, frizieri, taksometru šoferi, valsts un pašvaldības ierēdņi. Vai policisti tādi kā viņš pats. Nav jau tā, ka tie, kuri te dzīvo tagad, būtu neparasti cilvēki, bet tie strādāja reklāmu birojos, nodarbojās ar informācijas tehnoloģijām, bija žurnālisti, ārsti, tirgoja nesaprotamas preces vai arī bija mantojuši pietiekami daudz naudas, lai varētu dzīvot kādā no šīm mazajām, idilliskajām mājiņām, uzskrūvēt cenas un pacelt visu rajonu augšup pa sociālajām kāpnēm.

-     Par ko tu domā? Else pajautāja. Viņa bija nostājusies aiz Simona krēsla un laida plaukstu pāri viņa matiem.

Tie bija kļuvuši jūtami plānāki, un, ja gaisma krita no augšas, varēja saskatīt pauri. Tomēr Else apgalvoja, ka viņai tas patīk. Viņai patīkot tas, kā viņš izskatās kā policists, kuram drīz jādodas pensijā. Un arī viņa drīz kļūšot vecāka, kaut arī viņš esot divdesmit

gadus vecāks. Viens no jaunajiem kaimiņiem, kāds mazpazīstams filmu producents, bija domājis, ka viņa ir Simona meita. Lieliski!

-    Es prātoju par to, cik ļoti man ir paveicies! viņš sacīja. Par to, ka man esi tu! Un viss pārējais.

Viņa noskūpstīja Simona matus. Viņš varēja sajust Elses lūpas tieši uz galvas ādas. Pagājušajā nakti viņš bija sapņojis, ka atdod viņai savu redzi, bet pēc pamošanās, neko neredzēdams, kādu sekundi bija juties laimīgs, līdz apjautis, ka uzlicis uz acīm apsēju pret agro vasaras rīta sauli.

Atskanēja zvans.

-     Tā ir Edīte, Else teica. Iešu pārģērbties!

Viņa atvēra durvis, ielaida māsu un nozuda otrajā stāvā.

-     Sveiks, tēvoci Sīmon!

-     Vai tiešām mans mazais puisītis? Sīmons ieskatījās acīs zēnam, kurš staroja cerību pilns.

Virtuvē ienāca Edīte.

-     Piedod, SImon, bet viņš neatlaidīgi lūdzās, lai ierodamies agrāk lai viņš varētu pielaikot tavu cepuri!

-     Protams! Sīmons atsaucās. Bet vai tev, Mats, šodien nav jābūt skolā?

-     Plānošanas diena, Edīte nopūtās. Tie nenojauš, cik grūti tad ir vientuļajām mātēm!

-    Jo mīļāk no tavas puses, ka piedāvājies aizvest Elsi!

-     Tas nekas. Es sapratu, ka Oslo viņš ir tikai šodien un rīt.

-     Kas? Matss jautāja, raustīdams tēvoča roku, lai uzdabūtu viņu augšā no krēsla.

-     Amerikāņu ārsts, kurš ļoti labi prot remontēt acis, ļaujot zēnam piecelt sevi kājās, Sīmons atbildēja, izlikdamies mazliet stīvāks, nekā bija patiesībā. Nāc! Iesim palūkot, vai neatradīsim kādu īstu policista cepuri! Vai ieliesi sev kafiju, Edīt?

Zēns un vīrietis izgāja koridorā, un mazais, ieraugot melnbalto policista cepuri, ko Sīmons noņēma no skapja plaukta, aiz prieka iespiedzās. Bet svētlaimē apklusa, kad tēvocis uzlika to viņam galvā. Viņi nostājās spoguļa priekšā. Puisēns izstiepa rādītājpirkstu tēvoča spoguļattēla virzienā un atdarināja šāvienu skaņas.

-     Uz ko tu šauj? vīrietis iejautājās.

-     Uz bandītiem! zēns nošņāca. Pif, paf!

-    Bet varbūt mērķī? Sīmons painteresējās. Jo policisti nešauj uz bandītiem bez vajadzības!

-     Šauj gan! Pif! Paf!

-     Tad mēs nokļūsim cietumā, Mats!

-    Mēs? Zēns apstājās un izbrīnā paskatījās uz tēvoci. Kādēļ? Mēs taču esam policisti!

-Jo tad arī mēs kļūsim par bandītiem, ja šausim uz kādu, kuru varam vienkārši arestēt!

-     Bet… bet tad, kad būsim tos arestējuši, tad taču varam tos nošaut?

Sīmons iesmējās.

-     Nē! Tad tiesnesis izlems, cik ilgi tiem nāksies sēdēt cietumā!

-     Vai tad tu to neizlem, tēvoci Sīmon?

Sīmons pamanīja vilšanos zēna acīs.

-    Vai zini ko, Mats? Es priecājos, ka man tas nav jāizlemj! Priecājos, ka man tos vajag tikai arestēt. Tā ir šī darba aizraujošākā daļa!

Matss piemiedza vienu aci, un cepure noslīdēja viņam uz pakauša.

-     Paklau, tēvoci Sīmon…

-Jā?

-     Kāpēc jums ar Elses tanti nav bērnu?

Sīmons nostājās māsasdēlam aiz muguras, uzlika rokas viņam uz pleciem un uzsmaidīja Matsa attēlam spogulī.

-     Mums taču nav vajadzīgi bērni, jo mums esi tu! Vai tā nav? Matss dažas sekundes domīgi noraudzījās tēvocī. Tad izplūda

smaidā.

-     Okay!

Sīmons iebāza kabatā roku un izņēma telefonu, kas bija sācis vibrēt.

Zvanīja no Operatīvās centrāles. Sīmons klausījās.

-     Kurā vietā pie Ākešelvas? viņš noprasīja.

-     Augšpus Kubas, pie Mākslas akadēmijas. Tur ir gājēju tilts…

-     Es zinu, kur tas ir, Sīmons atbildēja. Būšu pēc trīsdesmit minūtēm!

Tā kā Sīmons jau stāvēja koridorā, tad tūlīt aizsēja kurpju auklas un uzvilka žaketi.

-     Else! viņš pasauca.

-    Jā? Viņas seja parādījās kāpņu augšgalā.

Viņu atkal pārsteidza sievas skaistums. Garie mati, kas, līdzīgi sarkanai upei, vijās gar bālo sejiņu. Vasarraibumiņi uz mazā deguntiņa un ap to. Galvā iešāvās doma, ka vasarraibumi viņai droši vien būs arī tad, kad viņa paša vairs nebūs. Sekoja nākamā doma, ko viņš centās atvairīt: kurš tad par viņu rūpēsies? Sīmons zināja, ka no kāpņu gala sieva viņu neredz, bet tikai izliekas, ka redz. Viņš ieklepojās.

-      Man jādodas prom, dārgā! Vai piezvanīsi un pastāstīsi, ko teica ārsts?

-    Jā. Brauc uzmanīgi!

Divi vecāki policisti gāja pa parku, ko tautā dēvēja vienkārši par Kubu. Vairums uzskatīja, ka šim nosaukumam ir kāds sakars ar Kubas valsti varbūt tāpēc, ka šeit mēdza notikt politiskie mītiņi un Grīnerleka bija strādnieku rajons. Šeit vajadzētu nodzīvot vairākus gadus, lai uzzinātu, ka agrāk te stāvējis liels gāzes rezervuārs un tā virsbūvei bijusi kuba forma. Viņi izgāja uz gājēju tiltiņa, kas veda uz vecajām fabrikas ēkām, kuras bija pārbūvētas par Mākslas akadēmiju. Tilta margu režģos bija sakārtas piekaramās atslēgas ar iemīlējušos iniciāļiem un datumiem. Sīmons apstājās un papētīja vienu no tām. Viņš bija mīlējis Elsi visus desmit kopā nodzīvotos gadus, katru no vairāk nekā trīsarpus tūkstošiem kopā pavadītajām dienām. Viņa dzīvē neienāks neviena cita sieviete, un, lai to apzinātos, viņam nebija vajadzīga nekāda simboliska piekaramā atslēga. Arī viņai tāda nebija vajadzīga. Cerams, viņa pārdzīvos vīru tik ilgi, lai viņas dzīvē atrastos vieta citiem vīriešiem. Labi, pietiek.

No vietas, kur viņi stāvēja, Sīmons varēja redzēt Omudas tiltu pieticīgu tiltiņu, kas šķērsoja mazu upīti, kura sadalīja galvaspilsētu austrumu un rietumu daļā. Sen, sen, būdams vēl jauns un dumjš, viņš bija nolēcis no tā. Piedzērusies trijotne, trīs puiši, no kuriem divi nelokāmi ticēja sev pašiem un savai nākotnei. Divi no tiem bija

pārliecināti, ka ir labākie no šīs trijotnes. Trešais, viņš pats, jau sen bija sapratis, ka nespēj konkurēt ar abiem pārējiem ne inteliģences, ne spēka, ne sociālās pielāgošanās prasmju ziņā, ne arī spējā izraisīt interesi par sevi sievietēs. Bet viņš bija pats drosmīgākais. Jeb, izsakoties citiem vārdiem, visvairāk gatavs riskēt. Un lēciens lejup netīrajā ūdenī neprasīja ne intelektu, ne spēju valdīt pār ķermeni, tikai pārgalvību. Sīmons Kefass bieži domāja, ka jaunībā viņa vienīgā priekšrocība konkurējot bijis pesimisms. Šī pesimisma dēļ viņš bija gatavs riskēt ar nākotni, kuras izredzes īpaši augstu nevērtēja. Tā bija iedzimta apziņa, ka viņam ir mazāk, ko zaudēt, nekā pārējiem. Viņš bija nostājies uz margām un nogaidījis, līdz abi pārējie nokliedz, lai viņš tā nedarot, ka viņš esot traks. Un tad viņš bija nolēcis. Nost no tilta, prom no dzīves burvīgi rotējošajā kazino ritenī, ko sauc par likteni. Viņš bija iemeties ūdenī, kuram nebija nekādas virsmas, tikai baltas putas un zem tām ledusaukstas skavas. Un šajās skavās valdīja klusums, vientulība un miers. Un, kad viņš, sveiks un vesels, atkal parādījās virs ūdens, tie bija līksmojuši. Arī Sīmons pats, vienlaikus izjuzdams nelielu vilšanos, ka ir atgriezies. Lūk, ko ilgas pēc mīlestības spēj izdarīt ar jaunu cilvēku!

Sīmons nokratīja atmiņas un pievērsa skatienu ūdenskritumam starp abiem tiltiņiem. Pareizāk, būtnei, kas karājās kā fotogrāfijā iestrēgusi ūdenskrituma vidū.

-    Droši vien tas ir atpeldējis lejup pa straumi, Simonām blakus stāvošais krimināltehniķis ieteicās. Un viņa apģērbs tur, kritumā, ir kaut kur aizķēries. Upe taču visumā ir tik sekla, ka tai var pārbrist pāri!

-    Jā, protams! Sīmons piekrita, pasūkāja tabaku un pielieca galvu sāņus. Būtne, rokas izpletusi uz sāniem, karājās ar galvu uz leju, un ūdens, līdzīgi baltam nimbam, ieskāva galvu un tās ķermeni. Kā Elses mati, Sīmons iedomājās.

Izmeklētāju grupai beidzot bija izdevies iedabūt ūdenī laivu, un tagad tie mēģināja atbrīvot ķermeni no ūdenskrituma skavām.

-     Saderu uz pudeli alus, ka tā ir pašnāvība!

-     Manuprāt, tu kļūdies, Ellas! Simons atbildēja, pabāza liku rādītājpirkstu zem virslūpas un izmakšķerēja piciņu tabakas.

Viņš gatavojās iemest to upes ūdenī, tad pārdomāja. Jauni laiki. Palūkojās apkārt pēc atkritumu groza.

-    Tātad derēsim uz vienu aliņu?

-     Nē, Elīas, uz alu es nederēšu!

-     A, sorry, aizmirsu… Kriminālists likās samulsis.

-     Labi, labi! Sīmons noteica un devās prom.

Garām iedams, viņš pamāja ar galvu kādai gara auguma blondīnei melnos svārkos un īsā žaketē. Būtu nodomājis, ka viņa strādā bankā, ja vien siksniņā ap kaklu tai nekarātos policista identifikācijas karte. Viņš iemeta paciņu zaļajā atkritumu grozā tilta galā un devās lejup uz upes krastu. Kāpdams augšup pa nogāzi, uzmanīgi pārlūkoja zemes virskārtu.

-     Komisārs Sīmons Kefass?

Elīass pacēla galvu. Sieviete, kura viņu uzrunāja, izskatījās tā, kādu ārzemnieki droši vien iztēlojas tipisku skandināvieti. Vēl viņam iešāvās prātā, ka viņa pati varētu uzskatīt sevi par piederošu augstākajai ligai un tāpēc tagad stāv, mazliet paliekusies uz priekšu, kurpēs bez papēžiem.

-     Nē. Kas tu esi?

-              Kāri Ādele. Viņa pastiepa tam tuvāk kaklā uzkārto ID karti.

-     Esmu Slepkavību nodaļas jaunā darbiniece. Man teica, ka atradīšot viņu šeit.

-     Laipni lūdzam! Ko tu vēlies no Simona?

-     Viņam ir mani jāapmāca.

-    Tad tev ir paveicies! Elīass sacīja un norādīja uz mazā auguma viru, kurš gāja gar upes krastu. Tur ir tas tavējais!

-     Ko viņš meklē?

-     Pēdas.

-     Bet tām taču vajadzētu būt upē augšup pa straumi, nevis zemāk!

-Jā, un viņš rēķinās ar to, ka mēs tur visu esam jau apskatījuši! Un tā tas ir!

-     Citi tehniķi saka: tas izskatoties pēc pašnāvības.

-    Jā, es kļūdījos, mēģinot saderēt uz vienu aliņu!

-     Kļūdījies?

-    Viņš ir atkarīgais, Elīass sacīja. Bija atkarīgais. Un, pamanījis, kā saraucas sievietes rūpīgi izretinātās uzacis, piebilda: Tas nav nekāds noslēpums. Ja mums vajadzēs strādāt kopā, tad tev tas būtu jāzina!

-     Neviens man neteica, ka nāksies strādāt kopā ar alkoholiķi!

-    Viņš nav alkoholiķis! Elīass paskaidroja. Viņam ir atkarība no spēlēm.

Sieviete atbīdīja gaišo matu cirtu aiz auss un samiedza saulē vienu aci.

-     No kādām spēlēm?

-     Cik man zināms, no visām, kurās var zaudēt. Bet, ja esi viņa jaunā partnere, tev būs visas iespējas to pajautāt pašai! Kur strādāji agrāk?

-     Narkotikas.

-    Jā, tad jau tev upe ir pazīstama!

-              Jā. Viņa piemiedza acis un paskatījās augšup pa straumi.

-     Protams, slepkavība varētu būt narkotiku dēļ, bet ne tāpēc, ka tā notikusi šeit! Tik tālu augšup pa straumi smagās narkotikas netirgo, tad ir jādodas zemāk, pie Schous laukuma un Nībrū tilta. Hašiša dēļ cilvēkus parasti nenogalina.

-     Tā gan! Elīass noteica un pamāja uz laivas pusi. Viņi ir to noņēmuši, un, ja tam cilvēkam būs personas apliecība, tad drīz vien uzzināsim, kas…

-     Es zinu, kas viņš ir, Kāri Adele sacīja. Cietuma mācītājs. Pērs Vollans.

Elīass kritiski paskatījās uz Kāri. Diezgan drīz viņa nometīs oficiālo kantora apģērbu, kādu droši vien redzējusi amerikāņu televīzijas seriālos, arī to, kā tur strādā slepkavību izmeklētājas-sievietes. Tomēr viņā kaut kas bija jūtams. Varbūt viņa bija no tām, kuras šeit varētu palikt un strādāt, varbūt viņa bija viena no retajām. Bet tā viņš bija domājis arī agrāk par pārējām, kuru vairs nav.

5.    NODAĻA

j

Nopratināšanas telpa bija gaišos toņos ar mēbelēm no priedes koka. Sarkani aizkari aizsedza logu uz kontroles telpu. Inspektoram Henrikam Vestadam no Buskerudas policijas iecirkņa šī istaba likās patīkama. Viņš arī agrāk no Drammenes bija braucis uz Oslo un sēdējis tieši šajā nopratināšanas telpā. Viņi bija pratinājuši bērnus saistībā ar kādu varmācības gadījumu, un te bija bijušas lelles. Tagad runa bija par slepkavību. Viņš uzmanīgi nopētīja vīrieti ar garo bārdu un matiem, kas sēdēja galda pretējā pusē. Sonijs Lofthuss. Viņš izskatījās jaunāks, nekā tika minēts dokumentos. Likās skaidrā prātā, acu zīlītes normāla lieluma. Bet šādi parasti izskatās cilvēki ar augstu toleranci pret narkotikām. Vestads ieklepojās.

-     Tātad tu viņu cieši piesēji, liki lietā parastu metāla zāģīti un tad aizgāji no turienes?

-    Jā, vīrietis atbildēja.

Viņš bija atteicies no advokāta, bet uz jautājumiem atbildēja galvenokārt ar vienzilbes vārdiem. Galu galā Vestads sāka uzdot jautājumus, uz kuriem iespējams atbildēt ar “jā” vai “nē”. Šī sistēma zināmā mērā darbojās. Pie velna, protams, tā darbojās, viņi taču izspieda atzīšanos! Un tomēr. Vestads paskatījās uz fotogrāfijām sev priekšā uz galda. Galvas augšdaļa un smadzenes bija daļēji nozāģētas un, noliektas uz sāniem, turējās vienīgi ādā. Raugoties fotogrāfijā, Vestads iedomājās par vārītu olu ar nošķeltu galu brokastīs. Bija redzamas smadzeņu krokas. Viņš jau sen bija atmetis domu, ka, skatoties uz kādu cilvēku, var redzēt, uz kādām zvērībām tas ir spējīgs. Bet šis vīrietis, viņš… viņā nejautās nekas no

tā aukstuma, agresijas vai, taisnību sakot, idiotisma, kas vējoja no citiem aukstasinīgiem slepkavām.

Vestads atspiedās pret krēsla atzveltni.

-     Kādēļ tu atzīsties?

Vīrietis paraustīja plecus.

-     DNS nozieguma vietā!

-     Kā tu zini, ka mums tas ir?

Vīrietis pielika roku pie garajiem, kuplajiem matiem, kurus cietuma priekšniecībai higiēnisku apsvērumu dēļ teorētiski būtu vajadzējis likt apcirpt.

-    Man izkrīt mati. Tas ir ilgās narkotiku lietošanas blakusefekts. Vai tagad varu iet?

Vestads nopūtās. Atzīšanās. Pierādījumi nozieguma vietā. Kādēļ gan viņš patiesībā šaubījās?

Viņš paliecās tuvāk mikrofonam, kas stāvēja starp abiem.

-    Aizdomās turamā Sonija Lofthusa pratināšana beigusies pulksten trīspadsmitos, nulle, četrās minūtēs.

Viņš redzēja, kā nodziest sarkanā spuldzīte, un zināja, ka tehniķi ārpusē ir izslēguši diktofonu. Piecēlās un atvēra durvis, lai varētu ienākt policisti, saslēgt ieslodzīto rokudzelžos un vest atpakaļ uz Valsts cietumu.

-     Ko tu domā? tehniķis pajautāja, kad Vestads iznāca kontroles telpā.

-     Ko domāju? Vestads uzvilka jaku un ar asu, dusmīgu kustību aizvilka rāvējslēdzēju. Viņš neatstāj daudz vielu pārdomām!

-     Es domāju par pirmo nopratināšanu šodien.

Vestards paraustīja plecus. Upura draudzene. Viņa bija liecinājusi, ka mirusī viņai stāstījusi: vīrs, Ingve Morsands, esot apvainojis viņu neuzticībā un piedraudējis nogalināt. Eva Morsanda esot baidījusies. īpaši tāpēc, ka vīram bijis pamats aizdomām, jo viņa bija satikusi citu vīrieti un gatavojusies aiziet no vīra. Klasiskāku motīvu slepkavībai būtu grūti atrast. Bet kāds motīvs bija šim puisim? Sieviete nebija izvarota, mājā nekas nebija nozagts. Jā gan, zāļu skapītis vannasistabā bija uzlauzts un vīrs apgalvoja, ka pazudušas dažas miegazāļu tabletes. Bet kādēļ gan cilvēkam, kuram, spriežot

pēc dūrienu pēdām uz rokām, ir pastāvīga pieeja smagajām narkotikām, satraukties par šādiem sīkumiem?

Juhanness Haldens A sektorā slaucīja grīdu starp kamerām un pēkšņi ieraudzīja tuvojamies divus uzraugus kopā ar Soniju. Puisis smaidīja, un, ja vien nebūtu saslēgts rokudzelžos, varētu domāt, ka viņš kopā ar diviem draugiem dodas uz kādu patīkamu pasākumu.

Juhanness pacēla labo roku.

-     Skaties, Sonij! Plecs ir atkal vesels! Paldies par palīdzību!

Puisim nācās pacelt abas rokas, lai parādītu vecajam īkšķi.

Uzraugi apstājās pie vienas no kamerām un noņēma Sonijam rokudzelžus. Kameras durvis atslēgt nevajadzēja, jo visas kameras katru ritu pulksten astoņos tika automātiski atvērtas un stāvēja vaļā līdz pulksten desmitiem vakarā. Puiši kontroles telpā bija Juhannesam parādījuši, kā, nospiežot vienu pogu, tie atslēdz un noslēdz visas durvis. Kontroles telpa viņam patika, tādēļ viņš vienmēr ļoti ilgi mazgāja tās grīdu. Tā viņam asociējās ar milzu tankkuģa komandtiltiņu. It kā viņš atrastos tur, kur patiesībā vajadzētu būt. Pirms šī “incidenta” viņš bija matrozis un bija sācis studēt navigāciju. Viņš plānoja kļūt par klāja virsnieku. Par stūrmani, vecāko virsnieku un tad par kapteini. Vēlāk, pēc dažiem gadiem, pārcelties pie sievas un meitas mājiņā netālu no Fašunnas un sākt strādāt par loci. Tad kādēļ viņš bija to darījis? Kādēļ bija visu izpostījis? Kas lika viņam piekrist un Taizemes ostā Songklā paņemt uz kuģa tos divus lielos maisus? Nevar sacīt, ka viņš nesaprata tajos ir heroīns. Nebija ari tā, ka viņš neapzinātos sekas un nezinātu histērisko norvēģu tiesu praksi, kas narkotiku kontrabandu tobrīd pielīdzināja slepkavībai ar nodomu. Un nebija runas pat par milzīgo naudas summu, ko viņam piedāvāja, lai nogādātu šos maisus līdz noteiktai adresei Oslo. Tad kādēļ viņš to darīja? Asa piedzīvojuma dēļ? Varbūt sapņoja vēlreiz satikt viņu skaisto taizemiešu meiteni zīda kleitā, noglāstīt viņas garos, melnos matus, ielūkoties mandeļveida acīs, izdzirdēt maigo balsi, kad viņas aveņkrāsas lūpas čukstēja grūtos angļu vārdus, lūdzot, ka tas esot jādara viņas un viņas ģimenes dēļ no Chang Rai, ka tas esot vienīgais veids, kā viņš spētu tās izglābt.

Ne jau nu viņš noticēja viņas stāstam, nē, bet noticēja skūpstam. Un šo skūpstu viņš paņēma sev līdzi uz mājām pāri jūrām, cauri muitai, uz aizturēšanas kameru, tiesas zāli un uz tikšanās telpu, kurā sēdēja viņa gandrīz jau pieaugusī meita un paskaidroja, ka neviens no ģimenes vairs nevēlas ar viņu nekā kopīga, uz laulības šķiršanas procesu un tad uz cietuma kameru īlā. Šis skūpsts bija viss, ko viņš bija vēlējies, un šī skūpsta apsolījums bija viss, kas viņam palicis.

Kad viņu atbrīvoja, neviens viņu nesagaidīja. Ģimene bija atteikusies no viņa, draugi jau pieauguši, un viņš vairs nekad nedabūja darbu uz kuģa. Tad viņš bija devies pie vienīgajiem, kas vēlējās ņemt viņu pretī. Pie bandītiem. Un turpināja savu veco nodarbošanos. Uz kravas kuģiem. Viņu nolīga kāds ukrainis, Nestors. Heroīnu no Taizemes ziemeļiem veda ar kravas mašīnām pa veco narkotiku maršrutu caur Turciju uz Balkāniem. Skandināvu valstīm krava tika sadalīta Vācijā, un no turienes Juhanness nogādāja to galapunktā. Tad viņš bija sācis ziņot.

Arī tam nebija nopietnu iemeslu.

Kāds policists bija vērsies pie viņa pēc padoma, pat nenojaušot, ko iegūs.

Un, kaut arī policista solījums tīra sirdsapziņa bija licies mazāk vērtīgs par skaistas sievietes skūpstu, viņš bija tam noticējis, patiesi noticējis. Kaut kas bija lasāms viņa acīs. Varbūt Juhannesam pavērās ceļš uz āru, pretī kaut kam labam? Ko var zināt? Bet tad tas notika. Kādā rudens vakarā. Viņi bija nogalinājuši policistu, un Juhanness pirmo un pēdējo reizi dzirdēja pieminam šo vārdu, dzirdēja to čukstam ar baiļu un cieņas sajūtu. Dvīnis.

Un kopš tās dienas bija tikai laika jautājums, kad Juhanness atkal iekritis. Viņš sāka riskēt aizvien vairāk, sāka ņemt aizvien lielākas kravas. Velns un elle, viņš vēlējās tikt noķerts! Gribēja saņemt sodu par izdarīto. Tādēļ, kad viņu notvēra uz Zviedrijas robežas, Juhanness izjuta atvieglojumu. Mēbeles kravas telpā bija piestūķētas pilnas ar heroīnu. Tiesnesis asos vārdos bija izteicies gan par lielo apjomu, gan par to, ka tā nav pirmā reize. Tas notika pirms desmit gadiem. Viņš tika pārvests uz Valsts cietumu četrus gadus

pēc tā atvēršanas. Juhanness bija redzējis, kā nāk un iet ieslodzītie, kā sāk un beidz strādāt uzraugi, un pret visiem viņš bija izturējies ar tiem pienākošos cieņu. Un pamazām ari pats ieguva to cieņu, kādu izrāda vecākiem cilvēkiem. Tādiem, kuri nav bīstami. Neviens taču nezināja, kādus noslēpumus viņš glabā. Kādā nodevībā viņš ir vainojams. Kas licis viņam pašam sevi tā sodīt. Un viņam nebija nekādu cerību sasniegt to vienīgo, kas kaut ko vēl nozīmēja. Skūpstu, ko bija apsolījusi kāda aizmirsta sieviete. Tīru sirdsapziņu, ko bija apsolījis tagad jau miris policists. Cerību nebija līdz brīdim, kad viņš tika pārvests uz A sektoru un sastapa puisi, kurš, kā runāja, spējot dziedināt. Izdzirdot viņa uzvārdu, Juhanness bija nodrebējis.

Bet Juhanness Haldens neko neteica. Viņš tikai berza grīdas, zemu noliecis galvu, smaidīja, izdarīja un saņēma nelielus pakalpojumus, kas šādā vietā padara dzīvi daudzmaz ciešamu. Tā aizritēja dienas, nedēļas, mēneši un gadi, pārvēršoties dzīvē, kurai drīz pienāks gals. Vēzis. Plaušu vēzis. Ātrais tā bija teicis ārsts. Agresīvais, pats sliktākais, ja tas laicīgi netiek atklāts.

Tas netika atklāts agrīnā stadijā.

Te neviens vairs neko nespēja līdzēt. Katrā ziņā Sonijs nespēja. Viņš pat aptuveni nevarēja pateikt, kas Juhannesam par vainu. Kad Juhanness pajautāja, viņš bija ierunājies par cirkšņiem. Ha-ha! Un viņa plecs, patiesību sakot, bija atkopies pats, nevis no Sonija rokas, kuras temperatūra noteikti nebija augstāka par parastajiem trīsdesmit septiņiem grādiem, drīzāk pat nedaudz zemāka. Bet viņš bija labs puisis, un Juhannesam negribējās atņemt Sonijam pārliecību, ka viņam piemīt īpašas spējas.

Tā nu Juhanness paturēja visu sevī gan savu slimību, gan visu pārējo. Bet viņš zināja, ka laiks negaida, ka šo noslēpumu viņš nevar paņemt līdzi kapā. Ja vien vēlas tur, kapā, mierīgi dusēt, nevis piecelties kā dzīvs mironis tārpu saēsts un nolemts mūžīgām mokām. Nevar sacīt, ka viņam būtu kaut kāda reliģiska pārliecība attiecībā uz to, kurš un kādēļ ir nolemts mūžīgām ciešanām, tomēr viņš savā dzīvē bija pieļāvis pārāk daudzas kļūdas.

-    Tik daudz kļūdu… Juhanness Haldens pusbalsī nomurmināja.

Viņš nolika slotu, piegāja pie Sonija kameras durvīm un pieklauvēja.

Atbildes nebija. Viņš pieklauvēja vēlreiz.

Gaidīja.

Tad atvēra durvis.

Sonijs sēdēja ar augšdelmam apjoztu gumijas lenti, kuras galu turēja starp zobiem. Pie uztūkušās vēnas jau bija pielikta šļirce noteiktajā trīsdesmit grādu leņķī, lai būtu vieglāk trāpīt.

Viņš mierīgi pacēla galvu un pasmaidīja.

-Jā?

-     Piedod, es… es varu pagaidīt.

-    Esi pārliecināts?

-    Jā, tas… tas nav steidzami. Juhanness iesmējās. Vismaz ne tūlīt!

-     Pēc četrām stundām?

-     Labi, pēc četrām stundām!

Vecais vīrs noskatījās, kā šļirce iespiežas vēnā. Sonijs nospieda virzuli. Juhanness juta, kā telpu piepilda klusums un melnam ūdenim līdzīga tumsa. Viņš lēni pakāpās atpakaļ un aizvēra durvis.

6.    NODAĻA

Simons turēja mobilo telefonu pie auss un, kājas uzlicis uz rakstāmgalda, šūpojās krēslā. Tā bija māksla, ko viņu trijotne bija apguvusi pilnībā, un, kad viņi sacentās, kurš visilgāk spēs šādi noturēt līdzsvaru, runa bija tikai par to, kuram visilgāk neapniks.

-    Tātad amerikānis neko negribēja teikt? viņš klusi pajautāja. Daļēji tāpēc, ka neredzēja iemeslu iesaistīt pārējos Slepkavību nodaļas darbiniekus ģimenes personiskajās lietās. Ari tāpēc, ka viņi ar sievu parasti mēdza tā runāt pa telefonu. Klusi, maigi. It kā, viens otru apskāvuši, abi gulētu gultā.

-     Tā ir, Else atbildēja. Pagaidām vēl nesaka. Vispirms viņš gribot apskatīt analīzes un uzņēmumus. Slēdzienu saņemšu rīt.

-     Okay. Kā tu jūties?

-     Labi.

-     Cik labi?

Viņa iesmējās.

-     Nedomā tik daudz, dārgais! Tiksimies pie pusdienu galda!

-     Okay. Tava māsa, vai viņa…

-     Jā, viņa ir vēl tepat, un viņa aizvedīs mani uz mājām. Liec nost telefonu, pļāpa, tev jāstrādā!

Viņš negribīgi pārtrauca sarunu. Atcerējās sapni, to, ka sieva bija ieguvusi viņa redzi.

-     Komisārs Kefass?

Viņš pacēla galvu. Vēl augstāk. Sieviete, kura stāvēja pie viņa rakstāmgalda, bija gara. Ļoti gara. Un slaida. Garkāje formastērpā.

-     Mani sauc Kāri Adele. Esmu saņēmusi norādījumus nākt tev talkā. Mēģināju tevi satikt nozieguma vietā, bet tu nozudi!

ŠI sieviete vairāk izskatījās pēc ambiciozas bankas darbinieces nekā pēc policistes. Sīmons vēl vairāk atgāzās krēslā.

-     Kādā nozieguma vietā?

-     Kubā.

-     Un kā tu zini, ka tā ir nozieguma vieta?

Sīmons redzēja, kā sieviete, meklēdama rast izeju no situācijas, pamīņājas. Izejas nebija.

-     Iespējamā nozieguma vietā, viņa precizēja.

-     Un kurš saka, ka man vajadzīga palīdzība?

Viņa ar īkšķi norādīja uz augšu, liekot saprast, no kurienes nākusi pavēle.

-      Patiesībā palīdzība ir nepieciešama man. Es esmu jauniņā.

-     No Policijas akadēmijas?

-     Pusotru gadu nostrādāju Narkotiku nodaļā.

-     Iesācēja. Un tagad jau esi pie slepkavībām? Apsveicu, Adele! Vai nu tev ir paveicies un ir labi sakari, vai arī tāpēc, ka esi… Viņš atgāzās krēslā vēl vairāk un no džinsu bikšu kabatas izmakšķerēja tabakdozi.

-     Sieviete? viņa ieteicās.

-     Es gribēju teikt spējīga!

Viņa nosarka, un Sīmons pamanīja viņas acīs pazibam nepatiku.

-    Vai tu esi spējīga? viņš painteresējās un pabāza zem virslūpas šņaucamo tabaku.

-     Izlaidumā biju otra labākā!

-      Un cik ilgi esi nodomājusi palikt Slepkavību izmeklēšanas nodaļā?

-     Kā tu to domā?

-    Ja tev nepatika narkotikās, tad kādēļ lai patiktu pie slepkavībām?

Viņa atkal pamīņājās. Sīmons saprata, ka ir trāpījis mērķī. Viņa bija viena no tām, kuru viesizrādes ir īsas. Varbūt nozudīs augšējos stāvos un pakāpsies rangu tabulā. Spējīga. Droši vien aizies no policijas. Tāpat kā no Ekonomisko noziegumu izmeklēšanas pārvaldes

ir aizgājuši visi spējīgie. Aizlaidušies ar savām zināšanām un pametuši Simonu vienu. Policija nebija vieta, kur palikt, ja esi izveicīgs, ambiciozs un vēlies labi dzīvot.

-    Es pametu nozieguma vietu, jo tur vairs nebija nekā, ko meklēt, Sīmons sacīja. Pastāsti, ar ko tu būtu sākusi?

-    Būtu aprunājusies ar viņa piederīgajiem, Kāri Adele atbildēja un palūkojās apkārt, ar acīm meklēdama krēslu. Izpētītu viņa darbības, pirms viņš nokļuva upē.

Upē, nevis upītē. Tas norādīja, ka viņa dzīvo Oslo rietumdaļas austrumu pusē, tur, kur visi nāvīgi baidās, ka piedēklis -ītvarētu tos pieskaitīt pie “nepareizā” krasta iedzīvotājiem, un nelieto šādus piedēkļus.

-     Lieliski, Adele! Un viņa tuvinieki…

-     …ir viņa sieva. Drīz būtu kļuvusi par bijušo sievu. Viņa bija padzinusi to no mājām. Es ar viņu aprunājos. Viņš dzīvoja pansijā īlā. Vai te ir kāds krēsls, kur…?

Spējīga. Noteikti spējīga.

-     To tev tagad nevajadzēs! Sīmons sacīja un piecēlās.

Viņš konstatēja, ka Kāri varētu būt vismaz piecpadsmit centimetrus garāka par viņu. Tomēr viena viņa soļa vietā Kāri spēra divus. Šauri svārki. Glīti, bet drīz vien viņa tos pārstās nēsāt. Slepkavības izmeklē un atklāj džinsos.

-     Šeit jūs nedrīkstat ienākt!

Marta stāvēja pie īlas pansijas durvīm un vēroja abus. Vienu no tiem, sievieti, viņa, šķiet, bija redzējusi jau agrāk. Tik garu augumu un slaidu ķermeni bija viegli atcerēties. Policiste no Narkotiku apkarošanas nodaļas? Viņai bija blondi, nedzīvi mati, gandrīz nekādas kosmētikas un ciešanu pilna sejas izteiksme kā izlutinātai bagātnieku meitiņai.

Vīrietis bija pilnīgs pretstats viņai. Aptuveni metru un septiņdesmit centimetrus garš, apmēram sešdesmit gadus vecs. Pierē dziļas grumbas, bet arī smieklu krunciņas. Kupli, sirmi mati virs acīm, kurās vīdēja: “laipns”, “ar humora izjūtu” un “spītīgs”. Obligātās pirmās sarunas laikā ar iemītniekiem viņa to noteica automātiski,

lai noskaidrotu, kāda veida uzvedību un skandālus no jaunpienācēja varētu sagaidīt. Gadījās, ka viņa kļūdījās, bet bieži tas nenotika.

-     Mums nav vajadzības doties iekšā, ieteicās vīrietis, kurš stādījās priekšā kā komisārs Kefass. Mēs esam no Slepkavību izmeklēšanas nodaļas. Runa ir par Pēru Vollanu. Viņš te dzīvoja…

-     Dzīvoja?

-    Jā. Viņš ir miris.

Marta noplātīja muti. Tā vienmēr bija viņas pirmā reakcija, uzzinot, ka vēl kāds ir miris. Viņa bija prātojusi, ka tā dara, lai pārliecinātos, ka pati vēl ir dzīva. Tad sekoja izbrīns par to, ka viņa nejūtas pārsteigta. Pērs taču nebija narkomāns, nebija sēdējis nāves uzgaidāmajā telpā kopā ar pārējiem. Bet varbūt tomēr? Viņa bija to redzējusi un neapzināti sapratusi, tādēļ arī parastajai reakcijai domās bija sekojis tikpat parasts komentārs: protams. Nē, šoreiz tā nebija. Te bija kas cits.

-     Viņu atrada Akešelvā, vīrietis ieteicās.

Sievietei uz pieres, likās, ir uzrakstīts “Praktikante”.

-     Tieši tā! Marta sacīja.

-     Šķiet, tu neesi pārsteigta?

-     Nē. Laikam jau ne. Tas taču vienmēr ir šoks, bet…

-    Bet mūsu profesijās ir kas tāds, pie kā pierod, vai ne? Vīrietis pamāja uz tukšajiem logiem. Es nezināju, ka Trarien ir slēgts.

-    Tur atvērs jauku konditoreju, Marta atbildēja un sakrustoja rokas uz krūtīm, it kā viņai saltu. Mammām, kuras mīl iedzert caffē latte.

-     Tātad tie ir iespiedušies arī šeit. Labi. Sīmons pamāja vienam no pansijas iemītniekiem, kurš steberēja garām narkomāna ļodzīgajā gaitā. Tas atturīgi pamāja pretī. Redzu, te ir vairākas pazīstamas sejas. Bet Vollans bija cietuma mācītājs. Sekcijas rezultātu vēl nav, bet šļirces dūrienu pēdas mēs neatklājām.

-     Viņš te nedzīvoja kā narkomāns. Viņš palīdzēja, kad mums radās problēmas ar bijušajiem ieslodzītajiem. Tie viņam uzticējās. Tādēļ, kad viņš bija spiests aiziet no mājām, mēs piešķīrām pagaidu mitekli.

-     Mēs zinām. Mani interesē, kādēļ tu neesi pārsteigta, apzinoties, ka viņš nebija narkomāns? Tas taču varētu būt bijis nelaimes gadījums!

-     Vai tā bija?

Sīmons paskatījās uz savu garo, slaido kolēģi. Viņa brīdi šaubījās, tad pamāja ar galvu un beidzot pavēra muti:

-     Mēs neatradām nekādas vardarbības pazīmes, bet taciņas pie upes ir krimināla teritorija!

Upe, Marta nodomāja. Stingrā māte pie pusdienu galda bija labojusi viņas valodas stilu. Viņa sacīja, ka Marta nekad nedabūšot kārtīgu vīru, ja runās kā ostas krāvējs.

Komisārs Kefass pašķieba galvu uz sāna.

-     Ko tu domā, Marta?

Viņai patika komisārs. Likās, viņam nav vienalga.

-     Manuprāt, viņš zināja, ka mirs.

Sīmons sarauca pieri.

-     Kāpēc?

-     Vēstules dēļ, ko viņš man iedeva.

Marta apgāja apkārt galdam sarunu telpā, kas atradās otrā stāvā, tieši iepretī reģistratūrai. Viņiem bija izdevies saglabāt gotisko stilu, un šī, neapšaubāmi, bija ēkas skaistākā telpa. Turklāt konkurence nebija liela. Viņa ielēja komisāram kafiju, kurš bija apsēdies, lai izlasītu vēstuli, ko Marta bija atradusi Pēra Vollana viņai atstātajā aploksnē. Kefasa kolēģe sēdēja līdzās, uz krēsla maliņas, un rakstīja telefonā īsziņu. Viņa bija pieklājīgi atsacījusies gan no piedāvātās kafijas, gan no tējas un ūdens it kā viņai būtu aizdomas, ka ūdens šeit varētu būt pilns ar netīkamiem mikrobiem.

Kefass atdeva vēstuli Martai.

-     Te rakstīts, ka viņš novēl visu savu īpašumu jūsu pansijai.

Kolēģe nosūtīja īsziņu un ieklepojās. Komisārs pagriezās pret

viņu.

-    Jā, Adeles jaunkundz?

-    Tagad vairs nevar sacīt “pansija”, to sauc par vienistabu īres namu.

Kefass izbrīnījās.

-     Kāpēc tā?

-              Tāpēc, ka mums ir sociologi un medpunkts, Marta atbildēja.

-     Tādēļ tiek uzskatīts, ka tas ir kas vairāk nekā pansija. Patiesais iemesls, protams, ir tas, ka vārds “pansija” ir ieguvis negatīvu pieskaņu. Dzeršana, strīdi un nožēlojami dzīves apstākļi. Tādēļ rūsai uzliekam nedaudz krāsas un nosaucam to nedaudz citādi.

-    Un tomēr… policists ieteicās. Vai viņš gribēja visu novēlēt šai vietai?

Marta paraustīja plecus.

-     Šaubos, vai viņa īpašums ir liels! Bet tu taču redzēji datumu blakus parakstam?

-     Viņš to ir rakstījis vakar. Un, tavuprāt, vēstuli viņš rakstīja tāpēc, ka zināja, ka mirs. Citiem vārdiem, tu domā, ka viņš izdarīja pašnāvību?

Marta mazliet padomāja.

-     Es nezinu.

Garā, slaidā sieviete ieklepojās.

-    Cik man zināms, vīriešiem, kas vecāki par četrdesmit gadiem, kopdzīves pārtraukšana nav neparasts iemesls pašnāvībai!

Martai radās nojauta, ka šī klusējošā sieviete labi pārzina visus statistikas datus.

-     Vai viņam bija nomākts garastāvoklis? Sīmons pajautāja.

-     Patiesībā viņš likās vairāk sarūgtināts, nevis nomākts.

-    Nav nekā neparasta, ka cilvēki ar suicidālām tieksmēm izdara pašnāvību brīdī, kad sāk iziet no depresijas, sieviete norunāja ar tādu izteiksmi, it kā lasītu no grāmatas. Abi sarunbiedri paskatījās uz viņu. Pašu depresiju bieži vien raksturo apātija, un pašnāvība prasa zināmu rīcību.

Kāri Adeles telefons iepīkstējās. Bija pienākusi īsziņa.

Kefass pievērsās Martai.

-    Padzīvojušu vīrieti izdzen no mājām, un viņš uzraksta tev kaut ko līdzīgu atvadu vēstulei! Kādēļ lai tā nebūtu pašnāvība?

-     Es neteicu, ka tā nevarētu būt!

-     Bet?

-     Viņš likās nobijies!

-     Nobijies no kā?

Marta paraustīja plecus, nodomādama, vai nerada sev nevajadzīgas problēmas.

-     Pērām piemita arī kas tumšs un dīvains. Un viņš to īpaši neslēpa. Teica, ka esot kļuvis par mācītāju tāpēc, ka viņam vajadzīgs vairāk piedošanas nekā vairumam citu.

-    Tu domā, ka viņš darījis tādas lietas, par kurām ne visi viņam piedotu?

-     Neviens viņam nepiedotu.

-    Tā. Vai mēs runājam par tiem grēkiem, kādos īpaši bieži pieķer mācītājus?

Marta neatbildēja.

-     Vai tāpēc viņu padzina no mājām?

Marta vilcinājās ar atbildi. Šis policists bija vērīgāks par citiem, kurus viņa bija sastapusi. Bet vai varēja viņam uzticēties?

-     Manā darbā, komisār, iemācās mākslu piedot nepiedodamo! Protams, ir iespējams, ka Pērs nespēja pats sev piedot un tādēļ izvēlējās tādu izeju. Bet ir arī iespējams…

-      …ka kāds cits, piemēram, vardarbībai pakļautā bērna tēvs, nevēlējās iesniegt ziņojumu, jo tas cietušajam varētu radīt nepilnvērtības sajūtu. Un sods Pērām Vollanam varētu būt pārāk maigs. Varbūt viņu pat nesodītu. Tāpēc viņš pats piesprieda sodu un pats to arī izpildīja.

Marta pamāja ar galvu.

-     Manuprāt, ja runa ir par paša bērnu, tad tas ir tīri cilvēcīgi. Vai arī tev tavā ikdienas darbā negadās sodīt tad, kad likums īsti netiek klāt?

Sīmons Kefass papurināja galvu.

-Ja mēs, policisti, ļautos tādiem kārdinājumiem, likums zaudētu savu nozīmi. Un es ticu likumam. Arī tam, ka Temīdai jābūt aklai. Vai tu kādu turi aizdomās?

-     Nē.

-     Parādi par narkotikām? Kāri Ādele iejautājās.

Marta noliedzoši papurināja galvu.

-    Ja viņš tās lietotu, es būtu zinājusi.

-     Es jautāju tāpēc, ka nosūtīju īsziņu par Pēru Vollanu vienam no izmeklētājiem Narkotiku nodaļā. Un viņš atbildēja… No šaurās jakas kabatas viņa izvilka telefonu. Tam līdzi izvēlās akmens spēļu bumbiņa, ar troksni nokrita uz grīdas un sāka ripot grīdas slīpuma virzienā. “Vairākkārt redzēju, kā viņš sarunājas ar vienu no narkotiku tirgoņiem," lasīdama viņa piecēlās un sāka iet pakaļ bumbiņai. “Redzēju, kā viņš saņem ceturtdaļas, bet nemaksā.”

Kāri Adele iebāza telefonu kabatā un panāca bumbiņu, pirms tā bija sasniegusi sienu.

-     Un ko tu no tā secini? Sīmons jautāja.

-    To, ka ēka atrodas Aleksandra Hjellanna laukuma virzienā. Tajā pusē droši vien ir vairāk zilā māla un mazāk granīta.

Marta skaļi iesmējās.

Garā, slaidā sieviete mazliet pasmaidīja.

-    Un Vollans bija parādā naudu. Heroīna deva maksā trīs simtus. Un tā nav pat ceturtdaļa, bet nulle, komats, divi. Divas devas dienā…

-     Ne tik strauji! Sīmons teica. Narkomāni nesaņem kredītu, vai ne?

-Jā, parasti tā nenotiek. Varbūt viņš tiem izdarījis pakalpojumus un kā samaksu saņēmis heroīnu.

Marta noplātīja rokas.

-    Es taču saku, ka viņš nelietoja narkotikas! Puse no mana darba ir raudzīties, lai cilvēki būtu skaidrā. Vai saprotat?

-    Tev, protams, ir taisnība, Līanas jaunkundzi Sīmons noteica un paberzēja zodu. Varbūt heroīns nebija domāts viņam?

Komisārs piecēlās.

-     Vienalga, pagaidīsim un paskatīsimies, ko teiks patologanatoms!

-    Tā bija laba doma nosūtīt īsziņu izmeklētājam uz Narkotiku nodaļu! Sīmons sacīja, stūrēdams mašīnu pa Ūelanna ielu uz centra pusi.

-     Paldies! Kāri pateicās.

-    Šī Marta Līana ir glīta meitene! Vai tev ar viņu ir bijušas kādas darīšanas?

-     Gan jā, gan nē.

-     Ko?

-     Piedod, neveiksmīgs joks! Tevi interesē, vai man ir bijis kāds sakars ar viņu, kad strādāju Narkotiku nodaļā? Zināmā mērā. Viņa ir skaista, un es vienmēr esmu brīnījusies, kāpēc viņa strādā īlā.

-     Tāpēc, ka ir skaista?

-     Labs izskats cilvēkiem ar pieņemamu inteliģences un disciplīnas līmeni dod krietnas priekšrocības darba gaitās. Darbs īlā, cik man zināms, nav nekāds tramplīns karjerā.

-    Varbūt viņa gluži vienkārši uzskata, ka ir vērts darīt šo darbu!

-     Ir vērts? Vai tu zini, cik viņi maksā par…?

-    Ir vērts, ka kāds to dara! Policista darbs arī nav labi apmaksāts!

-     Tas tiesa.

-     Bet, ja to apvieno ar studijām Juridiskajā fakultātē, tad šī ir laba vieta karjeras uzsākšanai, Sīmons sacīja. Kad tu beidzi strādāt tajā nodaļā?

Viņš pamanīja, ka Kāri kakls mazliet piesarkst, un saprata, ka ir trāpījis mērķī.

-     Labi, Sīmons noteica. Patīkami, ka tevi mums aizdeva! Drīz kļūsi par manas nodaļas priekšnieci, vai ne? Vai arī privātajā sektorā, kur, kā esmu dzirdējis, cilvēkiem ar mūsu kompetenci maksājot vidēji pusotru reizi vairāk?

-    Varbūt, Kāri atbildēja. Tomēr par tavu šefu es nekļūšu, jo nākamā gada martā tu sasniegsi pensijas vecumu!

Sīmons nezināja, ko darīt raudāt vai smieties. Viņš nogriezās pa kreisi uz Grenlansleireti, Policijas pārvaldes virzienā.

-    Ja ir nepieciešams remonts, tad pusotru reizi lielāka alga var lieti noderēt. Dzīvoklis vai māja?

-    Māja, Kāri atbildēja. Mēs plānojam divus bērnus, un man ir vajadzīga platība. Ar tādām cenām par kvadrātmetru kā Oslo centrā, ja vien neesi saņēmis mantojumu, var nopirkt tikai remontējamu objektu. Gan mani, gan Sama vecāki dzīvo pārticībā, bet mēs ar Samu uzskatām, ka subsidēšana korumpē.

-     Korumpē tik vienkārši? -Jā.

Sīmons paskatījās uz pakistāniešu tirgoņiem, kas vasarīgajā karstumā bija iznākuši no saviem veikaliņiem uz ielas. Tie sarunājās, smēķēja cigaretes un vēroja garām slīdošās mašīnas.

-    Un tu pat nepainteresējies, kā es uzminēju, ka tu meklē remontējamu dzīvojamo platību?

-     Spēļu bumbiņa, Kāri atbildēja. Pieaugušie cilvēki, kuriem nav bērnu, nēsā tādu kabatā tikai tad, ja meklē vecu māju vai dzīvokli un vēlas pārbaudīt, vai to grīdas nav tik slīpas, ka nepieciešams tās izlīdzināt.

-              Ja jūs tā pārbaudāt, tad tikai neaizmirstiet, Sīmons sacīja,

-     ka tad, ja māja ir stāvējusi simt divdesmit gadus, grīdas ne vienmēr ir jāizlīdzina.

-    Varbūt nav, Kāri atbildēja, paliecās uz priekšu un paskatījās uz Grenlannes baznīcas torni. Bet man patīk līdzenas grīdas.

Šoreiz Sīmons iesmējās. Iespējams, viņam šī meitene varētu iepatikties. Arī viņam patika līdzenas grīdas.

Gudri.

7.    NODAĻA

-     Es pazinu tavu tēvu, Juhanness Haldens teica.

Ārā lija lietus. Visa diena bija padevusies silta un saulaina, bet tad augstu pie debesim izveidojās mākoņi un pār pilsētu nolija viegls vasaras lietutiņš. Viņš atcerējās šo sajūtu. Kā mazās lāsītes, saskaroties ar saulē sakarsušo ādu, tūdaļ kļuva siltas. Kā tās pacēla no asfalta putekļu smaržu. Ziedu, zāles un lapu smarža uzbudināja un mulsināja. Jaunība. Ak jaunība!

-     Es biju viņa ziņotājs, Juhanness sacīja.

Sonijs sēdēja tumsā pie galasienas, un viņa seju nebija iespējams saskatīt. Juhannesam nebija pārāk daudz laika, jo drīz viņi tiks ieslēgti savās kamerās uz nakti.

Viņš dziļi ievilka elpu. Tagad tas notiks. Būs jāpasaka teikums, kuru viņš gan baidījās, gan vēlējās pateikt. Teikums, kura vārdi tik ilgi bija turējušies krūtīs, ka viņš sāka bīties tie varētu tur pieaugt.

-     Tā nav taisnība, ka viņš nošāvās, Sonij!

Tā. Tas nu bija pateikts! Klusums.

-     Vai tu guli, Sonij?

Viņš redzēja divu acu baltumus. Tās mirkšķināja.

-     Es zinu, kā tev un tavai mātei vajadzēja justies! Atrast tēvu mirušu. Izlasīt to lapiņu, kurā viņš rakstīja, ka policijā viņš bijis kurmis, kurš palīdzējis tiem, kas nodarbojas ar heroīna un vergu tirdzniecību. Ka viņš informējis tos par tvarstīšanām, pierādījumiem, aizdomās turamajiem…

Juhanness varēja saskatīt, kā Sonija ķermenis pustumsā sāk šūpoties.

-     Bet viss bija gluži citādi, Sonij! Tavs tēvs bija tas, kurš nokļuva uz pēdām kurmim. Es noklausījos, kā Nestors runā pa telefonu ar savu šefu, ka viņiem jāatbrīvojas no policista, kura uzvārds ir Lofthuss, kamēr tas nav visu sabojājis. Es pastāstīju tavam tēvam, ka viņam draud briesmas, ka vajag iejaukties policijai, bet viņš atbildēja, ka nevarot iesaistīt citus. Viņam esot jāstrādā vienam, jo policijā esot cilvēki, kuriem Nestors maksājot. Viņš lika man apzvērēt, ka turēšu muti un nekad nevienai dzīvai dvēselei par to neieminēšos, un šo solījumu esmu turējis līdz pat šim brīdim.

Vai viņš saprata? Varbūt nesaprata, bet svarīgākais nebija tas, ka puisis klausījās, ne arī iespējamās viņa vārdu sekas, bet gan tas, ka viņš pats runāja. Izstāstīja. Svarīga bija pati darbība viņš atklāja savu noslēpumu tur, kur tam bija vieta.

-    Tajās brīvdienās tavs tēvs bija viens. Jūs ar māti bijāt aizbraukuši ārpus pilsētas uz sacensībām cīņas sportā. Viņš zināja, ka tie ieradīsies, un bija nocietinājies jūsu dzeltenajā mājā, Tosenē.

Juhannesam likās, ka tumsā kaut ko ir pamanījis. Pulsa un elpošanas izmaiņas.

-    Tomēr Nestoram un viņa vīriem izdevās iekļūt mājā. Tie nevēlējās sacelt troksni sakarā ar policista nošaušanu, tādēļ piespieda tavu tēvu uzrakstīt to vēstulīti par pašnāvību. Juhanness norija siekalas. Apmaiņā pret solījumu, ka pasaudzēs tevi un tavu māti. Pēc tam ar viņa paša pistoli no tuva attāluma iešāva tam galvā.

Juhanness aizvēra acis. Valdīja pilnīgs klusums, tomēr viņam bija sajūta, it kā kāds stāvētu blakus un kliegtu ausī. Krūtis un kaklu kaut kas žņaudza neko tādu viņš nebija piedzīvojis jau daudzus, daudzus gadus. Ak Dievs, kad viņš pēdējo reizi bija raudājis? Kad piedzima viņa meita? Bet tagad viņš nevarēja apstāties vajadzēja pabeigt iesākto.

-     Tu droši vien prāto, kā Nestors iekļuva mājā?

Juhanness aizturēja elpu. Likās, ka arī puisis ir pārstājis elpot. Viņš dzirdēja vienīgi asiņu šalkoņu ausīs.

-     Kāds bija redzējis, ka es sarunājos ar tavu tēvu, un Nestors uzskatīja, ka policijai pārāk paveicies, nesen aizturot vairākas viņa kravas mašīnas. Es stīvējos pretī, sacīju, ka tikai mazliet pazīstu

tavu tēvu, ka viņš mēģinājis iegūt no manis informāciju. Tad Nestors teica: ja tavs tēvs uzskata, ka esmu iespējamais ziņotājs, tad taču es varot pieiet pie viņa mājas durvīm un panākt, lai viņš tās atver. Viņš teica, ka tā es pierādīšot savu lojalitāti…

Juhanness dzirdēja, ka otrs atkal atsācis elpot. Strauji. Smagi.

-     Tavs tēvs atvēra. Savam ziņotājam taču uzticas, vai ne?

Viņš pamanīja kustību, bet neko nedzirdēja un neredzēja, līdz saņēma sitienu. Un, guļot uz grīdas, sajūtot metālisko asiņu garšu mutē un zobu, kas ieslīdēja rīklē, dzirdot, kā puisis mežonīgi auro, kā atveras kameras durvis, kā kliedz uzraugi, kā tie sit viņu un žvadzina rokudzelžus, Juhanness iedomājās par pārsteidzošo šī narkomāna ķermeņa straujumu, precizitāti un sitiena spēku. Un par piedošanu. Par piedošanu, ko nebija saņēmis. Un par laiku. Par sekundēm, kas rit. Par nakti, kas tuvojās.

8.    NODAĻA

j

Visvairāk Ārillam Frankam patika viņa Porsche Cayenne skaņa. Pareizāk sakot, skaņas neesamība. 4,8 litru ietilpības V8 motors rūca apmēram tāpat, kā viņš atcerējās bērnībā, dzīvojot Stangē pie Hāmaras, bija dūkusi mātes šujmašīna. Arī tā bija bijusi nomierinoša skaņa. Klusuma, miera un koncentrācijas skaņa.

Durvis pasažiera pusē atvērās, un mašīnā iesēdās Einars Harness. Franks nezināja, kur jaunie advokāti Oslo pērk savus uzvalkus, viņš zināja vienīgi to, ka tie neiepērkas tajos pašos veikalos, kurus apmeklē viņš. Turklāt viņš nekad nebija izpratis jēgu, kādēļ jāiegādājas gaiši uzvalki. Tiem jābūt tumšiem un jāmaksā mazāk par piectūkstoš kronām. Starpību starp Hamesa un viņa paša uzvalkiem labāk būtu noguldīt krājbankā, domājot par nākamajām paaudzēm, kurām vajadzēs rūpēties par savām ģimenēm un turpināt attīstīt valsti. Vai arī lai nodrošinātu agru un patīkamu pensiju. Iespējams, pat Porsche Cayenne.

-    Dzirdēju, ka viņš sēžot izolatorā, Harness ieteicās, kad mašīna uzsāka kustību no trotuāra malas pie Harnesa un Fallbakena advokātu biroja ar grafiti apzīmētās ieejas.

-     Viņš smagi piekāva vienu ieslodzīto, Franks atbildēja.

Harness sarauca rūpīgi koptās uzacis.

-     Vai Gandijs sakāvās?

-     Nav viegli uzminēt, ko narkomāns spēj izdomāt. Bet tagad viņš četras dienas nav dabūjis narkotikas, tādēļ domāju, ka būs diezgan runīgs.

-    Jā, esmu dzirdējis runa ir par viņa ģimeni.

-     Ko tieši tu esi dzirdējis? Franks pasignalizēja kādai lēnai toijotai.

-     Tikai to, ko zina visi. Vai ir vēl kaut kas?

-     Nē.

Arills Franks iestūrēja mašīnu priekšā mersedesa kabrioletam. Vakar viņš bija iegājis izolatorā. Tur bija nupat kā savākti vēmekļi, un puisis, ietinies vilnas segā, sakņupis sēdēja telpas stūri.

Franks nekad nebija pazinis Abu Lofthusu, bet zināja, ka dēls ir sekojis tēva pēdās, ka viņš, tāpat kā tēvs, bija nodarbojies ar cīņas sportu un piecpadsmit gadu vecumā kļuvis tik daudzsološs, ka “Aftenposten” bija paredzējusi viņam spīdošu karjeru valsts izlasē. Tagad viņš sēdēja smirdošā kamerā, drebēja kā apses lapa un šņukstēja kā meitene. Abstinencē mēs visi esam vienādi.

Viņi apstājās pie sardzes būdiņas. Einars Harness uzrādīja apliecību, un tērauda barjera tika pacelta. Porsche Cayenne noparkojās savā parastajā stāvvietā, un Franks ar Harnesu devās iekšā pa galveno ieeju, kur Harnesu piereģistrēja. Parasti, lai izvairītos no reģistrācijas, Franks ieveda Harnesu caur ģērbtuves durvīm. Viņš nevēlējās dot iemeslu pārdomām, ko tāds advokāts ar Hamesa reputāciju tik bieži dara Valsts cietumā.

Ieslodzīto nopratināšana parasti notika Policijas pārvaldē, bet Franks bija palūdzis, lai tā notiktu cietumā, jo ieslodzītais sēdēja izolatorā.

Šim nolūkam tika uzkopta un sakārtota viena brīvā kamera. Pie galda, ģērbušies privātās drēbēs, sēdēja viens policists un kāda policiste. Franks bija redzējis viņus jau agrāk, taču neatcerējās uzvārdus. Būtne galda pretējā pusē bija tik bāla, ka likās tā saplūst ar sniegbalto mūra sienu. Noliekusi galvu, tā ar rokām krampjaini turējās pie galda malas, it kā telpa svērtos uz sāniem.

-      Nu, Sonij! Harness jautrā balsi ierunājās un uzlika roku puisim uz pleca. Vai esi gatavs?

Policiste ieklepojās.

-    Jautājums ir vai viņš jau nav pabeidzis?

Harness viņai mazliet uzsmaidīja un sarauca uzacis.

-     Ko tu vēlies sacīt? Jūs taču nebūsiet sākuši pratināšanu bez advokāta klātbūtnes?

-     Viņš sacīja, ka mums nav jāgaida uz tevi! policists teica.

Franks paskatījās uz puisi. Nojauta kaut ko nelabu.

-     Tātad viņš atzinās? Harness nopūtās, atvēra portfeli un izņēma trīs kopā saskavotas lapiņas. Ja gribat to saņemt rakstveidā, tad…

-     Gluži pretēji, policiste paskaidroja. Viņš nupat noliedza, ka viņam būtu kāds sakars ar slepkavību!

Kamerā iestājās tāds klusums, ka Franks varēja dzirdēt, kā ārā dzied putniņi.

-     Ko viņš noliedza? Harnesa uzacs tagad pacēlās līdz matu maliņai uz pieres.

Franks nezināja, kas viņu tracina vairāk: advokāta izplūkātās uzacis vai nespēja apjaust katastrofu, kas tuvojās.

-     Vai viņš vēl kaut ko teica? Franks painteresējās.

Policiste paskatījās uz cietuma priekšnieka palīgu, tad uz advokātu.

-    Viss kārtībā, Harness sacīja. Es gribēju, lai viņš būtu klāt gadījumā ja jums ievajadzētos informāciju par atvaļinājumu.

-     Jā, es personīgi devu atļauju atvaļinājumam, Franks teica.

-    Tobrīd nekas neliecināja, ka atvaļinājums varētu beigties tik traģiski!

-     Bet mēs taču nezinām arī to, vai tā notika, policiste iebilda.

-     Mums nav atzīšanās!

-     Bet tehniskie pierādījumi… Arills Franks iesaucās, bet tūlīt arī apklusa.

-     Kas jums ir zināms par tehniskajiem pierādījumiem? policiste apvaicājās.

-     Es tikai nodomāju, ka jums tādi ir! Franks atbildēja. Viņš šajā lietā tiek turēts aizdomās. Vai tā nav, kungs…?

-     Inspektors Henriks Vestads, policists sacīja. Es biju tas, kurš pirmajā pratināšanas reizē saņēma Lofthusa paskaidrojumus. Viņš tātad ir mainījis savu liecību un uzskata, ka slepkavības izdarīšanas brīdī viņam esot pat alibi. Liecinieks.

-     Viņam ir liecinieks, Harness apstiprināja un paskatījās uz savu klusējošo klientu. Cietuma uzraugs, kurš atvaļinājuma laikā viņu pavadīja. Un šis liecinieks saka, ka Lofthuss nozudis…

-     Cits liecinieks, Vestads viņu pārtrauca.

-     Un kurš tas varētu būt? Franks iespurdzās.

-     Viņš saka: to personu saucot Leifs.

-     Kāds Leifs?

Visi paskatījās uz garmataino puisi, kurš, kā likās, viņus ne dzirdēja, ne redzēja.

-    To viņš nezina, Vestads teica. Stāvvietā pie ceļa esot tikai dažas sekundes parunājuši. Lofthuss saka, ka lieciniekam bijis zils Volvo ar uzlīmi “I V Drammen". Un, viņaprāt, liecinieks bijis slims, varbūt kaut kādas problēmas ar sirdi.

Franks palaida rejošus smieklus.

-    Es domāju, Einars Harness uzsvērti mierīgā balsī ieteicās un ielika papīra lapiņas atpakaļ mapē, ka līdz ar to mums jābeidz, lai varu konsultēt savu klientu!

Franks, kad kļuva dusmīgs, mēdza smieties. Un tagad dusmas viņa galvā vārījās kā ūdens tējkannā. Vajadzēja saņemties, lai atkal nesāktu smieties. Viņš pablenza uz tā saukto klientu. Šis puisis laikam bija kļuvis traks. Vispirms piekāvis veco Haldenu, un tagad šis noliegums. Heroīns laikam beidzot izgrauzis viņa smadzenēs kādu caurumu. Bet viņš neizgāzīs šo lietu: tas būtu par daudz! Franks dziļi ievilka elpu un saklausīja iedomātu klikšķi, it kā izslēgtos ūdens vārāmais aparāts. Bija vajadzīga skaidra galva, nepieciešams tikai mazliet laika. Abstinencei vajadzīgs laiks.

Sīmons stāvēja uz Sannerbrū tilta un lūkojās astoņus metrus zemāk plūstošajā ūdenī. Pulkstenis rādīja seši pēcpusdienā, un Kāri Adele nupat bija pajautājusi par virsstundu darba noteikumiem Slepkavību izmeklēšanas nodaļā.

-     Nav ne jausmas, Sīmons sacīja. Parunā ar kadru daļas priekšnieku!

-     Vai redzi kaut ko tur, lejā?

Sīmons papurināja galvu. Aiz koku lapotnes upes austrumu krastā varēja saskatīt taciņu, kas vijās līdz pat jaunajai operas ēkai pie fjorda. Tur, lejā, uz soliņa sēdēja kāds vīrs un baroja baložus. Pensionārs, Sīmons nodomāja. Tā cilvēki dara, kad aiziet pensijā. Rietumu krastā slējās moderns daudzdzīvokļu nams ar logiem un balkoniem uz upes un tilta pusi.

-     Un ko mēs šeit darām? Kāri nepacietīgi piesita ar kāju pie asfalta.

-     Vai tev kaut kur jāsteidzas? Sīmons apjautājās un pavērās apkārt.

Garām nesteidzīgi pabrauca dažas mašīnas, kāds smaidīgs diedelētājs pajautāja, vai viņi nevarētu izmainīt divsimt kronu banknoti, kāds pārītis dizaineru veidotās saulesbrillēs, ar vienreizējas lietošanas grilu bērnu ratiņu tīkliņā, ejot viņiem garām, par kaut ko smējās. Sīmons mīlēja Oslo vispārējo atvaļinājumu laikā, kad pilsēta kļuva tukšāka un atkal piederēja viņam. Tā pārvērtās par mazliet plašumā izpletušos mazpilsētu, kādā viņš bija uzaudzis, kur nekas nenotika, un tas, kas notika, kaut ko nozīmēja. Tā bija pilsēta, kuru viņš saprata.

-      Mēs esam uzaicināti uz pusdienām pie dažiem draugiem.

Draugi, Sīmons nodomāja. Viņam arī reiz bija draugi. Kur tie

palikuši? Varbūt tie domāja par viņu to pašu. Kur viņš bija palicis? Viņš nezināja, vai spētu tiem sniegt normālu atbildi. Upe nevarēja būt dziļāka par pusmetru. Dažviet virs ūdens rēgojās akmeņi. Sekcijas slēdzienā bija teikts: brūces liecinot, ka upuris esot kritis no noteikta augstuma, un tas zināmā mērā saskanēja ar lauztajiem kakla skriemeļiem, kas bija tiešais nāves cēlonis.

-    Mēs stāvam šeit, jo tagad esam pārbaudījuši augšup un lejup pa straumi visu Akešelvu, un šī ir vienīgā vieta ar pietiekami augstu tiltu un pietiekami seklu ūdeni, lai krītošais cilvēks varētu tik stipri sasisties uz akmeņiem. Turklāt šis ir tuvākais tilts līdz pansijai.

-     Vienistabu dzīvokļu māja, Kāri viņu palaboja.

-     Vai tu gribētu šeit atvadīties no dzīves?

-     Nē.

-     Es domāju ja tu gribētu izdarīt pašnāvību.

Kāri pārstāja spārdit asfaltu un paskatījās pāri režģiem.

-     Es izvēlētos kādu augstāku vietu. Te ir pārāk liela iespēja izdzīvot. Pārāk lielas izredzes nonākt ratiņkrēslā.

-     Bet tad jau tu droši vien nesadomātu kādu nogrūst no šī tilta, ja gribētu nogalināt?

-     Nē, laikam jau ne! Viņa nožāvājās.

-     Tātad meklēsim kādu, kurš Pērām Vollanam vispirms ir pārlauzis kaklu un tad no šīs vietas iemetis viņu upē!

-     Tas laikam ir tas, ko jūs saucat par hipotēzi!

-    Nē, tas ir tas, ko mēs saucam par hipotēzi! Par tām pusdienām… -Jā?

-     Vari piezvanīt savam draugam un pateikt, ka no tām nekas nesanāks!

-     Tiešām?

-    Mums jāiztaujā iespējamie liecinieki. Tu vari sākt ar tiem dzīvokļiem, kuriem balkoni ir uz upes pusi. Un tad mēs pārķemmēsim arhīvus un meklēsim potenciālos kakla lauzējus. Sīmons aizvēra acis un ieelpoja pilsētas gaisu. Vai Oslo vasarā nav brīnišķīga?

9.    NODAĻA

»

Einars Harness nekad nebija lolojis ambīcijas izglābt pasauli. Tikai mazu daļiņu no tās. Precīzāk savu daļu. Viņš bija studējis jurisprudenci. Tikai mazu daļiņu no tās. Precīzāk tik, cik nepieciešams, lai nokārtotu eksāmenus. Viņš tika pieņemts darbā kādā advokātu firmā, kura atradās Oslo advokātu pasaules saraksta pašā lejasgalā, nostrādāja tajā pietiekami ilgi, lai saņemtu licenci, pēc tam uzsāka pats savu praksi kopā ar mazliet iedzert mīlošo, paveco advokātu Ēriku Fallbakenu. Tā izveidojās jauna saraksta lejasgala firma. Viņi bija ņēmuši visbezcerīgākās lietas, zaudējuši visās, bet brīnumainā kārtā iemantojuši reputāciju kā sabiedrības nelaimīgākās daļas aizstāvji. Šādas klientūras dēļ advokātu firma “Harness un Fallbakens” parasti saņēma savus honorārus ja vien vispār saņēma sociālo pabalstu izmaksu datumos. Einars Harness drīz vien bija sapratis, ka nestrādā justīcijas nozarē, bet ir tikai dārgāka alternatīva parādu ievācējiem, sociālajam dienestam un pareģotājām. Viņš draudēja ar tiesvedību, ja par šo draudēšanu viņam bija samaksāts, pieņēma darbā par minimālo algu visnederīgākos darbiniekus un, tiekoties ar potenciāli maksātspējīgiem klientiem, bez izņēmumiem paredzēja uzvaru tiesas procesā. Bet bija viens klients, un, pateicoties viņam, firma joprojām turējās virs ūdens. Firmas arhīvā mapes viņam nebija, ja vien totālo haosu, kas valdīja vairāk vai mazāk pastāvīgi slimojošās sekretāres plauktos, varēja dēvēt par arhīvu. Bet tas bija uzticams maksātājs, parasti maksāja skaidrā naudā un ļoti reti pieprasīja maksājuma kvīti. Arī par šo stundu darbu tas diezin vai prasīs kvīti.

Sonijs Lofthuss, sakrustojis kājas, sēdēja gultā. Viņa acīs vīdēja izmisums. Kopš bēdīgi slavenās nopratināšanas bija pagājušas sešas dienas, un dažām no tām vajadzēja būt ļoti smagām. Tomēr viņš bija izturējis ilgāk, nekā tie bija cerējuši. Otra ieslodzītā, ar kuru Hamess uzturēja sakarus, informācija bija ievērības cienīga. Sonijs nebija mēģinājis iegūt narkotikas. Gluži pretēji viņš bija atteicies no piedāvātā amfetamīna un hašiša. Soniju bija novērojuši treniņu zālē, kur viņš uz skrejceliņa bija skrējis divas stundas bez apstājas, pēc tam vienu stundu cilājis svaru stieni. Naktī no viņa kameras atskanējis kliedziens. Tomēr viņš bija izturējis. Puisis, kurš divpadsmit gadus lietojis smagās narkotikas! Vienīgie, kuri to spējuši panākt par kuriem Hamess bija dzirdējis bija cilvēki, kas nomainījuši narkotikas pret kaut ko tikpat stimulējošu un motivējošu kā apreibums pēc šļirces dūriena. Un šis saraksts nebija garš. Reliģiska atklāsme, iemīlēšanās vai bērna piedzimšana. Tas bija viss. Citiem vārdiem, pēkšņi bija parādījies mērķis, kas piešķīris dzīvei pavisam citu jēgu. Bet tā varēja būt arī slīkstoša cilvēka pēdējā uzniršana virs ūdens, lai pēc tam beidzot noietu dibenā. Einars Harness bija pārliecināts vienīgi par to, ka viņa klients pieprasa atbildes. Nē, nevis atbildes. Rezultātus!

-     Viņiem ir pierādījumi, tādēļ tevi tiesās un piespriedīs sodu neatkarīgi no tā, vai tu atzīsies vai ne! Kādēļ paildzināt mokas, ja tas nav vajadzīgs?

Atbildes nebija.

Hamess tik spēcīgi nobraucīja saķemmētos matus, ka iesūrstējās galvas āda.

-     Stundas laikā es varu pagādāt vienu paciņu superboy. Kur ir problēma? Man ir vajadzīgs tikai paraksts! Šeit! Viņš pabungoja ar rādītājpirkstu pa trim A4 lieluma lapiņām, kas gulēja uz ceļiem novietotā diplomāta vāka.

Puisis mēģināja aplaizīt sausās, sasprēgājušās lūpas ar tik baltu mēli, ka Harnesam iešāvās prātā varbūt tā izdala sāli?

-     Paldies! Es to apdomāšu!

Paldies? Apdomāšu? Viņš piedāvāja šim nabaga abstinences nomocītajam narkomānam narkotiku! Vai šis puisis būtu likvidējis pievilkšanas spēku?

-     Paklausies, Sonij…

-     Un paldies par apmeklējumu!

Harness pagrozīja galvu un piecēlās. Sonijs negribēja par sevi parūpēties. Viņš pagaidīs vēl vienu dienu. Līdz brīnuma laiks būs beidzies.

Kad uzraugs bija atvēris advokātam visas durvis un slūžas un Harness, palūdzis izsaukt taksometru, stāvēja reģistratūrā, viņš iedomājās, ko sacīs viņa klients. Pareizāk sakot, kā klients rīkosies, ja Harness neizglābs pasauli.

Precīzāk savu daļiņu pasaules.

Geirs Goldsruds paliecās krēslā uz priekšu un ieskatījās monitorā.

-     Ko, pie velna, viņš dara?

-     Izskatās, ka vēlas ar kādu parunāt, viens no uzraugiem kontroles telpā ieminējās.

Goldsruds vēroja puisi. Garā bārda nokarājās uz viņa kailajām krūtīm. Viņš bija nostājies uz krēsla pie vienas no novērošanas kamerām un ar rādītājpirkstu klauvēja pa objektīvu, ar lūpām veidodams nesaprotamus vārdus.

-     Finstad, tu nāksi man līdzi! Goldsruds sacīja un piecēlās.

Viņi pagāja garām Juhannesam, kurš koridorā uzkopa grīdu. Šis

skats Goldsrudam kaut ko atgādināja, varbūt epizodi kādā filmā. Viņi nokāpa pa kāpnēm uz pirmo stāvu, aizslēdza aiz sevis durvis, izgāja cauri kopējai virtuvei un iegāja koridorā, kur atrada Soniju sēžam uz tā paša krēsla, uz kura viņš nupat bija stāvējis.

Ieraugot jaunā vīrieša torsu un rokas, Goldsruds noprata, ka viņš nupat ir trenējies: zem ādas skaidri izcēlās muskuļi un vēnas. Viņš bija dzirdējis, ka daži no rūdītākajiem narkomāniem pirms šļirces ieduršanas noslogojot roku muskuļus. Apgrozībā bija metamfetamīns un dažādas tabletes, bet Valsts cietums bija viens no nedaudzajiem, varbūt pat vienīgais cietums Norvēģijā, kur pastāvēja zināma kontrole pār heroīna piegādēm. Tomēr šķita, ka Sonijam nekad nav bijušas grūtības pagādāt sev to, kas viņam vajadzīgs. Izņemot pašreizējo situāciju. Redzot, kā viņš trīc, Goldsrudam bija

skaidrs, ka Sonijs savas zāles nav saņēmis jau labu laiciņu. Nebija brīnums, ka viņš ir izmisis.

-    Palīdzi man! Sonijs, ieraudzījis viņus tuvojamies, nočukstēja.

-              Protams! Goldsruds atbildēja un pamirkšķināja Finstadam.

-     Divus tūkstošus par ceturtdaļu!

Tas bija joks, bet viņš pamanīja, ka Finstads par to nav īsti pārliecināts.

Puisis papurināja galvu. Pat kakla muskuļi viņam bija saspringuši. Goldsruds bija dzirdējis, ka Sonijs esot bijis daudzsološs cīkstonis. Varbūt tā bija taisniba, ko ļaudis runāja, ka tos muskuļus, kas ir uztrenēti līdz divpadsmit gadu vecumam, vēlāk jebkurā dzīves posmā pāris nedēļu laikā varot atjaunot.

-     Ieslēdz mani!

-    Pirms pulksten desmitiem mēs neslēdzam ciet durvis, Lofthus!

-     Lūdzu!

Goldsruds pabrīnījās. Gadījās, ka ieslodzītie lūdz, lai viņus ieslēdz kamerā, jo baidās no kāda. Vienalga, draudi ir reāli vai nav. Bailes bija diezgan parasts kriminālās dzīves blakuselements. Vai otrādi. Bet Sonijs, neapšaubāmi, bija vienīgais Valsts cietuma gūsteknis, kuram ieslodzīto vidū nebija neviena ienaidnieka. Gluži pretēji tie ar viņu apgājās kā ar svēto govi. Un viņš nekad nebija izrādījis ne mazākās baiļu pazīmes, viņa psihe un fiziskais ķermenis acīmredzot ļāva panest narkotikas labāk nekā vairumam citu narkomānu. Tad kāpēc…

Sonijs pakasīja uz apakšdelma dūriena vietā izveidojušos kreveli, un tad Goldsrudam kļuva skaidrs. Visas dūrienu vietas klāja kreveles. Nevienas svaiga dūriena pēdas. Viņš bija beidzis durties un tādēļ gribēja, lai viņu ieslēdz. Viņu mocīja slāpes un apziņa, ka varētu ņemt pretī nākamo devu vienalga, kas tiktu piedāvāts.

-     Nāc! Goldsruds sacīja.

-     Vai pavirzīsies, Sīmon?

Sīmons pacēla galvu. Vecā apkopēja bija tik maza un salīkusi, ka viņas galva tik tikko sniedzās virs inventāra ratiņiem. Viņa Policijas pārvaldē bija uzkopusi telpas jau tad, kad Sīmons pagājušajā gadu

tūkstoti sāka te strādāt. Viņa bija sieviete ar noteiktiem uzskatiem. Pati sevi un savus kolēģus neatkarīgi no dzimuma viņa dēvēja par “apkopējām”.

-     Sveika, Sisele! Jau?

SImons paskatījās pulksteni. Pāri četriem. Norvēģijā darbalaiks oficiāli bija beidzies. Jā, likums par darba apstākļiem gandrīz vai pavēlēja, ka tagad jādodas uz mājām tautas un tēvzemes labā. Parasti viņš tam uzspļāva, bet tagad bija citādi. Viņš zināja, ka Else gaida, ka pirms vairākām stundām viņa jau sākusi gatavot vakariņas, bet, kad viņš pārradīsies, viņa apgalvos, ka visu pagatavojusi steigā un cerot, ka viņš nepamanīs nekārtību, netīrību un citus pierādījumus, ka redze viņai kļuvusi vēl nedaudz sliktāka.

-     Sen neesi kopā ar mani uzsmēķējis, Sīmon!

-     Tagad es šņaucu tabaku!

-    Jaunā meitene tevi piespieda. Bērnu joprojām nav?

-     Vai vēl neesi pensijā, Sisele?

-     Man liekas, ka kaut kur bērns tev jau ir, tāpēc tos nevēlies!

Sīmons pasmaidīja, noskatoties, kā viņa pārlaiž grīdai ar slotu

zem viņa kājām, un iedomājās: kā gan tik mazam ķermenim kā Siselei Tou ir izdevies izspiest tik lielu pēcnācēju. Rozmarijas bērns. Viņš novāca papīrus. Vollana lieta bija atlikta. īres namā pie Sannerbrū neviens neko nebija redzējis, arī neviens cits liecinieks nebija pieteicies. Nodaļas vadītājs bija sacījis: tik ilgi, līdz viņiem nebūs pārliecības, ka noticis kaut kas krimināli sodāms, šai lietai prioritātes nebūs. Viņš bija palūdzis Simonu papildināt ziņojumus divās jau atklātās slepkavību lietās, jo nodaļa bija saņēmusi rājienu no prokurores, kas bija nosaukusi tos par “bāliem”. Formālas kļūdas netika atrastas, viņa vienkārši lūdza “nedaudz iedziļināties detaļās”.

Sīmons izslēdza datoru, uzvilka žaketi un devās uz durvīm. Joprojām bija vēl vasaras laiks: tas nozīmēja, ka daudzi no tiem, kuri nebija devušies atvaļinājumā, darbu beidza pulksten trijos, un plašajā kantora telpā, kura vecās starpsienas oda pēc saulē sasilušas līmes, tikai paretam atskanēja klaviatūru klikšķi. Aiz vienas no sieniņām viņš ieraudzīja Kāri. Uzlikusi kājas uz galda, viņa lasīja grāmatu. Sīmons pabāza galvu viņas nodalījumā.

-     Vai šodien nebūs pusdienu ar draugiem?

Kāri automātiski aizcirta ciet grāmatu un, mazliet nosarkusi, īgni paskatījās uz viņu. Sīmons pameta skatienu uz grāmatas nosaukumu. “Korporatīvās tiesības”. Bija skaidrs, ka Kāri zina viņai nav nekāda iemesla just sirdsapziņas pārmetumus par to, ka sēž darbā un lasa grāmatu par jurisprudenci, jo neviens nav atradis viņai kādu jēdzīgu uzdevumu. Tāda bija Slepkavību izmeklēšanas nodaļas darba specifika ja nav slepkavības, tad nav arī darba. Sīmons nosprieda: piesarkumu radījusi apziņa, ka nokārtotais gala eksāmens paņems viņu prom no šejienes, un zināmā mērā tā būs nodevība attiecībā pret darba devēju. Bet sapīkumu izraisījis tas, ka viņa kaut arī zinādama, ka teorētiski nav nekāda iemesla just sirdsapziņas pārmetumus, Sīmonam parādoties, bija aizvērusi grāmatu.

-    Sams brīvdienās sērfo Rietumnorvēģijā. Iedomājos palasīt šeit, nevis mājās.

Sīmons pamāja ar galvu.

-     Policista profesija ne vienmēr ir tik aizraujoša. It īpaši Slepkavību izmeklēšanas nodaļā!

Kāri paskatījās uz viņu.

Sīmons paraustīja plecus.

-     It īpaši Slepkavību izmeklēšanas nodaļā!

-     Tad kāpēc tu kļuvi par slepkavību izmeklētāju?

Viņa bija nometusi kurpes un pavilkusi kailās pēdas zem sevis. It kā gaidītu mazliet garāku atbildi, Sīmonam iešāvās prātā. Iespējams, viņa ir tāda tipa cilvēks, kas vientulības vietā dod priekšroku jebkurai sabiedrībai un labprātāk izvēlas sēdēt tukšā kantorī, cerot ar kādu parunāt, nekā savā viesistabā mierpilnā klusumā.

-     Gribi tici, negribi netici, bet tas bija kā protests, viņš atbildēja un apsēdās uz galda malas. Mans tēvs bija pulksteņmeistars un gribēja, lai es pārņemu viņa amatu. Es nevēlējos kļūt par sliktu sava tēva kopiju!

Kāri apņēma rokas ap savām garajām, kukainim līdzīgajām kājām.

-     Vai esi kādreiz to nožēlojis?

Sīmons paskatījās ārā pa logu. Karstais gaiss uz ielas vibrēja.

-     Tirgojot pulksteņus, cilvēki ir kļuvuši bagāti.

-     Mans tēvs nekļuva, Sīmons atbildēja. Arī viņam nepatika viltojumi. Viņš atteicās sekot tendencei un pārdot lētus viltojumus un digitālos plastmasas pulksteņus un uzskatīja to par mazāko pretestības veidu. Tas bija stilīgs bankrots!

-     Jā, tad es labi saprotu, ka tu nevēlējies kļūt par pulksteņmeistaru!

-     Nu, es tomēr gandrīz kļuvu par pulksteņmeistaru!

-     Tiešām?

-     Kriminālists. Ballistikas eksperts. Ložu trajektorijas un tamlīdzīgi. Tas ir gandrīz tas pats, kas sēdēt un skrūvēt pulksteņu skrūvītes! Mēs varbūt esam līdzīgāki tiem, kuri mūs radījuši, nekā pašiem gribētos!

-     Un kas notika? Viņa pasmaidīja. Vai bankrotēji?

-    Kā lai saka? Viņš paskatījās pulkstenī. Mani vairāk ieinteresēja jautājums “kāpēc”, nevis “kā”. Nezinu, vai tā bija laba izvēle kļūt par izmeklētāju-taktiķi. Lodes un ievainojumi ir mierīgāks darbs nekā cilvēka smadzenes.

-     Tad pārgāji uz Ekonomisko noziegumu izmeklēšanas nodaļu?

-     Tu esi lasījusi manu CV!

-    Par cilvēkiem, ar kuriem jāstrādā kopā, nedaudz painteresējas. Vai asinis un slepkavības tev ir apnikušas?

-     Nē, bet baidos, ka manai sievai Elsei tas apniks. Kad apprecējos, tiku apsolījis precīzākus darbalaikus un mazāk biedējošas ikdienas. Man patika tajā nodaļā, darbs tur mazliet atgādināja tādu kā darbošanos ar pulksteņiem. Starp citu, par sievu…

Viņš piecēlās no rakstāmgalda.

-     Kādēļ tad aizgāji no tās nodaļas, ja tur bija tik labi?

Sīmons gurdeni pasmaidīja. Jā, tieši par to viņa CV laikam nebija

ierakstīts.

-     Lazanja. Domāju, ka viņa gatavo lazanju. Tiksimies rīt!

-      Starp citu, man piezvanīja viens no bijušajiem kolēģiem. Pastāstīja, ka redzējis kādu narkomānu, kurš staigājis ar mācītāja apkaklīti.

-     Mācītāja apkaklīti?

-     Ar tādu, kāda bija Peram Vollanam.

-    Un ko tu darīji?

Kāri atšķīra grāmatu.

-     Neko. Pateicu, ka lieta ir pārtraukta!

-     Tai ir piešķirta zemāka prioritāte. Līdz lietā uzradīsies jauni fakti. Kā sauc to narkomānu, un kur viņš uzturas?

-     Gilbergs. Pansijā.

-     Vienistabu īres namā. Kā būtu, ja lasīšanā tu ieturētu pauzi? Kāri nopūtās un aizvēra grāmatu.

-     Un lazanja?

Sīmons paraustīja plecus.

-     Būs labi. Piezvanīšu Elsei, viņa sapratīs. Un uzsildīta lazanja ir garšīgāka!

10.    NODAĻA

»

Juhanness iztukšoja spaini izlietnē un slotu novietoja pieliekamajā. Viņš bija uzmazgājis visas grīdas otrajā stāvā un arī kontroles telpā un ilgojās tikt atpakaļ kamerā, lai palasītu grāmatu. Kilimandžāro sniegi. Tajā bija vairāki stāstiņi, bet viņš lasīja un pārlasīja tikai šo vienu. Par cilvēku, kuram kājā iemetusies gangrēna un kurš zināja, ka jāmirst, un to, ka šī apziņa nepadara viņu ne par labāku, ne par sliktāku cilvēku, bet tikai liek viņam skaidrāk domāt, būt godīgākam un mazāk pacietīgam. Juhanness nekad nebija bijis grāmatu tārps, šo grāmatu viņam bija iedevis cietuma bibliotekārs, un, tā kā Juhanness kopš tiem laikiem, kad tika burājis gar Libērijas piekrasti un Ziloņkaula Krastu, sāka interesēties par Āfriku, viņš bija izlasījis nedaudzās lappuses par šo šķietami nenozīmīgo traumu un vīru, kuram savannā kādā teltī tomēr ir jāmirst. Pirmajā reizē viņš bija to vienkārši pāršķirstījis, bet tagad lasīja lēni, vārdu pa vārdam, meklējot kaut ko, pats īsti nezinādams, ko.

-     Sveiks!

Juhanness pagriezās.

Sonija sveiciens bija līdzīgs čukstam, un šī būtne ar dziļi iegrimušajiem vaigiem un degošo acu skatienu bija tik bāla, ka šķita caurspīdīga. Kā eņģelis, Juhanness nodomāja.

-     Labdien, Sonij! Dzirdēju, tu esot bijis izolatorā. Kā sviežas?

Sonijs paraustīja plecus.

-    Tev, puis, ir labs kreisais taisnais! Juhanness atņirdza zobus un parādīja robu starp priekšējiem zobiem.

-     Ceru, ka varēsi man piedot!

Juhanness norija siekalas.

-     Piedošana ir vajadzīga man, Sonij!

Abi stāvēja un skatījās viens uz otru. Juhanness redzēja, ka Sonijs zagšus pārlūko koridoru. Gaidīja.

-     Vai tu, Juhannes, varētu manis dēļ izbēgt?

Juhanness padomāja, mēģinādams sakopot šos vārdus un izprast to saturu, tad iejautājās:

-     Kā tu to domā? Es nevēlos bēgt. Turklāt man nav, uz kurieni doties. Mani uzreiz atkal notvers!

Sonijs neko neatbildēja, bet viņa skatienā jautās tāds izmisums, ka Juhanness apjēdza, par ko ir runa.

-    Tu gribi… tu gribi, lai es izkļūstu ārā un pagādāju tev heroīnu?

Sonijs turpināja klusēt un ar savu neprātīgo skatienu raudzījās

vecajam vīram acīs. Nabaga puisis, Juhanness nodomāja. Nolādētais heroīns!

-     Kādēļ tu jautā tieši man?

-     Tu esi vienīgais, kuram ir pieeja kontroles telpai, un tu vari to izdarīt!

-     Nē, es esmu vienīgais, kuram ir pieeja kontroles telpai, un tāpēc zinu, ka to nevar izdarīt! Durvis var atvērt ar pirkstu, kura nospiedums atrodas datubāzē. Bet manējā, draudziņ, tajā nav! Un bez apstiprināta iesnieguma četros eksemplāros es tajā nevaru iekļūt. Esmu redzējis…

-     No kontroles telpas var atvērt un aizvērt visas durvis.

Juhanness papurināja galvu un palūkojās visapkārt, pārliecinādamies, ka koridorā viņi joprojām ir vieni.

-     Pat tad, ja tiktu ārā, sargbūdiņā pie mašīnu stāvvietas sēž sargs! Viņš pieprasa uzrādīt apliecības visiem, kuri ienāk un iziet!

-     Absolūti visiem?

-Jā. Izņemot sardzes maiņu laikā no rīta, pēcpusdienā un vakarā. Tad pazīstamās mašīnas un sejas laiž garām bez pārbaudes.

-     Varbūt arī cilvēkus apsardzes formās?

-     Pilnīgi noteikti.

-    Tātad ja tu pagādātu sev cietuma apsarga formu un izbēgtu sardzes maiņas laikā?

Juhanness pieskārās zodam ar īkšķi un rādītājpirkstu. Žoklis turpināja sāpēt.

-     Kur lai es ņemtu formastērpu?

-    Sērensena skapītī ģērbtuvē. To tu varēsi uzlauzt ar skrūvgriezi!

Sērensens bija viens no uzraugiem, un drīz jau būs divi mēneši,

kopš viņš slimo. Nervu sabrukums. Juhanness zināja, ka tagad to sauc citādi, bet jēga bija viena: nolādētās problēmas ar nerviem. Viņš pats bija tādas izbaudījis.

Juhanness papurināja galvu.

-     Sardzes maiņas laikā visur ir pilns ar citiem apsargiem, un tie mani atpazīs!

-     Maini savu izskatu!

Juhanness iesmējās.

-     Un ar ko es, vecs vīrs, apsargiem piedraudēšu?

Sonijs pacēla garo, balto kreklu un no bikšu kabatas izmakšķerēja cigarešu paciņu. Iespieda vienu cigareti starp sausajām lūpām un nošvirkstināja šķiltavas. Tām bija pistoles izskats. Juhanness lēni pamāja ar galvu.

-     Tās nav narkotikas. Tu vēlies, lai es tur, ārā, izdaru kaut ko citu, vai ne?

Sonijs iesūca šķiltavu liesmiņu cigaretē un izpūta dūmus. Samiedza acis.

-     Vai izdarīsi to? atskanēja viņa siltā, maigā balss.

-     Vai sniegsi man grēku piedošanu? Juhanness atbildēja ar pretjautājumu.

Nogriežoties ap stūri, Arills Franks viņus ieraudzīja. Juhanness stāvēja ar aizvērtām acīm un noliektu galvu, bet Sonijs Lofthuss bija uzlicis plaukstu viņam uz pieres. Tie izskatījās kā divi sasodīti homoseksuāļi. Viņš bija tos redzējis monitorā kontroles telpā, viņi bija vienkārši stāvējuši un sarunājušies. Reizēm viņš nožēloja, ka mikrofoni nav uzstādīti visās kamerās. Pēc abu piesardzīgajiem skatieniem viņš sprieda, ka tie nediskutē par nākamo totalizatora kuponu. Tad Sonijs bija kaut ko izņēmis no kabatas. Puisis bija stāvējis ar muguru pret kameru, tāpēc nebija iespējams redzēt,

kas tas ir, bet tad viņš bija pamanījis virs viņa galvas paceļamies cigaretes dūmus.

-     Ei! Nekādas smēķēšanas manā cietumā, lūdzu!

Juhannesa sirmā galva pacēlās, un Sonijs nolaida roku.

Franks piegāja viņiem klāt. Ar īkšķi norādīja pāri plecam.

-     Pazūdi no šejienes un ej kaut ko uzkopt, Halden!

Franks pagaidīja, līdz vecais aizčāpos tik tālu, lai nedzirdētu sarunu.

-     Par ko jūs runājāt?

Sonijs paraustīja plecus.

-    Jā, tu taču esi zvērējis klusēt! Ārills Franks rejoši iesmējās. Viņa smiekli atbalsojās koridora kailajās sienās. Nu, Sonij, vai esi pārdomājis?

Puisis nodzēsa cigareti uz paciņas, iebāza visu kabatā un pakasīja apakšdelmu.

-     Vai niez?

Sonijs neatbildēja.

-     Es pieļauju, ka ir vēl sliktākas lietas par niezi. Droši vien sliktākas arī par abstinenci. Vai esi dzirdējis par ieslodzīto no 121. kameras? Domāja, ka viņš pakārās pie lampas āķa. Bet, aizspēris prom krēslu, nožēloja izdarīto un tādēļ saskrāpēja savu kaklu. Kā gan viņu sauca? Gomess? Diazs? Viņš strādāja Nestora labā. Bija zināmas aizdomas, ka viņš varētu būt ziņotājs. Pierādījumu nebija, vienīgi aizdomas. Ar to pietika. Vai nav dīvaini nakts vidū gulēt gultā un domāt par to, ka atrodies cietumā, visvairāk baidoties, ka tavas kameras durvis varētu būt neaizslēgtas? Baidoties, ka kāds kontroles telpā, viegli nospiežot podziņu, ir parūpējies, lai visi cietumā sēdošie slepkavas varētu iekļūt pie tevis?

Sonijs bija nokāris galvu, bet Franks redzēja sviedru pērlītes uz viņa pieres. Šis puisis nāks pie prāta. Viņam vajadzētu nākt pie prāta. Frankam nepatika nāves gadījumi sava cietuma kamerās, jo tie vienmēr lika saraukties kādām uzacīm neatkarīgi no tā, cik ticami tie izskatītos.

-Jā-

Tas izskanēja tik klusi, ka Franks neapzināti paliecās uz priekšu.

-    Jā? viņš pārvaicāja.

-     Rit. Rit jūs saņemsiet atzīšanos.

Franks sakrustoja rokas uz krūtīm un pašūpojās uz papēžiem.

-     Labi. Tad rīt no rīta es atvedīšu Harnesa kungu. Un šoreiz nekādu skandālu! Kad liksies gulēt, uzmet acis lampas āķim! Vai saprati?

Sonijs pacēla galvu un sastapās ar cietuma priekšnieka vietnieka skatienu. Franks jau sen bija noraidījis apgalvojumu, ka acis esot dvēseles spogulis, jo bija blenzis pārāk daudzu ieslodzīto nevainīgi zilajās acīs, kamēr no tām plūda melu straumes. Turklāt tas bija dīvains izteiciens. Dvēseles spogulis? Loģiski secinot, tas taču nozīmēja, ka, skatoties kādam citam acīs, cilvēks redz pats savu dvēseli! Varbūt. Varbūt tāpēc likās tik nepatīkami sastapt šī puikas skatienu?

Franks aizgriezās. Vajadzēja fokusēties uz to, kas ir svarīgi. Un nesākt prātot par to, kas ir nesvarīgi.

-     Tur spokojas, tāpēc, lūk!

Ar netīriem pirkstiem Larss Gilbergs pielika pie lūpām tievās cigaretes galiņu un pašķielēja uz abiem policistiem, kuri bija noliekušies pār viņu.

Sīmons un Kāri bija meklējuši viņu trīs stundas, līdz atrada šeit, zem Grīnerbrū tilta. Viņi bija sākuši risināt šo rēbusu no īlas pansijas, kurā neviens nebija viņu redzējis jau vairāk par nedēļu, tad turpinājuši Pilsētas misijas kafejnīcā Šipergātā, Plātā pie Centrālstacijas, kas joprojām bija narkotiku tirdzniecības vieta, un Pestīšanas armijas aprūpes centrā Urtegātā, kurā iegūtā informācija bija novedusi līdz upei pie Aļņa pie skulptūras, kas iezīmēja robežu starp amfetamīnu un heroīnu. Pa ceļam Kāri bija paskaidrojusi Simonām, ka tagad ar amfetamlna un metamfetamīna tirdzniecību gar upi uz dienvidiem no Aļņa un līdz pat Vāterlannes tiltam nodarbojoties albāņi un ziemeļafrikāņi. Ap vienu no soliņiem, vakarīgajā saulē cepures uzvilkuši zemu uz pieres, mīņājās četri somālieši. Viens no tiem, ielūkojies Kāri parādītajā fotogrāfijā, norādīja ar roku uz ziemeļiem, uz heroīna valstību, un, pamirkšķinājis ar aci, painteresējās, vai ceļam nevēloties vienu gramu kristāliņu. Lēnām virzoties

augšup pa taciņu uz Grinerbrū tilta pusi, Simonu un Kāri pavadīja viņu smiekli.

-    Tātad tu negribēji dzīvot īlā tāpēc, ka, tavuprāt, tur spokojas? Sīmons jautāja.

-    Nevis manuprāt, vecīt! Tici man, goda vārds! Tajā istabā, velns parāvis, nebija iespējams dzīvot! Tā jau bija aizņemta to varēja sajust, tiklīdz tur iegāju! Es varēju pamosties nakts vidū, un tajā, protams, neviena nebija, bet es taču biju jutis kāds nupat stāvēja un elpoja man sejā. Un tā nav tikai manā istabā vien, pajautā citiem iemītniekiem! Gilbergs ar nepatiku paskatījās uz izsmēķēto cigaretes galiņu.

-     Un tu atzini par labāku apmesties šeit? Sīmons jautāja un sniedza viņam savu šņaucamās tabakas dozīti.

-     Vienalga, ir tur spoki vai to nav, bet, godīgi sakot, es neciešu, ja mani ieslēdz tādās mazās istabiņās. Un šī… Gilbergs pamāja uz blakus esošo avīžu kaudzes un caurā guļammaisa pusi, …vasaras laikā taču ir lieliska vieta! Viņš norādīja uz tiltu. Tas ir jumts, kas netek. Skats uz ūdeņiem. Nav nekādu izdevumu, sabiedriskais transports un veikali ir tepat netālu. Ko vairāk var vēlēties?

No Sīmona dozītes viņš paņēma trīs paciņas: vienu iebāza aiz virslūpas, bet divas pārējās kabatā.

-     Un strādā par mācītāju? Kāri iejautājās.

Gilbergs pašķieba galvu un pašķielēja uz Simonu.

-    Viņa runā par mācītāja apkaklīti, ar kuru tu staigā, policists paskaidroja. Varbūt esi lasījis savās rīta avīzēs, ka šeit, mazliet augstāk pa upi, tika atrasts miris mācītājs?

-     Par to es neko nezinu!

Gilbergs izņēma no kabatas tabakas paciņas, ielika tās atpakaļ dozītē un atdeva Simonām.

-    Kriminālistiem vajadzēs tieši divdesmit minūtes, lai noteiktu, ka šī apkaklīte ir piederējusi mācītājam, Lars! Un tev iedos divdesmit gadus cietumā par slepkavību!

-     Slepkavību? Tur nebija nekā par…

-    Tātad tu lasi par noziegumiem? Viņš bija miris vēl pirms iemešanas upē. Mēs to varam redzēt pēc zilumiem uz ādas. Viņš uzkrita

uz vairākiem akmeņiem, bet, ja esi jau miris, šie zilumi ir citādi! Vai saproti?

-     Nē!

-    Vai gribi, lai paskaidroju? Varbūt labāk vēlies, lai pastāstu, cik ellīgi maza ir cietuma kamera?

-     Bet man taču nav…

-    Pat kā aizdomās turamajam tev būs jārēķinās ar vairāku nedēļu ilgu uzturēšanos iepriekšējās izmeklēšanas kamerā! Patiesībā tās ir vēl mazākas.

Gilbergs domīgi paskatījās uz viņiem un vairākas reizes skaļi pasūca tabaku.

-     Ko jūs vēlaties?

Sīmons notupās Gilbergam priekšā. Bezpajumtnieka elpa nesmirdēja, tai piemita garša. Saldena kritušu un jau puvušu augļu un nāves garša.

-     Mēs gribam, lai tu mums izstāsti par to, kas notika!

-     Es taču saku, ka nezinu.

-     Tu neko neesi teicis, Lars! Tomēr izklausās, ka tev ir svarīgi neko neteikt! Kāpēc?

-     Tā ir tikai apkaklīte. To izskaloja pie krasta, un…

Sīmons piecēlās un sagrāba Gilberga roku.

-     Nāc! Iesim!

-     Pagaidi!

Sīmons palaida viņu vaļā.

Gilbegs nokāra galvu un sāka smagi elpot.

-    Tie bija Nestora vīri. Bet es nevaru… Tu zini, ko Nestors dara ar cilvēkiem, kuri…

-Jā, es zinu. Un tu zini ari to, ka viņš uzzinās, ja Policijas pārvaldē tevi iereģistrēs nopratināto personu žurnālā! Tāpēc iesaku tev pastāstīt mums visu, kas tev zināms, tagad, un tad es padomāšu, vai mums ar to pietiks.

Gilbergs lēni pašūpoja galvu.

-     Runā, Lars!

-      Es sēdēju uz soliņa vietā, kur taciņa paiet zem Sannerbrū tilta. Biju tikai desmit metru attālumā un labi redzēju viņus tur,

uz tilta, bet domāju, ka mani tie neredzēja, jo koku lapotne tagad, vasarā, ir bieza, vai ne? Viņi bija divi. Viens turēja mācītāju, bet otrs uzlika roku viņam uz pieres. Es atrados tik tuvu, ka varēju saskatīt mācītāja acu baltumus. Starp citu, tur bija tikai baltumi, it kā acu zīlītes būtu pagriezušās uz iekšpusi! Viņš neizdvesa ne skaņas. It kā zinādams, ka tas ir lieki. Tad tas otrs parāva viņa galvu atpakaļ kā nolāpīts terapeits! Varēju dzirdēt, kā tā nokrakšķ. Es nejokoju kā zars mežā zem kājām! Gilbergs piespieda rādītājpirkstu pie augšlūpas, divas reizes samirkšķināja acis un sāka stīvi raudzīties tālumā. Tad viņi paskatījās uz visām pusēm. Velns parāvis, viņi uz Sannerbrū tilta bija nupat kā nogalinājuši cilvēku un izskatījās pavisam mierīgi! Tas taču ir savādi cik tukša vasaras vidū var būt Oslo, vai ne? Pēc tam tie pārmeta viņu pāri malai tur, kur beidzas margas.

-     Tas saskan, jo tur virs ūdens rēgojas akmeņi, Kāri sacīja.

-     Viņš neilgi pagulēja uz akmeņiem, līdz to sagrāba ūdens un aizrāva tālāk. Es nekustēdamies sēdēju klusi kā pelīte. Ja tie tipi būtu sapratuši, ka esmu viņus redzējis…

-     Bet tu viņus redzēji! Sīmons teica. Un tu tātad sēdēji tik tuvu, ka, vēlreiz tos ieraugot, spētu identificēt!

Gilbergs pakratīja galvu.

-     Nav ne mazāko cerību. Esmu tos jau aizmirsis. Tur jau ir tā nelaime, ja apreibinās ar visu, kas gadās pa rokai! Cilvēks kļūst ļoti izklaidīgs!

-     Manuprāt, tu gribēji teikt, ka tā ir priekšrocība, Sīmons noteica un paberzēja seju.

-    Bet tu taču zināji, ka viņi strādā Nestora labā! Kāri nemierīgi pamlņājās.

-     Apģērbs! Gilbergs sacīja. Viņi izskatās pilnīgi vienādi, tā, it kā būtu nospēruši veselu partiju divdaļīgo apģērbu, kas paredzēti Norvēģijas apbedīšanas biroju apvienībai. Viņš ar mēli pataustīja tabakas šķipsniņu. Vai tā nav?

-     Mēs atkal piešķirsim šai lietai prioritāti! braucot atpakaļ uz Policijas pārvaldi, Sīmons mašīnā sacīja Kāri. Gribu, lai tu

pārbaudītu visas Vollana darbības pēdējo divu diennakšu laikā pirms viņa noslepkavošanas. Sastādi visu to cilvēku sarakstu, absolūti visu, ar kuriem viņš ir ticies!

-     Labi! Kāri noteica.

Viņi pabrauca garām klubam Bl& un apstājās, lai palaistu jauniešu pulciņu. Hipsteri dodas uz koncertu, Sīmons nosprieda un pameta skatienu uz Kubu. Kamēr viņš aplūkoja lielo ekrānu virs atklātās skatuves, Kāri piezvanīja tēvam un pateica, ka nevarēs ierasties pusdienās. Uz ekrāna tika rādīta kāda melnbalta filma. Oslo skati. Izskatījās pēc piecdesmitajiem gadiem. Sīmons tos atcerējās no savas bērnības. Hipsteriem tā droši vien bija tikai kurioza pasaule, kaut kas sen pagājis, taču nevainīga un varbūt arī brīnišķīga. Viņš saklausīja smieklus.

-     Es prātoju par vienu lietu, Kāri ieteicās, un Sīmons saprata, ka viņa vairs nerunā pa telefonu. Tu teici, ka Nestors uzzinātu, ja mēs Gilbergu būtu aizveduši uz nopratināšanu. Vai tu runāji nopietni?

-    Un kā tu domā? Sīmons atjautāja un, braucot pa Hausmana ielu, piedeva gāzi.

-     Nezinu, bet izklausījās, ka domāji to nopietni.

-     Es nezinu, ko biju domājis. Tas ir garš stāsts. Daudzus gadus klīda valodas par to, ka policijā uzradies kurmis, kas par visu ziņo kādam cilvēkam, kura pārziņā ir narkotikas un to aprite Oslo. Bet tas bija sen, un, kaut arī toreiz visi par to runāja, nevienam neizdevās pierādīt, ka kurmis un tāds cilvēks kādreiz būtu eksistējuši.

-     Kas bija šī persona?

Sīmons paskatījās ārā pa mašīnas sāna logu.

-     Mēs viņu dēvējām par Dvīni.

-    Dvīnis! Kāri iesaucās. Par tādu runāja arī Narkotiku nodaļā! Gandrīz tāpat, kā Gilbergs stāstīja par spokiem īlā. Vai viņš tiešām eksistēja?

-    Jā, Dvīnis ir reāls cilvēks.

-     Un kurmis?

-     Teikšu tā: tika atrasta kāda cilvēka, vārdā Abs Lofthuss, pēcnāves vēstule, kurā viņš rakstīja, ka esot kurmis.

-     Vai tas nav pierādījums?

-     Man ne!

-     Kāpēc ne?

-     Tāpēc, ka Abs Lofthuss bija vismazāk korumpētais cilvēks, kāds jelkad ir strādājis Oslo policijā.

-     Kā tu to zini?

Stūrgātas krustojumā Sīmons apstājās pie luksofora sarkanās gaismas. Likās, ka no apkārtējo namu fasādēm lien ārā tumsa, un līdz ar tumsu uz ielas parādās nakts zvēri. Tie kustējās šļūcošiem soļiem, stāvēja, atbalstījušies pret sienām pie durvīm, aiz kurām skanēja mūzika, vai arī sēdēja mašīnās, izbāzuši elkoņus pa to sānu logiem. Meklējoši, izsalkuši skatieni. Mednieki.

-     Tāpēc, ka viņš bija mans labākais draugs.

Juhanness paskatījās pulkstenī. Desmit minūtes pāri desmitiem. Desmit minūtes pēc slēgšanas laika. Visi pārējie tagad jau bija ieslēgti kamerās, viņu pašu pēc uzkopšanas darbu pabeigšanas ieslēgs pulksten vienpadsmitos. Tas likās savādi. Ja cietumā esi nosēdējis pietiekami ilgi, dienas sāk līdzināties minūtēm un meitenes no kalendāra, kas karājas tavā kamerā, nepaspēj tikt līdzi ritošajiem mēnešiem. Taču pēdējā stunda viņam likās gada garumā. Gara, slikta gada garumā.

Viņš iegāja kontroles telpā.

Tajā bija trīs cilvēki par vienu mazāk, nekā parasti dežurē dienas laikā. Viens no viņiem aizgriezās no monitora. Nočīkstēja krēsla atsperes.

-     Sveiks, Juhannes!

Tas bija Geirs Goldsruds. Ar kāju viņš izmakšķerēja papīrgrozu no galda apakšas. Tas notika jau automātiski. Jaunais sardzes priekšnieks palīdz vecam un sirmam apkopējam, kuram sāp mugura. Juhannesam Geirs Goldsruds vienmēr bija paticis. Viņš izvilka no kabatas pistoli un pavērsa to pret sardzes priekšnieka pieri.

-     Vareni! Kur tu to dabūji?

Runātājs bija viens no pārējiem uzraugiem, gaišmatains puisis, trešā diviziona futbola komandas Hasle/Leren futbolists.

Juhanness neatbildēja, tikai skatījās un mērķēja vienā punktā Goldsrudam starp acīm.

-    Paklau, aizdedzini man šo! Trešais uzraugs ielika starp lūpām cigareti.

-     Liec to nost, Juhannes! Goldsruds, acis nemirkšķinot, klusā balsī ieteicās, un Juhanness redzēja, ka viņš ir sapratis tās nav interesantas šķiltaviņas.

-     Ir nu gan īsts porno Džeimsa Bonda stilā! Cik tu gribi par to? Futbolists bija piecēlies un tagad devās pie Juhannesa, lai aplūkotu pistoli tuvāk.

Juhanness pavērsa mazo pistolīti pret vienu no monitoriem pie griestiem un nospieda mēlīti, pats īsti nezinādams, kas gaidāms. Un jutās tikpat pārsteigts kā pārējie, kad, atskanot šāvienam, monitors eksplodēja un pašķīda stikla lauskas. Futbolists apstājās kā zemē iemiets.

-     Gulties uz grīdas!

Dievs Juhannesam bija dāvājis labskanīgu baritonu, bet tagad viņš dzirdēja, ka balss skan spalgi un spiedzīgi kā tādai histēriskai vecenei.

Bet tā iedarbojās. Apziņai, ka priekšā stāv izmisis cilvēks ar nāvējošu ieroci, ir lielāks efekts nekā komandējošai balsij. Visi trīs noslīga uz ceļiem un aizlika rokas aiz pakauša, it kā tas būtu vingrinājums, it kā viņi būtu trenējušies situācijai, kas jādara, ja tiem draud ar pistoli. Var jau būt, ka arī bija iemācījušies to, ka pilnīga pakļaušanās ir vienīgā alternatīva. Un, ņemot vērā viņu algas, tā noteikti bija vienīgā iespēja.

-     Vēl zemāk! Degunus grīdā!

Viņi paklausīja. Gandrīz kā pasakā!

Juhanness paskatījās uz vadības paneli sev priekšā. Atrada pogu, ar kuru atver un aizver kameru durvis. Pēc tam to, kas paredzēta slūžām un visām galvenajām durvīm. Tad lielo, sarkano pogu, to, ar kuru atver absolūti visas durvis un kuru izmanto ugunsgrēka gadījumā. Viņš to nospieda. Garš svilpiens pavēstīja, ka tagad cietums ir atvērts. Viņam iešāvās prātā brīnumaina doma: beidzot

viņš atrodas tur, kur vienmēr bija vēlējies būt, uz komandtiltiņa, kā šonera kapteinis!

-     Turpiniet skatīties grīdā! viņš nokomandēja. Balss skanēja jau labāk. Ja kāds no jums mēģinās mani apturēt, es ar saviem kompanjoniem ieradīšos pēc jums un jūsu ģimenēm! Atcerieties, puiši, ka es par jums zinu visu! Trīne, Valborga…

Turpinādams uzskaitīt sievu un bērnu vārdus, kurās skolās tie mācās, ar ko nodarbojas brīvajā laikā, kurā vietā pilsētā tie dzīvo, visu informāciju, kas šo gadu gaitā bija uzkrājusies, viņš vēroja monitorus. Ticis skaidrībā, viņš tos atstāja. Izgāja pa durvīm un tad sāka skriet. Prom pa koridoru, pa kāpnēm lejup uz pirmo stāvu. Parāva pirmās durvis. Vaļā! Turpināja skriet pa nākamo koridoru. Sirds jau smagi dauzījās. Viņš nebija trenējies tā, kā būtu vajadzējis, nebija uzturējis sevi formā. Tagad vajadzētu sākt to darīt. Otrās durvis, arī tās ir vaļā! Kājas tik ātri vairs negribēja skriet. Varbūt vēža dēļ, varbūt tas jau bija iesēdies muskuļos un tos novārdzinājis! Trešās durvis veda uz slūžām. Patiesībā tā bija maza telpa ar režģa durvīm abos galos. Vienas durvis vispirms vajadzēja aizvērt, lai varētu atvērt otras. Viņš gaidīja, kamēr durvis aiz viņa, klusi dūcot, aizveras. Skaitīja sekundes. Priekšā viņš redzēja koridoru, kas veda līdz skapīšiem sardzes maiņas telpā. Kad viņš beidzot izdzirdēja, ka durvis aizveras, satvēra priekšā esošo durvju rokturi un nospieda uz leju, tad pavilka.

Slēgtas!

Velns un elle! Viņš parāva tās vēlreiz. Durvis nekustējās.

Viņš paskatījās uz balto plāksni ar sensoru blakus durvīm. Piespieda tai rādītājpirkstu. Indikators dažas sekundes dzelteni pamirgoja, tad nodzisa un iedegās cits sarkanais. Juhanness zināja, ko tas nozīmē: ierīce nav atpazinusi pirksta nospiedumu, un tomēr viņš paraustīja durvju rokturi. Slēgtas! Viss bija zaudēts. Viņš noslīga durvju priekšā uz ceļiem un tajā pašā mirklī izdzirdēja Geira Goldsruda balsi:

-     Man ļoti žēl, Juhannes!

Balss skanēja no skaļruņa pie griestiem. Tā likās mierīga, gandrīz mierinoša.

-     Tas ir mūsu darbs, Juhannes! Ja mēs pārstātu to darīt katru reizi, kad kāds piedraud mūsu ģimenēm, Norvēģijā nebūtu neviena cietuma uzrauga! Tagad nomierinies, mēs pēc tevis ieradīsimies. Vai izmetīsi pistoli cauri režģiem, Juhannes, vai arī vēlies vispirms paelpot gāzi?

Juhanness pacēla acis uz novērošanas kameru. Vai viņi saskatīja izmisumu viņa sejā? Varbūt redzēja atvieglojumu? Atvieglojumu par to, ka tas beidzies šeit un dzīve tomēr turpināsies tāpat kā agrāk. Apmēram tā kā agrāk. Bet diezin vai viņš varēs mazgāt grīdas otrajā stāvā!

Viņš pagrūda apzeltīto pistoli starp režģiem. Tad nogūlās uz grīdas, uzlika rokas uz pakauša un sakņupa līdzīgi lapsenei, kas nupat izdarījusi savu pēdējo un vienīgo dūrienu. Bet, kad aizvēra acis, nesaklausīja nevienu hiēnas kaucienu, viņš neatradās lidmašīnā un nelidoja uz Kilimandžāro virsotni. Viņš joprojām nebija nekur un bija dzīvs. Viņš bija šeit.

11.     NODAĻA

Pulksteņa rādītāji nupat bija pavirzījušies pāri pusastoņiem, un rīta lietutiņš slacināja stāvvietu laukumu pie Valsts cietuma.

-      Tas bija tikai laika jautājums, Arills Franks, pieturēdams durvis uz sardzes maiņas telpu, sacīja. Cilvēkiem, kuri apreibinās, ir vājš raksturs. Zinu, ka tas ir vecmodīgs apgalvojums, bet, tici man, esmu tādus sastapis!

-Ja viņš parakstās, man ir vienalga. Einars Harness gatavojās iet iekšā, taču bija spiests pakāpties sāņus, jo ārā nāca trīs cietuma uzraugi. Esmu nodomājis šovakar pasvinēt pie dažām apreibinoša šķidruma glāzītēm.

-    Tiešām? Vai viņi tev tik labi maksā?

-      Kad ieraudzīju tavu mašīnu, es taču sapratu, ka vajadzētu palūgt lielāku honorāru! Harness smaidot pamāja uz Porsche Cayenne mašīnu stāvvietā. Es to nodēvēju par “pielikumu par netīrumiem”, un Nestors teica…

-      Klusāk! Franks ar roku atturēja Harnesu, ļaujot iznākt vēl dažiem cilvēkiem. Daudzi no vīriem savus formas apģērbus bija nomainījuši pret civildrēbēm, bet daži acīmredzot tik ļoti steidzās, lai pēc naktsmaiņas ātrāk tiktu mājās, ka savās zaļajās cietuma darbinieku uniformās skriešus metās pie savām mašīnām. Harness pamanīja uz sevi vērstu kāda cilvēka aso skatienu. Tas virs formastērpa bija uzvilcis garu mēteli. Neapzināti viņš saprata, ka šo seju ir redzējis jau agrāk, saistībā ar Valsts cietumu tik bieži viņš tagad apmeklēja šo vietu. Kaut arī viņš nespēja saistīt viņu ar kāda cilvēka vārdu, Harness jutās diezgan pārliecināts, ka šis cilvēks zina

viņa vārdu: advokāts ar apšaubāmu reputāciju, kura vārds reizēm figurē avīzēs tikpat apšaubāmās lietās. Iespējams, šis un pārējie sāks interesēties, kas viņam tik bieži darāms pie Valsts cietuma sētas puses ieejas. Un diezin vai nejauši izdzirdētā Nestora vārda pieminēšana situāciju vienkāršotu…

Viņi noslēdza aiz sevis visas durvis, līdz nonāca pie kāpnēm uz otro stāvu.

Nestors bija paskaidrojis, ka šī atzīšanās jāiegūst šodien. Ja izmeklēšana pret Ingvi Morsandu netiks tūlīt izbeigta, tad varot atklāties tādas lietas, kas mazinātu Sonija atzīšanās ticamību. Kur Nestors bija ieguvis šādu informāciju, Harness nezināja un arī negribēja zināt.

Cietuma priekšnieka kabinets, protams, bija pats lielākais, bet no viņa vietnieka kabineta pavērās skats uz mošeju un Ēkebergas nokalni. Kabinets atradās koridora galā un bija izdaiļots ar kādas jaunas mākslinieces nejēdzīgām gleznām. Viņa gleznoja ziedus un dzeltenajā presē mīlēja runāt par savu libido.

Franks nospieda iekšējā telefona sarunu podziņu un palūdza, lai uz kabinetu atved ieslodzīto no 317. kameras.

-     Viens, komats, divi miljoni, viņš sacīja.

-     Varu derēt, ka pusi no summas maksā Porsche emblēmiņa uz motora pārsega! Harness noteica.

-    Otra puse vismaz tiek valstij dažādu nodevu veidā. Un šeit es runāju par valsti ar mazo burtu!

Franks nopūtās un ieslīga biroja krēslā ar neparasti augstu atzveltni. Tronis, Harness nodomāja.

-     Bet vai zini? Franks iejautājās. Manuprāt, tas ir lieliski! Porsche pircējiem, velns parāvis, vajag ziedot kopējai kasei!

Pie durvīm pieklauvēja.

-    Jā! Franks iesaucās.

Formas cepuri palicis padusē, ienāca uzraugs un vienaldzīgi salutēja. Harness reizēm pabrīnījās, kā Frankam izdevies panākt, lai modernā uzņēmumā viņa darbinieki pieņemtu militāro sveicienu rituālus, un ar kādiem vēl noteikumiem tiem nākas samierināties.

-     Nu, Goldsrud?

-      Es dodos uz mājām, bet vispirms gribēju uzzināt, vai tev ir kādi jautājumi attiecībā uz pagājušās nakts apsardzes ziņojumu?

-    Tik tālu vēl neesmu ticis. Vai ir kaut kas svarīgs, ja esi ieradies?

-     Ne pārāk, tikai bēgšanas mēģinājums. Ja to var tā saukt.

Franks salika kopā plaukstas un pasmaidīja.

-      Priecājos, ka ieslodzītie izrāda iniciatīvu un vēlmi palīdzēt. Kurš un kā?

-    Juhanness Haldens no 2…

-     238. kameras. Vecais? Tiešām?

-      Viņš bija sadabūjis kaut ko pistolei līdzīgu. Droši vien tam radās kāda pēkšņa ideja. Gribu tikai sacīt, ka nebija tik dramatiski, kā tas varbūt izskatās ziņojumā. Ja vēlies dzirdēt manas domas, tad pietiktu ar maigu reakciju. Viņš daudzus gadus ir strādājis pie mums un…

-    Tērēt laiku, lai iegūtu kāda uzticību un tad negaidot uzbruktu, veikli izdomāts! Vai tā viņš varbūt rīkojās?

-     Tātad…

-      Vai tu man stāsti, ka ļāvi sevi piemānīt, Goldsrud? Cik tālu viņš tika?

Harness mazliet juta līdzi uzraugam, kurš ar rādītājpirkstu paberzēja nosvīdušo virslūpu. Grūtībās nonākušajiem viņš vienmēr mazliet juta līdzi, jo viegli spēja iztēloties sevi viņu vietā.

-      Līdz slūžām. Bet, neraugoties uz to, ka viņam bija pistole, reālas iespējas tikt garām apsardzei nebija. Sardzes būdiņai ir ložu necauršaujami stikli un šaujamlūka, un…

-     Pateicos par informāciju, Goldsrud, bet principā es pats rasēju šī cietuma projektu! Un es saprotu, ka tev ir vājība uz šo tipu, ar kuru es baidos tu pārāk daudz brāļojies! Kamēr nebūšu izlasījis ziņojumu, vairāk neko neteikšu, bet sagatavo savu maiņu, ka būs jāatbild uz nopietniem jautājumiem. Attiecībā uz Haldenu mēs nevaram būt žēlsirdīgi. Mums ir klientūra, kas izmantos katru vājuma izpausmi! Vai saprati?

-     Sapratu.

Iezvanījās telefons.

-     Vari būt brīvs! Franks sacīja un paņēma klausuli.

Harness gaidīja atkārtotu goda atdošanu un pagriešanos uz papēža, bet Goldsruds pameta kabinetu kā parasts cilvēks. Advokāts noraudzījās viņam pakaļ un nodrebēja, kad Ārills Franks ieaurojās:

-     Pie velna! Ko tas nozīmē “viņa nav”?

Franks blenza uz saklāto gultu 317. kamerā. Gultas priekšā gulēja sandaļu pāris. Uz naktsskapīša stāvēja Bībele, uz rakstāmgalda plastikāta iesaiņojumā mētājās vienreizējas lietošanas šļirce, bet uz krēsla balts krekls. Tas bija viss. Tomēr uzraugs, stāvēdams Frankam aiz muguras, pilnīgi lieki atkārtoja:

-     Viņa šeit nav!

Franks paskatījās pulkstenī. Līdz kameru durvju atvēršanas brīdim bija atlikušas vēl četrpadsmit minūtes, tādēļ ieslodzītais nevarēja atrasties kādā no kopējām telpām.

-     Viņš varētu būt izkļuvis no kameras, kad Juhanness no kontroles telpas naktī atvēra visas durvis!

Runātājs bija Goldsruds. Viņš stāvēja pie durvīm.

-     Ak Dievs! Harness nočukstēja un aiz veca ieraduma pielika pirkstu pie virsdegunes, vietā, kur parasti turējās brilles, līdz brīdim, kad viņš pagājušajā gadā Taizemē par lāzeroperāciju bija skaidrā naudā samaksājis 15 000 kronas. Ja viņš ir izbēdzis…

-    Turi muti! Franks sacīja. Viņš nevar būt ticis garām sardzes būdiņai! Viņš joprojām ir kaut kur tepat. Goldsrud, ieslēdz trauksmes signālu! Aizslēdz visas durvis, neviens nedrīkst ne iekļūt, ne izkļūt ārā!

-     Labi, bet mani bērni…

-     Arī tu paliksi šeit!

-      Un policija? viens no uzraugiem iejautājās. Vai tai nav jāpaziņo?

-    Nē! Franks nokliedza. Es saku, ka Lofthuss joprojām atrodas cietumā! Nevienam ne vārda!

Arills Franks skatījās uz veco vīru. Viņš bija aizslēdzis durvis un parūpējies, lai ārpusē nestāvētu neviens no uzraugiem.

-     Kur ir Sonijs?

Juhanness gulēja gultā un berzēja miegu no acīm.

-     Vai viņš nav savā kamerā?

-    Tu ellīgi labi zini, ka viņa tur nav!

-     Tad jau laikam būs izbēdzis.

Franks noliecās, sagrāba veco aiz T krekla apkaklītes un pierāva viņu sev klāt.

-     Noslauki savu smīniņu, Halden! Es zinu, ka sargs pie vārtiem neko nav redzējis, tādēļ viņam jābūt šeit! Un, ja tu man nepastāstīsi, tad vari aizmirst par sava vēža ārstēšanu! Franks pamanīja vecā vīra acīs izbrīnu. Jā, zinu, ka ārstam ir pienākums klusēt, taču man visur ir ausis un acis! Nu?

Viņš palaida Juhannesu vaļā, un tas atkrita atpakaļ uz spilvena.

Vecais noglaudīja savus plānos matus un aizlika rokas aiz pakauša. Ieklepojās.

-     Vai zini ko, šef? Patiesībā es domāju, ka esmu dzīvojis pietiekami ilgi. Arā mani neviens negaida. Un mani grēki ir piedoti, tāpēc pirmo reizi man varbūt ir radusies izdevība nonākt tur, augšā! Varbūt man vajadzētu to izmantot, kamēr tā vēl ir. Kā tev šķiet?

Arills Franks tik cieši sakoda zobus, ka likās izjuks plombas.

-     Bet man šķiet, Halden, tu uzzināsi to, ka neviens no taviem nolādētajiem grēkiem nav piedots! Šeit, iekšā, es esmu dievs un varu apsolīt lēnu un mokošu nāvi no vēža! Es raudzīšos, lai tu gulētu te, kamerā, un tavas šūnas tiktu noēstas bez jebkādiem sāpju remdinošiem līdzekļiem. Un es saku, ka tu nebūsi pirmais!

-     Labāk tā nekā nonākt tajā ellē, kur būsi tu, šef!

Franks nesaprata, vai guldzošās skaņas, kas nāca no vecā vīra kakla, bija pirmsnāves gārdzieni vai smiekli.

Pa ceļam atpakaļ uz 317. kameru Franks ieslēdza rāciju. No Sonija Lofthusa nebija ne miņas. Viņš zināja, ka palikušas tikai nedaudzas minūtes, un tad vajadzēs izziņot par meklēšanu.

Viņš iegāja 317. kamerā, iesēdās gultā un ļāva skatienam vēlreiz slīdēt pāri grīdai, sienām un griestiem. Tas nebija iespējams, velns parāvis! Nebija iespējams! Viņš paķēra Bībeli no naktsgaldiņa un meta to pret sienu. Tā nokrita uz grīdas, atvērās. Viņš zināja, ka Vollans izmantojis Bībeli, lai ienestu heroīnu. Paskatījās

uz sagraizītajām lappusēm, ticības apliecinājumiem un nepilnīgajiem teikumiem, kuri vairs neko nenozīmēja.

Viņš nolamājās un meta pret sienu spilvenu.

Tas gulēja uz grīdas. Viņš stingi skatījās uz matiem, kas no tā bija izkrituši. īsi, sarkanīgi mati atgādināja bārdas rugājus. Arī garas matu šķipsnas. Viņš iespēra spilvenam. No tā izkrita salipuši netīru, gaišu matu kumšķi.

īsi apcirpts. Gludi skuvies.

Viņš apjēdza, kas noticis.

-     Naktsmaiņa! viņš iebļāvās rācijā. Pārbaudiet visus uzraugus, kas beiguši naktsdežūru!

Franks paskatījās pulkstenī. Desmit minūtes pāri astoņiem. Viņš zināja, kas noticis. Zināja arī to, ka ir par vēlu kaut ko darīt. Viņš piecēlās un tik spēcīgi aizspēra krēslu, ka tas sasita spoguli pie durvīm.

Autobusa šoferis nopētīja cietuma uzraugu, kurš stāvēja viņa priekšā un apjucis skatījās uz savu biļeti un atlikumā izdotajām piecdesmit kronām no simta. Viņš zināja, ka puisis ir cietuma uzraugs, jo zem vaļējā, garā mēteļa tam bija formastērps, un pie tā viņš bija piestiprinājis savu ID karti ar uzvārdu Sērensens virs fotogrāfijas, kas nepavisam nebija līdzīga viņam.

-     Vai sen neesi braucis ar autobusu? šoferis painteresējās.

Puisis piekrītoši pamāja ar savu ķēmīgi apcirpto galvu.

-    Ja nopirksi braukšanas kartīti, tad brauciens izmaksās tikai divdesmit sešas kronas, šoferis sacīja, taču pamanīja, ka arī šī cena pasažierim liekas diezgan augsta. Tā bieži gadās ar tiem, kuri Oslo vairākus gadus nav braukuši ar autobusiem.

-     Paldies par palīdzību! puisis atbildēja.

Autobusa šoferis pabrauca nost no trotuāra malas, spogulītī turpinādams vērot cietuma uzrauga muguru. Viņš īsti nezināja, kāpēc tā dara. Varbūt viņa balss dēļ, jo tā bija tik silta un sirsnīga, it kā viņš tiešām būtu pateicies no visas sirds. Šoferis redzēja, ka puisis apsēžas un ar izbrīnu skatās pa logu, gandrīz tā kā viens no tiem ārzemju tūristiem, kuri reizēm nejauši iemaldās viņa autobusā.

Redzēja, kā viņš izņem no mēteļa kabatas vairākas atslēgas un sāk tās pētīt, it kā agrāk nebūtu redzējis. No otras kabatas viņš izņēma košļājamās gumijas paciņu.

Tad viņš bija spiests koncentrēties uz satiksmes kustību sev priekšā.

OTRĀ DAĻA

..

12.     NODAĻA

Arills Franks stāvēja savā kabinetā pie loga. Paskatījās pulkstenī. Vairums izbēgušo tiek noķerti pirmo divpadsmit stundu laikā. Presei viņš bija paziņojis, ka lielāko daļu no izbēgušajiem notver divdesmit četru stundu laikā lai tā viņu darbu uzskatītu par ļoti operatīvu rīcību pat tad, ja viss ievelkas nedaudz ilgāk par divpadsmit stundām. Bet tagad sākās jau divdesmit piektā stunda un viņiem joprojām nebija nekādu norāžu par meklēšanas virzienu.

Viņš nupat bija atgriezies no lielā kabineta. No tā logiem nebija skatāms nekas ievērības cienīgs. Un tajā sēdošais cilvēks bija pieprasījis paskaidrojumus. Cietuma direktoram bija slikts garastāvoklis, jo viņam nācās atgriezties no gadskārtējās Ziemeļvalstu cietumu darbinieku konferences Reikjavikā. Iepriekšējā dienā pa telefonu no Islandes viņš bija teicis, ka vēloties sazināties ar presi. Viņam šim direktoram patika runāt ar presi. Franks bija lūdzis vēl vienu diennakti, lai varētu saņemt Lofthusu bez lieka trokšņa, bet direktors viņa ieceri bija kategoriski noraidījis, sakot, ka šo gadījumu nedrīkstot noklusēt. Pirmkārt, Lofthuss esot slepkava, un tādēļ jābrīdina sabiedrība. Otrkārt, avīzēs jāievieto viņa fotogrāfija. Tā palīdzēšot viņu ātrāk notvert.

Un, treškārt, vajag ievietot arī tavu fotogrāfiju, Franks nodomāja. Tad tavi draugi politiķi redzēs, ka tu arī strādā, nevis tikai peldies zilajā lagūnā un dzer “svartadaudir”K

1 Islandes nacionālais alkoholiskais dzēriens. (Šeit un turpmāk tulk. piez.)

Franks bija mēģinājis paskaidrot direktoram, ka attēli avīzēs diezin vai daudz palīdzēs: viņu rīcībā esošās Sonija Lofthusa fotogrāfijas bija no tiem laikiem, kad viņš pirms divpadsmit gadiem tika iesēdināts, un jau toreiz viņam bija bārda un gari mati. Bet novērošanas kameru attēli pēc tam kad Sonijs bija atbrīvojies no visiem matiem bija tik graudaini, ka tos nevarēja izmantot. Tomēr direktors uzstāja, lai Valsts cietuma vārds tiktu iemīts dubļos.

-     Policija viņu medi, Arill! Tu taču labi saproti, ka runa ir tikai par stundām, līdz man piezvanīs kāds no preses pārstāvjiem un jautās, kādēļ par to netika paziņots un vai ir vēl kādi citi izbēgušie, par kuriem cietuma vadība līdz šim noklusējusi! Tādos gadījumos, Arill, es vēlos būt tas, kurš apmaksā rēķinus par sarunām!

Šodien cietuma direktors bija painteresējies, kādas ir Franka domas par iespējamiem uzlabojumiem. Franks zināja, kāpēc: direktors varētu doties pie saviem politiķiem un cietuma priekšnieka vietnieka idejas pasniegt kā savējās. Kā tā cilvēka idejas, kuram pa logu paveras skats. Un tomēr viņš bija atdevis tās idiotam. Idejas. Piemēram, balss identifikatoru pirkstu nospiedumu vietā un sametinātu metāla stīpiņu ap potīti ar signālus noraidošu čipu, ko nav iespējams iznīcināt. Galu galā bija lietas, ko viņš vērtēja augstāk par sevi. Piemēram, valsti.

Ārills Franks skatījās uz Ēkebergas nokalni, kas peldējās rīta saules staros. Kādreiz tā bija strādnieku rajona saulainā puse. Viņš reiz bija sapņojis iekrāt tik daudz naudas, lai varētu tur nopirkt mazu mājiņu. Tagad viņam piederēja liela māja dārgākā rajonā. Tomēr viņš sapņoja par mazo namiņu.

Nestors bija uzņēmis ziņu par izbēgšanu ar acīm redzamu mieru. Bet savaldības netrūka arī tiem cilvēkiem, kuri Franku darīja nemierīgu. Gluži pretēji viņam bija aizdomas, ka tie ir ļoti nosvērti brīžos, kad pieņem lēmumus, kas, no vienas puses, ir tik nežēlīgi, ka asinis dzīslās stingst, bet, no otras puses, tiem piemīt tik vienkārša, skaidra un praktiska loģika, ka Ārillam Frankam nekas cits neatlika kā vien sajūsmināties.

“Atrodiet viņu!” Nestors bija teicis. “Vai arī parūpējieties, lai neviens viņu neatrastu!”

Ja viņi atrastu Lofthusu, tad varētu pierunāt atzīties Morsanda kundzes slepkavībā, pirms viņu atradis citi. Tiem bija savas metodes. Turpretī tad, ja tie viņu nogalinātu, viņš nespētu attaisnot tehnisko pierādījumu esamību pret viņu Morsandas slepkavības vietā. Un tad viņu ari vēlāk vairs nevarētu izmantot. Tā nu tas bija. Priekšrocības un trūkumi. Bet visam pamatā vienkārša loģika.

-     Tev zvana Sīmons Kefass! iekšējā telefonā atskanēja īnas balss.

Arills Franks neviļus iespurdzās.

Sīmons Kefass.

Tas bija cilvēks, kuram nebija nekā dārgāka par paša ādu. Nabaga bezmugurkaulnieks, kurš cīņā pret savu kaislību uz azartspēlēm bija gājis pāri ne vienam vien līķim. Runāja, ka viņš esot mainījies pēc tam, kad sastapis sievieti, ar kuru tagad dzīvo kopā. Bet neviens nezināja labāk par cietuma priekšnieka vietnieku, ka cilvēki nemainās, un Franks zināja par Simonu Kefasu to, kas viņam jāzina.

-     Pasaki viņam, ka manis nav!

-     Viņš vēlas vakarpusē tevi satikt. Runa esot par Pēru Vollanu.

Vollans? Vai viņi jau sen nebija izbeiguši šo lietu, uzskatot to

par pašnāvību? Franks smagi nopūtās un uzmeta acis avīzei uz rakstāmgalda. Informācija par izbēgušo bija, tomēr tā vismaz nerēgojās pirmajā lapā. Droši vien tāpēc, ka redakcijas rīcībā nebija kvalitatīvas izbēgušā fotogrāfijas. Šīs maitu lijas laikam vēlas sagaidīt fotorobota attēlu, kurā slepkava, cerams, izskatīsies īsti velnišķīgs. Tādā gadījumā tie būs vīlušies.

-     Arill?

Pastāvēja nerakstīts noteikums, ka viņa drīkst saukt viņu vārdā tad, ja tuvumā nav neviena cita cilvēka.

-     Izvēlies laiku manā kalendārā, īna! Nedod viņam vairāk par trīsdesmit minūtēm.

Franks piemiedza acis un paskatījās uz mošeju. Drīz būs pagājušas jau divdesmit piecas stundas.

Larss Gilbergs piegāja soli tuvāk.

Apsedzies ar garu mēteli, puisis gulēja uz izlīdzinātas kartona kastes. Viņš bija ieradies šeit iepriekšējā dienā un apsēdies aiz krūmiem, kas auga starp gājēju celiņu un ēkām. Viņš vienkārši klusi un nekustīgi sēdēja, it kā spēlētu paslēpes ar kādu, kurš tā arī neparādījās. Garām pagāja divi policisti formās, pārmaiņus uzlūkodami Gilbergu un salīdzinādami viņu ar fotogrāfiju, ko turēja rokā, tomēr tie neapstājās.

Kad pret vakara pusi sākās lietus, puisis iznāca no krūmiem un apmetās zem tilta. Nepalūdzot atļauju. Nav jau tā, ka viņš to nesaņemtu, bet viņš pat nepajautāja. Un tad vēl kas. Viņam mugurā bija uniforma. Larss Gilbergs īsti nezināja, kas tā par uniformu, jo bija ticis atbrīvots no karadienesta, pirms vēl iesaukšanas komisijas virsnieks bija nomainījis savu sezonas formu pret citu. “Nederīgs” tāds bija nedaudz izplūdis formulējums. Larss Gilbergs brīžiem prātoja, vai vispār ir kaut kas tāds, kam viņš būtu derīgs, un vai viņš kādreiz uzzinās, kas tas ir. Varbūt tikai šis: sagādāt naudu narkotikām un izdzīvot zem kāda tilta.

Kā tagad.

Puisis gulēja, viņa elpa bija mierīga. Larss Gilbergs piegāja vēl vienu soli tuvāk. Kaut kas šī jaunā vīrieša gaitā un ādas krāsā liecināja, ka viņš lieto heroīnu. Un tādā gadījumā pie viņa varēja kaut kas būt.

Gilbergs tagad atradās tik tuvu, ka varēja redzēt, kā raustās puiša acu plakstiņi, it kā acāboli zem tiem kustētos un grozītos. Viņš pietupās un, uzmanīgi pacēlis mēteļa malu, pastiepa pirkstus uz formas žaketes krūšu kabatiņas pusi.

Tas notika tik strauji, ka Larss pat nepamanīja. Puiša roka sažņaudza viņa plaukstas locītavu, un nākamajā mirklī Larss jau bija uz ceļiem ar pielijušajā zemē iespiestu seju un aiz muguras izgrieztu roku.

Pie viņa auss atskanēja čuksts:

-     Ko tu gribi?

Tas neizklausījās ne dusmīgi, ne agresīvi, pat ne bailīgi, bet drīzāk pieklājīgi it kā jautātu, kā viņš Gilbertam var palīdzēt.

Larss Gilbergs rīkojās tā, kā, saprotot, ka ir zaudējis, parasti mēdza rīkoties atzinās, pirms ir kļuvis vēl sliktāk:

-     Gribēju nozagt tavas narkotikas. Vai tavu naudu.

Puiša tvēriens viņam bija labi pazīstams. Plaukstu pieliec pie apakšdelma, uzspiežot uz elkoņa. Policijas paņēmiens. Bet Gilbergs zināja, kā pārģērbti policisti iet, kā tie runā, kā izskatās un smaržo. Šis neatgādināja nevienu no tiem.

-     Ko tu lieto?

-     Morfinu! Gilbergs ievaidējās.

-     Cik daudz tu dabūsi par piecdesmit kronām?

-     Maz. Nedaudz.

Tvēriens atslāba, un Gilbergs aši pievilka roku sev klāt.

Viņš paskatījās uz jauno cilvēku. Pablenza uz banknoti, ko tas turēja viņa acu priekšā.

-     Piedod, bet tas ir viss, kas man ir!

-     Man nav nekā, ko pārdot!

-     Tā ir tev. Esmu izbeidzis!

Gilbergs piemiedza vienu aci. Kāds bija tas teiciens? Ja kaut kas liekas pārāk labi, lai būtu patiesība, tad parasti tā nav patiesība. Bet, no otras puses, šis puisis varbūt ir vienkārši nojūdzies. Viņš sagrāba piecdesmitkronu banknoti un iebāza to kabatā.

-     Par guļasvietas īri! viņš noteica.

-    Vakar es redzēju, ka te paiet garām policija, jaunais vīrietis ieteicās. Vai viņi te bieži staigā?

-     Gadās, bet pēdējā laikā tie te ellīgi skraidelē!

-     Vai nezini kādu vietu, kur tie… ellīgi neskraidelē?

Gilbergs piešķieba galvu uz sāniem un nopētīja sarunbiedru.

-    Ja vēlies izvairīties no kruķiem vispār, tad, protams, jāpalūdz istabiņa pansijā. īlā. Tur tos nelaiž iekšā!

Jaunais vīrietis paskatījās uz upi, tad lēni pamāja ar galvu.

-     Paldies par palīdzību, draugs!

-    Nav par ko, Gilbergs pārsteigts nomurmināja. Noteikti sajucis!

It kā apstiprinot viņa domas, puisis sāka izģērbties. Gilbergs

drošības labad divus soļus atkāpās. Stāvot sporta biksītēs, viņš formastērpu un kreklu aptina ap apaviem. Tad palūdza Gilbergam

plastmasas maisiņu un ielika tajā apģērbu kopā ar apaviem. Maisiņš tika novietots zem kāda akmens krūmos, kur viņš bija pārlaidis iepriekšējo dienu.

-     Es raudzīšos, lai neviens to neatrod! Gilbergs sacīja.

-     Pateicos! Es tev uzticos!

Puisis smaidīdams aizpogāja mēteli līdz pašai augšai, lai nebūtu redzamas kailās krūtis.

Tad viņš pa celiņu devās prom. Gilbergs noskatījās viņam pakaļ, vērodams, kā kailās pēdas izšļakstina ūdeni no peļķēm uz asfalta.

“Es tev uzticos?”

Galīgi jucis!

Marta stāvēja reģistratūrā un lūkojās datora monitorā īlas vienistabu īres nama novērošanas kameru attēlus. Pareizāk sakot, viņa vēroja vīrieti, kurš pie ieejas durvīm skatījās kameras objektīvā. Viņš vēl nebija piezvanījis, jo nebija atradis mazo caurumiņu pleksistiklā virs zvana podziņas. To bija vajadzējis uzlikt, ņemot vērā apmeklētāju diezgan parasto reakciju, ja kāds netika laists iekšā un durvis neatvērās: tie sāka dauzīt zvana pogu. Marta nospieda mikrofona podziņu.

-     Ko jūs vēlaties?

Puisis neatbildēja. Marta jau sen bija sapratusi, ka šis nav viens no septiņdesmit sešiem pastāvīgajiem iemītniekiem. Kaut ari pēdējo četru mēnešu laikā bija nomainījušies simts cilvēku, viņa atcerējās katra iemītnieka seju. Bet viņa noprata arī to, ka viņš atbilst īlas tā sauktajai mērķa grupai narkotiku lietotājiem. Ne tāpēc, ka viņš neizskatītos “skaidrā” prātā, jo patiesībā viņš tieši tāds izskatījās, bet kalsnā seja. Mutes kaktiņu raustīšanās. Nožēlojamā frizūra. Viņa nopūtās.

-     Vai tu meklē istabiņu?

Puisis pamāja ar galvu, un Marta pagrieza uz pults atslēgu, ar kuru apakšējā stāvā atver durvis. Viņa uzsauca Stīnei, kas virtuvē aiz reģistratūras telpas smērēja sviestmaizītes vienam no iemītniekiem, lai tā uzrauga reģistratūru, un noskrēja lejup pa kāpnēm, garām dzelzs durvīm, kuras no reģistratūras puses varēja noslēgt -

gadījumā ja pa ieejas durvīm ielaužas kāds nevēlams apmeklētājs. Jaunais vīrietis bija ienācis iekšā un apstājies. Viņa garais mētelis, kas sniedzās līdz pat potītēm, bija aizpogāts līdz kaklam. Apavu kājās viņam nebija, un Marta saskatīja asinis vienā slapjo pēdu nospiedumā pie ieejas durvīm. Viņa bija pieradusi gandrīz pie visa, tādēļ vispirms uzmanību piesaistīja puiša skatiens. Tas, ka viņš Martu redzēja. Citādi viņa to nespēja izskaidrot. Viņš skatījās tieši uz viņu, un šajā skatienā Marta manīja, ka puiša smadzenes apstrādā ieraudzīto, tātad viņas izskatu. Varbūt tur nebija nekā īpaša, tomēr vairāk, nekā viņa bija pieradusi redzēt īlas īres namā. Uz mirkli Martas smadzenēs pazibēja doma: varbūt viņš tomēr nav narkomāns, taču tā tūlīt tika noraidīta.

-     Sveiks! Vari nākt man līdzi.

Viņš sekoja Martai uz otro stāvu, uz sapulču telpu iepretī reģistratūrai. Kā parasti, viņa atstāja durvis vaļā, lai Stīne un pārējie varētu viņus redzēt, palūdza jauno vīrieti apsēsties un sameklēja dokumentus, kas jāaizpilda pirmās sarunas laikā ar jaunpienācēju.

-     Vārds? viņa pajautāja.

Viņš vilcinājās.

-     Saproti, man ir jāieraksta šajā anketā kaut kāds vārds! viņa sacīja, dodot viņam iespēju, kas bija nepieciešama daudziem no tiem, kuri šeit ieradās.

-     Stigs, viņš nedroši ieteicās.

-     Stīgs skan lieliski! Marta sacīja. Tālāk?

-     Bergers?

-     Tad tā ari rakstīsim. Dzimis?

Viņš nosauca datumu un gadu. Marta ātri sarēķināja, ka viņš ir trīsdesmit gadus vecs. Izskatījās gan jaunāks. Ar narkomāniem tas nelikās pārsteidzoši: attiecībā uz vecumu tie bieži vien rupji kļūdījās gan uz vienu pusi, gan uz otru.

-     Vai kāds tev ieteica nākt uz šejieni?

Viņš papurināja galvu.

-     Kur tu gulēji pagājušajā naktī?

-     Zem viena no tiltiem.

-    Tātad, cik saprotu, tev nav noteiktas adreses un tu arī nezini, kuras Sociālās aizsardzības pārvaldes filiāles aprūpē tu atrodies.

Paņemšu skaitli vienpadsmit tavas dzimšanas dienas datumu, un tas būs… viņa ielūkojās sarakstā, Sociālās aizsardzības dienests Ainā. Cerams, ka, būdams līdzjūtīgs, tas par tevi samaksās. Kādas narkotikas tu lieto?

Marta turēja pildspalvu gatavībā, bet viņš neatbildēja.

-     Man vajadzīga tikai iecienītākā.

-     Es esmu atmetis.

Viņa nolika pildspalvu.

-    Šeit, īlā, mēs uzņemam vienīgi aktīvos lietotājus! Es varu piezvanīt un apjautāties, vai neatradīsies kāda brīva vieta tev īres namā Spūrveisgātā. Patiesībā tur ir patīkamāk nekā šeit!

-     Vai tu gribi teikt…

-    Jā, gribu sacīt: lai varētu dzīvot šeit, tev ir pastāvīgi jālieto narkotikas. Viņa gurdeni pasmaidīja.

-    Un ja es teikšu, ka sameloju, jo nodomāju, ka dabūt šeit istabiņu būs vieglāk, ja sacīšu, ka vairs nelietoju?

-     Tad tu esi pareizi atbildējis arī uz šo jautājumu, bet vairāk glābšanas riņķu tev nav, draudziņ!

-     Heroīns.

-     Un?

-     Tikai heroīns.

Viņa ievilka krustiņus, tomēr šaubījās, vai tas atbilst patiesībai. Diezin vai Oslo pilsētā bija palicis kāds tīrs heroīnists, jo visi lietoja dažādus sajaukumus tā vienkāršā iemesla dēļ, ka, sajaucot jau atšķaidītu ielas heroīnu ar benzodiazepīniem, piemēram, ar rohipnolu, par to pašu naudu var iegūt gan dziļāku, gan arī ilgāku noreibumu.

-     Kāds ir tavas uzturēšanās mērķis?

Viņš paraustīja plecus.

-    Jumts virs galvas.

-     Slimības vai kādas nepieciešamās zāles?

-     Nē.

-     Vai tev ir kādi nākotnes plāni?

Jaunais vīrietis paskatījās uz viņu. Martas Līanas tēvs bija mēdzis sacīt, ka cilvēka pagātne atspoguļojas viņa acīs un to varot iemācīties nolasīt. Bet nākotni ne. Par nākotni mēs neko nezinām. Un

tomēr Martai, ņemot to vērā, vajadzētu pajautāt pašai sev, vai viņa spētu, vai viņai vajadzētu spēt nolasīt kaut ko par tā dēvētā Stīga Bergera nākotnes plāniem.

Viņš papurināja galvu un turpināja atbildēt uz Martas jautājumiem par darbu, izglītību, agrākajām pārdozēšanas reizēm, somatiskām slimībām, asins saindēšanos un psihiskajām problēmām. Beigās viņa tam paskaidroja, ka darbiniekus saista klusēšanas zvērests un tie nedrīkst nevienam izpaust informāciju par to, ka viņš šeit dzīvo, bet viņš pats, ja vēlas, varot aizpildīt anketu ar to personu vārdiem, kuri, ja interesēšoties īlā, varēšot iegūt par viņu informāciju.

-    Tā, lai, piemēram, tavi vecāki, draugi vai draudzene varētu ar tevi sazināties!

Viņš maigi pasmaidīja.

-     Man neviena nav!

Marta Līana šādu atbildi bija dzirdējusi jau daudzkārt. Tik bieži, ka tā uz viņu vairs neatstāja iespaidu. Viņas psihologs to dēvēja par compassion fatigue, par empātijas pagurumu, un bija paskaidrojis, ka viņas profesijā tas agrāk vai vēlāk izpaužas vairumam cilvēku. Marta raizējās par to, ka tas nepāriet. Viņa, protams, saprata, ka cilvēka cinismam, kurš uztraucas pats par savu cinismu, ir robežas, bet, neraugoties uz visu to, viņas dzinulis vienmēr ir bijis sirsnīgums. Līdzcietība. Mīlestība. Un drīz viņa jutīsies garīgi iztukšota. Tādēļ viņa izbijās, sajūtot, ka vārdi “Man neviena nav” šoreiz ir trāpījuši mērķī kā adata bioloģiski aktīvā ķermeņa punktā, kas liek sarauties muskulim, kurš sen nav darbojies.

Marta salika lapiņas mapē, atstāja tās reģistratūrā un noveda jauno īrnieku lejā uz nelielo apģērbu noliktavu pirmajā stāvā.

-      Ceru, ka tu neesi viens no tiem paranoiķiem, kuri nespēj nēsāt citu cilvēku lietotu apģērbu, viņa sacīja un uzgrieza tam muguru, kamēr viņš novelk mēteli un uzģērbj drēbes, ko Marta bija piemeklējusi.

Viņa pagaidīja, līdz viņš ieklepojas. Tad pagriezās. Gaišzilajā, biezajā džemperī un džinsa biksēs puisis nezin kāpēc izskatījās garāks un slaidāks. Nebija arī tik vājš, kāds šķita mētelī. Viņš pievērsa skatienu vienkāršajām, zilajām kedām.

-    Jā! Marta noteica. Klaidoņu apavi.

Astoņdesmitajos gados no Bruņoto spēku noliktavām lielas kedu

partijas tika uzdāvinātas dažādām labdarības organizācijām, un tās bija kļuvušas par narkomānu un bezpajumtnieku atšķirības zīmi.

-     Paldies! viņš klusi noteica.

Tieši šāda iemesla dēļ viņai pirmo reizi bija nācies doties pie psihologa kad kāds iemītnieks nebija pateicis paldies. Tā bija tikai viena nepateicība no veselas rindas nepateicīgo pašnāvnieku puses, kuri, pateicoties labklājības valstij un sociālajām iestādēm, tomēr kaut kā eksistēja, taču lielāko daļu no saviem skaidrā saprāta brīžiem izmantoja, lai to aprietu. Viņai bija uznākusi niknuma lēkme. Bija palūgusi to vākties pie velna, ja viņu neapmierina vienreizlietojamās šļirces adatas resnums, ko viņš saņem par velti. Lai iet uz savu istabu, par kuru sociālais dienests maksā sešus tūkstošus mēnesī, un tur lai dur sev narkotikas, par kurām maksā ar naudu, kas iegūta no kaimiņiem nozagto velosipēdu pārdošanas. Viņš bija uzrakstījis sūdzību, kurā uz četrām lapām tika izklāstītas viņa ciešanas. Viņai bija nācies atvainoties.

-     Iesim sameklēt tavu istabiņu, viņa sacīja.

Pa ceļam uz trešo stāvu Marta viņam parādīja vannasistabas un tualetes. Garām steidzīgā solī pagāja vairāki vīri ar miglainiem skatieniem.

-     Laipni lūdzu labākajā narkotiku iepirkšanās centrā Oslo! Marta ieteicās.

-     Šeit? Jaunais vīrietis pabrīnījās. Vai te drīkst pārdot?

-     Pansijas likumi to aizliedz, taču, ja esi lietotājs, tad tās tev ir jāuzglabā. Es tev saku to tikai tāpēc, lai tu zinātu, ka mēs tātad neinteresējamies, vai tev istabiņā ir viens grams vai kilograms. Mēs nekontrolējam to, kas istabiņās tiek tirgots. Ejam iekšā vienīgi tad, ja rodas aizdomas, ka tiek uzglabāti ieroči.

-     Vai tā notiek?

Viņa uzmeta tam šķību skatienu.

-     Kādēļ jautā?

-     Gribu tikai zināt, cik bīstami ir šeit dzīvot!

-    Visiem dīleriem šeit ir savi pakalpiņi, un, lai iekasētu parādus no citiem iemītniekiem, tie liek lietā visu gan beisbola nūjas, gan

parastos šaujamieročus. Pagājušajā nedēļā es uzkopu vienu istabu un zem gultas atradu harpūnu.

-     Harpūnu?

-    Jā! Pielādētu Sting 65.

Marta pabrinijās pati par saviem smiekliem, un ari viņš pasmaidīja. Tas bija jauks smaids. Daudzi no viņiem bija jauki smaidījuši.

Viņa atslēdza 323. istabas durvis.

-    Mēs esam aizslēguši vairākas istabiņas, kas cieta ugunsgrēkā, tādēļ līdz remonta beigām cilvēkiem būs jāpadzlvo divvietīgās istabās. Tavu istabas biedru sauc Jonnijs, pārējie viņu dēvē par Jonniju Pumu. Viņš cieš no paguruma sindroma, tādēļ lielāko dienas daļu pavada gultā. Bet viņš ir kluss un mierīgs, tāpēc ar viņu tev grūtību nebūs.

Viņa atvēra durvis. Aizkari tajā bija aizvilkti, un iekšā valdīja tumsa. Marta ieslēdza gaismu. Luminiscentās spuldzes pāris reižu iemirgojās, un kļuva gaišs.

-     Cik jauki! jaunais iemītnieks ieteicās.

Marta uzlūkoja telpu. Viņa nekad nebija dzirdējusi, ka kāds visā nopietnībā īlas istabas sauktu par jaukām. Tomēr zināmā mērā viņam bija taisnība. Protams, linolejs bija izbalējis un debeszilās sienas caurumainas, aprakstītas un izraibinātas ar zīmējumiem, ko nebija izdevies nomazgāt pat ar sārmu. Tomēr šeit bija tīrs un gaišs. Mēbeles divstāvu gulta, kumode un zems, saskrambāts galdiņš ar vietām atlupušu krāsojumu, tomēr mēbeles bija nebojātas un lietojamas. Istabiņa oda pēc vīrieša, kurš aizmidzis gulēja apakšējā gultā. Puisis bija sacījis, ka neesot pārdozējis, tādēļ Marta bija piešķīrusi viņam augšējo gultiņu. Apakšējās tika dotas galvenokārt tiem, kuriem varēja gadīties pārdozēšana, jo bezsamaņā esošos tā bija vieglāk novietot uz nestuvēm.

-     Tā! Marta noteica un iedeva viņam atslēgu. Esmu tava kontaktpersona, un tas nozīmē: ja rodas kāda vajadzība, tad vērsies pie manis! Skaidrs?

-     Paldies! Viņš paņēma zilo plastmasas breloku un aplūkoja to. Liels paldies!

13.     NODAĻA

*

-     Viņš nāk lejā! reģistratore nokliedza Simonām un Kāri, kas sēdēja uz ādas dīvāna zem gigantiskas gleznas, kurā, iespējams, bija attēlots saullēkts.

-      To viņa teica ari pirms desmit minūtēm! Kāri pačukstēja.

-     Cik pulkstenis rāda debesis, to nosaka Dievs, SImons atbildēja un pabāza tabaku aiz virslūpas. Cik, tavuprāt, maksā tāda glezna? Un kāpēc tieši šāds motīvs?

-    Tā saukto dekoratīvo elementu iepirkšana sabiedriskajām ēkām ir tikai slēpta mūsu valsts vidēji spējīgo mākslinieku subsidēšana, Kāri noteica. Pircējiem būtībā ir vienalga, kas pie sienām karājas, ja vien tas harmonē ar mēbelēm un budžetu.

SImons iesāņus paskatījās uz viņu.

-     Vai kāds tev ir teicis, ka reizēm tu runā tā, it kā atkārtotu citātu, kuru mājās esi iemācījusies no galvas?

Kāri greizi pasmaidīja.

-    Un tabakas šņaukšana ir slikts aizstājējs smēķēšanai. Bīstama veselībai. Manuprāt, pāriet uz šņaucamo tabaku tevi piespieda sieva, jo viņas apģērbs piesūcās ar tabakas dūmiem!

Sīmons klusi iesmējās un papurināja galvu. Laikam jau tas bija kāds jauns humora paveids, kuru viņš nesaprata.

-    Labs mēģinājums, bet tā nav! Viņa lūdza mani atmest smēķēšanu, jo vēlas pavadīt kopā ar mani pēc iespējas vairāk gadu. Un viņa nezina, ka šņaucu tabaku, jo dozītes glabājas birojā.

-     Laid viņus iekšā, Anne! kāda skaļa balss nodārdināja.

Sīmons paskatījās uz slūžām, pie kurām kāds vīrs formastērpā un formas cepurē tāda droši vien patiktu baltkrievu prezidentam stāvēja un bungoja ar pirkstiem pa metāla durvīm.

Sīmons piecēlās.

-     Paskatīsimies, vai laidīsim viņus atkal ārā! Arills Franks ieteicās.

Reģistratore gandrīz nemanāmi izbolīja acis, un Sīmons saprata, ka šī asprātība ir krietni novalkāta.

-      Nu, kā jūties pēc atgriešanās renstelē? vedot viņus cauri slūžām līdz kāpnēm, Franks jautāja. Tu taču esi no Ekonomisko noziegumu pārvaldes! Nē, es nu gan esmu senils! Pavisam piemirsu, ka tevi no turienes padzina!

Sīmons pat nemēģināja pasmieties par šo apzināto apvainojumu.

-     Mēs esam šeit Pēra Vollana dēļ.

-     Dzirdēju. Domāju, ka tā lieta ir izbeigta!

-    Mēs neizbeidzam lietas, ja nav atbilžu uz visiem jautājumiem.

-     Vai ir atklājies kaut kas jauns?

Sīmons, kā smaidā, saknieba lūpas.

-     Savā nāves dienā Pērs Vollans ieradās apmeklēt kādu ieslodzīto, vai ne?

Franks atvēra sava kabineta durvis.

-    Vollans bija cietuma mācītājs, tādēļ domāju, ka viņš darīja savu darbu. Ja vēlies, varu pārbaudīt apmeklējumu protokolu!

-     Paldies, labprāt! Un, ja iespējams, mēs vēlētos uzzināt ari to, ar ko viņš tika runājis!

-    Diemžēl man nav pārskata par to, ar ko un kad viņš ir runājis!

-     Mums ir zināms vismaz viens cilvēks, ar kuru viņš todien tikās! Kāri ieteicās,

-     Ak tā? Franks pabrīnījās un apsēdās pie rakstāmgalda, no kura nebija šķīries visā savas karjeras laikā. Nebija iemesla šķērdēt valsts naudu. Kamēr es pārbaudīšu apmeklējumu ierakstus, tu, jaunkundzīt, varbūt varētu paņemt no skapja kafijas krūzītes? Ja vien domājat, protams, uzkavēties!

-     Paldies, es nelietoju kofeīnu, Kāri atbildēja. Viņa vārds ir Sonijs Lofthuss.

Franks neizteiksmīgi paskatījās uz viņu.

-    Gribējām pajautāt: vai nevaram ar viņu tikties? SImons sacīja un, bez uzaicinājuma apsēdies vienā no krēsliem, pavērās Franka piesarkušajā sejā. Ak Dievs, esmu gan es dumjš! Viņš taču ir izbēdzis!

SImons redzēja, kā Franks cenšas izdomāt atbildi, taču pasteidzās pirmais:

-    Mēs par to interesējamies, jo šī apmeklējuma un tam sekojošās bēgšanas dēļ mācītāja nāve kļūst vēl aizdomīgāka!

Franks paraustīja krekla apkakliti.

-     Kā jūs zināt, ka viņi satikās?

-     Policijā visu pratināšanu ieraksti atrodas kopējā datubāzē, Kāri sacīja. Viņa turpināja stāvēt. Meklējot Pēru Vollanu, pamanīju, ka viņa vārds ir pieminēts kādā nopratināšanā saistībā ar izbēgšanu. Tika pratināts ieslodzītais Gustavs Rovers.

-    Rovers ir nupat atbrīvots. Viņš tika nopratināts, jo bija ticies ar Soniju Lofthusu īsi pirms viņa bēgšanas. Mēs gribējām noskaidrot, vai Lofthuss nav pateicis ko tādu, kas varētu sniegt mums norādi par to, uz kurieni viņš gatavojās doties.

-    Mēs? Mums? Sīmons sarauca sirmo uzaci. Nodarboties ar izbēgušo ķeršanu droši vien ir policijas un vienīgi policijas darbs, nevis tavējais!

-     Lofthuss ir mans ieslodzītais, Kefas!

-    Acīmredzot Rovers nespēja tev palīdzēt, Sīmons sacīja. Bet nopratināšanā viņš teica, ka, viņam izejot no kameras, tajā iegājis Pērs Vollans, lai aprunātos ar Lofthusu.

Franks paraustīja plecus.

-     Un tad?

-     Mūs interesē, par ko tie abi varēja runāt. Un kāpēc viens no viņiem tūlīt pēc tam tiek nogalināts, bet otrs izbēg?

-    Tā var būt sakritība.

-     Protams. Vai tu, Frank, pazīsti Hugo Nestoru? Viņu dēvē arī par Ukraini.

-     Šo vārdu esmu dzirdējis.

-    Tātad esi gan! Vai kaut kas norāda uz to, ka Nestoram varētu būt sakars ar šo bēgšanu?

-     Ko tu vēlies pateikt?

-    Nu tā vai nu viņš palīdzēja Lofthusam izkļūt ārā, vai draudēja viņam šeit, cietumā, un Lofthuss bija spiests bēgt.

Franks bungoja ar pildspalvu pa rakstāmgaldu. Likās viņš visu apdomā.

Ar acs kaktiņu SImons ievēroja, ka Kāri telefonā pārbauda ienākošās īsziņas.

-    Es zinu, cik ļoti tev ir vajadzīgi panākumi, bet diemžēl domāju, ka šeit nenoķersi nevienu no lielajām zivīm, Franks teica. Sonijs Lofthuss izbēga bez citu palīdzības!

-    Kā tad! SImons noteica, atgāzās krēslā un salika kopā pirkstu galus. Narkomāns-amatieris, puišelis, izbēga no Valsts cietuma bez citu palīdzības?

Franks pasmaidīja.

-    Vai gribi saderēt uz to, ka viņš ir amatieris, Kefas? Kad Sīmons neatbildēja, viņa smaids kļuva vēl platāks. Esmu pavisam senils: tu taču vairs neslēdz derības! Vienalga, varu tev parādīt tavu amatieri!

-    Tie ir ieraksti no novērošanas kamerām, Franks sacīja, norādot uz 24 collu monitoru. Šajā bridi visi uzraugi, degunus iespieduši grīdā, guļ kontroles telpā un Haldens ir atvēris visas cietuma durvis.

Monitors bija sadalīts sešpadsmit ekrāniņos pa vienam katrai kamerai -, kuri rādīja dažādas vietas cietumā. Ekrāna lejasdaļā darbojās pulkstenis.

-     Tur jau viņš nāk! Franks norādīja uz vienu no ekrāniņiem, kurā bija redzams kameru koridors.

Sīmons un Kāri redzēja, kā no kameras iznāk cilvēks un stīviem soļiem sāk skriet uz novērošanas kameras pusi. Tas bija ģērbies garā, baltā kreklā, kas sniedzās gandrīz līdz ceļiem. SImons ievēroja, ka šim puisim ir vēl sliktāka frizūra nekā viņam pašam: likās, ka mati ir vienkārši izplūkāti.

Puisis nozuda no ekrāniņa un tad parādījās vienā no pārējiem.

-     Tur Lofthuss ir slūžās, Franks paskaidroja. Šajā brīdi Haldens stāv un stāsta, ko viņš darīs ar uzraugu ģimenēm, ja tie viņu apturēs. Interesanti ir tas, kas tagad notiks uzraugu ģērbtuvē!

Viņi noskatījās, kā Lofthuss ieskrien telpā ar ģērbtuves skapīšiem un nevis metas uz nākamajām durvīm, bet gan nogriežas pa kreisi un nozūd no redzesloka aiz pēdējās skapīšu rindas. Franks ar rādītājpirkstu strauji uzsita pa klaviatūru, un pulkstenis ekrāna apakšā apstājās.

-    Tagad viņš uzlauž Sērensena skapīti vienam no mūsu uzraugiem, kurš ilgstoši slimo. Viņš pārģērbjas un atlikušo nakts daļu pavada skapītī. Kad pienāk rīts, viņš iznāk no tā un gaida, līdz ieradīsies pārējie.

Franks novietoja kursoru uz laika norādes un uzrakstīja: 7.20. Tad ieslēdza ierakstus ar četrkāršotu ātrumu. Ekrāniņos sāka parādīties cilvēki formastērpos. Tie nāca gan iekšā, gan devās ārā no ģērbtuves, un durvis nepārtraukti vērās gan vaļā, gan ciet. Nebija iespējams tos atšķirt citu no cita, līdz Franks ar pirksta spiedienu uz klaviatūras kustību apturēja.

-     Tur viņš ir! Kāri teica. Tas formastērpā un mētelī!

-     Sērensena formastērps un mētelis, Franks atsaucās. Droši vien izkāpis no skapīša, kamēr pārējo vēl nebija, tad pārģērbies un gaidījis. Noliecies, sēdējis uz soliņa, izliekoties, it kā sietu kurpju auklas vai darītu vēl kaut ko, kamēr pārējie nāca un gāja. Te ir tik liela darbinieku mainība, ka neviens nereaģēja uz jaunu puisi, kuram pārģērbšanās veicas nedaudz lēnāk. Viņš nogaidīja, līdz rīta burzma kļūst visintensīvākā, un tad devās ārā. Un neviens neatpazina Soniju bez bārdas un matiem, kurus viņš kamerā nogrieza un sabāza spilvenā. Pat es…

Viņš nospieda taustiņu, un attēli atkal atdzīvojās. Šoreiz normālā ātrumā. Ekrānā bija redzams, kā vīrietis mētelī un formastērpā iznāk pa durvīm, bet Arills Franks un kāds vīrietis ar pielaizītiem matiem, ģērbies pelēkā uzvalkā, dodas iekšā.

-     Un vārtu sargs ārpusē viņu neaizturēja?

Franks norādīja uz ekrānu monitora apakšējā labajā stūrī.

-    Tas ir caurlaides punkts! Kā redzat, mēs atļaujam mašīnām un cilvēkiem tikt cauri bez dokumentu uzrādišanas. Ja maiņu laikā, ļaudīm ienākot un izejot, mēs veiktu parastās drošības pārbaudes, tad rastos garas rindas un nāktos ilgi gaidīt. Bet no šī brīža ari maiņu laikā mēs pārbaudīsim tos, kuri iet ārā.

-    Jā, nepiederošu personu pieplūdums, kuri vēlēsies tikt iekšā, nebūs liels, SImons piekrita.

Iestājās klusums. Viņi varēja dzirdēt, ka Kāri apspiež žāvas, noklausoties Simona atbildi uz Franka sākotnējo joku.

-     Tāds, lūk, ir tavs amatieris! Franks sacīja.

Simons Kefass neatbildēja, tikai nopētīja garām apsardzei aizejošā cilvēka muguru. Nezin kāpēc pasmaidīja. Saprata, ka viņu ieinteresējis tā iešanas veids. Viņš pazina šo gaitu.

Sakrustojusi rokas uz krūtīm, Marta stāvēja un nopētīja savā priekšā stāvošos divus vīriešus. Šie nevarēja būt no Narkotiku nodaļas viņa uzskatīja, ka ir redzējusi vairumu tās darbinieku, bet šos divus viņa nekad agrāk nav satikusi.

-     Mums tikai vajag… viens no viņiem iesāka, taču pārējā teikuma daļa izzuda ātrās palīdzības mašīnas sirēnas kaucienā, kura aizdrāzās pa Valdemāra Trānes ielu.

-     Ko? Marta atkliedza pretī.

Viņa prātoja, kur šādus melnus uzvalkus būtu redzējusi jau agrāk. Reklāmā?

-     Soniju Lofthusu! augumā mazākais vīrietis atkārtoja.

Viņam bija gaiši mati. Izskatījās, it kā tam vairākkārt būtu lauzts

deguns. Tādus degunus Martai nācās redzēt katru dienu, bet viņa pieļāva, ka tas varētu būt noticis cīņas mākslu treniņu laikā.

-     Attiecībā uz tiem, kuri te dzīvo, mani saista klusēšanas zvērests, viņa atbildēja.

Otrs gara auguma, spēcīgs vīrietis, ar melnām, dīvainā puslokā ap galvu izveidotām matu cirtām parādīja viņai kādu fotogrāfiju.

-   Viņš ir izbēdzis no Valsts cietuma un tiek uzskatīts par bīstamu apkārtējiem cilvēkiem!

Tuvojās vēl viena ātrās palīdzības mašīna, tādēļ viņš pieliecās Martai tuvāk un iekliedza tieši ausī:

-     Tādēļ, ja viņš te dzīvo, bet tu mums to nepasaki, un ja kaut kas notiks, viss pavērsīsies pret tevi! Vai saproti?

No Narkotiku nodaļas tie nebija tas vismaz izskaidroja to, kādēļ viņa nav redzējusi šos cilvēkus agrāk. Marta pamāja ar galvu un turpināja pētīt fotogrāfiju. Tad vēlreiz paskatījās uz abiem. Pavēra muti, lai kaut ko sacītu, bet pēkšņa vēja brāzma iepūta viņai sejā tumšo matu šķipsnu. Mēģinot ierunāties vēlreiz, viņai aiz muguras kāds ieaurojās. Kliedziens nāca no kāpņu puses. Tas bija Tojs.

-     Ei, Marta! Burre ir sagriezies! Tas nebiju es, tiešām! Viņš sēž kafejnīcā!

-              Vasarā mums iemītnieki diezgan bieži mainās, viņa sacīja.

-    Daudzi dod priekšroku nakšņošanai parkos, un ierodas jauni iemītnieki. Nav viegli atcerēties visas sejas…

-     Kā jau teicu, viņu sauc Sonijs Lofthuss!

-     …un ne visi piereģistrējas ar savu īsto vārdu. Mēs nevaram cerēt, ka visiem klientiem būs pases vai vadītāja apliecības, tādēļ apmierināmies ar to vārdu, kādu tie nosauc.

-     Vai tad viņiem nav jāidentificē sevi sociālajos dienestos? gaišmatis pajautāja.

Marta iekoda apakšlūpā.

-     Ei, Marta! Burre stipri asiņo, tiešām!

Vīrietis ar cirtainajiem matiem uzlika lielu, spalvainu roku uz Martas kailā augšdelma.

-     Tu taču vari atļaut mums vienkārši paieties pa istabām, un tad redzēsim, vai neatradīsim viņu!

Viņš pamanīja Martas skatienu un atvilka roku atpakaļ.

-    Starp citu, par identifikāciju, viņa ieteicās. Varbūt es varētu aplūkot jūsu dokumentus?

Marta pamanīja, ka vīrieša skatiens nedaudz satumst. Un vēlreiz uzradās viņa roka. Šoreiz nevis uz augšdelma, bet ap to.

-     Burre drīz būs tukšs! Jā! Tojs bija pienācis viņiem klāt un līgojās, savu miglaino skatienu pievērsdams abiem vīriem. Ai! Kas te notiek?

Marta izrāvās no tvēriena un uzlika roku Tojam uz pleca.

-     Mums jāiet iekšā un jāglābj viņa dzīvība! Ja vien jūs varat pagaidīt, kungi!

Viņi devās uz kafejnīcas durvju pusi. Garām aizjoņoja vēl viena ātrā palīdzība. Trīs ātrās palīdzības mašīnas. Marta neviļus nodrebinājās.

Kafejnīcas durvīs viņa pagriezās un atskatījās.

Abi vīrieši bija nozuduši.

-     Tātad jūs ar Harnesu redzējāt Soniju pavisam tuvu? Sīmons jautāja Frankam, kurš pavadīja viņu un Kāri uz pirmo stāvu.

Franks paskatījās pulkstenī.

-      Tas, kuru mēs, iedami, tā sakot, redzējām, bija jauns, gludi skuvies vīrietis, ar īsi apgrieztiem matiem, formastērpā. Tam Sonijam, kādu mēs viņu pazinām, bija netīrs krekls, liels matu ērkulis un bārda.

-     Tātad jūs uzskatāt, ka, ņemot vērā viņa pašreizējo izskatu, varētu būt grūti viņu atrast? Kāri jautāja.

-    Novērošanas kameru attēliem, protams, ir ļoti slikta kvalitāte. Arills Franks pagriezās un ieskatījās viņai acīs. Bet mēs viņu atradīsim!

-     Žēl, ka nebija iespējams aprunāties ar šo Haldenu! Sīmons ieteicās.

-Jā, viņa veselības stāvoklis pēkšņi pasliktinājās, Franks atbildēja un ielaida viņus no slūžām reģistratūrā. Kad viņa stāvoklis uzlabosies un viņš būs spējīgs runāt, es došu jums ziņu!

-     Un tev nav ne jausmas, par ko bēglis varētu būt runājis ar Pēru Vollanu?

Franks papurināja galvu.

-    Domāju, ka tā bija parastā psiholoģiskā palīdzība. Sonijs Lofthuss taču pats bija dvēseļu gans!

-     Ak tā?

-    Lofthuss izolējās no pārējiem ieslodzītajiem. Viņš bija neitrāls un nepieslējās nevienam no grupējumiem, kādi cietumā vienmēr izveidojas. Un viņš nerunāja. Vai tā nav definīcija labam klausītājam?

Tā viņš kļuva par tādu kā biktstēvu ieslodzītajiem, par cilvēku, ar kuru mierīgi varēja runāt par visu. Kam lai viņš ietu to stāstīt? Viņam nebija sabiedroto, tuvākajā nākotnē viņam vajadzēja palikt cietumā.

-     Par kādu slepkavību viņš izcieta sodu? Kāri jautāja.

-     Par cilvēka slepkavību! Franks auksti atbildēja.

-     Es domāju…

-     Par visnežēlīgāko slepkavību. Nošāva kādu meiteni no Āzijas un nožņaudza vienu serbu no Kosovas!

Franks atvēra un pieturēja izejas durvis.

-    Iedomājies vien! Tik bīstams noziedznieks ir brīvībā! Sīmons noteica, apzinoties, ka viņa izteicienā skan tīrs, neslēpts sadisms.

Viņš nepavisam nebija sadists, bet attiecībā uz Ārillu Franku viņš gribēja taisīt izņēmumu. Ne tāpēc, ka Franku bija grūti cienīt kā cilvēku patiesībā ar to vēl varēja samierināties. Un ne tāpēc, ka viņš nedarīja savu darbu Policijas pārvaldē labi zināja, ka Valsts cietumā visiem ritentiņiem griezties liek tieši Franks, nevis cilvēks, kuru dēvē par cietuma priekšnieku. Runa bija par ko citu šo šķietamo sakritību summa, kas radīja aizdomas un grauza tik ilgi, līdz tuvojās bezpalīdzīgai apziņai, ka nevar pierādīt: Ārills Franks ir korumpēts.

-    Es dodu viņam četrdesmit astoņas stundas, komisār, Franks teica. Viņam nav naudas, nav neviena radinieka vai drauga. Viņš ir vienpatis, kurš sēdējis cietumā kopš astoņpadsmit gadu vecuma. Tas notika pirms divpadsmit gadiem. Viņš neko nezina par ārpasauli, viņam nav, kurp doties, un nav nevienas vietas, kur paslēpties!

Lai ceļā uz mašīnu turētos Simonām līdzās, Kāri gandrīz skrēja. Komisārs prātoja par šīm četrdesmit astoņām stundām par tām būtu vilinoši noslēgt derības, jo viņš tajā puisī bija kaut ko atpazinis. Viņš gan nezināja, ko tieši. Varbūt tikai veidu, kādā viņš kustējās, bet, iespējams, bija mantots arī kas vairāk.

14.     NODAĻA

>

Jonnijs Puma pagriezās gultā un uzlūkoja savu jauno istabas biedru. Viņam nebija ne jausmas, kam ienācis prātā izteiciens “istabas biedrs”, jo īlas īres namā tas absolūti neiederējās. Labāk skanētu “ienaidnieks istabā”. Līdz šim viņam nebija nācies būt istabā kopā ar kādu, kurš nemēģinātu viņu apzagt. Un kuru viņš pats nebūtu mēģinājis apzagt. Tādēļ visas savas vērtīgās mantas, tas ir, ūdensdrošu naudas maciņu ar trīstūkstoš kronām un dubultu polietilēna maisiņu ar trīs gramiem amfetamlna, ar līmlenti viņš bija pielīmējis ārpusē pie gurna, kas bija tā noaudzis ar matiem, ka jebkurš mēģinājums noplēst līmlenti pamodinātu viņu pat no visdziļākā miega. Jonnija Pumas dzīve pēdējo divdesmit gadu laikā bija sastāvējusi vienīgi no amfetamīna un miega. Kopš septiņdesmitajiem gadiem viņam tika uzstādītas visdažādākās diagnozes, kas izskaidrotu, kādēļ šim puisim labāk patīk priecāties, nevis strādāt, kauties un vest izlaidīgu dzīvi, nevis izveidot ģimeni un audzināt bērnus, kuram labāk patīk apreibināties nekā dzīvot līdz nāvei garlaicīgu dzīvi skaidrā prātā. Bet pēdējā diagnoze bija palikusi. ME. Mialģisks encefalomielīts. Hroniskā noguruma sindroms. Jonnijs Puma noguris? Visi, kas to dzirdēja, smējās. Jonnijs Puma svarcēlājs, izpriecu dvēsele, Lillesannas populārākais krāvējs, kurš viens pats spēja panest pianīnu. Viss bija sācies ar gurna traumu, pretsāpju līdzekļiem, kuri nelīdzēja, sāpju remdinošiem līdzekļiem, kuri tiešām iedarbojās, un tad sākās uzdzīve. Tagad viņa dzīve sastāvēja no garām dienām, atpūšoties gultā, ko pārtrauca īsi intensīvas aktivitātes periodi, novirzot visu enerģiju narkotiku iegādei. Vai

naudas iegādei, lai samaksātu jau satraucoši lielo parādu pansijas narkobaronam kādam lietuvietim, pa pusei operētam transvestītam, kurš sevi dēvēja par Koko.

Un, vērojot loga priekšā stāvošo būtni, viņš saprata, ka tas gatavojas tam pašam mūžīgajām, nolādētajām medībām. Stresam. Darbam.

-     Vai neaizvilksi aizkarus, draugs?

Tas paklausīja, un istabā atkal iestājās patīkama tumsa.

-     Ko tu lieto, draugs?

-     Heroīnu.

Heroīnu? Šajā namā heroīnu sauca par narkotiku. Mēsls, heroīns, zirgs vai snaudiens. Vai bojs. Vai superbojs, ja runa bija par jauno superpulveriti, ko varēja nopirkt lejā pie Nibrū tilta no puiša, kurš atgādināja miegaino rūķi no “Sniegbaltītes”. Heroīns tā runāja cietumā. Vai ari iesācēji, protams. Kaut gan ja tiešām esi jaunais, tad varbūt mēģinātu saukt to par “balto ķīnieti”, “meksikāņu dubļiem” vai citā muļķīgā, filmās noklausītā vārdā.

-     Es varu pagādāt labu, lētu heroīnu. Tev nekur nevajadzēs iet!

Jonnijs pamanīja, ka ar šo būtni tumsā kaut kas notiek. Arī agrāk

viņš bija redzējis, kā narkomāni, izjūtot patiesas slāpes un izdzirdot tikai solījumu pagādāt narkotikas, it kā izslienas. Droši vien dažas sekundes pirms narkotiku ievadīšanas ķermenī ir veikti mērījumi attiecībā uz izmaiņām smadzeņu darbībā. Iemaksājot četrdesmit procentus avansā par narkotikām, ko varēja iegādāties 306. istabā no Virsaiša, Jonnijs varēja nopirkt trīs vai četras paciņas amfetamīna sev pašam. Labāk nekā uzbrukt kaimiņiem.

-     Nē, paldies! Ja vēlies gulēt, es varu atkal aiziet.

Balss pie loga skanēja tik klusi un maigi, ka Jonnijs nesaprata, kā tā spēja izlauzties cauri īlas pastāvīgajam kliedzienu, mūzikas, tirgošanās un ielas satiksmes troksnim. Tātad viņš gribēja zināt, vai Jonnijs vēlas gulēt. Lai varētu viņu pārmeklēt un varbūt atrast narkotikas, ko Jonnijs pielīmējis pie gurna.

-     Es nekad neguļu, tikai aizveru acis. Vai saproti, draudziņ?

Puisis pamāja ar galvu.

-     Es iziešu.

Kad durvis aiz jaunā istabas ienaidnieka bija aizcirtušās, Jonnijs Puma piecēlās. Divu minūšu laikā viņš pārmeklēja skapīšus un augšējo gultu. Nekā. Itin nekā! Puisis nevarēja būt galīgs iesācējs, viņš nēsāja visu sev līdzi.

Markuss Engsets bija satrūcies.

-    Vai tagad tev bail? jautāja lielākais no abiem pusaudžiem, kuri stāvēja viņa priekšā.

Markuss papurināja galvu un norija siekalas.

-Jā gan, tu esi tik nobijies, ka svīsti, resnais sivēn! Fui, kā smird!

-     Skaties! Viņš tūlīt sāks raudāt! otrs noņirdza.

Tiem droši vien bija gadu piecpadsmit, varbūt sešpadsmit. Vai septiņpadsmit. Markuss to nezināja. Zināja vienīgi to, ka tie ir daudz lielāki un vecāki par viņu.

-      Mēs tikai aizņemsimies! lielākais no abiem sacīja un satvēra viņa velosipēda stūri. Dabūsi atpakaļ!

-     Kaut kad! Otrs iesmējās.

Markuss pameta skatienu uz klusās ieliņas namu logiem. Melnas, aklas logu rūtis. Parasti viņš negribēja, lai kāds to redzētu. Viņš vēlējās būt neredzams, lai varētu ielavīties pa vārtiņiem līdz tukšās, dzeltenās mājas durvīm. Bet tagad viņš vēlējās, kaut atvērtos kāds logs un pieauguša cilvēka balss uzsauktu, lai lielie puikas vācas prom. Atpakaļ uz Toseni vai Nīdāleni, vai uz kādu citu rajonu, kurā mīt šādi pašpuikas. Tomēr ielā valdīja klusums. Vasaras miers. Bija atvaļinājumu laiks, un pārējie šīs ielas bērni bija devušies uz vasarnīcām, pludmalēm vai uz kādu pilsētu ārzemēs. Markusam tas netraucēja, jo viņš mēdza rotaļāties viens. Bet, ja tavā tuvumā neviena nav un tu esi mazs, tad tas ir bīstamāk.

Lielākais no pusaudžiem izrāva velosipēdu Markusam no rokām, un viņš juta, ka vairs nespēj aizturēt asaras. Māte bija nopirkusi šo velosipēdu par naudu, ko būtu varējuši izlietot, lai atvaļinājuma laikā kaut kur aizbrauktu.

-    Mans tētis ir mājās! viņš sacīja un norādīja uz sarkano māju ielas pretējā pusē, tieši pretī tukšajam, dzeltenajam namam, kurā viņš nupat bija pabijis.

-   Tad kādēļ tu viņu nesauc? Lielākais no zēniem uzmanīgi apsēdās uz velosipēda, pašūpojās un likās neapmierināts, jo riepās šķita maz gaisa.

-    Tēt! Markuss iesaucās un pats sadzirdēja, cik nožēlojami tas skan.

Abi puikas skaļi iesmējās. Otrs bija apsēdies uz bagāžnieka, un Markuss ieraudzīja, ka riepa gandrīz noslīd no riteņa loka.

-          Nedomāju, ka tev ir kāds tētis, viņš sacīja un nospļāvās.

-   Brauc, Herman!

-   Es mēģinu, bet tu neļauj!

-   Es neko nedaru!

Visi trīs pagriezās.

Velosipēdam aizmugurē stāvēja kāds vīrs un turēja to aiz bagāžnieka. Viņš pacēla pakaļējo riteni tā, ka tas pēkšņi sāka griezties gaisā, un abi pusaudži uzgāzās stūrei. Tie nolēca no velosipēda un pievērsās vīrietim.

-   Ko, pie velna, tu dari? lielākais norūca.

Vīrietis neatbildēja, tikai vēroja viņu. Markuss pievērsa uzmanību viņa dīvainajiem matiem, Pestīšanas armijas emblēmiņai uz T krekla un rētām uz apakšdelmiem. Valdīja tāds klusums, ka Markusam šķita viņš var dzirdēt dziedam katru putniņu visā Bergā. Un tagad likās, ka abi pusaudži arī ievērojuši rētas uz vīrieša apakšdelmiem.

-    Mēs tikai gribējām to aizņemties, tiešām! Lielākā puišeļa balss ieskanējās citādi saspringti un klusi.

-   Ja vēlies, ņem tu! otrs steigšus piebilda.

Vīrietis turpināja skatīties uz abiem. Pamāja Markusam, lai tas paņem velosipēdu. Puišeļi pakāpās atpakaļ.

-   Kur jūs dzīvojat?

-   Tosenē. Vai… vai tu esi viņa tēvs?

-   Varbūt. Nākamā pieturvieta ir Tosene, vai ne?

Puišeļi sinhroni pamāja ar galvu, abi kā pēc komandas pagriezās un devās prom.

Markuss paskatījās uz vīrieti. Tas viņam uzsmaidīja. Viņš saklausīja, kā viens no pusaudžiem saka otram:

-   Vai redzēji? Viņa tētuks ir narkomāns!

-    Markuss, zēns sacīja.

-   Jauku vasaru, Markus! vīrietis atbildēja, atdeva viņam velosipēdu un devās uz dzeltenās mājas vārtiņiem. Markuss aizturēja elpu. Šī māja bija tāda pati kā visas pārējās šajā ielā četrstūraina kā kaste, ne īpaši liela, ar mazu dārziņu visapkārt. Tieši šī mājiņa prasījās pēc krāsas un dārziņš pēc zāles pļāvēja. Bet tā tātad bija Māja. Un vīrietis tagad devās tieši uz pagraba kāpnēm! Nevis uz ieejas durvīm, kā viņš bija redzējis darām komivojažierus un Jehovas lieciniekus. Vai šis vīrs varētu zināt par atslēgu, kura bija paslēpta uz sijas virs pagraba durvīm un kuru Markuss vienmēr nolika atpakaļ vietā?

Atbilde radās, kad pagraba durvis čīkstēdamas atvērās un pēc tam aizcirtās.

Markusam aizrāvās elpa. Cik vien viņš spēja atcerēties, neviens nekad nebija ienācis šajā mājā. Protams, viņš spēja atcerēties tikai kopš tā laika, kad viņam bija pieci gadi, tas ir, pirms septiņiem gadiem, tomēr Markusam likās, ka mājai vajadzētu stāvēt tukšai. Kurš gan gribētu dzīvot mājā, kurā kāds ir atņēmis sev dzīvību?

Jā, starp citu, bija kāds cilvēks, kurš tajā ieradās vismaz divas reizes gadā. Markuss bija redzējis viņu tikai vienu reizi un sapratis, ka tam ir jābūt viņam, kurš pirms ziemas iestāšanās ieslēdz apkuri un, tuvojoties pavasarim, to atkal izslēdz. Viņš noteikti maksāja arī par elektrību. Mamma stāstīja, ka bez elektrības māja būtu kļuvusi pavisam neapdzīvojama, bet arī viņa nezināja, kas ir šis cilvēks. Bet viņš noteikti nebija līdzīgs tam, kurš šobrīd atradās mājā, par to Markuss bija pārliecināts.

Markuss ieraudzīja vīrieša seju virtuves logā. Mājā nebija aizkaru, tādēļ Markuss, kad tur iegāja, lai netiktu atklāts, vienmēr izvairījās no logiem. Neizskatījās, ka vīrietis ieslēgtu apsildi. Ko viņš tur darīja? Kā… Teleskops!

Markuss iestūma velosipēdu pa sarkanās mājas vārtiņiem un uzskrēja otrajā stāvā uz savu istabu. Teleskops patiesībā tikai parasts binoklis uz statīva bija vienīgā lieta, ko tēvs pirms aiziešanas atstāja. Vismaz mamma tā teica. Markuss pavērsa binokli uz dzeltenās mājas pusi un noregulēja asumu. Vīrieša nebija. Markuss virzīja binokļa objektīvu gar mājas sienu no viena loga līdz nākamajam. Un tur viņš to ieraudzīja - guļamistabas logā. Tur, kur bija dzīvojis narkomāns. Markuss bija izpētījis un pazina katru stūrīti šajā mājā. Zināja pat slēptuvi zem vaļējā grīdas dēļa guļamistabā ar divvietīgo gultu. Tomēr pats - kaut arī neviens tajā nav ticis nogalināts - nekad negribētu tajā dzīvot. Pirms māja kļuva neapdzīvota, šajā istabā bija mitinājies mirušā dēls. Tas bija narkomāns, kurš bija radījis milzīgu nekārtību un istabu atstājis neuzkoptu. Arī pielabojis neko nebija, jo lietus laikā caur griestiem tecēja ūdens. Dēls bija nozudis tūlīt pēc Markusa piedzimšanas. Nokļuvis cietumā, tā teica māte. Esot kādu nogalinājis. Un Markuss bija nodomājis, ka māja varbūt tā apbūra tajā dzīvojošos, ka tie nogalināja gan paši sevi, gan citus. Markuss nodrebinājās. Bet patiesībā viņam šī māja patika tieši tāpēc, ka tā likās mazliet biedējoša, un viņš varēja izdomāt stāstiņus par to, kas tajā noticis. Bet šodien nekas nebija jāizdomā: šodien tur kaut kas notika pats no sevis.

Vīrietis bija atvēris logu. Tas nelikās dīvaini, jo istaba savādi smakoja. Bet Markusam vislabāk patika tieši šī istaba, kaut arī gultasveļa bija netīra un visapkārt uz grīdas mētājās šļirces un asiņaini vates tamponi. Tagad vīrietis stāvēja ar muguru pret logu un skatījās uz sienu, pie kuras ar spraudītēm bija piestiprinātas fotogrāfijas, kas Markusam ļoti patika. Ģimenes fotogrāfija, kurā visi trīs smaida un izskatās tik laimīgi. Puisis cīkstoņa tērpā blakus tēvam treniņtērpā, un abi kopā tur rokās kausu. Tēva fotogrāfija policista formā.

Vīrietis atvēra skapi un izņēma pelēko džemperi ar kapuci un sarkano sporta somu, uz kuras ar baltiem burtiem rēgojās uzraksts “Oslo cīkstoņu klubs”. Ielika somā dažas lietas, Markuss neredzēja, ko. Tad vīrietis izgāja no istabas un nozuda no redzesloka, pēc tam atkal uzradās “kabinetā” - mazajā istabiņā ar rakstāmgaldu pie loga. Mamma bija teikusi, ka tur esot atraduši mirušo. Vīrietis kaut ko meklēja blakus logam. Markuss zināja, ko tas meklē. Bet, ja tas nezināja noslēpumu, tad nekad neatradīs. Vīrietis atgriezās pie rakstāmgalda, un Markusam likās, ka viņš izvelk rakstāmgalda atvilktnes, bet, tā kā sporta soma stāvēja uz galda, nevarēja redzēt, ko viņš dara.

Vai nu vīrietis bija atradis meklēto, vai padevies, bet viņš paņēma somu un izgāja no istabas. Tad parādījās pieaugušo guļamistabā, pēc tam devās lejup uz pirmo stāvu un nozuda Markusa skatienam.

Pēc desmit minūtēm atvērās pagraba durvis un vīrietis pa kāpnēm iznāca ārā. Viņš bija uzvilcis džemperi, uzlicis kapuci un uzmetis plecā somu. Viņš izgāja pa vārtiņiem un devās projām pa ielu uz to pašu pusi, no kurienes bija atnācis.

Markuss nobrāzās lejā pa kāpnēm un izskrēja uz ielas. Noskatījās, kā aiziet džemperis ar kapuci, pārlēca pāri dzeltenās mājas žodziņam, pārskrēja pāri zālājam un metās lejup pa kāpnēm uz pagrabu. Aizelsies viņš ar pirkstiem taustījās pa siju. Atslēga bija nolikta atpakaļ savā vietā! Viņš atviegloti uzelpoja un atslēdza durvis. Patiesībā viņš nebija nobijies, jo šī taču bija viņa māja! Nelūgts viesis bija tas otrs. Ja vien...

Viņš iedrāzās kabinetā un taisnā ceļā devās pie pilnajiem grāmatplauktiem. Otrais plaukts, starp grāmatām Mušu valdnieks un Dadži deg. Iebāza pirkstus. Rakstāmgalda atvilktnes atslēdziņa bija savā vietā. Bet vai vīrietis bija to atradis un licis lietā? Bāžot atslēdziņu caurumā, viņš aplūkoja galda virsmu. Uz tās bija tumšs plankums. Protams, tie varēja būt gadiem ilgu darbīgu roku atstāti taukaini nospiedumi, taču Markusa galvā nebija ne mazāko šaubu par to, ka te asiņu peļķē gulējusi galva un sienas bijušas nošļakstītas sarkanas. Tieši kā kinofilmā.

Markuss ielūkojās atvilktnē un noelsās. Tās nebija! Tam vajadzēja būt viņam! Dēlam! Viņš bija atgriezies. Neviens cits nevarēja zināt, ka rakstāmgalda atvilktnes atslēdziņa atrodas tieši tur! Un viņam uz rokām bija dūrienu pēdas...

Markuss iegāja zēna istabiņā. Savā istabiņā. Pārlaida tai skatienu un uzreiz pamanīja, kā trūkst. Tēva fotogrāfijas policista formastērpā. Kompaktdisku atskaņotāja. Un viena no četriem kompaktdiskiem. Viņš aplūkoja trīs pārējos. Trūka Depeche Mode albuma “Violator". Markuss bija to noklausījies, tomēr tas viņam neko daudz nepatika.

Viņš apsēdās tik tālu nost no loga, ka varēja justies drošs viņu no ielas neviens neredzēs. Ieklausījās vasaras klusumā. Dēls bija atgriezies. Zēnam no fotogrāfijas Markuss bija sacerējis veselu biogrāfiju, taču neiedomājās, ka cilvēki kļūst vecāki. Un tagad viņš bija ieradies. Un paņēmis to, kas gulēja rakstāmgalda atvilktnē!

Markuss ieklausījās: klusumu bija pārtraucis attāls motora troksnis.

-   Vai esi pārliecināts, ka vajadzīgais numurs nav uz otru pusi? Kāri iejautājās, vērodama vienkāršās koka mājiņas, lai atrastu kādas mājas numuru, pēc kura varētu orientēties. Varbūt pajautāsim tam tur?

Viņa pamāja uz trotuāra pusi, pa kuru, nokāris galvu, tiem tuvojās kāds puisis džemperī ar uzslietu kapuci un plecā uzkārtu sarkanu somu.

-   Māja atrodas aiz tā pakalniņa, Sīmons atbildēja un piedeva gāzi. Paļaujies uz mani!

-   Tātad tu pazini viņa tēvu?

-   Jā. Ko tu noskaidroji par puisi?

-   Tie, kuri cietumā vēlējās kaut ko sacīt, teica, ka viņš bijis miermīlīgs un daudz nerunājis, bet bijis labi ieredzēts. īsta drauga neesot bijis, vairāk turējies atstatu no citiem. Neatradu nevienu radinieku. Šī ir viņa pēdējā adrese, pirms tas nokļuva cietumā.

-   Mājas atslēgas?

-   Starp viņa personīgajām lietām cietuma noliktavā. Man nevajadzēja lūgt atļauju, jo sakarā ar bēgšanu jau bija pieņemts lēmums par mājas pārmeklēšanu.

-   Tātad viņi tur jau ir bijuši?

-    Tikai tādēļ, lai pārbaudītu, vai viņš nav devies uz mājām. Patiesībā neviens taču nedomā, ka viņš būtu tik dumjš!

-    Neviena drauga, neviena radinieka, bez naudas. Nav daudz tādu vietu, kurp varētu doties! Un pamazām tu sapratīsi, ka notiesātie parasti ir apbrīnojami dumji!

-   Es zinu, bet šī bēgšana neliecina, ka viņš būtu dumjš!

-   Varbūt arī neliecina, Sīmons atbildēja.

-    Neliecina! Kāri stingri noteica. Vidusskolā Sonijam Lofthusam bija teicamas atzīmes. Savā vecuma grupā viņš bija viens no labākajiem cīkstoņiem valstī. Ne tāpēc, ka būtu stiprākais, bet tāpēc, ka bija gudrs taktiķis!

-   Tu esi pamatīgi pastrādājusi!

-   Nē, viņa atbildēja. Google, vecu avīžu pdf faili, dažas sarunas pa telefonu! Nav jau raķešu zinātne!

-   Tur ir tā māja! Sīmons sacīja.

Viņi apstājās, izkāpa no mašīnas, un Kāri atvēra vārtiņus.

-   Tā ir sabrukusi, viņš konstatēja.

Sīmons izņēma dienesta pistoli un pārbaudīja, vai drošinātājs ir atbrīvots. Kāri atslēdza ieejas durvis. Sīmons ar paceltu pistoli rokā devās iekšā pirmais. Koridorā palika stāvot un ieklausījās. Nospieda gaismas slēdzi sienā. Iedegās spuldzīte.

-    Opā! viņš nočukstēja. Ir ļoti neparasti, ja neapdzīvotā, tukšā mājā ir elektrība! Tas liecina, ka kāds nesen…

-   Nē! Kāri viņu pārtrauca. Es pārbaudīju. Kopš tā brīža, kad Lofthuss sāka izciest sodu, par elektrību šajā mājā maksā kāds fonds no Kaimanu salām. Nav iespējams izsekot līdz atsevišķām personām. Summa nav liela, bet tā ir…

-   …mistika, Sīmons piekrita. Lieliski! Mēs, izmeklētāji, taču mīlam mistērijas, vai ne?

Viņš devās pa koridoru prom uz virtuvi. Atvēra ledusskapi. Konstatēja, ka tas ir izslēgts, kaut arī tajā vientuļa stāvēja piena paciņa. Viņš pamāja Kāri, kura sākumā jautājoši paskatījās uz Sīmonu, bet tad saprata un paostīja piena paciņu, un pakratīja to. Paciņā iegrabējās tas, kas kādreiz bijis piens. Viņa sekoja Simonām cauri istabai un tad augšup pa kāpnēm uz otro stāvu. Viņi pārbaudīja visas telpas un beidzot iegāja tajā, kura acīmredzot bijusi zēna istaba. Sīmons apstājās un paostīja gaisu.

-   Ģimene! Kāri norādīja uz vienu no fotogrāfijām pie sienas.

-   Jā, Sīmons atbildēja.

-   Vai viņa māte nav līdzīga kādai dziedātājai vai aktrisei?

Sīmons neatbildēja. Viņš skatījās uz otru fotogrāfiju. Uz to, kuras

tur nebija. Precīzāk viņš raudzījās uz tumšāku plankumiņu tapetē, kur reiz bija karājusies fotogrāfija. Vēlreiz paostīja gaisu.

-   Es sameklēju Sonija skolotāju, Kāri turpināja. Viņš sacija, ka Sonijs bija nodomājis kļūt par policistu tāpat kā tēvs. Bet, kad tēvs nomiris, viņš pilnībā pārvērties. Sākušās problēmas skolā, viņš norobežojies no cilvēkiem, meklējis vientulību un sācis pagrimt. Pēc tēva pašnāvības arī māte kļuvusi nolaidīga, viņa…

-   Helēne, Sīmons sacīja.

-   Ko?

-   Viņu sauca Helēne. Pārdozēja ar miegazālēm.

Sīmona skatiens pārslīdēja istabai un apstājās pie noputējušā naktsgaldiņa. Kāri balss turpināja vēstīt:

-   Kad Sonijam bija astoņpadsmit gadu, viņš atzinās un tika notiesāts par divām slepkavībām.

Uz noputējušās virsmas bija svītra.

-   Policijas izmeklēšana līdz šim brīdim ir virzījusies uz pavisam citu pusi.

Sīmons diviem ātriem soļiem piegāja pie loga. Pēcpusdienas saules stari atmirdzēja no velosipēda, kas bija nomests pie sarkanās mājas kāpnēm. Viņš paskatījās uz ielu, pa kuru abi bija atbraukuši. Tur neviena nebija.

-   Ne vienmēr viss ir tā, kā izskatās, viņš sacīja.

-   Kā tas jāsaprot?

Sīmons aizvēra acis. Vai viņš spēs? Tagad, vēlreiz? Viņš nopūtās.

-   Policijā visi runāja, ka Abs Lofthuss esot bijis kurmis. Uzskatīja, ka pēc viņa nāves nekāda kurmja darbība neesot novērota, neesot vairs bijušas neveiksmīgas tvarstīšanas, liecinieki un aizdomās turamie vairs neesot pēdējā brīdī nozuduši. Tie tika uzskatīti par pierādījumiem.

-   Bet?

Sīmons paraustīja plecus.

-    Abs bija cilvēks, kurš lepojās ar savu darbu un policiju kā organizāciju. Viņš necentās kļūt bagāts, viss, kas viņam rūpēja, bija ģimene. Tomēr nav nekādu šaubu, ka kurmis policijā bija.

-   Un?

-   Un kādam ir jānoskaidro, kurš tas bija!

Sīmons vēlreiz paostīja gaisu. Sviedri. Oda pēc sviedriem. Pavisam nesen kāds šeit ir bijis.

-   Kam, piemēram?

-   Jā… Piemēram, kādam ar ambīcijām un jauneklīgu degsmi!

Sīmons paskatījās uz Kāri. Pāri viņas plecam. Uz skapja durvim.

Sviedri. Bailes.

-   Te neviena nav, Sīmons skaļi noteica. Labi. Iesim lejā!

Sīmons apstājās kāpņu vidū un pamāja Kāri, lai viņa turpina

kāpt lejup. Pats viņš palika stāvam un gaidīja. Spiežot plaukstā pistoles spalu, klausījās.

Klusums.

Tad viņš sekoja Kāri.

Viņš iegāja virtuvē, atrada pildspalvu un sāka rakstīt blociņā uz lapiņas.

Kāri ieklepojās.

-   Ko Franks ar to domāja, sacīdams, ka tevi padzinuši no Ekonomisko noziegumu izmeklēšanas pārvaldes?

-   Man negribētos par to runāt, Sīmons atbildēja, izrāva lapiņu un pielīmēja to pie ledusskapja durvīm.

-   Vai tam bija kāda saistība ar azartspēlēm?

Sīmons asi paskatījās uz Kāri. Tad izgāja pa durvīm.

Viņa izlasīja lapiņu.

Es pazinu tavu tēvu. Viņš bija labs cilvēks, un domāju, ka par mani viņš sacītu to pašu. Sazinies ar mani, un es apsolu parūpēties, lai tu mierīgā un piedienīgā veidā varētu atgriezties. Sīmons Kefass, tel. nr. 550106573. ">mailto:simon.kefas@oslopol.nosimon.kefas@oslopol.noЎ

Tad viņa izsteidzās ārā.

Markuss Engsets dzirdēja, kā ierūcas mašīnas motors, un beidzot sāka atkal elpot. Piespiedis muguru pie skapja aizmugures sienas, viņš bija pietupies starp apģērba gabaliem uz drēbju pakaramajiem. Savā mūžā viņš nekad tik ļoti nebija pārbijies, sajuta smaku T kreklam, kas bija tik ļoti piesvīdis, ka lipa pie ķermeņa. Un tomēr, la bija sava veida bauda. Kā toreiz, kad viņš Frongnerbādetes baseinā lēca lejā no desmit metru augstā torņa un domāja, ka sliktākais, kas var notikt, ir tas, ka viņš nomirs. Un tomēr tas nav nemaz tik briesmīgi.

15.    NODAĻA

>

-    Kā varu jums šodien palīdzēt, mans kungs? Tūrs Jūnasons jautāja.

Tas bija viņa pastāvīgais numurs. Viņš bija divdesmit gadus vecs, viņa klientu vidējais vecums divdesmit pieci gadi, un pārdodamo preču vecums viņa veikaliņā pieci gadi. Tādēļ šī arhaiskā uzruna skanēja interesanti. Tā šķita Tūram Jūnasonam. Bet klients šo humoru varbūt nesaprata. Grūti pateikt, jo viņa džempera kapuce bija uzvilkta tik zemu pāri galvai, ka seja atradās ēnā. No kapuces atskanēja balss:

-    Man vajadzīgs tāds mobilais telefons, lai nevarētu noteikt, kas zvana!

Narkotiku tirgonis. Protams. Tikai tie meklēja tādas lietiņas.

-   Šajā iPhone tu vari bloķēt zvanītāja numuru, jaunais pārdevējs sacīja un paņēma no plauktiņa baltu telefona aparātu. Tad tavs numurs neparādīsies tā telefona displejā, uz kura numuru tu zvanīsi!

Potenciālais pircējs pamīņājās. Pavilka sarkanās somas siksniņu augstāk uz pleca. Tūrs nolēma neizlaist viņu no acīm, līdz tas nebūs izgājis no veikala.

-  Es runāju par tādu telefonu, kuru var nopirkt bez abonementa, pircējs teica. Tādu, lai neviens nevarētu noskaidrot, kam tas pieder. Arī telefonu kompānija!

Vai policija, Jūnasons nodomāja.

-   Tu runā par anonīmajiem telefoniem ar kontu papildināšanas kartītēm. Par tiem, kādus lieto The Wire.

-   Atvainojiet?

-   The Wire. Televīzijas seriālā. Tur narkotiku policija nevar izsekot šo telefonu īpašniekus!

Tūrs ievēroja klienta apjukumu. Ak Dievs! Narkotiku tirgonis, kurš saka “atvainojiet” un nav skatījies The Wirel

-    Tā ir Amerikā, bet Norvēģijā tā nevar. No 2005. gada tev ir jāuzrāda personas apliecība pat tad, ja pērc telefonu ar konta papildināšanas karti. Tas ir jāreģistrē uz kāda vārda!

-   Uz kāda?

-Jā, uz tava vārda! Vai kāda no taviem vecākiem, ja, piemēram, telefonu tev pērk viņi.

-    Okay, vīrietis noteica. Sameklē lētāko telefonu, kāds tev ir! Ar apmaksas karti!

-   Būs darīts! pārdevējs noteica, izlaižot “mans kungs”, nolika iPhone vietā un paņēma mazāku aparātiņu. Šis gan nav pats lētākais, bet tam ir piekļuve tīklam. Tūkstoš divsimt kronu ar karti.

-   Kas ir tīkls?

Tūrs vēlreiz paskatījās uz pircēju. Tas nevarēja būt daudz vecāks par viņu pašu, taču likās pavisam lost. Tūrs ar diviem pirkstiem atstūma pagaros matus aiz auss. Šī kustība viņam bija kļuvusi par paradumu pēc tam, kad bija noskatījies Anarhijas dēlu pirmo sezonu.

-   Apmaksas karti vari izmantot, lai pa telefonu sērfotu internetā!

-   To taču var darīt no internetā kafejnīcas?

Tūrs Jūnasons iesmējās. Laikam viņiem tomēr bija līdzīga humora izjūta.

-    Mans šefs nupat pastāstīja, ka vēl pirms dažiem gadiem šī veikaliņa vietā te bijusi internetā kafejnīca! Droši vien pēdējā Oslo pilsētā…

Likās, ka jaunais vīrietis vilcinās. Tad tas pamāja ar galvu.

-   Ņemšu šo telefonu!

Un nolika uz letes simtkronu kaudzīti.

Tūrs paņēma banknotes rokā. Tās bija jaunas un noputējušas, it kā ilgāku laiku būtu kaut kur glabājušās.

-   Man vajadzīga, tā sakot, personas apliecība!

Vīrietis izvilka no kabatas ID karti un sniedza to Turam. Tūrs paskatījās uz to un saprata, ka ir kļūdījies. Ļoti kļūdījies. Viņa klients nepavisam nebija narkotiku tirgotājs. Drīzāk gan pretēji. Viņš ierakstīja vārdu datorā. Helge Sērensens. Paskatījās uz adresi. Atdeva cietuma uzraugam karti un naudas atlikumu.

-   Vai tev ir baterijas šim aparātam? pircējs iejautājās un parādīja apaļu sudrabkrāsas aparātiņu.

-   Kas tas ir? Tūrs jautāja.

-    Kompaktdisku atskaņotājs, viņš atbildēja. Redzu, ka tu pārdod austiņas!

Tūrs paskatījās uz austiņu rindu plauktā virs iPod.

-   Tiešām?

Tūrs atvēra muzejiskā priekšmeta aizmugures vāciņu un izņēma vecās baterijas. Sadabūja divas Sanyo AA tipa baterijas, ielika aparātā un nospieda Play. Austiņās sāka šņākt.

-   Šīs baterijas ir uzlādējamas!

-   Tātad tās nenomirst tā kā šīs?

-   Nomirst, bet tās var atdzīvināt.

Tūram likās, ka kapuces ēnā būtu pamanījis smaidu. Tad jaunais vīrietis nolaida kapuci un uzlika austiņas.

-   Depeche Mode! viņš sacīja un plati pasmaidīja. Tad pagriezās un izgāja no veikala.

Pēkšņi Tūram Jūnasonam iešāvās prātā, ka viņu bija pārsteigusi pircēja simpātiskā seja zem kapuces. Viņš devās pie nākamā apmeklētāja un pajautāja, kā varētu kungam palīdzēt. Tikai lenča laikā Tūrs saprata, kāpēc pircēja seja bija viņu pārsteigusi: ne tāpēc, ka tā likās simpātiska, bet tāpēc, ka tā nepavisam nebija līdzīga sejai fotogrāfijā uz ID kartes!

Raugoties uz puisi pie reģistratūras lodziņa, Marta sev klusībā uzdeva jautājumu: kas gan padara seju simpātisku? Varbūt tieši tas, ko viņš nupat bija pateicis? Vairums no tiem, kuri ienāca reģistratūrā, vēlējās tikai sviestmaizītes un kafiju vai vienkārši parunāt par savām iedomātajām un tiešajām problēmām, vai arī tie atnesa sainīti trauku ar 20 izlietotām šļircēm vai spaini ar lietotām

adatām, kas kalpoja valūtas vietā jaunu, tīru šļirču saņemšanai. Taču jaunais iemītnieks bija pateicis, ka esot apdomājis uzņemšanas sarunas laikā viņam uzdoto jautājumu par nākotnes plāniem. Viņš gribot meklēt darbu, bet šim nolūkam viņam esot nepieciešama izskatīga āriene, uzvalks. Dažus tādus viņš esot redzējis apģērbu noliktavā. Ja būtu iespējams aizņemties…

-   Pats par sevi saprotams! Marta atbildēja un piecēlās.

Viņa juta, ka jau sen nebija gājusi tik viegliem soļiem. Protams,

tā varēja būt tikai iegriba, doma, kuru viņš atmetīs, tiklīdz sastaps pretestību, bet tas tomēr bija kaut kas, tā bija cerība un īslaicīga pauze mūžīgajā vienvirziena ceļā uz bezdibeni.

Viņa apsēdās uz krēsla pie šaurās noliktavas telpas durvīm un skatījās, kā viņš pie sienas pieslietā spoguļa priekšā velk kājās uzvalka bikses. Viņš uzlaikoja jau trešo pāri. Reiz pie viņiem ekskursijā bija ieradusies politiķu grupa no pilsētas valdes. Tie bija gribējuši pārliecināties, ka dzīves standarti Oslo pansijās ir vairāk nekā apmierinoši. Apģērbu noliktavā viens no tiem bija painteresējies, kāpēc te esot tik daudz uzvalku, jo, viņaprāt, tāds gatavo apģērbu piedāvājums pansijā diezin vai varētu optimāli atbilst patērētāju vajadzībām. Politiķi bija klusi pasmējušies par šo domu, līdz Marta smaidot bija atcirtusi: “Šeit dzīvojošie biežāk dodas uz bērēm nekā jūs!”

Viņš bija kalsns, bet ne tik kārns, kā Marta bija iedomājusies. Kad viņš pacēla rokas, lai uzvilktu vienu no viņa priekšā noliktajiem krekliem, Marta redzēja, kā puisim zem ādas viļņojas muskuļi. Nebija neviena tetovējuma, taču bālo ādu bija izraibinājušas dūrienu pēdas. Ceļu iekšpusē, gurna iekšpusē, uz kājām, kakla sānos.

Viņš uzvilka žaketi, aplūkoja sevi un tad pagriezās pret Martu. Tas bija svītrains uzvalks, kuru tā bijušais īpašnieks diezin vai tika nēsājis ilgu laiku, līdz mode bija mainījusies, un viņš savas labsirdības un modes izjūtu dēļ bija ziedojis to un pārējo pagājušā gada garderobi labdarībai. Puisim šis uzvalks bija tikai mazdrusciņ par lielu.

-   Lieliski! Viņa iesmējās un sasita plaukstas.

Puisis pasmaidīja. Kad smaids nonāca līdz viņa acīm, Martai likās, it kā tajās būtu ieslēgta mikroviļņu krāsniņa. Tas bija tāds

smaids, kas atslābina saspringušus muskuļus un sastingušas jūtas. Tāds smaids, kādu vajadzētu cilvēkam ar compassion fatigue. Bet un šāda doma līdz šim brīdim viņai nebija ienākusi prātā to viņa nevarēja atļauties. Marta novērsa skatienu no viņa acīm un aplūkoja to no galvas līdz kājām.

-   Žēl, ka nevaru tev piedāvāt glītas kurpes!

-    Šīs ir labas. Viņš pagrozīja uz grīdas vienu no savu zilo sporta apavu papēžiem.

Viņa pasmaidīja, taču nepacēla acis.

-   Un tagad tev vajag apgriezt matus! Nāc!

Marta aizveda viņu atpakaļ uz reģistratūru, nosēdināja krēslā, pārsedza pāri pleciem divus dvieļus un paņēma vienas no virtuves šķērēm. Saslapināja viņam matus ar ūdeni no virtuves krāna un izķemmēja ar savu ķemmi. Kamēr pārējās reģistratūras meitenes neskopojās ar komentāriem un deva padomus, matu cirtas krita uz grīdas. Daži no pastāvīgajiem iemītniekiem apstājās pie reģistratūras lodziņa un žēlojās, ka viņiem nekad nav apgriezti mati, un kādēļ šis jaunpienācējs tiekot aprūpēts īpaši?

Marta no tiem atgaiņājās un koncentrējās uz iesākto darbu.

-   Kur tu sāksi meklēt? viņa painteresējās, skatīdamās uz gaišajiem, skaistajiem pakauša matiem. Tur būtu vajadzīgs matu griešanas aparātiņš. Vai bārdas nazis.

-   Man ir daži paziņas, taču nezinu, kur tie dzīvo. Tādēļ domāju tos sameklēt telefonu katalogā.

-   Telefonu katalogā? Viena no meitenēm iespurdzās. Tu atradīsi tos tīklā!

-   Tiešām? Puisis pabrīnījās.

-   Protams! Viņa iesmējās.

Mazliet par skaļu. Marta pamanīja, ka meitenei iezibas acis.

-   Es nopirku telefonu ar pieeju internetam, puisis sacīja. Bet nezinu, kā…

-   Varu tev parādīt! Meitene nostājās viņa priekšā un izstiepa roku.

Viņš izņēma telefonu un pasniedza to meitenei. Viņa pierasti sāka spaidīt taustiņus.

-   Pameklē tos guglē. Kā tos sauc?

-   Kā sauc?

-   Jā! Kāds ir vārds? Mani, piemēram, sauc Marija!

Marta mēģināja uzmest viņai viegli brīdinošu skatienu. Meitene bija jauna, nupat sākusi pie viņiem strādāt. Bija pabeigusi dažus kursus, taču zināšanas viņai bija niecīgas. Trūka pieredzes, kas nosaka, kur tieši atrodas neredzamā robeža starp profesionālu aprūpi un pārāk ciešu saskarsmi ar iemītniekiem.

-   īversens, puisis sacīja.

-   Būs ļoti daudz atbilžu. Ja nosauksi vārdu, tad…

-    Parādi man tikai to, kā jāmeklē, un pārējo es izdarīšu pats! jaunais vīrietis noteica.

-         Okay! Marija paspaidīja taustiņus un atdeva viņam telefonu.

-   Tā. Tagad tas var meklēt!

-   Liels paldies!

Marta bija pabeigusi matu griešanu, atlika vēl tikai sīkie matiņi uz pakauša, un viņa pēkšņi atcerējās, ka istabā, kuru šorīt uzkopa, pie loga stikla bija atradusi pielīmētu žileti. Tā droši vien tika izmantota pulveriša sasmalcināšanai, ko iešņaukt degunā. Viņa bija nolikusi žileti uz virtuves sola, lai vēlāk iemestu spaini ar šļircēm, tiklīdz to kāds ienesis. Marta aizdedzināja sērkociņu un dažas sekundes paturēja žiletes asmeni virs liesmiņas. Tad noskaloja to aukstā ūdeni un saņēma divos pirkstos.

-   Tagad sēdi pavisam mierigi! viņa sacīja.

-   Mm, puisis, spaidīdams telefona taustiņus, atbildēja.

Marta nodrebinājās, redzot, kā plānais tērauda asmenītis slīd

pa maigo kaklu, kā tiek nogriezti un krīt pie zemes matiņi. Doma uzradās negaidot: cik gan maz ir vajadzīgs! Cik maz šķir dzīvību no nāves! Laimi no nelaimes. Jēdzīgo no bezjēdzīgā.

Tā. Tas nu bija padarīts! Marta palūkojās pāri viņa plecam. Ieraudzīja uzrakstīto vārdu un meklēšanas simboliņa balto astīti, kas griezās, gaidot rezultātu.

-   Tā! viņa noteica.

Jaunais vīrietis atgāza galvu un paskatījās uz Martu.

-   Paldies!

Viņa paņēma dvieļus un ātrā soli devas uz veļas mazgātavu, lai neizkaisītu pārāk daudz matiņu.

Jonnijs Puma gulēja tumsā, ar seju pagriezies pret sienu. Dzirdēja, kā viņš ienāk pa durvīm un klusi tās aizver. Kā ielavās. Bet Jonnijs bija nomodā un gatavībā. Ja šis zellis mēģinās piekļūt viņa narkotikām, tad izbaudīs Pumas dzelžaino tvērienu.

Tomēr viņš netuvojās, un Jonnijs dzirdēja, kā atveras skapja durvis.

Viņš pagriezās gultā. Tas bija puiša skapis. Lieliski, tas laikam jau bija pārbaudījis Jonnija skapīti, kamēr viņš gulēja, un redzējis, ka tajā nav nekā, ko pievākt.

Starp aizkariem iespīdējis gaismas stariņš krita uz ienācēju. Puma nodrebēja.

Puisis bija kaut ko izņēmis no sarkanas somas, un tagad Jonnijs ieraudzīja, kas tas ir. Puisis pastiepās uz pirkstgaliem un ielika šo priekšmetu tukšajā sporta apavu kastītē uz augšējā plaukta.

Kad viņš aizvēra skapi un pagriezās, Jonnijs steigšus aizvēra acis.

Velns un elle, viņš nodomāja. Nevēra acis vaļā, bet zināja, ka šonakt nespēs gulēt.

Markuss nožāvājās. Pielika acis pie binokļa un sāka pētīt mēnesi, kas karājās virs dzeltenās mājas jumta. Tad vēlreiz pavērsa binokli pret māju. Tagad tā bija pavisam klusa. Vairāk nekas nebija noticis. Bet vai viņš, Dēls, atgriezīsies? Markuss cerēja, ka atgriezīsies. Varbūt viņš uzzinās, kam viņam vajadzīgs tas vecais, spīdīgais verķis, kurš bija gulējis tur, atvilktnē, un odis pēc eļļas un metāla un kuru tēvs varbūt bija izmantojis, kad…

Markuss vēlreiz nožāvājās. Šī bija notikumiem bagāta diena. Viņš zināja, ka šonakt gulēs kā beigts.

16.    NODAĻA

9

Angnēte īversena bija četrdesmit deviņus gadus veca, bet, spriežot pēc viņas gludās ādas, modrā skatiena un slaidā ķermeņa, viņai varēja dot trisdesmit piecus. Tomēr vairums cilvēku uzskatīja viņu par vecāku, nekā viņa patiesībā bija. Tam par iemeslu bija agri nosirmojušie mati, konservatīvais, klasiskais un nemodernais ģērbšanās stils un izglītota cilvēka mazliet vecmodīgais runas veids. Un, protams, dzīvesveids, kādu īversenu ģimene piekopa tur, augšā, Holmenkollosenē. Likās, it kā viņi piederētu pie citas, vecākas paaudzes. Angnēte bija mājsaimniece, ar diviem “mājas asistentiem”, kas palīdzēja viņai uzturēt kārtību mājā un dārzā un apmierināt īvera īversena un abu dēla, īvera juniora, mazās un lielās vajadzības. Pat salīdzinājumā ar apkārtējām iespaidīgajām villām īversenu māja izcēlās ar saviem apmēriem. Tomēr mājas darbu nebija tik daudz, tā ka “mājas asistenti” (jeb “kalpi”, kā īvers juniors, kurš tagad bija students un ieguvis jaunus, sociāldemokrātiskus uzskatus, tos mazliet sarkastiski dēvēja) neieradās agrāk par pulksten divpadsmitiem. Tas nozīmēja, ka Angnēte īversena mierīgi varēja piecelties pirmā, doties nelielā rīta pastaigā pa mežu, kas sākās tūlīt aiz viņu īpašuma, saplūkt margrietiņu pušķīti un tad pagatavot brokastis saviem diviem vīriešiem. Viņa bija sēdējusi pie tējas krūzītes un noraudzījusies, kā tie notiesā viņas gatavotās veselīgās un barojošās brokastis kā iesākumu garai un saspringtai darbadienai. Kad viņi bija pabrokastojuši un īvers juniors ar rokasspiedienu šāds paradums īversenu namā pastāvēja jau vairāku paaudžu garumā bija pateicies, viņa bija nokopusi galdu un noslaucījusi rokas baltajā

priekšautā, kuru vēlāk ieliks netīrās veļas grozā. Pēc tam viņa bija pavadījusi tos līdz kāpnēm, nobučojusi katru uz vaiga un noraudzījusies, kā no divvietīgās garāžas spilgtajā saules gaismā atpakaļgaitā izbrauc vecais, labi uzturētais mersedess. Tagad, brīvdienu laikā, īveram junioram bija darbs ģimenes nekustamo īpašumu uzņēmumā, kurā viņš, cerams, iemācīsies saprast, ka strādāšana ir smags darbs, ka nekas netiek dots par velti un ka ģimenes īpašuma pārvaldīšana nozīmē vismaz tikpat daudz pienākumu, cik privilēģiju.

Mašīnai aizbraucot, nočirkstēja grants celiņa oļi, un Angnēte, stāvot uz kāpnēm, pamāja tiem ardievas. Un, ja kāds viņai būtu ieteicies, ka šī scēna atgādina reklāmas rullīti no piecdesmitajiem gadiem, viņa būtu iesmējusies, piekritusi un pārāk daudz par to vairs nedomājusi, jo viņa dzīvoja tādu dzīvi, kādu bija vēlējusies. Viņas ikdiena tika veltīta diviem vīriešiem, kurus viņa mīlēja un kuri pārvaldīja vērtības sabiedrības un ģimenes nākotnes labā. Kas dzīvē varētu būt vēl nozīmīgāks?

No virtuvē stāvošā radioaparāta viņa saklausīja jaunāko ziņu raidījumā kaut ko par pārdozēšanas gadījumu skaita pieaugumu Oslo, par uzbangojušo prostitūcijas vilni un par kādu izbēgušu ieslodzīto, kurš jau otro diennakti esot brīvībā. Tur, ārā, bija tik daudz notikumu. Tur lejā. Tik daudz kas nefunkcionēja, nebija tā līdzsvara un harmonijas, pēc kuras cilvēkiem jātiecas. Un, tā stāvot un domājot par visu, par to, cik lieliskā harmonijā ir viss ģimene, saimniecība, šī diena —, Angnēte pievērsa uzmanību tam, ka sānu vārtiņi, kas sadalīja divus metrus augsto, rūpīgi apcirpto dzīvžogu, kurus izmantoja “mājas asistenti”, ir vaļā.

Viņa ar plaukstu piesedza acis no saules.

Puisis, kas tuvojās pa šauro, flīzēm klāto celiņu, izskatījās pēc īvera juniora vienaudža, un Angnēte iedomājās, ka tas varētu būt viens no viņa draugiem. Viņa sakārtoja priekšautiņu. Bet, kad tas pienāca tuvāk, viņa saprata, ka viesis droši vien ir dažus gadus vecāks par dēlu, turklāt tādā apģērbā, kādu ne īvers juniors, ne arī kāds no viņa draugiem nekad nevilktu mugurā, nemodernā, svītrainā, brūnā uzvalkā un zilos sporta apavos. Plecā tam karājās

sarkana sporta soma, un Angnēte īversena iedomājās, ka nācējs varētu būt no Jehovas lieciniekiem, bet tad atcerējās, ka tie vienmēr staigā divatā. Neizskatījās arī pēc komivojažiera. Viņš bija pienācis pie kāpnēm.

-   Kā varu tev palīdzēt? kādu sekundi pasvārstījusies, vai uzrunāt nācēju ar “tu” vai “jūs”, viņa laipni pavaicāja.

-   Vai esmu nonācis pie īverseniem?

-   Jā. Bet, ja vēlies runāt ar īveru vai manu vīru, tad tie nupat aizbrauca. Viņa norādīja pāri dārzam ceļa virzienā.

Puisis pamāja ar galvu, ar kreiso roku parakņājās somā un kaut ko izņēma. Paspēris pussolīti pa kreisi, pavērsa to pret viņu. Angnēte nekad agrāk savā mūžā nebija redzējusi neko līdzīgu. Bet viņai bija lieliska redze, tā vienmēr bijusi lieliska tas bija iedzimts. Tādēļ, ne mirkli nešauboties par to, ko ieraudzījusi, viņa dziļi ievilka elpu un instinktīvi vienu soli atkāpās uz vaļējām durvīm aiz muguras.

Tā bija pistole.

Skatoties uz jauno vīrieti, viņa turpināja kāpties atpakaļ, taču aiz pistoles stobra nespēja uztvert viņa skatienu.

Atskanēja plīkšķis, un viņai likās, it kā kāds būtu iesitis, it kā būtu spēcīgi pagrūdis viņu krūtīs. Angnēte turpināja kāpties atpakaļ, ieklupa atmuguriski pa durvīm, pamirusi un locekļiem neklausot, koridorā tomēr noturējās uz kājām, izpleta rokas, lai mēģinātu atgūt līdzsvaru. Sajuta, ka roka pieskaras kādai gleznai pie sienas. Iezvāļojusies pa durvīm virtuvē, viņa nokrita un gandrīz nemanīja, ka atsitas ar galvu pret virtuves galdu, noraujot sev līdzi uz tā stāvošo vāzi. Gulēdama uz grīdas ar atspiestu galvu pret galda apakšējo atvilktni, viņa ieraudzīja ziedus. Margrietiņas stikla lauskās. Un kaut ko līdzīgu sarkanai rozei, kas izauga uz viņas baltā priekšautiņa. Viņa pameta skatienu uz ārdurvīm un pamanīja aiz tām jaunā vīrieša galvas apveidu. Viņš stāvēja, pagriezis galvu uz Japānas kļavas krūmu flīzētā celiņa kreisajā pusē. Tad viņš pieliecās un nozuda. Un Angnēte lūdza Dievu, lai tā notiktu lai viņš nozustu.

Viņa mēģināja piecelties, taču nespēja pakustēties, likās, ka ķermenis būtu atvienots no smadzenēm. Viņa aizvēra acis un ieklausījās savās izjūtās. Sāpes bija, taču citādas tādas, kādas viņa

nekad agrāk nebija jutusi. Tās bija pārņēmušas visu ķermeni, it kā gatavotos to pārplēst uz pusēm, tomēr vienlaikus arī trulas, gandrīz vai tālas.

Jaunāko ziņu raidījums bija beidzies. Atkal skanēja klasiskā mūzika. Šūberts. “Abends unter der Linde".

Angnēte izdzirdēja vieglus soļus.

Sporta apavu zoles uz flīžu grīdas.

Viņa atvēra acis.

Jaunais cilvēks tuvojās viņai, taču skatienu bija pievērsis kaut kam, ko turēja pirkstos. Tukša čaulīte viņa bija redzējusi tādas, kad ģimene rudeņos devās medībās uz savu vasarnīcu Hardangervidā. Viņš ielika to sarkanajā sporta somā, izņēma no tās dzeltenu gumijas cimdu pāri un lupatiņu trauku mazgāšanai, tad notupās, uzvilka cimdus un kaut ko izberzēja uz gridas. Asinis. Viņas asinis. Pēc tam noberza savu apavu zoles. Angnēte noprata, ka viņš notīra asiņainās pēdas uz grīdas un asinis no apaviem. Tā, kā būtu rīkojies aukstasinīgs slepkava. Tāds, kurš nevēlas atstāt nekādas pēdas. Nevienu liecinieku. Viņai vajadzētu izjust bailes, taču viņa tās nejuta. Viņa nejuta neko. Viss, ko viņa spēja, bija vērot, atcerēties, pārdomāt.

Viņš pārkāpa Angnētei pāri un devās pa koridoru uz vannasistabas un guļamistabas pusi. Atvēra durvis un atstāja tās vaļā. Angnētei ar grūtībām izdevās pagriezt galvu. Jaunais vīrietis bija atvēris somiņu, ko viņa bija nolikusi uz gultas, jo gatavojās pārģērbties, lai dotos uz pilsētu nopirkt svārkus pie Fernera Jākobsena. Viņš atvēra naudas maciņu, paņēma naudu un visu pārējo nometa. Piegāja pie kumodes un izvilka augšējo atvilktni. Pēc tam izvilka nākamo, kurā viņa zināja tiks atrasta kastīte ar rotaslietām. Brīnišķīgi, nenovērtējami dārgi pērļu auskari, kas mantoti no vecmāmiņas. Nūjā, nebija jau nenovērtējami, jo īveram tie tika novērtēti par divsimt astoņdesmit tūkstošiem kronu.

Viņa dzirdēja, kā dārglietas iekrīt sporta somā.

Puisis nozuda vannasistabā. Tad iznāca ārā, turēdams rokā viņu zobu birstītes viņas, īvera un īvera juniora. Viņam vajadzēja būt vai nu ļoti nabadzīgam, vai ļoti jukušam, vai abiem reizē.

Puisis pienāca Angnētei klāt un noliecies uzlika roku viņai uz pleca.

-   Vai sāp?

Viņai izdevās papurināt galvu. Nē, tādu baudu viņa tam nesagādās!

Viņš pārvietoja roku, un Angnēte juta, ka gumijas cimds apņem kaklu. īkšķis un rādītājpirksts uz pulsa artērijas. Vai viņš žņaugs? Nē, spēcīgi viņš nespieda.

-   Tava sirds drīz vien pārstās pukstēt, viņš sacīja.

Tad piecēlās un devās uz ārdurvīm. Ar lupatiņu noslaucīja durvju rokturi. Aizvēra durvis. Tūlīt pēc tam viņa dzirdēja, kā aizcērtas vārtiņi. Tad Angnēte īversena sajuta, ka tas tuvojas. Aukstums. Tas sākās kājās un rokās. Pēc tam galvā, pakausī, un no abām pusēm apņēma sirdi. Tad iestājās tumsa.

Sāra skatījās uz vīrieti, kurš bija ienācis vagonā Holmenkollenes metrostacijā. Viņš sēdēja otrajā vagonā, tajā, no kura viņa pati bija izgājusi, kad Voksenlīas pieturā iekāpa trīs jaunie puiši žokejcepurēs. Tagad, atvaļinājumu laikā, pēc rīta burzmas metro vagonos bija maz cilvēku, un viņa bija sēdējusi gluži viena. Un tagad tie mēģināja padzīt arī viņu. Viņa dzirdēja, kā mazākais no trijotnes, acīmredzot to vadonis, nosauca vīrieti par strādnieķeli. Pasmējās par viņa sporta apaviem, teica, lai aizvācoties no viņu vagona, spļāva uz grīdas viņam pie kājām. Sasodītie gangsteru atdarinātāji! Un tagad viens no viņiem, gaišmatains, glīts puisis, droši vien kāds nepieskatīts direktora dēliņš, izvilka saliekamo nazi. Ak Dievs, vai viņi… Viņš pašāva roku uz jaunā vīrieša pusi. Sāra gandrīz jau iekliedzās. Blakusvagonā atskanēja smiekli. Pusaudzis bija iedūris nazi sēdeklī starp vīrieša kājām. Ierunājās vadonis un lika tam piecu sekunžu laikā nozust. Jaunais vīrietis piecēlās. Vienu mirkli izskatījās, it kā viņš gatavotos kaut ko darīt. Jā, patiesībā arī darīja: viņš piespieda sarkano somu ciešāk pie ķermeņa un pārgāja uz viņas vagonu.

-   Nolādētais gļēvulis! tie nosauca viņam pakaļ savā MTV norvēģu valodā un sāka smieties.

Vilcienā bija tikai viņa, viņš un trīs jaunie puišeļi. Pārejā starp vagoniem, cenšoties noturēt līdzsvaru, viņš uz mirkli apstājās, un abu skatieni sastapās. Un, kaut gan Sāra neredzēja bailes puiša acīs, viņa zināja, ka tās tur ir civilizētas, deģenerējušās būtnes bailes, kas vienmēr ir gatava atdot savu teritoriju, klusiņām aizvākties un atdot to katram, kurš atņirdz zobus un izrāda gatavību uz fizisku vardarbību. Sāra viņu nicināja. Nicināja viņa vājumu. To nolādēto labsirdību, ar kādu viņš sevi ieskāva. Zināmā mērā pat vēlējās, lai tie būtu viņu piekāvuši. Lai būtu radījuši viņā naida sajūtu. Sāra cerēja, ka viņš būs ieraudzījis nicinājumu viņas skatienā un ierausies vagona stūrītī.

Bet jaunais vīrietis viņai uzsmaidīja, kautrīgi pasveicināja, apsēdās divas rindas tālāk no Sāras un sāka domīgi skatīties ārā pa logu. It kā nekas nebūtu noticis. Ak Dievs, par kādiem cilvēkiem mēs esam kļuvuši? Par notramdītu veceņu baru, kam pat nepietiek prāta, lai kaunētos. Viņai pašai gribējās nospļauties uz grīdas.

17.    NODAĻA

»

-   Runā, ka Norvēģijā neesot augstākās kārtas, Simons Kefass ieteicās un pacēla balti oranžo nožogojuma lenti tā, lai Kāri Adele varētu zem tās izlīst.

Divvietīgās garāžas priekšā viņus apturēja kāds policists. Tas bija nosvīdis un smagi elpoja. Viņi uzrādīja tam savas ID kartes, policists aplūkoja fotogrāfijas un palūdza Simonām noņemt saulesbrilles.

-    Kurš viņu atrada? Sīmons, piemiedzis acis spilgtajā saulē, jautāja.

-   Mājkalpotāji, policists atbildēja. Tie ieradās pulksten divpadsmitos un piezvanīja mediķiem.

-   Vai ir liecinieki, kuri kaut ko redzējuši vai dzirdējuši?

-   Redzējuši nav, policists teica. Bet mēs runājām ar kaimiņieni, kura saka: esot dzirdējusi plīkšķi. Domājusi, ka mašīnai plīsusi riepa vai tamlīdzīgi. Šeit, augšā, nav pieraduši dzirdēt šāvienus!

-    Paldies! Sīmons noteica, uzlika saulesbrilles un devās Kāri pa priekšu augšup pa kāpnēm, kur viens no izmeklētāju grupas baltā apģērbā tērptajiem tehniķiem pēc vecās metodes ar mazu, melnu otiņu apstrādāja ieejas durvis. Ar maziem karodziņiem bija iezīmēts celiņš, ko kriminālisti jau bija izpētījuši, un tas veda līdz līķim virtuvē uz grīdas. Pa logu iespīdēja saules stariņš. Tas pa flīžu grīdu bija aizstiepies un atmirdzēja ūdens peļķē un stikla lauskās ap margrietiņām. Blakus līķim bija pietupies kāds vīrietis uzvalkā un apspriedās ar Simonām pazīstamu tiesu mediķi.

-   Piedodiet! Sīmons ieteicās. Vīrs uzvalkā pacēla galvu. Dažādu matu kopšanas līdzekļu iedarbības rezultātā viņa mati spīdēja, bet

rūpīgi saķemmētās vaigubārdas šaurās svītriņas Simonām asociējās ar itālieti. Kas tu esi?

-   Es varētu pajautāt to pašu! vīrietis atbildēja, neizrādīdams ne mazāko vēlēšanos piecelties.

Pēc Simona aplēsēm, viņam varēja būt mazliet pāri trīsdesmit.

-   Komisārs Kefass, Slepkavību izmeklēšanas nodaļa.

-    Ļoti patīkami! Osmunns Bjēmstads, KRIPOS inspektors. Šķiet, jums nav paziņots: šo lietu pārņemam mēs!

-   Kurš to saka?

-   Patiesībā to saka tavs šefs!

-   Kriminālpolicijas šefs?

Uzvalks papurināja galvu un norādīja ar pirkstu uz griestiem. Slmons paskatījās uz rādītājpirksta nagu. Acīmredzot šis bijis pie manikīres.

-   Policijas priekšnieks?

Bjērnstads pamāja ar galvu.

-   Viņš sazinājās ar KRIPOS un lūdza mums nekavējoties ierasties!

-   Kādēļ?

-   Laikam uzskata, ka agrāk vai vēlāk jūs, vienalga, būtu lūguši šajā lietā mūsu palīdzību.

-    Un tad jūs kā pašlaik būtu atsteigušies un pārņēmuši visu šo lietu?

Osmunns Bjērnstads īsi pasmaidīja.

-   Paklau, es nebiju tas, kurš to izlēma! Bet, ja KRIPOS tiek lūgts iesaistīties slepkavības izmeklēšanā, mēs vienmēr uzstādām noteikumu, ka uzņemamies galveno atbildību gan taktiskā, gan tehniskā ziņā.

Sīmons pamāja ar galvu. Viņš, protams, zināja, ka šī nav pirmā reize, kad Oslo Policijas pārvaldes Slepkavību izmeklēšanas nodaļa saķeras ar KRIPOS. Un zināja ari to, ka tagad vajadzētu paklanīties un pateikties par to, ka viņam būs par vienu lietu mazāk, doties atpakaļ uz kabinetu un koncentrēties uz Vollana lietas izmeklēšanu.

-   Tā kā mēs tomēr esam šeit, varam taču paskatīties, Sīmons sacīja.

-   Kādēļ? Bjērnstads vairs neslēpa sapīkumu.

-   Esmu pārliecināts, Bjērnstad, ka jūs visu kontrolējat, bet kopā ar mani ir jauna izmeklētāja un viņai būtu noderīgi ieraudzīt, kā notiek nozieguma vietas apskate reālajā dzīvē. Ko teiksi?

KRIPOS izmeklētājs šaubīdamies paskatījās uz Kāri. Paraustīja plecus.

-   Labi, Sīmons noteica un pietupās.

Tikai tagad viņš pievērsa skatienu līķim. Viņš bija apzināti izvairījies to uzlūkot un gaidījis, kad varēs pilnībā koncentrēties uz mirušās ķermeni. Pirmais iespaids var izveidoties tikai vienu reizi. Gandrīz simetriskais asiņu aplītis baltā priekšautiņa vidū uz mirkli lika atcerēties Japānas karogu. Starpība tikai tāda, ka šai sievietei, kas noraugās griestos ar nekustīgu skatienu, pie kāda viņš nekad nebija spējis pierast, saule jau ir norietējusi, nevis uzlēkusi. Sīmons bija nācis pie slēdziena, ka vainīgs ir cilvēciskais ķermenis un pilnīgi necilvēciskais skatiens, tā neesamība, cilvēks kā lieta. Viņš uzzināja, ka upuri sauc Angnēte īversena. Bija redzams, ka viņa nogalināta ar šāvienu krūtīs. Izskatījās pēc viena vienīga šāviena. Sīmons apskatīja viņas rokas. Neviens nags nebija nolauzts, cīņas pēdas uz rokām nemanīja. Kreisajā rokā uz vidējā pirksta naga lakas bija skrambiņa, bet tā varēja rasties kritiena rezultātā.

-    Vai ielaušanās pēdas ir? Sīmons jautāja un pamāja tiesu mediķim, lai tas pagriež ķermeni otrādi.

Inspektors Bjērnstads pakratīja galvu.

-   Durvis droši vien bija vaļā, jo vīrs ar dēlu nupat bija devušies uz darbu. Arī uz durvju roktura nebija neviena pirkstu nospieduma.

-   Neviena? Sīmons ļāva skatienam slīdēt gar galda malu.

-   Nē. Kā redzi, viņas mājā valda tīrība!

Sīmons aplūkoja ievainojumu Angnētes mugurā.

-   Cauri. Lode izgājusi cauri mīkstajiem audiem.

Tiesu mediķis saknieba lūpas un paraustīja plecus. Šis žests Simonām liecināja, ka viņa pieņēmums nav peļams.

-   Un lode? Sīmons iejautājās un paskatījās uz sienu virs virtuves galda.

Osmunns Bjērnstads negribīgi norādīja nedaudz augstāk.

-   Pateicos! Sīmons sacīja. Un tukšā čaulīte?

-   Vēl nav atrasta, izmeklētājs noteica un izņēma mobilo telefonu zeltainas krāsas futrāli.

-    Saprotu. Un kāda šobrīd ir KRIPOS versija attiecībā uz šeit notikušo?

-         Versija? Bjēmstads pasmaidīja un pielika telefonu pie auss.

-   Tas taču ir acīm redzami. Laupītājs ir ienācis mājā, nošāvis savu upuri, pievācis vērtslietas, kuras spējis atrast, un aizbēdzis. Manuprāt, tā bija plānota laupīšana, kas beidzās ar neplānotu slepkavību. Iespējams, viņa pretojās vai sāka kliegt.

-   Un kā tu domā…

Bjērnstads pacēla roku par zīmi, ka telefonā viņam kāds atbild.

-   Sveiks, tas esmu es. Vai vari pagādāt man sarakstu ar vardarbību mīlošiem laupītājiem, kuri atrodas brīvībā? Veicīgi pārbaudi, vai tie var atrasties Oslo! Prioritāte tiem, kuri ir izmantojuši šaujamieročus. Paldies!

Viņš ieslidināja telefonu žaketes kabatā.

-   Klausies, papucīt! Man te ir jāpastrādā, un es taču redzu, ka tev jau ir asistente, tādēļ man jālūdz…

-    Lieliski! Sīmons pasmaidīja savu platāko smaidu. Bet, ja apsolām nemaisīties pa kājām, varbūt varam paši mazliet apskatīties?

KRIPOS izmeklētājs aizdomīgi pavērās savā vecākajā kolēģī.

-   Un mēs neiesim aiz karodziņiem!

Bjērnstads ar labvēlīgu galvas mājienu apmierināja Simona lūgumu.

-    Šeit viņš atrada to, ko meklēja, Kāri ieteicās, apstājusies guļamistabā pie gultas uz bieza paklāja, kas sedza grīdu visā tās platumā.

Uz gultas pārklāja gulēja somiņa, atvērts, tukšs portmonejs un ar sarkanu samtu izoderēta dārglietu lādīte.

-    Iespējams, Sīmons noteica, pagāja garām karodziņam un pietupās blakus gultai. Iztukšojot somiņu un lādīti, viņam vajadzēja stāvēt aptuveni šeit, piekrīti?

-   Spriežot pēc to atrašanās vietas gultā jā.

Sīmons nopētīja paklāju zem kājām. Gatavojās slieties augšā, bet pēkšņi pārtrauca kustību un noliecās pie paklāja.

-   Kas tur ir?

-   Asinis! Simons atbildēja.

-   Vai viņam uz paklāja pilējušas asinis?

-    Diezin vai. Tā ir taisnstūrveida svītra, droši vien nospiedums. Ja tu būtu laupītājs un ierastos kādā villā šajā bagātnieku rajonā, kā tev šķiet, kur tu sāktu meklēt seifu?

Kāri norādīja uz drēbju skapi.

-    Piekrītu! Sīmons sacīja, piecēlās un atvēra skapja durvis.

Seifs atradās sienas vidū un bija mikroviļņu krāsniņas lielumā.

Sīmons nospieda rokturīti. Aizslēgts.

-   Ja vien viņš nav tērējis laiku, lai aizslēgtu seifu, kas, ņemot vērā nomesto dārglietu lādīti un naudas maciņu, šķiet savādi, tad viņš to nav aizticis, Sīmons ieteicās. Paraudzīsimies, vai līķis nav atbrīvojies!

Atceļā uz virtuvi Sīmons iegāja vannasistabā. Iznāca ārā, saraucis pieri.

-   Kas ir? Kāri painteresējās.

-   Vai tu zināji, ka Francijā ir viena zobu birstīte uz četrdesmit iedzīvotājiem?

-   Sens mīts, novecojusi statistika! viņa atbildēja.

-    Un vecs vīrs, Sīmons turpināja. Vienalga, bet īversenu ģimenei nav nevienas!

Viņi iegāja virtuvē, kur Angnēte īversena uz brīdi bija atstāta viena, un Sīmons netraucēti varēja viņu grozīt. Viņš aplūkoja rokas un rūpīgi izpētīja, kurā vietā lode ietriekusies un kur tā iznākusi ārā. Tad viņš palūdza Kāri nostāties tieši pie līķa pēdām, ar muguru pret galda virsmu.

-   Lūdzu, atvaino mani! Sīmons sacīja, nostājās viņai līdzās un pielika rādītājpirkstu starp Kāri mazajām krūtīm tajā pašā vietā, kur Angnētei īversenai bija iegājusi lode, bet otru rādītājpirkstu starp lāpstiņām, vietā, kas atbilda Angnētes īversenas lodes izejas caurumiņam. Viņš nopētīja leņķi starp šiem abiem punktiem un tad ļāva skatienam slīdēt augšup pa sienu lidz lodes atstātajai vietai

tajā. Tad noliecās, noknieba vienai margrietiņai galviņu, uzlika celi uz virtuves galda, pastiepās un iesprauda ziediņu lodes atstātajā caurumā.

-   Nāc! viņš sacīja, nokāpa no galda un devās pa koridoru uz izejas durvīm. Pa ceļam viņš apstājās pie kādas sašķiebtas gleznas. Pieliecās tai tuvāk un norādīja uz kaut ko sarkanu rāmja malā.

-   Asinis? Kāri gribēja zināt.

-   Nagu laka, Simons atbildēja, nostājās koridora vidū, pastiepa kreisās rokas plaukstas virspusi pret gleznu un atskatījās uz līķi. Tad devās tālāk. Pie sliekšņa apstājās un pietupās. Noliecās pār zemes piciņu, kas bija atzīmēta ar karodziņu.

-    Ei, to neaiztieciet! viņiem aiz muguras atskanēja kāda balss.

Abi pacēla galvas.

-   Ā, tas esi tu, Sīmon! vīrs baltajā apģērbā ieteicās un pārvilka ar pirkstu pār mitrajām lūpām sarkanajā bārdā.

-   Sveiks, Nils! Sen neesi redzēts! Vai KRIPOS izturas laipni pret tevi?

Sarkanbārdis paraustīja plecus.

-   Jā. Droši vien tāpēc, ka esmu tik vecs un atpalicis. Viņi mani žēlo.

-   Vai tā ir?

-   Jā, kriminālists nopūtās. Tagad izmanto DNS, Sīmon! DNS un datorprogrammas, no kurām mēs neko nesaprotam. Nav vairs tā kā tad, kad mēs bijām jauni!

-   Nu, mēs vēl pagaidām neesam gluži beiguši! Sīmons, pētīdams durvju franču atslēgu, noteica. Pasveicini sievu, Nils!

Sarkanbārdis apstājās.

-   Man joprojām nav…

-   Tad nodod sveicienu sunim!

-   Tas ir beigts, Sīmon!

-   Tad aizmirsīsim sveicienus, Nils! Sīmons sacīja un izgāja ārā pa durvīm. Kāri, izskaiti līdz trīs un tad kliedz tik skaļi, cik vien spēj! Pēc tam iznāc uz kāpnēm un nostājies šeit. Okay?

Viņa pamāja ar galvu, un Sīmons aizvēra durvis.

Kāri skatījās uz Nilsu. Tas pakratīja galvu un atstāja viņu vienu. Tad viņa pilnā rīklē iebļāvās: “Sargies!” tā saskaņā ar noteikumiem bija jākliedz, lai brīdinātu cilvēkus un dzīvniekus tajās retajās reizēs, kad viņa golfa spēlē izdarīja sitienu pa bumbiņu.

Pēc tam Kāri atvēra durvis.

Kāpņu lejasgalā stāvēja Sīmons un ar rādītājpirkstu mērķēja uz viņu.

-   Paej sāņus! viņš ieteicās.

Kāri paklausīja lūgumam un noskatījās, kā viņš pavirzās nedaudz pa kreisi un piemiedz vienu aci.

-   Iespējams, viņš stāvējis tieši šeit! Sīmons sacīja, mērķēdams ar rādītājpirkstu.

Kāri pagriezās un ieraudzīja sienā iesprausto balto margrietiņu.

Sīmons paskatījās pa labi. Piegāja pie Japānas kļavām un pašķīra krūmus. Kāri saprata, ko viņš meklē. Tukšo čaulīti.

-   Ahā! viņš klusi noteica, paņēma mobilo telefonu un pielika to pie acs.

Kāri dzirdēja, kā nostrādā digitālā fotoaparāta slēdzis. Sīmons saspieda pacelto zemes piciņu pirkstos. Ta sašķīda. Tad viņš uzkāpa pa kāpnēm un parādīja Kāri uzņemto attēlu.

-   Apava nospiedums, viņa sacīja.

-   Slepkavas apava! Sīmons paskaidroja.

-   Ak tā?

-    Tas nekas, Kefas, ja teikšu, ka mācību stunda ir beigusies?

Viņi pagriezās. Bija pienācis Bjērnstads. Viņš izskatījās saniknots.

Aiz viņa stāvēja trīs kriminālisti, starp tiem arī bārdainais Nilss.

-         Drīz beigsim, Sīmons atbildēja un gatavojās atkal ieiet mājā.

-   Tikai iedomājos, ka mums vajadzētu…

-   Manuprāt, jūs jau sen esat beiguši, inspektors viņu pārtrauca un, sakrustojis rokas uz krūtīm, ar plati ieplestām kājām nostājās viņiem ceļā. Es redzu ziedu savā lodes caurumā, un tas jau ir par daudz! Paldies jums!

Sīmons paraustīja plecus.

-   Lieliski! Mēs esam redzējuši pietiekami, lai varētu izdarīt secinājumus! Lai jums, puiši, izdodas atrast to, kurš izdarīja šo atentātu!

Bjērnstads īsi iesmējās.

-   Tātad tu mēģini atstāt iespaidu uz jauno kolēģi, sakot, ka tas bijis atentāts?

Viņš pievērsās Kāri:

-    Man žēl, ka īstenība nav tik aizraujoša, kā šis papucis grib iestāstīt. Šī ir tikai viena no parastajām draņķīgajām slepkavībām!

-   Tu kļūdies, Sīmons noteica.

Bjērnstads iespieda rokas sānos.

-   Vecāki man mācīja, ka cilvēkiem gados ir jāizrāda cieņa. Aiz cieņas dodu tev desmit sekundes laika, un tad jums jāiet.

Viens no kriminālistiem iespurdzās.

-   Lieliski vecāki! Sīmons sacīja.

-   Deviņas sekundes.

-   Kaimiņiene saka, ka esot dzirdējusi šāvienu.

-   Un tad?

-   Te ir lieli īpašumi, un attālumi starp mājām ir lieli. Un mājas ir labi izolētas. Tādēļ kaimiņi nevarētu dzirdēt kaut ko līdzīgu šāvienam, ja tas atskanētu mājas iekšpusē. Turpretī ārā…

Bjērnstads atgāza galvu, it kā gribētu paskatīties uz Sīmonu no cita leņķa.

-   Ko tu gribi sacīt?

-    īversena kundze ir apmēram tikpat gara, cik Kāri. Un vienīgā līnija, kas sakrīt, ja viņa šāviena brīdī ir stāvējusi aptuveni šeit, lode ielidojusi te… viņš norādīja uz Kāri krūtīm, …un izgājusi ārā caur muguru, ieejot sienā tur, kur atrodas margrietiņa, ir tad, ja šāvējs stāv zemāk par viņu, bet abi atrodas diezgan patālu no sienas. Citiem vārdiem, Angnēte stāvēja šeit, kur tagad stāvam mēs, bet šāvējs apakšā, uz celiņa pie kāpnēm. Un tāpēc kaimiņiene dzirdēja šāvienu, taču nedzirdēja nevienu kliedzienu vai citu troksni, izņemot šāvienu, neko tādu, kas liecinātu par pretošanos vai strīdu, tādēļ es domāju, ka viss norisinājies diezgan ātri.

Bjērnstads neviļus uzmeta skatienu saviem kolēģiem aiz muguras. Pamīņājās.

-   Un tu domā, ka pēc tam tas ievilka viņu iekšā?

Sīmons papurināja galvu.

-   Nē. Domāju, ka viņa kāpās atpakaļ!

-   Un kas liek tev tā domāt?

-   Tev taisnība: īversena kundze mīlēja kārtību! Vienīgais, kas šajā mājā karājas šķībi, ir tā glezna.

Visi pagriezās Simona norādītajā virzienā.

-   Turklāt uz tās rāmja, tuvāk durvīm, ir nagu laka. Ergo… atkāpjoties viņa to ir aizskārusi, un tas saskan ar skrāpējumu naga lakā uz kreisās rokas vidējā pirksta.

Bjēmstads pašūpoja galvu.

-   Ja būtu šauts, kad viņa stāvēja durvis, tad, kāpjoties atpakaļ, visā koridorā būtu asiņu traipi!

-   Tie tur bija, SImons turpināja, bet slepkava tos uzslaucīja. Kā jau tu teici, uz durvju roktura nebija neviena pirkstu nospieduma! Pat ne no ģimenes locekļiem! Ne jau tāpēc, ka Angnēte īversena pēkšņi būtu sākusi lielo uzkopšanu un apslaucījusi durvju rokturi dažas sekundes pēc tam, kad vīrs ar dēlu, dodoties projām, tam pieskārušies, bet tāpēc, ka slepkava nevēlējās atstāt mums savus nospiedumus! Un esmu diezgan pārliecināts, ka grīdu viņš satīrījis tāpēc, ka bija iekāpis asinīs un negribēja atstāt apavu pēdas. Vēlāk viņš notīrīja arī apavu zoles!

-    Lūk, kā? Bjēmstads, joprojām atgāzis galvu, noteica, taču tik plati vairs nesmaidīja. Un tas viss ir tikai tavi pieņēmumi tā, no zila gaisa?

-   Slaukot apavu zoles, tās asinis, kas iesēdušās zoles rievās, tur paliek, Simons paskaidroja un paskatījās pulksteni. Bet tās tiek ārā, ja cilvēks, piemēram, brīdi pastāv uz bieza paklāja, kura bārkstiņas iespiežas zoles rievās un asinis uzsūc. Guļamistabas paklājā jūs atradīsiet garenu taisnstūrveida asins plankumu. Es domāju, Bjērnstad, ka tavs eksperts man piekritīs.

Klusumā, kas tagad iestājās, Kāri izdzirdēja, kā policisti aptur kādu mašīnu, un saklausīja uzbudinātas balsis. Viena no tām bija jauna vīrieša balss. Vīrs un dēls.

-   Vienalga, Bjēmstads šķietami mierīgi ieteicās. Nav svarīgi, kur upuris tika nošauts! Tā tomēr ir slepkavība laupīšanas nolūkā,

nevis atentāts. Un izklausās, ka drīz vien mums būs kāds, kurš varēs apstiprināt, ka no dārglietu lādītes ir nozagtas vērtslietas.

-   Vērtslietas tas, protams, ir labi, SImons sacīja. Bet, ja es būtu laupītājs, es ievestu Angnēti īversenu mājā un ar draudiem panāktu, ka viņa man parāda vietu, kur atrodas īstās vērtslietas. Piemēram, es būtu piespiedis viņu pateikt seifa kodu, jo pat visstulbākais zaglis zina, ka tādās mājās kā šī seifs ir. Bet tā vietā uzbrucējs nošauj viņu jau šeit, kur kaimiņi to var dzirdēt! Ne tāpēc, ka viņu būtu pārņēmusi panika: veids, kādā viņš likvidē visas pēdas, liecina par slepkavas aukstasinību. Nē, viņš to dara tāpēc, ka zina mājā viņš būs īsu bridi un, kad ieradīsies policija, sen jau būs nozudis tālēs zilajās. Jo patiesībā viņš negatavojas daudz laupīt, vai ne? Vienīgi tik daudz, lai, piemēram, kāds jauns izmeklētājs, kuram ir lieliski vecāki, mazliet priekšlaicīgi izdarītu secinājumus un tādēļ nesāktu pārāk rūpīgi meklēt patieso motīvu!

Sīmonam nācās atzīt, ka viņš izbauda klusumu un to, ka Bjērnstada seja pēkšņi piesarkst. Viņam vienkārši bija tāds raksturs. Tomēr Sīmons Kefass nebija ļauns cilvēks. Tādēļ, kaut gan ar grūtībām, viņš pietaupīja jaunajam inspektoram savu pēdējo jautājumu: “Tas nekas, Bjērnstad, ja teikšu, ka mācību stunda ir beigusies?”

Iespējams, ka ar laiku Osmunns Bjērnstads iegūs pieredzi un kļūs par labu izmeklētāju. Spējīgi cilvēki labprāt iemācās arī pieticību.

-    Interesanta versija, Kefas! Bjērnstads sacīja. Paturēšu to prātā! Bet laiks iet un… pazibēja īss smaidiņš, …varbūt arī jums pienācis laiks iet?

-   Kāpēc tu neizstāstīji inspektoram visu? Kāri iejautājās, kamēr Sīmons piesardzīgi stūrēja mašīnu pa asajiem ceļa pagriezieniem lejup uz Holmenkolloseni.

-   Visu? Sīmons nevainīgi pārjautāja.

Kāri nācās pasmaidīt. Veca cilvēka valdzinājums.

-   Tu saprati, ka tukšajai čaulītei vajadzēja iekrist kaut kur dobē. Tu neatradi čaulīti, bet apava nospiedumu! Un nofotografēji to. Un zeme tur bija tāda pati kā koridorā?

-Jā.

-   Tad kādēļ nesniedzi viņam šo informāciju?

-    Tāpēc, ka viņš ir godkārīgs izmeklētājs un viņa egoisms ir lielāks nekā vēlme strādāt komandā. Tādēļ būs labāk, ja to visu atklās viņš pats. Viņš būs labāk motivēts, ja jutīs, ka, uzsākot meklēt cilvēku ar četrdesmit trešā numura apavu izmēru, kurš rožu dobē pacēlis tukšu čaulīti, virzās pa savām, nevis pa manējām pēdām.

Viņi apstājās pie sarkanās gaismas krustojumā ar Stacijas ielu.

-   Un kā tu apjauti, ko domā tāds izmeklētājs kā Bjērnstads?

Sīmons iesmējās.

-   Vienkārši! Ari es biju jauns un godkārīgs!

-   Un godkāre vai tā izzūd?

-   Jā, zināmā mērā tā izzūd. Sīmons pasmaidīja.

Kāri viņa smaids likās skumīgs.

-    Vai tāpēc tu aizgāji no Ekonomisko noziegumu izmeklēšanas pārvaldes?

-   Kādēļ tu tā domā?

-    Tu biji tur šefs. Komisārs ar tev pakļautiem darbiniekiem. Slepkavību izmeklēšanas nodaļā tev ļāva saglabāt amatu, bet tev pakļauta esmu vienīgi es!

-Jā! Sīmons piekrita, pārbrauca pāri krustojumam un turpināja stūrēt uz Smēstadi. Pārāk liela alga, pārāk laba kvalifikācija, viss ar uzviju. Galarezultātā viss beidzās.

-   Kas īsti notika?

-   To tu negribēsi…

-   Jā gan, es gribu zināt!

Viņi turpināja braukt klusēdami. Kāri saprata, ka tā būs labāk, tādēļ turēja muti. Viņi bija tikuši gandrīz līdz Majūštuenai, kad Sīmons tomēr ierunājās:

-    Biju nokļuvis uz pēdām naudas atmazgāšanai. Runa bija par lielu summu. Un pazīstamiem vārdiem. Un kāds no vadības acīmredzot uzskatīja, ka mana izmeklēšana ir saistīta ar pārāk lielu risku. Ka man nepietiekot pierādījumu, ka mēs varot lauzt kaklu, ja virzīsimies tālāk un nesasniegsim mērķi. Tie nebija parastie noziedznieki, bet tādi ļaudis, kuru rokās ir vara, kuri spēj dot prettriecienu,

izmantojot sistēmu, kas parasti nostājas policijas pusē. Priekšniecība bija nobijusies, ka būsim spiesti maksāt rēķinus pat tad, ja uzvarēsim, ka mēs saņemsim prettriecienu.

Vēlreiz iestājās klusums. Tas turpinājās līdz pat Frongneres parkam, kad Kāri zaudēja pacietibu.

-   Tātad tevi izmeta tikai tāpēc, ka biji sācis nepatīkamu izmeklēšanu?

Sīmons pakratīja galvu.

-   Man bija problēma. Spēle. Jeb, lietojot atbilstošāku izteicienu, spēļu apsēstība. Es pirku un pārdevu akcijas. Nedaudz. Bet, ja tu strādā Ekonomisko noziegumu izmeklēšanas nodaļā…

-   …tad ir piekļuve iekšējai informācijai.

-    Es nekad netirgoju akcijas, par kurām man bija informācija, un tomēr tas bija noteikumu pārkāpums. Un viņi to izmantoja.

Kāri pamāja. Viņi ar grūtībām virzījās lejup uz centra un Ibsena tuneļa pusi.

-   Un tagad?

-   Tagad es vairs nespēlēju. Un nevienu nemoku!

Atkal šis sērīgais, rezignētais smaids!

Kāri iedomājās par to, ko darīs pēcpusdienā. Treniņš. Pusdienas kopā ar vīra vecākiem. Dzīvokļa apskate Fāgerborgā. Un izdzirdēja jautājumu, kas izlauzies no citas, gandrīz neapzinīgās smadzeņu daļas:

-   Kādēļ slepkava pievāca tukšo čaulīti?

-   Čaulītēm ir sēriju numuri, tomēr reti kad tie noved mūs līdz slepkavam, Sīmons atbildēja. Protams, varbūt viņš izbijās, ka uz tās varētu būt viņa pirkstu nospiedumi, tomēr domāju, ka šis slepkava ir visu apsvēris jau agrāk un, piepildot aptveri, ir lietojis cimdus. Manuprāt, varam izdarīt secinājumu, ka viņa šaujamierocis ir relatīvi jauns un ražots pirms nedaudziem gadiem.

-   Ak tā?

-    Pēdējo desmit gadu laikā vieglo ieroču ražotāji ir spiesti izštancēt ieroča sērijas numuru uz belzeņa maliņas tā, lai tas, atsitoties pret čaulīti, atstātu uz tās, tā sakot, kaut ko līdzīgu pirksta

nospiedumam. Līdz ar to pietiek ar tukšu čaulīti un ieroča numuru, lai noskaidrotu tā īpašnieku.

Kāri izstiepa apakšlūpu un domīgi pamāja ar galvu.

-   Okay, es saprotu. Tikai neapjēdzu to, kādēļ viņš grib, lai viss izskatītos pēc laupīšanas.

-   Tā paša iemesla dēļ, kāpēc viņš baidās par tukšo čaulīti: ja uzzināsim patieso slepkavības motīvu, tad tas novedīs mūs pie viņa!

-    Tādā gadījumā tas, protams, ir vienkārši, Kāri sacīja un iedomājās par sludinājumu. Tajā bija teikts, ka dzīvoklim esot divi balkoni: viens vērsts pret rīta sauli, otrs pret sauli vakarpusē.

-   Tiešām? Sīmons pabrīnījās.

-    Vīrs, Kāri sacīja. Katrs vīrs zina, ka tiks turēts aizdomās, ja nepacentīsies visu pasniegt tā, it kā viņa sieva būtu tikusi nogalināta cita, pamatota, iemesla dēļ. Piemēram, laupīšanas dēļ.

-   Cita iemesla dēļ, nevis…

-   Greizsirdības dēļ. Mīlestības dēļ. Naida dēļ. Vai ir vēl kaut kas?

-   Nē, Sīmons atbildēja. Vairāk nekā nav!

18.    NODAĻA

>

Agrā pēcpusdienā pār Oslo nolija lietus, tomēr pilsētu tas neatvēsināja, un, kad saule atkal izlauzās caur mākoņiem, likās, ka tā būtu nodomājusi atgūt zaudēto un izcepināt galvaspilsētu baltā gaismā, kas no namu jumtiem un ielām lika celties augšup ūdens tvaikiem.

Luijs pamodās, kad saule jau bija tik zemu, ka tās stari spīdēja viņam tieši sejā. Acis samiedzis, viņš pavērās apkārt. Uz cilvēkiem un mašīnām, kas gāja un brauca viņam garām, un uz savu ubaga krūzīti. Līdz brīdim, kad pirms dažiem gadiem no Rumānijas bija sākuši ierasties čigāni, viņa nodarbošanās tika salīdzinoši labi apmaksāta. Tad viņu kļuva vairāk. Pēc tam jau bars. Zaglīgu, ubagojošu un blēdīgu sienāžu bars. Un, kā jau sienāžus, tos vajadzēja apkarot ar visiem iespējamiem līdzekļiem. Luija uzskats šajā jautājumā bija vienkāršs: norvēģu ubagi līdzīgi norvēģu rēderiem bija pelnījuši zināmu valsts aizsardzību pret ārzemju konkurenci. Tagad situācija bija tāda, ka viņam nācās pastāvīgi zagt, kas bija ne tikai nogurdinoši, bet, patiesību sakot, zem viņa pašcieņas.

Viņš nopūtās un ar nosmulētu rādītājpirkstu pabakstīja savu krūzīti. Juta, ka tajā kaut kas ir. Monētas tās nebija. Banknotes? Tādā gadījumā tās jāiebāž kabatā, kamēr kāds no šiem čigāniem nav pievācis. Viņš ieskatījās krūzītē. Samirkšķināja acis. Tad pacēla krūzīti. Tajā gulēja pulkstenis. Izskatījās pēc sieviešu pulksteņa. Rolex. Protams, viltojums. Bet smags. Ļoti smags. Vai tiešām ir kāda jēga staigāt ar tik smagām lietiņām ap plaukstas locītavu? Viņš bija dzirdējis, ka šādi pulksteņi darbojoties pat piecdesmit metru dziļumā zem ūdens, un tas tiešām varētu noderēt cilvēkam, kurš

nolēmis papeldēt ar tādu smagumu. Varbūt… Daži cilvēki ir diezgan dīvaini, par to nav šaubu. Luijs pārlaida skatienu ielai. Viņš pazina pulksteņmeistaru uz Stortinggātas stūra, viņi bija mācījušies vienā klasē. Varbūt viņš varētu…

Luijs ar grūtībām uzrausās kājās.

Kīne stāvēja pie saviem iepirkumu ratiņiem un smēķēja cigareti. Bet, kad luksoforā iedegās zaļais cilvēciņš un pārējie gājēji viņai līdzās sāka iet, viņa palika stāvam. Bija pārdomājusi. Šodien viņa negribēja šķērsot ielu. Tādēļ stāvēja, lai izsmēķētu cigareti. Ratiņus viņa jau sen bija nozagusi IKEA veikalā, vienkārši izstūmusi tos ārā un mašīnu stāvvietā ielikusi furgonā. Aizvedusi kopā ar Hemnes gultu, Hemnes viesistabas galdu un Billy grāmatplauktiem uz turieni, kur, viņasprāt, būs to nākotne. Viņas nākotne. Viņš mēbeles bija samontējis, un pēc tam abi kopā tika ieņēmuši pa dozai. Viņš tagad bija miris, bet viņa vēl ne. Un viņa vairs nesēdēja arī uz adatas. Viņa tiks galā. Bet tajā Hemnes gultā viņa jau sen vairs negulēja. Kīne samina cigareti un no jauna ķērās pie IKEA ratiņu roktura. Atklāja, ka kāds acīmredzot viens no pārējiem gājējiem -, iedams garām, uz ratiņu netīrās vilnas sedziņas ir uzlicis polietilēna maisiņu. Viņa sapīkusi sagrāba maisiņu. Nebija pirmā reize, kad cilvēki iedomājās, ka ratiņi ar viņas materiālajiem labumiem ir parasta atkritumu tvertne. Viņa pagriezās, lai to izmestu, jo pat ar aizvērtām acīm zināja, kur atrodas visas Oslo pilsētas atkritumu urnas, un zināja, ka viena tāda stāv tieši aiz muguras. Tomēr brīdi vilcinājās, jo maisiņš bija pasmags, un viņu pārņēma ziņkāre. Kīne to atvēra. Iebāza maisiņā roku un izņēma tā saturu pēcpusdienas saulesgaismā. Tas mirdzēja un vizuļoja. Rotaslietas. Kaklarotas un gredzens. Kaklarotas bija ar dimantiem, gredzens zelta, īsts zelts, īsti dimanti. Kīne bija gandrīz pārliecināta, jo zeltu un dimantus viņa agrāk bija redzējusi. Viņa taču nāca no pieklājīgas ģimenes.

Jonnijs Puma atvēra acis, sajuta, ka uzmācas bailes, un pagriezās gultā. Viņš nebija manījis nevienu ienākam, bet tagad dzirdēja, ka kāds smagi elpo. Vai tas būtu Koko? Kaut gan šī stenēšana vairāk

atgādināja seksa laikā dzirdamās skaņas, nevis parāda piedzinēja elpu. Reiz viņu pansijā bija dzīvojis kāds pārītis. Vadība laikam uzskatīja, ka tie abi viens otram ir tik ļoti nepieciešami, ka izdarīja izņēmumu noteikumos: pansija ir paredzēta tikai vīriešiem. Iespējams, viņa tam bija vajadzīga, jo maksāja par abu patērētajām narkotikām staigāja pa visām istabām un piedāvāja sevi, līdz vadībai tas apnika un viņa tika padzīta no pansijas.

Tas bija jaunpienācējs. Aizgriezies no Jonnija, viņš gulēja uz grīdas. No viņa austiņām Jonnijs saklausīja sintētisku ritmu un monotonu, robotam līdzīgu balsi. Jaunais vīrietis veica atspiešanos balstā guļus. Tagad to dēvēja par pushups. Kādēļ tā Jonnijam nebija ne jausmas. Savos ziedu laikos Jonnijs bija spējis atspiesties simts reizes. Ar vienu roku. Nebija šaubu, ka puisis ir spēcīgs, taču ķermenis jau bija sasprindzis un mugura nedaudz izliekusies. Gaismā, kas spiedās caur aizkariem un apspīdēja sienu, viņš ieraudzīja fotogrāfiju, ko šis jaunais bija tur piespraudis. Vīrietis policista formā. Uz palodzes viņš ieraudzīja vēl kaut ko. Auskaru pāri. Tie izskatījās dārgi. Kur gan tie varēja būt nozagti?

Un, ja tie bija tik dārgi, kā izskatījās, varbūt tie spētu atrisināt Jonnija problēmas. Klīda baumas, ka Koko rīt varētu izvākties no pansijas un viņa rokaspuiši staigājot apkārt un iekasējot parādus. Tādā gadījumā Jonnijam, lai sagādātu naudu, daudz laika neatlika. Viņš bija iedomājies, ka varētu ielauzties kādā no daudzdzīvokļu mājām Bišletā, jo daudzi devušies atvaļinājumos. Vajag tikai piezvanīt un paskatīties, kuros stāvos neviens neatbild. Bet vispirms jāsaņem spēki. Bet te bija vienkāršāk un drošāk.

Jonnijs padomāja, vai spētu nemanīti izkļūt no gultas un tikt līdz auskariem, taču atmeta šo domu. Vai puiša ķermenis bija sasprindzis vai ne, Jonnijs tik un tā varēja tikt piekauts. No šādas domas vien gribējās vai raudāt. Bet viņš, protams, varēja mēģināt novērst uzmanību, izdabūt ārā no istabas un tad izdarīt savu darāmo. Pēkšņi Jonnijs ielūkojās puisim acīs. Viņš bija pagriezies un trenēja vēdera muskuļus. Sitaps. Pasmaidīja.

Jonnijs padeva zīmi, ka vēlas kaut ko sacīt, un puisis noņēma austiņas. Jonnijs saklausīja vārdus “…now I’m clean", tagad esmu tīrs un tad sāka runāt:

-    Vai nevari man palīdzēt noiet lejā līdz kafejnīcai? Pēc šāda treniņa ari tev ir jāiestiprinās! Ja ķermenim nebūs tauku vai ogļhidrātu, tas sāks baroties ar muskuļiem! Tu taču to zini? Tad nav vērts pūlēties!

-   Paldies par padomu, Jonnij! Vispirms ieiešu dušā, bet tu sagatavojies!

Jaunais vīrietis piecēlās, ielika auskarus kabatā un nozuda pa durvīm uz kopējo dušas telpu.

Velns! Jonnijs aizvēra acis. Vai viņš spēs? Jā, viņam jāspēj. Tikai divas minūtes. Viņš skaitīja sekundes, tad apsēdās uz gultas malas. Atspērās un piecēlās kājās. Paņēma bikses no krēsla. Gatavojās jau vilkt tās kājās, kad pie durvīm pieklauvēja. Puisis droši vien aizmirsis atslēgas. Viņš aizlēca uz vienas kājas līdz durvīm un atvēra.

-   Tev taču vajag…

Dūre ar kasteti trāpīja Jonnijam Pumām pa pieri, un viņš atstreipuļoja istabā. Durvis atsprāga, un ienāca Koko ar diviem saviem puišiem. Tie sagrāba viņu, katrs aiz savas rokas, un Koko iebelza Jonnijam pa galvu tā, ka viņa pakausis atsitās pret augšējās gultas malu. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja tieši sev priekšā Koko briesmīgās, ar skropstu tušu izkrāsotās acis un spožu īlena galu.

-         Man nav laika, Jonnij! Koko ierunājās lauzītā norvēģu valodā.

-    Citiem nauda ir, bet tie nemaksā! Es zinu, ka tev naudas nav, tādēļ tu vari būt par piemēru!

-   P… piemēru?

-   Es neesmu neapdomīgs cilvēks, Jonnij! Viena acs tev paliks!

-   Bet… pie velna, Koko…

-   Aizveries, tad, aci izņemot, tā necietis! Mēs to parādīsim pārējiem draņķiem, jo tiem ir jāredz, ka acs ir īsta, okay1

Jonnijs sāka kliegt, taču viņu ātri apklusināja mutei priekšā aizlikta roka.

-   Mierīgi, Jonnij! Aci nav daudz nervgaļu, tādēļ nesāpēs. Apsolu!

Jonnijs zināja, ka bailēm vajadzētu piešķirt spēkus, lai cīnītos

pretī. Bet tā vietā viņš it kā pamira. Jonnijs Puma, kurš kādreiz bija cilājis automašīnas, apātiski noraudzījās naža asmenī, kas tuvojās acij.

-   Cik?

Balss bija maiga, gandrīz kā čuksts. Visi pievērsās durvīm. Neviens nebija dzirdējis, kā viņš ienāk. Mati viņam bija slapji, no apģērba vienīgi džinsi.

-   Vācies prom! Koko nošņāca.

Puisis nepakustējās.

-   Cik viņš ir parādā?

-   Tūlīt aizvācies! Ja ne, tad dabūsi izbaudīt īlenu!

Jaunais iemītnieks joprojām nepakustējās. Tas, kurš bija aizspiedis Jonnijam muti, palaida to vaļā un devās pie ienācēja.

-   Viņš… viņš nozaga manus auskarus! Jonnijs iesaucās. Tā tiešām ir, tie viņam ir bikšu kabatā! Es tos sadabūju, lai varētu tev samaksāt, Koko! Pārmeklē viņu, tad pats redzēsi! Lūdzu, lūdzu, Koko!

Jonnijs dzirdēja raudas pats savā balsī, bet viņam bija vienalga. Arī Koko nelikās to dzirdam, viņš skatījās uz Jonniju. Ieraudzītais skats šī slimā cūka viņam patika. Koko ar rokas kustību apturēja savu palīgu un klusi iesmējās.

-   Vai tā ir taisnība, glītumiņ, ko Jonnijpuika saka?

-    Tu taču vari mēģināt to noskaidrot! puisis atbildēja. Bet, ja es būtu tavā vietā, tad pateiktu, cik viņš ir parādā! Būtu mazāk nepatikšanu. Un mazāk netīrumu.

-   Divpadsmit tūkstošus, Koko noteica. Kāpēc…

Viņš apklusa, kad jaunais vīrietis iebāza roku bikšu kabatā, izvilka plānu paciņu ar banknotēm un sāka skaļi skaitīt. Nonācis līdz divpadsmit, sniedza tās Koko, bet atlikušās banknotes iebāza atpakaļ kabatā.

Koko mirkli vilcinājās paņemt naudu. It kā kaut kas ar šīm banknotēm nebūtu kārtībā. Tad viņš iesmējās. Atvēra muti ar nolādētajiem zelta zobiem, kurus bija ielicis pilnīgi veselo zobu vietā.

-   Tas nu gan bija! Tas nu gan!

Tad paņēma naudu. Pārskaitīja. Pacēla galvu.

-   Vai esam vienojušies? puisis pajautāja.

Viņa sejā nebija akmenscietās izteiksmes, kāda parasti bija vērojama jaunajiem narkotiku tirgoņiem, kuri saskatījušies pārāk

daudz filmu. Gluži pretēji viņš smaidīja. Tā, kā oficianti bija raduši uzsmaidīt Jonnijam tolaik, kad viņš devās turnejās un ieturējās smalkos restorānos, jautādami, vai ēdiens viņu apmierinot.

-   Mēs neesam ļauni. Koko pasmīnēja.

Jonnijs atgūlās gultā un aizvēra acis. Viņa ausīs vēl ilgi skanēja Koko smiekli, kad tas jau bija aizvēris durvis un devies projām pa koridoru.

-    Nedomā par to! puisis sacīja. Jonnijs varēja dzirdēt viņa balsi, kaut gan mēģināja izslēgt to no savas apziņas. Ja es būtu tavā vietā, tad rīkotos tieši tāpat.

Bet tu neesi manā vietā, Jonnijs nodomāja un juta, ka raudiens turpat vēl palicis kaut kur starp kaklu un krūtīm. Tu neesi bijis Jonnijs Puma. Un tad pārstājis būt.

-   Vai nedosimies uz kafejnīcu, Jonnij?

Datora monitors bija vienīgais gaismas avots darbistabā, un vienīgās skaņas nāca no durvju puses, kuras Sīmons bija atstājis puspavērtas. Virtuvē klusi skanēja radio, un tikpat klusi tajā rosījās Else. Viņa bija no zemnieku dzimtas, un vienmēr atradās kaut kas uzkopjams, mazgājams, šķirojams, pārvietojams, stādāms, šujams, cepams. Darbiem nekad nebija gala. Lai cik daudz būtu izdarīts šodien, arī nākamajā dienā būs pilnas rokas darba. Tādēļ tas bija jādara vienmērīgā tempā, nesteidzīgi, lai nepārpūlētos. Tās bija nomierinošas skaņas, ko radīja cilvēks, kurš savās nodarbēs saskatīja jēgu un izjuta prieku. Tās bija vienmērīga pulsa un apmierinātības radītas skaņas. Savā ziņā viņš sievu apskauda. Bet viņš ieklausījās arī citās skaņās: klupienos vai uz grīdas nokritušu priekšmetu skaņās. Ja tā gadījās, tad Sīmons nogaidīja un klausījās, vai viss būs kārtībā. Ja pārliecinājās, ka viņa turpina iesākto darbu, tad vēlāk neko nejautāja un ļāva viņai domāt, ka neko nav pamanījis.

Viņš bija ielūkojies Slepkavību izmeklēšanas nodaļas iekšējos failos un izlasījis ziņojumus par Pēru Vollanu. Kāri bija uzrakstījusi krietni daudz. Viņa strādāja efektīvi. Tomēr lasot Sīmons juta, ka kaut kā pietrūkst. Pat visbirokrātiskākie, protokoliem līdzīgie ziņojumi nespēj apslēpt entuziasma pilna izmeklētāja dzīvo interesi.

Kāri ziņojumi bija spilgts piemērs tam, kādiem ir jābūt policistu ziņojumiem: objektīviem un lietišķiem. Bez tendenciozām kļūdām vai aizspriedumiem. Nedzīviem, aukstiem. Sīmons izlasīja liecinieku nopratināšanas protokolus, cerot atrast interesantus to cilvēku vārdus, ar kuriem Vollans bija sazinājies. Nekā. Domādams par diviem vārdiem, viņš paskatījās sienā. “Nestors”. “Lieta izbeigta”.

Tad Sīmons sameklēja Google vārdu “Angnēte īversena”.

Parādījās avīžu pirmās lappuses ar virsrakstiem.

“Brutāli nogalināta pazīstama nekustamo īpašumu administratore.”

“Nošauta un aplaupīta savā mājā.”

Viņš uzklikšķināja vienam no virsrakstiem. Rakstā bija atreferēta KRIPOS inspektora Osmunna Bjērnstada uzstāšanās preses konferencē Brīnā: “KRIPOS izmeklētāju grupa ir noskaidrojusi, ka, neraugoties uz to, ka Angnēte īversena tika atrasta virtuvē, viņa, visticamāk, ir nošauta pie ieejas durvīm mājā.” Un zemāk: “Vairāki apstākļi norāda uz to, ka runa ir par laupīšanu, tomēr šobrīd nevaram izslēgt vēl kādu slepkavības motīvu.”

Sīmons ieskatījās citos, vecāku avīžu rakstiņos. Gandrīz visi tie attiecās uz finansēm. Angnētes īversenas vecākiem piederēja viens no lielākajiem nekustamajiem īpašumiem Oslo. Vortonas skolā Filadelfijā ieguvusi maģistra grādu ekonomikā, Angnēte relatīvi agri bija ķērusies pie nekustamā īpašuma pārvaldīšanas. Bet, apprecējusies ar īveru īversenu arī ekonomistu viņa pagāja malā. Viens no finanšu žurnālistiem raksturoja viņu kā labu pārvaldnieci, kura, gūstot peļņu, efektīvi pārvalda īpašumus. Viņas vīram piemita agresīvāks darba stils viņš bieži veica pirkšanas un pārdošanas darījumus, saistītus ar lielu risku, tomēr reizēm guva ari lielu peļņu. Kādā citā, divus gadus vecā rakstiņā ar virsrakstu “Miljonu mantinieks izklaidējas augstākās sabiedrības draugu pulkā Ibicā” bija ievietota dēla, īvera juniora, fotogrāfija. Saulē iededzis, smaidošs, mirdzošiem zobiem un sarkanām acīm zibspuldzes gaismā, no dejošanas nosvīdis, ar šampanieša pudeli vienā rokā un tikpat nosvīdušu blondīni pie otras rokas. Pirms trim gadiem teksts un fotogrāfija no ekonomikas lappuses: īvers seniors spiež roku

Oslo pilsētas valdes padomniekam finanšu jautājumos sakarā ar to, ka “īversena nekustamie īpašumi” ir iegādājušies komunālās mājas par summu miljarda kronu apmērā.

SImons dzirdēja, ka atveras durvis. Viņa priekšā tika nolikta krūze ar kūpošu tēju.

-   Tev šeit ir tik tumšs, Else sacīja, uzlika rokas viņam uz pleciem un mazliet pamasēja. Vai atbalstījās.

-    Es joprojām gaidu, kad tu man izstāstīsi pārējo! SImons ieteicās.

-   Kādu pārējo?

-   To, ko teica ārsts.

-    Es taču tev piezvanīju, dārgais, un pastāstīju! Vai sāc kļūt aizmāršīgs?

Else klusi iesmējās un piekļāva lūpas viņa galvai. Savas maigās lūpas pie viņa pakauša. Sīmonam radās aizdomas, ka viņa to mīl.

-   Tu teici, ka viņš neko daudz nevarot darīt, SImons atbildēja. -Jā-

-   Bet?

-   Ko bet?

-   Es tevi pārāk labi pazīstu, Else! Viņš sacīja vēl kaut ko!

Viņa atvirzījās nostāk. Uz Simona pleca palika tikai viena roka.

Viņš gaidīja.

-   Ārsts teica, ka viņi ASV sākuši veikt operācijas. Tā esot cerība tiem, kuri nākšot pēc manis.

-   Pēc?

-   Tad, kad operācija un aprīkojums būs standartizēti. Bet tas var prasīt vairākus gadus. Šobrīd tā izmaksājot ārkārtīgi dārgi!

Sīmons savā grozāmajā krēslā tik strauji pagriezās pret sievu, ka viņa bija spiesta soli atkāpties. Viņš satvēra Elses rokas.

-   Bet tie taču ir fantastiski jaunumi! Cik?

-   Vairāk, nekā spēj samaksāt cilvēki, kas iztiek ar sociālo pabalstu un policista algu!

-   Else, klausies! Mums nav mantinieku. Mums pieder šī māja, un mums nav nekā, kur ieguldīt naudu. Mēs esam pieticīgi…

-   Izbeidz, Sīmon! Tu labi zini, ka naudas mums nav. Un par šo māju mums ir parāds!

Simons norija siekalas. Viņa nebija izteikusi īsto vārdu spēļu parāds. Kā parasti, viņa rīkojās ļoti taktiski un neatgādināja, ka joprojām maksā par viņa agrākajiem grēkiem. Sīmons saņēma viņas rokas.

-    Es kaut ko izdomāšu. Man ir draugi, kuri var mums naudu aizdot. Uzticies man! Cik daudz?

-Tev bija draugi, Simon! Bet tu ar tiem vairs nesarunājies! Esmu tev teikusi, ka jāuztur sakari, citādi visus zaudēsi!

Sīmons nopūtās. Paraustīja plecus.

-   Man esi tu!

Viņa papurināja galvu.

-   Ar mani nepietiek, Sīmon!

-   Nē, pietiek gan!

-   Es negribu, lai ar mani pietiktu! Viņa pieliecās un noskūpstīja vīru uz pieres. Esmu nogurusi, iešu atgulties.

-   Okay, bet cik mak…

Else jau bija aiz durvīm.

Sīmons nolūkojās viņai pakaļ. Tad izslēdza datoru un paņēma telefonu. Ieskatījās numuru sarakstā. Seni draugi. Seni ienaidnieki. Daži no tiem noderīgi, bet vairums pilnīgi nevajadzīgi. Viņš uzspaidīja numuru vienam no otrās kategorijas. Ienaidniekam. Noderīgam.

Kā jau tika gaidīts, Fredriks Ansgars bija pārsteigts par zvanu, taču izlikās priecīgs un, protams, piekrita satikties. Pat neizlikās, it kā viņam nebūtu laika.

Beidzis sarunu, Sīmons vēl ilgi sēdēja tumsā un skatījās uz telefonu. Domāja par savu sapni. Par savu redzi. Elsei jāsaņem viņa redze. Sīmons atjauta, uz ko tieši viņš skatās telefona displejā. Tas bija apava nospieduma attēls rožu dobē.

-   Garšīgi! Jonnijs sacīja un noslaucīja muti. Vai tu neēdīsi?

Jaunais vīrietis pasmaidīja un papurināja galvu.

Jonnijs pavērās apkārt. Kafejnīca bija telpa ar vaļējā plānojuma virtuvi, letēm, pašapkalpošanās nodaļu un galdiem, pie kuriem šobrīd brīvu vietu nebija. Parasti kafejnīcu slēdza diezgan agri,

bet, tā kā Tikšanās vieta Pilsētas misijas kafejnīca narkomāniem Šipergātā tajā notiekošā remonta dēļ nedarbojās, darbalaiks te bija pagarināts, tāpēc ne visi šeit sēdošie bija pansijas iemītnieki. Tomēr vairums no tiem kaut kad bija tajā dzīvojuši, un Jonnijs pazina visas sejas.

Viņš iemalkoja kafiju, vērodams, kā pārējie caur pieri noraugās uz visām pusēm. Viss bija kā vienmēr: paranoja un vajāšana, kā galvas, kas savannā pie dzeršanas vietas vēro apkārtni, kur dzīvnieki kļūst gan par plēsējiem, gan par upuriem. Izņemot šo puisi. Tas izskatījās mierīgs. Līdz šim brīdim. Jonnijs sekoja viņa skatienam līdz durvīm aiz virtuves, pa kurām no personāla telpas iznāca Marta. Viņa bija uzģērbusi virsjaku un acīmredzot grasījās doties mājās. Un Jonnijs redzēja, kā ieplešas puiša acu zīlītes, jo narkomāni gandrīz automātiski vēro cilvēkiem acu zīlītes. Vai viņš lieto narkotikas vai atrodas kaifa, vai nav bīstams? Tāpat kā cilvēki vēro citu cilvēku rokas. Tādas, kuras var nozagt vai ķerties pie naža. Vai rokas, kas draudīgā situācijā neapzināti piesedz un aizsargā vietu pie ķermeņa, kur attiecīgajai personai atrodas narkotikas vai nauda. Un šobrīd puiša rokas bija bikšu kabatās. Tajās pašās kabatās, kur atradās auskari. Jonnijs nebija muļķis. Jā, viņš bija dumjš, bet ne vienmēr. Marta ienāca, acu zīlītes iepletās. Auskari. Iečīkstējās krēsls, un puisis piecēlās. Viņa drudžainais skatiens bija piekalts Martai.

Jonnijs ieklepojās.

-   Stig…

Bet bija jau par vēlu, viņš bija uzgriezis Jonnijam muguru un sācis tuvoties Martai.

Šajā brīdī atvērās durvis un ienāca kāds vīrs, pēc kura izskata tūlīt kļuva skaidrs, ka viņš te nedzīvo. īsa, melna ādas jaka, īsi, tumši mati. Plecīgs, ar koncentrētu skatienu. Ar nervozu kustību pastūmis sāņus viesi, kurš sakumpušā narkomāna pozā nekustīgi stāvēja viņam ceļā, viņš tikko jaušami pamāja Martai. Tā atmāja viņam pretī. Un Jonnijs ievēroja, ka puisis ir to pamanījis, jo pēkšņi apstājās tā, it kā vējš būtu pārtraucis pūst burās. Marta turpināja iet uz durvju pusi. Pie durvīm stāvošais vīrietis iebāza roku ādas

jakas kabatā un atvirzīja elkoni, lai viņa varētu tam pieķerties. Marta tā ari darīja. Tā bija tādu cilvēku iestudēta kustība, kuri kādu laiciņu pabijuši kopā. Tad abi nozuda vējainajā vakarā, kas pēkšņi bija kļuvis krietni vēss.

Puisis apjukumā palika stāvam telpas vidū, it kā viņam būtu nepieciešams laiks iegūtās informācijas sagremošanai. Jonnijs noskatījās, kā telpā sēdošās galvas sāk grozīties un ar skatieniem novērtēt stāvētāju. Jonnijs zināja, ko tie domā.

Medījums.

Jonnijs pamodās, jo bija saklausījis elsošanu.

Vienu mirkli viņš iedomājās par spoku. Par bērnu. Ka tas ir ieradies.

Bet tad viņš saprata, ka skaņas nāk no augšējās gultas. Viņš pagriezās uz sāna. Gulta sāka drebēt. Elsas izvērtās raudāšanā.

Jonnijs piecēlās, nostājās blakus gultai un uzlika roku jaunajam vīrietim uz pleca. Tas drebēja kā apses lapa. Jonnijs ieslēdza sienas lampiņu. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, spilvenā iekodušies atņirgti zobi.

-   Vai sāp? Jonnijs drīzāk apstiprināja nekā jautāja.

Pret viņu pagriezās nosvīdusi seja līķa bālumā, ar dziļi iegrimušām acīm.

-   Heroīns? Jonnijs jautāja.

Seja pamāja.

-   Vai man jāpaskatās, ko varu sadabūt?

Par atbildi galvas papurināšana.

-Ja tu mēģini izbeigt, tad dzīvo nepareizajā pansijā! Vai zināji? Jonnijs jautāja.

Mājiens ar galvu.

-   Tātad ko varu darīt tavā labā?

Gulošais ar baltu mēli aplaizīja lūpas un kaut ko nočukstēja.

-   Ko? Jonnijs pārjautāja un pieliecās viņam tuvāk. Juta smagu, sasmakušu elpu. Ar pūlēm saprata sacīto, tad izslējās un pamāja ar galvu.

-    Kā vēlies.

Jonnijs apgūlās un sāka blenzt uz augšējās gultas matraci. Lai nesabojātos no iemītnieku ķermeņu šķidrumiem, tas bija pārvilkts ar polietilēna plēvi. Viņš ieklausījās pastāvīgajā pansijas troksnī, mūžīgo medību skaņās, pa koridoru skrejošajos soļos, lamās, apdullinošajā mūzikā, smieklos, klauvēšanā pie durvīm, izmisīgajos kliedzienos un aizrautīgajā tirdzniecībā, kas norisinājās tepat aiz viņu durvīm. Tomēr nekas neapslāpēja kluso raudāšanu un vārdus, ko puisis bija nočukstējis:

-    Apturi mani, ja es gribēšu iziet!

19.    NODAĻA

-   Tātad tagad tu esi Slepkavību izmeklēšanas nodaļā! Fredriks ieteicās un pasmaidīja aiz savām saulesbrillēm.

Firmas zīme uz briļļu rāmīša bija pārāk sīka lai to izlasītu, bija vajadzīga Simona ļoti asā redze, bet kāda cita, nevis Simona zināšanas par firmu zīmēm, lai noteiktu, cik ekskluzīvas šis brilles ir. Bet, redzot Fredrika kreklu, kaklasaiti, manikīru un matu griezumu, viņš pieļāva, ka tās ir dārgas. Gaišpelēks uzvalks un brūnas kurpes? Laikam jau tagad tāda mode.

-   Jā, SImons atbildēja un piemiedza acis.

Viņš bija apsēdies ar muguru pret vēju un sauli, bet tās stari atspoguļojās no kanāla otrā pusē nesen uzceltās ēkas stikla virsmām. Uzaicinājis bija Sīmons, bet Fredriks bija ieteicis satikties japāņu restorānā Tjūvholmenes rajonā. Simonām likās, ka tam varētu būt kaut kāda saistība ar to, ka te atradās daudzas finanšu kompānijas, to skaitā ari Fredrika.

-   Un tu esi sācis pārvaldīt to cilvēku naudu, kuriem tās ir tik daudz, ka tie patiesībā ir zaudējuši interesi par to, kas ar šo naudu notiek?

Fredriks iesmējās.

-   Uz to pusi ir!

Oficiants bija nolicis katram priekšā nelielu šķīvīti ar kaut ko līdzīgu mazai medūzai. SImons nosprieda, ka tā varbūt ir maza medūza. Tjūvholmenē laikam bija normāli, ka parasts suši te ir tas pats, kas pica sabiedrības vidējam slānim.

-    Vai Ekonomisko noziegumu pārvaldes tev reizēm nepietrūkst? SImons painteresējās un iedzēra malku ūdens.

Tiek apgalvots, ka tas esot ledāju ūdens no Vosas, izsūknēts, nosūtīts uz ASV un tālāk importēts uz Norvēģiju. Attīrīts no visiem ķermenim nepieciešamajiem minerāliem. Tikpat tīru un garšīgu ūdeni bez maksas var ieliet no krāna. Sešdesmit kronu par pudeli. Sīmons bija pārstājis mēģināt izprast tirgus mehānismus. Arī psiholoģiju un varas spēlītes. Bet Fredriks ne. Viņš saprata. Viņš spēlēja šo spēli. Simonām bija aizdomas, ka viņš to ir darījis vienmēr. Viņš bija kā Kāri: pārāk labi izglītots, pārāk ambiciozs un pārāk labi saskatīja sev izdevību, lai būtu iespējams viņu atturēt.

-   Man var pietrūkt kolēģu un sasprindzinājuma, Fredriks sameloja. Taču nepietrūkst inertuma un birokrātijas! Varbūt arī tu aizgāji to pašu iemeslu dēļ?

Viņš pārāk strauji pielika pie mutes glāzi, un Sīmons nepaspēja ieraudzīt viņa sejas izteiksmi: vai Fredriks tiešām nezina vai tikai izliekas. Skandāls ar Simonu izcēlās pēc tam, kad Fredriks bija paziņojis par savu pāriešanu darbā pie cilvēka, kuru nodaļā daudzi uzskatīja par ienaidnieku. Fredriks pat bija viens no izmeklētājiem, kuri nodarbojās ar šo lietu. Tomēr varbūt viņam policijā vairs nav nekādu sakaru.

-   Uz to pusi ir! Sīmons atbildēja.

-   Slepkavība tas ir kaut kas daudz konkrētāks, Fredriks sacīja un pārlieku delikāti palūkojās pulkstenī.

-   Starp citu, par konkrētu lietu, Sīmons teica. Gribēju ar tevi aprunāties, jo man ir nepieciešams aizņēmums. Nauda vajadzīga manai sievai, jo viņai jāveic acu operācija. Elsei. Vai tu viņu atceries?

Fredriks, košļādams medūzu, izdvesa skaņu, kas varēja nozīmēt gan “jā”, gan “nē”.

Sīmons nogaidīja, līdz viņš beigs košļāt.

-   Man žēl, Sīmon, bet mēs savu klieiitu naudu ieguldām vienīgi pašu kapitālā vai valsts obligācijās un nekad neaizdodam privātpersonām!

-   Es taču to zinu, bet jautāju tev, jo man nav ķīlas un es nevaru iet parastos ceļus.

Fredriks rūpīgi noslaucīja mutes kaktiņus un nolika salveti uz šķīvīša.

-   Man ļoti žēl, ka nespēju tev palīdzēt. Acu operācija? Tas izklausās nopietni!

Pienāca oficiants, paņēma Fredrika šķīvīti un, ieraudzījis, ka Sīmons savējam nav pat pieskāries, jautājoši paskatījās. Sīmons pamāja ar roku, ka arī to var nest prom.

-   Vai tev nepatika? Fredriks vaicāja un, pateicis dažus vārdus iespējams, japāniski palūdza rēķinu.

-   Nezinu, bet vispār man ir skeptiska attieksme pret bezmugurkaulniekiem. Tie pārāk viegli noslīd lejā ja saproti, ko es domāju. Man nepatīk izšķērdība, bet tieši šī radība izskatījās tā, it kā būtu vēl dzīva, tādēļ ceru, ka varēsi paildzināt tai dzīvi.

Fredriks pārspīlēti labsirdīgi iesmējās par šo joku. Varbūt juta atvieglojumu, ka sarunas otrā daļa ir beigusies. Paķēra rēķinu, tiklīdz to atnesa.

-   Ļauj man… Sīmons iesāka, bet Fredriks jau bija ielicis savu kredītkarti terminālī, kas oficiantam bija līdzi, un uzspiedis kodu.

-   Bija patīkami satikties, vienīgi žēl, ka nespēju palīdzēt! kad oficiants bija aizgājis, Fredriks ieteicās, un Sīmons manīja, ka spiediens uz Fredrika krēsla jau mazinājies.

-   Vai vakar lasīji par īversenas slepkavību?

-    Ak Dievs, jā! Fredriks pašūpoja galvu, noņēma saulesbrilles un paberzēja acis. īvers īversens taču ir mūsu klients! Tā ir traģēdija!

-   Jā, viņš bija tavs klients jau tad, kad strādāji Ekonomisko noziegumu pārvaldē!

-   Kā, lūdzu?

-   Gribēju sacīt aizdomās turamais. Žēl, ka jūs visi, izglītotie, esat aizgājuši! Kopīgi ar jums varbūt izdotos pabeigt beigu posmu. Nekustamo īpašumu jomā bija nepieciešama tīrīšana. Vai neatceries, Fredrik, cik vienprātīgi mēs toreiz bijām?

Fredriks atkal uzlika saulesbrilles.

-   Ja izvirza sev tik lielus mērķus, kā to dari tu, Simon, tad tas vienmēr ir riskants pasākums!

Simons pamāja. Tātad Fredriks jau bija zinājis, kāpēc Sīmons bija spiests aiziet no nodaļas.

-   Starp citu, par spēli, Simons sacīja. Es taču biju ne pārāk gudrs policists, bez izglītības ekonomikā, bet, kad pētīju īversena grāmatvedības dokumentus, vienmēr brīnījos, kā viņa uzņēmumam izdevies izdzīvot. Viņi tik neveiksmīgi pirka un pārdeva īpašumus, ka pārsteidzoši bieži zaudēja lielas summas.

-   Jā, bet viņi vienmēr lieliski pārvaldīja savus īpašumus!

-   Lieliski zaudējumi! Pateicoties zaudējumiem no īpašumu pārdošanas, īversens pēdējo gadu laikā gandrīz nemaz nav maksājis nodokļus no saimnieciskās darbības ienākumiem!

-   Dieva dēļ, izklausās, it kā tu būtu atgriezies Ekonomisko noziegumu pārvaldē!

-    Mana parole joprojām ļauj piekļūt vecajiem failiem. Vakar vakarā es sēdēju un palasīju dokumentus!

-   Ak tā! Bet tur nav nekā nelikumīga. Tādi ir likumi par nodokļiem!

-Jā! Sīmons piekrita, atbalstīja zodu plaukstā un paskatījās uz zilajām debesīm. Tu taču to zini, jo tieši tu pārbaudīji īversenu! Varbūt tas bija tikai kāds saniknots nodokļu piedzinējs, kurš viņu nogalināja!

-   Ko?

Sīmons īsi iesmējās un piecēlās.

-   Tikai vecs vīrs, kurš runā muļķības! Paldies par lenču!

-   Sīmon?

-Jā?

-    Nevēlos viest tevī pārāk lielas cerības, bet es mazliet apjautāšos par šo aizņēmumu!

-   Es to novērtēšu! Sīmons atbildēja un aizpogāja žaketi. Paliec sveiks!

Viņam nevajadzēja pagriezties, jo viņš zināja, ka Fredriks domīgi noraugās viņam pakaļ.

Larss Gilbergs nolika sāņus avīzi, ko bija atradis atkritumu tvertnē pie veikaliņa 7-Eleven. Šonakt tā kalpos viņam spilvena vietā. Veselu lappusi aizņēma raksts par pilsētas rietumdaļas bagātnieces slepkavību. Ja tas būtu kāds nabags, ko nogalinājusi saindētu narkotiku deva, kas nopirkta šeit, pie upes, vai Šipergātā, tad diezin vai avīzē parādītos kāda rindiņa. Kāds jauns puisis no KRIPOS, Bjēmstads, izsakās, ka izmeklēšanā tikšot iesaistīti visi resursi. Ak tā? Kādēļ vispirms neatrast masu slepkavas, kuri šeit savai precei piejauc arsēniku un žurku indi? Gilbergs piemiedza acis un palūkojās ārā no savas pajumtes. Nācējs bija uzvilcis pāri galvai kapuci un izskatījās kā viens no parastajiem skrējējiem, kuru maršruts ved pa taciņu līdzās upei. Bet tas bija pamanījis Gilbergu un palēnināja tempu. Larss Gilbergs iedomājās, ka tas varētu būt vai nu pārģērbies policists, vai arī kāds, kurš meklē amfetamīnu. Tikai tad, kad tas bija panācies zem tilta un nolaidis kapuci, Gilbergs atpazina nācēju. Tas bija aizelsies un nosvīdis.

Gilbergs veikli, gandrīz priecīgi piecēlās no sava paklājiņa.

-   Sveiks, puis! Es, vai zini, sargāju! Tas tur vēl guļ!

Viņš pamāja uz krūmu pusi.

-          Paldies! puisis atbildēja, pietupās un sataustīja sev pulsu.

-   Bet gribēju pavaicāt, vai nevari man palīdzēt citā lietā?

-   Protams. Ko vien vēlies!

-   Paldies! Kuram no dīleriem šeit ir superboy1

Larss Gilbergs aizvēra acis. Velns parāvis!

-   Tikai ne to, puis! Tikai ne superboy\

-   Kādēļ ne?

-   Varu tev nosaukt trīs cilvēku vārdus, kuri no tā draņķa tikai šovasar vien ir nobeigušies!

-   Kam ir vistīrākā prece?

-   Par tīribu nezinu, jo tās nelietoju. Bet tas ir vienkārši, jo pilsētā superboy ir tikai vienam! Šo draņķi tie vienmēr pārdod divatā. Vienam ir prece, bet otrs iekasē naudu. Viņi stāv zem Nībrū tilta.

-   Kā viņi izskatās?

-    Kā kuru reizi, bet parasti naudas ievācējs ir plecīgs, bakurētains puisis ar īsi apgrieztiem matiem. Viņš ir šefs, taču viņam patīk atrasties uz ielas un pašam parūpēties par naudu. Aizdomīgs velns viņš neuzticas saviem pārdevējiem!

-   Plecīgs, bakurētains?

-   Jā, bet vieglāk viņu atpazīt pēc acu plakstiņiem. Tie ir it kā nokārušies pār acīm, tādēļ viņš izskatās miegains. Vai saproti?

-   Vai tu runā par Kaili?

-   Tu viņu pazīsti?

Puisis lēni pamāja ar galvu.

-   Tad jau tu zini, kā viņš tika pie tādiem plakstiņiem?

-    Vai tu zini, kāds ir viņu darbalaiks? puisis painteresējās.

-    Viņi tur stāv aptuveni no četriem līdz deviņiem. Es to zinu, jo pirmie klienti aizvelkas man garām kādu pusstundu agrāk. Un pēdējie aizdrāžas īsi pirms deviņiem tik izmisuši, ka viņu acis apgaismo asfaltu, tie baidās, ka varētu nepaspēt.

Puisis atkal uzvilka kapuci pāri galvai.

-    Paldies, draugs!

-   Larss. Mani sauc Larss!

-   Paldies, Lars! Vai tev kaut kas vajadzīgs? Nauda?

Larsam naudu vajadzēja vienmēr. Viņš papurināja galvu.

-   Kā sauc tevi?

Puisis paraustīja plecus, it kā sacītu: “Kā-tu-gribētu-lai-manisauc?” Un aizskrēja.

Marta sēdēja reģistratūrā, kad viņš nāca pa kāpnēm un gribēja paiet garām.

-   Stīg! viņa uzsauca.

Pagāja mazliet vairāk par mirkli, līdz viņš apstājās. Protams, iemesls varēja būt parastā, palēninātā reakcijas spēja. Vai arī viņa vārds nebija Stīgs. Viņš bija nosvīdis: izskatījās, ka būtu skrējis. Marta cerēja, ka nav radušās problēmas.

-   Man tev kaut kas ir, viņa sacīja. Pagaidi!

Viņa paņēma kastīti, pateica Marijai, ka aizies tikai uz dažām minūtēm, un izsteidzās ārā pie viņa. Viegli pieskārās puiša elkonim.

-   Nāc, uziesim augšā pie tevis un Jonnija!

Ieejot istabā, viņiem pavērās negaidīts skats. Aizkari bija atvilkti, un telpa pielijuši ar gaismu. Jonnija tajā nebija. Gaiss te bija svaigs, jo logs stāvēja atvērts, cik nu to pieļāva režģi. Pašvaldības iestādes pēc vairākiem incidentiem bija pieprasījušas uzlikt režģus visu telpu logiem, jo gājējiem uz trotuāra gandrīz uzkrituši lieli, smagi priekšmeti, kas pastāvīgi tika mesti ārā pa pansijas logiem: radioaparāti, skaļruņi, stereoiekārtas un pat dažs labs televizors. Lai gan visā visumā tās bija elektriskās ierīces, rīkojums tomēr tika izdots, jo tika mestas ārā arī organiskas izcelsmes vielas. Izplatīto sociālo baiļu dēļ iemītnieki bieži vien atteicās izmantot kopējās tualetes. Tādēļ dažiem bija atļauts istabā turēt spaini, ko tie paši regulāri un diemžēl arī neregulāri iznesa, lai iztukšotu. Viens no šiem neregulārajiem bija novietojis savu spaini uz palodzes tā, lai logu būtu iespējams atvērt un izvēdināt nejauko smaku. Reiz kāds no pansijas darbiniekiem bija atvēris istabas durvis un caurvējš izrāva spaini pa logu. Tas notika jaunās konditorejas kosmētiskā remonta laikā, un liktenim bija labpaticis, ka tieši tobrīd viens no krāsotājiem stāvējis uz trepēm tieši zem loga. Fiziski viņš nebija pārāk cietis, bet Marta, kura pirmā ieradās notikuma vietā un palīdzēja šokētajam amatniekam, zināja, ka šis notikums atstās rētas viņa dvēselē.

-    Apsēdies! viņa sacīja un norādīja uz krēslu. Un novelc apavus!

Viņš paklausīja. Marta atvēra kastīti.

-   Es negribēju, lai pārējie to redz, viņa paskaidroja un izņēma melnu kurpju pāri no mīkstas ādas.

-   Tās palika no mana tēva, viņa ieteicās. Jums ir aptuveni vienāds izmērs!

Marta sniedza tās puisim.

Viņš izskatījās tā, it kā būtu nokritis no mākoņiem, un Marta juta, ka nosarkst.

-   Mēs taču nevaram sporta apavos sūtīt tevi uz darba interviju! viņa aši piebilda.

Kamēr viņš uzlaikoja kurpes, Marta pārlaida skatienu istabai. Vai nelikās, ka te ož pēc šķidrajām ziepēm? Ja viņa pareizi atceras,

\

tad šodien te netika uzkopts. Viņa piegāja pie fotogrāfijas, kas ar spraudīti bija piesprausta pie sienas.

-   Kas viņš ir?

-   Mans tēvs, puisis atbildēja.

-   Tiešām? Policists?

-   Jā. Tā ir.

Marta pagriezās pret puisi. Viņš bija piecēlies kājās un mīņājās no vienas kājas uz otru.

-   Nu?

-   Tieši laikā! Viņš smaidīja. Liels paldies, Marta!

Viņa nodrebēja, izdzirdot savu vārdu. Ne tāpēc, ka nebūtu radusi to dzirdēt, pansijas iemītnieki vienmēr sauca viņas vārdos. Uzvārdi, adreses un citu ģimenes locekļu vārdi tomēr bija konfidenciāla informācija, jo pansijas darbinieki ik dienas bija nelikumīgas narkotiku aprites liecinieki. Bet runa bija par to, kā viņš šo vārdu izrunāja. It kā pieskartos. Piesardzīgi, nevainīgi, un tomēr. Viņai iešāvās prātā, ka ir mazliet nepiedienīgi atrasties šajā istabā vienai, kopā ar viņu. Viņa taču bija domājusi, ka te būs arī Jonnijs. Marta daudz neprātoja, kur viņš varētu būt, jo vienīgais, kas Jonnijam varētu likt atstāt gultu, bija narkotikas, tualete vai ēdiens. Tieši tādā secībā. Tomēr viņa palika stāvam.

-   Kāda veida darbu tu esi sev iedomājies? mazliet aizraujoties elpai, viņa pajautāja.

-   Kaut ko tiesu sistēmā, viņš nopietni atbildēja.

Šajā nopietnībā bija kaut kas jauks. Kaut kas pārāk apdomīgs.

-   Tātad apmēram tā kā tavs tēvs?

-   Nē, policisti strādā izpildvarai. Es gribu strādāt kā tiesājošās varas pārstāvis!

Marta pasmaidīja. Viņš bija citāds, un varbūt tāpēc viņa par to domāja. Šis puisis stipri atšķīrās no visiem pārējiem, kurus viņa pazina. Viņš bija savādāks nekā, piemēram, Annešs. Annešs vienmēr bija ļoti atturīgs, turpretī šis jaunais vīrietis šķita atvērts un ievainojams. Annešs pret nepazīstamiem cilvēkiem izturējās aizdomīgi un noraidoši, savukārt Stīgs labvēlīgi un laipni, gandrīz naivi.

-   Man tagad jāiet, Marta teica.

-   Jā, viņš atbildēja un, atspiedies pret sienu, atvilka džempera rāvējslēdzēju.

T krekls bija slapjš no sviedriem un pielipis pie muguras.

Viņš gatavojās teikt vēl kaut ko, bet šajā mirkli iečirkstējās rācija.

Marta pielika to pie auss.

Pie viņas bija ieradies apmeklētājs.

-   Ko tu gribēji sacīt? viņa iejautājās, kad bija beigusi sarunu.

-   Tas var pagaidīt! puisis smaidīdams atbildēja.

Atkal bija atnācis padzīvojušais policists.

Viņš stāvēja reģistratūrā un gaidīja Martu.

-   Mani ielaida, viņš kā atvainodamies sacīja.

Marta pārmetoši paskatījās uz Mariju, kas rokas vien noplātīja: “What’s-the-big-deal?"

-   Vai ir kāda vieta, kur mēs varam…

Marta ieveda viņu sapulču telpā, taču kafiju nepiedāvāja.

-   Vai redzi, kas tas ir? viņš iejautājās un parādīja attēlu mobilajā telefonā.

-   Zemes fotogrāfija?

-    Tas ir apava nospiedums. Tev tas varbūt neko neizsaka, bet es prātoju par to, kādēļ šis nospiedums man liekas tik pazīstams. Un tad sapratu, ka esmu tādus redzējis daudzās iespējamo noziegumu vietās. Saproti vietās, kurās mēs atrodam mirušus cilvēkus. Vairumā gadījumu: konteineru ostā ar pēdām sniegā, narkomānu midzeņos, pie narkotiku tirgoņiem pagalmos, vācu bunkurā, kas kalpo par šautuvi. īsi sakot…

-   īsi sakot, vietās, kurās dzīvo tādi paši tipi, kādi ir pie mums, Marta nopūtās.

-   Tieši tā. Parasti nāve ir iestājusies pašu vainas dēļ. Tomēr šīs pēdas atkārtojas. Tās ir Aizsardzības ministrijas zilās krosa kurpes, kas ar Pestīšanas armijas un Pilsētas misijas starpniecību visā valstī ir kļuvušas par narkomānu un bezpajumtnieku izplatītākajiem apaviem. Tādēļ tie ir diezgan nederīgi kā pierādījumi, jo šādus apavus valkā pārāk daudzi bijušie ieslodzītie.

-   Un ko tu dari šeit, komisār Kefas?

-   Šos apavus vairs neražo, un tie, kas atrodas lietošanā, nonēsājas. Bet, ja rūpīgi ielūkosies fotogrāfijā, tad ievērosi, ka šim nospiedumam ir ass reljefs kā jauniem apaviem. Es painteresējos Pestīšanas armijā, un tur man pastāstīja, ka pēdējā zilo sporta apavu partija tikusi nosūtīta šurp, pie jums, šī gada martā. Un mans vienkāršais jautājums ir šāds: vai kopš pavasara esi izdalījusi šādu apavu pārus? Četrdesmit trešais izmērs.

-   Atbilde, protams, ir jā!

-   Kam…

-   Daudziem.

-   Izmērs…

-    Rietumu pasaulē četrdesmit trešais izmērs ir visizplatītākais vīriešu apaviem. Izrādās tas attiecas arī uz narkomāniem! Neko vairāk nevaru un negribu sacīt! Marta, sakniebusi lūpas, paskatījās uz komisāru.

Policists nopūtās.

-    Es cienu tavu solidaritāti ar iemītniekiem. Bet runa nav par dažiem gramiem amfetamīna, runa ir par nopietnu slepkavību. Es atradu šo nospiedumu Holmenkollosenē, kur vakar tika nošauta kāda sieviete. Angnēte īversena.

-   īversena? Marta juta, ka viņai atkal aizraujas elpa. Savādi. Bet psihologs, kas bija noteicis diagnozi compassion fatigue, bija lūdzis Martu pievērst uzmanību stresa simptomiem.

Komisārs Kefass mazliet pielieca galvu.

-   Jā, īversena! Par to daudz rakstīja. Nošauta uz savas mājas sliekšņa…

-Jā, jā, es redzēju virsrakstus! Bet es nekad nelasu par šādām lietām, jo mums pietiek bēdu pašu darbā. Ja saproti, ko es ar to domāju!

-   Saprotu! Viņu sauc Angnēte īversena. Četrdesmit deviņus gadus veca. Agrāk strādāja, tagad mājsaimniece. Precējusies, ir divdesmit gadus vecs dēls. Vietējo namīpašnieku biedrības priekšsēdētāja. Sniedza ievērojamu finansiālo atbalstu Norvēģijas tūristu apvienībai. Acīmredzot atbilst apzīmējumam “sabiedrības balsts”.

Marta ieklepojās.

-   Kā jūs varat zināt, ka tieši šis apava nospiedums pieder vainīgajam?

-   To mēs nevaram zināt! Bet guļamistabā atradām daļēju apava nospiedumu ar upura asinīm, un tas var atbilst šim nospiedumam.

Marta vēlreiz ieklepojās. Droši vien vajadzēs aiziet pie ārsta.

-   Bet, ja es atcerētos to vārdus, kuri ir saņēmuši šādus četrdesmit trešā izmēra apavus, kā jūs varētu zināt, kurš no tiem ir bijis nozieguma vietā?

-    Neesmu pārliecināts, ka varētu, bet izskatās, ka slepkava ir iekāpis asinīs un tās ir iespiedušās apava zoles rievās, un, ja asinis ir sarecējušas, tad tur joprojām var būt to paliekas.

-   Skaidrs, Marta noteica.

Komisārs Kefass gaidīja.

Viņa piecēlās.

-   Baidos, ka nevarēšu būt kaut cik noderīga! Es, protams, apjautāšos kolēģiem, vai tie neatceras kādu ar četrdesmit trešā izmēra apaviem!

Policists vēl mazliet pasēdēja, it kā dodot Martai iespēju pārdomāt un kaut ko viņam pastāstīt. Tad piecēlās un iedeva savu vizītkarti.

-    Paldies! Es augsti vērtēju tavu palīdzību! Vari man zvanīt jebkurā diennakts laikā!

Kad policists bija aizgājis, Marta sapulču telpā vēl brītiņu pasēdēja. Iekoda apakšlūpā.

Viņas sacītais bija patiesība. Četrdesmit trešais. Visparastākais apavu izmērs.

-   Tātad esam beiguši! Kalle sacīja.

Pulkstenis rādīja deviņi vakarā, un saule aiz namu sienām upes krastā bija norietējusi. Viņš pieņēma pēdējās simtkronu banknotes un ielika tās naudas jostā, kas apjoza vēderu. Viņš bija dzirdējis, ka Sanktpēterburgā kasieru aplaupīšana esot tik pierasta, ka mafija apgādājot tos ar naudas maciņu jostām no tērauda, kas sametinātas kasierim ap vēderu. Jostā ir maza spraudziņa, kurā iebāza naudaszīmes, un atslēga, kuras kodu zināja vienīgi šefs, tādēļ laupītāji

pat ar spīdzināšanu nevarēja uzzināt šo kodu, un arī pats kasieris nevarēja nozagt somiņas saturu. Kasierim nācās gulēt, ēst, iet uz tualeti un nodarboties ar seksu ar šo uz vēdera sametināto jostu, bet Kalle tomēr prātoja par šādu risinājumu. Viņam bija briesmīgi apnicis katru vakaru te stāvēt.

-     Lūdzu!

Tā bija viena no šīm izkaltušajām vecenēm narkomānēm kauli un āda kam āda pārvilkta galvaskausam gluži kā holokausta upurim.

-     Rīt! Kalle noteica un sāka iet.

-     Man vajag!

-    Mums vairs nav! viņš sameloja un pamāja Pelvisam, narkotiku turētājam, ka viņiem jāiet.

Viņa sāka raudāt. Kalle nejuta līdzcietību: tiem vajadzēja tikai atcerēties, ka pulksten deviņos bodīte tiek slēgta un nav jēgas te vilkties divas minūtes vēlāk. Protams, viņš varēja pastāvēt desmit minūtes vai stundas ceturksni ilgāk, lai pārdotu tiem, kuri laicīgi nebija paspējuši sagādāt naudu, bet galu galā runa bija par dzīves kvalitāti lai būtu skaidrs, kad var doties uz mājām, turklāt preces apgrozība nemazināsies, jo viņiem uz superboy bija monopols. Kad rīt bodīte atvērsies, viņa būs klāt.

Sieviete satvēra viņu aiz rokas, bet Kalle viņu atgrūda. Viņa nokrita zālē uz ceļiem.

-     Laba diena, Pelviss ieteicās, kad abi ātriem soļiem devās prom pa taciņu. Kā tev šķiet, cik?

-     Kā tev liekas? Kalle saērcināti atjautāja.

Šie idioti nespēja sareizināt paciņu skaitu ar vienas paciņas cenu. Šajā nozarē bija grūti atrast kvalificētu darbaspēku.

Pirms uzkāpšanas uz tilta viņš pagriezās un pārbaudīja, vai kāds tiem neseko. Tā bija automātiska kustība, rezultāts par dārgi samaksāto narkodīlera pieredzi, ja tam ir līdzi pārāk daudz naudas, jo šāds aplaupīšanas upuris nekad nevērsīsies policijā. Tā bija dārgi pirkta pieredze kādā klusā vasaras dienā pie upes, kad viņš nebija spējis noturēt acis vaļā un bija aizmidzis uz soliņa ar heroīnu trīssimt tūkstošu kronu vērtībā, ko Nestors bija licis pārdot. Kad

viņš atmodās, heroīna, protams, vairs nebija. Nākamajā dienā bija ieradies Nestors un paskaidrojis, ka šefs bijis tik dāsns, ka devis Kāliem iespēju izvēlēties: abus īkšķus par viņa lempīgumu vai abus acu plakstiņus par to, ka aizmidzis. Kalle bija izvēlējies acu plakstiņus. Divi puiši uzvalkos, viens brūnēts, bet otrs gaišmatis, bija pieturējuši Kaili, kamēr Nestors bija atvilcis viņa acu plakstiņus un nogriezis tos ar savu pretīgo, līko arābu nazi. Pēc tam Nestors saskaņā ar šefa rīkojumu bija iedevis Kāliem naudu taksometram, lai dotos uz slimnīcu. Ķirurgi bija paskaidrojuši: ja Kalle vēloties iegūt jaunus plakstiņus, tad āda esot jāņem no citas vietas, un viņš varot priecāties, ka neesot ebrejs un jau apgraizīts. Tieši prepucijs esot āda, kurai piemit acu plakstiņiem nepieciešamās īpašības. Operācija izdevās samērā labi, un Kalle jautātājiem parasti atbildēja, ka acu plakstiņus zaudējis kādā negadījumā ar skābi un jaunajiem plakstiņiem āda esot no gurna. No cita cilvēka gurna viņš paskaidroja, ja jautātāja bija sieviete viņa gultā un gribēja redzēt rētu. Un ceturtā daļa no viņa esot ebrejs ja viņa vēlējās noskaidrot ari pārējo. Patiesībā viņš ilgu laiku bija pārliecināts, ka viss tiek turēts slepenībā, līdz kāds puisis, kurš pie Nestora stājās viņa vietā, bārā piegāja tam klāt un skaļi noprasīja, vai no rītiem, berzējot acis, neož pēc spermas. Kopā ar drauģeļiem tas skaļi smējās. Tad Kalle uz letes bija sasitis savu alus pudeli un iebraucis ar to viņa ģīmī, tad iesitis vēlreiz un tā turpinājis, līdz pārliecinājies, ka puisim vairs nav acu, kuras varētu paberzēt.

Nākamajā dienā Nestors bija uzmeklējis Kaili un pateicis, ka šefam esot ziņots par notikušo un viņš piedāvājot Kāliem atgriezties atkal darbā, jo tagad vieta esot brīva un viņam patikusi Kalles enerģiskā rīcība. Kopš tās dienas Kalle vairs neaizvēra acis, iekams nebija pārliecinājies, ka viss ir kārtībā. Bet šobrīd viņš redzēja vienīgi lūdzošo sievieti zālē un vientuļu skrējēju džemperi ar kapuci.

-     Divsimt tūkstoši? Pelviss minēja.

Idiots.

Pēc piecpadsmit minūšu ilga gājiena pa Oslo austrumu daļas centru un šaubīgām, raksturu audzinošām Gamlebīenes ieliņām viņi iegāja pa atvērtajiem vārtiem pamestas fabrikas teritorijā.

Aprēķiniem nevajadzēja aizņemt vairāk par stundu. Bez viņiem te bija tikai Ēnoks un Sifs, kuri tirgoja amfetamīnu attiecīgi pie Elgenes un Tolbūgātā. Pēc tam vajadzēja atvērt, atšķaidīt un safasēt jaunas paciņas rītdienai. Tad viņš dosies mājup pie Veras. Pēdējā laikā viņa bija kļuvusi ērcīga, jo apsolītais brauciens uz Barselonu nesanāca: pavasarī dīleriem nācās daudz strādāt. Tagad viņš bija apsolījis augustā braucienu uz Losandželosu, taču izciesto sodu dēļ nesaņēma iebraukšanas atļauju. Un Kalle zināja, ka pacietība tādām sievietēm kā Vera nav bezgalīga, tādēļ viņam bija alternatīva Verai bija nepieciešams pamatīgs sekss, un viņas izsalkušo, mandeļveidīgo acu priekšā vajadzēja šūpoties burkānam. Tas viss prasīja enerģiju un laiku. Un naudu, tādēļ viņš bija spiests daudz strādāt. Kalle bija iekļuvis īstās lamatās!

Viņi šķērsoja atklātu laukumu ar eļļainiem oļiem un garu zāli, pagāja garām divām kravas mašīnām bez riepām, noliktām uz cementa blokiem, tad pie sarkanu ķieģeļu ēkas uzlēca uz iekraušanas pandusa. Kalle uzspieda četru ciparu kodu, izdzirdēja ieejas durvju dūkšanu un atvēra tās. Pretī iedārdējās bungas un basģitāras. Pašvaldība bija pārbūvējusi fabrikas divstāvu ēkas pirmo stāvu par mēģinājumu telpām jaunajām grupām. Viņi paši, izliekoties par firmu, kas nodarbojas ar menedžmentu un koncertu rezervēšanu, gandrīz par velti īrēja telpu otrajā stāvā. Vēl neviens angažements nebija noorganizēts, bet zināms taču, ka kultūras dzīvē iestājušies grūti laiki. Viņi devās pa koridoru uz liftu, bet durvis ar stingrajām atsperēm lēni aizvērās. Vienu mirkli Kāliem likās, ka cauri troksnim ir sadzirdējis ārā skrejoša cilvēka soļus.

-     Trīssimt? Pelviss pajautāja.

Kalle papurināja galvu un nospieda lifta izsaukšanas podziņu.

Knuts Šrēders nolika ģitāru uz pastiprinātāja.

-     Pīppauze! viņš noteica un devās uz durvīm.

Viņš zināja, ka pārējie grupas locekļi izmisuši saskatās. Atkal pīppauze? Pēc trim dienām viņiem būs jāuzstājas jaunatnes centrā, un, lai galīgi nekristu kaunā, vajadzēja vingrināties kā apsēstiem. Nolāpītie pareizie! Tie nesmēķē, ar grūtībām iedzer vienu aliņu

un nekad nav redzējuši marihuānas cigareti, kur nu vēl turējuši to rokā! Kā gan tādi varētu spēlēt roku?

Viņš aizvēra durvis un dzirdēja, ka tie bez viņa sāk spēlēt dziesmu no sākuma. Tā skanēja tīri, bet bez dvēseles. Ne tā kā viņam. Ejot garām liftam un tukšajām mēģinājumu telpām uz izeju, viņš pasmaidīja par šādu domu. Tas bija tieši kā grupas Eagles diska “Hell Freezes Over” kulminācijā Knuta slepenais guilty pleasure' kur tie mēģina ar Bērbenkas Filharmonijas orķestri, kas dziļā nopietnībā spēlē pēc notīm “In A New York Minute", bet Dons Henlijs pagriežas pret kameru, sarauc degunu un nočukst: “…but they don’t have the blues…”

Knuts pagāja garām mēģinājumu telpai, kurai durvis vienmēr stāvēja vaļā, jo to atslēga bija salauzta un eņģes tā sabojātas, ka durvis nevarēja aizvērt. Viņš apstājās. Tur iekšā, viņam uzgriezis muguru, stāvēja kāds cilvēks. Agrāk te visu laiku bija slaistījušies svešinieki, galvenokārt narkomāni, kas meklēja mūzikas aparatūru, ko viegli varētu realizēt. Bet viss beidzās, kad otrajā stāvā ievācās koncertu rezervēšanas firma un izdeva naudu par jaunām, solīdām ārdurvīm ar koda atslēgu.

-     Ei, paklau! Knuts iesaucās.

Puisis pagriezās. Bija grūti noteikt, kas viņš ir. Skrējējs? Nē. Tiešām, viņam mugurā bija džemperis ar kapuci un treniņbikses, bet kājās melnas, glītas kurpes. Tik slikti ģērbās vienīgi narkomāni. Bet Knuts nebaidījās. Kādēļ lai viņš baidītos? Viņš bija tikpat gara auguma kā Džoijs Ramone, un viņam bija tāda pati ādas jaka.

-     Ko tu te dari, cilvēk?

Puisis pasmaidīja. Tātad nav rokeris.

-     Es te mēģinu nedaudz sakopt!

Izklausījās diezgan ticami. Lūk, tā notiek ar šim pašvaldībai piederošajām mēģinājumu telpām: viss tiek izzagts, un neviens par to neatbild. Logs joprojām bija aizsegts ar skaņnecaurlaidlgām plāksnēm, bet no aprīkojuma palikušas bija vienīgi basa bungas, kurām uz ādas kāds ar gotu burtiem bija uzrakstījis: “The Young Hopeless.”

1   grēcīgais prieks. (angļu vai.)

Uz grīdas starp izsmēķiem un sarautām ģitāru stigām vientuļa gulēja bungu nūjiņa un līmlentes rullītis, tam blakus galda ventilators, kuru droši vien, lai nepārkarstu, tika izmantojis bundzinieks. Ari garš ģitāras vads, kuru Knuts, protams, bija pārbaudījis, vai tas nav lietojams. Taču tas bija bojāts. Tas nekas, jo ģitāru vadi bija nedroša prece un nākotne piederēja bezvadu iekārtām. Mamma bija apsolījusi nopirkt Knutam bezvadu pieslēguma ierīci ģitārai, ja vien viņš beigs smēķēt, un tas bija pamudinājis Knutu uzrakstīt dziesmu “She Sure Drives A Hard Bargain”.

-   Vai pašvaldības dienestiem nav par vēlu tagad strādāt? Knuts iejautājās.

-     Mēs esam nodomājuši atsākt mēģinājumus!

-    Mēs?

-     The Young Hopeless.

-     Ak tā? Vai tu ari spēlē?

-    Iepriekšējā sastāvā biju bundzinieks. Kad ienācu, man likās, ka pamaniju divu pārējo puišu muguras, taču tie nozuda liftā!

-     Nē, tie ir menedžeri un koncertu rezervētāji!

-     Tiešām? Varbūt varam izmantot viņu pakalpojumus?

-     Domāju, ka tie neņem jaunus klientus! Mēs pieklauvējām pie viņu durvīm un saņēmām ieteikumu vākties pie velna! Knuts iesmējās, izņēma no paciņas cigareti un iesprauda starp lūpām. Varbūt šis ir smēķētājs un gribētu kopā ar viņu ievilkt kādu dūmu? Mazliet parunāt par mūziku. Vai narkotikām.

-     Es tomēr uzbraukšu augšā un painteresēšos! bundzinieks noteica.

Patiesībā šis puisis vairāk atgādināja vokālistu, nevis bundzinieku. Un Knuts pēkšņi iedomājās, ka tam varētu izdoties aprunāties ar tiem menedžeriem, jo viņš bija tāds… harismātisks. Un, ja tie atvērs šim puisim durvis, varbūt arī viņš, Knuts, paspēs iespraukties līdzi.

-     Es uzbraukšu tev līdzi un parādīšu, kur tas ir!

Puisis brīdi it kā šaubījās, tad pamāja ar galvu.

-     Paldies!

Lielais kravas lifts cēlās tik lēni, ka Knuts paspēja pastāstīt, kādēļ Mesa Boogie pastiprinātājs ir tik draņķīgs: tas sabojājies, tad atkal sācis darboties, un tagad rock’n’roll atkal skanot lieliski.

Viņi iznāca no lifta. Knuts nogriezās pa kreisi un norādīja uz zilajām metāla durvīm, kas šajā stāvā bija vienīgās. Puisis pieklauvēja. Pagāja vairākas sekundes, līdz galvas augstumā pavērās mazs lodziņš un tajās parādījās asinīm pielijušas acis. Viss tāpat kā pagājušajā reizē.

-     Ko vajag?

Puisis pieplaka pie lodziņa, laikam gribēja redzēt, kas atrodas iekšā stāvošajam aiz muguras.

-    Vai jūs nevēlētos angažēt The Young Hopeless! Mēs esam viena no tām grupām, kurām pirmajā stāvā notiek mēģinājumi!

-     Vācieties pie velna un šeit vairs nerādieties! Apjēdzi?

Puisis joprojām stāvēja pie lodziņa, un Knuts varēja redzēt, kā

šaudās viņa acis.

-     Mēs esam diezgan laba grupa. Vai jums patīk Depeche Mode?

Telpā sarkanacainajam aiz muguras atskanēja balss:

-     Kas tur ir, Pelvis?

-     Kaut kāda grupa.

-     Pie velna, dzen tos prom! Nāc šurp, man līdz vienpadsmitiem jābūt mājās!

-    Jūs, puiši, dzirdējāt šefu!

Lodziņš aizcirtās.

Knuts atkāpās četrus soļus līdz liftam un nospieda podziņu. Lifta durvis negribīgi atvērās, un viņš iegāja kabīnē. Bet puisis palika stāvam. Viņš skatījās uz spoguli, ko menedžeri bija piekāruši augstu pie sienas labajā pusē no lifta durvīm. Tajā atspoguļojās viņu metāla durvis Dievs vien zina, kam tas vajadzīgs. Pats par sevi šis nebija pilsētas draudzīgākais rajons, bet, būdami menedžeri, tie bija ārkārtīgi paranoiski. Varbūt viņiem tur glabājās lielas skaidras naudas summas honorāriem. Viņš bija dzirdējis, ka par uzstāšanos lielākajos festivālos slavenas norvēģu grupas saņemot pa pusmiljonam. Vajag tikai vingrināties. Kaut tikai viņš tiktu pie bezvadu tehnikas! Un pie jaunas grupas! Ar dvēseli. Varbūt šis puisis domā

līdzīgi? Viņš beidzot bija ienācis liftā, taču, lai durvis neaizvērtos, turēja roku pie sensoriem. Tad atvilka roku un sāka aplūkot luminiscentās spuldzes pie kabīnes griestiem. Varbūt arī ne. Knuts bija spēlējis kopā ar pietiekami daudziem trakajiem.

Viņš izgāja uz ielas uzsmēķēt, bet puisis atgriezās mēģinājumu telpā, lai to uzkoptu.

Knuts bija apsēdies pagalam sarūsējušas kravas mašīnas kastē, kad no ēkas iznāca puisis.

-     Šķiet, ka pārējie kavējas, bet es nevaru sazināties, akumulators ir tukšs! viņš sacīja, parādīdams mobilo telefonu, kas gan izskatījās gluži jauns. Aiziešu nopirkt cigaretes!

-               Vari paņemt no manējām! Knuts sniedza viņam paciņu.

-    Kādas bungas tev ir? Nē, ļauj minēt! Tu izskaties pēc vecās skolas cilvēka. Ludwig?

Puisis pasmaidīja.

-     Liels paldies, tu esi ļoti laipns! Man vajag Marlborol

Knuts paraustīja plecus. Viņš cienīja cilvēkus, kuri turējās pie savas markas vienalga, vai runa bija par bungām vai cigaretēm. Bet Marlboro? Vai tas nebija tas pats, kas atzīties, ka neproti braukt ar neko citu kā vien Toyota?

-     Miers ar tevi, vecīt! Knuts noteica. Tiksimies!

-     Paldies par palīdzību!

Viņš noskatījās, kā puisis dodas pa oļiem uz vārtu pusi, bet tad pagriežas un nāk atpakaļ.

-     Atcerējos, ka durvju kods ir palicis mobilajā telefonā, viņš mazliet kaunīgi pasmaidīja.

-     Un… tas ir izlādējies! 666S. Es to izdomāju! Vai zini, ko tas nozīmē?

Puisis pamāja.

-     Arizonā tas ir policijas kods pašnāvības apzīmēšanai.

Knuts sāka mirkšķināt acis.

-     Tiešām?

-    Jā. Un “S” nozīmē “suicīds”. Uzzināju no sava tēva!

Knuts noskatījās, kā puisis iziet pa vārtiem ārā, gaišajā vasaras vakarā. Vēja brāzma saviļņoja augsto zāli žogmalē it kā tā būtu

publika, kas līgojas, klausoties ellīgi lēnu balādi. Suicids. Pie velna, tas skanēja daudz labāk nekā 666Sātans!

Pelle skatījās spoguli un berzēja slimo kāju. Viss bija slikti: gan peļņa, gan garastāvoklis un adrese, kuru klients aizmugures sēdekli nupat bija nosaucis. īlas pansija. Viņi joprojām stāvēja Pelles vairāk vai mazāk pastāvīgajā taksometru stāvvietā Gamleblenē.

-     Tu gribi sacīt: patversme? Pelle jautāja.

-    Jā. Tagad to sauc par… jā, patversme.

-    Es nebraucu ne uz vienu patversmi, ja pirms tam nesamaksā! Piedod, bet man ir slikta pieredze!

-     Protams, es nepadomāju!

Pelle vēroja, kā klients, pareizāk potenciālais klients, rakņājas pa kabatu. Pelle bija nosēdējis taksometrā trīspadsmit stundas bez pārtraukuma, taču bija atlikušas vēl divas stundas līdz brīdim, kad viņš varēs braukt uz savu dzīvokli Šveigora ielā, novietot mašīnu un ar saliekamajiem kruķiem, kas gulēja zem sēdekļa, uzklumburēt augšup pa kāpnēm, iemesties gultā un gulēt. Cerams, bez sapņiem. Vai varbūt pasapņot viss atkarīgs no sapņa. Nekad nevarēja paredzēt sapni varēja būt gan debesis, gan elle. Klients sniedza viņam piecdesmitkronu banknoti un sauju ar sīknaudu.

-    Te ir tikai mazliet pāri simtam, ar to nepietiek!

-     Vai ar simtu nepietiek? ar neviltotu izbrīnu pārjautāja tagad jau ne gluži vairs potenciālais klients.

-     Vai sen neesi braucis ar taksometru?

-     Sen. Vairāk man nav, bet varbūt vari aizvest tik tālu, cik pietiek naudas?

-      Protams! Pelle atbildēja un ielika naudu mašīnas cimdu nodalījumā, jo neizskatījās, ka puisis varētu pieprasīt kvīti. Tad piedeva gāzi.

Marta bija viena 323. istabā.

Viņa bija sēdējusi reģistratūrā un redzējusi, kā vispirms aiziet Stigs, pēc tam Jonnijs. Un Stīgām kājās bija viņas dāvinātās melnās kurpes.

Saskaņā ar noteikumiem personāls bez brīdinājuma un iemītnieku atļaujas drīkstēja veikt istabās pārbaudi, ja pastāvēja aizdomas, ka tajās varētu būt ieroči. Bet noteikumi paredzēja arī to, ka tādos gadījumos parasti ir jābūt diviem darbiniekiem. Parasti. Bet ja situācija nebija parasta? Marta paskatījās uz kumodi. Un uz skapi.

Viņa sāka ar kumodi.

Tajā bija apģērbi. Vienīgi Jonnija drēbes viņa zināja, kas pieder Stīgām.

Marta atvēra skapja durvis.

Vienā plauktā, glīti salocīta, gulēja Stīgām iedotā apakšveļa. Mētelis karājās uz drēbju pakaramā. Cepuru plauktiņā gulēja sarkanā sporta soma, kuru viņa bija redzējusi Stīgām, kad tas ieradās. Marta pastiepa rokas, lai to noņemtu, bet pēkšņi viņas skatiens pievērsās zilajiem sporta apaviem skapja apakšā. Viņa palaida vaļā somu, pieliecās un, aizturējusi elpu, pacēla apavus. Sarecējušas asinis. Viņa aplūkoja zoles.

Un uzelpoja. Sirds priecīgi iepukstējās.

Zoles bija pavisam tīras. Uz tām nebija ne mazākā gruzīša.

-     Ko tu te dari?

Sirdij strauji pukstot, Marta pagriezās. Uzlika roku uz krūtīm.

-     Anneš! Viņa pieliecās un iesmējās. Ak Dievs, kā tu mani nobiedēji!

-     Es stāvēju lejā un gaidīju tevi! viņš īgni noteica un iebāza rokas īsās ādas jakas kabatās. Drīz būs pusdesmit!

-     Piedod, es vienkārši aizmirsu par laiku. Mēs saņēmām informāciju, ka vienam no šīs istabas iemītniekiem te glabājas ierocis, un mūsu pienākums ir to pārbaudīt.

Marta bija tik uzbudināta, ka meli plūda paši no sevis.

-     Pienākums? Annešs iespurdzās. Jā, varbūt tiešām ir pienācis laiks sākt mazliet domāt par pienākumiem! Vairums ļaužu, runājot par pienākumiem, ar to domā ģimeni un mājas, nevis darbu tādās vietās kā šī!

Marta nopūtās.

-    Anneš, nesāc nu atkal…

Taču viņa jau redzēja, ka Annešs pat nedomā padoties: kā parasti, viņam vajadzēja tikai dažas sekundes, lai iedegtos.

-    Māte jau sen piedāvā tev darbu savā galerijā! Un es viņai piekrītu! Patiesībā tavai personīgajai izaugsmei būtu lietderīgi satikties ar interesantākiem cilvēkiem, nevis ar šiem atkritumiem!

-     Anneš! Marta pacēla balsi, taču juta, ka ir pārāk nogurusi un vairs nespēj. Viņa piegāja tam klāt un uzlika roku uz pleca. Tu nedrīksti sacīt, ka viņi ir atkritumi! Un esmu jau agrāk teikusi, ka tavai mātei un viņas klientiem es neesmu vajadzīga!

Annešs nokratīja viņas roku.

-    Šiem ļaudīm neesi vajadzīga tu, bet vajag, lai sabiedrība izbeidz ar viņiem auklēties! Narkomāns, velns parāvis, ir Norvēģijas svētā govs!

-    Es neesmu gatava atkal iesaistīties diskusijā! Vai nevari braukt uz mājām pirmais, un, kad te pabeigšu, aizbraukšu ar taksometru?

Bet Annešs sakrustoja rokas uz krūtīm un atspiedās pret durvju stenderi.

-    Kādai diskusijai tu esi gatava, Marta? Esmu mēģinājis likt tev izvēlēties datumu…

-     Ne tagad!

-    Jā, tagad! Manai mātei jāsaplāno vasara un…

-     Es teicu ne tagad!

Marta gribēja viņu izgrūst ārā, bet Annešs atspieda roku pret otru stenderi un nepakustējās.

-     Kas tā par atbildi? Ja viņi maksās…

Marta izslīdēja viņam zem rokas koridorā un sāka iet prom.

-     Ei!

Viņa dzirdēja, kā aizcērtas durvis. Annešs skriešus metās viņai pakaļ, sagrāba Martu aiz rokas, pagrieza pret sevi un pievilka viņu klāt. Viņa sajuta dārgā skūšanās losjona smaržu. Māte bija to uzdāvinājusi Annešam uz Ziemassvētkiem, taču Marta to necieta. Ieraugot melno tukšumu viņa acīs, Martas sirds gandrīz pamira.

-     Tā vienkārši tu no manis neaiziesi! viņš nošņāca.

Marta, aizsargājot seju, bija instinktīvi pacēlusi roku un tagad ieraudzīja viņa sejā apjukumu.

-    Ko tas nozīmē? Viņa balsī ieskanējās metāliskas notis. Tu domā, ka es tev sitīšu?

-     Anneš, es…

-    Divas reizes, viņš nošņāca. Marta sajuta uz savas sejas viņa karsto elpu. Divas reizes deviņu gadu laikā, Marta! Un tu izrīkojies ar mani kā ar nolādētu… kā ar nolādētu sievas sitēju!

-     Laid vaļā, tas…

Viņai aiz muguras kāds ieklepojās. Annešs palaida vaļā Martas roku, nikni paskatījās viņai pār plecu un izspļāva:

-     Kas ir, narkomān? Iesi garām vai neiesi?

Marta pagriezās. Tas bija viņš. Stīgs. Viņš vienkārši stāvēja un gaidīja. Mierīgi skatījās gan uz Annešu, gan uz Martu. Viņa skatiens it kā jautāja. Marta viegli pamāja ar galvu: viss kārtībā.

Stīgs atmāja pretī un pagāja abiem garām. Abi vīrieši cieši vērās viens uz otru. Abi bija vienāda auguma, Annešs plecīgāks, muskuļaināks.

Marta ar skatienu pavadīja pa koridoru aizejošo Stīgu.

Tad viņa atkal pievērsās Annešam. Viņš bija piešķiebis galvu un skatījās uz Martu ar savu ļauno skatienu Marta to ievēroja aizvien biežāk, taču bija nospriedusi, ka tas ir saistīts ar bezizejas sajūtu, ar domu, ka viņa darbs netiek pienācīgi novērtēts.

-     Kas tas bija, velns parāvis?

Agrāk viņš nelamājās.

-     Kas?

-    Jūs it kā… sazinājāties, vai? Kas tas ir par tipu?

Marta gandrīz atviegloti uzelpoja. Vismaz šī teritorija viņai bija pazīstamāka. Greizsirdība. Tajā nekas nebija mainījies kopš viņu iemīlēšanās pusaudžu vecumā, un viņa bija pieradusi atrisināt šīs problēmas. Marta uzlika roku viņam uz pleca.

-     Anneš, tagad beidz muļķoties! Nāc lejā, es paņemšu jaku, un tad brauksim uz mājām. Un šovakar vairs nestrīdēsimies, bet pagatavosim kaut ko vakariņām!

-     Marta, es…

-               Klusu! viņa noteica, taču zināja, ka jau ir guvusi virsroku.

-     Tu kaut ko pagatavosi, bet es ieiešu dušā. Un par kāzām parunāsim rīt. Skaidrs?

Marta redzēja, ka Annešs gatavojas kaut ko iebilst, un uzlika pirkstu viņam uz lūpām. Uz viņa pilnīgajām lūpām, kas Martai tā patika. Viņas pirksti slīdēja zemāk, pāri tumšajiem bārdas rugājiem. Vai viņa būtu iemīlējusi šo greizsirdību? Marta vairs neatcerējās.

Kad abi iesēdās mašīnā, Annešs atkal bija mierīgs. Šo BMW viņš bija nopircis pret Martas gribu, domādams, ka viņai šī mašīna patiks, kad sajutīs, cik tā ir ērta, it īpaši ilgāku braucienu laikā. Un tā bija uzticama. Kad Annešs to iedarbināja, Marta atkal ieraudzīja viņu. Viņš iznāca pa durvīm un aizsteidzās pāri ielai austrumu virzienā. Plecā viņam karājās sarkanā soma.

20.    NODAĻA

>

Sīmons pabrauca garām laukam ar futbola laukumiem un iegriezās savā ielā. Varēja redzēt, ka kaimiņš atkal grilē. Skaļās, saules un alus iemarinētās smieklu šaltis izcēla viņu apkārtnes vasaras klusumu. Vairumam māju logi bija tumši, un uz ielas vientuļa stāvēja tikai viena mašīna.

-     Esam atbraukuši, Sīmons ieteicās un piebrauca pie garāžas.

Viņš pats nezināja, kādēļ to saka. Else lieliski varēja redzēt, ka

viņi pārbraukuši mājās.

-    Pateicos par filmu, Else sacīja un uzlika plaukstu viņa rokai uz ātrumu pārslēga, it kā Sīmons būtu pavadījis viņu līdz vārtiem un gatavotos atstāt.

Nekad! Sīmons nodomāja un uzsmaidīja sievai. Interesanti, cik daudz viņa redzēja no tā, kas notika uz ekrāna? Doties uz kino bija viņas ideja. Filmas laikā viņš vairākkārt bija paskatījies uz Elsi un ievērojis, ka viņa vismaz smejas īstajās vietās, kur tiešām jāsmejas. Bet Vudija Allena humors vairāk saistījās ar dialogiem, nevis vizuālām situācijām. Jā, jā, un tomēr viņi bija lieliski pavadījuši vakaru! Vēl vienu jauku vakaru.

-    Manuprāt, tev pietrūka Mias Farovas, viņa šķelmīgi noteica.

Sīmons iesmējās. Tas bija viņu joks. Pirmā filma, uz kuru viņš

bija aizvedis Elsi, bija Polanska pretīgā, ģeniālā filma Rozmarijas bērns, kurā Mia Farova dzemdē bērnu, kas, kā izrādās, ir sātana dēls. Else bija satraukta un ilgi uzskatīja, ka šādā veidā Sīmons cenšas pateikt, ka nevēlas bērnus, īpaši pēc tam, kad uzstāja, lai viņi noskatītos šo filmu vēlreiz. Tikai vēlāk pēc ceturtās Allena

filmas ar Miu Farovu galvenajā lomā Else bija sapratusi, ka Simonu interesē Farova, nevis sātana dēli.

Ejot no mašīnas uz mājas ārdurvīm, Sīmons pamanīja uz ielas gaismas zibsni. īsu, līdzīgu bākas gaismai. No stāvošās mašīnas.

-     Kas tas bija? Else jautāja.

-    Es nezinu, Sīmons atbildēja un atslēdza ārdurvis. Vai uzliksi vārīties kafiju? Es tūlīt nākšu.

Sīmons atstāja sievu un izgāja uz ielas. Viņš bija redzējis, kā mašīna piebrauc, taču tā nepiederēja nevienam viņu ielā. Arī blakusielās. Oslo pilsētā limuzīni ir vēstniecībām, karaļnamam vai ministriem. Viņš pazina vēl tikai vienu cilvēku, kurš braukāja pa pilsētu mašīnā ar aptumšotiem stikliem, ērtu vietu kājām un personīgo šoferi. Ar šoferi, kurš nupat bija izkāpis un atvēris Simonām mašīnas aizmugurējās durvis.

Sīmons pieliecās, bet palika stāvam ārpusē. Mazajam vīriņam, kurš sēdēja salonā, bija smails deguns apaļajā sejā ar sārtiem vaigiem. Tādus parasti dēvē par patīkamiem cilvēkiem. Zilais bleizers ar zelta pogām 80. gados iecienīts apģērbs starp norvēģu finansistiem, rēderiem un salkaniem dziedātājiem vienmēr uzvedināja Simonu uz domām, vai tikai visiem norvēģu vīriešiem nav kāds kluss sapnis kļūt par kuģu kapteiņiem.

-    Labvakar, komisār Kefas! mazais cilvēciņš ierunājās smalkā, mundrā balsī.

-     Ko tu dari manā ielā, Nestor? Te nav neviena, kurš vēlētos pirkt tavu draņķi!

-     Ai, ai! Vēl joprojām tas pats sīkstais policijas karotājs, ko?

-     Dod man iemeslu tevi arestēt, un es to izdarīšu!

-    Ja palīdzēt grūtībās nokļuvušam cilvēkam likums neaizliedz, tad, manuprāt, tas nebūs vajadzīgs. Vai nevēlies iesēsties mašīnā, Kefas, lai mēs varētu mierīgi un netraucēti parunāt?

-     Neredzu, kādēļ lai es to darītu.

-     Vai tu arī slikti redzi?

Sīmons skatījās uz Nestoru. īsas rociņas pie maza, resna torsa. Bet bleizera piedurknes tomēr bija tik īsas, ka varēja redzēt zelta aproču pogas iniciāļu “SN” veidā. Viņš apgalvoja, ka esot ukrainis,

bet policijas dosjē materiāli par Hugo Nestoru liecināja, ka viņš ir dzimis un uzaudzis Flūrē Norvēģijā un cēlies no norvēģu zvejnieku dzimtas. Sākotnējais uzvārds Hansens vēlāk ticis nomainīts. Viņš nekad nav ilgi uzturējies ārzemēs, izņemot īsas, nepabeigtas studijas ekonomikā Lundā Zviedrijā. Kas to lai zina, kur viņš ieguvis savu dīvaino akcentu, bet ukraiņu akcents tas nebija.

-     Interesanti, vai tava jaunā sieva zina, kuriem aktieriem bija kādas lomas, Kefas? Bet viņa droši vien bija dzirdējusi, ka pats Allens filmā nepiedalījās? Tas ebrejs taču tik pretīgi pļāpā! Nav tā, ka man būtu kaut kas pret atsevišķiem indivīdiem, taču uzskatu, ka Hitleram bija taisnība, runājot par tiem kā par rasi. Tāpat ir ar slāviem. Kaut ari es pats esmu austrumslāvs, tomēr domāju, ka viņš nekļūdījās, sakot, ka slāvi nav spējīgi sevi vadīt. Kā rase! Šis Allens vai viņš nav arī pedofils?

Dosjē materiālos bija informācija, ka Hugo Nestors esot pilsētas narkotiku tirdzniecības un pārvadājumu galvenais operators. Nekad nav bijis tiesāts, nav saukts pie atbildības un nekad nav turēts aizdomās. Viņš, šis velna zutis, bija pārāk izmanīgs un piesardzīgs!

-     Es nezinu, Nestor! Zinu tikai to, ka klīst baumas, ka tie bija tavi vīri, kas likvidēja cietuma mācītāju!

Nestors iecietīgi pasmaidīja.

-      Vai baumu izplatīšana nav zem tavas pašcieņas, Kefas? Tev taču atšķirībā no taviem kolēģiem mazliet piemīt ari stila izjūta. Ja tev būtu kaut kas vairāk par baumām, piemēram, kāds ticams liecinieks, kurš varētu stāties tiesas priekšā un norādīt uz kādu, tad tu noteikti būtu šo “kādu” arestējis. Vai ne?

Zutis.

-    Vienalga, man ir kāds piedāvājums tev un tavai sievai, un tas nozīmē ātru naudu. Pietiekami daudz naudas, piemēram, diezgan dārgai acu operācijai!

Sīmons norija siekalas. Atbildot juta, cik aizsmakusi skan viņa balss:

-     Vai tev to pastastīja Fredriks?

-     Tavs bijušais kolēģis no Ekonomisko noziegumu pārvaldes? Ļauj man sacīt tā: esmu dzirdējis baumas par tavu vajadzību! Ja tu

vērsīsies pie viņa ar tādu jautājumu, tad droši vien tāpēc, lai tas sasniegtu tādas ausis kā manējās. Vai ne, Kefas? Viņš pasmaidīja.

-    Vienalga. Man ir risinājums, kas, manuprāt, būtu izdevīgs mums abiem. Nu, vai nevēlies iesēsties mašīnā?

Sīmons pieskārās mašīnas durvīm un redzēja, ka Nestors automātiski pavirzās tālāk, it kā atbrīvojot viņam vairāk vietas. Sīmons koncentrējās, lai elpotu mierīgi un dusmas neliktu viņa balsij pārāk stipri ietrīcēties.

-     Turpini runāt, Nestor! Dod man beidzot iespēju tevi arestēt!

Nestors jautājoši pacēla uzaci.

-     Kas gan tam būtu par iemeslu, komisār Kefas?

-     Oficiālas amatpersonas uzpirkšanas mēģinājums!

-     Uzpirkšana? Nestors īsi, spiedzīgi iesmējās. Sauksim to par lietišķu piedāvājumu, Kefas! Tu redzēsi, ka mēs…

Sīmons pārējo nedzirdēja, jo limuzīnam iekšpusē acīmredzot bija laba skaņu izolācija. Viņš neatskatoties devās projām. Vēlējās, kaut būtu aizcirtis mašīnas durvis vēl mazliet spēcīgāk. Viņš dzirdēja, kā mašīna ierūcas un tās riepas nočirkst uz grants pie asfalta malas.

-     Tu izskaties satraukts, dārgais! Else ierunājās, kad viņš ar kafijas krūzīti rokā bija apsēdies virtuvē pie galda. Kas tur bija?

-    Viens bija apmaldījies, Sīmons atbildēja. Es izstāstīju, kur tam jābrauc.

Else, iedama viegliem soļiem, atnesa kafijkannu. Sīmons skatījās ārā pa logu. Tagad iela bija tukša. Šajā mirklī viņš juta, ka gumu pārņem degošas sāpes.

-     Velns!

Viņš izsita kafijkannu Elsei no rokām, un tā ar troksni nokrita uz grīdas. Sīmons sāka kliegt:

-     Velns! Sieviete, tu lej man virsū verdošu kafiju! Vai esi… vai esi… Daļa no viņa smadzenēm jau bija reaģējusi un mēģināja šos vārdus paņemt atpakaļ, bet, tāpat kā ar tās mašīnas durvīm, viņš negribēja, viņš atteicās, viņš gribēja iznicināt, iegrūst nazi pats sev. Un viņai.

-     …akla!

Virtuvē iestājās klusums. Varēja dzirdēt, kā kafijkannas vāciņš ripo pa linoleju un kā guldzēdama iztek kafija. Nē! To taču viņš negribēja! Tikai ne to!

-     Piedod, Else, es…

Viņš piecēlās, lai apskautu sievu, bet Else jau devās pie izlietnes. Atgrieza aukstā ūdens krānu un pabāza zem tā dvieli.

-     Nolaid bikses, Simon, es…

Viņš apskāva sievu no mugurpuses. Piespieda pieri viņas pakausim. Nočukstēja:

-     Piedod, piedod! Mīļā, vai vari man piedot? Es… es vienkārši nezinu, kā rikoties! Man vajadzētu kaut ko darīt tavā labā, bet es… es nevaru, es nezinu, es…

Sīmons vēl nedzirdēja raudas, tikai juta, ka tās sadrebina Elses ķermeni un pārņem arī viņu. Sajuta kaklā kamolu un apspieda pats savas asaras, nezinādams, vai viņam tas izdevies. Abi stāvēja un trīcēja.

-    Jāatvainojas ir man! viņa šņukstēja. Tev vajadzēja dabūt kādu labāku, nevis tādu, kas… kas tevi noplaucē!

-     Bet nav nevienas labākas! Sīmons nočukstēja. Tādēļ viss ir kārtībā, vari mani plaucēt, cik vien vēlies, es tevi vaļā nelaidīšu. Okay?

Sīmons juta, ka viņa zina: viņš nemelo. Zina to, ka viņš darīs visu, izturēs visu, upurēs visu.

Viņš vienkārši nebija spējis.

Ārā, tumsā, skanēja kaimiņa attālās, ekstātiskās smieklu šaltis, bet no Elses acīm ritēja asaras.

Kalle paskatījās pulkstenī. Desmit minūtes pāri pusvienpadsmitiem. Diena bija izdevusies, jo tika pārdots vairāk superboy nekā parasti pa visu nedēļas nogali, tādēļ rēķināšana un jaunu paciņu fasēšana prasīja mazliet ilgāku laiku. Viņš noņēma sejas masku tādas viņi lietoja, kad uz sola šajā vienkāršajā, divdesmit kvadrātmetru lielajā telpā, kas reizē bija gan kantoris, gan narkotiku rūpnīca, gan banka, tika dalītas un jauktas narkotikas. Tās, protams, jau pirms saņemšanas bija ar piejaukumu, bet superboy bija vistīrākā

viela, ar kādu viņš savas dīlera karjeras laikā bija saskāries. Tik tīra: ja viņi nelietotu sejas maskas, tad ne vien apdullinātos, bet, jaucot brūni balto pulveriti un ieelpojot tā putekļus, ari nomirtu. Viņš ielika sejas maskas seifa pie naudas kaudzītēm un narkotiku paciņām. Varbūt piezvanīt Verai un pateikt, ka aizkavēsies? Vai nebūtu pienācis laiks likt viņai saprast, kurš ir šefs, kas nes mājās naudu un var nākt un iet, neattaisnojoties par katru nolādēto soli?

Kalle palūdza Pelvisam pārbaudīt koridoru.

Attālums no viņu dzelzs durvīm līdz liftam koridora labajā pusē bija tikai divi trīs metri. Durvis koridora galā veda uz kāpnēm, bet tām pārkāpjot visus ugunsdzēsības noteikumu priekšrakstus viņi bija aizlikuši priekšā ķēdi, un tās vienmēr bija slēgtas.

-     Cassius, check the parking place!' Kalle, slēdzot ciet seifu, iesaucās.

Nelielajā telpā neiekļuva nekādas citas skaņas, izņemot atbalsis no mēģinājumu zāles pirmajā stāvā, bet viņam patika kliegt. Kasiuss bija pats lielākais un resnākais afrikānis pilsētā ar tik lielu un bezveidīgu ķermeni, ka bija grūti saprast, kur kāda ķermeņa daļa atrodas. Bet, ja tikai desmit procenti no ķermeņa masas bija muskuļi, tad ar to pietika, lai apturētu gandrīz jebkuru.

-    No cars, no people at the parking lot,2 Kasiuss, palūrējis starp loga dzelzs restēm, atbildēja.

-    Koridors ir brīvs! paskatījies pa durvju lodziņu, Pelviss konstatēja.

Kalle grozīja koda atslēgu, izbaudot tās vienmērīgo, eļļaino pretestību un vieglos tikšķus. Kods viņam turējās prātā vienīgi tur -, tas nekur nebija pierakstīts, tā ciparos nebija loģikas: ne dzimšanas dienu datumi, ne arī citas muļķības.

-     Tad iesim! viņš noteica un izslējās. Have your gun ready, both of you.3

Tie jautājoši paskatījās uz Kaili.

1 Kasius, pārbaudi stāvvietu! (Ang/u vai.)

2 Stāvvietā nav ne mašīnu, ne cilvēku. (Angļu vai)

3 Turiet ieročus gatavībā, abi! (Angļu vai.)

Kalle neko nebija teicis, bet nemieru viesa acis, kuras viņš bija redzējis durvju lodziņā. Kalle zināja, ka tās ieraudzījušas viņu sēžam pie galda. Okey, protams, tas varēja būt tikai kāds puisis no sliktas grupas, kas sapņo par menedžeri, nekā briesmīga. Bet uz galda gulēja pietiekami daudz naudas un narkotiku, lai jebkuram idiotam sagribētos izmēģināt laimi. Cerams, šis tips būs pamanījis ari divas uz galda gulošās pistoles, kas pieder Kasiusam un Pelvisam.

Kalle piegāja pie durvīm. Tās varēja atslēgt tikai ar viņa atslēgu, arī no iekšpuses. Tas nozīmēja, ka Kalle varēja telpā strādājošos ieslēgt reizēs, kad pašam vajadzēja iziet. Restes loga priekšā nevarēja atvērt. īsi sakot, neviens, kurš strādāja pie Kalles, nevarēja aizbēgt ne ar naudu, ne ar narkotikām. Vai ielaist nelūgtus viesus.

Viņš paskatījās pa lodziņu. Ne tāpēc, ka neatcerētos Pelvisa nupat sacīto, ka ceļš ir brīvs. Viņš vienkārši bija pārliecināts, ka Pelviss spētu ar viltu piespiest savu šefu atvērt durvis, ja vien kāds viņam par to pietiekami labi samaksātu. Pie joda Kalle rīkotos tieši tāpat! Būtu rīkojies tāpat.

Ārpusē neviena neredzēja. Kalle ielūkojās spogulī, ko bija pielicis pie pretējās sienas, lai neviens nespētu noslēpties, piespiežoties pie durvīm zem lodziņa. Vāji apgaismotais koridors bija tukšs. Viņš pagrieza durvju atslēgu un pavēra tās, lai iziet abi pārējie. Pelviss devās ārā pirmais, viņam sekoja Kasiuss un tad pats Kalle. Viņš pagriezās, lai aizslēgtu durvis.

-     Kas par ve.J atskanēja Pelvisa balss.

Kalle paskatījās un tikai tagad ieraudzīja to, ko redzesleņķa dēļ nebija pamanījis pa lodziņu: lifta durvis bija vaļā. Taču viņš joprojām neredzēja, vai kabīnē kāds ir, jo gaisma tajā bija izslēgta. Blāvajā koridora gaismā viņš saskatīja vienīgi kaut ko baltu vienā lifta durvju pusē. Līmlenti. Pie lifta durvju sensoriem. Un stikla lauskas uz grīdas.

-     Uzmani…

Bet Pelviss jau bija paspēris trīs soļus lifta virzienā.

Kalles smadzenes vispirms piereģistrēja liesmiņu lifta kabīnes tumsā un tikai tad saņēma signālu par šāvienu.

Pelvisa galva sašķiebās uz sāniem, it kā kāds būtu iecirtis viņam pļauku. Viņš paskatījās uz Kaili ar izbrīna pilnu sejas izteiksmi. Likās, ka uz vaiga viņam parādījusies trešā acs. Tad dzīvība viņu pameta un ķermenis sabruka kā mētelis, ko novilcis tā īpašnieks.

-     Kasius! Šauj, nolādēts…!

Kalle uztraukumā aizmirsa, ka Kasiuss nerunā norvēģiski, bet acīmredzot tam nebija nozīmes, jo viņš jau bija pavērsis pistoli pret lifta tumsu un nospiedis mēlīti. Kalle sajuta asas sāpes krūtīs. Nekad agrāk viņš nebija atradies nepareizajā pistoles pusē, bet tagad zināja, kādēļ tie, pret kuriem viņš pavērsis stobru, bija sastinguši tik komiskās pozās, it kā būtu aplieti ar cementu. Sāpes krūtīs kļuva plašākas, viņš nespēja paelpot, bet vajadzēja tikt iekšā, jo aiz necauršaujamām durvīm bija gaiss, drošība un neuzlaužama atslēga. Bet roka neklausīja, viņš nespēja iebāzt atslēgu slēdzenē. Viņš jutās kā sapnī, it kā kustētos zem ūdens. Par laimi, viņu aizsedza Kasiusa milzīgais ķermenis. Tas šāva bez mitas. Beidzot atslēga ieslīdēja caurumā, un Kalle, to pagriezis, atrāva durvis un iešmauca iekšā. Nākamajam šāvienam bija citāda skaņa, un Kalle saprata, ka tā nāk no lifta kabīnes. Viņš strauji pagriezās, lai aizcirstu durvis ciet, bet tās atdūrās pret Kasiusu, kurš jau bija paspējis iebīdīt durvju spraugā pusi no pleca un roku resnu kā augšstilbs. Nolādēts! Viņš mēģināja to izgrūst ārā, bet Kasiuss gandrīz jau bija iekšā.

-     Nāc taču iekšā, nolāpitais gļēvuli! Kalle iešņācās un pavēra durvis.

Afrikānis ievēlās kā uzrūgusi mīkla, kas krīt pāri trauka malām. Viņa ķermeņa masa izplūda uz sliekšņa un tā iekšpusē. Kalle ielūkojās viņa stiklainajās acīs. Tās bija izspiedušās kā sausumā izmestai dziļūdens zivij. Viņa mute, neizdvešot ne skaņas, plātījās.

-     Kasius!

Kā atbilde uz afrikāņa lūpām ar mitru plaukšķi pārsprāga liels, sarkans gaisa burbulis. Kalle ar kājām atspiedās pret sienu un mēģināja izgrūst melnādaino kalnu ārā, lai varētu aizvērt durvis. Tas neizdevās. Viņš noliecās un pamēģināja to ievilkt iekšā. Pārāk smags. Koridorā atskanēja viegli soļi. Pistole! Kasiuss bija nokritis tā, ka viņa roka ar ieroci atradās zem ķermeņa. Kalle apsēdās uz

līķa jāšus un izmisīgi mēģināja pabāzt roku apakšā, bet katrai tauku krokai sekoja nākamā, un pistoles nebija. Ar roku ieracies taukos līdz elkonim, viņš dzirdēja, ka soļi koridorā kļūst straujāki. Kalle saprata, kas tūlīt notiks, un mēģināja glābties, taču bija jau par vēlu: durvis triecās pret viņa pieri un viss satumsa.

Kad Kalle atvēra acis, viņš gulēja uz muguras un blenza uz kādu tipu džemperī ar kapuci, dzeltenos virtuves cimdos un pistoli rokā, kas tēmēja tieši uz viņu. Kalle pagrieza galvu, taču neredzēja neko citu kā vien Kasiusu, kura ķermenis līdz pusei gulēja šaipus durvīm. Un tagad viņš ieraudzīja arī pistoles stobru, kas rēgojās zem Kasiusa vēdera.

-     Ko tu gribi?

-     Lai tu atvērtu seifu! Tev atlikušas vēl septiņas sekundes!

-     Septiņas?

-     Es sāku skaitīt, pirms tu biji pamodies. Sešas!

Kalle pietrausās kājās. Reiba galva, bet viņš devās pie seifa.

-     Piecas!

Viņš pagrieza koda atslēgu.

-     Četras!

Vēl viens cipars, seifs būs vaļā, un nauda nozudīs. Naudu viņam personīgi vajadzēs atdot, jo tādi bija spēles noteikumi.

-     Trīs!

Kalle vilcinājās. Kaut varētu tikt līdz pistolei zem Kasiusa ķermeņa!

-     Divas!

Vai viņš tiešām šautu vai tikai blefo?

-     Viena!

Šis tips, acis nepamirkšķinādams, bija nogalinājis divus. Ko gan nozīmēja trešais?

-     Tā… Kalle sacīja un pakāpās sāņus.

Viņš nespēja paskatīties uz naudas kaudzi un narkotiku paciņām.

-     Saliec visu šeit! -r svešais pavēlēja un sniedza tam sarkanu sporta somu.

Kalle darīja, kā viņam lika. Ne pārāk ātri, ne pārāk lēni. Viņš tikai pārvietoja seifa saturu uz somu, bet smadzenes automātiski skaitīja. Simttūkstoš kronu. Divsimt tūkstoši…

Kad viņš bija beidzis, puisis lika viņam nomest somu uz grīdas. Kalle rīkojās, kā pavēlēts. Šajā mirklī viņš saprata: ja uz viņu šaus, tad tas notiks tagad. Šeit. Viņš tam nebija vairs vajadzīgs. Kalle paspēra divus soļus tuvāk Kasiusam. Tūlīt jādabū pistole!

-    Ja tu to nedarīsi, tad tevi nenošaušu! uzbrucējs sacīja.

Ka tevi jupis, vai viņš prata lasīt domas?

-     Liec rokas aiz galvas un izej koridorā!

Kalle vilcinājās. Vai tas varētu nozīmēt, ka viņš nodomājis ļaut tam dzīvot? Viņš pārkāpa Kasiusam pāri.

-     Ar seju pret sienu un rokas aiz galvas!

Kalle vēlreiz paklausīja. Pagriezis galvu, viņš redzēja, ka puisis jau ir pievācis Pelvisa pistoli un tagad ir pietupies, ar roku taustīdams zem Kasiusa, reizē nenovēršot skatienu no Kalles. Galu galā izmakšķerēja arī Kasiusa pistoli.

-     Izņem lodi no tās sienas, lūdzu! viņš pavēlēja un norādīja vietu.

Kalle tagad atcerējās, kur bija viņu redzējis. Tas bija skrējējs, pie upes. Droši vien izsekojis viņus. Kalle pacēla galvu un ieraudzīja apmetumā iestrēgušo deformētās lodes galu. Smalki asins pilieni bija pašķīduši no sienas līdz pat to avotam: līdz Pelvisa galvai. Lodei nav bijis liels ātrums, un Kalle to spēja izurbināt ar nagu.

-     Dod šurp! puisis sacīja un ar brīvo roku pievāca lodi. Tagad tev jāatrod mana otrā lode un divas tukšās čaulītes! Tev ir trīsdesmit sekundes laika!

-     Varbūt otrā lode ir Kasiusa ķermenī?

-     Es tā nedomāju. Divdesmit deviņas!

-     Paraugies uz šo gaļas kalnu, cilvēk!

-     Divdesmit astoņas sekundes!

Kalle nometās ceļos un sāka meklēt. Kādēļ gan viņš, velns parāvis, nebija atļāvies iegādāties gaišākas spuldzes!

Pie skaitļa “trīspadsmit” viņš bija atradis četras Kasiusa tukšās čaulītes un vienu tā puiša. Pie “septiņi” viņš bija atradis otru lodi, kas tika šauta uz viņiem, acīmredzot tā bija izgājusi cauri Kasiusam un trāpījusi metāla durvīs, jo tajās bija neliela skrambiņa.

Kad laiks bija iztecējis, Kalle joprojām nebija atradis pēdējo tukšo čaulīti.

Viņš aizvēra acis. Juta, kā viens mazliet pacietais plakstiņš berzējas gar acābolu. Viņš lūdza Dievu, lai tas ļautu vēl nodzīvot kaut vienu dienu. Izdzirdēja šāvienu, tomēr sāpes nesajuta. Atvēra acis un konstatēja, ka joprojām stāv četrrāpus uz grīdas.

Puisis atvirzīja Pelvisa pistoles stobru no Kasiusa.

Pie joda, šis tips drošības dēļ bija vēlreiz izšāvis uz Kasiusu! Ar Pelvisa pistoli! Un tagad viņš piegāja pie Pelvisa, pielika Kasiusa pistoli tur, kur bija iegājusi pirmā lode, pielāgoja leņķi un izšāva.

-    Velns! Kalle iekliedzās un izdzirdēja raudas pats savā balsī.

Tad šis tips ielika abas pistoles savā sarkanajā somā un pamāja

Kāliem ar savējo.

-     Nāc! Iesim uz liftu!

Lifts. Stikla lauskas. Tam jānotiek liftā. Viņam jāpieveic šis slepkava liftā.

Viņi iegāja liftā, un koridora gaismā Kalle ieraudzīja stikla lauskas uz kabīnes grīdas. Viņš nolūkoja kādu garenu šķembu, kas likās ļoti piemērota iecerētajam darbiņam. Kad durvis aizvērsies, iestāsies piķa melna tumsa, un viņam vajadzēs tikai noliekties, sagrābt šo stikla gabalu un ātri to novēcināt. Vajadzēs…

Durvis aizvērās. Puisis pabāza pistoli aiz bikšu jostas. Lieliski! Viņu varēs noslaktēt kā vistu! Kļuva tumšs. Kalle noliecās. Pirksti sataustīja stikla šķembu. Viņš izslējās un tad tika sagrābts.

Kalle nezināja, kas tas ir par tvērienu, bet viņš bija tā sažņaugts, ka nespēja pakustināt pat pirkstu. Viņš mēģināja izrauties, bet sajūta bija tāda, it kā virves mezglu vilktu aiz nepareizā gala: tvēriens kļuva spēcīgāks, un neizturami iesāpējās kakls un rokas. Stikla gabals izslīdēja viņam no rokas. Droši vien te bija kaut kas no cīņu sporta paņēmieniem. Lifts sakustējās.

Durvis atkal atvērās, un viņi izdzirdēja nebeidzamos basa dārdus. Tvēriens atslāba. Kalle atvēra muti un sāka kampt gaisu. Pret viņu atkal tika pavērsta pistole un tika pavēlēts doties ārā koridorā.

Kalle tika iestumts vienā no tukšajām mēģinājumu telpām, kurā viņam lika apsēsties uz grīdas ar muguru pret apsildes radiatoriem.

Viņš nekustīgi sēdēja un blenza uz basa bungām ar uzrakstu The Young Hopeless, tikmēr viņa gūstītājs ar garu, melnu vadu sēja Kaili pie radiatora. Nebija iemesla pretoties šķiet, viņa plānos neietilpa nogalināt, jo tad Kalle jau būtu miris. Naudu un narkotikas varēs kompensēt. Protams, zaudējumi būs jāsedz viņam pašam, taču šobrīd viņš vairāk prātoja par to, kā lai ieskaidro Verai, ka tuvākajā nākotnē diezin vai izdosies šopinga tūre uz kādu no lielajām pilsētām. Puisis bija pacēlis no grīdas divas ģitāras stīgas. Resnāko stīgu viņš savilka Kāliem ap galvu pie virsdegunes, bet tievāko virs zoda. Stīgu galus acīmredzot piesēja pie radiatora viņam aiz muguras, jo Kalle juta, kā tievās stigas metāls iegriežas ādā un spiež uz apakšžokļa smaganām.

-     Pakustini galvu! puisis sacīja.

Viņam nācās runāt skaļā balsī, jo telpā valdīja troksnis, ko radīja no koridora ieplūstošā mūzika. Kalle mēģināja pakustināt galvu, taču ģitāras stīgas bija pārāk cieši savilktas.

-     Labi.

Puisis uzlika ventilatoru uz bungu paliktņa, ieslēdza to un pavērsa pret Kalles seju. Kalle, sargājoties no gaisa plūsmas, aizvēra acis un juta, ka sviedri izzūd. Kad viņš tās atkal atvēra, puisis bija nolicis vienu no kilogramīgajiem neatšķaidītā superboy maisiņiem ventilatora priekšā uz galda, bet pats uzvilcis savu džemperi pāri degunam un mutei. Ko, pie velna, viņš gatavojas darīt? Tad Kalle pamanīja gareno stikla lausku.

Likās, ka viņa sirdi sagrābtu ledaina roka.

Viņš zināja, kas notiks.

Puisis novēcināja aso stikla gabaliņu. Kalle sastinga. Stikla asais gals trāpīja polietilēna maisiņam un pārplēsa to. Nākamajā mirklī gaiss piepildījās ar balto pulveri. Kāliem tas nokļuva acīs, mutē, degunā. Viņš aizvēra muti, bet uznāca klepus lēkme. Viņš vēlreiz aizvēra muti. Sajuta pulvera rūgto garšu. Tas jau bija nosēdies uz gļotādas, kas sūrstēja un dedzināja. Viela jau sāka nonākt asinīs.

Pelles un viņa sievas fotogrāfija bija piestiprināta mašīnas paneļa kreisajā pusē, starp stūri un durvīm. Pelle pārlaida pirkstu gludajai,

taukainajai virsmai. Viņš bija atgriezies savā stāvvietā Gamlebienē, bet tas nelīdzēja: valdīja vasarīgs klusums, un izsaukumi, kas parādījās monitorā, nāca no citām pilsētas malām. Bet radās cerība viņš ieraudzīja cilvēku, kurš nupat iznāca pa vecās fabrikas teritorijas vārtiem. Viņš gāja mērķtiecīgi un ātri, kas nozīmēja to, ka viņš steidzas un grib noķert vienīgo taksometru šajā stāvvietā, kamēr nav nodzisusi spuldzīte uz jumta un tas nav nozudis. Bet pēkšņi viņš apstājās un, atspiedies pret mājas sienu, pieliecās tieši zem laternas, un Pelle redzēja, kā uz asfalta izšļācas viņa kuņģa saturs. Velns, ja tas notiktu mašīnā! Puisis stāvēja salīcis un vēma. Pellem daudzkārt tā bija gadījies: tikai skatoties vien viņš sajuta mutē žults garšu. Tad vīrietis noslaucīja muti ar džempera piedurkni, izslējās, uzmeta atkal plecā somas siksnu un sāka nākt uz Pelles pusi. Un tikai tad, kad tas bija pienācis tuvāk, Pelle saprata, ka šis ir tas pats tips, kuru viņš bija vedis pavisam nesen. Tas, kuram nebija pieticis naudas līdz pansijai. Un tagad viņš māja Pellem, ka vēlas braukt. Pelle nospieda pogu, kas bloķēja visas durvis, un mazliet pavēra logu. Nogaidīja, līdz viņš pienāks pie mašīnas un nesekmigi centīsies atvērt durvis.

-    Sorry, draugs, es nebraukšu!

-     Lūdzu?

Pelle uzlūkoja viņu. Uz vaigiem manīja asaru pēdas. Velns viņu zina, kas bija noticis, bet tas Pelli neinteresēja. Okay, varbūt ir noticis kaut kas bēdīgs, bet, ja viņš vērs durvis citu nelaimju priekšā, tad taksometra šoferim Oslo pilsētā neizdzīvot.

-     Klausies! Es redzēju, kā tu vēmi! Vemšana mašīnā tev maksās tūkstoš kronu, bet man zaudētu darba dienu. Pēdējo reizi, kad izkāpi no šīs mašīnas, tev nebija naudas. Tāpēc nebraukšu, okay?

Pelle ļāva logam aizvērties. Viņš skatījās sev priekšā un cerēja, ka puisis necels brēku un dosies prom. Ja būs nepieciešams, bija gatavs braukt prom. Velns, kā viņam šovakar sāpēja kāja! Ar sānu redzi viņš pamanīja, ka puisis atver somu, kaut ko izņem un piespiež pie durvju stikla.

Pelle nedaudz pagrieza galvu. Tā bija tūkstoškronu banknote.

Pelle papurināja galvu, taču puisis turpināja stāvēt. Nekustīgi. Gaidīja. Patiesībā Pelle neuztraucās, jo pirmajā reizē puisis nebija trokšņojis. Gluži pretēji tā vietā, lai lūgtu Pelli pavest vēl mazu gabaliņu, kā to darīja vairums, kuriem nepietika naudas, viņš bija pateicies, kad Pelle apstājās un izlaida viņu ārā, tiklīdz skaitītājs uzrādīja summu, kādu tas viņam bija iedevis. Viņš bija pateicies tik sirsnīgi, ka Pellem radās sirdsapziņas pārmetumi par to, ka nav aizvedis viņu līdz pansijai, jo tas aizņemtu tikai divas minūtes.

Pelle nopūtās. Nospieda pogu un atbloķēja durvis.

Jaunais vīrietis ieslīdēja aizmugures sēdeklī.

-     Liels, liels paldies!

-     Labi! Uz kurieni?

-    Vispirms uz Bergu, lūdzu! Ja būsi tik laipns un uzgaidīsi, tad tur es kaut ko atstāšu. Pēc tam uz īlas pansiju. Protams, es samaksāšu jau iepriekš!

-     Nav vajadzīgs, Pelle sacīja un iedarbināja mašīnu.

Sievai taisnība: viņš bija pārāk labs šai pasaulei.

TRESA DAĻA

..

21.    NODAĻA

»

Pulkstenis rādīja desmit no rīta. Saule jau sen apspīdēja Valdemāra Trānes ielu, kurā Marta apturēja savu Golf-Cabriolet. Viņa izkāpa, viegliem soļiem pagāja garām konditorejai un devās uz īlas pansijas kafejnīcu. Marta ievēroja, ka daži no vīriešiem un pat vairākas sievietes paskatās uz viņu. Tur nebija nekā neparasta, taču šodien, šķiet, viņai tika pievērsta īpaša uzmanība. Viņa to pamatoja ar savu acīm redzami labo garastāvokli, taču tā iemeslu Marta neprata izskaidrot. Viņa bija strīdējusies ar savu nākamo vīramāti par laulību datumu, ar Grēti pansijas vadītāju par dežūru sadali un ar Annešu vispār par visu. Varbūt lieliskais garastāvoklis radās tikai tāpēc, ka viņa bija brīva, jo Annešs ar māti bija devies uz vasarnīcu pavadīt brīvdienas, un vismaz divas dienas saulīte spīdēs viņai vienai.

Ieejot kafejnīcā, Marta redzēja, kā paceļas visu paranoiķu galvas. Visu, izņemot vienu. Viņa pasmaidīja, atbildēja sveicieniem un, piegājusi pie divām meitenēm aiz letes, vienai no tām iedeva atslēgas.

-     Viss būs kārtībā! Tikai tieciet galā ar visu! Atcerieties jūs esat divas!

Meitene nobālējusi pamāja ar galvu.

Uzgriezusi zālei muguru, Marta ielēja sev krūzītē kafiju. Viņa zināja, ka runā nedaudz skaļāk nekā parasti. Pagriezusies pret sēdētājiem un sastapusi viņa skatienu, Marta, tēlodama izbrīnu, pasmaidīja un piegāja pie galdiņa blakus logam, kur viņš vientuļi sēdēja. Pielika krūzīti pie lūpām un ierunājās:

-     Agri piecēlies?

Viņš sarauca uzaci, un Marta saprata, cik idiotiski izskanējis jautājums, jo pulkstenis rādīja pāri desmitiem.

-     Vairums šeit ceļas mazliet vēlāk! viņa aši piebilda.

-    Jā, tā ir. Viņš pasmaidīja.

-     Paklau, es tikai gribēju atvainoties par to, kas notika vakar!

-     Vakar?

-Jā. Annešs parasti nav tāds, bet reizēm… Vienalga, viņam nebija tiesību ar tevi tā runāt! Nosaukt par narkomānu un… jā…

Stigs papurināja galvu.

-     Tev nevajag atvainoties, jo neko sliktu neesi izdarījusi! Tavs puisis arī: es taču esmu narkomāns!

-    Un es vadu mašīnu kā veca vecene! Bet tas nenozīmē, ka ļauju cilvēkiem man to atgādināt!

Stigs iesmējās. Viņa sejas vaibsti atmaiga, un tā kļuva zēnišķa.

-              Bet es redzu, ka tu tomēr brauc. Viņš pamāja uz loga pusi.

-     Tava mašīna?

-    Jā, es zinu, ka tā ir vecs lūznis, bet man patīk braukt. Vai tev nepatīk?

-     Nezinu, nekad neesmu vadījis mašīnu.

-     Nekad? Tiešām?

Viņš paraustīja plecus.

-     Žēl! Marta ieteicās.

-     Žēl?

-    Nekas nav salīdzināms ar braukšanu kabrioletā, kam saulainā dienā nolaists jumts!

-     Pat…

-    Jā, pat narkomānam. Viņa iesmējās. Tas ir pats labākais ceļojums. Tiešām!

-     Tad jau kādudien varēsi paņemt mani līdzi!

-     Protams! Marta atbildēja. Varbūt tūlīt?

Viņa pamanīja Stīga skatienā vieglu izbrīnu. Šie vārdi bija pasprukuši paši no sevis. Marta zināja, ka pārējie skatās uz viņiem. Un tad? Viņa varēja stundām ilgi sēdēt ar citiem iemītniekiem un runāt par viņu personiskajām problēmām, un nevienam tas nelikās savādi.

Gluži pretēji tā bija daļa no viņas darba. Turklāt šī Martai bija brīvdiena, un viņa varēja darīt to, ko vien vēlas, vai ne?

-     Labprāt! Stīgs atsaucās.

-     Man ir tikai dažas stundas laika, Marta sacīja, sajuzdama balsī vieglu satraukumu.

Vai tiešām viņa jau nožēloja?

-    Ja es varētu mazliet pamēģināt, viņš ieteicās. Braukt. Būtu jauki!

-     Es zinu vienu vietiņu. Iesim!

Ejot ārā no kafejnīcas, Marta juta uz viņiem vērstus pansijas iemītnieku skatienus.

Viņš izskatījās tik sasprindzis, ka Martai sanāca smiekli. Noliecies uz priekšu un cieši sagrābis stūri, viņš neizturami lēni meta lielus apļus pa tukšo, kā jau tas brīvdienās mēdz būt, mašīnu stāvvietu Ēkernē.

-      Labi! viņa uzlielīja. Tagad pamēģini kādu astoņnieku!

Stīgs darīja, kā viņa teikusi. Mazliet piedeva gāzi, bet, kad apgriezienu skaits pieauga, instinktīvi to samazināja.

-    Starp citu, mūs apciemoja policija, Marta ieteicās. Jautāja, vai neesam izdalījuši jaunus sporta apavus. Tas ir kaut kā saistīts ar īversenas slepkavību, ja esi dzirdējis par tādu.

-    Jā, esmu par to lasījis, viņš atbildēja.

Marta paskatījās uz Stīgu. Patika, ka viņš ir lasījis. Daudzi no pansijas iemītniekiem nekad neizlasīja ne vārda, nesekoja jaunākajiem notikumiem, nezināja, kā sauc premjerministru vai to, kas ir 9/11'. Bet tie spēja sīki pastāstīt, kur var dabūt un cik maksā amfetamīns, spēja novērtēt heroīna tīrības pakāpi un vielu procentuālo sastāvu jaunā ārstniecības produktā.

-     Starp citu, par īversenu. Vai tā nesauca to, kurš, iespējams, varēja tev sagādāt darbu?

-    Jā. Es biju piegājis, bet viņam vairs nekā nebija, ko piedāvāt.

-     Tiešām žēl!

1 2001. gada 11. septembris.

-    Jā, tomēr es nepadošos, manā sarakstā ir daži citi vārdi.

-     Lieliski! Tātad tev ir saraksts?

-    Jā, man ir saraksts.

-     Vai mēģināsim pārslēgt ātrumus?

Divas stundas vēlāk viņi slīdēja pa Mosseveieni. Pie stūres sēdēja Marta. Līdzās ceļam saules staros mirdzēja Oslofjords. Stigs bija mācījies neparasti ātri: mazliet pamēģināja, tomēr ar sajūga izspiešanu un ātruma pārslēgšanu reizēm kļūdījās, bet, to apguvis, it kā ieprogrammēja smadzenes uz pareizu rīcību un noveda visu līdz automātismam. Trīs reizes pamēģinājis uzsākt kustību pret kalnu, viņš to spēja izdarīt bez rokas bremzes palīdzības. Un, apjēdzis, kā nostāties stāvvietā starp divām mašīnām, Stigs to paveica kaitinoši viegli.

-     Kas tas ir?

-    Depeche Mode, viņš atbildēja. Vai tev patīk?

Marta ieklausījās divbalsīgajā rečitatlvā un vienmērīgajā ritmā.

-     Jā, viņa noteica un pagrieza CD atskaņotāju skaļāk. Tas izklausās ļoti… angliski!

-     Taisnība. Ko tu parasti klausies?

-      Hm. Jautru un drūmu mūziku. Kā tie, kuri savu depresiju neuzņem pārāk nopietni, ja tu saproti, par ko runāju.

Stigs iesmējās.

-     Es saprotu, ko tu domā.

Pēc dažu minūšu ilga brauciena pa šoseju viņa nogriezās uz Nēsodtangeni. Ceļš kļuva šaurāks, satiksme retāka. Marta piestūrēja pie ceļa apmales un apstājās.

-     Vai esi gatavs realitātei?

Viņš pamāja ar galvu.

-    Jā, esmu gatavs!

Viņi izkāpa no mašīnas un samainījās vietām. Marta noskatījās, kā viņš apsēžas pie stūres un saspringti skatās taisni uz priekšu. Stigs bija atbildējis, ka esot gatavs realitātei, un Martai iešāvās prātā, ka, to sakot, viņš domājis par kaut ko vairāk nekā mašīnas vadīšanu vien. Stigs izspieda sajūgu un ieslēdza ātrumā, tad piesardzīgi mēģināja piedot gāzi.

-    Spogulis! viņa sacīja un pati paskatījās atpakaļskata spoguli.

-     Ceļš ir brīvs!

-     Ieslēdz pagrieziena signālu!

Stīgs ieslēdza pagriezienu, nomurmināja: “Ir,” un piesardzīgi atlaida sajūgu.

Viņi lēni izbrauca uz ceļa. Ar nedaudz palieliem apgriezieniem.

-     Rokas bremze! viņa ieteicās un satvēra stieni, lai bremzi atbrīvotu. Juta, ka Stīga roka gatavojas darīt to pašu. Abu rokas saskārās, un viņš, it kā būtu apdedzinājies, savējo parāva atpakaļ.

-     Paldies! Stīgs sacīja.

Minūtes desmit viņi brauca klusēdami. Ļāva kādai steidzīgai mašīnai viņus apdzīt. Pretī brauca treilers. Marta aizturēja elpu. Uz šaurā ceļa kaut gan zināja, ka te pietiek vietas abām mašīnām, viņa automātiski piebremzētu un piebrauktu tuvāk ceļa apmalei. Bet Stīgs tam nepievērsa uzmanību. Un brīnumainā kārtā Marta viņam uzticējās. Stīgām piemita vīriešu smadzeņu iedzimtā īpašība skatīties trīs dimensijās. Marta redzēja, cik mierīgi viņa rokas tur stūri, un iedomājās, ka viņam pietrūkst tā, kas pašai ir pārpārēm, šaubu par savām spējām novērtēt situāciju. Redzēja uz viņa rokām skaistās, resnās artērijas, pa kurām sirds mierīgi sūknēja asinis uz pirkstu galiem. Viņa redzēja, kā Stīga rokas ātri, bet mierīgi pagriež stūri pa labi, kad treilera gaisa vilnis iebrāžas viņu mašīnā.

-     Skaties! viņš jautri iesaucās un pameta skatienu uz Martu.

-     Vai sajuti?

-    Jā! viņa atsaucās. Sajutu gan!

Marta aizvadīja viņu līdz Nēsodenes galam un tad lika nogriezties uz grants ceļa. Tur viņi apstājās aiz mazas, kastei līdzīgas mājiņas ar maziem lodziņiem aizmugurē un lieliem logiem jūras pusē.

-     Pārbūvētas vasaras mājiņas no piecdesmitajiem gadiem, iedama Stīgām priekšā pa taciņu garajā zālē, Marta skaidroja.

-     Vienā no tām es uzaugu. Un te bija mūsu slepenā sauļošanās vieta…

Viņi iznāca uz pakalna. Zem tā viļņojās ūdens, un no turienes, no apakšas, skanēja priecīgas bērnu klaigas. Mazliet attālāk atradās piestātne ar kuģīšiem, kas kursē ziemeļu virzienā, līdz pat Oslo centram. Skaidrā laikā šķiet, ka tas atrodas tikai dažu simtu metru

attālumā. Patiesībā šis attālums ir pieci kilometri, taču vairums Oslo strādājošo cilvēku deva priekšroku kuģītim, nevis braucienam ar mašīnu četrdesmit piecus kilometrus apkārt fjordam.

Marta apsēdās un ieelpoja sāļo gaisu.

-     Mani vecāki un viņu draugi mēdza Nēsodeni dēvēt par Mazo Berlīni, viņa ierunājās. Mākslinieku dēļ, kuri te dzīvoja. Lētāk bija dzīvot šeit, aukstajā vasaras namiņā, nekā Oslo. Ja iestājās pārāk liels aukstums, visi sapulcējās vissiltākajā mājiņā. Tāda bija mūsējā. Sēdēja līdz rītam un dzēra sarkanvīnu, jo matraču visiem nepietika. No rīta visi kopīgi brokastojām.

-     Izklausās jauki. Stīgs apsēdās līdzās Martai.

-     Tā arī bija. Cilvēki šeit cits citam palīdzēja.

-     īsta idille!

-    Jā gan. Gadījās, ka tie strīdējās naudas dēļ, kritizēja cits cita mākslu un gulēja arī ar cits cita lauleņiem. Bet tā bija dzīve, un tā bija interesanta. Mēs ar māsu patiesībā ticējām, ka dzīvojam Berlīnē līdz brīdim, kad tētis kādā dienā parādīja man uz kartes, kur atrodas īstā Berlīne. Un paskaidroja, ka līdz turienei ir tālu jābrauc, vismaz tūkstoš kilometru. Bet kādreiz mēs turp aizbraukšot. Tad mēs aiziešot līdz Brandenburgas vārtiem un Šarlotenburgas pilij, kur mēs ar māsu kļūšot par princesēm.

-     Vai aizbraucāt kādreiz uz turieni?

-    Uz lielo Berlīni? Marta papurināja galvu. Mammai un tētim vienmēr bija grūtības ar naudu. Viņi to arī nepiedzīvoja. Man bija astoņpadsmit gadu, kad viņi nomira, un es biju spiesta rūpēties par savu māsu. Bet par Berlīni esmu sapņojusi vienmēr. Tik ļoti, ka vairs nejūtos pārliecināta, ka tāda ir.

Stīgs lēni māja ar galvu, aizvēra acis un atlaidās guļus zālē.

Marta paskatījās uz viņu.

-     Vai nepaklausīsimies vēlreiz tavu grupu?

Viņš pavēra vienu aci. Pašķielēja.

-     Depeche Mode? Disks ir mašīnā, atskaņotājā!

-     Iedod savu telefonu, Marta sacīja.

Stīgs iedeva, un viņa sāka sastādīt tekstu. No mazajiem skaļrunīšiem atskanēja ritmiska elpa, un tad nedzīva balss piedāvāja

ņemt viņus līdzi ceļojumā. Stigs izskatījās tik pārsteigts, ka Martai bija jāiesmejas.

-             To sauc Spotify, viņa paskaidroja un nolika telefonu pie zemes.

-    Dziesmas tu vari lejupielādēt no tīkla. Vai tas viss tev ir jaunums?

-    Cietumā mums nedrīkstēja būt mobilie telefoni, Stigs sacīja un nepacietīgi paķēra aparātiņu.

-     Cietumā?

-    Jā. Esmu sēdējis.

-     Vai tirgojies?

Stigs piesedza acis no saules.

-     Tieši tā.

Viņa pamāja ar galvu un īsi pasmaidīja. Ko gan viņa patiesībā bija iedomājusies? Ka viņš ir heroīnists un likumam paklausīgs pilsonis? Stigs bija darījis to, kas viņam vajadzīgs, tāpat kā visi pārējie.

Viņa paņēma no Stīga telefonu. Paskaidroja GPS funkcijas, kā var noskaidrot, kurā vietā uz kartes viņi atrodas, un kā iespējams izvēlēties īsāko ceļu līdz jebkurai vietai pasaulē. Viņa nofotografēja Stīgu ar telefona fotoaparātu, ieslēdza diktofonu un lūdza kaut ko pateikt.

-     Šodien ir skaista diena! viņš sacīja.

Marta apturēja ierakstu un atskaņoja to Stīgām.

-     Vai tā ir mana balss? izbrīnījies un acīmredzami samulsis, viņš jautāja.

Marta nospieda Stop un vēlreiz atskaņoja ierakstīto. Balsij skaļruņos bija metāliska pieskaņa: “Vai tā ir mana balss?"

Viņa iesmējās, ieraugot Stīga sejas izteiksmi, un vēl skaļāk iesmējās, kad viņš paķēra telefonu, atrada ierakstīšanas simboliņu un teica, ka tagad esot viņas kārta tagad viņai vajagot runāt, nē, viņai jādzied.

-     Nē! Marta smējās. Labāk nofotografē!

Viņš papurināja galvu.

-     Balsis ir labākas!

-     Kāpēc?

Stīgs izdarīja kustību, it kā vēlētos atbīdīt matus aiz auss. Automātiska kustība cilvēkam, kuram ilgi ir bijuši gari mati un kuram tagad piemirsies, ka tie ir apcirpti, viņa nodomāja.

-     Cilvēki maina savu ārējo izskatu. Bet balss vienmēr skan vienādi!

Stigs skatījās uz jūru. Marta sekoja viņa skatienam, taču neredzēja neko citu kā vien saules apmirdzēto ūdens klaju, kaijas, pakalnus un tālumā buras.

-     Dažas balsis mainās, viņa ieteicās, domādama par bērna balstiņu, kas reizēm ieskanējās rācijā. Tā nemainījās.

-     Tev patīk dziedāt, viņš sacīja. Bet ne citiem.

-     Kādēļ tu tā domā?

-    Tev patīk mūzika. Bet, kad palūdzu tevi uzdziedāt, tu izskatījies tikpat izbijusies kā tā meitene kafejnīcā, kad iedevi viņai atslēgu.

Marta nodrebēja. Vai viņš bija lasījis viņas domas?

-     No kā viņa tik ļoti baidījās?

-     Ne no kā, Marta atbildēja. Viņai kopīgi ar vēl vienu meiteni jāiznlcina un jāpārvieto arhīvi, kas atrodas bēniņos. Nevienam nepatik uz turieni iet. Tāpēc to, kas jādara bēniņos, mēs darām pēc kārtas.

-     Kas tad bēniņiem vainas?

Marta ar skatienu pavadīja kaiju, kas, brīžiem mazliet sašūpodamās, nekustīgi turējās augstu gaisā virs ūdens. Tur vējš droši vien bija daudz spēcīgāks nekā šeit, uz zemes.

-     Vai tu tici spokiem? viņa klusi iejautājās.

-     Nē.

-    Es arī neticu. Viņa atbalstījās uz elkoņiem tā, lai nepagriežoties nevarētu Stīgu redzēt. īlas nams izskatās tā, it kā būtu krietni vecāks par simts gadiem, vai ne? Patiesībā to uzcēla divdesmitajos gados. Iesākumā tas bija tikai parasts pansionāts…

-     Kaltie burti uz fasādes!

-     Pareizi, tie palikuši no tiem laikiem! Bet kara laikā vācieši pārvērta to par mājvietu neprecētām sievietēm ar bērniem. Jau toreiz tajās sienās iegūla daudzi bēdīgi likteņstāsti. Vienai no sievietēm, kura tur dzīvoja, piedzima puisēns, un viņa apgalvoja, ka notikusi šķīsta ieņemšana. Tajos laikos, nokļūstot nelaimē, tāds apgalvojums nebija gluži neparasts. Vīrietis, kuru visi turēja aizdomās, bija precējies un, protams, visu noliedza. Par viņu klīda divu

veidu baumas. Viena no tām vēstīja, ka viņš darbojoties pretošanās kustībā, bet otrā viņš esot vācu spiegs, kas iefiltrējies pretošanās kustībā, un tāpēc vācieši piešķīruši šai sievietei vietu pansionātā un nav vīrieti arestējuši. Lai kā tur ari būtu, kādā rītā šis cilvēks tika nošauts Oslo centrā, pārpildītā tramvaja vagonā. Kas viņu nošāva tā ari netika noskaidrots. Pretošanās kustība apgalvoja, ka esot likvidējuši nodevēju, bet vācieši -, ka izrēķinājušies ar pretošanās kustības dalībnieku. Lai nevienam nerastos šaubas, vācieši pakāra līķi Kavringenes bākas prožektora priekšā.

Marta norādīja uz jūras pusi.

-     Jūrasbraucēji, kuri brauca garām bākai dienas laikā, varēja saskatīt izžuvušo, kaiju saknābāto līķi, bet tie, kuri kuģoja nakts laikā, redzēja milzīgo ēnu, ko mirušais meta uz ūdens virsmas. Tad kādā dienā līķis pēkšņi nozuda. Viens otrs runāja, ka to esot aizvākuši pretošanās kustības vīri. Bet kopš tās dienas sieviete pansionātā sāka jukt prātā. Viņa apgalvoja, ka mirušais esot sācis spokoties. Naktīs tas ienākot viņas istabā un stāvot pie bērna gultiņas. Kad viņa kliedzot, lai tas vācas prom, līķis pagriežoties pret viņu un skatoties ar melniem caurumiem vietās, kur kaijas tam izknābušas acis.

Stīgs pacēla uzaci.

-    Tā man pastāstīja īlas priekšniece Grēte, Marta teica. Vēsture saka, ka viņas bērns visu laiku raudājis, bet, kad sievietes no blakusistabām sākušas žēloties un teikušas, lai sieviete nomierina savu mazulīti, tad māte atbildējusi, ka bērns raud par viņām visām un turpinās raudāt mūžīgi. Marta ieturēja nelielu pauzi. Šī stāsta daļa viņai vienmēr bija patikusi vislabāk. Baumo, ka viņa pati neesot zinājusi, kā labā bērna tēvs strādājis, bet, lai atriebtos viņam par paternitātes noliegšanu, nodevusi to vāciešiem kā pretošanās kustības dalībnieku, bet pretošanās kustībai kā spiegu.

Pēkšņa auksta vēja brāzma lika Martai nodrebināties. Viņa apsēdās un ar rokām apņēma ceļus.

-     Un tad kādā dienā viņa nenonāca lejā uz brokastīm. Viņu atrada bēniņos pakārušos pie lielās šķērssijas. Kokā var redzēt gaišu svītru, un runā, ka tur esot karājusies virve.

-     Un tagad viņa tur augšā spokojas?

-     Es nezinu. Zinu vienīgi to, ka tā ir vieta, kurā grūti uzturēties. Patiesībā es spokiem neticu, bet ilgi uzturēties bēniņos nespēj neviens. It kā tur būtu sajūtams ļaunums. Cilvēkiem sāk sāpēt galva un rodas sajūta, ka telpa tos it kā grūž ārā. Un bieži vien tie ir jaunie darbinieki vai cilvēki, kuri pieņemti apkopes darbiem un nezina šo stāstu. Un, nē, runa nav par azbesta izolāciju vai kaut ko tamlīdzīgu!

Marta nopētīja Stīgu. Viņa sejā nemanīja skeptisko izteiksmi vai smaidiņu, ko viņa bija gaidījusi ieraudzīt. Viņš tikai klausījās.

-     Bet tas nav viss, viņa turpināja. Bērns.

-    Jā, Stīgs noteica.

-    Jā? Vai vari uzminēt?

-     Bērna nebija.

Marta izbrīnā skatījās uz Stīgu.

-     Kā tu to zināji?

Viņš paraustīja plecus.

-     Tu lūdzi mani minēt.

-    Dažs uzskata, ka māte atdevusi to pretošanās kustības ļaudīm tonakt, kad pakārās. Citi domā, ka viņa nogalinājusi bērniņu un aprakusi dārzā aiz mājas, lai neviens to viņai neatņemtu. Vienalga… Marta nopūtās. To nekad neatrada. Tikai… ir savādi, ka reizēm savās rācijās mēs uztveram skaņas, kuru izcelsmi nespējam atminēt. Bet mēs taču dzirdam, kas tās ir…

Viņai likās, ka Stīgs arī to jau zina.

-     Bērna raudāšana, viņa sacīja.

-     Bērna raudāšana, Stīgs atkārtoja.

-    Daudzi, īpaši jaunie, to dzirdot, izbīstas. Bet Grēte tiem stāsta, ka tur nav nekā savāda, jo rācijas reizēm spējot uztvert elektroniskās bērnu auklītes signālus kvartālā.

-     Bet tu tam netici?

Marta paraustīja plecus.

-     Varbūt tā arī ir.

-     Bet?

Jauna vēja brāzma. Rietumos bija uzradušies tumši mākoņi. Marta nožēloja, ka nav paņēmusi līdzi jaku.

-     Bet es esmu nostrādājusi īlā septiņus gadus! Un tas, ko tu leici, ka balsis nemainoties…

-Jā?

-     Es zvēru! Tas ir tas pats zldainltis!

Stigs pamāja. Neko neteica un nemēģināja piedāvāt kaut kādu izskaidrojumu vai komentēt. Tikai pamāja ar galvu. Viņai tas patika.

-    Vai zini, ko nozīmē tie mākoņi? viņa beidzot iejautājās un piecēlās.

-     To, ka būs lietus un mums ir jābrauc?

-    Nē, Marta atbildēja. To, ka mums jāpasteidzas nopeldēties un saulē apžūt!

-     Compassion fatigue, Marta sacīja. Viņa gulēja uz muguras un raudzījās debesīs. Mutē joprojām jautās sāļūdens garša, un siltā, gludā klints patīkami sildīja miesu un slapjo apģērbu. Tas nozīmē, ka esmu zaudējusi spēju just līdzi. Norvēģijas sociālās aprūpes sistēmā tas ir tik neparasti, ka viņi pat nav iedomājušies šo izteicienu pārtulkot!

Viņš neatbildēja, un tas bija labi, jo patiesībā Marta to neteica viņam. Stīgs bija tikai iegansts domāt skaļi.

-     Man šķiet: tas ir pašaizsardzības veids atslēgties, kad visa kļūst pārāk daudz! Vai arī ir izsīcis avots. Varbūt manī vairs nav mīlestības, viņa prātoja. Nē, ir gan! Man ir daudz… tikai nav…

Marta redzēja, kā debesīs tuvojas Lielbritānija. Pietuvojusies koku galotnēm virs galvas, tā pārvērtās par mamutu. Daudzējādā ziņā tas atgādināja gulēšanu uz dīvāna pie psihologa. Jā, viņas psihologs bija viens no tiem, kuri joprojām izmanto dīvānu.

-     Skolā Annešs bija glītākais un spējīgākais zēns, viņa sacīja mākoņiem. Futbola komandas kapteinis. Un nejautā, vai viņš nebija skolēnu padomes priekšsēdētājs!

Viņa gaidīja.

-     Vai bija?

-Jā-

Abi reizē sāka smieties.

-     Vai biji viņā iemīlējusies?

-     Ļoti! Un esmu. Es esmu viņā iemīlējusies. Viņš ir labs puisis. Viņš nav tikai glīts un spējīgs vien. Man ir paveicies, ka man ir Annešs! Un kā ir ar tevi?

-     Kas ir ar mani?

-     Kādas tev ir bijušas draudzenes?

-     Nekādas.

-     Nekādas? Marta atbalstījās uz elkoņiem. Tik pievilcīgam kā tu? Es neticu!

Stīgs bija novilcis T kreklu. Viņa āda saulē likās tik bāla, ka gandrīz svilināja acis. Dīvaini, bet Marta neredzēja neviena svaiga adatas dūriena. Droši vien viņš dūra gurnā vai cirksnī.

-     Turpini! viņa mudināja.

-     Esmu skūpstījis dažas meitenes… Viņš noglāstīja veco dūrienu pēdas. Bet šī bija mana vienīgā mīlestība…

Marta paskatījās uz rētām. Viņai sagribējās pieskarties tām ar pirkstiem. Izdzēst tās.

-     Mūsu pirmās sarunas laikā tu teici, ka esot pārstājis lietot, viņa sacīja. Es Grētei neko neteikšu. Pagaidām. Bet tu zini…

-     …ka jūs sniedzat pajumti tikai aktīviem lietotājiem.

Viņa pamāja.

-     Kā tev šķiet, vai tiksi galā?

-     Tu jautā par vadītāja apliecību?

Abi sasmaidījās.

-     Šodien tikšu galā! Stīgs sacīja. Redzēsim, kā būs rīt!

Mākoņi bija vēl tālu, taču viņa saklausīja pērkona dārdus, kuri

brīdināja par to, kas notiks. Likās, ka arī saulei tas ir zināms, un tā karsēja vēl mazliet stiprāk.

-     Iedod savu telefonu! Marta teica.

Viņa ieslēdza skaņas ierakstu un nodziedāja dziesmiņu, kuru viņas tēvs mēdza spēlēt uz ģitāras mātei īpaši tajos brīžos, kad kāds no viņu bezgalīgajiem vasaras svētkiem tuvojās beigām. Tēvs ar savu apbružāto ģitāru bija sēdējis tieši turpat, kur tagad sēž viņi, un spēlējis klusi, klusi gandrīz nedzirdami. Leonarda Koena dziesmu par to, ka vienmēr viņu mīlēs, ka vēlas doties viņai līdzi,

ka akli sekos viņai, ka viņš zina, cik ļoti viņa tam uzticas, jo viņš ir pieskāries viņas lieliskajam ķermenim ar savu dvēseli.

Marta dziedāja klusā, smalkā balstiņā. Dziedot viņas balss vienmēr kļuva tāda daudz trauslāka un ievainojamāka, nekā ir patiesībā. Kaut gan viņa, protams, reizēm domāja, ka ir tieši tāda ka tā otrā, drošā balss, kādu viņa izmantoja aizsardzībai, nepieder viņai pašai.

-     Paldies! Stīgs pateicās, kad viņa beidza dziedāt. Tas bija ļoti skaisti!

Viņa neprātoja, kādēļ jūtas neveikli. Martu interesēja, kādēļ šī sajūta nav pārāk izteikta.

-     Ir laiks braukt atpakaļ! Viņa pasmaidīja un atdeva Stīgām telefonu.

Viņai vajadzēja zināt, ka, noņemot veco, sapuvušo virsbūves jumtu, varētu rasties problēmas, taču viņa vēlējās sajust matos svaigo vēju. Tas prasīja vairāk par ceturtdaļstundu smaga darba, praktiskas dabas domāšanu un rupju spēku, bet tad tas bija paveikts. Marta zināja, ka nespēs to atkal pacelt bez jaunām detaļām un bez Anneša palīdzības. Kad Marta iesēdās mašīnā, Stīgs parādīja viņai savu telefonu. Viņš bija sameklējis GPS kartē Berlīni.

-    Tavam tēvam bija taisnība, viņš sacīja. No mazās Berlīnes līdz lielajai Berlīnei ir viens tūkstotis trīsdesmit kilometru. Aprēķinātais braukšanas laiks divpadsmit stundas un piecdesmit viena minūte!

Marta brauca. Viņa brauca ātri, it kā kaut kur steigtos. Vai gribētu aizbēgt. Viņa paskatījās atpakaļskata spogulī. Balto mākoņu vāli virs fjorda uzvedināja uz domām par līgavu, kas apņēmīgi un neapturami tuvojas viņiem ar savu lietus plīvuru.

Pirmās, smagās lietus lāses viņiem uzkrita, stāvot sastrēgumā uz trešā apļa, un Marta tūdaļ saprata, ka ir zaudējusi.

-     Nogriezies šeit! Stīgs parādīja virzienu.

Marta paklausīja, un viņi iebrauca villu rajonā.

-    Te, pa labi! Stīgs sacīja.

Lietus lāses krita aizvien blīvāk.

-     Kur mēs esam?

-     Bergā. Vai redzi dzelteno māju?

-Jā-

-     Es pazīstu cilvēkus, kuriem tā piederēja. Māja ir tukša. Apstājies pie garāžas, es to atvēršu.

Piecas minūtes vēlāk viņi sēdēja mašīnā, kas bija apstājusies starp sarūsējušiem darbarīkiem, nodilušām mašīnu riepām un zirnekļu tiklos ieaustām dārza mēbelēm, un skatījās lietū, kas slacināja zemi aiz atvērtajām garāžas durvīm.

-     Neizskatās, ka tas gatavotos norimt, Marta sacīja. Un, manuprāt, arī nolaižamais jumts ir sabojāts.

-     Saprotu, Stīgs atbildēja. Varbūt iedzersim kafiju?

-     Kur?

-     Virtuvē. Es zinu, kur atrodas atslēga!

-     Bet…

-     Šī ir mana māja!

Viņa paskatījās uz Stīgu. Nebija braukusi pietiekami ātri. Nebija paspējusi. Lai kas arī notiktu, bija jau par vēlu.

-     Labprāt! viņa atbildēja.

22.    NODAĻA

Sīmons sakārtoja mutes apsēju un nopētīja mirušo. Tas viņam kaut ko atgādināja.

-               Šī vieta pieder pašvaldībai, un tā to pārvalda, Kāri sacīja.

-    Mēģinājumu telpas gandrīz par velti tiek izīrētas jauniešu mūzikas grupām. Labāk ir dziedāt par gangsteriem nekā vazāties pa ielām un kļūt par tādiem!

Sīmons atcerējās. Nosalušo Džeku Nikolsonu filmā Mirdzums. Viņš bija skatījies to viens. Pēc viņas. Un pirms Elses. Varbūt tas bija tikai sniegs. Likās, ka mirušais guļ sniega kupenā. Heroīns plānā kārtiņā bija nosēdies uz līķa un arī visā istabā. Ap muti, degunu un acim pulverītis bija kļuvis mitrs un izveidojis piciņas.

-    Dodoties uz mājām, viņu bija atradusi muzikantu grupa, kuri vingrinājās kādā telpā koridora otrā galā, Kāri sacīja.

Līķis tika atrasts iepriekšējā vakarā, bet Sīmons šo ziņu saņēma tikai tad, kad šorīt agri no rīta ieradās darbā. Esot atrasti trīs noslepkavoti cilvēki, un lieta esot nodota KRIPOS rīcībā. Citiem vārdiem sakot, policijas priekšnieks lūdzis KRIPOS “palīdzēt” un tas nozīmēja lietas nodošanu viņiem pat neaprunājoties vispirms ar saviem Slepkavību izmeklēšanas nodaļas darbiniekiem. Slēdziens, iespējams, būtu tāds pats, un tomēr.

-     Viņu sauc Kalle Farisens, Kāri sacīja.

Viņa nolasīja sākotnējo ziņojumu. Sīmons bija zvanījis policijas priekšniekam un palūdzis nosūtīt to viņam un atļaut tūlītēju pieeju notikuma vietai, jo tas tomēr bija viņu policijas apgabals.

-     SImon! policijas priekšnieks bija sacījis. Apskaties, bet neiedziļinies šajā lietā! Mēs ar tevi esam par veciem, lai sacenstos, kurš aizčurās tālāk!

-     Tu varbūt esi par vecu! Sīmons bija atbildējis.

-     Tu mani dzirdēji, Sīmon!

Reizēm Sīmons par to iedomājās. Nebija nekādu šaubu, kuram no viņiem ir bijis lielāks potenciāls. Bet kurā brīdī tas bija mainījies? Kad tika izlemts, kurā krēslā katrs iesēdīsies? Kuram tiks krēsls ar augsto atzveltni policijas priekšnieka kabinetā, un kurš sēdēs nodriskātajā krēslā Slepkavību izmeklēšanas nodaļā, pazemināts un izkastrēts? Un vislabākais sēdētu krēslā pats savā kabinetā, ar savas pistoles lodi galvā.

-     Ģitāras stīgas ap viņa galvu ir firmas Ernie Bail attiecīgi E un G stīgas. Pagarinātāja vadam ir Fender marka, Kāri nolasīja.

-     Un ventilators ar radiatoru?

-Ko?

-     Neko. Turpini!

-    Ventilators bija ieslēgts. Tiesu mediķu sākotnējais slēdziens Kalle Farisens ticis nosmacēts.

Sīmons pētīja mezglu uz ģitāras vada.

-     Izskatās, ka Kalle būtu bijis spiests ieelpot narkotikas, kas pūstas viņam sejā. Vai piekrīti?

-     Piekrītu! Kāri sacīja. Kādu brīdi viņam izdevās aizturēt elpu, bet tad vajadzēja ieelpot. Ģitāras stīgas neļāva pagriezt galvu sāņus. Bet viņš ir mēģinājis to darīt, un tādēļ sejā ir ievainojums no ģitāras tievās stīgas. Narkotikas iekļūst degunā, kuņģī un plaušās, nonāk asinīs, viņš kļūst aizvien vienaldzīgāks, turpina elpot, bet aizvien vārgāk, jo heroīns vājina spējas elpot. Beidzot viņš pārstāja elpot pavisam.

-      Klasiska nāve pārdozēšanas dēļ, Sīmons teica. Tādi pati kā daudziem, kuri pirka no viņa šo vielu. Viņš norādīja uz vadu.

-     Un tas, kurš sasēja šo mezglu, ir kreilis!

-     Mēs nevaram turpināt šādi tikties!

Abi pagriezās. Durvīs, greizi smaidīdams, stāvēja Osmunns Bjērnstads. Aiz viņa divi vīri ar nestuvēm.

-     Līķis tūlīt tiks aizvākts. Tādēļ, ja esat beiguši…

-    Mēs redzējām to, kas bija jāredz! Sīmons atbildēja un smagi piecēlās. Vai drīkstam apskatīt arī pārējo?

-     Protams! KRIPOS izmeklētājs, turpinādams smaidīt, ar galantu žestu parādīja ceļu.

Sīmons izbrīnā paskatījās uz Kāri. Viņa par atbildi pacēla uzaci: nav slikti!

-     Liecinieki? Sīmons liftā iejautājās, skatoties uz stikla lauskām uz grīdas.

-     Nav, Bjērnstads atbildēja. Bet grupas ģitārists, kurš viņu atrada, saka: iepriekšējā vakarā te bijis kāds puisis. Apgalvojis, ka spēlējot grupā, ko sauc The Young Hopeless. Taču mēs pārbaudījām: tāda grupa vairs nepastāv!

-     Kā viņš izskatījās?

-    Liecinieks saka: tam bijis džemperis ar kapuci un kapuce bijusi pacelta. Tā jau mūsdienu jaunatne ģērbjas!

-     Tātad tas cilvēks bija jauns?

-     Tā liecinieks uzskata. Kaut kur starp divdesmit un divdesmit pieciem gadiem.

-     Kādā krāsā bijis džemperis?

Bjērnstads pašķirstīja piezīmju grāmatiņu.

-     Šķiet, pelēks.

Lifta durvis atvērās, un viņi piesardzīgi devās ārā, kāpjot pāri izmeklētāju grupas nožogojumu lentēm un karodziņiem. Uz grīdas bija četri cilvēki. Divi dzīvi un divi miruši. Sīmons īsi pamāja ar galvu vienam no dzīvajiem tam ar sarkano bārdu. Viņš, turēdams rokā pildspalvas lieluma kabatas bateriju, stāvēja četrrāpus pie viena no mirušajiem. Zem vienas acs līķim bija dziļa brūce, bet zem galvas rēgojās tumši sarkanu asiņu oreols. Tā augšējā daļā bija atsevišķi asiņu traipi, un tas viss kopā atgādināja pilienu. Sīmons reiz bija mēģinājis ieskaidrot Elsei, ka nozieguma vieta var būt skaista. Tikai vienu reizi, pēc tam vairs nekad.

Otrais, krietni apjomīgākais līķis gulēja uz sliekšņa. Daļa no tā ķermeņa atradās telpas iekšpusē.

Simona skatiens automātiski pārslīdēja sienām un atrada tajā lodes atstāto caurumu. Viņš ieraudzīja lodziņu durvīs un spoguli zem griestiem koridora pretējā pusē. Tad viņš atkāpās atpakaļ liftā, pacēla labo roku un nomērķēja, taču pārdomāja un pacēla kreiso roku. Nācās paspert soli pa labi, lai leņķis sakristu ar lodes atstāto caurumu galvā un ja galvaskauss nav licis lodei mainīt virzienu ar caurumu sienas apmetumā. SImons aizvēra acis. Pavisam nesen viņš šādi jau bija stāvējis. Pie īversenu nama kāpnēm. Bija mērķējis ar labo roku. Ari tad vajadzēja pavirzīties sāņus, lai veidotos pareizais leņķis, bija nācies pārvietot vienu kāju no akmens plāksnes uz mitrās zemes. Uz tādas pašas zemes kā ap krūmiem, taču blakus akmens plāksnēm atbilstošu apavu pēdas netika atrastas.

-     Dāmas un kungi, vai turpināsim apskati šeit? Bjērnstads pavēra un pieturēja durvis, līdz Kāri un Sīmons pārkāpa pāri līķim un iegāja istabā. Pašvaldība izīrēja šo telpu cilvēkiem, kurus uzskatīja par jaunu grupu menedžeriem.

Sīmons ielūkojās tukšajā seifa.

-     Kā jums šķiet, kas šeit noticis?

-    Bandu ķiviņi, Bjērnstads paskaidroja. Viņi uzbruka šai bāzei ap tās slēgšanas laiku. Pirmais tika nošauts, tam guļot uz grīdas, jo mēs izvilkām lodi no grīdas dēļa. Otro nošāva uz sliekšņa ari tur lodi atradām grīdā. Trešo viņi bija piespieduši atvērt seifu, pievāca naudu un narkotikas un tad nogalināja viņu tur, lejā, lai dotu ziņu konkurentiem attiecībā uz to, kurš tagad ir noteicējs!

-     Es saprotu, Sīmons sacīja. Un tukšās čaulītes?

Bjērnstads īsi iesmējās.

-     Es saprotu! Šerloks Holmss saož sakarību ar īversenas slepkavību!

-     Čaulīšu nav?

Osmunns Bjērnstads pavērsa skatienu no Simona uz Kāri, tad vēlreiz pievērsās Simonām. Pēkšņi ar platu, triumfējošu smaidu uz lūpām izvilka no žaketes kabatas plastikāta maisiņu un pakratīja to Simona acu priekšā. Tajā bija divas tukšas čaulītes.

-    Piedod, ja tas iznīcina tavu teoriju, tēvoc! viņš sacīja. Turklāt lielie caurumi līķos liecina par krietni lielāku kalibru nekā tas,

ar kādu tika nošauta Angnēte īversena! Ekskursija beigusies! Ceru, ka jums bija jautri!

-     Vēl tikai trīs jautājumi!

-     Lūdzu, komisār Kefas!

-     Kur jūs atradāt čaulītes?

-     Līdzās līķiem.

-     Kur ir līķu ieroči?

-     Viņiem tādu nebija. Pēdējais jautājums!

-    Vai sadarboties ar mums un atļaut šo ekskursiju tevi palūdza policijas priekšnieks?

Osmunns Bjērnstads iesmējās.

-    Varbūt, bet ar mana KRIPOS šefa piekrišanu! Mēs taču darām to, ko mums liek mūsu priekšnieki, vai ne?

-    Tā ir, Sīmons piekrita. Ja gribam virzīties uz augšu un uz priekšu, tad tā ir. Pateicos par ekskursiju!

Bjērnstads palika istabā, bet Kāri sekoja Sīmonam un apstājās, kad Sīmons nedevās tieši uz liftu, bet palūdza sarkanbārdainajam tehniķim kabatas lukturīti un devās pie lodes atstātā cauruma sienā. Izgaismoja to.

-     Vai jūs jau izņēmāt lodi, Nils?

-    Tas droši vien ir sens caurums, jo nevienas lodes tajā nebija! sarkanbārdis atbildēja, ar vienkāršu palielināmo stiklu turpinādams pētīt grīdu ap mirušo.

Sīmons pietupās, saslapināja pirkstu galus un piespieda tos grīdai tieši zem cauruma sienā. Tad pacēla roku un parādīja Kāri. Ādai bija pielipušas sīkas apmetuma daļiņas.

-     Paldies par palīdzību! Sīmons pateicās.

Nilss pacēla galvu, īsi pamāja un paņēma lukturīti.

-     Kas tas bija? Kāri painteresējās, kad lifta durvis bija aizvērušās. /

-     Man vispirms mazliet jāpadomā, tad pastāstīšu, Sīmons noteica.

Kāri sapīka. Ne tāpēc, ka turētu savu šefu aizdomās par vēlmi izraisīt interesi, bet tāpēc, ka nespēja izsekot viņa domu gājienam. Viņa nebija radusi atpalikt. Atvērās durvis, un viņa izgāja no lifta.

Tad pagriezās un jautājoši uzlūkoja Simonu, kurš bija palicis stāvam kabīnē.

-     Vai varu dabūt tavu spēļu bumbiņu? viņš iejautājās.

Kāri nopūtās un iebāza roku žaketes kabatā. Sīmons novietoja mazo, dzelteno lodīti lifta vidū uz grīdas. Tā sāka ripot sākumā lēni, tad aizvien ātrāk uz kabīnes durvju pusi un nozuda spraugā starp iekšējām un ārējām durvīm.

-    Sveiki! Sīmons noteica. Tagad iesim uz pagrabu un sameklēsim to!

-     Tas nekas! Kāri sacīja. Man mājās ir vēl.

-     Es nerunāju par bumbiņu!

Kāri devās viņam līdzi, atkal atpaliekot divus soļus. Vismaz divus. Prātā iešāvās kāda doma: tieši šobrīd viņa būtu varējusi pildīt citus pienākumus citā darbā. Labāk apmaksātā un patstāvīgākā. Nekādu dīvainu priekšnieku un smirdošu līķu! Bet tāds laiks pienāks, vajag tikai apbruņoties ar pacietību!

Viņi atrada kāpnes, pagraba koridoru un lifta durvis. Atšķirībā no augšējiem stāviem šeit liftam bija vienkāršas dzelzs durvis ar necaurredzamu stiklu. Virs tām karājās plāksnīte ar uzrakstu “LIFTA KONTROLE. IEEJA AIZLIEGTA”. Sīmons paraustīja durvju rokturi. Slēgtas.

-     Uzkāp augšā uz mēģinājumu telpām un paraugies, vai neatradīsi kādu vadu! Sīmons palūdza.

-     Kādu…?

-    Vienalga, viņš atbildēja un atspiedās pret sienu.

Kāri apspieda iebildumus un devās uz kāpnēm.

Pēc divām minūtēm viņa atgriezās ar ģitāras vadu un noskatījās, kā Sīmons izvelk naglas un noplēš plastikātu virs metāla. Tad viņš izlieca vadu U veidā un iebāza to durvju roktura augstumā starp lifta durvīm un stenderi. Atskanēja skaļš klikšķis, un pazibēja dažas dzirksteles. Sīmons atvēra durvis.

-    Vareni! Kāri iesaucās. Kur tu to iemācījies?

-     Kad biju puišelis, spēlēju agresīvas spēlītes, Sīmons atbildēja un nolēca uz akmens grīdas, kas atradās pusmetru zemāk par

pagraba grīdu. Paskatījās augšup uz lifta šahtu. Ja nebūtu kļuvis par policistu…

-   Vai tas nav mazliet riskanti? Kāri sajuta sīkus dūrienus galvas adā. Ja nu lifts sāk braukt lejup?

Bet Sīmons jau bija nometies četrrāpus un ar rokām taustījās pa akmens grīdu.

-     Vai tev vajadzīga gaisma? viņa pajautāja, cerēdama, ka Sīmons nesaklausīs nervozitāti viņas balsi.

-     Vienmēr! Viņš iesmējās.

Kāri klusi iekliedzās, jo atskanēja troksnis un resnās, eļļainās tērauda troses sāka kustēties. Sīmons aši pielēca kājās, atspiedās ar rokām pret pagraba grīdu un uzvilkās augšā.

-     Nāc! viņš noteica.

Viņa sīkiem solīšiem metās tam pakaļ augšup pa kāpnēm, ārā pa durvīm un pāri grantētajam laukumiņam.

-     Pagaidi! viņa iesaucās, pirms Sīmons bija paspējis iesēsties mašīnā, ko viņi bija atstājuši starp divām nelietojamām kravas mašīnām.

-     Es zinu, Sīmons teica.

-     Ko tu zini?

-     Zinu, cik ļoti tas kaitina, ja tavs partneris darbojas viens un neko tev nestāsta!

-     Tieši tā! Tādā gadījumā, kad tu…

-              Bet es neesmu tavs partneris, Kāri Ādele! Sīmons atbildēja.

-      Es esmu tavs šefs un skolotājs! Pastāstīšu, kad pienāks laiks. Saprati?

Viņa paskatījās uz Simonu. Viegls vējiņš purināja viņa smieklīgi plānos matus uz spīdīgā galvvidus. Parasti tik draudzīgais skatiens dzirkstīja.

-     Sapratu, viņa sacīja.

-     Ņem! Viņš pavēra plaukstu un pāri mašīnas jumtam meta kaut ko Kāri.

Viņa salika plaukstas un uztvēra abus priekšmetus. Paskatījās. Viens no tiem bija dzeltenā bumbiņa, otrs tukša čaulīte.

-    Mainot perspektīvu un atrašanās vietu, var atklāt jaunus faktus, viņš paskaidroja. Aklumu var kompensēt. Tagad brauksim prom!

Kāri iesēdās aizmugures sēdekli. SImons iedarbināja dzinēju un sāka braukt pa grants celiņu uz vārtu pusi. Viņa klusēja. Gaidīja. Sīmons apstājās, ilgi un uzmanīgi palūkojās pa labi un pa kreisi, tad izbrauca uz ceļa. Tā parasti rīkojas vecāki, piesardzīgi cilvēki. Kāri vienmēr bija domājusi, ka tam ir sakars ar pazeminātu testosterona līmeni, bet tagad saprata un tā bija gandrīz kā jauna atklāsme -, ka viss racionālisms balstās uz pieredzi.

-    Vismaz viens šāviens tika izdarīts no lifta, Sīmons ierunājās un iekārtojās rindā aiz Volvo.

Kāri turpināja klusēt.

-     Kādi būs tavi iebildumi?

-    Nav atbilstības atrastajiem pierādījumiem, Kāri sacīja. Vienīgās lodes tur bija tās, kuras nogalināja upurus, un tās tika atrastas tieši zem līķiem. Nošaušanas brīdī tiem vajadzēja gulēt uz grīdas, un tas nesaskan ar to leņķi, ja šauts būtu no lifta!

-     Nē, turklāt tu redzēji pulvera pēdas uz pieres tam, kuram tika iešauts galvā, un apdegušus kokvilnas diedziņus uz krekla ap šāviena vietu otrajam upurim. Un tas norāda…?

-    Tikai to, ka abi tikuši nošauti no tuva attāluma kad gulēja zemē. To apstiprina viņiem līdzās atrastās tukšās čaulītes un lodes grīdā.

-    Labi. Bet vai tev neliekas dīvaini, ka abi vispirms nogāzās uz grīdas un tikai tad tika nošauti?

-    Varbūt, ieraugot pistoli, tie tik ļoti pārbijās, ka viņus pārņēma panika un tie paklupa. Vai arī tiem pavēlēja nogulties un tad sodīja.

-     Laba doma. Bet vai pievērsi uzmanību asinīm ap līķi, kurš gulēja tuvāk liftam?

-    Tāpēc, ka to bija daudz?

-     Jā-a. Sīmons pavilka ā skaņu, liekot saprast, ka tas vēl nav viss.

-     Asinis bija iztecējušas no viņa galvas, tur bija peļķe, viņa turpināja. Tas nozīmē, ka pēc nošaušanas ķermenis nav ticis pārvietots.

-     Jā, bet pie peļķes augšējās malas tās bija pašķīdušas. It kā izšļakstījušās. Citiem vārdiem, iztecējušās asinis bija daļēji noklājušas vietu, kur tās vispirms bija izšļākušās. Un, ņemot vērā šādu izkliedi, upurim nošaušanas bridi vajadzēja stāvēt kājās. Tāpēc Nilss tur meklē ar savu palielināmo stiklu, jo asiņu pēdas nesaskan!

-     Bet tev saskan?

-     Jā, SImons vienkārši atbildēja. Slepkava pirmo šāvienu izdarīja no lifta kabīnes. Lode izgāja cauri upura galvai un ielidoja sienā vietā, kuru tu redzēji. Bet tukšā čaulīte nokrita liftā uz grīdas…

-     Aizripoja pa slīpo virsmu un caur spraugu iekrita lifta šahtā! -Jā!

-     Bet… bet lode grīdas dēlī…

-     Slepkava vēlāk izšāva vēlreiz, no tuva attāluma.

-     Lodes ieejas caurums…

-     Mūsu draugs no KRIPOS domā, ka ticis izmantots liels kalibrs, bet, ja viņš par lodēm sajēgtu vairāk, tad pamanītu, ka tukšās čaulītes pieder neliela kalibra lodēm. Tādēļ patiesībā viens lielais lodes ieejas caurums ir divi mazāki caurumiņi, kas viens otru pārklāj. Slepkava ir mēģinājis panākt, lai tie izskatītos kā viens, un tādēļ pievāca pirmo lodi, kura atstāja caurumu sienā.

-Jo tas nebija nekāds vecs caurums, kā uzskatīja tehniķis! Kāri teica. Tādēļ tieši zem tā uz grīdas ir svaigi apmetuma putekļi!

SImons pasmaidīja. Kāri redzēja, ka viņš ir apmierināts, un, sev par izbrīnu, pamanīja, ka viņam ir uzlabojies garastāvoklis.

-     Paskaties uz čaulītes tipu un sērijas numuru! Tā ir cita veida munīcija nekā tā, ko atradām otrajā stāvā. Ergo… liftā izdarītais šāviens ir no citas pistoles, nevis no tās, ar kuru tas šāva vēlāk. Domāju, ka ballistikas pārbaude pierādīs, ka šauts ir no upuru pašu pistolēm!

-     Pašu?

-    Patiesībā tas ir tavs lauciņš, Ādele, bet nespēju iedomāties, ka narkotiku bāzē sēdētu trīs neapbruņoti vīri. Slepkava viņu pistoles ir paņēmis līdzi lai mēs neatklātu, ka viņš šāvis no tām.

-     Tev taisnība.

-     Jautājums, protams, ir šāds, Sīmons iekārtojās aiz tramvaja, kādēļ viņš tik ļoti nevēlas, lai mēs atrastu pirmo lodi un tās tukšo čaulīti?

-      Vai tas nav acīmredzams? Belzeņa iespiedums dos mums pistoles sērijas numuru, kas ar ieroču reģistra palīdzību var novest…

-    Nepareizi! Paskaties uz čaulītes galu! Nav nekāda iespieduma. Viņš ir izmantojis vecu pistoli!

-    Okey, Kāri piekrita un apsolīja sev nekad vairs nelietot vārdu acīmredzams. Tad es tiešām nezinu. Tomēr man ir sajūta, ka drīz tu mani apgaismosi…

-     Noteikti, Adele! Tukšā čaulīte, kas tev rokā, ir tā paša tipa munīcija, ar kādu tika nošauta Angnēte īversena!

-     Ak tā? Vai tu domā…?

-     Es domāju, ka viņš ir mēģinājis noslēpt to, ka ir tas pats, kurš nogalināja Angnēti īversenu, Sīmons sacīja un tik strauji apstājās pie dzeltenā signāla, ka aiz muguras braucošā mašīna ietaurējās.

-     Iemesls, kādēļ viņš pie īverseniem pievāca tukšo čaulīti, nebija tāds kā es sākumā biju domājis -, ka uz tās būtu belzeņa iespiedums. Viņš bija plānojis jaunu slepkavību un gribēja pēc iespējas labāk sakopt nozieguma vietu, lai minimizētu risku, ka mēs varētu atrast sakarību. Domāju, ka tukšā čaulīte, kuru viņš savāca pie īverseniem, bija no tās pašas sērijas kā šī.

-     Tā pati sērija, bet ļoti parasts ierocis, vai ne?

-Jā-

-     Tad kāpēc esi tik pārliecināts, ka te ir kāda sakarība?

-    Pārliecināts neesmu, Sīmons atbildēja, skatoties uz luksoforu, it kā tas būtu bumba ar laika degli. Bet tikai desmit procenti no visiem iedzīvotājiem ir kreiļi!

Viņa pamāja ar galvu. Mēģināja spriest patstāvīgi. Padevās un nopūtās.

-     Padodos!

-     Kaili Farisenu pie radiatora bija piesējis kreilis. Angnēti īversenu nošāva kreilis.

-     Pirmo es saprotu. Bet otrais…

-    Man vajadzēja to saprast daudz agrāk! Leņķis no durvīm līdz virtuves sienai. Ja šāviens, kas nogalināja Angnēti īversenu, tika izdarīts ar labo roku no tās vietas, kā sākumā domāju, viņam būtu vajadzējis stāvēt blakus celiņam un mitrajā zemē paliktu viens no viņa apavu nospiedumiem. Bet viņš, protams, stāvēja uz celiņa ar abām kājām, taču izmantoja kreiso roku. Es kļūdījos!

-      Ļauj man pārbaudīt, vai saprotu pareizi, Kāri sacīja un atspieda zodu plaukstās. Starp Angnēti īversenu un trim upuriem šeit pastāv sakarība. Un, kaut arī slepkava ir pielicis tik daudz pūļu, lai mēs neatklātu šo sakarību, viņš baidās, ka tieši šī sakarība varētu mūs aizvest līdz viņam!

-     Labi, inspektore Adele! Tu mainīji perspektīvu un savu atrašanās vietu un nāci pie saprašanas!

Kāri izdzirdēja dusmīgu taurēšanu un atvēra acis.

-     Zaļā gaisma! viņa ieteicās.

23.    NODAĻA

>

Lietus vairs nelija tik stipri, bet Marta, uzvilkusi žaketi pāri galvai, vēroja, kā Stigs noņem atslēgu no baļķa virs pagraba durvīm un atslēdz tās. Pagrabs, tāpat kā garāža, bija pilns ar mantām, kas stāsta par ģimenes vēsturi: mugursomas, telts mietiņi, apdiluši sarkani saišu zābaki, kuros kāds varētu būt nodarbojies ar sportu, varbūt ar boksu. Ragaviņas. Rokas zāles pļāvējs, ko bija aizstājis garāžā stāvošais pļāvējs ar benzīna motoru. Liela, garena saldētavas kaste ar karstumizturīgu plastikātu virspusē. Plati plaukti ar zirnekļu tīklos ietītām sulu pudelēm un ievārījumu burkām un nagla sienā, uz kuras karājās atslēga ar birku tās izbalējušie burti reiz norādījuši, kam tā paredzēta. Marta apstājās pie slēpju rindas. Dažām no tām vēl bija saglabājusies slēpju ziedes kārtiņa. Viena no slēpēm, lielākā un platākā, bija gareniski iesprāgusi.

Ieejot mājā, Marta uzreiz juta, ka te jau ilgu laiku neviens nav bijis. Varbūt smakas dēļ, bet varbūt neredzamā laika un putekļu kārtiņas dēļ. Apstiprinājums tam radās, ieejot viesistabā. Viņa vismaz neredzēja nevienu priekšmetu, kas būtu nācis pasaulē pēdējo desmit gadu laikā.

-     Es pagatavošu kafiju, Stīgs sacīja un izgāja blakusesošajā virtuvē.

Marta aplūkoja uz kamīna stāvošās fotogrāfijas.

Vienā no tām jaunlaulāto pāris. Stīga līdzība ar tiem, īpaši ar līgavu, bija pārsteidzoša.

Citā fotogrāfijā droši vien uzņemtā dažus gadus vēlāk abi divi kopā ar diviem citiem pāriem. Martai tūlīt radās sajūta, ka šos

pārus vairāk saista kopā vīrieši, nevis sievietes. Vīrieši kaut kādā ziņā bija līdzīgi: viņu identiskās, gandrīz teatrālās pozas, pašpārliecinātie smaidi un izturēšanās kā trim draugiem un alfa tēviņiem kas nepiespiesti iezīmē katrs savu teritoriju. Līdzvērtīgi, viņa nodomāja.

Marta izgāja virtuvē. Stīgs, uzgriezis viņai muguru, bija noliecies pie ledusskapja.

-     Vai atradi kafiju? viņa painteresējās.

Viņš pagriezās pret Martu, steigšus noņēma no ledusskapja durvīm dzeltenu papīra lapiņu un iebāza to bikšu kabatā.

-    Jā, protams, viņš atbildēja un atvēra skapīti virs izlietnes.

Ar ātrām, veiklām kustībām Stīgs iebēra kafiju filtrā, ielēja kafijas

aparātā ūdeni un ieslēdza to. Novilka žaketi un pārlika to virtuves krēsla atzveltnei. Ne tuvākā, bet tā krēsla, kas atradās pie loga. Sava krēsla atzveltnei.

-     Tu šeit dzīvoji, Marta teica.

Viņš pamāja ar galvu.

-     Tu esi ļoti līdzīgs savai mātei!

Viņš greizi pasmaidīja.

-     Tā viņi teica.

-     Teica?

-     Mani vecāki vairs nav dzīvi.

-     Vai tev viņu pietrūkst?

Marta acumirklī ieraudzīja, kā Stīgu aizskar vienkāršs, gandrīz ikdienišķs jautājums kā ķīlis, kurš iekļuvis atverē, ko viņš piemirsis aizbāzt. Viņš vairākkārt samirkšķināja acis un pavārstīja muti, it kā sāpes būtu tik negaidītas un pēkšņas, ka viņš nespēj parunāt. Tad pamāja ar galvu un, pievērsies kafijas automātam, sāka to bīdīt, it kā tas stāvētu šķībi.

-     Tavs tēvs fotogrāfijās izskatās ļoti solīdi!

-    Tāds viņš arī bija.

-     Labā nozīmē?

Stīgs pagriezās pret viņu.

-    Jā, labā nozīmē! Viņš rūpējās par mums.

Marta pamāja. Iedomājās par savu tēvu, kas bija pilnīgs pretstats Stīga tēvam.

-     Vai par tevi vajadzēja rūpēties?

-    Jā. Viņš īsi pasmaidīja. Par mani vajadzēja rūpēties.

-     Kādēļ? Tu kaut ko atcerējies.

Viņš paraustīja plecus.

-     Kādēļ? viņa atkārtoja.

-     Nē, es tikai redzēju, ka tu apstājies pie iesprāgušās tramplīna slēpes.

-     Kas tai notika?

Viņš izklaidīgi paskatījās uz kafiju, kas sāka tecēt krūzē.

-      Katru gadu Lieldienās mēs mēdzām braukt pie vectēva uz Lešaskūgu. Tur bija tramplīns, un manam tēvam piederēja rekords lēkšanā no tā. Iepriekšējais rekordists bija mans vectēvs. Man bija piecpadsmit gadu, un visu ziemu es biju trenējies lēkšanā, lai šo rekordu pārspētu. Bet Lieldienas togad bija vēlu, kļuva silts, un, kad ieradāmies pie vectēva, sniega vairs nebija daudz, jo spīdēja saule un vietām jau sāka parādīties zari un akmeņi. Bet man vajadzēja pamēģināt.

Stīgs uzmeta ātru skatienu Martai. Viņa uzmundrinoši pasmaidīja.

-     Tēvs paskatījās uz mani un noprata, ko domāju. Teica, ka nedrīkstu lēkt, jo tas esot pārāk bīstami. Es tikai pamāju un pierunāju kaimiņu puiku, lai tas būtu mans liecinieks un attāluma mērītājs. Viņš palīdzēja man samest sniegu vietā, kur biju plānojis piezemēties. Es uzskrēju augšā, piestiprināju sev slēpes, kuras tēvs bija mantojis no sava tēva, un metos lejā. Trase bija velnišķīgi slidena. Es labi atgrūdos. Patiesībā pat pārāk labi. Es lidoju un lidoju, es jutos kā ērglis, uzspļāvu visam, jo runa bija par šo lēcienu, tikai par šo vien. Nekas nevarēja būt labāks!

Marta redzēja, kā iedegas viņa acis.

-      Es piezemējos četrus metrus zemāk par vietu, kurā bijām uzbēruši sniegu. Slēpes iegrima sniega putrā, un kāds ass akmens uzšķērda labo slēpi tik viegli kā banāna mizu.

-    Un tu pats?

-     Es nogāzos ar ģīmi sniegā. Uzaru trasi visā tās garumā un vēl labu gabalu tālāk.

Marta izbllī tvēra ar roku pie krūtīm.

-     Augstais Dievs! Vai tu sasities?

-    Ieguvu zilumus un izmirku līdz ādai, bet neko nesalauzu. Droši vien to nebūtu pat manījis, jo domāju vienīgi par to, ko teiks tēvs. Es biju izdarījis to, ko nedrīkstēju darīt, un sabojājis viņa slēpi.

-     Un ko viņš teica?

-     Neko īpašu, tikai pajautāja, kāds, manuprāt, būtu piemērots sods.

-     Un ko tu atbildēji?

-     Es teicu: trīs dienas mājas arestā. Bet viņš sacīja, ka Lieldienu dēļ pietikšot ar divām. Kad tēvs nomira, māte pastāstīja, ka, man sēžot mājas arestā, viņš piespiedis kaimiņu puiku parādīt vietu, kur biju piezemējies, un vairākkārt licis pārstāstīt visu šo notikumu. Tēvs esot tā smējies, ka birušas asaras. Bet māte likusi tēvam apsolīt, ka neko man neteiks, jo tas tikai pamudinātu mani uz lielākām trakulībām. Tā vietā tēvs atveda bojāto slēpi uz mājām, teikdams, ka viņš to salīmēšot. Taču mamma teica, ka tās esot muļķības, jo patiesībā tās esot viņa mīļākās atmiņas.

-     Vai varu to aplūkot vēlreiz?

Stīgs ielēja abiem kafiju, un ar krūzītēm rokās viņi nokāpa pagrabā. Marta apsēdās uz saldētavas kastes, un Stīgs parādīja slēpi. Smaga, balta, Splitkein firmas slēpe ar sešām rievām apakšā. Viņa iedomājās, ka šī ir bijusi ļoti savāda diena. Saule, lietus. Žilbinoša jūra, tumšs pagrabs. Svešinieks, kuru viņa, šķiet, ir pazinusi visu savu mūžu. Tik tāls. Tik tuvs. Tik pareizi. Tik nepareizi…

-              Vai tev bija taisnība attiecībā uz to lēcienu? viņa iejautājās.

-     Vai nekas nav bijis labāks?

Stīgs domīgi pašķieba galvu.

-     Pirmais dūriens. Tas bija labāks.

Viņa piesardzīgi pabungoja ar papēžiem pa saldētavu. Varbūt aukstums uzvēdīja no turienes? Pēkšņi viņa saprata, ka saldētava darbojas, jo starp rokturi un atslēgas caurumiņu spīdēja maza,

sarkana spuldzīte. Tas bija nedaudz savādi, jo viss pārējais mājā liecināja, ka tā ilgu laiku stāvējusi tukša.

-     Tu vismaz uzstādīji tramplīna rekordu! viņa sacīja.

Stīgs smaidot papurināja galvu.

-     Nē?

-    Ieskaita tikai tos lēcienus, Marta, kad pēc piezemēšanās noturas uz kājām! viņš paskaidroja un iedzēra no krūzītes malku kafijas.

Martai iešāvās prātā: kaut gan šī nav pirmā reize, kad Stīgs nosauc viņu vārdā, tomēr likās, it kā šī būtu pirmā reize, kad vispār kāds izrunā viņas vārdu.

-   Tad jau tu biji spiests turpināt lēkt. Zēni taču cenšas līdzināties saviem tēviem, bet meitas mātēm?

-     Tev tā šķiet?

-    Vai arī tev neliekas, ka visi dēli kaut kādā veidā vēlas būt līdzīgi tēviem? Un tieši tādēļ dēli, atklājot tēva vājības, izjūt vilšanos: tie saskata savas vājības un sakāves, kas tos nākotnē gaida. Dažreiz šoks ir tik liels, ka var likt tiem padoties, pat neko neuzsākot.

-     Vai tā notika ar tevi?

Marta paraustīja plecus.

-    Manai mātei nevajadzēja palikt precētai ar tēvu, bet viņa pakļāvās. Reiz, kad mēs strīdējāmies par kaut ko neatceros, par ko, un viņa man to neatļāva, es uz viņu sakliedzu. Es kliedzu, ka nav taisnīgi neļaut man kļūt laimīgai tikai tāpēc, ka viņa šādu iespēju ir liegusi pati sev. Es neko savā mūžā neesmu tik ļoti nožēlojusi un nekad neaizmirsīšu viņas ciešanu pilno skatienu, kad viņa atbildēja: “Tad es varētu zaudēt to, kas mani dara laimīgu. Tevi!”

Stīgs pamāja ar galvu un paskatījās uz pagraba logu.

-    Mēs dažreiz kļūdāmies, domādami, ka esam atmaskojuši savus vecākus. Varbūt viņi tomēr nebija mazdūšīgi. Varbūt risinājās notikumi, kuru dēļ radās pārpratumi. Varbūt vecāki bija stipri. Varbūt viņi bija gatavi atstāt pēc sevis aptraipītu vārdu, zaudētu godu un uzņemties vainu tikai tādēļ, lai glābtu tos, kurus mīl. Un, ja viņi bija tik stipri, tad varbūt arī pats esi stiprs!

Trīsas viņa balsī bija gandrīz nemanāmas. Gandrīz. Marta nogaidīja, līdz Stigs atkal pievēršas viņai, un tad pajautāja:

-     Ko viņš izdarīja?

-     Kas?

-     Tavs tēvs.

Stīga ādamābols sāka kustēties augšup lejup. Acis sāka straujāk mirkšķināt, lūpas sakniebās. Marta redzēja, ka viņš grib. Saprata, ka viņš redz, tuvojas tramplīna mala. Viņš joprojām varēja mesties lejup pa pārāk slideno trasi vai apstāties.

-               Pirms tie viņu nošāva, tēvs uzrakstīja vēstuli, Stīgs teica.

-     Lai paglābtu mammu un mani.

Marta sajuta reiboni, bet viņš turpināja stāstīt. Laikam viņa bija Stīgu pagrūdusi, bet arī pati tagad sekoja viņam līdzi. Un nu vairs atpakaļceļa nebija uz turieni, kur viņa nezināja to, ko zina tagad. Vai viņa sirds dziļumos bija sapratusi, kurp dodas? Vai viņa bija vēlējusies šo mazo lidojumu, šo brīvo kritienu?

Tajās brīvdienās viņš un māte bija devušies uz cīkstoņu sacensībām Lillehammerē. Tēvs parasti bija braucis līdzi, taču šoreiz bija pateicis, ka brīvdienās viņam esot jābūt mājās un jānokārto kaut kas svarīgs. Stīgs savā svara kategorijā bija uzvarējis, un, kad viņi atgriezās, viņš bija meties uz tēva kabinetu, lai to izstāstītu. Tēvs, uzlicis galvu uz rakstāmgalda, bija sēdējis ar muguru pret durvīm, un Stīgs sākumā domājis, ka tēvs iemidzis. Tad viņš ieraudzījis pistoli.

-     Līdz tam brīdim es biju redzējis pistoli tikai vienu reizi. Tēvs mēdza sēdēt savā darbistabā, kad rakstīja dienasgrāmatā grāmatiņā ar dzeltenām lapām melnas ādas iesējumā. Kad biju mazs, viņš teica, ka tā esot viņa bikts. Es iedomājos, ka bikts ir tikai cits apzīmējums vārdam rakstīt, līdz vienpadsmit gadu vecumā mūsu reliģijas skolotājs paskaidroja, ka “bikts” nozīmē grēku nožēlu. Kad pārrados no skolas, ielavījos tēva darbistabā un sameklēju rakstāmgalda atvilktnes atslēdziņu, jo zināju, kur viņš to slēpj. Es gribēju noskaidrot, kādi grēki manam tēvam bija. Es atslēdzu…

Marta aizturēja elpu, it kā stāstītāja būtu viņa.

-    Bet dienasgrāmatas tur nebija, tikai vecmodīga, melna pistole. Es aizslēdzu atvilktni un izšmaucu ārā. Un izjutu kaunu: biju mēģinājis izspiegot pats savu tēvu, atmaskot viņu. Es nekad nevienam to nestāstīju un nekad vairs nemēģināju uzzināt, kur viņš slēpj savu dienasgrāmatu. Bet, kad todien darbistabā stāvēju tēvam aiz muguras, atgriezās sajūta, ka tas ir sods par to, ko biju darījis. Es uzliku roku viņam uz pakauša, lai pamodinātu. Tas ne tikai nebija silts, tas bija auksts. No tēva ķermeņa vēdīja nāves aukstums kā no marmora. Un es zināju, ka tā ir mana vaina. Tad ieraudzīju vēstuli…

Marta vēroja Stīga kakla artēriju, kamēr viņš stāstīja, kā to izlasījis un ieraudzījis māti stāvam durvīs. Viņš pastāstīja, ka sākumā domājis vēstuli saplēst un izlikties, ka tās nav bijis. Tomēr nav spējis to izdarīt un, kad ieradusies policija, atdevis vēstuli viņiem. Un bija ievērojis, ka arī tie vairāk par visu vēlētos vēstuli iznīcināt. Artērija uz Stīga kakla bija izspiedusies kā dziedātājam, kurš nav trenējies dziedāt. Kā cilvēkam, kurš nav radis daudz runāt.

Viņa māte bija sākusi lietot ārsta izrakstītos antidepresantus. Tad pēc savas ierosmes citas tabletes. Bet, kā pati sacījusi, nekas tik ātri un efektīvi nebija līdzējis kā alkohols. Viņa dzēra degvīnu. Vodka bija brokastīs, pusdienās un vakariņās. Stīgs bija mēģinājis rūpēties par māti, sācis slēpt tabletes un pudeles. Lai pastāvīgi būtu klāt, viņš bijis spiests pamest cīņas sportu un pamazām arī skolu. Viņi bija nākuši, zvanījuši pie durvīm un interesējušies, kādēļ viņš, kam tik labas atzīmes, kavējot stundas, bet viņš visus padzinis. Mātei bija kļuvis arvien sliktāk un sliktāk, viņa arvien biežāk sajuka prātā, un pamazām viņai radās suicidālas tieksmes. Viņam bijis sešpadsmit gadu, kad, uzkopjot mātes guļamistabu, starp tablešu paciņām bija ieraudzījis šļirci. Viņš sapratis, kas tas ir. Vismaz to, kam tā domāta. Viņš iedūris to sev gurnā, un tūlīt viss iegājis pareizajās sliedēs. Nākamajā dienā viņš aizgājis līdz Plātai un nopircis savu pirmo devu. Pēc sešiem mēnešiem viņš bija pārdevis visas mājā esošās, viegli realizējamās vērtības un apzadzis bezpalīdzīgo māti. Viņš ne par ko vairs neuztraucās, vismazāk pats par sevi, taču, lai sāpes turētu attālumā, bija vajadzīga nauda. Tā kā viņam nebija astoņpadsmit gadu un praktiski viņu nevarēja iesēdināt cietumā,

viņš sāka ņemt naudu par atzīšanos nelielās laupīšanās un ielaušanās gadījumos, par kuriem bija apsūdzēti vecāki noziedznieki. Kad viņš kļuva astoņpadsmit gadus vecs un šādus piedāvājumus vairs nesaņēma, bet stress un mūžīgais naudas trūkums aizvien pieauga, viņš piekrita uzņemties vainu par divām slepkavībām ar norunu, ka visu cietumā pavadīto laiku tiks apgādāts ar narkotikām.

-     Un tagad tu šo sodu esi izcietis? viņa jautāja.

Stigs pamāja ar galvu.

-     Esmu izcietis.

Marta nošļūca no saldētavas un piegāja pie viņa. Viņa neko nedomāja, domāt bija jau par vēlu. Viņa pastiepa roku un pieskārās Stīga kakla artērijai. Viņš raudzījās meitenē ar lielām, melnām acu zīlītēm, kas piepildīja gandrīz visu varavīksneni. Tad Marta aplika rokas viņam ap vidukli, bet viņš savas ap Martas pleciem, it kā viņi būtu dejas partneri, bet mainītās lomās. Kādu brītiņu abi tā stāvēja, tad Stīgs pievilka viņu sev klāt. Ak Dievs, cik karsts viņš bija, droši vien viņam ir temperatūra! Bet varbūt viņai? Marta aizvēra acis un juta, ka viņa deguns un mute pieskaras matiem.

-     Vai iesim augšā? viņš nočukstēja. Man tev kaut kas ir.

Viņi kāpa atpakaļ. Ārā bija pārstājis līt. Stīgs kaut ko izņēma no

žaketes kabatas, kas karājās uz krēsla atzveltnes.

-     Šie ir tev!

Auskari bija tik skaisti, ka sākumā Marta zaudēja valodu.

-     Vai tev tie nepatīk?

-     Tie ir skaisti, Stīg! Bet kur tu… Vai tu tos nozagi?

Viņš nopietni paskatījās uz Martu, bet neatbildēja.

-    Piedod, Stīg! Viņa apmulsa, jūtot, ka acīs sariešas asaras. Es zinu, ka tu vairs nedursties, bet redzu taču, ka auskari ir lietoti un…

-    Viņa vairs nav dzīva, Stīgs viņu pārtrauca. Un tik skaistas lietas ir jānēsā kādam, kurš ir dzīvs!

Marta apjukumā sāka mirkšķināt acis. Tad saprata.

-    Tie piederēja… tie bija… viņa ar asaru pilnām acīm paskatījās uz Stīgu, …tavai mātei!

Viņa aizvēra acis un sajuta Stīga elpu uz savas sejas, viņa roku uz vaiga, uz kakla, uz pakauša. Martas roka pie viņa sāna gribēja

to atgrūst, pievilkt sev klāt. Jau sen viņi bija skūpstījušies Marta to zināja. Vismaz simtiem reižu kopš pirmā tikšanās brīža. Bet tagad, kad viņu lūpas saskārās, viss bija citādi it kā viņu būtu skāris elektriskās strāvas trieciens. Neatverot acis, viņa sajuta Stīga lūpas tik mīkstas, rokas, kas slīdēja lejup pa viņas muguru, viņa bārdas rugājus, smaržu un garšu. Viņa to gribēja, viņa gribēja visu. Bet šis pieskāriens bija viņu pamodinājis, izrāvis no skaistā sapņa, kurā viņa bija atļāvusies ieslīgt, jo nedraudēja nekādas sekas. Līdz šim brīdim.

-     Es nevaru, viņa trīcošā balsī nočukstēja. Man tagad jāiet, Stīg!

Viņš palaida Martu vaļā, un viņa strauji aizgriezās. Atslēdza ārdurvis, bet pirms došanās ārā apstājās.

-    Tā bija mana kļūda, Stīg! Mēs nedrīkstam vairs tikties! Saproti? Nekad!

Viņa aizvēra durvis, nenoklausījusies atbildi. Saule bija izlauzusies cauri mākoņiem, no melni mirdzošā asfalta cēlās tvaiks. Marta izgāja mitrajā karstumā.

Markuss skatījās binoklī. Redzēja, kā sieviete ātri ieiet garāžā, iedarbina veco golfiņu, ar kuru abi bija atbraukuši, un izbrauc ārā. Jumts mašīnai joprojām bija nolaists. Sieviete kustējās tik ātri, ka viņam nekādi neizdevās notvert to fokusā, bet izskatījās, it kā viņa raudātu.

Tad viņš pavērsa binokli pret virtuves logu. Pietuvināja. Tur stāvēja Dēls un noskatījās viņai pakaļ. Sažņaugtām rokām un cieši sakostiem zobiem. Pie deniņiem izspiedušās vēnas, it kā viņš justu sāpes. Nākamajā mirklī Markuss saprata, kāpēc. Dēls izstiepa rokas, atvēra plaukstas un piespieda tās loga rūtij. Stiklā atmirdzēja saules stari. Katrā plaukstā atradās pa auskariņam, un lejup uz plaukstu locītavām stiepās divas tievas asiņu tērcītes.

24.   nodaĻa

Biroju telpā valdīja pustumsa. Kāds bija izslēdzis gaismu, jo domāja, ka iziet pēdējais. Sīmons nemēģināja to atkal ieslēgt, jo vasaras vakari joprojām vēl bija pietiekami gaiši. Turklāt viņš bija dabūjis jaunu klaviatūru ar apgaismotiem burtiem, un tādēļ nebija vajadzības ieslēgt pat galda lampu. Tikai viņu stāvs vien biroju ēkā patērēja ap ceturtdaļmiljona kilovatstundu elektrības gada laikā. Ja to izdotos samazināt līdz divsimt tūkstošiem, tad ietaupījums būtu pietiekams, lai iegādātos vēl divas patruļmašīnas.

Sīmons turpināja pētīt Hauela klīnikas mājaslapu. Šīs acu klīnikas fotogrāfijas nebija tādas kā daudzu citu amerikāņu privāto slimnīcu attēli, kuros tās atgādināja pieczvaigžņu viesnīcas ar smaidošiem pacientiem, jūsmīgām atsauksmēm un ķirurgiem, kuru izskats vedināja uz domām par kaut ko vidēju starp aktieriem un kuģu kapteiņiem. Hauela klīnikas mājaslapā bija tikai nedaudzas fotogrāfijas un lietišķa informācija par tās darbinieku kvalifikācijām, rezultātiem, publicētajiem rakstiņiem un tiem, kuri nominēti Nobela prēmijai. Un vissvarīgākais: to veiksmīgo operāciju procents, kāds nepieciešams Elses acīm. Skaitlis bija krietni pāri piecdesmit, tomēr ne tik augsts, kā viņš bija cerējis. No otras puses, tas bija tik zems, ka Sīmons tam noticēja. Klīnikas mājaslapā cenu nebija. Taču viņš nebija tās aizmirsis. Cenas bija tik augstas, ka viņš tām ticēja.

Viņš pamanīja tumsā kādu kustību. Tā bija Kāri.

-     Mēģināju zvanīt tev uz mājām. Tava sieva teica, ka esot šeit. -Jā-

-     Kāpēc tu strādā tik vēlu?

Sīmons paraustīja plecus.

-    Ja nevar atgriezties mājās ar labām ziņām, tad gadās atlikt atgriešanos līdz pēdējam brīdim!

-     Kā to lai saprot?

Sīmons atmeta ar roku.

-     Par ko ir runa?

-    Es izdarīju, kā tu lūdzi. Apgriezu otrādi katru akmeni, meklēdama visas iespējamās un neiespējamās sakritības starp īversenas slepkavību un trīskāršo slepkavību! Tomēr neko neatradu.

-    Tu, protams, zini, ka tas neizslēdz iespēju, ka kaut kāda sakarība tomēr ir, Sīmons atbildēja un turpināja rakstīt.

Kāri pievilka sev tuvāk krēslu un apsēdās.

-    Tomēr man neizdevās kaut ko atrast. Un es meklēju pamatīgi! Un tad nodomāju…

-     Domāšana mums patīk!

-     Varbūt viss ir ļoti vienkārši: ir laupītājs, kas saskatījis divas lieliskas iespējas īversenu namu un vietu, kurā tiek turētas narkotikas un nauda. Un pirmās laupīšanas laikā viņš ir iemācījies, ka, pirms cilvēku nogalināt, tas ir jāpiespiež atklāt seifa kodu.

Sīmons pacēla galvu no datora.

-     Laupītājs, kurš ir nošāvis jau divus cilvēkus, tagad iznieko puskilogramu superboy, kura cena uz ielas ir pusmiljons, tikai tādēļ, lai nogalinātu savu trešo upuri?

-     Bjēmstads uzskata, ka tā ir bandu savstarpēju rēķinu kārtošana veids, kā nodot vēsti konkurentiem.

-     Inspektore Adele! Bandas sūta informāciju, netērējot pusmiljonu pasta izdevumiem!

Kāri atgāza galvu un nopūtās.

-     Katrā ziņā Angnētei īversenai nebija nekāda sakara ar narkotikām un tādiem kā Kalle Farisens. Domāju, ka tā var sacīt ar pilnu pārliecību!

-     Bet sakarība ir, Sīmons iebilda. Tikai es nesaprotu, ka tad, kad esam noskaidrojuši to, ko viņš mēģina noslēpt, tas ir, ka pastāv sakarība, mēs tomēr nespējam noskaidrot, kas tā ir par sakarību. Ja

šī sakarība ir tik labi apslēpta, kādēļ tā jāsatraucas, lai neatklātos, ka aiz visa slēpjas viens cilvēks?

-     Varbūt šī maskarāde nav domāta mums. Kāri nožāvājās.

Pamanījusi, ka Sīmons skatās uz viņu plati ieplestām acīm, Kāri

aizvēra muti.

-     Protams. Tev taisnība!

-     Patiesi?

Sīmons piecēlās. Vēlreiz apsēdās. Uzsita ar plaukstu pa galdu.

-    Tā nav policija, no kuras viņš baidās, ka tā varētu viņu atklāt. Tie ir kādi citi!

-     Un viņš baidās, ka šie citi varētu viņu atrast?

-    Jā. Vai arī… varbūt viņš baidās, ka tie sasprindzinās uzmanību. Bet vienlaikus… Sīmons atspieda zodu plaukstā un neskanīgi nolamājās.

-     Vienlaikus ko?

-     Tas ir nedaudz sarežģītāk. Viņš neslēpjas pilnībā. Šādā veidā nogalinādams Kaili, viņš, protams, nodod kādu ziņu.

Sīmons saērcināti piespēra kāju pie grīdas tā, ka krēsls salīgojās. Brīdi viņi sēdēja klusēdami. Tumsa nemanot sabiezēja aizvien vairāk. Pirmais klusumu pārtrauca Sīmons:

-     Manuprāt, Kaili nogalināja tāpat, kā viņš, būdams narkotiku tirgotājs, ir nogalinājis citus. Elpošanas apstāšanās pārdozēšanas rezultātā. Kā slepkava viņš savā ziņā ir atriebes eņģelis. Vai tas neuzvedina tevi uz kādu domu?

Kāri papurināja galvu.

-     Vienīgi uz to, ka Angnēti īversenu diezin vai nogalināja pēc šāda principa. Cik man zināms, viņa nevienam nav ar pistoli iešāvusi krūtīs.

Sīmons piecēlās, piegāja pie loga un palūkojās ārā uz apgaismoto ielu. Pa to aizrībēja divi skeitborda dēļi, uz tiem divi puikas, abi džemperos ar kapuci.

-     A, pavisam piemirsu! Kāri ierunājās. Patiesībā es atradu citu sakarību. Starp Pēru Vollanu un Kaili Farisenu.

-     Ak tā?

-Jā. Es aprunājos ar vienu no ziņu pienesējiem Narkotiku nodaļā. Viņš teica: esot dīvaini, ka divi cilvēki, kuri viens otru labi pazīst, viens pēc otra nomirst.

-     Vai Vollans Farisenu pazina?

-    Jā. Labi pazina. Pēc mana ziņotāja domām, pat pārāk labi. Un vēl viena lieta.

-Jā?

-    Es pārbaudīju Kalles failu. Pirms dažiem gadiem viņš tika pratināts kā liecinieks kādā slepkavības lietā, tika pat aizturēts. Upuris bija kāda Džeina Do.

-     Tātad nav identificēta?

-     Zinām vienīgi to, ka viņa bija jauna aziāte. Zobu ekspertīze liecina, ka viņa bijusi sešpadsmit gadus veca. Kāds liecinieks redzējis vīru, kurš pagalmā iedūris viņai šļirci un identificēšanā norādījis uz Kaili.

-     Ak tā?

-Jā. Bet Kaili atbrīvoja, kad atzinās cits cilvēks!

-     Viņam ļoti paveicās.

-Jā. Starp citu, tas, kurš atzinās, bija tas pats puisis, kurš izbēga no Valsts cietuma!

Kāri skatījās uz Simona nekustīgo muguru. Viņa prātoja, vai sacītais ir sadzirdēts, un jau gatavojās atkārtot, kad atskanēja viņa aizsmakusi, mierīgā, vecišķā balss:

-     Kāri?

-Jā?

-     Gribu, lai tu pārbaudi visu par Angnēti īversenu! Vai viņas paziņu lokā nav noticis kaut kas līdzīgs pistoles šāvienam? Vienalga kas, vai saproti?

-     Labi. Par ko tu tagad domā?

-     Es domāju… mierīgums no vecišķās balss bija izzudis, …ja… ja… tad…

-Tad?

-     Tad tagad viss tikai sākas.

25.   nodaĻa

Markuss gaismu istabā bija izslēdzis. Savāda sajūta tā sēdēt, skatīties uz kādu un zināt, ka pats neesi redzams! Un tomēr viņš katru reizi notrīsēja, kad Dēls piegāja pie loga un ieskatījās tieši viņa binoklī. It kā zinātu, ka tur, ārā, kāds viņu izspiego. Pašlaik viņš atradās savu vecāku guļamistabā un sēdēja uz rozēm apgleznotās lādes, kurā Markuss zināja nebija nekā cita kā vien daži segu pārvalki un palagi. Logiem nebija aizkaru, un istabu apgaismoja griestu lampa ar četrām spuldzītēm, tādēļ viss bija labi redzams. Un, tā kā dzeltenā māja uz nogāzes atradās zemāk par viņu māju, turklāt Markuss sēdēja divstāvu gultas augšējā stāvā un bija to piebīdījis pie loga, viņš varēja redzēt, ar ko Dēls nodarbojas. Nekā īpaša jau nebija. Iebāzis ausīs telefona aparāta austiņas, viņš tā sēdēja jau veselu mūžību un kaut ko klausījās. Droši vien kādu jautru dziesmiņu, jo ik pēc trim minūtēm viņš pieskārās telefonam, it kā gribēdams noklausīties dziesmiņu vēl un vēl. Un katru reizi pasmaidīja vienā un tajā pašā vietā, kaut gan noteikti bija mazliet sarūgtināts par notikušo ar meiteni. Viņi bija skūpstījušies, un tad meitene trakā ātrumā bija aizskrējusi prom. Nabadziņš! Varbūt Markusam vajadzētu aiziet un pieklauvēt pie durvīm? Pajautāt, vai nevēlas atnākt pie viņiem uz vakariņām? Mamma, protams, teiktu, ka priecājas. Tomēr Dēls izskatījās tik noskumis, ka droši vien nevēlējās citu cilvēku sabiedrību. Tas var pagaidīt līdz rītam. Tad Markuss agri piecelsies, paņems svaigas bulciņas, aizies un piezvanīs pie durvīm. Jā, tā būs labi. Markuss nožāvājās. Arī viņam galvā skanēja dziesmiņa. Patiesībā tā nebija dziesmiņa, bet tikai

viens vārds. Bet viņš to atkārtoja kopš brīža, kad tas Tosenes muļķis bija jautājis, vai Dēls esot Markusa tēvs: “Varbūt.”

Varbūt. Ha-ha!

Markuss nožāvājās. Laiks iet gulēt. Rīt taču agri jāceļas. Jāizcep bulciņas. Viņš jau gatavojās nolikt binokli, kad tur kaut kas notika. Dēls bija piecēlies. Markuss atkal pieplaka pie binokļa. Dēls atmeta sāņus tepiķi un pacēla vaļīgo grīdas dēli. Slēptuve. Viņš bija tajā kaut ko ielicis. Sarkano sporta somu. Viņš to atvēra un izņēma sainīti ar baltu pulveri. Markuss labi zināja, kas tas ir, jo tādas paciņas bija redzējis televīzijā. Narkotikas. Pēkšņi Dēls pacēla galvu. Likās, viņš ieklausās saspicē ausis kā antilopes pie dzeramā ūdens, kā to rāda Animal Planēt kanālā.

Tagad arī Markuss saklausīja attālu motora troksni. Mašīna. Vasaras atvaļinājumu laikā tik vēlu vakarā šajā ielā daudz mašīnu nebraukāja. Dēls sēdēja kā pārakmeņojies. Markuss redzēja, kā ielas asfaltu apgaismo mašīnas starmeši. Liela, melna mašīna no tām, ko dēvē par džipiem, apstājās zem laternas starp abām mājām. Izkāpa divi vīri. Markuss nopētīja tos binoklī. Abi bija ģērbušies melnos uzvalkos. Vīri melnā. Otrs izskatījās lieliski, bet mazākajam bija gaiši mati, un tas likās galīgi nepareizi. Turpretī lielākajam bija melni, cirtaini mati tieši kā Viļam Smitam -, bet kails pakausis un āda balta kā sniegs.

Markuss redzēja, kā tie, vērodami māju, sakārto žaketes. Plikpauris norādīja uz apgaismoto guļamistabas logu, un abi devās uz vārtiņiem. Tagad viņam vismaz būs viesi. Tāpat kā Markuss, tie pārlēca pāri žogam, nevis iegāja pa vārtiņiem. Iešana pa zāli radīja mazāku troksni nekā soļošana pa grants celiņu. Markuss vēlreiz pavērsa binokli uz guļamistabu. Dēla tajā nebija. Droši vien arī viņš bija tos ieraudzījis un devies lejā, lai atvērtu viesiem durvis. Markuss pagrieza binokli uz ieejas durvju pusi, kur abi vīri jau bija uzkāpuši pa kāpnēm. Bija pārāk tumšs, lai Markuss spētu saskatīt, kas tur notiek, bet atskanēja brīkšķis, un tad durvis atvērās. Markuss aizturēja elpu.

Viņi… viņi bija ielauzušies! Tie bija kramplauži!

Varbūt kāds bija tiem pateicis, ka māja stāv tukša. Vienalga, viņam vajadzēja bridināt Dēlu. Varbūt šie ļaudis ir bīstami! Markuss nolēca no gultas. Vai pamodināt mammu? Piezvanīt policijai? Un ko viņš teiks? Ka ar binokli vērojis kaimiņu? Ja policisti ieradīsies un, lai atrastu zagļus, noņems pirkstu nospiedumus, tad taču atradīs arī viņa, Markusa, pirkstu nospiedumus! Un Dēla narkotikas, tātad arī viņš nonāks cietumā! Apjukumā Markuss palika stāvam istabas vidū. Viņš pamanīja guļamistabā kaut kādu kustību un atkal ķērās pie binokļa. Tie bija abi vīri tie bija ienākuši istabā. Viņi meklēja. Drēbju skapī, zem gultas. Viņiem… viņiem bija pistoles. Markuss negribot soli atkāpās, kad garais ar cirtainajiem matiem pienāca pie loga, pārbaudīja, vai tas ir aizvērts, un palūkojās ārā, tieši uz viņu. Dēls, iespējams, ir paslēpies, bet kur? Likās, viņš būs paspējis somu ar narkotikām ielikt atpakaļ slēptuvē, bet vietas cilvēkam tajā nepietika. Ha! Tie nekad neatradīs Dēlu, jo viņš savu māju pazina daudz labāk par iebrucējiem tieši tāpat kā vjetnamiešu kareivji pazina džungļus labāk par amerikāņiem. Viņam tikai jāizturas klusi kā pelītei, tāpat kā to bija darījis Markuss. Dēls tiks galā! Viņam jātiek galā! Mīļais Dieviņ, palīdzi viņam!

Silvestrs vēlreiz pārlūkoja guļamistabu. Pakasīja savu ar melnajām matu cirtām ieskauto lagūnu.

-     Pie velna, Bū, viņš noteikti ir bijis šeit! Esmu pārliecināts, ka vakar te nevienā logā nespīdēja gaisma!

Viņš apsēdās uz rozēm izgreznotās lādes, iebāza pistoli pleca makstī un aizsmēķēja cigareti.

Mazais gaišmatis palika stāvam istabas vidū ar pistoli rokā.

-     Man ir sajūta, ka viņš joprojām ir te!

Silvestrs pamāja ar cigareti.

-     Atslābinies! Viņš te ir bijis un atkal aizlaidies! Es pārbaudīju abas tualetes un otru guļamistabu.

Gaišmatis papurināja galvu.

-     Nē, viņš atrodas kaut kur mājā!

-      Izbeidz, Bū, viņš nav nekāds spoks, tikai amatieris, kuram līdz šim ir paveicies!

-     Varbūt. Bet Aba Lofthusa dēlu es nevērtētu pārāk zemu!

-     Es pat nezinu, kas tas tāds ir.

-   Tas bija pirms tevis, Silvestr! Abs Lofthuss bija trakākais kruķis pilsētā, by far.

-    Kā tu to zini?

-     Es esmu viņu saticis, tu, muļķi! Reiz deviņdesmitajos gados mēs ar Nestoru nodevām preci Alnabrū, kad Lofthuss ar vēl vienu kruķi vairāk vai mazāk nejauši brauca garām. Lofthuss saprata, ka notiek darījums ar narkotikām, bet tā vietā, lai zvanītu un izsauktu palīgspēkus, abi šie nenormālie mēģināja mūs sagrābt. Abs Lofthuss pašrocīgi izslēdza četrus mūsējos, līdz mēs dabūjām viņu gar zemi. Un teikšu, ka tas nebija viegli, jo šis vīrs bija cīkstonis. Mēs prātojām, vai nenošaut viņu turpat, uz vietas, bet Nestors nobijās. Viņš uzskatīja, ka policista asinis saceltu pārāk lielu troksni. Kamēr mēs tā spriedelējām, šis trakais gulēja zemē un kliedza: “Aiziet, tikai pamēģiniet!” Apmēram tā, kā tas dedzīgais bruņinieks no Monty Python. Tas, kuram tiek nocirstas rokas un kājas, bet kurš nepadodas!

Bū iesmējās. Kā no patīkamām atmiņām, Silvestrs nodomāja. Šis cilvēks bija slims, viņš mīlēja nāvi un sakropļošanu, viņš gulēja mājās un bija noskatījies tīklā visas Ridiculousness sezonas, jo tajās bija klipi par cilvēkiem, kuri tiešām sita un kropļoja sevi atšķirībā no nožēlojamiem ģimenes videoklipiem, kuros kāds dabūja pa degunu vai izmežģīja pirkstu par tādiem varēja tikai pasmieties.

-     Man liekas, tu teici, ka viņi bija divi, Silvestrs atgādināja.

Bū iespurdzās.

-    Viņa partneris tūlīt backed out1 . Bija pilns apņēmības sadarboties un panākt kompromisu. Tupēja uz ceļiem un lūdza žēlastību! Tādus tipus tu pazīsti.

-    Jā, Silvestrs sacīja. Zaudētājs.

-     Nekā nebija! Bū iebilda. Uzvarētājs! To sauc par situācijas izpratni. Un šī izpratne noveda puisi tālāk, nekā tu domā. Bet pietiek par to! Pārmeklēsim māju!

1 Atkāpās. (Angļu vai.)

Silvestrs paraustīja plecus, piecēlās un bija jau aiz durvīm, kad pamanīja Bū viņam neseko. Pagriezies viņš ieraudzīja savu kolēģi, kurš bija palicis stāvam, blenžot uz to vietu, kur Silvestrs nupat bija sēdējis: uz lādes vāku. Bū pagriezās, pielika pirkstu pie lūpām un norādīja uz lādi. Silvestrs izvilka pistoli un noņēma no drošinātāja. Juta, ka atbrīvojas sajūtas, gaisma kļūst spilgtāka un kaklā sāk dauzīties pulss. Bū nedzirdamiem soļiem pagājās lādei kreisajā pusē, lai nestāvētu Silvestram priekšā. Silvestrs ar abām rokām satvēra pistoles spalu un piegāja tuvāk. Bū deva zīmi, ka pacels vāku. Silvestrs pamāja ar galvu.

Viņš aizturēja elpu, bet Bū, pavērsis pistoli pret lādi, ar kreisās rokas pirkstiem pieskārās lādes vākam. Sekundi nogaidīja un ieklausījās. Tad pacēla vāku.

Silvestrs juta mēlītes pretestību uz rādītājpirksta.

-     Velns! Bū nočukstēja.

Ja neņem vērā nedaudz gultasveļas, lāde bija tukša.

Viņi kopīgi izstaigāja pārējās istabas, ieslēdza un izslēdza gaismas, taču neatrada neko tādu, kas liecinātu, ka mājā kāds uzturējies. Galu galā abi atgriezās guļamistabā. Tur nekas nebija mainījies.

-    Tu kļūdījies! Silvestrs sacīja. Šos divus vārdus viņš izrunāja lēni un skaidri, jo zināja, cik ļoti tie saniknos Bū. Viņa šeit nav.

Bū noraustīja plecus, it kā uzvalks viņam nepiegulētu tā, kā nākas.

-Ja šis puisis ir aizlaidies un atstājis ieslēgtu gaismu, tas varbūt nozīmē, ka viņš atgriezīsies. Un, ja mēs paliksim šeit un būsim gatavībā, tas būs daudz vieglāks darbiņš nekā tad, ja mums vajadzētu vēlreiz iekļūt mājā!

-     Varbūt, Silvestrs atbildēja.

Viņš nojauta, uz ko Bū tēmē.

-     Nestors vēlas, lai mēs viņu saņemam pēc iespējas ātrāk. Tu taču zini viņš var daudz ko sagandēt!

-     Protams, Silvestrs skābi noteica.

-    Tādēļ tu paliksi šeit pa nakti uri, ja viņš atgriezīsies, tad ieraudzīsi.

-     Kādēļ šie darbi vienmēr ir jāuzņemas man?

-     Atbilde sākas ar burtu S.

Stāžs. Silvestrs nopūtās. Ja nu kāds Bū nošautu, viņš iegūtu jaunu partneri. Kādu ar mazāku stāžu.

-     Iesaku tev sēdēt viesistabā. No turienes varēsi redzēt gan ārdurvis, gan pagraba durvis, Bū pamācīja. Neesmu pārliecināts, ka novākt šo varēs tikpat viegli kā mācītāju!

-     Es dzirdēju tevi ari pirmajā reizē! Silvestrs noteica.

Markuss redzēja, ka abi viri iziet no gaišās guļamistabas, un tūlīt pēc tam mazais gaišmatis iznāca no mājas, iesēdās mašīnā un aizbrauca. Dēls joprojām bija kaut kur iekšā, bet kur? Varbūt bija dzirdējis, ka ierūcas motors un mašīna aizbrauc, bet vai viņš zināja, ka viens no viņiem ir palicis mājā?

Markuss pavērsa binokli pret tumšajiem logiem, taču neko neredzēja. Dēls varēja, protams, izkļūt ārā mājas otrā pusē, tomēr Markuss tā nedomāja, jo bija atvēris logu un klausījies. Viņš būtu kaut ko dzirdējis.

Pēkšņi Markuss uztvēra kaut kādu kustību un pavērsa binokli uz guļamistabu, kas joprojām bija vienīgā apgaismotā telpa mājā, un redzēja, ka nav kļūdījies.

Gulta. Tā kustējās. Pareizāk sakot, kustējās tās matracis. Tas tika pacelts un pavirzīts sāņus. Tur viņš bija. Viņš bija slēpies starp gultas dibenu un lielo, biezo divvietīgās gultas matraci, uz kura Markuss tik ļoti mīlēja pavārtīties. Labi, ka Dēls bija kalsns: ja viņš būtu tik resns, kāds, kā mamma apgalvoja, drīz būšot Markuss, tad tie būtu viņu ieraudzījuši. Viņš piesardzīgi piegāja pie vaļīgā grīdas dēļa, pacēla to un kaut ko izņēma no sarkanās treniņu somas. Markuss noregulēja asumu. Noelsās.

Silvestrs bija novietojis krēslu tā, lai varētu redzēt ieejas durvis un vārtiņus. Vārtiņus apgaismoja ielas laterna, un, ja kāds tuvosies, viņš to laicīgi izdzirdēs to viņš saprata, kad grants sāka čirkstēt zem aizejošā Bū soļiem.

Nakts varēja būt gara, un, lai neaizmigtu, viņam vajadzēja izdomāt kādu nodarbi. Viņš bija ielūkojies grāmatplauktā un atradis

to, ko meklēja. Ģimenes fotoalbumu. Viņš ieslēdza galda lampu un pavērsa to prom no loga, lai no ārpuses gaisma nebūtu redzama. Un sāka šķirstīt lapas. ŠI izskatījās pēc laimīgas ģimenes, pilnīgs pretstats viņa ģimenei. Iespējams, tieši tādēļ viņu vienmēr valdzināja citu cilvēku ģimenes albumi. Viņš gribēja pamēģināt iztēloties, kā viss varētu būt bijis. Protams, viņš zināja, ka šīs ģimenes fotogrāfijas nestāsta visu patiesību. Bet vienu tās, protams, pavēstī. Silvestrs pievērsa skatienu fotogrāfijai, kurā bija trīs cilvēki iespējams, Lieldienu brīvdienu laikā. Smaidoši, saulē iedeguši, tie pozēja pie nelielas akmeņu piramīdas. Vidū stāvēja sieviete. Spriežot pēc pārējām fotogrāfijām, Silvestrs bija nopratis, ka tā ģimenē ir māte. Kreisajā pusē tēvs, šis Abs Lofthuss. Bet labajā kāds vīrs brillēs bez ietvara. “Troika un es izbraucienā, fotogrāfs Lēcējs” tā vēstīja ar sievietes roku rakstītais paskaidrojums.

Silvestrs pacēla galvu. Vai būtu kaut ko saklausījis? Viņš pagrieza galvu uz vārtiņu pusi. Neviena nav. Un skaņa nebija nākusi no ārdurvīm vai pagraba durvīm. Tomēr kaut kas bija mainījies: it kā gaiss būtu kļuvis blīvāks, it kā tumsā kaut kas būtu materializējies. Tumsa. Viņš vienmēr mazliet baidījās no tumsas par to bija parūpējies viņa tēvs. Silvestrs atkal koncentrējās uz fotogrāfiju. Cik laimīgi tie izskatījās! No tumsas nav jābaidās, to taču zināja visi.

Atskanēja plīkšķis. Skaņa bija ļoti līdzīga tēva siksnas cirtienam.

Silvestrs blenza fotogrāfijā.

Tā bija apšļakstīta ar asinīm. Blakus, cauri visam albumam, rēgojās caurums. Nokrita kaut kas balts un pielipa pie asinīm. Spalva? Laikam no krēsla atzveltnes. Silvestrs saprata, ka viņam iestājies šoks, jo sāpju nejuta. Vēl nejuta. Viņš paskatījās uz pistoli, kas bija noslīdējusi uz grīdas un nebija vairs aizsniedzama. Gaidīja nākamo šāvienu, bet tas nesekoja. Varbūt puisis iedomājās, ka viņš ir miris. Ja viņš ļaus tam turpināt tā domāt, tad būs radusies izdevība.

Silvestrs aizvēra acis, dzirdēja kādu ienākam un aizturēja elpu. Sajuta uz krūtīm svešu roku. Tā pameklējās žaketes iekškabatās, atrada naudas maku un vadītāja apliecību. Pievāca tos. Pēc tam divas rokas sagrāba viņu aiz vidukļa, izvilka no krēsla un uzmeta uz pleca. Sāka iet. Puisis acīmredzot bija ļoti spēcīgs.

Kāda skaņa, durvīm atveroties, gaismas slēdža knikšķis, grīļīgi soļi lejup pa kāpnēm, mitrs gaiss. Puisis nesa viņu uz pagrabu.

Viņi bija nokāpuši lejā. Skaņa, ar kādu medicīnisko banku atrauj no ķermeņa. Tad Silvestrs krita. Piezemējās mīkstāk, nekā bija baidījies. Pēkšņi sajuta gaisa spiedienu ausīs. Kļuva tumšāks. Viņš atvēra acis. Pilnīga tumsa. Viņš neko neredzēja, viņš gulēja kaut kādā kastē. Tumsa nav bīstama. Spoki neeksistē. Viņš dzirdēja šļūcošus soļus, kas drīz vien attālinājās. Aizcirtās pagraba durvis. Viņš bija palicis viens, puisis neko nebija manījis!

Tagad vajag tikai nomierināties un nepārsteigties! Nogaidīt, līdz puisis aizies gulēt. Tad varēs izkļūt ārā. Vai piezvanīt Bū, lai viņi atbrauc un savāc viņu, bet to puisi nogalina. Dīvainākais bija tas, ka viņš joprojām nejuta īpašas sāpes, tikai siltas asinis pilēja tam uz rokas. Bet viņam bija kļuvis auksti. Ļoti auksti. Silvestrs mēģināja pakustināt kājas, lai varētu pagriezties un izņemt mobilo telefonu, bet tas neizdevās, kājas neklausīja. Tomēr izdevās iebāzt roku žaketes kabatā un sadabūt telefonu. Viņš to ieslēdza, un tumsā iespīdējās displejs.

Silvestrs atkal aizturēja elpu.

Tieši pie viņa sejas gulēja monstrs un ar izvalbītām acīm blenza viņā. Tā atvērtajā mutē rēgojās sīki, asi zobiņi.

Nu, protams, tā ir menca! Iesaiņota plastikātā. Līdzās tai gulēja vairāki polietilēna maisiņi, vairākas firmas Frionor kastītes, cāļa filejas, steiki un ogas. Gaismiņa atstarojās sniegbalto sienu ledus kristāliņos ap viņu. Silvestrs gulēja saldētavā!

Markuss skatījās uz māju un skaitīja sekundes.

Viņš bija atvēris logu, dzirdējis troksni un pamanījis istabā gaismas zibsni. Pēc tam atkal bija iestājies klusums.

Markuss bija pilnīgi pārliecināts, ka tas bijis pistoles šāviens. Bet kurš bija šāvis?

Augstais Dievs, kaut tas būtu bijis Dēls! Kaut nu viņš nebūtu nošauts!

Markuss bija izskaitījis līdz simtam, kad ieraudzīja atveramies apgaismotās guļamistabas durvis.

Paldies tev, Dievs, paldies tev! Tas bija viņš!

Dēls ielika pistoli atpakaļ sporta somā, pacēla grīdas dēli un sāka pārlikt maisiņus ar balto pulveri somā. Kad darbs bija galā, viņš pārmeta somu pār plecu un, gaismu neizslēdzis, izgāja no istabas.

Drīz pēc tam noklaudzēja ārdurvis, un Markuss redzēja, ka Dēls ātriem soļiem dodas uz vārtiņiem. Tur viņš apstājās, palūkojās pa labi, tad pa kreisi un devās lejup pa ielu tajā pašā virzienā, no kura Markuss bija redzējis viņu nākam pirmajā reizē.

Markuss iemetās gultā un, apgūlies uz muguras, sāka blenzt griestos. Viņš dzīvo! Viņš nošāva sliktos cilvēkus! Jo… jo tie taču bija sliktie? Protams, bija! Markusa dvēsele tik ļoti priecājās, ka viņš zināja šonakt nekādas gulēšanas nebūs!

Silvestrs dzirdēja, kā augšā aizcērtas ārdurvis. Saldētavas kamera bija pārāk cieši aizvērta, lai viņš spētu labi sadzirdēt, taču durvis bija aizcirtušās tik spēcīgi, ka viņš juta vibrācijas. Beidzot. Mobilais telefons, protams, nespēja uztvert vai noraidīt signālus no saldētavas pagrabā, tādēļ, trīs reizes izmēģinājies, Silvestrs padevās. Tagad viņš sāka just sāpes un viņam sagribējās gulēt. Tomēr aukstums neļāva iemigt. Viņš pielika plaukstas pie vāka. Grūda un sajuta vieglu panikas dūrienu, kad vāks nepadevās. Viņš grūda vēl spēcīgāk. Vāks joprojām nepadevās. Viņš atcerējās skaņu, ar kādu saspiežas gumijas blīves, tikai jāliek lietā vairāk spēka. Viņš atspieda rokas pret vāku un grūda no visa spēka. Vāks nepakustējās. Tad Silvestrs saprata: uzbrucējs saldētavu bija aizslēdzis!

Šoreiz panikas lēkme vairs neiedūra vieglītiņām, bet gan sagrāba viņu pie rīkles.

Silvestrs kāri rija gaisu, mēģinādams neatvērt durvis uz apziņu, lai tā neuzsprāgtu un lai tajā neiekļūtu tumsa, īstā tumsa. Ir jādomā. Ir jātur šīs durvis ciet un skaidri jādomā!

Kājas. Protams! Viņš taču zināja, ka kājas ir daudzkārt spēcīgākas par rokām. Viņš viegli spieda ar kājām vairāk nekā divsimt kilogramus, bet ar rokām nieka septiņdesmit piecus. Un tā bija tikai saldētavas atslēga, kas domāta kaimiņiem, lai tie kopējā pagrabā nezagtu cits no cita gaļu un lācenes, nevis lielam, izmisušam

vīram, kurš tiešām vēlas izkļūt ārā. Silvestrs pagriezās uz muguras. Līdz vākam bija pietiekami daudz vietas, lai saliektu kājas ceļos un atspiestu pēdas pret saldētavas vāku…

Bet viņš nespēja saliekt kājas ceļos.

Tās vienkārši neklausīja. Cik šausmīgi tās bija pamirušas! Viņš pamēģināja vēlreiz. Nekādas reakcijas, it kā tās būtu atslēgušās. Silvestrs ieknieba sev kājā, tad gumā. Nočīkstēja apziņas durvis. Jādomā. Nē, nav jādomā! Par vēlu. Caurums albumā, asinis. Lode būs izgājusi cauri mugurai. Neesošās sāpes. Silvestrs pataustīja vēderu. Tas bija slapjš no asinīm. Viņam likās, ka ir pieskāries kaut kam citam.

Silvestrs bija paralizēts.

Laikam jau no vēdera un zemāk. Viņš iesita ar rokām pa saldētavas vāku, bet tas neko nelīdzēja: atvērās tikai apziņas durvis. Tās durvis, kuras viņš bija to iemācījies nekad nedrīkstēja tikt atvērtas. Tā bija mācījis tēvs. Bet tagad eņģes bija izrāvušās, un Silvestrs zināja, ka mirs kā savos murgos: ieslēgts. Viens. Tumsā.

26.   nodaĻa

-    Tieši tādam ir jābūt svētdienas ritam! Else sacīja un paskatījās pa sānu lodziņu.

-    Piekrītu! Sīmons atbildēja, pārslēdza uz zemāku pārnesumu un palūkojās uz sievu.

Viņš iedomājās, cik gan daudz viņa redz vai viņa var redzēt, cik zaļš kļuvis Pils parks pēc vakardienas lietusgāzes? Vai viņa vispār redz, ka viņi šobrīd brauc garām Pils parkam?

Else bija ieteikusies, ka vēlētos aiziet apskatīt Šagāla izstādi Hēvīkodenē, un Sīmons bija piekritis: tā esot spīdoša ideja, vienīgi pa ceļam viņam jāiegriežas pie kāda sena kolēģa, kurš dzīvojot Šillebekā.

Stāvvietā uz Gamle Drammensveienes ielas brīvu vietu bija pārpārēm. Senās, respektablās villas un īres nami atvaļinājumu laikā šķita tukši. Šur tur vējā plīvoja dažādu vēstniecību karogi.

-    Es ilgi nekavēšos, Sīmons sacīja, izkāpa no mašīnas un devās pie durvīm. Adresi viņš bija atradis internetā.

Vajadzīgais vārds īrnieku sarakstā virs namruņa bija pirmais.

Divas reizes piezvanījis, Sīmons jau bija gatavs padoties, kad izdzirdēja sievietes balsi.

-Jā?

-     Vai Fredriks ir mājās?

-     Ē-e… kas jautā?

-     Sīmons Kefass.

Dažas sekundes valdīja klusums, bet Sīmons varēja dzirdēt plaukstas švīkstēšanu tā notiek, kad to aizliek priekšā mikrofonam. Tad balss atkal ierunājās:

-     Viņš nokāps lejā.

-     Okay.

Simons gaidīja. Vēl bija pārāk agrs, lai ļaudis celtos, tādēļ uz ielas viņš redzēja tikai divus sava vecuma cilvēkus. Izskatījās, ka tie dodas tā sauktajā svētdienas rīta pastaigā. Pastaigā ar mērķi nokļūt līdz aizbraukšanas vietai. Vīrietim galvā bija žokejcepure, kājās nezināmas izcelsmes haki krāsas bikses. Tā ģērbjas vecāki cilvēki. Simons paskatījās savā atspulgā ciļņoto ozolkoka durvju stiklā. Žokejcepure un saulesbrilles. Haki krāsas bikses. Svētdienas tērps.

Laiks ritēja, viņš Fredriku laikam bija pamodinājis. Vai viņa sievu. Vai kas nu viņa tur ir. Simons pameta skatienu uz mašīnu. Redzēja, ka Else skatās tieši uz viņu. Viņš pamāja ar roku. Atbildes mājiena nebija. Atvērās durvis.

Fredriks džinsa biksēs un T kreklā. Viņš bija atlicinājis laiku, lai paietu zem dušas. Mitrie, kuplie mati bija saķemmēti atpakaļ.

-     Tas bija negaidīti, viņš ierunājās. Ko…

-     Vai mazliet paiesimies?

Fredriks paskatījās smagajā rokaspulkstenī.

-     Klausies, man ir…

-     Pie manis bija ieradies Nestors ar saviem narkotiku bandītiem, Sīmons sacīja tik skaļi, ka padzīvojušajam pārim, kas bija pagājis viņiem garām, vajadzēja to sadzirdēt. Bet varbūt varam aprunāties par to tavā dzīvoklī ar tavu… sievu?

Fredriks paskatījās uz Simonu, tad aizvēra durvis.

Viņi devās prom pa trotuāru. Fredrika gumijas sandales plakšķēja uz asfalta, atbalsodamās namu sienās.

-    Viņš piedāvāja man aizņēmumu, par kuru runāju ar tevi, Fredrik. Tikai ar tevi!

-     Es neesmu runājis ar kaut kādu Nestoru!

-    Tev nevajag saukt viņu par kaut kādu Nestoru. Mēs abi zinām, ka tev šis vārds ir pazīstams. Par to, kas vēl tev zināms par Nestoru, vari melot, cik vien tīk!

Fredriks apstājās uz gājēju tiltiņa.

-    Paklausies, Sīmon! Sagādāt tev šo aizņēmumu šeit, darbā, nav iespējams! Tādēļ aprunājos ar dažu labu par tavām grūtībām. Vai tu negribēji tieši to? Pavisam godīgi!

SImons neatbildēja.

Fredriks nopūtās.

-     Klausies, SImon! Es to darīju vienīgi tādēļ, lai tev palīdzētu. Sliktākais, kas varētu notikt: tu saņemtu piedāvājumu, no kura nevarētu atteikties!

-     Sliktākais, SImons atbildēja, ir tas, ka šis draņķis tagad domā, ka ir atradis veidu, kā man piekļūt. Beidzot! tā viņš domā. Viņš nekad netiks man klāt, Fredrik! Tev jā, bet man nekad!

Fredriks atspiedās pret margām.

-    Varbūt tieši tā ir tava problēma, Sīmon! Tās dēļ tu neesi pavirzījies uz augšu savā karjerā, kas gan tev pienācās!

-     Tādēļ, ka neļāvu sevi uzpirkt?

Fredriks pasmaidīja.

-     Vainīgs ir tavs temperaments. Tev trūkst diplomātisko spēju. Tu aizvaino pat tos, kuri mēģina tev palīdzēt!

Sīmons skatījās lejup uz veco, slēgto dzelzceļa mezglu. Tā bija palikusi no tiem laikiem, kad darbojās Rietumu dzelzceļa līnija. Viņš nezināja, kāpēc, bet, raugoties uz šo padziļinājumu apkārtējā ainavā, viņu pārņēma melanholisks svinīgums.

-     Varbūt esi lasījis avīzēs par šo trīskāršo slepkavību Gamlebīenē?

-     Protams, Fredriks atbildēja. Avīzes neko citu neraksta. Liekas, ka visa KRIPOS ir sacelta kājās! Vai arī jūs drīkstat piedalīties tajā spēlītē?

-     Labākās spēles tie joprojām vēlas paturēt sev. Viens no nogalinātajiem bija Kalle Farisens. Vai vārds ir pazīstams?

-      Apgalvot nevaru. Bet, ja Slepkavību izmeklēšanas nodaļa nedrīkst piedalīties, kāpēc tu gribi…

-     Farisens savulaik tika turēts aizdomās par šīs meitenes nogalināšanu.

Sīmons izņēma fotogrāfiju, ko bija izdrukājis no ziņojuma, un iedeva to Fredrikam. Vēroja, kā tas pēta bālo seju ar aziātiskajiem

vaibstiem. Nebija vajadzības aplūkot ķermeni, lai saprastu, ka meitene ir mirusi.

-     Viņa tika atrasta pagalmā, un visam vajadzēja izskatīties tā, it kā viņa būtu pārdozējusi. Piecpadsmit gadus veca. Varbūt sešpadsmit. Nebija neviena dokumenta, un mēs tā arī neuzzinājām, kas viņa bija un no kurienes ieradusies. Vai kā iekļuvusi mūsu valstī. Iespējams, konteinerā ar kuģi no Vjetnamas. Tika noskaidrots vienīgi tas, ka meitene bija stāvoklī.

-    Jā, pagaidi! Es atceros to gadījumu! Vai nenotika atzīšanās?

-Jā. Novēloti un diezgan negaidīti. Gribu tev jautāt: vai Kāliem

bija kāds sakars ar tavu lielisko klientu īversenu?

Fredriks paraustīja plecus. Paskatījās uz fjordu. Pašūpoja galvu. Sīmons sekoja viņa skatienam uz mastu mežu mazizmēra kuģīšu ostā. Mūsdienās vārds “mazizmēra” attiecas uz kuģiem, kuri ir mazāki par fregati.

-     Vai tev ir zināms, ka tas, kurš atzinās un tika notiesāts par meitenes slepkavību, ir izbēdzis?

Fredriks vēlreiz papurināja galvu.

-     Izbaudi brokastis! Sīmons sacīja.

Sīmons stāvēja, atspiedies pret garderobes lokveida leti Hēvīkodenes Mākslas galerijā. Viss te bija izliekts. Viss bija praktisks. Pat stikla sienas, kas atdalīja telpas, bija izliektas un, iespējams, arī praktiskas. Viņš skatījās uz Elsi. Else skatījās uz Šagālu. Viņa likās tik maziņa mazāka par Šagāla figūrām. Varbūt vaina slēpās izliekumos, varbūt tie radīja Eimsa istabas ilūziju.

-     Tātad tu sameklēji Fredriku tikai tādēļ, lai uzdotu viņam šo vienīgo jautājumu? viņam blakus stāvošā Kāri jautāja. Viņa bija ieradusies galerijā divdesmit minūtes pēc Sīmona zvana. Un tu saki, ka…

-    Jā, es zināju: viņš jebkurā gadījumā atbildēs “nē”, Sīmons teica. Bet man viņš bija jāredz, lai saprastu, vai melo!

-    Tu taču labi zini: kaut gan teleseriālos apgalvo pretējo, ir ļoti grūti noteikt, vai kāds melo vai ne!

-    Redzi Fredriks nav kāds. Man ir pieredze sadzirdēt viņa melus. Es pazīstu viņa stilu.

-     Tātad šis Fredriks Ansgars ir neapšaubāms melis?

-    Nē. Viņš melo, kad ir nepieciešams, nevis noslieces vai prieka pēc.

-     Nu labi. Un kā tu to zini?

-    Es to nesapratu, iekams mēs Ekonomisko noziegumu pārvaldē nesākām strādāt pie lielas nekustamo īpašumu lietas.

Viņš pamanīja, ka Else apjukusi raugās apkārt, un skaļi ieklepojās, lai viņa varētu orientēties un noprast, kur viņš atrodas.

-    Bija grūti pierādīt, ka Fredriks melo, Sīmons turpināja. Viņš šajā lietā bija mūsu vienīgais eksperts grāmatvedībā, un mums bija grūti pārbaudīt visu, ko viņš saka. Viss sākās ar sīkumiem un nejaušībām, bet galu galā tas kļuva aizdomīgi. Viņš pārstāja stāstīt mums par lietas virzību vai arī vienkārši dezinformēja. Es biju vienīgais, kuram radās aizdomas. Un pamazām es iemācījos saskatīt, kad viņš melo.

-     Kādā veidā?

-     Tas bija ļoti vienkārši. Balss.

-     Balss?

-      Melošanas laikā iedarbojas jūtas. Fredrikam lieliski izdevās melot ar vārdu, loģikas un ķermeņa valodas palīdzību. Bet balss bija vienīgais jūtu barometrs, ko viņš nespēja kontrolēt. Viņam radās mazliet nedabisks balss tonis, tāds kā melīgs akcents, ko viņš pats dzirdēja un zināja, ka tas viņu var nodot. Tādēļ, ja viņam uzdeva tiešu jautājumu, uz kuru vajadzēja atbildēt ar nepārprotamiem meliem, balsij viņš neuzticējās. Tad viņš parasti pamāja vai pašūpoja galvu.

-     Un tu viņam jautāji, vai Kāliem Farisenam ir kāda saistība ar īversenu?

-     Viņš paraustīja plecus, it kā neko nezinātu.

-     Tātad tie bija meli!

-     Jā. Un viņš papurināja galvu, kad jautāju, vai viņš zina, ka Sonijs Lofthuss ir izbēdzis.

-     Vai tas nav pārāk vienkārši?

-     Ir, bet Fredriks ir vienkāršs cilvēks, kurš tikai reizināšanas tabulu zina labāk par pārējiem. Paklau, es gribu, lai tu izdarītu,

lūk, ko! Pārbaudi visus spriedumus Sonijam Lofthusam. Paskaties, vai nevari atrast informāciju, ka šajās lietās ir bijuši citi aizdomās turamie.

Kāri Adele pamāja ar galvu.

-     Lieliski! Man šajās brīvdienās nekas nebija ieplānots!

Sīmons pasmaidīja.

-    Tā lieta Ekonomisko noziegumu pārvaldē, Kāri ieteicās. Par ko tur bija runa?

-     Krāpšana, Sīmons atbildēja. Nodokļu nemaksāšana, lielas naudas summas, pazīstami uzvārdi. Izskatījās, ka varētu krist gan uzņēmēji, gan politiķi, un mums šķita, ka šī lieta varētu novest līdz lielajam barvedim.

-     Un kurš tas bija?

-     Dvīnis.

Kāri nodrebinājās.

-    Jāsaka tā ir dīvaina iesauka.

-     Ne tik dīvaina, cik visa tās vēsture.

-     Vai tu zini, kāds ir viņa īstais vārds?

Sīmons papurināja galvu.

-     Klīst baumas par vairākiem vārdiem. To ir tik daudz, ka viņš kļūst pilnīgi anonīms. Kad sāku strādāt Ekonomisko noziegumu pārvaldē, es savā naivumā domāju, ka lielās zivis ir visredzamākās. Patiesība, protams, ir tāda, ka redzamība ir apgriezti proporcionāla lielumam. Tādēļ arī toreiz Dvīnis izvairījās. Fredrika melu dēļ.

Kāri lēni māja ar galvu.

-     Vai tu domā, ka Fredriks Ansgars bija kurmis?

Sīmons pārliecināti papurināja galvu.

-    Fredriks vēl nebija sācis strādāt, kad kurmis jau darbojās. Viņš visā bija tikai mazs ķieģelītis. Bet skaidrs ir viens: ja Fredrikam ļautu turpināt strādāt, tad viņš varētu sagādāt zaudējumus. Tādēļ es viņu apturēju.

Kāri pabrīnījās:

-     Vai tu ziņoji par Fredriku Ansgaru policijas priekšniekam?

-     Nē! Es izteicu viņam piedāvājumu. Lai viņš klusi un mierīgi aiziet no darba, vai arī es ar to mazumiņu, kas man ir, iešu tālāk. Ar

to diezin vai pietiktu, lai ierosinātu lietu vai atlaistu no darba, bet viņam tiktu apgriezti spārni un nobremzēta karjera. Viņš piekrita.

Kāri pierē uzblīda vēna.

-     Tu… tu vienkārši ļāvi viņam aiziet?

-     Mēs atbrīvojāmies no sapuvuša ābola, neiesaistot šajos netīrumos policiju. Jā, es ļāvu viņam iet.

-     Bet tādiem cilvēkiem taču nevar ļaut vienkārši aiziet?

Sīmons saklausīja niknumu viņas balsī. Lieliski!

-     Fredriks ir sīka zivtiņa, un viņš, kā saka, izspruktu sveikā. Viņš pat nespēja noslēpt, ka tas bijis veiksmīgs darījums. Un tagad viņš jūt, ka ir man parādā!

Sīmons paskatījās uz Kāri. Tas, protams, bija domāts kā provokācija. Un viņa bija reaģējusi. Tomēr likās, ka aizrautība jau ir zudusi. Šķita, ka viņa domā tas ir vēl viens iemesls aiziet no šī darba.

-     Un kāds ir stāsts par Dvīni?

Sīmons paraustīja plecus.

-    Acīmredzot viņam bija identisks dvīņubrālis. Vienpadsmit gadu vecumā viņš divas naktis pēc kārtas sapņoja, ka nogalina savu brāli. Un iedomājās: tā kā viņi ir identiski, tad loģiski būtu pieņemt, ka arī brālis sapņo to pašu sapni. Tādēļ runa bija tikai par to, lai paspētu brāli apsteigt.

Kāri skatījās uz Simonu.

-     Apsteigt brāli… viņa atkārtoja.

-     Atvaino! Sīmons viņu pātrauca un aizsteidzās pie Elses, kura jau tuvojās vienai no stikla sienām.

Fidels Lāe mašīnu vispirms ieraudzīja un tikai pēc tam sadzirdēja. Tādas bija šīs jaunās mašīnas: tās bija klusas. Ja vējš pūta no šosejas, pāri purvam uz mājas pusi, reizēm varēja sadzirdēt riepu švīkstoņu uz grants, neveiklu ātrumu pārslēgšanu vai lielus motora apgriezienus pakalniņos. Citos gadījumos Fidelam nācās uzticēties savai redzei. Tas attiecās uz mašīnām. Bet ar kājāmgājējiem un dzīvniekiem bija citādi šim nolūkam viņam bija pasaulē labākā signalizācija. Deviņi dobermaņi būros. Septiņas kuces, kas katru gadu atnesa kucēnus, kuri tika atdoti par divpadsmit tūkstošiem

kronu gabalā. Tā bija oficiālā suņu audzētavas daļa ar suņiem, kas pircējiem tika piegādāti ar čipiem un ciltsrakstiem, bija apdrošināti pret slēptiem defektiem un reģistrēti Norvēģijas Suņu audzētavas klubā.

Otrā suņu audzētavas daļa atradās attālāk, mežā.

Divas kuces, viens suns. Nekur nereģistrēti. Dogos argentinos. Dobermaņi ārkārtīgi baidījās no tiem. Sešdesmit pieci kilogrami agresijas un lojalitātes, ar albīniem līdzīgu, īsu spalvu, kuras dēļ visiem Fidela suņu vārdiem bija arī vārdiņš ghost: kuces bija Ghost Machine un Holy Ghost, bet suns Ghost Buster. Kucēnus to īpašnieki varēja saukt, kā vien vēlas, ja vien tie samaksāja prasīto cenu. Simt divdesmit tūkstošus. Cena atspoguļoja gan suņa unikalitāti un slepkavošanas instinktu, gan faktu, ka šo suņu turēšana Norvēģijā un vairākās citās valstīs ir aizliegta. Un, tā kā klienti īpaši neinteresējās par cenu un norvēģu likumiem, nebija daudz priekšnosacījumu, ka cena varētu kristies, drīzāk gan pretēji. Tādēļ šogad viņš bija pārvietojis iežogojumu mazliet dziļāk mežā, tā, lai iespējamā riešana nebūtu sadzirdama mājā.

Mašīna tuvojās ēkai, jo grants ceļš veda vienīgi uz šo pusi, tādēļ Fidels lēnā gaitā devās pie vārtiem, kas vienmēr bija aizslēgti ne tādēļ, lai dobermaņi neizskrietu no īpašuma, bet tādēļ, lai nelūgti viesi netiktu iekšā. Tā kā nelūgti viesi bija visi, izņemot klientus, Fidelam skapī pie šķūnīša ārsienas, līdzās vārtiņiem, stāvēja pārveidots Mauser M98. Krietni dārgāks ierocis glabājās mājā, bet par Mauser viņš vienmēr varēja apgalvot, ka to izmanto aļņu medībām, kad tie nāca šurp pāri purvam. Protams, tikai tad, ja vējš nepūta no iežogojuma puses ar argentīniešu spokiem.

Fidels pienāca pie vārtiem vienlaikus ar mašīnu, kurai uz sāna loga dižojās nomas firmas logo. Tās šoferis acīmredzot nebija pieradis pie šīs mašīnas, jo Fidels dzirdēja, kā viņš pārslēdz ātrumus. Ilgs laiks pagāja, arī lai izslēgtu starmešus, logu tīrītājus un aizdedzi.

-    Nu? Fidels noprasīja, vērodams vīru, kurš izkāpa no mašīnas. Jaka ar kapuci un brūnas kurpes. Pilsētnieks. Gadījās, protams, arī tā: kāds atrada ceļu uz šejieni patstāvīgi, bez iepriekšējas norunas. Bet tas notika reti, viņš nereklamēja savu suņu audzētavu

un internetā nenorādīja ceļu tā, kā to darīja citi suņu audzētāji. Puisis pienāca pie vārtiem, taču Fidels pat negrasījās tos atvērt.

-     Es meklēju suni.

Fidels pabīdīja žokejcepuri uz pieres.

-     Man ļoti žēl, bet tu veltīgi esi braucis! Es nerunāju ar potenciāliem savu suņu īpašniekiem, ja iepriekš neesmu saņēmis ieteikumus. Tā nu tas ir. Dobermaņi nav spēļmantiņa, tam ir vajadzīgs saimnieks, kurš zina, ko dara. Piezvani man pirmdien!

-     Es nemeklēju dobermaņi, vīrietis, skatoties garām Fidelam, sacīja. Viņš raudzījās pāri pagalmam, garām būriem ar viņa deviņiem likumīgajiem suņiem uz meža pusi. Un vērsties pie tevis man ieteica Gustavs Rovers!

Viņš parādīja vizītkarti. Fidels ar piemiegtām acīm paskatījās. Rovera motociklu darbnīca. Vārdus un sejas Fidels atcerējās labi, jo pārāk bieži tās neredzēja. Arī motociklu puisi ar zelta zobu. Tas bija ieradies kopā ar Nestoru un nopircis vienu argentīnieti.

-     Viņš teica, ka tev esot suņi, kuri lieliski protot pieskatīt baltkrievu mājkalpotājas, lai tās neaizbēgtu!

Fidels brīdi paberzēja kārpu uz rokas, tad atvēra vārtiņus. Šis nebija policists, viņi nedrīkstēja provocēt noziedzīgas darbības, kā, piemēram, nelikumīgi pārdodot suņus, jo tās policijai iznīcinātu visu paveikto darbu. Tā vismaz bija teicis Fidela advokāts.

-     Vai tev ir…?

Vīrietis pamāja ar galvu, iebāza roku jakas kabatā un izvilka lielu naudas žūksni. Tūkstoškronu banknotes.

Fidels atvēra ieroču skapīti un izņēma mauzeri.

-     Nekad neeju pie tiem bez šī, viņš paskaidroja. Ja kādam izdotos izkļūt ārā…

Ceļš līdz iežogojumam aizņēma desmit minūtes.

Gājiena pēdējo piecu minūšu laikā viņi varēja dzirdēt niknu, aizvien skaļāku riešanu.

-    Tas tādēļ, ka tie domā: tūlīt tiks pabaroti, Fidels sacīja, nepabeidzot teikumu: ar tevi.

Ieraugot nācējus, suņi nikni metās uz tērauda stiepļu aizžogojumu. Fidels varēja just, kā nodreb zeme, tiem krītot atpakaļ

no žoga. Viņš labi zināja, cik dziļi ir ierakti žoga stabi, un cerēja, ka tie ir pietiekami dziļi. No Vācijas importētajiem būriem grīdas bija no metāla, lai suņi, kuriem patīk rakties kā terjeri, takši vai pēdu dzinēji -, nespētu izkļūt ārā, bet skārda jumti pasargāja tos no lietus un neatlaidīgākajiem neļāva izlēkt ārā no būra.

-    Tagad, būdami barā, tie ir visbīstamākie, Fidels teica. Tad tie seko savam vadonim Ghost Buster. Tas ir pats lielākais.

Klients tikai māja ar galvu un skatījās uz suņiem. Fidels zināja, ka viņam vajadzētu baidīties. Mirdzošo, siekalaino zobu rindas to pavērtajās mutēs rotāja sārtas smaganas. Velns parāvis, viņš pats arī baidījās! Ja vien viņam būtu kāds no šiem suņiem, vislabāk jau kuce, viņš bija pārliecināts, ka tad būtu pārāks par visiem.

-    Ir svarīgi kucēnam uzreiz parādīt, ka vadonis esi tu un tāds arī paliksi! Atceries, ka laipnība piekāpība un piedošana tiek uztverta kā vājuma pazīme. Nevēlama izturēšanās ir jāsoda, un tas ir tavs darbs. Vai saproti?

Klients pagriezās pret Fidelu. Viņa smaidošajās acīs bija savādi vienaldzīga izteiksme, kad viņš atkārtoja:

-     Sodīt nevēlamu izturēšanos ir mans darbs!

-     Labi.

-     Kādēļ tas būris ir tukšs? Klients norādīja uz sētiņu līdzās suņu iežogojumam.

-    Man bija divi suņi. Ja tie atrodas vienā būrī, tad viss beidzas ar to, ka viens no tiem tiek nogalināts. Fidels izņēma atslēgu saišķi. Nāc, apskatīsim kucēnus, tiem ir atsevišķs būris tur, tālāk…

-     Vispirms pastāsti man…

-Jā?

-    Vai ta ir vēlama izturēšanās, ja ļauj sunim sakost jaunai meitenei seju?

Fidels apstājās.

-     Ko?

-     Vai tā ir vēlama izturēšanās, ja suni izmanto, lai tas noēstu viņai seju, kad tā mēģina aizbēgt no verdzības? Vai par to nav jāsoda?

-    Paklausies! Suņi tikai seko saviem instinktiem, un tos nevar sodīt tāpēc, ka…

-    Es nerunāju par suņiem! Runāju par saimniekiem. Kā tev šķiet, vai tos vajag sodīt?

Fidels paskatījās uz klientu uzmanīgāk. Vai viņš tomēr būtu no policijas?

-     Protams. Ja ir notikusi tāda nelaime, tad…

-    Diezin vai tas bija nelaimes gadījums! Pēc tam suņa īpašnieks pārgrieza meitenei rīkli un pameta viņu mežā!

Fidels satvēra ciešāk savu mauzeri.

-     Par to es neko nezinu.

-     Bet es zinu! īpašnieku sauca Hugo Nestors.

-     Klausies, vajag tev suni vai nevajag?

Fidels par dažām collām pacēla šautenes stobru, kas līdz šim bija vērsts uz zemi.

-    Suni viņš nopirka no tevis! Viņš pirka no tevis vairākus suņus. Tu pārdod suņus, kurus var izmantot šādiem nolūkiem!

-     Ko tu par to zini?

-    Daudz. Es divpadsmit gadus nosēdēju būrī un esmu klausījies, kā ļaudis stāsta šādus stāstus. Vai esi kādreiz iedomājies, kā jūtas cilvēks, kurš sēž būri?

-     Klausies…

-     Tagad varēsi izmēģināt!

Fidels nepaspēja pacelt šauteni, kad vīrietis viņu apkampa un saspieda tik spēcīgi, ka gaiss šņākdams izplūda no Fidela plaušām. Suņu audzētavas īpašnieks paspēja vienīgi saklausīt neganto riešanu, kad tika pacelts gaisā. Uzbrucējs krita atmuguriski, pārmetot Fidelu sev pāri. Fidels krita, skarot zemi vispirms ar kaklu un pleciem, un tad vīrietis izgrozījās tā, ka uzsēdās viņam virsū. Fidels smagi elsoja un mēģināja atbrīvoties, bet tad, ieraudzījis pistoles stobru, sastinga.

Četras minūtes vēlāk Fidels jau blenza aizejošā vīrieša mugurā. Vieglajā migliņā tas devās pāri purvam. Fidelam šķita, ka vīrietis iet pa ūdens virsmu. Viņa pirksti bija iekrampējušies žoga stieplēs blakus smagajai piekaramajai atslēgai. Viņš bija būri. Blakusbūrī Ghost Buster bija nogūlies un mierīgi vēroja viņu. Vīrietis bija ielējis viņa traukā ūdeni un iemetis četras kārbas ar suņu barību Raw. Un bija pievācis Fidela mobilo telefonu, atslēgas un kabatas portfeli.

Fidels iekliedzās. Baltie velni tūdaļ atbildēja ar kaucieniem un riešanu no iežogojuma, kas atradās tik dziļi mežā, ka neviens tos nespēja ne ieraudzīt, ne sadzirdēt.

Velns un elle!

Vīrietis bija prom. Iestājās savāds klusums. Iekliedzās kāds putns. Tad Fidels saklausīja pirmās lietus lāses uz skārda jumta.

27.   nodaĻa

9

Pirmdienas rītā, pulksten astoņos un astoņās minūtēs izejot no lifta un ieejot Slepkavību izmeklēšanas nodaļā, Sīmona prātā jaucās trīs domas. Par to, ka Else stāvējusi vannasistabā un ar ūdeni mitrinājusi acis, nezinādama, ka Sīmons guļamistabā stāv un vēro viņu. Par to, ka licis Kāri svētdienā, iespējams, pārāk daudz darīt. Un par to, ka ienīst atklātās biroju telpas, īpaši pēc tam, kad Elses draugs, arhitekts, viņam pastāstīja, ka tas esot mīts it kā atklātās biroju telpas ieekonomējot platību jo trokšņu dēļ esot jārada tik daudzas sanāksmju telpas un buferzonas, ka neatmaksājas to darīt.

Viņš piegāja pie Kāri galda.

-     Agri esi ieradusies, viņš ierunājās.

Pret Simonu pavērsās nedaudz miegaina seja.

-     Arī tev labrīt, Sīmon Kefas!

-     Pateicos! Vai kaut ko atradi?

Kāri atgāzās krēslā. Simonām likās: pat žāvājoties viņas sejā pavīd apmierinājuma izteiksme.

-      Pirmkārt, sakarība starp īversenu un Farisenu. Tur nekā nav. Otrkārt, par spriedumiem Sonijam Lofthusam un citiem iespējamiem aizdomās turamajiem. Lofthuss tātad tika notiesāts par neidentificētas, iespējams, vjetnamiešu, meitenes slepkavību, kura nomira pārdozēšanas rezultātā. Sākumā policija bija turējusi aizdomās Kaili Farisenu. Bet Lofthuss izcieta sodu arī par citu slepkavību. Par Olivera Joviča narkotiku tirgoņa, Kosovas serba slepkavību, kurš gatavojās iespiesties tirgū, bet tika atrasts Stēnsparkā ar kolas pudeli rīklē.

Sīmons saviebās.

-     Miega artērija?

-     Nē, ne tā. Kolas pudele tika iespiesta viņam rīklē.

-     Rīklē?

-     Ar kakliņu pa priekšu. Tā labāk slīd. Iespiesta tā, ka pudeles dibens bija aiz priekšzobiem.

-     Kā tu zini…

-    Redzēju fotogrāfijas. Narkotiku nodaļā sākumā domāja, ka tas ir iekšējais paziņojums, kas norādītu iespējamiem konkurentiem, kas notiks, ja tie mēģinās nokost pārāk lielu kolas tirgus kumosu. Viņa paskatījās uz Simonu, tad piebilda: Kola tas nozīmē kokainu.

-     Pateicos, es zinu terminoloģiju.

-     Sākās izmeklēšana, bet necik tālu netika. Lieta netika slēgta, bet uz priekšu nevirzījās, līdz Sonijs Lofthuss tika arestēts par aziātu meitenes slepkavību. Vienlaikus viņš atzinās ari Joviča slepkavībā. Nopratināšanas protokolā rakstīts, ka viņi ar Joviču satikušies parkā, lai nokārtotu parādu. Lofthusam nav bijis pietiekami daudz naudas, un Jovičs draudējis viņam ar pistoli. Tad Lofthuss meties viņam virsū un notriecis zemē. Ņemot vērā, ka Lofthuss ir bijušais cīkstonis, policijai licies, ka viņa stāstītais pārliecina.

-     Hm.

-     Interesanti ir tas, ka policija ieguva pirksta nospiedumu no pudeles.

-     Un?

-     Un tas nebija Lofthusa pirksta nospiedums!

Sīmons pamāja.

-     Un kā Lofthuss to izskaidroja?

-    Viņš esot paņēmis tukšo pudeli no tuvējās atkritumu tvertnes. Teicis, ka tādi narkomāni kā viņš vienmēr tā darot.

-     Un?

-      Narkomāni nevāc tukšās pudeles. Ir vajadzīgs pārāk ilgs laiks, lai tādā veidā sakasītu naudu dienas devai. Protokolā bija rakstīts, ka tas bijis īkšķa nospiedums un ticis noņemts no pudeles dibena.

Sīmons saprata, kurp viņa tēmē, bet negribēja sabojāt viņai noskaņojumu un iet notikumiem pa priekšu.

-      Es domāju tā: kurš cilvēks dzerdams tur īkšķi uz pudeles dibena? Turpretī, ja spiež pudeli kādam rīklē…

-     Un tev šķiet, ka policija toreiz par to neiedomājās?

Kāri paraustīja plecus.

-     Domāju, ka policija nekad nav piešķīrusi prioritāti narkotiku tirgoņiem, kuri cits citu nogalina. Turklāt datubāzē nebija šāda pirksta nospieduma un ja vēl atzīstas noziegumā, kas krietnu laiku ir gulējis bez virzības uz priekšu…

-    Tad policija pateicībā paklanās, paziņo šo lietu par atklātu un turpina strādāt tālāk?

-     Tā taču jūs strādājat, vai ne?

Sīmons nopūtās. Jūs. Viņš bija lasījis avīzē, ka sabiedrības domas par policijas darbu pēc pēdējo gadu notikumiem ir uzlabojušās, taču tās reitings joprojām ir tikai mazliet augstāks nekā dzelzceļam .Jūs. Viņa droši vien ļoti priecājas, ka ar vienu kāju jau ir ārā no šīm atklātajām biroju telpām.

-     Tātad mums ir divas slepkavības, par kurām tika notiesāts Sonijs Lofthuss, bet aizdomas abos gadījumos norāda uz narkotiku vidi. Un tu uzskati, ka viņš ir profesionāls grēkāzis?

-     Vai tev tā nešķiet?

-      Iespējams. Bet nav nekā, kas viņu vai Farisenu saistītu ar Angnēti īversenu!

-     Ir vēl trešā slepkavība, Kāri ieteicās. Eva Morsanda.

-    Rēdera sieva, Sīmons sacīja, domādams par kafiju un kafijas automātu. Buskerudas policijas iecirknis.

-     Pareizi. Viņai bija nozāģēta galvaskausa virsējā daļa. Arī tad aizdomās turēja Soniju Lofthusu.

-     Te diemžēl nesaskan. Kad tas notika, viņš sēdēja cietumā!

-     Nē, viņš bija atvaļinājumā un atradās netālu no nozieguma vietas! Tur tika atrasts pat matiņš, kas varētu piederēt viņam.

-    Tu joko! piemirsis par kafiju, Sīmons noteica. Par to būtu rakstīts avīzēs! Pazīstams slepkava, kuru iespējams saistīt ar nozieguma vietu, lielāks atklājums taču nemaz nevar būt!

-     Izmeklēšanas vadītājs Buskerudā izlēma to nepaziņot, Kāri sacīja.

-     Kādēļ ne?

-     Pajautā viņam!

Kāri norādīja ar roku, un Sīmons pievērsa uzmanību kādam liela auguma plecīgam vīram, kas, turēdams rokā kafijas krūzīti, viņiem tuvojās no kafijas automāta puses. Lai gan ārā bija karsts, viņam mugurā bija biezs vilnas džemperis.

-               Henriks Vestads, vīrietis stādījās priekšā un pastiepa roku.

-     Buskerudas policijas iecirkņa inspektors. Es izmeklēju Evas Morsandas lietu.

-     Es šorīt palūdzu viņu piebraukt, lai mēs varētu aprunāties, Kāri teica.

-     No Drammenes šajā rīta burzmā! Sīmons pabrīnījās un paspieda viesim roku. Paldies!

-     Pirms rīta burzmas, Vestads precizēja. Mēs te sēžam jau kopš pusseptiņiem. Patiesībā nedomāju, ka par šo izmeklēšanu ir daudz, ko pastāstīt, bet tev šeit ir ļoti akurāta kolēģe!

Viņš pamāja ar galvu uz Kāri pusi un apsēdās krēslā iepretī viņai.

-    Tātad kāpēc jūs nepaziņojāt, ka esat atraduši notiesātā slepkavas matu? Sīmons pajautāja, ar skaudību noskatīdamies, kā Vestads pieliek kafijas krūzīti pie lūpām. Tas taču ir apmēram tas pats, kas paziņot, ka esat lietu atrisinājuši. Policija parasti neslēpj labās ziņas!

-     Tas tiesa, Vestads piekrita. īpaši, ja ņem vērā, ka matiņa īpašnieks pirmajā nopratināšanas reizē atzinās.

-     Un kas notika?

-     Tas bija Leifs.

-     Leifs?

Vestads lēni pamāja ar galvu.

-     Pēc pirmās nopratināšanas es būtu varējis nākt klajā ar faktiem, bet kaut kas nesaskanēja. Kaut kas… viņa attieksmē. Tādēļ es nogaidīju. Un nākamajā pratināšanā viņš savu atzīšanos atsauca un apgalvoja, ka viņam esot alibi. Tas esot kāds vīrs, vārdā Leifs, ar uzlīmi “Drammene” uz sava zilā Volvo, kuram viņš nezin kādēļ

pateicis, ka tam esot problēmas ar sirdi. Es aprunājos ar Volvo tirgotāju Drammenē un ar Buskerudas Centrālās slimnīcas Kardioloģijas nodaļas ārstu.

-     Un?

-     Leifs Krogness, piecdesmit trīs gadus vecs. Dzīvo Konnerudā Drammenē, un viņš uzreiz pazina puisi, kura fotogrāfiju viņam parādīju. Viņš bija redzējis to mašīnu stāvlaukumā pie vecā ceļa, kas iet paralēli Drammensveienei. Ir tāda atpūtas vieta ar soliņiem un galdiņiem, pie kuriem var papriecāties par dabu. Leifs Krogness saulainajā laikā bija izbraucis ar mašīnu un nosēdējis šajā stāvlaukumā vairākas stundas, jo bija juties ļoti noguris. Parasti tur daudz cilvēku nemēdz būt, jo visi brauc pa jauno ceļu, turklāt tur mudž no odiem. Bet todien pie otra galdiņa sēdējuši divi vīri. Vienkārši sēdējuši un klusējuši, vairākas stundas, it kā kādu gaidīdami. Tad viens no tiem paskatījies pulkstenī un teicis, ka varot braukt. Ejot garām Leifa galdiņam, šis puisis pieliecies, pajautājis, kā viņu sauc, un ieteicis doties pie ārsta, jo kaut kas neesot kārtībā ar viņa sirdi. Tad tas otrs aizvilcis puisi sev līdzi, un Leifs nodomājis, ka tas varētu būt psihiatriskās nodaļas pacients, kas devies pastaigā. Abi aizbraukuši.

-               Bet viņam neizdevās pilnībā atvairīt šo domu, Kāri sacīja.

-     Un viņš devās pie ārsta. Tas atklāja problēmas ar sirdi un tūlīt ievietoja viņu slimnīcā. Tieši tāpēc Leifs atceras šo puisi, kuru bija sastapis mašīnu stāvvietā uz šosejas pie Drammenes upītes.

Pie Drammenes upes, Sīmons nodomāja.

-Jā! Vestads sacīja. Leifs Krogness teica, ka šis puisis izglābis viņam dzīvību! Bet tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka tiesu medicīnas ziņojumā sacīts, ka Eva Morsanda tikusi nogalināta tajā laikā, kad viņi sēdējuši stāvvietas laukumiņā.

Sīmons pamāja.

-     Un matiņš? Vai neesat noskaidrojuši, kā tas nokļuvis nozieguma vietā?

Vestads paraustīja plecus.

-     Kā jau teicu, aizdomās turamajam ir alibi!

Sīmons ievēroja, ka Vestads vēl nav pieminējis jaunā vīrieša vārdu. Viņš ieklepojās.

-     Var iedomāties, ka tas matiņš ir uzradies speciāli. Un, ja šis atvaļinājums tika sarīkots, lai izskatītos, it kā vainīgais būtu Sonijs Lofthuss, tad šajā lietā ir iesaistīts kāds no cietuma uzraugiem. Vai tādēļ šī lieta ir pieklususi?

Henriks Vestads pabīdīja kafijas krūzīti uz galda tālāk no sevis varbūt tā viņam vairs negaršoja.

-    Man tika pavēlēts klusēt, viņš ierunājās. Mans šefs acīmredzot ir saņēmis rīkojumu no kādas augstākstāvošas personas atlikt šo lietu, līdz viņi visu pārbaudīs.

-     Viņi grib iegūt kontroli pār faktiem, kamēr nav sācies skandāls, Kāri teica.

-    Cerēsim, ka tā ir, Sīmons klusi atbildēja. Bet kādēļ tu stāsti to mums, Vestad, ja jau esi saņēmis pavēli klusēt?

Vestads vēlreiz paraustīja plecus.

-    Ir grūti būt vienīgajam, kurš zina. Un, kad Kāri man pastāstīja, ka strādājot kopā ar Simonu Kefasu… Nu, tev ir neatkarīga cilvēka reputācija!

Sīmons paskatījās uz Vestadu.

-    Tu taču zini, ka tas ir tikai cits apzīmējums problēmai, vai ne?

-    Jā, Vestads piekrita. Es nevēlos problēmas. Tikai negribu būt vienīgais, kurš to zina.

-    Ja esam vairāki, tad jūties drošāk?

Vestads trešo reizi paraustīja plecus. Sēžot viņš vairs nelikās tik liels un plecīgs. Lai gan viņam mugurā bija džemperis, radās sajūta, it kā viņš saltu.

Iegarenajā sanāksmju telpā valdīja pilnīgs klusums.

Hugo Nestora skatiens bija piekalts krēslam galda galā.

Augstā, ar baltu bifeļādu apvilktā krēsla atzveltne bija pagriezta pret viņu.

Krēslā sēdošais cilvēks bija lūdzis viņam paskaidrojumu.

Nestors pacēla skatienu uz gleznu pie sienas, virs krēsla atzveltnes. Tajā bija attēlota krustā sišana. Groteska, asiņaina, ar pārspīlēti

sīkām detaļām. Vīrietim pie krusta pierē bija divi ragi un sarkanas, zvērojošas acis. Izņemot šīs detaļas, līdzība bija neapšaubāma. Klīda baumas, ka mākslinieks uzgleznojis gleznu pēc tam, kad krēslā sēdošais cilvēks nogriezis viņam divus pirkstus par parāda neatdošanu. Par pirkstiem tā bija taisnība, jo Nestors pats tobrīd bija klāt. Vēl baumoja, ka divpadsmit stundas pēc tam, kad mākslinieks izlicis šo gleznu savā galerijā, krēslā sēdošais to esot konfiscējis. Gleznu un mākslinieka aknas. Šīs baumas nebija patiesas. Bija pagājušas astoņas stundas, un viņi paņēma nevis aknas, bet liesu.

Kas attiecas uz bifeļa ādu, tad Nestors nevarēja ne apstiprināt, ne ari noliegt baumas, ka krēslā sēdošais būtu samaksājis trīspadsmit ar pusi tūkstošus dolāru, lai izsekotu un nogalinātu balto bifeli lakotu siū indiāņu svēto dzīvnieku -, ka viņš šāvis ar arbaletu. Kaut arī saņēmis divas bultas sirds apvidū, dzīvnieks vēl nebija miris. Tad šis krēslā sēdošais uzmeties milzīgajam, pustonnu smagajam dzīvniekam virsū un ar kāju muskuļu palīdzību pārlauzis tam kakla skriemeļus. Tomēr Nestoram nebija iemesla neticēt šīm baumām. Svara starpība starp dzīvnieku un šo vīru nevarēja būt pārāk liela.

Hugo Nestors novērsa skatienu no gleznas. Bez viņa paša un vira krēslā aiz bifeļādas atzveltnes telpā bija vēl trīs cilvēki. Nestors gan uzrāva, gan nolaida plecus, jūtot, ka krekls zem žaketes liptin līp pie muguras. Viņš reti svīda. Ne tāpēc, ka vairījās no saules, rupjas vilnas, treniņiem, mīlēšanās vai citām fiziskajām slodzēm, bet tāpēc, ka, pēc ārsta vārdiem, viņam nebija kārtībā iekšējais termostats, kas citiem cilvēkiem lika svīst. Tādēļ pat saspringstot viņš nevis svīda, bet riskēja pārkarst. Iedzimtā nosliece pierādīja to, ko viņš vienmēr bija zinājis: viņa tā sauktie vecāki nebija viņa vecāki, un sapņi par to, ka viņš gulējis šūpulī vietā, kas atgādināja uz fotogrāfijām redzēto Kijevu no septiņdesmitajiem gadiem, bija vairāk nekā tikai sapņi vien tās bija viņa pirmās bērnības atmiņas.

Bet tagad viņš svīda. Par spīti labajām ziņām, viņš svīda.

Vīrietis krēslā nebija saniknots. Viņš neārdījās par naudu un narkotikām, kas bija nozagti no Kalles Farisena kantora. Nebļaustījās par to, kā varēja notikt, ka Silvestra nav, ka tas ir nozudis. Un arī neauroja, kāda velna pēc vēl nav atrasts Lofthusa puišelis. Kaut gan

visi zināja, kas ir likts uz spēles. Pavisam bija četri scenāriji, un trīs no tiem bija slikti. Pirmais sliktais scenārijs: Angnēti īversenu, Kaili un Silvestru ir nogalinājis Sonijs, un viņš turpinās nogalināt tos, ar kuriem viņi ir sadarbojušies. Otrs scenārijs: Sonijs tiek arestēts, viņš atzīstas un atklāj, kas stāv aiz slepkavībām, par kurām viņš ticis notiesāts. Trešais scenārijs: bez puišeļa atzīšanās par savas sievas slepkavību tiek arestēts Ingve Morsands, viņš neiztur spiedienu un izstāsta, kā viss noticis.

Kad Morsands bija ieradies pie viņiem un paziņojis, ka vēloties, lai tiek nogalināta viņa neuzticīgā sieva, Nestors sākumā bija nodomājis, ka Morsands runā par algotu slepkavu, taču viņš bija uzstājis, ka šo prieku vēloties izbaudīt pats. Viņš tikai gribot visu izdarīt tā, lai vainu uzņemtos kāds cits, jo viņš kā atraidītais vīrs policijas acīs automātiski kļūšot par galveno aizdomās turamo. Visu taču varot nopirkt, ja vien cena ir pareizā. Šajā gadījumā trīs miljoni kronu. Pieņemama stundas samaksa par mūža ieslodzījumu tā Nestors bija argumentējis -, un Morsands bija piekritis. Pēc tam kad Morsands bija paskaidrojis, kā viņš gatavojas palaistuvi sasiet, pielikt viņai pie pieres zāģi un, skatoties acīs, nozāģēt galvaskausu, Nestors bija jutis, ka viņam vienlaikus aiz šausmām un līksmes uz muguras mati saceļas stāvus. Viņi bija saskaņojuši visu ar Ārillu Franku: atvaļinājumu puišelim, vietu, kurā tam vajadzēs pabūt, par labu samaksu aizsūtot kopā ar viņu Arillam Frankam uzticamu cilvēku korumpētu cietuma uzraugu, vientuli un tuklu sieviešu apjūsmotāju no Kaupangas, kurš naudu tērēja kokaīnam, parādu apmaksai un tik neglītām un resnām ielasmeitām, ka varēja nodomāt tās maksā viņam, nevis otrādi.

Ceturtais un vienīgais labais scenārijs bija vienkāršs: atrast puišeli un to nogalināt. Tam vajadzēja būt vienkārši. Tam jau sen vajadzēja būt izdarītam.

Tomēr lielais vīrs runāja mierīgi, zemā, čukstošā balsī. Un šī balss lika Nestoram svīst. Aiz baltās krēsla atzveltnes šī balss lūdza, lai Nestors paskaidro. Un viss. Lai paskaidro. Nestors ieklepojās, cerot, ka balss nenodos izbailes, kuras viņš vienmēr juta, atrodoties vienā telpā ar milzeni.

-     Mēs atgriezāmies mājā un meklējām Silvestru. Viss, ko atradām, bija tukšs krēsls ar lodes caurumu tā atzveltnē. Aprunājāmies ar mūsu cilvēku Telenor centrālē, taču neviena no viņu bāzes stacijām kopš tās dienas pusnakts nav uztvērusi Silvestra mobilā telefona signālus. Tas nozīmē, ka vai nu Lofthuss ir iznīcinājis viņa telefonu, vai arī tas atrodas kaut kur ārpus uztveršanas zonas. Man tomēr ir aizdomas, ka Silvestrs varētu nebūt vairs dzīvs.

Krēsls galda galā lēni pagriezās, un viņš kļuva redzams kā gleznas replika. Milzīgais augums, muskuļi, kas izspīlēja uzvalku, augstā piere, vecmodīgās ūsas un kuplās uzacis virs mānīgi miegaino acu skatiena. Un tagad Hugo Nestors mēģināja notvert šo skatienu. Nestors, acis nepamirkšķinādams, bija piebeidzis sievietes, vīriešus un bērnus un, to darot, bija skatījies tiem acīs. Viņš bija pētījis, vai neieraudzīs nāves bailes, priekšnojautu par to, kas notiks, apjausmu, kāda rodas mirstošajam, kad tas atrodas uz sliekšņa pārejā uz citu pasauli. Kā toreiz baltkrievu meitenei, kurai viņš bija pārgriezis rīkli pēc tam, kad visi pārējie to bija atteikušies darīt. Viņš bija ielūkojies meitenes lūdzošajās acīs un guvis baudu no savu izjūtu sajaukuma no dusmām par pārējo un arī par sievietes kapitulāciju un vājumu. Viņš juta uzbudinājumu, ka tur savās rokās dzīvību un var izlemt, vai un kad tieši rīkosies, lai to iznīcinātu. Viņš varēja to paildzināt par sekundi, par vēl vienu sekundi. Par vēl vienu. Vai ari nē. Izlēma viņš pats. Un viņam iešāvās prātā, ka tādā brīdī viņš bija vistuvāk seksuālajam uzbudinājumam, par kādu runāja citi cilvēki, ar kuriem saskarsmē viņš juta vieglu nepatiku un centīgi mēģināja izlikties par tā dēvēto normālo cilvēku. Nestors kaut kur bija lasījis, ka viens cilvēks no simta esot aseksuāls. Tādā gadījumā viņš bija šis izņēmums, bet tādēļ viņš nebija nenormāls. Gluži pretēji viņš spēja koncentrēties un sasniegt savus mērķus, sakārtot savu dzīvi un gūt ievērību, lai izbaudītu citu cilvēku cieņu un iedvestu bailes bez izklaidības un enerģijas zaudējumiem, kas bija seksuālās narkomānijas pavadoņi, kurai pārējie vergoja. Cik tas bija racionāli un, ergo, normāli? Viņš tātad bija normāls cilvēks, kurš nebaidījās nāves, bet drīzāk interesējās par to. Un piedevām viņam bija lieliski jaunumi lielajam vīram. Tomēr Nestors spēja viņa

skatienu izturēt tikai piecas sekundes un tad bija spiests novērsties, jo tas, ko viņš tajās ieraudzīja, bija aukstāks un tukšāks par nāvi un iznīcību. Tā bija bojāeja. Apsolījums ja tev ir dvēsele, tad tā tiks tev atņemta.

-     Mēs esam saņēmuši norādi, kur šis puisis varētu atrasties, Nestors sacīja.

Lielais virs pacēla vienu no savām kuplajām uzacīm.

-     No kā?

-    No Koko. No narkotiku tirgoņa, kurš līdz šim dzīvoja īlas pansijā.

-     No šizofrēniķa ar īlenu?

Nestoram nekādi neizdevās uzzināt, kur šis milzenis iegūst informāciju. Viņu nekad nevarēja ieraudzīt uz ielas, un Nestors nekad nebija dzirdējis, ka kāds būtu izteicies, ka ir runājis ar viņu un vēl mazāk redzējis. Tomēr viņš zināja visu, un tā tas vienmēr bija bijis. Kad darbojās kurmis, tas bija saprotami, tad šim milzim bija pieeja visam, kas notiek policijā. Bet pēc Aba Lofthusa, kurš gandrīz atklāja visu organizāciju, nogalināšanas kurmis savu darbību bija pārtraucis. Drīz būs pagājuši jau piecpadsmit gadi, un Nestors bija samierinājies ar to, ka nekad neuzzinās, kas bija šis kurmis.

-      Viņš kaut ko runāja par kādu jaunu puisi, kuram esot tik daudz naudas, ka viņš samaksājis sava istabas biedra parādu! Nestors sacīja, savā rūpīgi iestudētajā akcentā izrunādams skaņu r, kas, viņaprāt, liecināja par austrumslāvu izcelsmi. Divpadsmit tūkstošus skaidrā naudā!

-    īlā neviens nemaksā par citiem! ieteicās Vargens, padzīvojis vīrs, kurš bija atbildīgs par meiteņu importu.

-     Tieši tā! Nestors uztvēra. Un viņš to darīja, neraugoties uz to, ka viņa istabas biedrs apsūdzēja viņu auskaru zādzībā. Tādēļ es domāju…

-    Tu iedomājies par naudu no Kalles seifa, lielais vīrs viņu pārtrauca. Un par to, ka rotaslietas bija nozagtas no īverseniem, vai ne?

-    Pareizi! Tādēļ es uzmeklēju Koko un parādīju viņam puiša fotogrāfiju. Viņš apstiprināja, ka tas ir viņš, Sonijs Lofthuss. Man ir pat viņa istabas numurs! 323! Patiesībā ir vienīgi jautājums, kā mēs…

Nestors salika kopā pirkstu galus un nošmakstināja, it kā izgaršodams visus sinonīmus vārdiem “viņu nogalināsim”.

-    Mēs netiksim iekšā, Vargens sacīja. Vismaz nemanīti netiksim. Durvis tur ir aizslēgtas, reģistratūrā sēž uzraugi, un visur izvietotas novērošanas kameras.

-     Šim darbiņam mēs varētu izmantot kādu no pastāvīgajiem iemītniekiem, ieteicās Voss, kāda apsardzes uzņēmuma bijušais šefs, kurš bija izmests no darba par saistību ar anabolo steroidu importu un tirdzniecību.

-                Mēs nedrīkstam to uzticēt narkomānam! Vargens teica.

-     Lofthuss ir ne vien izvairījies no mūsējiem tā sauktajiem lietpratīgajiem ļaudīm, bet ari, kā šķiet, piebeidzis vienu no tiem!

-     Ko tad lai darām? Nestors jautāja. Gaidīt viņu ārpusē, uz ielas? Iemitināt snaiperi blakusmājā? Pielaist uguni pansijai un noslēgt rezerves izejas?

-     Nejokojies, Nestor! Voss iesmējās.

-     Tev vajadzētu zināt, ka es nekad nejokoju! Nestors juta, ka viņam piesarkst seja. Tā kļuva silta, bet viņš nesvīda. Ja mēs viņu neatradīsim pirms policijas…

-     Tā ir laba doma!

Šie vārdi izskanēja ļoti klusi, tikko sadzirdami. Tomēr tie bija līdzīgi pērkona grāvienam.

Iestājās klusums.

-     Kura? Nestors beidzot iejautājās.

-    Neņemt viņu ciet, līdz to izdarīs policija! lielais vīrs paskaidroja.

Nestors paraudzījās apkārt, lai pārliecinātos, ka nav vienīgais, kurš neko nesaprot, pēc tam pajautāja:

-     Kā to lai saprot?

-    Tieši tā ari ir jāsaprot! milzenis nočukstēja, īsi pasmaidīja un pievērsa skatienu vienīgajam cilvēkam istabā, kurš līdz šim brīdim bija klusējis. Tu saproti, ko es domāju, vai ne?

-     Saprotu! tas atbildēja. Puisis nonāks Valsts cietumā. Un varbūt viņš tāpat kā viņa tēvs nolems izdarīt pašnāvību!

-     Labi.

-      Tad došu policijai mājienu, kur Lofthuss varētu atrasties! viņš noteica, pacēla zodu un pavilka uz augšu ādas krokas no zaļā uniformas krekla apakšas.

-    Nav vajadzīgs, es pats tikšu galā ar policiju! milzenis sacīja.

-    Tiešām? Arills Franks pabrīnījās.

Lielais virs pagriezās un uzrunāja visus pie galda sēdošos:

-     Un kā ir ar liecinieku no Drammenes?

-     Viņš atrodas slimnicā, Kardioloģijas nodaļā. Hugo Nestors, skatīdamies uz gleznu, dzirdēja kādu balsi atbildam.

-     Un ko mēs darīsim?

Nestors turpināja skatīties uz gleznu.

-    To, kas ir jādara, zemā balss atbildēja.

Nestors skatījās uz Dvīni, kas karājās pie krusta.

Pakāršana.

Marta sēdēja bēniņos.

Viņa skatījās uz siju.

Viņa bija pateikusi pārējiem, ka pārbaudīšot, vai darbs ar arhīvu skapjiem ir pienācīgi paveikts, la noteikti bija, par to viņa neuztraucās. Viņa ne par ko neuztraucās, bet domāja vienīgi par viņu, par Stigu. Tas bija vienlīdz banāli un traģiski. Viņa bija iemīlējusies. Viņa vienmēr bija uzskatījusi, ka nav predisponēta spēcīgām jūtām. Protams, agrāk viņa bija iemīlējusies pat vairākkārt, bet ne tā kā šoreiz. Citās reizēs bija kņudēšana vēderā, interesantas rotaļas, saasinātas izjūtas, piesarkuši vaigi. Bet šī bija… slimība. Kaut kas bija iekļuvis viņas ķermenī un vadīja visu viņas rīcību un domas. Iemīlējusies. Tas ir īstais vārds. Tāpat kā “pārbijusies” vai “pārēdusies”. Pārāk iemīlējusies. Pārāk stipri. Nevēlami. Destruktīvi.

Vai ar to sievieti, kura šeit pakārās, bija noticis tas pats? Vai ari viņa bija iemīlējusies vīrietī, kurš, pēc viņas domām, bija atradies nepareizajā pusē? Vai ari viņa bija tik apmāta aiz mīlestības, ka sāka sev pašai pierādīt, kura ir pareizā un kura nepareizā puse, un mēģināja radīt jaunu morāli, kas harmonizētu ar šo patīkamo slimību? Varbūt viņa tāpat kā Marta bija tikusi skaidrībā pēc tam, kad bija jau par vēlu? Brokastu laikā Marta bija iegājusi

323. istabā. Viņa vēlreiz bija pārbaudījusi sporta apavus. To pazoles oda pēc zaļajām ziepēm. Kurš gan mazgā gandrīz jaunu sporta apavu zoles, ja nav nekā slēpjama? Un kādēļ viņa tik ļoti satraucās, ka bija spiesta uzkāpt līdz viņa istabai? Ak Dievs, viņa taču nemaz negribēja viņu!

Marta skatījās uz siju.

Viņa negribēja rīkoties tā, kā rikojās tā sieviete. Nodot viņu. Viņa nevarēja. Vajadzēja būt kādam iemeslam, kuru viņa nezināja. Viņš nebija tāds. Viņai bija darbs, kurā viņa katru dienu dzirdēja tik daudz melu, atrunu un patiesības perifrāžu, ka galu galā vairs neticēja, ka šie cilvēki ir tie, par kuriem uzdodas. Bet vienu viņa zināja: Stīgs nav aukstasinīgs slepkava.

Viņa to zināja tāpēc, ka bija iemīlējusies.

Marta ieslēpa seju plaukstās. Juta, ka sāks raudāt. Viņa sēdēja šeit, klusumā, un trīsēja. Viņš bija gribējis Martu noskūpstīt. Viņa bija gribējusi Stīgu noskūpstīt. Gribējusi viņu noskūpstīt. Šeit, tagad, vienmēr! Nozust šajā lielajā, brīnišķīgajā, siltajā jūtu jūrā. Saņemt narkotikas, padoties, iztukšot šļirci, sajust noreibumu, justies pateicīgai un nolādēt.

Viņa izdzirdēja raudāšanu. Juta, ka matiņi uz rokām saceļas stāvus. Paskatījās uz rāciju. Sāpju pilnas, žēlas bērna raudas.

Viņa gribēja to izslēgt, bet tad pārdomāja. Šoreiz tās izklausījās citādi. It kā bērns būtu izbijies un sauktu viņu. Bet tas bija tas pats bērns, vienmēr tas pats bērns. Viņas bērns. Pazudušais bērns. Ieslēgts tukšajā telpā, nekurienē, tas mēģina atrast ceļu uz mājām. Un neviens nevar vai negrib tam palīdzēt. Neviens neuzdrošinās. Jo nezina, kas tas ir, bet no nezināmā cilvēki baidās. Marta ieklausījās raudāšanā. Tā kļuva aizvien skaļāka. Tad atskanēja skaļa čērkstoņa un histēriska balss:

-     Marta! Marta! Atbildi…

Viņa sastinga. Kas tas bija?

-     Marta! Viņi laužas iekšā! Tiem ir ieroči! Ak Dievs, kur tu esi?

Viņa satvēra rāciju un nospieda izsaukuma podziņu.

-     Kas tur notiek, Marija?

Un atlaida podziņu.

-    Viņi ir melnos apģērbos un maskās, tiem ir vairogi un šautenes! Viņu ir tik daudz! Tev jānāk šurp!

Marta piecēlās un izmetās pa durvīm. Viņas soļi, līdzīgi seljei, noskanēja lejup pa kāpnēm. Atrāvusi durvis uz trešā stāva koridoru, ieraudzīja, ka pret viņu pagriežas viens no melnā tērptajiem vīriem un pavērš pret viņu īsu šauteni vai, iespējams, automātu. Trīs citi stāvēja pie 323. istabas durvīm. Divi no tiem iešūpoja īsu tarānu.

-     Ko…? Marta iesāka, bet apklusa, kad vīrs ar automātu nostājās viņas priekšā un pielika pirkstu vietā, kur, viņasprāt, zem melnās sejas maskas atradās vīrieša lūpas. Uz dažām sekundēm viņa apstājās, līdz apjēdza, ka viņu apturējis tikai šis idiotiskais ierocis.

-     Vai varu apskatīt kratīšanas orderi? Tūlīt! Jūs nedrīkstat…

Tarāns ar troksni triecās pret durvīm zem slēdzenes. Trešais

parāva durvis vaļā un iemeta kaut ko līdzīgu divām rokas granātām. Tad visi aizgriezās un aizspieda ausis. Ak Dievs, vai viņi…? Pašķīda tik spilgta gaisma, ka apgaismotajā koridorā visiem trim policistiem uz pretējās sienas uzradās ēnas, un atskanēja tāds sprādziens, ka Martai aizkrita ausis. Tad viņi brāzās iekšā.

-     Ej atpakaļ, no kurienes nāc, jaunkundzi

Šie vārdi dobji izskanēja no viņai pretī stāvošā policista mutes. Viņš droši vien bija kliedzis.

Marta vairākas sekundes stāvēja un vēroja viņu. Tāpat kā visi pārējie, arī viņš bija ģērbies Delta grupas melnajā formā un bruņuvestē. Tad viņa atkāpās ārā pa durvīm uz kāpņu telpu. Atbalstījās pret sienu un pataustījās pa kabatām. Vizītkarte joprojām atradās aizmugures kabatiņā it kā visu laiku zinādama, ka pienāks bridis, kad to ievajadzēsies. Marta uzspieda telefonā zem uzvārda uzrakstīto numuru.

-Jā?

Balss ir apbrīnojami precīzs termometrs. Sīmons Kefass izklausījās noguris, saspringts, bez tā dzīvīguma, kas rodas pēc sekmīga uzbrukuma vai veiksmīga aresta. Spriežot pēc telefonā dzirdamās akustikas, Marta secināja, ka viņš neatrodas uz ielas vai īlas pansijas telpās, bet kaut kur citur kopā ar citiem cilvēkiem.

-    Jūs esat šeit! viņa sacīja. Jūs metat granātas!

-     Kā, lūdzu?

-     Te runā Marta Llana no īlas pansijas. Tā ir īpašā vienība. Tā mums uzbrūk!

Sekojošajā pauzē viņa saklausīja fonā kādu balsi, kas skaļruni nosauca cilvēka vārdu, kuram jāierodas pēcoperācijas palātā. Komisārs atradās slimnīcā.

-    Tūlīt ieradīšos! viņš sacīja.

Marta izslēdza telefonu, atvēra durvis un iegāja koridorā. Dzirdēja, kā tarkšķ un čērkst rācijas.

Vīrietis pavērsa pret viņu ieroci.

-     Ei, ko es tev teicu?

Viņa rācijā atskanēja metāliska balss:

-     Mēs vedam viņu ārā!

-     Šauj mani nost, ja tev tas vajadzīgs, bet es te esmu atbildīgā persona un neesmu redzējusi kratīšanas orderi! Marta paziņoja un pagāja viņam garām.

Šajā mirklī viņa ieraudzīja tos iznākam pa 323. istabas durvīm. Viņš bija saslēgts rokudzelžos, un divi policisti turēja viņu aiz rokām. Būdams gandrīz kails, vienīgi palielās, baltās apakšbiksēs, viņš izskatījās pārlieku bezpalīdzīgs. Neraugoties uz muskuļaino torsu, viņš šķita vājš, sagumis un izmocīts. No vienas auss vijās tieva asins stīdziņa.

Viņš pacēla galvu. Sastapa Martas skatienu.

Viņi pagāja garām un devās uz izeju.

Viss bija beidzies.

Marta atviegloti uzelpoja.

Divas reizes pieklauvējusi pie durvīm, Betija paņēma universālo atslēgu un atvēra luksusa numura durvis. Kā parasti, viņa nedaudz nogaidīja, lai viesim, ja viņš tomēr bija numurā, būtu iespēja izvairīties no iespējami neveiklas situācijas. Tāda bija Plaza Hotel politika. Darbinieki nedrīkstēja redzēt vai dzirdēt to, kas tiem nebija jāredz vai jādzird. Bet Betija neatbalstīja šādu politiku. Drīzāk otrādi. Viņas māte vienmēr bija teikusi, ka Betijas ziņkāre reiz sagādās tai problēmas. Nu labi, tādas gadījās un ne vienu reizi vien, bet, būdama

reģistratore, viņa bija ari ieguvusi: viesnīcā nebija neviena cita, kurš tā spētu saost ļaunprātīgos nemaksātājus kā Betija. Tā bija viņas raksturīgā īpašība atklāt cilvēkus, kuri sadomājuši viesnīcā dzīvot, ēst un dzert bez maksas. Betija bija ļoti aktīva un nekad netika slēpusi savas ambīcijas. Pēdējās sarunas laikā ar darbiniekiem šefs bija uzslavējis Betiju par viņas uzmanību un taktiskumu, kā ari par to, ka viesnīcas intereses viņai vienmēr ir pirmajā vietā. Viņš bija teicis, ka reģistratūra esot tikai pagaidu pieturvieta tādiem cilvēkiem kā viņa.

Šis luksusa numurs bija viens no lielākajiem viesnīcā ar viesistabu un skatu uz visu Oslo. Bāra lete, virtuves stūrītis, vannasistaba un atsevišķa guļamistaba ar vannu. Viņa dzirdēja, kā blakus guļamistabai darbojas duša.

Viņš bija piereģistrējies kā Fidels Lāe un acīmredzot neizjuta naudas grūtības. Viņas atnestais uzvalks ar firmas zīmi Tiger šorīt bija nopirkts Bugstaveienē, steidzīgi nogādāts pie drēbnieka pielāgošanai un no turienes ar taksometru uz viesnīcu. Sezonas laikā parasti tika piedāvāts serviss piegādei numurā, bet šobrīd, vasarā, valdīja tāds klusums, ka šo darbu paveica paši reģistratori. Un Betija tūlīt bija apņēmusies to izdarīt. Ne tāpēc, ka viņai būtu kaut kādas aizdomas. Iereģistrējoties viņš bija samaksājis par divām naktīm avansā, un krāpnieki tā nerīkojas. Viņu darīja uzmanīgu kas cits: viņš neizskatījās pēc tāda tipa, kurš dzīvo luksusa numuros viesnīcu augšējos stāvos, bet vairāk atgādināja tos, kuri dzīvo uz ielas vai lētos hosteļos. Reģistrācijas laikā viņš bija šķitis tik koncentrējies un nepieredzējis, it kā nekad agrāk nebūtu uzturējies viesnīcā, bet, apguvis visu teorētiski, tagad centās nekļūdīties. Turklāt viņš bija maksājis skaidrā naudā.

Istabā Betija atvēra skapja durvis un ieraudzīja, ka tajā jau karājas kaklasaite un divi krekli, ari ar Tiger firmas zīmi, droši vien nopirkti tajā pašā veikalā. Uz grīdas divi jaunu, melnu kurpju pāri. Vass viņa izlasīja uz saistzoles. Līdzās uzvalkam stāvēja augsts, mīksts čemodāns ar ritenīšiem. Tas bija gandrīz Betijas augumā. Dažreiz viņa bija redzējusi tādus ziemā, kad tos izmantoja snovborda vai sērfinga dēļu transportēšanai. Viņa iedomājās, vai

nevajadzētu atvilkt rāvējslēdzēju, bet tad vienkārši paspaidīja čemodānu. Audums padevās. Tukšs, vismaz snovborda tajā nebija. Blakus čemodānam gulēja vienīgais priekšmets, kas šajā skapi neizskatījās jauns: sarkana sporta soma ar uzrakstu “Oslo cīkstoņu klubs”.

Betija aizvēra skapja durvis, piegāja pie atvērtajām guļamistabas durvīm un, pagriezusies uz vannasistabas pusi, iesaucās:

-     Lāes kungs! Atvainojiet, Lāes kungs!

Viņa dzirdēja, ka dušas krāns tiek aizgriezts, un tūlīt pēc tam parādījās galva ar slapjiem, atķemmētiem matiem un skūšanās putām uz sejas un pie uzacīm.

-      Es iekāru skapī jūsu uzvalku! Man teica, ka esot jāpaņem vēstule, jāuzlimē tai pastmarka un jānosūta.

-Jā, tiešām! Liels paldies! Vienu mirklīti!

Betija piegāja pie istabas loga un paskatījās ārā, uz Operas ēku un Oslofjordu. Uz jaunajām augstceltnēm, kas cieši piekļāvušās cita citai kā žoga dēlīši. Ekebergosene. Pasta ēka. Rātsnams. Sliežu ceļi, kas atvijās šurp no visas valsts un saplūda apakšā vienā nervu kamolā Oslo Centrālstacijā. Betijas uzmanība pievērsās vadītāja apliecībai uz lielā rakstāmgalda. Tā nepiederēja Fidelam Lāem. Tai blakus gulēja šķēres un Lāes pases fotogrāfija ar īpatnējām taisnstūra brillēm melnā ietvarā, ko viņa bija ievērojusi jau reģistratūrā. Mazliet tālāk uz galda gulēja divi identiski un acīmredzot jauni diplomāti. Vienam no tiem zem vāka malas rēgojās polietilēna maisiņa stūrītis. Betija ieskatījās rūpīgāk. Matēts, taču caurspīdīgs materiāls. Tam iekšā jautās kaut kas balts.

Viņa atkāpās dažus soļus, lai varētu ielūkoties guļamistabā. Vannasistabas durvis bija pavērtas, un viņa ieraudzīja pie spoguļa stāvošā viesa muguru. Apsējis ap vidukli dvieli, viņš ļoti piesardzīgi skuvās. Tas nozīmēja, ka viņai ir mazliet laika.

Betija pamēģināja atvērt diplomātu ar polietilēna maisiņu. Tas bija aizslēgts.

Viņa paskatījās uz koda atslēgu. Mazie metāla rullīši rādīja skaitli 0999. Betija paskatījās uz otru diplomātu. 1999. Vai abiem tiem būtu vienāds kods? Tādā gadījumā pēc koda izskatījās skaitlis

1999. Gadskaitlis. Varbūt kāda cilvēka dzimšanas gads. Vai Prinsa albums “1999". Tad jau tas nav aizslēgts?

Betija dzirdēja, ka tiek atgriezts ūdens krāns. Viņš tagad noskalo seju, un viņa nedrīkstēja…

Betija pacēla otra diplomāta vāku. Un viņai aizrāvās elpa.

Diplomāts bija līdz malām pilns ar banknošu paciņām.

Viņa izdzirdēja guļamistabā soļu troksni un steigšus aizvēra čemodāniņu. Paspēra trīs ašus soļus un, sirdij strauji pukstot, nostājās pie durvīm.

Jaunais vīrietis iznāca no guļamistabas un smaidīdams paskatījās uz Betiju. Tomēr viņš bija izmainījies. Varbūt tāpēc, ka bija bez brillēm? Varbūt vainīgs bija asiņainais papīra gabaliņš virs acs? Un tūdaļ viņa saprata, kas mainījies: viņš bija noskuvis uzacis. Kurš gan, pie joda, skuj uzacis? Izņemot, protams, Bobu Geldofu filmā Siena. Bet viņš taču bija traks. Vismaz tēloja trako. Vai viņas priekšā stāvošais bija traks? Nē, trakiem cilvēkiem nav čemodānu, kas pilni ar naudu, tādi tikai domā, ka tiem ir nauda!

Viņš pavilka uz āru rakstāmgalda atvilktni, izņēma brūnu aploksni un sniedza to Betijai.

-     Vai tu domā, ka varēsi to nosūtīt šodien?

-     Protams! Betija atbildēja, cerēdama, ka viņš nepamanīs, cik ļoti viņa nervozē.

-     Liels paldies, Betij!

Viņa samirkšķināja acis. Protams, plāksnīte ar viņas vārdu!

-    Lai tev jauka diena, Lāes kungs! Betija pasmaidīja un satvēra durvju rokturi.

-     Pagaidi, Betij…

Viņa juta, ka smaids sejā sastingst. Viņš ieraudzījis, ka diplomāts ticis atvērts, viņš…

-     Laikam jau… par šādiem pakalpojumiem ir pieņemts iedot dzeramnaudu?

Betija atviegloti uzelpoja.

-     Nē, nē, Lāes kungs!

Tikai liftā viņa sajuta, cik ļoti ir nosvīdusi. Kādēļ viņa nekad nepārvarēja savu ziņkārību? Nevarēja taču nevienam stāstīt, ka

viņa ir rakņājusies viesu personīgajās mantās. Un kurš ir teicis, ka turēt naudu diplomātā nav likumīgi? īpaši tad, ja cilvēks strādā, piemēram, policijā. Tieši tā bija rakstīts uz brūnās aploksnes: Policijas pārvalde, Grenlannsleirete 44, Simonām Kefasam.

Sīmons Kefass stāvēja 323. istabā un lūkojās apkārt.

-    Tātad te ielauzās Delta? viņš pārjautāja. Un savāca cilvēku, kurš gulēja apakšējā gultā? Jonniju-kā-viņu-tur-sauca?

-     Puma, Marta sacīja. Es piezvanīju, jo domāju, ka jūs varbūt…

-    Nē, man ar to nav nekāda sakara. Un Jonnijs te dzīvo kopā ar…?

-     Stīgu Bergeru. Tā viņš sevi dēvē!

-     Hm. Un kur viņš ir pašlaik?

-     Es nezinu. Neviens nezina. Policija te visus iztaujāja. Paklau, ja tas neesi tu, tad labprāt uzzinātu, kurš ir atbildīgs par šo uzbrukumu.

-    Es nezinu! Sīmons atbildēja un atvēra skapi. Jebkurš Delta izsaukums ir jāsaskaņo ar policijas priekšnieku. Aprunājies ar viņu! Vai šis ir Stīga Bergera apģērbs?

-     Cik man zināms, jā.

Simonām bija sajūta, ka viņa melo, ka viņa zina, kam pieder apģērbs. Viņš pacēla zilos sporta apavus, kas gulēja skapī uz grīdas. 43. izmērs. Nolika tos vietā, aizvēra skapi un pamanīja pie sienas, blakus skapim, piesprausto fotogrāfiju. Visas viņa šaubas tūdaļ izgaisa.

-     Viņu sauc Sonijs Lofthuss, Sīmons teica.

-     Ko?

-    Otru īrnieku. Viņa vārds ir Sonijs, un šī ir viņa tēva Aba Lofthusa fotogrāfija. Tēvs bija policists. Viņa dēls kļuva par slepkavu, kurš līdz šim ir nogalinājis sešus cilvēkus. Tu, protams, vari sūdzēties policijas priekšniekam, bet domāju, ka varam sacīt Delta rīcība šeit bija pamatota!

Martas seja sastinga un acu zīlītes sašaurinājās, it kā gaisma pēkšņi būtu kļuvusi pārāk spilgta. Ļaudis šeit bija pieraduši pie daudz kā, bet uzzināt, ka devuši patvērumu sērijveida slepkavam, tas, protams, izraisīja šoku.

Sīmons pietupās. Kaut kas gulēja zem gultas. Viņš izvilka šo priekšmetu.

-     Kas tas ir? Marta pajautāja.

-     Tā ir šoka granāta, viņš paskaidroja, paceldams velosipēda stūres rokturim līdzīgu, zaļu priekšmetu. Sprāgstot tā rada spilgtu gaismu un ap simt septiņdesmit decibelu lielu troksni. Bīstami tas nav, bet cilvēki uz dažām sekundēm kļūst akli un kurli, tiem noreibst galva, un tie zaudē orientāciju, tikmēr Delta paspēj izdarīt savu darāmo. Bet šai granātai nav izrauta drošības tapa, tādēļ tā nav detonējusi. Tā reizēm gadās, jo saspringtās situācijās cilvēki kļūdās. Vai ne?

Sīmons paskatījās uz sporta apaviem, tad uz Martu, bet viņas skatiens bija kļuvis stingrs un pārliecinošs. Viņš tajā neko nesaskatīja.

-     Man ir jāatgriežas slimnīcā, Sīmons teica. Ja viņš vēlreiz parādīsies, vai piezvanīsi man?

-     Problēmas ar veselību?

-    Iespējams, Sīmons atbildēja. Bet slimnīcā ir ievietota mana sieva. Viņai draud aklums.

Viņš pameta skatienu uz savām rokām. Gribējās piebilst: “Gluži tāpat kā man.”

28.   nodaĻa

»

Hugo Nestoram patika Vermonta. Viena no nedaudzajām restorāna, bāra un naktskluba kombinācijām, kas veiksmīgi darbojās visās trīs jomās. To apmeklēja bagātie un skaistie, un ne tik skaistie, bet bagātie, nabadzīgie, bet skaistie, kā ari vidējā slāņa slavenības, veiksmīgi biznesmeņi un izklaides nozaru darbinieki. Ari veiksmīgie noziedznieki. Deviņdesmitajos gados tieši Vermontā Tveita banda un citas, kas nodarbojās ar inkasatoru mašīnu, banku un pasta nodaļu aplaupīšanām, pirka sešlitrlgās Dom Perignon pudeles un, tā kā tolaik norvēģu striptīza meitenēm pietrūka savas rozīnītes, ar lidmašīnām atveda labākās dejotājas no Kopenhāgenas privātām dejām atsevišķos kabinetos. Viņi izmantoja kokteiļu caurulītes, lai iepūstu kokainu striptīza dejotāju dažādajos ķermeņa caurumos, pēc tam arī paši savējos, bet oficianti nāca un pienesa klāt austeres, Perigoras trifeles un zosu aknu pastēti, ar tiem viņi apgājās apmēram tāpat kā paši ar sevi. Isi sakot, Vermontai piemita savs stils un tradīcijas. Tā bija vieta, kurā Hugo Nestors ar saviem cilvēkiem katru vakaru varēja sēdēt pie sava norobežotā galdiņa un vērot, kā pasaule aiz tā virzās uz savu galu. Tā bija vieta, kur varēja slēgt darījumus, kur naudasmaisi varēja biedroties ar noziedzniekiem, nebaidoties, ka slepenie aģenti pievērsīs pārāk lielu uzmanību.

Tādēļ pie viņu galdiņa sēdošā vīrieša izteiktā vajadzība nebija gluži neparasta. Viņš bija ienācis telpā, pārlaidis tai skatienu un izbrīvējis ļaužu pūlī sev ceļu tieši pie viņiem. Kad ienācējs mēģināja pārkāpt sarkanajai aukliņai, kas iezīmēja viņu teritoriju, viņu aizturēja Bū. Pārmijis ar Bū dažus vārdus, pēdējais pienāca pie Nestora un iečukstēja viņam ausī:

-    Viņš vēlas aziātu meiteni. Saka, ka runājot kāda klienta vārdā, kurš labi maksājot.

Nestors pielieca galvu un pielika pie lūpām šampanieša glāzi. Viņš bija piesavinājies Dvīņa iemīļoto teicienu: “Money can buy you champagneKā tev šķiet, vai viņš izskatās pēc slepenā aģenta?

-     Nē.

-     Man arī tā liekas. Iedod viņam krēslu!

Vīrietis bija ģērbies pēc izskata dārgā uzvalkā, jaunā, izgludinātā kreklā ar kaklasaiti. Virs ekskluzīvajām brillēm rēgojās gaišas uzacis. Nē, starp citu, uzacu nebija.

-     Viņai ir jābūt jaunākai par divdesmit gadiem.

-     Nav ne jausmas, par ko tu runā, Nestors sacīja. Kādēļ ieradies?

-     Mans klients ir īvera īversena draugs.

Hugo Nestors paraudzījās uz viņu uzmanīgāk. Viņam nebija arī skropstu. Varbūt viņam ir alopecia universalis tieši tāpat kā Hugo brālim? Domājamajam brālim. Neviena matiņa uz ķermeņa. Tādā gadījumā šī vīra mati uz galvas ir parūka.

-     Mans klients darbojas kuģniecības uzņēmumā. Viņš maksā skaidrā naudā un ar heroīnu, kas nācis pa jūrasceļu. Jūs droši vien zināt labāk par mani, kāda ir tā tīrības pakāpe.

Mazāk pieturvietu. Mazāk starpposmu un piejaukumu.

-     Ļauj man piezvanīt īversenam! Nestors sacīja.

Puisis papurināja galvu.

-     Mans klients vēlas saglabāt diskrētumu, un ne īversens, ne kāds cits nedrīkst par to neko uzzināt! Un tas, vai īversens tuviem draugiem pastāsta, ar ko nodarbojas, ir viņa darīšana.

Un, iespējams, ari mūsu, Nestors nodomāja. Kas ir šis vīrs? Neizskatījās pēc pakalpiņa. Protežē? Ļoti uzticams ģimenes advokāts?

-    Protams, es saprotu, ka šāds jums nepazīstama cilvēka lūgums prasa papildu garantijas drošam darījumam. Tādēļ, lai pierādītu savu nopietnību, mēs ar klientu piedāvājam avansu. Ko teiksi?

1 Nauda var nopirkt tev šampanieti. Angļu vai.)

-     Es teikšu: četrsimt tūkstoši, Nestors atbildēja. Es minēju vienīgi skaitli un joprojām nezinu, par ko tu runā!

-     Protams, puisis sacīja. To var nokārtot.

-     Cik drīz?

-     Domāju šovakar.

-     Šovakar?

-    Būšu pilsētā tikai līdz rītam un tad lidošu atpakaļ uz Londonu. Avanss glabājas manā luksusa numurā Pīaza.

Nestors saskatījās ar Bū. Tad vienā paņēmienā iztukšoja šauro šampanieša glāzi.

-    Es neko nesaprotu, mister! Ja vien tu nemēģini sacīt, ka uzaicini mūs uz kādu glāzīti savā numurā?

Puisis mazliet pasmaidīja.

-     Tieši to es arī daru!

Nonākuši pazemes garāžā, viņi vīrieti tūlīt pārmeklēja. Bū viņu turēja, bet Nestors mēģināja atrast ieroci vai mikrofonus. Puisis, neizrādot pretestību, ļāva tam notikt. Viņš bija tīrs.

Bū aizbrauca ar limuzīnu līdz Plaza, un tad no stāvvietas aiz Spektrum viņi kājām devās uz augsto stikla prizmu Plaza Hotel. Ceļoties augšup ar ārējo liftu, viņi skatījās uz pilsētu lejā, un Nestors iedomājās, ka viss atgādina metaforu: jo augstāk viņš cēlās, jo cilvēki lejā kļuva mazāki.

Kad jaunais vīrietis atslēdza durvis, Bū izvilka pistoli. Pamatota iemesla slēpnim nebija, jo Nestoram nebija dzīvu ienaidnieku, par kuriem viņš zinātu. Nebija nekādu nenoskaidrotu konfliktu tirgū, un policija viņu labprāt arestētu, bet tai nebija pierādījumu. Tomēr viņš juta zināmu nemieru, kam nespēja noteikt cēloni. Tas ir, viņš nolēma, ka tā ir profesionāla piesardzība neatslābināt uzmanību. Citi varētu no viņa pamācīties. Nestors nebija sasniedzis savu stāvokli tāpat vien, nejaušības pēc.

Luksusa numurs bija lielisks. Ar plašu skatu, kā jau pienākas. Puisis bija nolicis uz žurnālu galdiņa divus diplomātus. Kamēr Bū pārbaudīja pārējās istabas, puisis nostājās aiz bāra letes un sāka jaukt dzērienus.

-   Lūdzu! viņš sacīja un pamāja ar roku uz diplomātiem.

Nestors piegāja pie žurnālu galdiņa un pacēla vāku vispirms

vienam, tad ieskatījās otrajā diplomātā.

Tur bija vairāk par četrsimt tūkstošiem. Vajadzēja būt vairāk.

Un, ja viela otrajā diplomātā bija tik tīra, kā puisis lika noprast, tad ar to bija vairāk nekā pietiekami, lai nopirktu mazu ciematiņu ar aziātu meitenītēm.

-   Vai neiebildīsi, ja ieslēgšu televizoru? Nestors, paņemdams pulti, iejautājās.

-   Nebūt ne, aizņemts ar dzērienu jaukšanu, puisis atbildēja.

Izskatījās, ka pie šādas nodarbes viņš nav radis, taču viņš jau

sāka griezt citrona šķēlītes trim glāzēm džina ar toniku.

Nestors nospieda maksas kanālu taustiņu, pašķirstīja bērnu un ģimenes kanālus, līdz nonāca pie pomo kanāliem un pastiprināja skaņu. Piegāja pie bāra letes.

-   Viņai ir sešpadsmit gadu, un rīt pusnaktī viņu nogādās stāvvietā pie restorāna Ingierstrand Bad. Tu apstāsies stāvlaukuma vidū un nekāpsi ārā no mašīnas. Viens no mums pieies pie tevis, iesēdīsies aizmugures sēdeklī un pārskaitīs naudu. Tad viņš ar naudu izkāps, bet kāds cits atvedīs meiteni. Skaidrs?

Sarunbiedrs piekrītoši pamāja.

Tomēr Nestors nepateica, jo tas nebija jāsaka, ka meitene nebūs tajā pašā mašīnā, kas ieradīsies pēc naudas. Nauda pametīs stāvvietu, un meiteni atvedīs tikai pēc tam. Tas pats princips, kāds notiek darījumos ar narkotikām.

-   Un nauda…?

-   Vēl četrsimt tūkstoši, Nestors sacīja.

-   Labi.

Bū iznāca no guļamistabas, apstājās un sāka skatīties uz ekrānu. Viņam patika skatīties. Visiem patika, protams. Nestors pats atzina pornofilmas par noderīgām, jo tās ar saviem iepriekš paredzamajiem un vienmērīgajiem vaidiem skaņas celiņā “oh my God” un “yes, fuck me good” darīja telpā neiespējamu varbūtējo noklausīšanos.

-   Ingierstrand Bad, rīt pusnaktī! Nestors atkārtoja.

-   Vai saskandināsim par to? jaunais vīrietis iejautājās un sniedza divas glāzes.

-   Pateicos, bet esmu pie stūres! Bū atteicās.

-    Protams. Puisis pasmaidīja un piesita ar plaukstu sev pie pieres. Kolu?

Bū paraustīja plecus, un puisis atvēra kolas bundžu, ielēja tās saturu glāzē un nogrieza vēl vienu citrona šķēlīti.

Viņi saskandināja un apsēdās pie galda. Nestors deva zīmi Bū. Tas izņēma no diplomāta pirmo banknošu paciņu un sāka skaļā balsī skaitīt. No mašīnas viņš bija paņēmis līdzi somu, kurā tagad lika naudu. Viņi nekad neņēma līdzi maksātāja iesaiņojumu, jo tajā varēja būt sensori, ar kuru palīdzību būtu iespējams izsekot naudas transportēšanas ceļu. Tikai tad, kad Nestors ievēroja, ka Bū skaita nepareizi, viņš saprata, ka kaut kas nav kārtībā. Bet kas tieši? Viņš pavērās apkārt. Vai sienām būtu mainījusies krāsa? Viņš ielūkojās savā tukšajā glāzē. Paskatījās uz Bū tukšo glāzi. Uz advokāta glāzi.

-   Kādēļ tev nav citrona šķēlītes? Nestors pajautāja.

Šķita, viņa balss skan no tālienes. Arī atbilde atskanēja it kā no tāluma:

-   Man ir alerģija pret citrusaugļiem.

Bū bija beidzis skaitīt un sēdēja, noliecis galvu pār banknotēm.

-    Tu esi mūs sazāļojis! Nestors noteica un tvēra pēc naža makstī pie kājas.

Viņš vēl paspēja saprast, ka taustās pie nepareizās kājas, kad ieraudzīja tuvojamies galda lampas pamatu. Tad iestājās tumsa.

Hugo Nestoram vienmēr bija patikusi mūzika. Ar to viņš nedomāja skaļo troksni vai bērnišķīgo nošu salikumu, kādu parastie cilvēki dēvēja par mūziku, bet pieaugušiem, domājošiem cilvēkiem veltītu mūziku. Rihards Vāgners. Hromatiskā gamma. Divpadsmit pustoņi, kuru frekvences attiecība ir divpadsmitās pakāpes sakne no divi. Visīstākā, tīrā matemātika, harmonija. Vācu kārtība. Bet šī skaņa bija pretēja mūzikai. Nekārtība, nekas nesaistījās kopā tas bija haoss. Atguvis samaņu, Nestors saprata, ka guļ kaut kādā mašīnā, kaut kādā konteinerā. Viņš jutās slikti, reiba galva, rokas

un kājas bija sasietas ar kaut ko asu, kas griezās ādā, droši vien ar plastmasas siksniņām. Reizēm viņš pats tādas bija izmantojis, lai sasietu meitenes. Mašinai apstājoties, viņš tika izcelts ārā un tad noprata, ka atrodas čemodānā ar ritenišiem. Pa pusei guļus, pa pusei stāvus viņš tika stumts un vilkts pa nelīdzenu apvidu. Nestors dzirdēja, kā cilvēks, kurš viņu velk, smagi elpo. Viņš mēģināja to sasaukt, izsakot ekonomiska rakstura piedāvājumus, lai tiktu atbrīvots, taču atbildi nesaņēma. Nākamā skaņa, ko viņš izdzirdēja, bija šis nemuzikālais, atonālais jandāliņš, kas aizvien pieņēmās spēkā. Jūtot, ka čemodāns tiek nolikts guļus un viņš guļ uz muguras, Nestors saprata, kur atrodas, cauri tā audumam un viņa uzvalkam sāka sūkties auksts ūdens, purva rāva.

Suņi. īsā, asā dogos argentinos vaukšķēšana.

Tomēr viņš nesaprata, kas notiek. Kas bija šis puisis, un kādēļ tas viss vajadzīgs? Vai kāds gribēja pārņemt viņu tirgu? Vai šis ir tas pats, kurš nogalinājis Kaili? Bet kāpēc šādā veidā?

Rāvējslēdzējs tika atvilkts, un Nestors, apžilbis no sejā pavērstā kabatas lukturīša stara, samiedza acis.

Kāda roka sagrāba viņu aiz kakla un uzrāva kājās.

Viņš atvēra acis un gaismas starā ieraudzīja blāvi mirdzošu pistoli. Suņu rejas bija pēkšņi apklusušas.

-    Kurš bija kurmis? cilvēks ar kabatas lukturīti jautāja.

-    Ko?

-   Kurš bija kurmis? Tas, par kuru policija uzskatīja Abu Lofthusu?

Hugo Nestors gaismā samiedza acis.

-    Es nezinu. Vari mani nošaut. Vienalga, es nezinu!

-    Kurš to zina?

-    Neviens. Neviens no mums. Varbūt policijā kāds zina.

Gaismas stars nolaidās, un Nestors ieraudzīja, ka viņa priekšā

stāv advokāts tas čalis no viesnīcas. Viņš bija noņēmis brilles.

-   Tev jāsaņem sods, viņš teica. Vai vēlies vispirms atvieglot sirdi?

Par ko viņš runā? Izklausījās pēc mācītāja. Vai tam būtu kāds sakars ar mācītāju, ko viņi nogalināja? Tas taču bija tikai nelaimīgs, korumpēts pedofils. Diezin vai kāds gribētu par viņu atriebties.

-   Man nav netīra sirdsapziņa, Nestors sacīja. Izbeigsim, un lieta būs darīta.

Viņš jutās apbrīnojami mierīgs. Varbūt vēl iedarbojās narkotikas. Bet, iespējams, tāpēc, ka viņš daudzkārt bija pārdomājis un pieļāvis iespēju, ka viss viņam varētu beigties aptuveni šādi ar lodi pierē.

-   Arī par to, ka ļāvi sakost meiteni un tad pārgriezi viņai rīkli? Ar šo nazi…

Nestors, acis mirkšķinādams, paskatījās uz mirdzošo līkā naža asmeni. Tas bija viņa nazis.

-   Ne…

-   Kur tu esi paslēpis meitenes, Nestor?

Meitenes? Tātad tās viņam vajadzīgas? Viņš grib pārņemt tirgu? Nestors mēģināja sakopot domas. Bet tas nebija viegli smadzenēs vēl valdīja migla.

-   Vai apsolīsi mani nenošaut, ja es pastāstīšu? viņš jautāja, kaut gan saprata, ka vārdam “jā” būs apmēram tādi pati ticamība kā vācu markai 1923. gadā.

-   Jā! puisis atbildēja.

Tad kādēļ gan Nestors viņam ticēja? Kāpēc viņš ticēja šim solījumam, ka netiks nošauts, kaut gan kopš savas ierašanās Vermontā tas visu laiku bija vienīgi melojis? Laikam viņa stulbās smadzenes bija pieķērušās pie šī salmiņa. Šajā naktī, mežā, suņu audzētavā nebija taču nekā cita nekā cita kā vien šī idiotiskā cerība: tas, kurš tevi ir nolaupījis, nemelo.

-   Ēnerhauggāta 96.

-   Liels paldies! puisis sacīja un iebāza pistoli aiz bikšu jostas.

Liels paldies?

Viņš bija paņēmis, telefonu un sācis rakstīt kaut ko no dzeltenas lapiņas, droši vien telefona numuru. Displejs apgaismoja jaunā vīrieša seju, un Nestoram iešāvās prātā: varbūt viņš tomēr ir mācītājs. Garīdznieks, kurš nemelo. A contradiction in terms\ protams, bet viņš bija pārliecināts, ka ir mācītāji, kuri nezina, ka melo. Puisis turpināja spaidīt taustiņus. īsziņa. Ar pēdējo spiedienu ziņa tika nosūtīta. Telefons ieslīdēja kabatā. Viņš paskatījās uz Nestoru.

1 Pretruna terminos. (Angļu vai)

-   Tu izdarīji labu darbu, Nestor! Tagad tās meitenes varbūt tiks izglābtas, viņš ierunājās. Es iedomājos, ka tev derētu to uzzināt, pirms tu…

“Pirms es… ko?” Nestors norija siekalas. Kad šis puisis bija apsolījis viņu nenogalināt, viņa balss bija skanējusi tā, ka lika Nestoram noticēt. Paga, paga! Viņš bija apsolījis Nestoru nenošaut. Kabatas lukturīša stars pievērsās iežogojuma piekaramajai slēdzenei. Atslēga ieslīdēja slēdzenē. Tagad viņš izdzirdēja suņus. Ne riešanu, bet tikko dzirdamas, skanīgas, zemas skaņas. Atturīgu rūkšanu, kas nāca no to vēderu dziļumiem un pieņēmās spēkā lēni un apvaldīti, kā kontrapunkts Vāgnera mūzikā. Un nevienas narkotikas visā pasaulē vairs nespēja noslāpēt viņa bailes. Tās bija kā ledusauksts ūdens no šļūtenes, kas gāzās viņam virsū. To spiediens viņu gandrīz aizskaloja prom, bet šis cilvēks ar šļūteni bija viņā, tas bija viņā un skaloja ķermeni un galvu no iekšpuses. Tas bija viņš, Hugo Nestors pats, kurš turēja šļūteni.

Fidels Lāe sēdēja tumsā un raudzījās zemē. Viņš nebija pakustējies, nebija izdevis ne skaņas. Viņš tikai sarāvās kamolā, mēģinādams sasildīties un netrīcēt. Viņš atpazina abu vīriešu balsis. Viens no tiem bija puisis, kurš pirms vairāk nekā diennakts bija uzradies nezin no kurienes un ieslēdzis viņu šeit. Fidels gandrīz neko nebija ēdis, viņš tikai dzēra ūdeni. Un sala. Pat vasaras naktīs aukstums ielien ķermenī, sastindzina un caururbj to. Kādu brīdi viņš bija saucis palīgā, līdz kakls kļuva sauss un pazuda balss, līdz asinis, nevis siekalas, samitrināja rīkli, bet ūdens, ko viņš dzēra, nevis mazināja slāpes, bet sāka mocīt un dedzināt līdzīgi spirtam.

Izdzirdot mašīnu, viņš atkal bija mēģinājis kliegt, bet, nespēdams izdabūt ne skaņas, bija sācis raudāt. Balss tikai čērkstēja kā mašīna, kad tai nepareizi pārslēdz ātrumus.

Pēc suņu uzvedības viņš noprata, ka kāds tuvojas. Viņš cerēja. Lūdzās. Beidzot pret vasaras naksnīgajām debesīm ieraudzīja siluetu tas atkal bija viņš. Vīrs, kurš iepriekšējā dienā bija devies projām pa purvu. Tagad tas sagumis tuvojās un kaut ko vilka sev līdzi. Čemodānu. Ar dzīvu cilvēku tajā. Ar cilvēku, kuram rokas

un kājas bija sasaistītas tik cieši, ka, stāvot pie suņu aizžogojuma vārtiņiem blakus Fidelam, viņš ar grūtībām spēja noturēt līdzsvaru.

Hugo Nestors.

Viņi stāvēja tikai četru metru attālumā no Fidela, tomēr viņš neko no abu runātā nedzirdēja. Vīrietis atslēdza piekaramo atslēgu un, it kā vēlēdamies svētīt, uzlika plaukstu Nestoram uz galvas. Kaut ko pateica, tad viegli pagrūda. Paresnais, uzvalkā ģērbies vīrietis īsi iekliedzās, krita atmuguriski un uzgrūdās vārtiņiem, kas vērās uz iekšpusi. Suņi pakāpās atpakaļ. Vīrietis ātri iegrūda Nestora kājas iekšpusē un aizvēra vārtiņus. Suņi vilcinājās. Tad Ghost Buster it kā notrīcēja un metās uz priekšu. Fidels ieraudzīja, ka baltie suņu ķermeņi metas virsū Nestoram. Tik klusi, ka viņš skaidri saklausīja žokļu saciršanos, plēstas miesas skaņu, gandrīz priecīgu ņurdēšanu un tad Nestora kliedzienu. Vientuļa, trīcoša, apbrīnojami tīra skaņa kāpa pret gaišajām ziemeļu vasaras debesīm, kurās dejoja insekti. Tad šī skaņa spēji apklusa, un Fidels redzēja, kā kaut kas paceļas gaisā kā spiets. Šis “kaut kas” tuvojās viņam, un viņš sajuta sīku, siltu pilieniņu dušu. Fidels saprata, kas tas ir, jo reiz bija piedalījies medībās, kurās tika pārgriezta kakla artērija vēl dzīvam alnim. Fidels aizsedza seju ar jakas piedurkni un aizgriezās. Aiz žoga stāvošais vīrietis arī bija aizgriezies. Fidels redzēja, kā dreb viņa pleci. It kā puisis raudātu.

29.   NODAĻA

-   Ir nakts vidus! ārsts sacīja un paberzēja acis. Vai nevari braukt uz mājām un mazliet pagulēt, Kefas? Aprunāsimies rīt!

-   Nē! Sīmons teica.

-    Labi, ārsts beidzot piekrita un ar rokas mājienu piedāvāja viņam apsēsties uz viena no krēsliem pie sienas tukšajā slimnīcas koridorā.

Kad ārsts, apsēdies līdzās, ieturēja nelielu pauzi un tad paliecās uz priekšu, Sīmons saprata, ka viņu gaida slikti jaunumi.

-   Tavai sievai nav atlicis daudz laika. Ja gribam, lai viņai būtu iespēja uz veiksmīgu operācijas rezultātu, tad tuvāko dienu laikā viņai ir jāguļas zem naža.

-   Un jūs neko nespējat darīt?

Ārsts nopūtās.

-    Parasti mēs neiesakām pacientiem doties uz ārzemēm un paļauties uz dārgu ārstēšanu privātās klīnikās, it īpaši tad, ja operācijas rezultāts ir ļoti nenoteikts. Bet šajā gadījumā…

-   Tu saki, ka man tagad vajadzētu aizvest viņu uz Hauela klīniku?

-   Es nesaku, ka jums kaut ko vajadzētu. Daudzi akli cilvēki dzīvo pilnvērtīgu dzīvi, neraugoties uz savu invaliditāti.

Sīmons māja ar galvu, taču viņa pirksti glaudīja šoka granātu, kas joprojām gulēja kabatā. Viņš mēģināja domāt, taču likās, ka smadzenes cenšas bēgt, it kā meklēdamas patvērumu prātojumos, vai vārds “invaliditāte” nav aizliegts. Varbūt tagad to sauca “ar īpašām vajadzībām”? Vai arī tas tāpat kā vārds “pansija” ir kļuvis par nevārdu? Viss norisinājās tik ātri, ka viņš nespēja izsekot līdzi:

vārdi no veselības aizsardzības un sociālās aprūpes sfēras saskāba ātrāk par pienu.

Ārsts ieklepojās.

-   Es… Sīmons iesāka un izdzirda, ka iepīkstas mobilais telefons.

Viņš to satvēra: viņam bija nepieciešams taimauts, atelpas brīdis.

īsziņas nosūtītāja numurs viņam bija svešs.

Teksts bija diezgan īss:

Tu atradīsi Nestora gūstekņus Ēnerhauggātā 96. Pasteidzies. Dēls.

Dēls.

Sīmons uzklikšķināja numuru.

-   Paklau, Sīmon! ārsts sacīja. Man nav laika…

-   Lieliski, Sīmons atbildēja un pacēla roku par zīmi, lai viņš apklust.

Telefonā atskanēja samiegojusies balss:

-   Falkeids.

-   Sveiks, Sīvert, te runā Sīmons Kefass! Es gribu, lai tu sasauc kopā Delta un ieņem māju Ēnerhauggātā 96. Cik drīz jūs varat tur būt?

-   Tagad ir nakts vidus!

-   To es tev nejautāju!

-   Trīsdesmit piecas minūtes. Vai tev ir policijas priekšnieka atļauja?

-   Šobrīd Pontiuss ir ārpus uztveršanas zonas! Sīmons sameloja. Bet nesatraucies: iemesls šādai rīcībai ir ļoti, ļoti pamatots. Cilvēku tirdzniecība. Un laika faktors ir izšķirošais! Vienkārši ierodies! Visu atbildību uzņemos es!

-   Ceru, ka tu zini, ko dari, Sīmon!

Sīmons pabeidza sarunu un paskatījās uz ārstu.

-    Paldies, doktor, es padomāšu! Tagad man jādodas uz darbu!

(

Izejot no lifta ēkas augšējā stāvā, Betija tūlīt saklausīja skaņas, kas liecināja par nodarbošanos ar seksu.

-   Vai tiešām? Betija pajautāja.

-   Maksas televīzijas kanāls, drošības dienesta darbinieks, ko viņa bija paaicinājusi sev līdzi, atbildēja.

Viņi bija saņēmuši sūdzības no blakusnumuriem, un Betija, kā parasti, bija ierakstījusi tās reģistratūras naktsdežūru žurnālā. “Pīkst. 2.13. Sūdzība par troksni luksusa numurā 4.” Viņa bija uz numuru piezvanījusi, taču neviens neatbildēja. Tad viņa zvanīja drošības dienestam.

Viņi ignorēja uz durvju roktura uzkārto plāksnīti “Do Not Disturb” un skaļi pieklauvēja. Gaidīja. Pieklauvēja vēlreiz. Betija sāka nervozi mīņāties.

-   Tu izskaties satraukta! drošībnieks ieteicās.

-   Man ir sajūta, ka viesis nodarbojas ar… kaut ko.

-   Ar kaut ko?

-   Ar narkotikām, vai. Es nezinu.

Drošības dienesta darbinieks attaisīja steku saturošo podziņu un izslējās, bet Betija ielika slēdzenē universālo atslēgu. Atvēra durvis.

-   Lāes kungs?

Viesistaba bija tukša. Kaislīgās skaņas izdvesa sieviete sarkanā ādas korsetē ar baltu krustu tas droši vien norādīja, ka viņa ir medmāsa. Betija paņēma no žurnālu galdiņa tālvadības pulti un izslēdza televizoru, bet drošībnieks iegāja guļamistabā. Diplomātu vairs nebija. Viņa pievērsa uzmanību tukšajām dzērienu glāzēm un citrona pusītei uz bāra letes. Citrons bija izžuvis, tā mīkstumam piemita neparasta, brūna krāsa. Betija atvēra skapja durvis. Uzvalka, lielā čemodāna un sarkanās somas arī vairs nebija. Tas bija pats vecākais viesnīcu krāpnieku triks: durvju ārpusē piekārt plāksnīti “Do Not Disturb” un ieslēgt televizoru, lai izklausītos, ka viesis atrodas numurā. Bet viņš taču bija samaksājis avansā! Un viņa jau bija pārbaudījusi, ka viņam nav nekādu neapmaksātu rēķinu no restorāna vai bāra.

-   Vannasistabā viens ir!

Betija pagriezās pret drošībnieku, kas stāvēja guļamistabas durvīs, un sekoja viņam iekšā.

Vīrietis, kas gulēja uz vannasistabas grīdas, šķiet, bija cieši apkampis un turēja podu. Ieskatoties uzmanīgāk, Betija redzēja, ka plaukstu locītavas tam ir sasaistītas ar plastmasas siksniņām. Ģērbies melnā uzvalkā, gaišiem matiem. Nelikās, ka būtu skaidrā

prātā. Sakaifojies. Varbūt abstinence. Viņš miegaini mirkšķināja smagos acu plakstiņus.

-   Atbrīvojiet mani! viņš noteica ar Betijai nepazīstamu akcentu.

Betija deva zīmi drošībniekam. Tas izņēma šveiciešu armijas nazi

un pārgrieza plastmasas siksniņas.

-   Kas notika? viņa jautāja.

Vīrietis, viegli grīļodamies, piecēlās kājās. Ar grūtībām fokusēja klīstošo skatienu.

-    Mēs tikai spēlējām muļķīgu spēli, viņš nomurmināja. Es tagad iešu…

Drošībnieks nostājās durvīs un aizšķērsoja viņam ceļu.

Betija pavērās apkārt. Nekas nebija sabojāts. Rēķins bija samaksāts. Viņiem bija vienīgi sūdzība par pārāk skaļu televizora skaņu. Bet varēja rasties problēmas ar policiju, troksnis presē un baumas par viesnīcu kā šaubīgu elementu tikšanās vietu. Šefs bija uzslavējis viņu par diskrētumu, par to, ka viesnīcas intereses viņai ir pirmajā vietā, un viņa varētu tikt tālu, ka reģistratūra tādiem cilvēkiem kā viņa esot tikai īslaicīga pieturvieta.

-   Ļauj viņam iet! Betija sacīja.

Larss Gilbergs pamodās, jo iečabējās krūmi. Viņš pagriezās uz sāna un starp zariem un lapām ieraudzīja kāda cilvēka apveidu. Kāds mēģināja nozagt puiša mantas. Larss izlīda no netīrā guļammaisa un piecēlās kājās.

-   Ei, tu tur!

Cilvēks apstājās. Pagriezās. Puisis bija izmainījies. Pie vainas bija ne tikai uzvalks. Kaut kas bija noticis ar viņa seju. Tā šķita pietūkusi.

-   Paldies, ka pieskatīji manas mantas! puisis sacīja un pamāja ar galvu uz maisiņu, ko bija pasitis padusē.

-   Hm, Larss norūca un pašūpoja galvu: varbūt tā būtu vieglāk konstatēt pārmaiņas. Vai tev ir problēmas, puis?

-   Nav gan! Viņš pasmaidīja.

Bet arī smaids bija savāds. Tāds kā bāls. Viņam trīcēja lūpas. Likās, ka viņš ir raudājis.

-   Vai tev vajadzīga palīdzība?

-   Nē, bet paldies!

-   Hm. Mēs vairs neredzēsimies, vai ne?

-   Nē, laikam jau ne! Paliec sveiks, Lars!

-   Apsolu. Un tu… Viņš paspēra soli uz priekšu un uzlika roku puisim uz pleca. Dzīvo ilgi! Vai vari to apsolīt?

Puisis īsi pamāja.

-   Pārbaudi, kas tev zem spilvena! viņš atbildēja.

Larss automātiski pievērsās savai guļvietai zem tilta laiduma. Pagriezies atpakaļ, viņš paspēja ieraudzīt vienīgi puiša muguru, kas drīz vien izzuda tumsā.

Larss atgriezās pie guļammaisa. Pamanīja, ka no spilvena apakšas rēgojas aploksnes maliņa. Viņš to pacēla. “Larsam” uz tās bija uzrakstīts. Viņš atvēra aploksni.

Larss Gilbergs nekad savā mūžā nebija redzējis tik daudz naudas.

-   Vai Delta nevajadzētu būt jau klāt? Kāri ievaicājās, nožāvājās un paskatījās pulkstenī.

-   Jā! Sīmons atbildēja un pavērās ārā pa logu.

Viņi bija apstājušies Ēnerhauggātā, un deviņdesmit sestais numurs atradās piecdesmit metrus tālāk, ielas pretējā pusē. Tā bija balti krāsota divstāvu koka māja, viena no tām, kas bija saglabājusies pēc tam, kad 1960. gadā Ēnerhaugenes gleznainā koka apbūve tika nojaukta, lai dotu vietu četrām augstceltnēm. Šis mazais koka namiņš tagad, vasaras naktī, likās tik kluss un mierīgs, ka Simonām bija grūti iedomāties, ka tajā varētu tikt turēti gūstā cilvēki.

-    “Mēs izjūtam vieglus sirdsapziņas pārmetumus,” Sīmons teica. “Bet uzskatu, ka stikls un betons mūsdienu cilvēkiem piestāv labāk.”

-   Ko?

-    1960. gadā tā teica Oslo Kooperatīvās dzīvokļu celtniecības sabiedrības direktors!

-   Ak tā! Kāri vēlreiz nožāvājās.

Sīmons iedomājās, vai arī viņam nevajadzētu just vieglus sirdsapziņas pārmetumus, ka nakts vidū izcēlis jauno kolēģi no gultas. Viņam varēja iebilst, ka šādai akcijai Kāri nav ļoti nepieciešama.

-   Kāpēc šeit nav Delta? viņa jautāja.

-   Es nezinu, Sīmons atbildēja, un šajā mirklī mašīnas salonu apgaismoja uz sēdekļa gulošā telefona displejs. Viņš paskatījās uz numuru. Bet drīz mēs to uzzināsim, viņš sacīja un lēni pielika telefonu pie auss.

-Jā?

-   Tas esmu es, Sīmon. Neviena nebūs!

Sīmons pagrozīja spogulīti. Psihologs varbūt spētu viņam paskaidrot, ko tas nozīmē, bet tā bija neapzināta reakcija uz sarunbiedra balsi. Viņš koncentrējās uz spogulīti, paskatījās uz aizmuguri.

-   Kāpēc nebūs?

-   Tāpēc, ka uzbrukums nav pamatots, nav acīmredzamas nepieciešamības, un neviens nav mēģinājis sazināties ar varas orgāniem, kuri var autorizēt Delta izmantošanu.

-   Tu to vari autorizēt, Pontius!

-   Jā. Un es teicu “nē”.

Sīmons klusībā nolamājās.

-   Paklausies, tas…

-   Nē, klausies tu! Es devu Falkeidam rīkojumu pārtraukt mobilizāciju un teicu, ka viņš ar saviem ļaudīm var mazliet pagulēt. Ar ko tu nodarbojies, Sīmon?

-    Man ir pamats uzskatīt, ka Ēnerhauggātā deviņdesmit seši tiek turēti gūstā cilvēki! Godīgi sakot, Pontius, tas…

-   Godīgi runāt ir labi, Sīmon. Arī tad, ja runā ar Delta šefu!

-    Diskutēt nebija laika. Pie velna, nav laika! Parasti tu ticēji manām spriešanas spējām!

-   Labi, ka tu lieto pagātnes formu, Sīmon.

-   Tātad tu man vairs neuzticies?

-    Tu nospēlēji visu savu naudu, vai atceries? Ieskaitot ari sievas naudu. Kā tev šķiet, ko tas izsaka par tavām spējām pieņemt pareizus lēmumus?

Sīmons sakoda zobus. Reiz bija laiks, kad iepriekš nevarēja paredzēt, kurš no abiem uzvarēs strīdā. Kurš saņems labākas atzīmes, kurš ātrāk paskries vai iegūs skaistāko meiteni. Skaidrs bija vienīgi tas, ka savā trijotnē viņi nostājās aiz trešā. Bet tagad tas bija miris.

Un, kaut gan viņš no šīs trijotnes bija domājis labāk un ātrāk, Pontiusam Parram vienmēr bija priekšrocība: viņš bija tas, kurš domāja visilgāk.

-   Aprunāsimies rīt no rīta! policijas priekšnieks noteica ar to dabisko pašpārliecību, kuras dēļ visi uzskatīja par pašsaprotamu, ka Pontiuss Parrs visu zina labāk. Ieskaitot pašu Pontiusu. Ja esi ieguvis informāciju par māju, kurā notiek tirdzniecība ar cilvēkiem, tad šīs nakts laikā nekas nemainīsies. Uz mājām un gulēt!

Simons atvēra mašīnas durvis un, devis zīmi Kāri, lai viņa paliek sēžot, izkāpa. Tad aizvēra durvis un, klusi runādams telefonā, pagājās dažus metrus lejup pa nogāzi.

-   Es nevaru gaidīt. Lieta ir steidzama, Pontius!

-   Kas tev liek tā domāt?

-   Informācija.

-   Un kur tu to ņēmi?

-   īsziņa no kāda… nepazīstama. Es pats iešu iekšā.

-    Ko? Par to nevar būt ne runas! Apstājies, Sīmon! Vai dzirdi? Vai tu tur esi?

Sīmons paskatījās uz telefonu un atkal pielika to pie auss.

-    “Policists novērtē situāciju uz vietas.” Vai atceries, Pontius, ka mēs to mācījāmies? Vai atceries, ka mums mācīja: šāds vērtējums vienmēr prevalē pār klāt neesošas personas pavēli?

-   Sīmon! Šajā pilsētā jau tā valda haoss! Pilsētas valde un prese neliek mūs mierā sakarā ar šīm slepkavībām! Tu tagad nelēksi ūdenskritumā, okay? Sīmon!

Sīmons pārtrauca sarunu, izslēdza telefonu un atvēra mašīnas bagāžnieku. Atslēdza ieroču nodalījumu. Izņēma skrošu bisi, pistoli un patronu kastītes. Paķēra arī divas ložu necaurlaidīgas vestes un iesēdās mašīnā.

-    Mēs iesim iekšā! viņš sacīja un iedeva Kāri skrošu bisi un vienu no vestēm.

Viņa paskatījās uz Sīmonu.

-   Vai tu runāji ar policijas priekšnieku?

-Jā, tas bija viņš, Sīmons atbildēja un, pārbaudījis, vai pistoles Glock 17 aptvere ir pilna, iestūma to atpakaļ spalā. Vai vari man padot no cimdu nodalījuma rokudzelžus un šoka granātu?

-   Šoka granātu?

-   Nokritušais auglis no tvarstīšanas īlā!

Viņa pasniedza Sīmonam viņa Peerless firmas rokudzelžus un granātu.

-   Vai viņš atļāva mums rīkoties?

-   Viņš piekrita, Sīmons teica un uzvilka sev mugurā svina vesti.

Kāri atvāza bises stobru un ar veiklām, ierastām kustībām ievietoja patronas.

-    Kopš deviņu gadu vecuma medīju irbes. Acīmredzot viņa bija pamanijusi Simona skatienu. Bet medību šautenes man patīk labāk. Kā mēs to darīsim?

-   Uz trīs, Sīmons atbildēja.

-    Es domāju kā mēs…

-   Trīs! Sīmons teica un atvēra mašīnas durvis.

Viesnīca Bismarck, maigi sakot, atradās Oslo centrā. Mazā viesnīciņa bija Kvadratūras vidū vietā, kur pilsēta bija radusies, krustojumā, kurā sastopas narkotiku un prostitūcijas tirgi. Tajā izīrēja numuriņus arī uz stundām, ieskaitot dvieļus, kas biežās mazgāšanas dēļ bija kļuvuši stīvi. Telpas nebija remontētas kopš tā laika, kad pirms sešpadsmit gadiem viesnīcu pārņēma tās pašreizējais īpašnieks, bet gultas to nolietojuma un bojājumu dēļ nācās mainīt vidēji ik pēc diviem gadiem.

Tādēļ, kad viesnīcas īpašnieka dēls Ola, kurš bija strādājis reģistratūrā kopš sešpadsmit gadu vecuma, pulksten 3.02 atrāva skatienu no datora monitora un paskatījās uz cilvēku pie letes, viņš aiz ieraduma nodomāja, ka šis vīrs ir ienācis nepareizajā vietā. Ne tikai tāpēc, ka tas bija ģērbies glītā uzvalkā un turēja rokās divus diplomātus un sarkanu somu, bet arī tāpēc, ka tam nebija pavadoņa ne vīrieša, ne sievietes. Bet ienācējs uzstāja, ka vēloties samaksāt par istabu nedēļu uz priekšu. Gandrīz vai pazemīgi pateicies, viņš saņēma dvieli ar abām rokām un nozuda uz trešo stāvu.

Pēc tam Ūla atkal pievērsās “Aftenposten” lasīšanai internetā par slepkavību vilni, kas pārņēmis Oslo, par to, vai būtu izcēlies karš starp bandām un kāds tam varētu būt sakars ar slepkavu, kurš

izbēdzis no Valsts cietuma. Kādu bridi viņš aplūkoja fotogrāfiju. Tad atvairīja domu.

Sīmons apstājās pie nama kāpnēm un deva zīmi Kāri, lai viņa tur ieroci gatavībā un vēro otrā stāva logus. Viņš uzkāpa pa trim pakāpieniem un ar pirkstu piesardzīgi pieklauvēja pie durvīm. Nočukstēja: “Policija!” un paskatījās uz Kāri, lai pārliecinātos, ka viņa varētu apliecināt viņš ir precīzi izpildījis noteikumus. Pieklauvēja. Vēlreiz nočukstēja: “Policija!” Pēc tam satvēra pistoli aiz stobra un atliecās, lai izsistu durvīm blakus esošo logu. Otrā rokā viņš turēja gatavībā šoka granātu. Viņam bija plāns. Protams, viņam bija plāns. Kaut kas līdzīgs plānam. Tas noteica, ka pēkšņums un ātrums nozīmē visu. Viņš visu lika uz vienas kārts. Tā viņš bija darījis vienmēr. Kā bija paskaidrojis jaunais psihologs tā esot viņa nelaime. Pētījumi pierādīja, ka cilvēki sistemātiski pārspīlē iespējamību, ka var notikt kaut kas neticams. Piemēram, ka iesi bojā aviokatastrofā. Vai ari pa ceļam uz skolu tavs bērns tiks izvarots vai nolaupīts. Vai zirgs, uz kuru esi licis visu savas sievas ietaupīto naudu, pirmo reizi savas karjeras laikā neglābjami atpaliks. Psihologs sacīja, ka Simona zemapziņā esot kas tāds, kas ir stiprāks par saprātu, un šo slimo, šo trako diktatoru, kurš terorizē un iznīcina viņa dzīvi, vajagot tikai identificēt un uzsākt ar to dialogu. Viņam esot jāpadomā, vai viņa dzīvē ir kaut kas svarīgs. Svarīgāks par šo diktatoru. Tas, ko viņš mīl vairāk par spēli. Ir. Tā ir Else. Un viņam tas bija izdevies. Viņš bija parunājis ar šo zvēru, pieradinājis to. Nav bijis neviena recidīva. Pagaidām.

Viņš ievilka elpu un gatavojās jau triekt pistoli pret stiklu, kad durvis pēkšņi atvērās.

Sīmons, turēdams pistoli sev priekšā, pagriezās. Tomēr viņš nebija tik ātrs kā parasti. Bezcerīgi. Būtu bijis bezcerīgi, ja durvīs stāvošajam vīrietim būtu bijis šaujamais.

-    Labvakar! vīrietis vienkārši sacīja.

-          Labvakar, Sīmons atņēma un mēģināja atgūt aukstasinību.

-    Policija!

-   Kā varu jums palīdzēt? Vīrietis atvēra durvis platāk.

Viņš bija apģērbies. Šauras džinsa bikses. T krekls. Basām kājām. Pistoli nebija, kur noslēpt.

Simons ielika granātu kabatā un parādīja savu ID karti.

-    Man jāpalūdz tevi iznākt ārā un nostāties pie sienas, lūk, šeit! Tūlīt!

Vīrietis mierīgi paraustīja plecus un darīja, kā viņam liek.

-   Ja neskaita meitenes, cik cilvēku jūs esat mājā? Sīmons jautāja un, veikli pārmeklējis viņu, secināja, ka vīrietis ir neapbruņots.

-   Meitenes? Te esmu vienīgi es. Ko jūs vēlaties?

-    Parādi, kur viņas ir! Sīmons saslēdza viņu rokudzelžos, pagrūda sev pa priekšu un deva zīmi Kāri, lai arī viņa nāk iekšā. Vīrietis kaut ko noteica.

-   Ko? Sīmons pārjautāja.

-    Es saku, ka tava kolēģe arī var nākt iekšā. Man nav nekā slēpjama.

Sīmons nostājās viņam aiz muguras. Vēroja viņa kaklu. Skausta āda viegli trīcēja kā nervozam zirgam.

-   Kāri! Sīmons uzsauca.

-Jā?

-   Paliec ārpusē! Iešu iekšā viens.

-   Okay.

Sīmons uzlika roku vīrietim uz pleca.

-   Sāc iet iekšā, bez jebkādām straujām kustībām! Mana pistole mērķē tev mugurā!

-   Bet kas…?

-   Samierinies ar to, ka es pagaidām uzskatu tevi par noziedznieku, kuru var nošaut, un vēlāk saņemsi bezierunu atvainošanos!

Vairs neprotestēdams, vīrietis iegāja koridorā. Sīmons automātiski ievēroja visu, kas varētu pastāstīt par to, kas iekšā atrodas. Četri pāri kurpju uz grīdas. Vīrietis te nedzīvoja viens. Plastmasas trauciņš ar ūdeni un paklājiņš pie virtuves durvīm.

-   Kas noticis sunim? Sīmons pajautāja.

-   Kādam sunim?

-   Vai tad tu dzer no šī trauciņa?

Vīrietis neatbildēja.

-   Kad namam tuvojas svešinieki, suņi mēdz riet. Tātad tas ir vai nu slikts sargsuns, vai ari…

-   Tas atrodas suņu audzētavā. Kurp mēs iesim?

Sīmons pavērās apkārt. Restu pie logiem nebija, ārdurvīm bija vienkārša atslēga ar pagriežamu rokturīti iekšpusē. Šeit viņas netika turētas ieslēgtas.

-   Uz pagrabu, Sīmons atbildēja.

Vīrietis paraustīja plecus un devās uz priekšu. Sīmons ieraudzīja, kā vīrietis atslēdz durvis, un saprata, ka trāpījis naglai uz galvas: durvīm bija divas atslēgas.

Kāpjot lejup pa kāpnēm, Sīmons sajuta smaku, kas apliecināja to, ko viņš jau zināja: šeit uzturas cilvēki. Daudz cilvēku. Viņš satvēra stingrāk pistoles spalu.

Tomēr neviena tur nebija.

-   Kam tās domātas? viņš painteresējās, ejot garām pagraba telpām, kurām sienu vietā bija tērauda restes.

-   Nekā īpaša te nav, vīrietis atbildēja. Te dzīvo suņi. Un, kā redzi, te glabājas matrači.

Šeit smaka kļuva spēcīgāka. Meitenes te bijušas gluži nesen. Velns parāvis, viņi bija ieradušies par vēlu! Bet varbūt ir iespējams no šiem matračiem iegūt DNS paraugus? Bet ko tas pierādītu? Vienīgi to, ka kāds uz tiem agrāk ir gulējis.

Būtu dīvaini, ja uz veciem matračiem netiktu atrasts DNS. Viņiem nekā nebija. Vienīgi nesankcionēta ielaušanās. Velns, velns!

Sīmons pamanīja uz grīdas pie kādām durvīm vingrošanas kurpīti bez aukliņas.

-   Uz kurieni ved šīs durvis?

Vīrietis paraustīja plecus.

-   Tikai uz mašīnu stāvvietu.

Tikai. Viņš bija mēģinājis uzsvērt šo durvju nenozīmīgumu. Tāpat kā bija uzsvēris, cik labprāt vēlētos, lai arī Kāri nāktu līdzi iekšā!

Sīmons piegāja pie durvīm un atvēra tās. Kreisajā pusē ieraudzīja baltu furgonu, kas stāvēja uz asfaltēta celiņa starp mājas sienu un kaimiņnama žogu.

-   Kādam nolūkam izmanto šo mašīnu? Sīmons pajautāja.

-   Esmu elektriķis, vīrietis paskaidroja.

SImons dažus soļus atkāpās. Noliecās un pacēla kurpīti no pagraba grīdas. Trīsdesmit sestais izmērs varbūt. Mazāka par Elses kurpīti. Viņš iebāza tajā roku. Kurpīte joprojām bija silta. Kāds tajā bija staigājis vēl pirms īsa brīža! Šajā mirklī viņš izdzirdēja kādu skaņu. Klusinātu, attālu, bet pazīstamu. Riešanu. Sīmons cieši vēroja furgonu. Viņš gatavojās piecelties, bet pēkšņi saņēma spērienu sānos un, nogāzies zemē, izdzirda vīrieti bļaujam: “Brauc! Brauc!”

Sīmons apsviedās apkārt un pavērsa pistoli pret vīrieti, bet tas jau bija noslīdzis uz ceļiem un padodoties aizlicis rokas aiz galvas. Mašīnai iedarbojās motors, turklāt ar tik lieliem apgriezieniem, ka pat iegaudojās. Sīmons pagriezās uz otra sāna un mašīnas kabīnē ieraudzīja galvas. Acīmredzot iekšā sēdošie pirms tam bija pieliekušies.

-   Stāt! Policija!

Sīmons mēģināja piecelties kājās, taču sajuta briesmīgas sāpes. Šis puisis laikam bija salauzis viņam kādu ribu. Sīmons nepaspēja notēmēt, kad mašīna jau sāka braukt un izzuda skatienam. Nolādēts!

Atskanēja trieciens un plīstošu stiklu skaņa.

Motora gaudošana apklusa.

-   Paliec tepat! Sīmons sacīja, stenēdams piecēlās un izlīgojās ārā pa durvīm.

Furgons stāvēja. Tā iekšpusē skanēja skaļi kliedzieni un mežonīgas suņa rejas.

Bet savas atmiņas arhīvā Sīmons iemūžināja citu skatu: Kāri Ādele garā, melnā ādas mētelī stāv mašīnas priekšā tās starmešu gaismā. Ar skrošu bises laidi padusē un otru roku zem stobra, kas joprojām kūpēja.

Sīmons piegāja furgonam pie sāna un atrāva vaļā vadītāja kabīnes durvis.

-    Policija!

Iekšā sēdošais vīrietis neatbildēja, viņš šokēts skatījās tieši sev priekšā. No pieres tecēja asinis. Klēpī viņam gulēja stikla lauskas.

Neraugoties uz sāpēm sānā, Simons izvilka vīrieti no mašīnas un nogāza zemē.

-   Purnu asfaltā un rokas uz galvas! Tūlīt!

Tad viņš apgāja furgonam apkārt un līdzīgi izrīkojās ar apātisko pasažieri.

Pēc tam Sīmons un Kāri nostājās pie kravas telpas sāndurvīm. Viņi dzirdēja, kā iekšā ārdās un trako suns. Sīmons satvēra durvju rokturi, bet Kāri, turot bisi šaušanas gatavībā, nostājās tieši pretī durvīm.

-   Izklausās, ka suns ir liels, Sīmons ieteicās. Varbūt atkāpies dažus metrus!

Viņa pamāja ar galvu un paklausīja. Tad viņš atvēra durvis.

Baltais monstrs izšāvās no mašīnas un rūkdams, atņirdzis zobus, lidoja tieši virsū Kāri. Viss norisinājās tik strauji, ka viņa nepaspēja izšaut. Zvērs nogāzās zemē viņai priekšā un palika guļam.

Sīmons izbrīnā blenza uz savu kūpošo pistoli.

-   Paldies! Kāri noteica.

Viņi pievērsās mašīnai. No kravas telpas uz abiem ar ieplestām acīm noraudzījās pārbiedētas sejas.

-    Policija! Sīmons sacīja. Un, nopratis no viņu sejas izteiksmēm, ka šī ziņa netiek uztverta kā labs jaunums, piebilda: Good police. We will help you.'

Pēc tam viņš izņēma telefonu un uzspaidīja kādu numuru. Pielika telefonu pie auss un paskatījās uz Kāri.

-   Vai vari piezvanīt operatīvajai centrālei un palūgt, lai atsūta dažas patruļmašīnas?

-   Kam tad tu zvani?

-   Presei.

1 Labā policija. Mēs jums palīdzēsim. (Angļu vai.)

30.   NODAĻA

>

Aiz Ēnerhaugenes jau sāka aust gaisma, bet žurnālisti vēl nebija beiguši fotografēt un intervēt meitenes. Tās bija saņēmušas vilnas segas, un virtuvē Kāri bija uzvārījusi viņām tēju. Trīs žurnālisti bija ielenkuši Simonu, cerot izslaukt no viņa pēc iespējas vairāk detaļu.

-   Nē, mēs nezinām, vai bez šonakt arestētajiem ir iesaistīti arī citi cilvēki! Sīmons atkārtoja. Un, jā, tā ir taisnība, ka mēs iebrukām šajā mājā pēc anonīmas norādes!

-   Vai tiešām bija nepieciešams nogalināt nevainīgu dzīvnieku? kāda žurnāliste pajautāja, pamādama uz suņa līķi, kuru Kāri bija apklājusi ar segu, atnestu no mājām.

-   Tas uzbruka, Sīmons sacīja.

-   Uzbruka? žurnāliste iespurdzās. Divi pieauguši cilvēki pret mazu sunīti! Droši vien varējāt to atvairīt citā veidā!

-   Zaudēt dzīvību vienmēr ir skumīgi, Sīmons atbildēja, zinādams, ka nevajadzētu, taču nespēdams atturēties, turpināja: Bet, ņemot vērā, ka suņu paredzamais dzīves ilgums ir apgriezti proporcionāls suņu lielumam, tad ja paskatīsies zem segas sapratīsi, ka šim sunim jebkurā gadījumā daudz vairs nebija atlicis.

Stālsbergs, vecais kriminālnoziegumu žurnālists, pirmais, kuram Sīmons bija piezvanījis, pasmaidīja.

Viens no policijas džipiem, uzbraucis pakalnā, apstājās aiz patruļmašīnas, kurai Simonām par nepatiku uz jumta turpināja mirgot zilā bākuguns.

-   Lai jūs neiztaujātu mani, iesaku aprunāties ar pašu šefu!

SImons pamāja uz džipa pusi, un žurnālisti pagrieza galvas. Vīrietis, kurš izkāpa no mašīnas, bija gara auguma, kalsns, ar plāniem atķemmētiem matiem un taisnstūrveida brillēm bez ietvara. Viņš izslējās un izbrīnā paskatījās uz žurnālistiem, kas steigšus metās pie viņa.

-    Apsveicu ar arestiem, Parr! Stālsbergs sacīja. Vai varam saņemt kādu komentāru par to, ka jūs beidzot, šķiet, esat ķērušies pie problēmas, kas skar cilvēku tirdzniecību? Vai to varētu saukt par lūzuma momentu?

SImons, sakrustojis rokas uz krūtīm, stāvēja un uztvēra Pontiusa Parra auksto skatienu. Policijas priekšnieks gandrīz nemanāmi pamāja ar galvu, tad paskatījās uz jautātāju.

-   Katrā ziņā šis ir svarīgs solis policijas cīņā pret cilvēku tirgoņiem. Mēs jau teicām, ka šai lietai tiks piešķirta prioritāte, un tā kā redzat ir nesusi augļus. Tādēļ atliek vienīgi apsveikt komisāru Kefasu un viņa kolēģus!

Parrs panāca Simonu, kad tas devās uz savu mašīnu.

-   Ar ko, pie velna, tu nodarbojies, SImon?

Tā bija viena no Simona vecā biedra īpatnībām, ko viņš nekādi nespēja izprast: viņa balss intonācija un tonis nekad nemainījās. Viņš varēja būt ārkārtīgi apmierināts vai nikns, bet balss vienmēr palika tāda pati.

-    Daru savu darbu. Ķeru sliktos cilvēkus un tamlīdzīgi.

SImons apstājās, aizbāza šķipsniņu tabakas aiz augšlūpas un

sniedza kastīti Parram, kurš tikai nobollja acis. Tas bija sens joks, kas Simonām nekad neapnika: Parrs ne reizi savā mūžā nebija šņaucis tabaku un nebija izsmēķējis nevienu cigareti.

-   Es runāju par šo cirku! Parrs sacīja. Tu nepakļaujies tiešai pavēlei neiet iekšā un pēc tam saaicini visu preses korpusu. Kādēļ?

SImons paraustīja plecus.

-   Domāju, ka mums kaut reizi noderētu labs rakstiņš presē! Starp citu, šis nav viss korpuss, bet tikai tie, kuri strādā naktī. Ir jauki, ka esam vienisprātis, ka policijas darbinieka izvērtējumam uz vietas ir jābūt izšķirošajam. Ja mēs nebūtu iegājuši iekšā, ja mēs nebūtu atraduši šis meitenes, tad tās būtu aizvestas prom.

-   Mani interesē, kā tu uzzināji par šo vietu!

-   īsziņa.

-   No kā?

-   Anonīma. Numurs nav reģistrēts.

-   Izmanto operatoru, lai izsekotu telefonu! Atrodi informatoru, cik ātri vien iespējams, lai varam veikt nopratināšanu, un tad kaut ko uzzināsim. Ja nekļūdos, tad no šiem arestētajiem mēs neizdabūsim ne vārda!

-   Ak tā?

-   Šis ir mazas zivtiņas, SImon! Un tās zina, ka lielās zivis apris, ja viņi neturēs muti. Un mēs taču gribam noķert lielās zivis, vai ne?

-   Protams!

-    Labi. Klausies, SImon, tu mani pazīsti un zini, ka reizēm es uzskatu sevi par pašu pilnību, un…

-   Un?

Parrs ieklepojās un pašūpojās uz pirkstgaliem, it kā gatavotos lēcienam.

-   Un tavas spriestspējas attiecībā uz šīvakara situāciju bija labākas par manējām. Vienkārši lieliski. Nākamajās karjeras krustcelēs tas netiks piemirsts!

-    Paldies, Pontius, bet lidz nākamajai reizei es jau būšu pensijā!

-   Tas tiesa. Parrs pasmaidīja. Bet tu esi labs policists, SImon! Vienmēr esi tāds bijis!

-   Ari tas ir tiesa, Sīmons atbildēja.

-   Kā iet Elsei?

-   Labi, paldies! Kaut gan…

-Jā?

Sīmons nopūtās.

-   Diezgan labi. Parunāsim par to citā reizē! Gulēt?

Parrs piekrītoši pamāja.

-   Gulēt!

Viņš uzsita Simonām uz pleca, pagriezās un devās pie džipa.

Sīmons noraudzījās viņam pakaļ. Iebāza rādītājpirkstu mutē un izvilka tabaku. Tai nebija laba garša.

31.   NODAĻA

»

Kad Sīmons ieradās darbā, pulkstenis rādija septiņi. Viņš bija divarpus stundas pagulējis, izdzēris pusotras krūzes kafijas un iedzīvojies galvassāpēs. Dažiem cilvēkiem pietiek, ja tie neguļ ilgi. Sīmons nebija no tādiem.

Bet Kāri, iespējams, gan bija tāda. Nākot viņam pretī, jaunā sieviete izskatījās apbrīnojami žirgta.

-   Nu? Sīmons ievaicājās.

Viņš smagi atkrita savā biroja krēslā un atplēsa brūno aploksni, kas bija gulējusi viņa pasta plauktiņā.

-         Neviens no tiem, kurus vakar arestējām, nerunā, Kāri sacīja.

-   Tie nebilst ne vārda. Atsakās pat nosaukt savus vārdus.

-   Veikli puiši. Vai mēs tos zinām?

-   Protams! Mūsu aģenti tos atpazina. Visi trīs agrāk ir tiesāti. Naktī pilnīgi negaidīti uzradās advokāts un pārtrauca mūsu mēģinājumus kaut ko izdabūt no viņiem. Tāds Einars Harness. Un vēl es liku izsekot telefonu, no kura šis Dēls bija sūtījis īsziņu. Tas pieder Fidelam Lāem, suņu audzētavas īpašniekam. Uz zvaniem tas neatbild, bet signāli no bāzes stacijas liecina, ka tas atrodas viņa īpašuma teritorijā. Aizsūtījām uz turieni divas patruļmašīnas.

Sīmons saprata, kāpēc Kāri pretēji viņam neizskatās tā, it kā nupat būtu izkāpusi no gultas. Viņa tik tālu nemaz nebija tikusi, jo visu nakti bija strādājusi.

-   Tad tu vēl lūdzi, lai atrodu šo Hugo Nestoru… viņa turpināja.

-   Un?

-   Mājās viņa nav, uz telefona zvaniem neatbild, un viņa nav ari birojā, bet tā var ari nebūt patiesība. Vienīgais, kas man pagaidām ir, viena no mūsu aģentēm saka: vakar vakarā esot redzējusi Nestoru Vermontā.

-    Hm. Vai tev neliekas, inspektore Adele, ka man ir slikta elpa?

-    Neesmu tam pievērsusi uzmanību, bet mēs taču neesam…

-   Tad tas nav jāuzskata kā mājiens, vai ne?

Sīmons turēja rokā trīs zobu birstītes.

-   Tās izskatās lietotas, Kāri sacīja. No kā tu tās saņēmi?

-   Paskatīsimies! Sīmons atbildēja un ielūkojās aploksnē.

Viņš izņēma no tās papīra lapiņu ar Plaza Hotel logotipu. Nosūtītāja vārda nebija. Tikai īss, ar roku rakstīts norādījums:

Pārbaudi DNS. S.

Viņš iedeva lapiņu Kāri un paskatījās uz zobu birstītēm.

-   Kaut kāds nenormālais! Kāri sacīja. Tiesu medicīnas centrā jau tā ir daudz darba pie šīm slepkavībām, lai viņi vēl…

-   Aizved tās uz turieni! Sīmons teica.

-   Ko?

-   Tas ir viņš.

-   Kas?

-   S. Tas ir Sonijs!

-   Kā tu zini…

-   Palūdz, lai tām piešķir prioritāti!

Kāri paskatījās uz Simonu. Iezvanījās viņa telefons.

-    Labi! viņa noteica un pagriezās, lai ietu.

Kāri vēl stāvēja un gaidīja liftu, kad pienāca Sīmons un nostājās viņai lidzās. Viņš bija uzvilcis mēteli.

-    Vispirms tu nāksi man līdzi uz citu vietu, viņš ierunājās.

-   Ak tā?

-   Zvanīja Osmunns Bjēmstads. Viņi ir atraduši jaunu līķi!

Egļu mežā neskanīgi kliedza kāds putns.

Augstprātība Osmunna Bjērnstada sejā bija izgaisusi. Viņš bija bāls. Telefonā tā arī bija pateicis: “Mums ir nepieciešama palīdzība, Kefas!”

Sīmons un Kāri stāvēja blakus KRIPOS inspektoram un caur būra restēm skatījās uz līķi, kas pagaidām bija identificēts pēc dažādajām kredītkartēm. Hugo Nestors. Uz apstiprinājumu nāksies nogaidīt, līdz būs iespējams salīdzināt zobus ar rentgenuzņēmumiem, kas izdarīti zobārsta apmeklējumu laikā. To, ka mirušais ir gājis pie zobārsta, Sīmons redzēja no savas vietas ārpus režģa, jo atsegto zobu rindā vīdēja plombas. Abi policisti no suņu patruļas, kuri aizveda prom dogos argentinos, līķa stāvokli bija izskaidrojuši vienkārši: “Suņi bija izsalkuši. Kāds bija tos slikti barojis.”

-   Nestors bija Kalles Farisena šefs, Sīmons teica.

-    Es zinu! Bjērnstads iestenējās. Ja prese to uzzinās, tad elles vārti būs vaļā!

-    Kā jūs atradāt Lāi?

-   Te ieradās divas patruļmašīnas, lai meklētu telefonu, Bjērnstads teica.

-   Es biju tā, kas viņus atsūtīja, Kāri paskaidroja. Kāds bija atsūtījis mums īsziņu.

-    Vispirms tie atrada Lāes telefonu, Bjērnstads sacīja. Tas gulēja uz vārtiem, it kā kāds būtu to nolicis, lai telefonu varētu vieglāk izsekot un atrast. Policisti pārmeklēja māju, bet Lāi neatrada. Viņi jau gatavojās braukt projām, kad viens no policijas suņiem uz kaut ko reaģēja un metās prom uz mežu. Un tur viņi atrada… šo.

Viņš noplātīja rokas.

-    Lāe? Sīmons iejautājās, pamādams uz trīcošo vīrieti, kas, ietinies vilnas segā, sēdēja uz celma viņiem aiz muguras.

-   Viņš saka: noziedznieks esot draudējis viņam ar pistoli. Ieslēdzis viņu blakusbūrī, atņēmis mobilo telefonu un kabatas portfeli. Lāe sēdējis ieslēgts pusotru diennakti. Esot redzējis visu, kas notika.

-   Un ko viņš saka?

-   Viņš jūtas galīgi salauzts, nabadziņš. Runā bez apstājas. To, ka Nestors esot bijis viņa klients, ka viņš nelikumīgi pārdevis suņus.

Tomēr viņš nespēj sīki aprakstīt noziedznieka izskatu. Ir raksturīgi, ka liecinieki neatceras to cilvēku sejas, kuri ir apdraudējuši viņu dzīvību!

-   Nē, viņi tās atceras! Sīmons sacīja. Šīs sejas viņi iegaumē uz mūžu. Tikai viņi tās atceras ne tā, kā mēs, pārējie, tās redzam, tādēļ šis apraksts ir nepareizs. Uzgaidi šeit!

Sīmons piegāja pie vīrieša. Apsēdās uz celma viņam blakus.

-   Kā viņš izskatījās? Sīmons pajautāja.

-   Es jau aprakstīju…

-    Vai šādi? Sīmons jautāja, izvilkdams no iekškabatas fotogrāfiju un parādīdams to viņam. Pamēģini iedomāties viņu bez bārdas un garajiem matiem!

Vīrietis ilgi aplūkoja fotogrāfiju. Lēni pamāja ar galvu.

-    Skatiens. Viņam bija šis skatiens. It kā viņš būtu nevainīgs!

-   Vai esi pārliecināts?

-   Diezgan pārliecināts.

-   Pateicos.

-   Un viņš visu laiku atkārtoja: “Pateicos!” Un, kad suņi plosīja Nestoru, viņš raudāja.

Sīmons ielika fotogrāfiju atpakaļ kabatā.

-  Vēl pēdējais jautājums. Tu stāstīji policijai, ka viņš tev draudējis ar pistoli. Kurā rokā viņš to turēja?

Vīrietis vairākkārt samirkšķināja acis, it kā agrāk par to nebūtu iedomājies.

-   Kreisajā. Viņš bija kreilis.

Sīmons piecēlās un atgriezās pie Bjērnstada un Kāri.

-   Tas ir Sonijs Lofthuss!

-   Kas? Osmunns Bjērnstads pārjautāja.

Sīmons uzmeta inspektoram ciešu skatienu.

-   Vai tas nebiji tu, kurš kopā ar Delta mēģināja viņu saņemt īlā?

Bjērnstads papurināja galvu.

-          Nav svarīgi, Sīmons noteica un vēlreiz izņēma fotogrāfiju.

-   Mums ir jāizziņo par viņa meklēšanu, lai sabiedrība varētu palīdzēt. Šī fotogrāfija jānosūta NRK un TV2 jaunāko ziņu redakcijām!

-   Šaubos, vai pēc šīs fotogrāfijas kāds spētu viņu atpazīt!

-    Lai viņam ar Photoshop apgriež matus un noņem bārdu, lai dara vienalga ko. Cik ātri to var panākt?

-    Tici man, viņi atbrīvos mums vietu pie pirmās iespējas! Bjērnstads sacīja.

-   Tātad rīta raidījumā pēc ceturtdaļstundas! Kāri noteica, paņēma savu mobilo telefonu un ieslēdza fotoaparāta funkciju. Pacel fotogrāfiju un turi to mierīgi! Kuru tu pazīsti NRK, kam varētu to nosūtīt?

Morgans Askejs uzmanīgi taustīja nelielu krevelīti plaukstas virspusē, bet tad autobuss strauji nobremzēja un krevelīte nejauši tika noplēsta. Parādījās asins pilieniņš. Viņš ātri pacēla galvu, jo nespēja skatīties uz asinīm.

Morgans izkāpa autobusa pieturā pie stingrā režīma Valsts cietuma, kurā strādāja jau divus mēnešus. Viņš sekoja pārējo cietuma uzraugu grupiņai, kad viņu panāca un sāka iet līdzās kāds puisis apsarga formā.

-   Labrīt!

-    Labrīt! Morgans automātiski atbildēja, paskatījās uz viņu, taču nepazina.

Tomēr puisis turpināja iet viņam blakus, it kā abi būtu pazīstami. Vai arī it kā vēlētos ar viņu iepazīties.

-    Tu neesi A korpusā! puisis ieteicās. Varbūt esi jauniņais?

-   В korpuss, Morgans atbildēja. Divus mēnešus.

-   Skaidrs.

Šis puisis bija jaunāks par pārējiem formas cienītājiem. Parasti, ejot uz darbu un mājup no darba, formastērpu vilka it kā lepotos ar to gados vecāki cilvēki. Tādi kā viņu šefs, Franks. Morgans justos kā idiots, ja iekāptu autobusā formastērpā. Uz viņu skatītos un varbūt pat pajautātu, kur viņš strādā. Nu, cietumā! Cietumā? Velns parāvis! Viņš pameta acis uz puiša ID kartīti pie formastērpa. Sērensens.

Viņi reizē pagāja garām sarga būdiņai. Morgans pamāja iekšā sēdošajam sargam.

Kad viņi tuvojās ieejas durvīm, puisis izņēma mobilo telefonu un nedaudz atpalika varbūt gatavojās sūtīt īsziņu.

Aiz priekšā ejošajiem durvis bija aizcirtušās ciet, tādēļ Morganam nācās ķerties pie savas atslēgas. Viņš atslēdza durvis.

-    Liels paldies! Sērensens pateicās un ielavījās iekšā viņam pa priekšu.

Morgans viņam sekoja un tad nogriezās uz garderobes skapīšu pusi. Viņš redzēja, ka puisis kopā ar pārējiem iesteidzas slūžās, kas ved uz korpusiem.

Betija novilka kurpes un iemetās gultā. Kāda naktsmaiņa! Viņa bija pārgurusi un zināja, ka uzreiz neizdosies aizmigt, taču vajadzēja vismaz mēģināt. Un, lai tas izdotos, vispirms nepieciešams atbrīvoties no domām, ka par notikušo 4. luksusa numurā vajadzēja ziņot policijai. Pēc tam kad viņa kopā ar drošības dienesta darbinieku bija ātri pārlūkojusi numuru, lai pārliecinātos, vai kaut kas nav salauzts vai nozagts, Betija nolēma nedaudz uzkopt istabu un jau gatavojās izmest citrona pusīti, kad atkritumu grozā ieraudzīja izmantotu vienreizējas lietošanas šļirci. Likās, ka viņas smadzenes pilnīgi patstāvīgi saliek kopā divas lietas: citrona mīkstuma savādo krāsu un šļirci. Pārlaižot pirkstus citrona miziņai, viņa sajuta tajā vairākus mazus caurumiņus. Izspieda saujā vienu sulas pilienu un ieraudzīja, ka tas ir duļķains, it kā ar kaļķa piejaukumu. Viņa piesardzīgi pieskārās pilienam ar mēli un juta, ka papildu spēcīgajai citrona garšai sajūt rūgtu zāļu piegaršu. Vajadzēja pieņemt lēmumu. Vai kaut kur ir rakstīts, ka viesiem nedrīkst būt citroni ar dīvainu garšu? Vai vienreizējas lietošanas šļirces gadījumā ja tiem ir diabēts vai cita slimība? Vai klientiem ir aizliegts spēlēt ar apmeklētājiem numurā dīvainas spēles? Viņa bija paņēmusi atkritumu groza saturu, nonesusi to lejā uz reģistratūru un izmetusi ārā, pēc tam ierakstījusi žurnālā īsu ziņojumu par troksni 4. luksusa numurā un par tualetes podam piesieto vīrieti, kurš pats mierīgi visu paskaidrojis. Ko vēl viņa varēja darīt?

Viņa ieslēdza televizoru, kas karājās pie sienas, un sāka izģērbties. Tad iegāja vannasistabā, nomazgāja kosmētiku un iztīrīja

zobus. Visu laiku skanēja TV2 kanāla jaunāko ziņu raidījuma diktora vienmērīgā balss. Parasti viņa ļāva televizoram klusi darboties, jo tā varēja vieglāk iemigt. Varbūt tāpēc, ka jaunāko ziņu diktora balss viņai atgādināja tēva balsi. Tāda balss varēja mierīgi ziņot par kontinentu bojāeju, bet klausītājs, vienalga, justos mierīgs. Bet ar to vien nepietika. Betija bija sākusi lietot miegazāles. Vieglas, un tomēr. Viņas ārsts bija ieteicis padomāt par iespēju izvairīties no darba naktīs varbūt tas līdzēs. Bet ceļā augšup nevarēja izvairīties, gadījās arī ērkšķi. Cauri ūdens troksnim no krāna un zobu birstītes čirkstiem viņa dzirdēja balsi stāstām, ka policija meklējot kādu personu sakarā ar vīrieša slepkavību suņu audzētavā pagājušajā naktī un ka šo personu saistot ari ar Angnētes īversenas slepkavību un trīskāršo slepkavību Gamlebīenē.

Betija izskaloja muti, aizgrieza krānu un, ieejot guļamistabā, pēkšņi sastinga uz sliekšņa. Redzēja attēlu televizora ekrānā.

Tas bija viņš.

Viņam bija bārda un gari mati, taču Betija bija ietrenējusies noņemt sejas maskas un pārģērbšanās viltības, salīdzināt tās ar Plaza un citās starptautiskajās viesnīcās izvietotajām pazīstamu krāpnieku fotogrāfijām, kuri agrāk vai vēlāk uzradīsies to reģistratūrās. Tas bija viņš. Viņa bija redzējusi, kā tas piereģistrējas, bez brillēm un ar uzacīm.

Betija paskatījās uz telefonu, ko bija nolikusi uz naktsgaldiņa.

Piesardzīga, bet taktiska. Viesnīcas intereses pirmajā vietā. Varēja tālu tikt.

Viņa cieši aizmiedza acis.

Mātei bijusi taisnība. Velnišķīgā ziņkāre.

Arills Franks stāvēja pie loga un vēroja, kā naktsmaiņas uzraugi iziet pa vārtiem. Ievēroja uzraugus, kuri nokavēja pirmās maiņas sākumu. Viņš bija sapīcis. Sapīcis par cilvēkiem, kuri nebija spējīgi pildīt savu darbu. Piemēram, KRIPOS un Slepkavību izmeklēšanas nodaļas ļaudis. Šis iebrukums īlā viņi bija ieguvuši informāciju, bet Lofthuss tomēr bija ticis sveikā cauri. Tā tas nevarēja turpināties. Un tagad viņi bija samaksājuši par policijas nolaidību: naktī tika

nogalināts Hugo Nestors. Kaut kādā suņu audzētavā. Neiedomājami, ka viens cilvēks, narkomāns, spēj paveikt tādus posta darbus! Sabiedrības pārstāvi Franku dusmoja nekompetence, viņu tracināja pat tas, ka policija nespēj notvert viņu, korumpēto cietuma šefu. Viņš skaidri bija saskatījis aizdomas Simona Kefasa skatienā, taču Kefass, protams, nebija uzdrošinājies: šī bailīgā žurka varēja zaudēt pārāk daudz. Sīmons Kefass bija drosmīgs tikai tad, kad uz likmes bija nedzīva nauda. Nolādētā nauda! Ko viņš bija cerējis? Ka tie nopirks viņam bisti, vārdu, kuru atcerēsies kā sabiedrības balstu? Un pakļauties naudas sātanam ir tas pats, kas nonākt heroīna varā, un cipari bankas kontā ir tikai mērķis, nevis līdzeklis, jo jēdzīga mērķa vairs nav. Un, tāpat kā heroīna lietotājs, tu to zini un saproti, un tomēr nespēj neko darīt.

-    Nāk uzraugs Sērensensi sekretāre no priekštelpas ziņoja.

-   Ne…

-    Viņš jau pagāja man garām. Sacīja, ka tas aizņemšot tikai vienu minūti.

-   Ak tā? Franks novilka.

Sērensens. Vai viņš gribēja atsākt strādāt pirms laika? Netipiska uzvedība norvēģu darba ņēmējam. Viņš dzirdēja, ka atveras durvis.

-          Nu, Sērensen? Ārills Franks neatskatoties skaļi iejautājās.

-   Aizmirsi pieklauvēt?

-   Apsēdies!

Franks izdzirdēja, ka durvīs pagriežas atslēga, un izbrīnā pagriezās pret ienācēju, bet, ieraudzījis pistoli, sastinga.

-   Tikai vienu skaņu, un es iešaušu tev tieši pierē!

Pistolei piemīt viena īpašība: ja tā ir pavērsta pret kādu, tad cilvēks, uz kuru tā tēmē, parasti tik ļoti koncentrējas uz šo pistoli, ka paiet labs laiciņš, līdz viņš atpazīst cilvēku, kura roka to tur. Bet, kad ienācējs pacēla kāju un pagrūda krēslu tā, ka tas aizripoja līdz cietuma priekšniekam, Franks saprata, kas stāv viņa priekšā. Viņš bija atgriezies.

-   Tu esi mainījies! Franks sacīja.

Viņš bija gribējis pateikt to autoritatīvāk, bet rīkle bija sausa un balss neskanīga.

Pistoles stobrs mazliet pacēlās, un Franks tūlīt smagi atkrita krēslā.

-   Uzliec rokas uz elkoņu balstiem! tas, kurš sevi bija nosaucis par Sērensenu, pavēlēja. Tagad es nospiedīšu iekšējā telefona podziņu un tu pateiksi Inai, lai viņa aiziet uz maiznīcu un nopērk mums Vīnes bulciņas! Nekavējoties!

Viņš piespieda podziņu.

-   Jā? atskanēja sekretāres pieklājīgā balss.

-   īna… Franka smadzenes izmisīgi meklēja alternatīvu.

-Jā?

-   Aizej… Franka meklējumi strauji aprāvās, jo viņš ieraudzīja, ka puiša pirksts viegli sāk spiest mēlīti, …un nopērc, lūdzu, svaigas bulciņas. Tūlīt!

-   Labi.

-   Paldies, īna!

Puisis atlaida podziņu, izņēma no žaketes kabatas baltu līmlentes rullīti, apgāja apkārt Franka krēslam un sāka siet viņa apakšdelmus pie elkoņu balstiem. Pēc tam viņš apvilka līmlenti ap Franka krūtīm un atzveltni, tad piesēja kājas pie biroja krēsla ritenīšu balstiem. Franka galvā iešāvās savāda doma: viņam būtu vajadzējis baidīties vairāk. Šis puisis bija nogalinājis Angnēti īversenu. Kaili. Silvestru. Hugo Nestoru. Vai viņš nesaprata, ka būs jāmirst? Varbūt vainīgs bija nenozīmīgais fakts, ka viņš atrodas savā drošajā kabinetā, Valsts cietumā, un tas, ka šobrīd ir gaiša diena. Varbūt tāpēc, ka bija redzējis, kā šis puišelis viņa cietumā kļūst pieaudzis, ne pret vienu izņemot to vienīgo reizi attiecībā pret Haldenu neizrādīdams vēlmi vai noslieci uz vardarbību.

Jaunais vīrietis pārmeklēja viņa kabatas un izņēma no tām kabatas portfeli un mašīnas atslēgas.

-    Porsche Cayenne, viņš skaļi izlasīja uz atslēgām. Dārga mašīna valsts kalpotājam, vai ne?

-   Ko tu gribi?

-    Gribu atbildes uz trim vienkāršiem jautājumiem. Ja atbildēsi godīgi, dzīvosi. Ja ne, es diemžēl būšu spiests tevi nogalināt! Viņš to pateica, gandrīz kā atvainodamies. Pirmais jautājums: uz kādu kontu un kā vārdā Nestors sūtīja naudu, kad maksāja tev?

Franks padomāja. Par kontu neviens nezināja, viņš varētu pateikt jebko un nosaukt kontu, kuru neviens nevarētu apstiprināt. Franks pavēra muti, bet puisis viņu pārtrauca:

-   Ja es būtu tavā vietā, tad vispirms padomātu un tikai tad atbildētu!

Franks pablenza uz pistoles stobru. Ko viņš vēlējās pateikt? Neviens nevarēja ne apstiprināt, ne atspēkot viņa konta numuru. Neviens, izņemot, protams, Nestoru, kurš naudu sūtīja. Franks samirkšķināja acis. Vai pirms nogalināšanas viņš būtu piespiedis Nestoru nosaukt konta numuru? Vai tā bija pārbaude?

-   Konts pieder uzņēmumam, Franks sacīja. Dennis Limited, reģistrēts Kaimanu salās.

-   Un konta numurs?

Puisis turēja sev priekšā kaut ko līdzīgu apzeltītai vizītkartei. Vai uz tās viņš būtu pierakstījis no Nestora iegūto numuru? Un, ja tas bija blefs, ko tad? Ja viņš arī nosauktu konta numuru, naudu no tā, vienalga, nevarētu izņemt.

Franks sāka saukt ciparus.

-   Lēnāk! puisis sacīja, lūkodamies kartītē. Un skaidrāk!

Franks darīja, kā viņam lika.

-    Tagad atliek tikai divi jautājumi, puisis sacīja, kad Franks bija beidzis. Kurš nogalināja manu tēvu? Un kurš bija kurmis, kas palīdzēja Dvīnim?

Arills Franks sāka mirkšķināt acis. Tagad ķermenis bija sapratis. Tas bija sapratis, un katra tā pora sāka izdalīt sviedrus. Tas bija sapratis, ka ir jābaidās. Nazis. Tas bija mazais, nejaukais, līkais Hugo Nestora slepkavošanu ierocis.

Viņš iekliedzās.

-   Tad es saprotu, Sīmons noteica, iebāza telefonu žaketes kabatā un izstūrēja no tuneļa gaismā, pie Bjērvīkas un Oslofjorda.

-   Ko tu saproti? Kāri painteresējās.

-    Viena no nakts administratorēm Plaza nupat piezvanījusi policijai un pastāstījusi, ka meklējamā persona, uzdodoties par Fidelu Lāi, pagājušo nakti pavadījusi viņu luksusa numurā. Un pēc

sūdzības no blakus esošā numura tajā esot atrasts cits, pie tualetes poda piesiets cilvēks. Tūlīt pēc atsvabināšanas tas esot aizbēdzis. Turklāt viesnīcā esot pārbaudīts pie ieejas esošās novērošanas kameras ieraksts, un tajā redzams, ka viesnīcā ienāk Lofthuss kopā ar Hugo Nestoru un to pašu vīrieti, kurš tika atrasts viņa numurā.

-   Tu vēl neesi pateicis, ko esi sapratis!

-   Ak tā? To, kā tie trīs Ēnerhauggātā zināja, ka mēs ieradīsimies. Saskaņā ar ierakstu viesnīcas žurnālā pie poda piesietais vīrietis pametis Plaza tūlīt pēc tam, kad mēs ieradāmies pie mājas, kurā tika turētas sagūstītās meitenes. Šis aizbēgušais bija zvanījis un brīdinājis, ka Nestors ir nolaupīts, savukārt tie sagatavojās evakuēt visas bīstamās vietas, ja Nestors tās būtu uzrādījis. Viņi taču atcerējās, kas bija noticis ar Kaili, vai ne? Bet, gatavodamies aizvest meitenes ar furgonu, viņi atklāja, ka mēs jau esam klāt. Tad nu gaidīja, kad mēs dosimies projām. Vai arī to, ka abi ieiesim mājā, lai viņi varētu nemanīti aizbraukt.

-   Tu esi pamatīgi domājis par to, Kāri teica. Par to, kā viņi varēja zināt, ka mēs ieradīsimies.

-   Varbūt! Sīmons atbildēja un nogriezās uz Policijas pārvaldes ēkas pusi. Bet tagad taču es zinu!

-   Tu zini, kā viss varēja būt! Kāri viņu palaboja. Vai nevēlies pastāstīt, par ko tu tagad domā?

Sīmons paraustīja plecus.

-    Mums ir jāsaņem ciet Lofthuss, kamēr viņš nav pastrādājis vēl lielākas nejaucības!

-Jocīgs tips! Morgans Askejs ieminējās savam vecākajam kolēģim, ejot pa plato koridoru ar kameru durvīm, kas, gatavojoties rīta pārbaudei, stāvēja atvērtas. Viņu sauc Sērensens. Vienkārši pienāca man klāt.

-   Tas nevar būt! kolēģis sacīja. A korpusā ir tikai viens Sērensens, un viņš slimo.

-    Nē, tas bija viņš! Es redzēju ID karti ar viņa vārdu pie formastērpa.

-    Bet es pirms dažām dienām runāju ar Sērensenu, un viņu atkal sūtīja uz slimnīcu!

-   Tad jau ļoti ātri atveseļojies.

-   Dīvaini. Tu teici viņš bija formastērpā? Tad tas nebija Sērensens! Viņš ienīst formastērpu un vienmēr atstāj to savā ģērbtuves skapīti. Lūk, no kurienes to nozadzis Lofthuss!

-   Izbēgušais?

-   Jā. Bet kā jūties tu, Askej?

-   Labi!

-   Lieliski! Tad izmanto brīvdienas un nepadodies kārdinājumam pārāk daudz strādāt!

Viņi nogāja vēl sešus soļus, un pēkšņi abi apstājās un, acis iepletuši, pārmija skatienus.

-   Kā tas puisis izskatījās? kolēģis iejautājās.

-   Kā izskatās Lofthuss? Morgans noprasīja.

Franks elpoja caur degunu. Viņa kliedzienu apslāpēja puiša plauksta, kas uzspiedās Franka mutei. Tad viņš nometa kurpi, novilka vienu zeķi, iespieda to Frankam mutē un aizlīmēja to ar līmlenti.

Pēc tam puisis nogrieza gabaliņu līmlentes no labās rokas balsta, lai Franks būtu spējīgs paņemt pildspalvu un pielikt to pie papīra lapas uz rakstāmgalda malas.

-   Atbildi!

Franks uzrakstīja:

-   Nezinu.

Un izlaida pildspalvu no pirkstiem.

Viņš dzirdēja, ka tiek noplēsts līmlentes gabaliņš, un sajuta līmes smaku. Tad līmlente aizsedza viņam nāsis un apturēja gaisa pieplūdi. Franks juta, kā viņa ķermenis, it kā nepakļaujoties kontrolei, sāk krēslā raustīties un grozīties dejot šī nolādētā puišeļa priekšā! Galvā pieauga spiediens, drīz vien tā pārsprāgs. Viņš jau sagatavojās mirt, kad ieraudzīja, ka puišelis baksta ar pildspalvas smailo galu cieši nostiepto līmlenti pie vienas nāss.

Viņš izdūra tajā caurumiņu, un Arilla Franka kreisā nāss iesūca gaisu, bet pa viņa vaigu noritēja pirmās siltās asaras.

Puisis vēlreiz iedeva viņam pildspalvu. Franks koncentrējās.

-   Pažēlo! Uzrakstītu kurmja vārdu, ja vien to zinātu!

Puisis izlasīja. Aizvēra acis un saviebās, it kā kāds būtu viņu sāpinājis. Noplēsa vēl vienu līmlentes gabaliņu.

Uz galda iezvanījās telefons. Franks cerību pilns paskatījās uz to. Displejā izgaismojās iekšējā tīkla numurs. Zvanīja apsardzes šefs Goldsruds, bet puisis tam nepievērsa uzmanību. Viņš sasprindzināja uzmanību, lai vēlreiz nostiprinātu līmlenti ap Franka nāsīm. Un Franks sajuta drebuļus, kas vēstīja, ka viņam sākas panika. Viņš pat īsti nesaprata, vai viņš trīc vai smejas.

-   Šefs neatbild, Geirs Goldsruds teica un nolika klausuli. Un īnas arī nav… ja viņš neatbild, tad klausuli parasti paceļ viņa. Bet, pirms mēs traucējam šefu, atkārtosim vēlreiz. Tu saki, ka cilvēks, kuru redzēji, nosauca sevi par Sērensenu un viņš ir līdzīgs šim… Apsardzes šefs norādīja uz datora monitoru ar Sonija Lofthusa fotogrāfiju.

-   Viņš nav līdzīgs! Morgans iesaucās. Es taču saku, ka tas ir viņš!

-   Tikai mierīgi! vecākais kolēģis sacīja.

-   Kā tad, mierīgi! Morgans iespurdzās. Šo cilvēku taču meklē par sešām slepkavībām!

-   Es piezvanīšu īnai uz viņas mobilo telefonu, un, ja viņa nezinās, kur ir viņas šefs, tad sāksim patstāvīgu iekšējo meklēšanu. Bet es nevēlos sacelt paniku. Skaidrs?

Morgans paskatījās uz savu kolēģi un tad vēlreiz uz apsardzes šefu. Likās, ka krist panikā drīzāk vajadzētu viņiem, nevis viņam. Viņš pats bija tikai uzbudināts. Ellīgi uzbudināts. Ieslodzītais, kurš ielauzies Valsts cietumā, vai tiešām tas ir noticis?

-   īna? Goldsruds gandrīz iekliedza telefonā, un Morgans pamanīja atvieglojuma sajūtu viņa sejā. Viegli vainot apsardzes šefu par bailēm no atbildības, bet būt par šefu cietuma priekšnieka vietnieka vadībā, protams, bija tirā elle. Mums nekavējoties ir vajadzīgs Franks! Kur viņš ir?

Morgans redzēja, kā atvieglojuma sajūtu viņa sejā nomaina izbrīns, pēc tam šausmas. Apsardzes šefs pārtrauca sarunu.

-   Ko… vecākais kolēģis iesāka.

-   Viņa saka: priekšniekam kabinetā esot apmeklētājs, Goldsruds atbildēja, piecēlās un piegāja pie skapja telpas stūri. Kāds Sērensens.

-   Ko tagad darīsim? Morgans jautāja.

Geirs iebāza atslēgu slēdzenē, pagrieza to un atvēra skapi.

-   Lūk, ko! viņš sacīja.

Morgans saskaitīja divpadsmit šautenes.

-    Dān un Harall, jūs nāksiet līdzi! Goldsruds nokliedza, un Morgans viņa balsī nedzirdēja vairs ne izbrīnu, ne šausmas vai bailes no atbildības. Tūlīt!

Sīmons un Kāri stāvēja Policijas pārvaldes ātrijā pie lifta, kad iezvanījās viņa telefons.

Zvanīja no Tiesu medicīnas institūta.

-   Mums ir tavu zobu birstīšu DNS analīžu provizoriskie rezultāti!

-   Teicami! Sīmons sacīja. Un cik ilgi jāgaida?

-   Es drīzāk teiktu trīsdesmit sekundes līdz galīgam rezultātam. Ticamība ir vairāk par deviņdesmit pieciem procentiem.

-    Ticamība kam? Sīmons pārjautāja. Atvērās lifta durvis.

-   Tam, ka siekalas no divām birstītēm DNS reģistrā daļēji sakrīt, īpaši jāatzīmē tas, ka šeit nav runa par kādu zināmu noziedznieku vai policistu, bet par upuri. Precīzāk tiem, kuri lietojuši šīs zobu birstītes, ir ciešas radniecības saites ar slepkavības upuri.

-    Tā arī biju domājis, Sīmons sacīja un iegāja liftā. Tās ir īversenu ģimenes zobu birstītes! Pēc slepkavības ievēroju, ka īversenu vannasistabā nav zobu birstīšu. Daļējā sakritība taču ir ar Angnētes īversenas DNS, vai ne?

Kāri uzmeta ašu skatienu Simonām, kurš triumfējoši noplātīja rokas.

-   Nē! balss no Tiesu medicīnas institūta atbildēja. Patiesībā Angnētes īversenas DNS vēl nav ielikts centrālajā reģistrā.

-   Tiešām? Kā…

-   Tas ir nezināms slepkavības upuris.

-   Jūs esat atraduši radniecīgas saites starp divu birstīšu īpašniekiem un nezināmu slepkavības upuri? “Nezināms” nozīmē…?

-   Tas nozīmē “neidentificēts”. Ļoti jauna un ļoti mirusi sieviešu kārtas persona.

-    Cik jauna? Sīmons jautāja, cieši vērodams lifta durvis, kas slīdēja ciet.

-   Jaunāka, nekā tās mēdz būt.

-   Sakiet taču!

-   Aptuveni četri mēneši.

Simona smadzenes darbojās ar pilnu jaudu.

-   Tātad Angnēte īversena ir izdarījusi nepieļaujami vēlu abortu, vai tā?

-   Nē.

-   Nē? Tad kurš… Velns! Sīmons aizvēra acis un piespieda pieri pie lamināta sienas.

-   Pazuda sakari? Kāri iejautājās.

Sīmons pamāja ar galvu.

-   Drīz atkal iziesim no lifta, viņa sacīja.

Puisis ar pildspalvu izdarīja divus ašus dūrienus līmlentē. Pa vienam pie katras nāss. Un Arills Franks iesūca plaušās jaunas dzīvības sekundes. Viņš nevēlējās neko citu kā vien dzīvot. Un viņa ķermenis pakļāvās vienīgi šai vēlmei.

-    Vai ir kāds vārds, kuru tu gribētu uzrakstīt? puisis klusi pajautāja.

Franks smagi elpoja, vēlēdamies, kaut viņam būtu platākas nāsis, lai spētu ievilkt tajās šo saldo, jauko gaisu. Franks ieklausījās, vai nesadzirdēs skaņas, kuras liecinātu par viņu tuvošanos par glābēju tuvošanos. Viņš purināja galvu, mēģināja ar sauso mēli aiz zeķes un ar aizlīmēto muti pateikt, ka vārda viņam nav, ka viņš nezina, kurš ir kurmis, ka viņš tikai lūdz žēlastību. Lai viņam ļauj iet. Lai piedod.

Viņš sastinga, ieraugot, ka puisis nostājas viņa priekšā un paceļ nazi. Franks nespēja pakustēties. Viss viņam bija piesiets ar līmlenti pie krēsla. Viss… Nazis tuvojās. Pretīgais, līkais Nestora nazis. Viņš atspieda galvu pret krēsla atzveltni, sasprindzināja katru muskuli un, ieraudzījis, ka no ķermeņa izšļācas asiņu strūkla, bez skaņas iekliedzās.

32.   NODAĻA

>

-   Divi! nočukstēja apsardzes šefs Goldsruds.

Vīri stāvēja, turēdami ieročus gatavībā, un ieklausījās klusumā aiz cietuma priekšnieka palīga durvīm.

Morgans aizturēja elpu. Tūlīt, tūlīt tas notiks! Tūlīt viņš varbūt ņems dalību notikumā, par kādu bija sapņojis jau kopš bērnības. Viņš kādu saņems ciet. Varbūt pat…

-   Trīs! Goldsruds nočukstēja un trieca ar āmuru pa durvju slēdzeni.

Pašķīda skaidas, un Haralls lielākais no viņiem atspēra durvis vaļā. Morgans, turot šauteni krūšu augstumā, devās iekšā un, pildot Goldsruda pavēli, paspēra divus soļus pa kreisi. Kabinetā bija tikai viens cilvēks. Morgans ieraudzīja krēslā sēdošu vīru. Krūtis, kakls un zods tam bija asiņaini. Ak Dievs, cik daudz asiņu! Morgans juta, ka viņam saļogās ceļi, it kā tajos būtu iešļircināts kaut kāds šķīdinātājs. Nevajadzēja tā būt! Bet tik daudz asiņu! Un vīrietis trīcēja viņš trīcēja tā, it kā saņemtu elektriskās strāvas sitienus. Uz viņiem skatījās acis niknas, izbolītas kā dziļūdens zivij.

Geirs paspēra pāris soļu uz priekšu un norāva līmlenti no viņa mutes.

-   Kur tu esi ievainots, šef?

Krēslā sēdošais, neizdvešot ne skaņas, atvēra muti. Goldsruds iebāza tajā divus pirkstus un izvilka melnu zeķi. No vīrieša mutes, tam iebļaujoties, pašķīda siekalas, un Morgans atpazina cietuma priekšnieka vietnieka Arilla Franka balsi:

-   Ķeriet viņu! Neļaujiet viņam aiziet!

-   Mums jāatrod ievainojums un… Apsardzes šefs gribēja pārplēst sava priekšnieka kreklu, bet Franks atgrūda viņa rokas, kliedzot: Noslēdziet durvis! Pie velna, viņš aizbēgs! Viņam ir manas mašīnas atslēgas! Un mana formas cepure!

-   Nomierinies, šef! Goldsruds sacīja un pārgrieza līmlenti pie viena roku balsta. Viņš ir ieslēgts, viņš netiks garām pirkstu nospiedumu sensoriem!

Franks nikni paskatījās uz viņu un pacēla atbrīvoto roku.

-   Nē, viņš tiks tiem garām!

Morgans pakāpās atpakaļ. Viņam vajadzēja atbalstīties pret sienu. Viņš mēģināja, taču nespēja atraut skatienu no asinīm, kas plūda no vietas, kur cietuma priekšnieka vietniekam Arillam Frankam vajadzēja būt rādītājpirkstam.

Kāri izgāja no lifta un sīkiem solīšiem pa koridoru metās pakaļ Simonām uz viņu plašo biroju telpu.

-          Tātad, mēģinādama sagremot informāciju, viņa ierunājās,

-   šīs zobu birstītes tev atsūtīja pa pastu kopā ar zīmīti no kāda S, kurš lūdza pārbaudīt DNS pēdas uz tām?

-   Jā, Sīmons, spaidīdams telefona taustiņus, atbildēja.

-   Un uz divām birstītēm ir DNS materiāls, kas norāda uz radniecību ar nedzimušu bērnu, kurš ir reģistrēts kā slepkavības upuris?

Sīmons piekrītoši pamāja un pielika rādītājpirkstu pie lūpām par zīmi, ka sakari ir atjaunoti. Viņš runāja skaļi un skaidri, tā, lai abi varētu klausīties.

-   Te vēlreiz Kefass. Kas bija šis bērns, kā tas nomira, un kādas ir radniecības saites?

Viņš turēja telefonu tā, lai arī Kāri varētu dzirdēt.

-   Mēs nezinām ne to, kas bija šis bērns, ne to, kas bija māte. Zinām vienīgi to, ka māte nomira vai tika nogalināta no narkotiku pārdozēšanas Oslo centrā. Reģistrā viņa ir vienkārši kā “nezināma”.

-    Mēs atceramies šo gadījumu, Sīmons noteica un klusībā izlamājās. Aziāte, iespējams, vjetnamiete. Iespējams, cilvēku tirdzniecības upuris.

-    Tas ir tavs lauciņš, Kefas! Bērns, embrijs, gāja bojā mātes nāves rezultātā.

-   Saprotu. Un kurš ir tēvs?

-   Sarkanā zobu birstīte.

-   S… sarkanā?

-Jā.

-   Pateicos! Simons izslēdza telefonu.

Kāri devās pie automāta, lai paņemtu abiem kafiju. Kad viņa atgriezās, Sīmons runāja pa telefonu. Pēc klusās murmināšanas viņa noprata, ka Sīmons acīmredzot runā ar savu sievu Elsi. Kad viņš beidza sarunu, viņa seja bija kļuvusi vecišķa cilvēki pēc noteikta vecuma sasniegšanas pēkšņi var iegūt tādu dažās sekundēs. It kā kaut kas aizslīd prom, it kā tie gatavotos pārvērsties putekļos. Kāri iedomājās pajautāt, kā iet Elsei, bet tad nolēma šo tēmu necilāt.

-   Tā… Sīmons liekuļoti jautri iesāka. Kā mēs domājam, kurš ir bērna tēvs? īvers seniors vai īvers juniors?

-   Mēs nedomājam, Kāri atbildēja. Mēs zināmi

Sīmons izbrīnā paskatījās uz Kāri. Viņa lēni šūpoja galvu. Sīmons cieši samiedza acis, pielieca galvu un pārlaida tai plaukstu, it kā pieglaužot matus.

-   Protams, viņš klusi noteica. Divas zobu birstītes! Protams! Es kļūstu vecs!

-    Es iešu pārbaudīt, kas mums ir par īveru! Kāri sacīja.

Kad viņa bija aizgājusi, Sīmons ieslēdza datoru un atvēra vēstuļu kastīti.

Bija atsūtīts skaņas fails. It kā no mobilā telefona.

Viņš nekad nesaņēma skaņu failus.

Sīmons to atvēra un nospieda ikoniņu Play.

Morgans skatījās uz saniknoto cietuma vadītāju, kurš stāvēja kontroles telpas vidū. Viņš bija aptinis marles saiti ap nogrieztā pirksta stumbeni, bet noraidījis ārsta neatlaidīgo ieteikumu atgulties.

-Tātad tu pacēli barjeru un ļāvi slepkavam vienkārši aizbraukt! Franks šņāca.

-    Viņš brauca ar tavu mašīnu! apsargs, slaukot sviedrus no pieres, teica. Viņam galvā bija tava formas cepure!

-   Bet tas nebiju es! Franks auroja.

Morgans nezināja, vai tas notika augstā asinsspiediena dēļ, bet sarkanā, nelabumu izraisošā substance bija izspiedusies cauri baltajam apsējam, un viņam atkal sāka reibt galva.

Iezvanījās viens no telefoniem, kas stāvēja uz galda līdzās monitoriem. Goldsruds pacēla klausuli.

-    Viņi ir atraduši pirkstu, aizsedzis klausuli ar plaukstu, viņš paziņoja. Mēs to un tevi aizvedīsim pie ķirurga uz Ullevollu, un viņi varēs…

-   Kur? Franks viņu pārtrauca. Kur viņi to atrada?

-   Viegli redzamā vietā, uz tava Porsche instrumentu paneļa. Viņš bija apstājies otrajā rindā Grenlannes rajonā.

-   Atrodiet viņu! Atrodiet viņu!

Tūrs Jūnasons satvēra cilpu, kas metro vagonā nokarājās no stieņa. Spiežoties garām vienam no pārējiem miegainajiem agrās rīta stundas pasažieriem, nomurmināja dažus atvainošanās vārdus. Šodien viņam jāpārdod pieci mobilie telefoni. Tāds bija viņa mērķis. Un, kad viņš stāvēs vai, cerams, sēdēs metro vagonā vakarpusē atceļā uz mājām, viņš jau zinās, vai tas būs izdevies. Un tas viņu… iepriecinātu. Varbūt.

Tūrs nopūtās.

Viņš paskatījās uz cilvēku formastērpā, kurš, uzgriezis muguru, stāvēja viņam priekšā. Viņš bija uzlicis austiņas, un tajās skanēja mūzika. Vadiņš stiepās līdz rokai ar telefonu, kam aizmugurē rēgojās Tūra veikaliņa mazā uzlīmīte. Tūrs nostājās tā, lai varētu redzēt vīrieti vairāk no sāna. Viņš to pazina. Vai tas nebija viņš, kurš vēlējās iegādāties bateriju savam muzejiskajam priekšmetam? Pleijeram. Ziņkāres dzīts, Tūrs bija pameklējis tīklā. Tas tika ražots līdz 2000. gadam, un tad tirgū parādījās Walkman, kas spēja atskaņot mp3 formātu. Tūrs nostājās tik tuvu aiz viņa, ka varēja saklausīt mūziku austiņās, neraugoties uz vagona tērauda riteņu rībēšanu. Bet tad vagons pagriezās, tā konstrukcija nočīkstēja un skaņa izzuda.

Izklausījās, ka dzied vientuļa meitenes balss. Šo melodiju viņš bija dzirdējis jau agrāk:

“That you’ve always been her lover…” Leonards Koens.

Simons neizpratnē skatījās uz skaņas faila ikoniņu. Ieraksta atskaņošana bija aizņēmusi ne vairāk par dažām sekundēm. Viņš vēlreiz nospieda Play.

Šaubu nebija: tā bija balss, par kuru viņš bija iedomājies uzreiz. Bet viņš nesaprata, kas tas bija.

-   Kas tas ir? Loterijā laimējušie skaitļi?

Simons pagriezās un ieraudzīja Siseli Tou, kas bija sākusi savu rīta apgaitu, iztukšojot papīrgrozus.

-    Kaut kas tamlīdzīgs, Simons atbildēja un nospieda Stop, bet Sisele izvilka papīrgrozu no rakstāmgalda apakšas un izbēra tā saturu ratiņos.

-   Tu izmet naudu vējā, Sīmon! Loterijas domātas tiem, kuriem veicas.

-    Un tu uzskati, ka mums neveicas? skatīdamies monitorā, Sīmons pajautāja.

-    Paraugies, kur mēs esam noveduši pasauli! viņa ieteicās.

Sīmons atgāzās krēslā un paberzēja acis.

-   Sisele?

-Jā?

-   Tika nogalināta jauna sieviete, un tagad izrādās, ka viņa bija stāvoklī. Un es domāju, ka slepkavības mērķis bija nevis sieviete, bet gan bērniņš.

-   Tiešām?

Klusums.

-   Vai tev bija kāds jautājums, Sīmon?

Sīmons atspieda pakausi pret krēsla atzveltni.

-   Ja tu zinātu, ka nēsā Sātana dēlu, vai tu tomēr turpinātu to darīt, Sisele?

-   Par to mēs jau runājām, Sīmon!

-   Es zinu, bet ko tu atbildēji?

Viņa pārmetoši paskatījās uz Sīmonu.

-    Es atbildēju, Sīmon, ka daba diemžēl nedod mātei iespēju izvēlēties. Arī tēvam.

-   Manuprāt, Tou kungs uzreiz nozuda?

-   Es runāju par tevi, Sīmon!

Sīmons pievēra acis un lēni pamāja ar galvu.

-   Tātad mēs esam mīlestības vergi. Un, kurš mums tiks nolemts, lai mīlētu, tā ir loterija. Vai tā?

-   Brutāli, bet tā tas ir, Sisele piekrita.

-   Un dievi smejas! Sīmons piebilda.

-   Droši vien. Bet pa to laiku kādam te, uz zemes, jāievieš kārtība šajās cūcībās.

Sīmons dzirdēja, kā attālinās viņas soļi. Tad viņš pārsūtīja skaņas failu no datora uz mobilo telefonu, paņēma to līdzi uz tualeti, iegāja vienā no kabīnēm un vēlreiz atskaņoja ierakstu.

Pēc otrreizējās noklausīšanās viņš saprata, ko šie skaitļi nozīmē.

CETURTĀ DAĻA

9

33.   NODAĻA

Simons un Kāri gāja pa saules apspīdēto, mazliet palielo, mazliet patukšo un nedaudz vasarīgi pakluso Rātsnama laukumu.

-    Mēs izmantojām Fidela Lāes aprakstu un atradām iznomāto mašīnu, Kāri sacīja. Tā bija nogādāta atpakaļ, bet, par laimi, vēl nebija nomazgāta. Kriminālisti atrada dubļus, kas atbilst dubļiem uz ceļa, kurš ved uz suņu audzētavu. Es patiesībā biju domājusi, ka dubļi ir un paliek tikai dubļi.

-   Visam ir savs unikālais minerālu sastāvs, Simons paskaidroja. Uz kā vārda tā noīrēta?

-   Silvestrs Trondsens.

-   Kas viņš ir?

-   Trīsdesmit trīs gadus vecs, saņem pabalstu, nestrādā. Iedzīvotāju reģistrā viņa adreses nav. Divas reizes tiesāts par vardarbību. Mūsu aģenti saista viņu ar Nestoru.

-   Okay.

Simons apstājās pie ieejas durvīm starp diviem apģērbu veikaliem. Durvis bija augstas un platas un liecināja par cienīgumu un nopietnību. Viņš piespieda vienu no podziņām uz ceturto stāvu.

-   Vai vēl kas?

-    Kāds no īlas iemītniekiem ir pastāstījis mūsu aģentam, ka, viņaprāt, jaunais iemītnieks no 323. numura un nodaļas vadītāja simpatizējot viens otram.

-   Marta Liana?

-   Nesen abi redzēti mašīnā aizbraucam no pansijas.

-    īversenu īpašumi, caur vara plāksnītes caurumiņiem virs zvanu podziņām atskanēja kāda balss.

-    Vēlos, lai tu pagaidītu reģistratūrā, kamēr es aprunāšos ar īversenu, Sīmons sacīja, kad viņi jau stāvēja liftā.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka es gatavojos mazliet pārkāpt noteikumus un nevēlos iesaistīt arī tevi!

-   Bet…

-   Piedod, bet šī patiesībā ir pavēle! Tā, lūk!

Kāri izbolīja acis, tomēr neko neteica.

-   īvers! jaunais vīrietis, kurš viņus sagaidīja reģistratūrā, sacīja un cieši paspieda roku Sīmonam, tad Kāri. Mans tēvs jūs gaida!

Kaut kas jaunā vīrieša sejā Sīmonam lika domāt, ka viņš parasti smaida un smejas, ka nav radis just sāpes un bēdas, kas bija jaušamas viņa skatienā zem glīti uzbužinātajiem matiem uz pieres. Droši vien tāpēc viņš izskatījās tik apjucis.

-   Šeit, lūdzu!

Acīmredzot tēvs viņu bija informējis par policijas ierašanos, un viņš, tāpat kā tēvs, pieļāva, ka runa būs par mātes slepkavības izmeklēšanu.

No kabineta logiem pavērās skats uz Rietumu staciju un fjordu. Blakus durvīm stāvēja stikla vitrīna ar meistarīgi izveidotu debesskrāpja modeli kolas pudeles formā.

Tēva izskats atgādināja novecojušu dēla kopiju. Tā pati frizūra, gluda, veselīga āda, atturīgs, gaišs smaids. Gara auguma, izslējies, ar enerģisku zodu un atklātu skatienu draudzīgu, bet vienlaikus ar puiciski rotaļīgu izaicinājumu. Šiem tipiem pēc Simona domām piemita Oslo rietumdaļas iedzīvotāju solīdums un pašpārliecība, it kā tie visi būtu atlieti vienā formā: pretošanās kustības dalībnieki, polārpētnieki, Kon-Tiki komanda, policijas priekšnieki.

īvers seniors palūdza Sīmonu apsēsties un pats nosēdās aiz rakstāmgalda zem vecas melnbaltas ēkas fotogrāfijas. Tā acīmredzot bija deviņpadsmitā gadsimta beigu Kristiānija, tikai Sīmons ātrumā nespēja noteikt, kas tā par vietu.

Sīmons nogaidīja, līdz dēls būs izgājis no kabineta, tad ķērās tieši pie lietas.

-   Pirms divpadsmit gadiem šī meitene tika atrasta mirusi kādā Kvadratūras pagalmā Oslo. Šādi viņa izskatījās, kad to atrada!

Sīmons nolika fotogrāfiju uz īversena rakstāmgalda un, kamēr tas aplūkoja uzņēmumu, uzmanīgi sekoja nekustamo īpašumu pārvaldnieka sejas izteiksmei. Nekādas īpašas reakcijas.

-   Slepkavībā atzinās kāds cilvēks, vārdā Sonijs Lofthuss, Sīmons piebilda.

-   Lūk, kā? Joprojām nekādas reakcijas.

-   Kad meiteni atrada, viņa bija stāvoklī.

Reakcija! Ieplestas nāsis, paplašinātas acu zīlītes.

Sīmons dažas sekundes nogaidīja, tad palaida otru raķeti.

-   Tagad DNS pārbaude uz jūsu zobu birstītēm liecina, ka bērna tēvs ir viens no jūsu ģimenes locekļiem!

Kakla artērija piepampa, izmainījās sejas krāsa, un īversens sāka ātri mirkšķināt plakstus.

-   Tas esi tu, īversen, kurš lieto sarkano zobu birstīti, vai ne?

-   K… kā to…

Sīmons mazliet pasmaidīja un paskatījās uz savām plaukstām.

-   Arī man ir sava juniore, viņa gaida ārā, reģistratūrā. Un viņas galva strādā mazliet ātrāk par manējo. Tā bija viņa, kura pirmā izdarīja vienkāršo, loģisko secinājumu: ja no trim zobu birstītēm īversenu ģimenē tikai divās DNS uzrāda radniecību ar šo bērniņu, tad dēls nevar būt bērna tēvs! Tādā gadījumā radniecības saites ar šo bērniņu ģimenē būtu visiem trim. Tādēļ tam ir jābūt vienīgajam otram ģimenes vīriešu kārtas loceklim. Tev!

īvera īversena veselīgā sejas krāsa nobālēja un izzuda.

-    Tu piedzīvosi to pašu, kad būsi tikpat vecs kā es, Sīmons mierinoši noteica. Šie jaunie mūs apsteidz domāšanas ātrumā!

-   Bet…

-   Tā jau ir ar tām DNS analīzēm! Tās neatstāj daudz vietas kaut kādiem “bet”.

īversens pavēra muti un ieraduma pēc savilka lūpas pussmaidā kā smagas sarunas laikā, ar kādu joku atslābinot sasprindzinājumu, atbruņojot sarunbiedru. Jā, tieši tā, lai izvērstu sarunu mazāk bīstamu. Bet viņš neko nepateica. Nebija, ko teikt.

-   Tagad, kad šis lēnais vilciens… mazais, padzīvojušais policists, kas sēdēja īvera priekšā, piesita ar rādītājpirkstu pie pieres,

-   …ir ieguvis nedaudz laika, tas ir pavirzījies mazliet tālāk. Un pirmais, ko tas iedomājās, protams, ir tas, ka tādam precētam vīrietim kā tu bija pasaulē vispamatotākais motīvs, lai atbrīvotos no grūtas un potenciāli bīstamas sievietes. Vai ne?

īversens neatbildēja, bet juta, ka viņa ādamābols to dara viņa vietā.

-    Toreiz avīzē bija šīs sievietes fotogrāfija un policija jautāja, vai ir kāds, kurš viņu pazīst. Un, ja viņas mīļākais un bērna tēvs sēž klusi kā pelīte un pat anonīmi nepiezvana policijai, tas kļūst ļoti aizdomīgi! Vai ne?

-   Es nezināju… īversens iesāka, bet apklusa. Nožēloja, ka bija sācis. Un nožēloja, ka tik atklāti bija izrādījis savu nožēlu.

-   Tu nezināji, ka viņa bija stāvoklī? policists jautāja.

-   Nē! īversens atbildēja un sakrustoja rokas uz krūtīm. Es gribēju teikt, ka nezināju… ka neko nezinu par to! Tagad es gribētu piezvanīt savam advokātam!

-   Tu noteikti kaut ko zini. Patiesībā es tev ticu, ja saki, ka nezini visu! Domāju, ka tava sieva Angnēte bija tā, kura zināja visu. Kā tev šķiet?

Kefass. Komisārs vai tā viņš teica? īvers īversens tvēra pēc telefona.

-   Es domāju, ka tev nav nekādu pierādījumu, un uzskatu, ka šī saruna ir beigusies, Kefasa kungs!

-   Attiecībā uz teikuma pirmo daļu tev ir taisnība, bet uz otro tu kļūdies! Šī saruna nav beigusies, jo tu vēlies uzzināt, kādus tiltus nodedzināsi, ķeroties pie telefona, īversen! Policijai nav nekādu pierādījumu pret tavu sievu, bet tādi noteikti ir cilvēkam, kurš viņu nošāva!

-   No kurienes viņam tādi var būt?

-   Viņš divpadsmit gadus ir bijis grēkāzis un noziedznieku biktstēvs šajā pilsētā. Viņš zina visu! Kefass paliecās krēslā uz priekšu un, ar pirkstu izklaudzinot uz galda virsmas katru nākamo zilbi, turpināja: Viņš zina, ka šo meiteni nogalināja Kalle Farisens, un to, ka Farisens tā rīkojās pēc Angnētes īversenas pavēles. Viņš to zina, jo pats tika notiesāts par šo slepkavību. Un tas, ka viņš neaiztika

tevi, ir vienīgais iemesls, kādēļ es uzskatu, ka tu esi nevainīgs! Bet cel vien šo telefona klausuli! Tad mēs rīkosimies pēc instrukcijas, tas ir, arestēsim tevi kā aizdomās turamo par līdzdalību slepkavībā, izstāstīsim presei visu, kas mums zināms par tevi un to meiteni, paskaidrosim taviem darījumu partneriem, ka tevis kādu brītiņu nebūs, pateiksim dēlam… jā, ko teiksim tavam dēlam?

Pastāstīt dēlam. Sīmons gaidīja. Ļāva informācijai nosēsties. Tas bija svarīgi turpmākajam. Ļaut informācijai nosēsties. Dot īversenam laiku saprast paredzamo seku apmērus, atvērties alternatīvai, kura pirms divām minūtēm būtu bijusi pavisam neaktuāla. Tā, kā Simonām pašam bija nācies rīkoties, un tas bija atvedis viņu šurp.

Sīmons noskatījās, kā īversena roka nolaižas, un izdzirdēja vārgu, aizsmakušu balsi:

-   Ko tu gribi?

Sīmons izslējās krēslā.

-   Tagad tu man izstāstīsi visu. Ja es tev noticēšu, tad droši vien nekas daudz nenotiks, jo Angnēte savu sodu taču ir jau saņēmusi!

-    Savu sodu…! Atraitņa acis uzliesmoja, bet, sastapušās ar Simona auksto skatienu, tūdaļ apdzisa.

-    Labi. Angnēte un es, mums… nekādas dižās laulības dzīves nebija. Nebija tā, kā vajag. Vienam paziņam bija vairākas meitenes. Aziātes. Tā es iepazinos ar Maiju. Viņā… bija kas tāds, kā man pietrūka. Ne jaunība, ne nevainība un tamlīdzīgi, bet… vientulība, kurā es atpazinu pats sevi.

-   Viņa bija gūstekne, īversen! Nolaupīta un aizvesta prom no mājām!

Nekustamo īpašumu pārvaldnieks paraustīja plecus.

-   Es zinu, bet es nopirku viņai brīvību! Iedevu dzīvokli, kurā mēs tikāmies. Bijām tikai viņa un es. Kādā dienā viņa pastāstīja, ka jau vairākus mēnešus neesot bijušas menstruācijas, ka viņa droši vien esot stāvoklī. Es sacīju, lai atbrīvojas no bērna, taču viņa atteicās. Es nezināju, ko iesākt. Tad pajautāju Angnētei…

-   Tu jautāji savai sievai?

īversens noraidoši pacēla roku.

-Jā, jā! Angnēte bija pieaugusi sieviete. Viņai nebija iebildumu, ja citi dara to, no kā pati labprātāk izvairītos. Viņu, tā sakot, vairāk interesēja sievietes, nevis vīrieši.

-   Bet viņa dāvāja tev dēlu?

-   Viņas ģimenē pret saviem pienākumiem attiecas nopietni, un viņa bija mīloša māte.

-   Ģimene, kurai pieder lielākie privātie nekustamie īpašumi Oslo, ar lielisku fasādi un tik ļoti uzspodrinātu dzimtas vārdu, uzskata, ka aziātes ārlaulības bērns gluži vienkārši nav aktuāls.

-Jā, Angnēte bija vecmodīga. Un es pajautāju viņai, jo galu galā tieši viņa bija tā, kurai jāpieņem lēmums, kā rīkoties!

-   Tāpēc, ka visa šī kompānija uzplauka, tikai pateicoties viņas naudai, Sīmons sacīja. Tādēļ lēmumu pieņēma viņa. Likvidēt problēmu. Visu problēmu.

-    Par to es neko nezinu, īversens noteica.

-   Nē, jo tu nejautāji. Tu ļāvi viņai nodibināt sakarus ar tiem, kuri var izdarīt darbiņu tavā vietā! Un tiem savukārt vajadzēja nopirkt grēkāzi pēc tam, kad liecinieks pastāstīja policijai, ka redzējis kādu cilvēku tajā pagalmā ieduram meitenei šļirci. Pēdas bija jāapslēpj, un jūs samaksājāt!

īversens paraustīja plecus.

-   Es nevienu neesmu nogalinājis, es tikai izpildu savu norunas daļu un stāstu! Jautājums ir: vai tu domā pildīt savējo?

-   Jautājums… Sīmons atbildēja, …ir šāds: kā tāds cilvēks kā tava sieva varēja nodibināt kontaktus ar tādu atkritumu kā Kalle Farisens?

-   Nav ne jausmas, kas tas Kalle Farisens tāds ir!

-   Nē. Sīmons uzlika rokas uz galda. Bet tu zini, kas ir Dvīnis!

Uz mirkli kabinetā iestājās absolūts klusums. Likās, ka pat

satiksme uz ielas ir aizturējusi elpu.

-   Kā, lūdzu?

-   Es vairākus gadus strādāju Ekonomisko noziegumu pārvaldē, Sīmons paskaidroja. īversenu īpašumi veica darījumus ar Dvīni. Jūs palīdzējāt viņam atmazgāt no narkotiku un cilvēku tirdzniecības iegūto naudu, un viņš jums radīja fiktīvus zaudējumus daudzu miljonu apmērā, tādējādi ietaupot uz nodokļu rēķina.

Ivers Iversens papurināja galvu.

-   Baidos, ka nepazīstu nevienu Dvīni!

-          Izņemot to, ka tu baidies, pārējais ir meli! Sīmons sacīja.

-   Man ir pierādījumi, ka jūs sadarbojāties!

-   Lūk, kā? īversens noteica un sakrampēja pirkstu galus. Ja jums ir pierādījumi, tad kādēļ Ekonomisko noziegumu pārvalde neierosināja lietu?

-    Tādēļ, ka mani apturēja, Sīmons teica. Bet es zinu, ka Dvīnis lika lietā savu asiņaino naudu, lai nopirktu no jums īpašumus un vēlāk par augstu cenu pārdotu tos atpakaļ. Vismaz uz papīra. Tas viss atnesa viņam redzamu peļņu, un viņš varēja savu narkotiku naudu ieguldīt bankas kontā, neuztraucoties par to, ka nodokļu iestādes varētu sākt interesēties par tās izcelsmi. Un jums tas sagādāja šķietamus zaudējumus, kurus jūs varējāt ieturēt no peļņas, izvairoties maksāt sabiedrībai. Abām pusēm izdevīga situācija.

-   Interesanta teorija. īversens noplātīja rokas. Tagad esmu tev izstāstījis visu, ko zinu. Vai vēl kaut kas?

-   Jā. Es gribu satikt Dvīni!

īversens smagi nopūtās.

-   Bet es taču nepazīstu nevienu Dvīni!

Sīmons lēni pašūpoja galvu.

-   Vai zini ko? Ekonomisko noziegumu pārvaldē mēs to dzirdējām tik bieži, ka daudzi apšaubīja Dvīņa eksistenci. Tie domāja, ka tas esot tikai mīts.

-   Izklausās, ka tas tiešām tā arī ir, Kefas!

Sīmons piecēlās.

-   Lieliski. Bet mīti nekontrolē gadiem ilgi veselā pilsētā narkotiku un seksa tirgu, īversen! Mīti nelikvidē grūtas sievietes pēc savu sadarbības partneru lūguma! Viņš paliecās uz priekšu, atspieda plaukstas uz rakstāmgalda un tik spēcīgi izelpoja, ka īversens sajuta viņa vecīgo elpu. Mīta dēļ vīrieši nebīstas tik ļoti, lai būtu gatavi mesties bezdibenī. Es zinu, ka viņš eksistē!

Sīmons izslējās un, vicinādams savu mobilo telefonu, devās uz durvju pusi.

-   Es tūlīt pat sasaukšu preses konferenci. Varbūt tagad ir īstais brīdis aprunāties ar savu dēlu kā vīram ar vīru?

-   Pagaidi!

Sīmons apstājās pie durvīm, taču nepagriezās.

-    Es… paskatīšos, ko varu darīt.

Sīmons izņēma vizītkarti un uzlika to uz stikla vitrīnas ar kolas pudeles veida debesskrāpja modeli.

-   Jums ir laiks līdz pulksten sešiem.

-   Valsts cietumā? Sīmons liftā neticīgi atkārtoja. Vai Lofthuss ir uzbrucis Frankam viņa paša kabinetā?

Kāri pamāja ar galvu.

-   Tas ir viss, ko pagaidām zinu. Ko teica īversens?

Sīmons paraustīja plecus.

-   Neko. Gribēja, protams, vispirms sazināties ar savu advokātu. Aprunāsimies ar viņu rīt!

Arills Franks sēdēja uz gultas malas un gaidīja, kad viņu vedīs uz operāciju telpu. Viņam bija uzvilkts viens no slimnīcas gaišzilajiem krekliem un plaukstas locītavai piesieta plāksnīte ar vārdu. Pirmās stundas laikā sāpju nebija, bet tagad tās uzradās, un niecīgā, no anesteziologa saņemtā šļirce neko daudz nelīdzēja. Protams, viņam bija apsolīta liela šļirce tieši pirms operācijas, un tā anestezēšot visu roku. Tā viņi teica. Kāds ķirurgs, kurš apgalvoja, ka esot “roku ķirurgs”, bija ienācis pie viņa un plaši aprakstījis, kādas mūsdienās esot mikroķirurģijas iespējas. Pirksts jau esot atgādāts uz slimnīcu, griezums esot tik tīrs un skaists, un tad, kad tas tikšot pievienots savam likumīgajam īpašniekam, tam sākšot saaugt kopā nervgali, un jau pēc dažiem mēnešiem viņš varēšot pirkstu “pamazām” izmantot. Protams, joks bija labi domāts, bet Frankam nebija noskaņojuma klausīties tādas muļķības. Viņš bija pārtraucis ķirurgu un pajautājis, cik ilgs laiks būs nepieciešams pirksta piešūšanai, lai varētu atgriezties darbā. Un, kad ķirurgs bija atbildējis, ka pati operācija aizņemšot vairākas stundas, Franks ķirurgam par izbrīnu bija paskatījies pulkstenī un klusi, bet skaidri nolamājies.

Atvērās durvis, un Franks pacēla galvu. Cerēja, ka nācējs būs anesteziologs, jo tagad pamatīgi sāpēja ne tikai roka, bet sāpes dunēja visā ķermenī un galvā.

Bet ienācējs nebija ne baltā, ne zaļā halātā. Tas bija gara auguma slaids vīrs pelēkā uzvalkā.

-   Pontius? Franks pabrīnījās.

-   Sveiks, Arill! Gribēju tikai redzēt, kā tev iet.

Franks samiedza vienu aci, it kā tā būtu labāk redzams, kāds ir policijas priekšnieka nolūks. Parrs apsēdās viņam līdzās uz gultas un pamāja uz apsaitēto roku.

-   Vai sāp?

-   Viss būs kārtībā. Vai jūs viņu meklējat?

Policijas priekšnieks paraustīja plecus.

-   Lofthuss ir izgaisis. Bet mēs viņu atradīsim. Kā tev šķiet, ko viņš gribēja?

-   Ko gribēja? Franks iespurdzās. To droši vien neviens nezina. Acīmredzot viņš ir devies kaut kādā juceklīgā krusta karā.

-  Tieši tā! Parrs sacīja. Tad jautājums patiesībā ir šāds: kad un kur viņš izdarīs nākamo triecienu? Vai viņš deva tev kādu mājienu?

-    Mājienu? Franks ievaidējās un mazliet pacēla roku. Es nezinu, kāds tas varētu būt.

-   Bet jūs taču par kaut ko runājāt?

-   Runāja viņš. Man bija aizbāzta mute. Viņš gribēja zināt, kurš bija kurmis.

-   Jā, es redzēju!

-   Tu redzēji?

-   Uz tām lapiņām tavā kabinetā. Uz tām, kuras nebija pilnībā apšļāktas ar asinīm.

-   Tu biji manā kabinetā?

-   Šī lieta ir ārkārtīgi svarīga, Arill! Viņš ir sērijveida slepkava! Mums uzbrūk prese, bet tagad sāk iejaukties arī pilsētas dome. No šī brīža es turēšu hands-on.

Franks paraustīja plecus.

-   Lai notiek.

-   Man ir jautājums…

-   Mani operēs, Pontius, un man ellīgi sāp! Vai tas nevar pagaidīt?

-   Nē. Sonijs Lofthuss tika nopratināts sakarā ar Evas Morsandas slepkavību, bet viņš noliedza savu vainu. Vai viņam kāds stāstīja,

ka līdz brīdim, kad nozieguma vietā atradām Lofthusa matu, mēs turējām aizdomās tās sievietes vīru? Un ka mums praktiski bija pierādījumi, ka vainīgs ir Ingve Morsands?

-   Nav ne jausmas. Un tad?

-    Gribēju tikai zināt. Parrs uzlika roku uz Franka pleca, kurš juta, kā sāpes plūst lejup uz roku. Bet tagad domā par savu operāciju!

-   Paldies, bet patiesībā te nav daudz, ko domāt!

-   Nē. Parrs piekrita un noņēma savas taisnstūru brilles. Laikam jau nav. Viņš, izklaidīgi skatīdamies apkārt, sāka tās tīrīt.

-   Tu te vienkārši guli un ļauj visam notikt ar sevi, vai ne?

-   Jā, Franks piekrita.

-   Tu ļauj viņiem sevi sašūt. Atjaunot savu veselumu.

Franks norija siekalas.

-    Tātad… Parrs atkal uzlika brilles, …tu viņam pastāstīji, kurš bija kurmis?

-    Tu domā to, ka tas bija viņa tēvs? “Abs Lofthuss, jo viņš atzinās.” Ja es to būtu uzrakstījis uz lapiņas, tad šis puisis būtu nogriezis man galvu!

-   Ko tu viņam pastāstīji, Frank?

-   Neko! Ko es būtu varējis teikt?

-   Arī mani tas interesē, Arill! Mani interesē, kādēļ šis zellis bija tik pārliecināts, ka tev ir informācija, ka viņš bija gatavs ielauzties tavā cietumā, lai to iegūtu!

-   Viņš ir traks, Pontius! Tu taču zini, ka visiem šiem narkomāniem agrāk vai vēlāk sākas psihoze. Kurmis? Dieva dēļ, šis stāsts izzuda reizē ar Abu Lofthusu!

-   Ko tu viņam atbildēji?

-   Kā tu to domā?

-   Viņš atņēma tev tikai vienu pirkstu. Visi citi tika nogalināti. Tevi pasaudzēja, tātad tu kaut ko viņam iedevi. Atceries, Arill, es tevi pazīstu!

Atvērās durvis, un ienāca divi smaidoši vīri zaļos halātos.

-   Vai kādam te ir jautri?

Parrs sakārtoja brilles.

-   Tu neesi pietiekami stiprs, Arill!

Sīmons, pieliecis galvu pret vēju no fjorda puses, gāja lejup pa ielu. Viņš šķērsoja Akerbrigi un Munkedamsveieni, pirms tās savienojās, un aizsteidzās augšup pa Rūselekveieni. Pie baznīcas, kas bija iespiesta starp dzīvojamām mājām, Sīmons apstājās. Svētā Pāvila baznīca bija kautrīgāka par savām vārdamāsām citās galvaspilsētās. Katoļu baznīca protestantu zemē. Nepareizi orientēta, uz rietumiem. Virs fasādes tikai dažas pazīmes liecināja par zvanu torni. Trīs pakāpieni tas bija viss. Bet baznīca vienmēr bija atvērta. Reiz vēlā vakarā, savas krīzes laikā, viņš jau bija te stāvējis un vilcinājies pārvarēt šos trīs pakāpienus. Tas bija noticis pēc tam, kad viņš bija visu zaudējis, pirms viņš ieguva glābiņu Elsē.

Sīmons uzkāpa pa kāpnēm, satvēra misiņa rokturi, atvēra smagās durvis un iegāja baznīcā. Gribēja ātri aizvērt durvis, taču stingrās atsperes pretojās. Vai arī toreiz tās bija tikpat stingras? Viņš neatcerējās, jo tolaik stipri dzēra. Viņš atlaida durvju rokturi, un tās turpināja slīdēt ciet pa centimetram vien. Bet Sīmons atcerējās smaržu. Svešu. Eksotisku. Garīguma atmosfēru. Maģiju un mistiku, zīlnieci un izpriecu parku. Elsei patika katolicisms ne tik daudz ētiskums, cik estētisms, un viņa bija stāstījusi Simonām, ka baznīcā visam, pat vispraktiskākajām lietām kā ķieģeļiem, apmetumam un stiklotajiem logiem piemīt reliģiski simboliska nozīme, kas reizēm robežojas ar smieklīgumu. Un tomēr šai naivajai simbolikai bija svars, zemteksts, vēstures konteksts, un tik daudzi domājoši cilvēki bija pārliecināti, ka to nevar neņemt vērā. Šaurajā, balti krāsotajā un pieticīgi izgreznotajā telpā bija solu rindas līdz pat altārim ar krustā sisto Jēzu virs tā. Sakāve kā uzvaras simbols. Kreisajā pusē pie sienas, pusceļā uz altāra pusi, stāvēja biktskrēsls. Tam bija divi nodalījumi. Vienam no tiem ieeja bija aizsegta ar lielu aizkaru kā ātrās fotografēšanās kabīnē. Kad viņš tonakt bija šeit ieradies, tad nebija sapratis, kurš no nodalījumiem ir paredzēts grēku nožēlotājam, un viņa ar alkoholu apmiglotās smadzenes bija secinājušas: ja jau mācītājs nedrīkst redzēt grēciniekus, tad fotografēšanās kabīnē ir jāsēž mācītājam. Viņš bija ieklupis vaļējā nodalījumā un

sācis runāt, pagriezies pret perforēto koka sienu, kas atdalīja abas puses. Bija atzinies savos grēkos. Pārāk skaļā balsi. Gan cerēdams, gan necerēdams, ka pretējā pusē kāds sēž vai ari ka kāds, vienalga kas, viņu dzird un vēlas darīt to, kas būtu jādara: jāpiedod viņam. Vai jātiesā. Jādara jebkas, lai viņš nejustu šo smacējošo vakuumu, kurā viņš bija vienatnē pats ar sevi un savu rīcību. Nekas nebija noticis. Nākamajā dienā viņš bija pamodies ar brīnišķīgu sajūtu, ka galva vairs nesāp, un bija sapratis, ka dzīve vienkārši turpinās, it kā nekas nebūtu noticis, un nevienu tas neinteresē. Tā bija pēdējā reize, kad viņš baznīcu bija skatījis no iekšpuses.

Marta Līana stāvēja pie altāra kopā ar kādu valdonīgi žestikulējošu sievieti elegantā apģērbā, ar tādu matu griezumu, ar kādu sievietes, kam pāri piecdesmit, cer izdzēst dažus gadus no acīm redzamā vecuma. Šī sieviete kaut ko rādīja un skaidroja. Sīmons saklausīja tādus vārdus kā “puķes”, “laulības”, “Annešs” un “viesi”. Viņš bija piegājis gandrīz klāt, kad Marta Līana pagriezās pret Simonu. Pirmā doma, kas viņam iešāvās prātā: cik ļoti viņa izmainījusies kopš abu pēdējās tikšanās reizes. Cik iztukšota. Vientuļa. Cik nelaimīga.

-   Sveiks! viņa neskanīgi ieteicās.

Otra sieviete pārstāja runāt.

-    Piedodiet, ka iejaucos! Sīmons sacīja. īlā man teica, ka varot tevi sastapt šeit! Ceru, ka neesmu pārtraucis kaut ko svarīgu.

-   Nē, nē, tas…

-   Jā, patiesībā mēs tieši šobrīd plānojam mana dēla un Martas kāzas. Tātad, ja tas var pagaidīt… kungs?

-    Kefass, Sīmons sacīja. Un, nē, tas nevar pagaidīt! Esmu no policijas.

Sieviete, saraukusi uzacis, paskatījās uz Martu.

-   Tas ir tas, ko es domāju, dārgā, sacīdama, ka tu dzīvo patiesā realitātē!

-   No kuras jūs gribat izvairīties, kundze…?

-   Kā, lūdzu?

-   Policija un “īla” apspriedis to divatā! Klusēšanas zvērests un tamlīdzīgi.

Sieviete, skaļi klaudzot kurpju papēžiem, pagāja nostāk, un Sīmons ar Martu apsēdās priekšējā solā.

-   Tevi ir redzējuši, braucot mašīnā kopā ar Soniju Lofthusu, Sīmons teica. Kādēļ nepastāstīji par to man?

-   Viņš vēlējās iemācīties braukt, Marta atbildēja. Es aizvedu viņu uz mašīnu stāvlaukumu, lai pamācītu.

-   Viņu tagad meklē visā valstī!

-   Es redzēju televīzijā.

-   Vai viņš teica vai darīja ko tādu, kas varētu norādīt, kur viņš atrodas? Un es gribu, lai tu, pirms atbildēsi, labi apdomā visu!

Likās, ka Marta tiešām brītiņu domā. Tad viņa pakratīja galvu.

-   Tātad nē. Vai stāstīja kaut ko par saviem nākotnes plāniem?

-   Viņš gribēja iemācīties braukt ar mašīnu.

Sīmons nopūtās un pieglauda matus.

-   Vai tu apzinies, ka tevi var saukt pie atbildības, ja slēpsi viņu vai kaut ko mums noklusēsi?

-   Kādēļ lai es to darītu?

Sīmons klusēdams paskatījās uz Martu. Drīz viņa būs līgava. Bet kādēļ izskatās tik nelaimīga?

-   Labi, labi, viņš noteica un piecēlās.

Marta palika sēžam. Raudzījās grīdā.

-   Tikai viens jautājums, viņa ierunājās.

-Jā?

-   Vai arī jūs domājāt, ka viņš ir slims slepkava tāds, par kādu visi viņu uzskata?

Sīmons pamīņājās.

-   Nē, viņš atbildēja.

-   Nē?

-   Viņš nav slims. Viņš soda cilvēkus. Viņš ir devies tādā kā atriebes gājienā.

-   Atriebes pret ko?

-    Droši vien runa ir par viņa tēvu. Tas bija policists, un viņu

_ ■*. uzskatīja par korumpētu.

-   Tu saki, ka viņš soda… Marta pieklusināja balsi. Vai viņš soda taisnīgi?

Sīmons paraustīja plecus.

-   Nezinu. Tomēr viņam ir savi apsvērumi.

-   Apsvērumi?

-   Viņš apmeklēja cietuma priekšnieku darbavietā, viņa kabinetā. Tas bija ļoti pārdroši. To varēja izdarīt daudz vieglāk un mazāk riskanti, ja viņš būtu aizgājis pie Franka uz mājām.

-   Bet?

-   Bet tad Franka sieva un bērni būtu nokļuvuši uz ugunslīnijas.

-   Nevainīgie! Viņš neaiztiek nevainīgos!

Sīmons lēni pamāja ar galvu. Pamanīja kaut ko viņas acīs. Dzirkstelīti. Cerību stariņu. Vai viss bija tik vienkārši? Vai viņa bija iemīlējusies? Sīmons izslējās un paskatījās uz altāri ar Glābēju krustā. Aizvēra acis. Atkal atvēra tās. Pie velna! Pie velna visu!

-    Vai zini, ko mēdza sacīt viņa tēvs Abs? viņš iejautājās un paraustīja bikses. Viņš teica, ka žēlastības laiks ir beidzies un ir pienākusi pastardiena. Bet, tā kā Mesija kavējas, darbs esot jāizdara mums. Nav neviena cita, kurš var tos sodīt, izņemot viņu, Marta. Oslo policija ir sapuvusi, tā aizsargā bandītus. Manuprāt, Sonijs dara to tāpēc, ka jūt: viņš to dara tēva dēļ, jo viņa tēvs tādēļ nomira. Taisnīguma dēļ. Tā taisnīguma dēļ, kas stāv pāri likumam.

Otra sieviete stāvēja pie biktskrēsla un klusi sarunājās ar mācītāju.

-   Un kā ir ar tevi? Marta pajautāja.

-    Ar mani? Es esmu likums. Tādēļ man jānotver Sonijs. Tā nu tas ir.

-   Un tā sieviete, Angnēte īversena? Kādu noziegumu viņa bija izdarījusi?

-   Par to es nevaru neko stāstīt.

-   Lasīju, ka esot nozagtas viņas rotaslietas!

-   Tiešām?

-   Vai starp tām nebija auskaru pāris ar pērlēm?

-   Nezinu. Vai tas ir svarīgi?

Marta papurināja galvu.

-   Nē, viņa atbildēja. Nav svarīgi. Es padomāšu, varbūt atcerēšos kaut ko noderīgu!

-    Labi! Sīmons piekrita un aizpogāja žaketi. Skaļie papēdīši atkal tuvojās. Man šķiet, ka tev jāpadomā par dažām lietām!

Marta uzmeta viņam ātru skatienu.

-   Mēs vēl parunāsim, Marta!

Kad Sīmons bija izgājis no baznīcas, iezvanījās viņa telefons. Viņš paskatījās uz displeju. Drammenes numurs.

-   Kefass.

-   Te runā Henriks Vestads!

Policists, kurš izmeklēja rēdera sievas slepkavību.

-    Es atrodos Buskerudas Centrālās slimnīcas Kardioloģijas nodaļā!

Sīmons jau zināja, kas tūlīt sekos.

-    Leifs Krogness, liecinieks ar sirdskaiti. Viņi domāja, ka briesmas ir garām, bet…

-    Viņš pēkšņi nomira, Sīmons teica, nopūtās un ar diviem pirkstiem saspieda virsdeguni. Kad tas notika, viņš palātā bija viens pats. Sekcija neko nenormālu neuzrādīs. Un tu zvani tāpēc, ka negribi būt vienīgais, kurš šonakt nespēs aizmigt!

Vestads neatbildēja.

Sīmons iebāza telefonu kabatā. Vējš bija pieņēmies spēkā. Viņš paskatījās uz debesīm starp namu jumtiem. Vēl nekas nebija redzams, bet uznākušās galvassāpes liecināja, ka tuvojas zems gaisa spiediens.

Rovera priekšā stāvošais motocikls gatavojās atdzimt no mirušajiem. Tas bija Harley-Davidson Heritage Softtail, 1989. gada modelis, ar lielu priekšējo riteni. Tādi Roveram patika. Kad viņš to ieguva, tam bija vārgs 1340 cm3 dzinējs, kam tā īpašnieks nebija veltījis H-D nepieciešamo aprūpi, pacietību un izpratni, kāda tam vajadzīga, atšķirībā no saviem piekāpīgākajiem japāņu brālēniem. Rovers bija nomainījis pamatgultni, klaņa gultni, virzuļu gredzenus un pieslīpējis vārstus. Pēc tam atlika tikai nedaudz darba, lai motocikls iegūtu 1700 cm3 ar 119 zirgspēku jaudu uz aizmugures riteni agrāko 43 vietā. Rovers noslaucīja eļļu no apakšdelma, kam bija ietetovēta katedrāle, un juta, ka ir mainījies apgaismojums. Viņš atcerējās,

ka laika ziņās tika stāstīts par laikapstākļu pasliktināšanos, bet, pacēlis galvu, ieraudzīja, ka atvērtajās garāžas durvīs nostājies kāda cilvēka siluets.

-   Jā? Rovers, turpinādams slaucīt roku, uzsauca.

Cilvēks viņam tuvojās. Nedzirdami. Kā plēsīgs zvērs. Rovers zināja, ka tuvākais ierocis atrodas pārāk tālu, lai viņš tagad paspētu to paķert. Un tā tam vajadzētu būt. Viņš bija izbeidzis iepriekšējo dzīvi. Tās ir muļķības, ka pēc iznākšanas no cietuma esot grūti nekrist atpakaļ vecajos ieradumos. Vajag tikai gribēt. Tik vienkārši! Ja gribēsi, tad izdosies. Bet, ja šī griba ir tikai pašapmāns, ar ko padižoties, tad jau otrajā dienā būsi atpakaļ dubļos.

Vīrietis bija pienācis tik tuvu, ka Rovers jau sāka izšķirt viņa sejas vaibstus. Vai tas nebija…

-   Sveiks, Rover!

Tas bija viņš.

Ienācējs pastiepa nodzeltējušu vizītkarti, uz kuras varēja izlasīt Rovera motociklu darbnīcas adresi.

-   Adrese pareiza! Tu teici, ka varētu pagādāt man Uzi.

Rovers, turpinādams slaucīt rokas, vēroja ienācēju. Viņš bija

lasījis avīzes. Redzējis fotogrāfiju televizorā. Un šis, uz kuru viņš tagad skatījās, nebija jaunais puisis no Valsts cietuma, bet viņa paša nākotne. Tāda, kādu viņš bija to iztēlojies.

-   Tu novāci Nestoru! noslaucīdams pirkstus, Rovers ierunājās.

Puisis neatbildēja.

Rovers papurināja galvu.

-    Tas nozīmē, ka tevi meklē ne tikai policija, bet arī Dvīnis!

-   Es zinu, ka esmu nonācis grūtībās, puisis sacīja. Ja gribi, es varu tūlīt doties prom!

Piedošana. Cerība. Balta lapa. Jauna izdevība. Vairums visu iznīcināja, turpināja visu mūžu darīt tās pašas idiotiskās muļķības, vienmēr atrada ieganstu visu sabojāt. Viņi paši to nezināja, vismaz izlikās, ka nezina, bet bija zaudējuši, vēl nesākot. Jo negribēja. Bet Rovers gribēja. Viņš vairs neiekritīs šajās lamatās. Tagad viņš bija kļuvis spēcīgāks. Gudrāks. Bet skaidrs ir viens: ja vēlies dzīvot ar augsti paceltu galvu, tad pastāv risks nokrist uz deguna.

-   Aizvērsim garāžas durvis! Rovers teica. Šķiet, būs lietus.

34.    NODAĻA

Lietus bungoja pa mašīnas priekšējo stiklu. Sīmons izņēma atslēgu no aizdedzes un sagatavojās spurtam no stāvvietas līdz slimnīcas ēkai. Tieši priekšā mašīnai viņš ieraudzīja kādu gaišmati mētelī. Lietus lāses krita tik spēcīgi, ka atsitās no mašīnas motora pārsega, un vīrieša apveids izplūda. Mašīnas durvis vadītāja pusē atvērās, un kāds cits, tumšmatis, palūdza viņiem sekot. Sīmons paskatījās pulkstenī uz instrumentu paneļa. Četri. Bija atlikušas divas stundas.

Abi vīrieši aizveda viņu līdz Akerbrigei pilsētas rajonam ar veikaliem, birojiem, vairākiem pilsētas dārgākajiem dzīvokļiem un pieciem desmitiem restorānu, kafejnīcu un bāru. Viņi devās pa promenādi līdzās ūdenim, noskatījās, kā piestāj prāmis no Nēsodtangenes, tad iegriezās vienā no daudzajām sānieliņām un, gabaliņu pagājuši, nokāpa pa šaurām dzelzs kāpnītēm pie durvīm ar apaļu iluminatoru, kas droši vien varētu izraisīt asociācijas ar jūras veltēm. Blakus durvīm atradās neliela plāksnīte ar neparasti pieticīgiem burtiņiem: “Restorāns Nautilus”. Viens no vīriem atvēra un pieturēja durvis, un viņi iegāja šaurā priekštelpā. Nopurināja ūdens lāses no mēteļiem un pakāra tos vaļējā garderobē. Nemanīja neviena cilvēka, un Sīmons sākumā nodomāja, ka šis ir tipisks restorāns naudas atmazgāšanai. Ne pārāk liels, bet ar tādu īres maksu un atrašanās vietu, kas attaisnotu ienākumus, kuru dēļ jautājumi netiks uzdoti, jo šādās vietās reti gūst ar nodokļiem apliekamus ieņēmumus.

Simons bija slapjš. Pakustinot kurpēs kāju pirkstus, bija dzirdama guldzēšana. Bet ne tāpēc viņam bija auksti.

Ēdamzāli divās daļās sadalīja liels, garens akvārijs, un tas bija ari vienīgais gaismas avots telpā. Priekšā pie galdiņa, ar muguru pret akvāriju, sēdēja kāda milzīga būtne.

Tieši tās dēļ Simonām kļuvi auksti.

Viņš nekad agrāk nebija to redzējis, taču ne mirkli nešaubījās par to, kas tas ir.

Dvīnis.

Likās, šis virs piepilda visu telpu. Simons nezināja, vai tas tā ir viņa fizisko izmēru un jūtamās klātbūtnes dēļ vai bagātības un varas smaguma dēļ, kas deva šim vīram iespēju izlemt tik daudzu cilvēku likteņus. Varbūt pie vainas bija par šo milzeni izplatītie stāsti, un viņš likās lielāks savu nāvju, cietsirdības un postīšanas kāres dēļ?

Milzenis gandrīz nemanāmi pamāja uz krēsla pusi viņam pretī. Simons apsēdās.

-   Sīmons Kefass, Dvīnis ieteicās un ar rādītājpirkstu paberzēja zodu.

Lieliem cilvēkiem bieži ir pārsteidzoši smalkas balsis.

Bet ne Dvīnim.

Viņa dārdošais bass lika savirmot ūdens virsmai Sīmona priekšā noliktajai glāzei.

-   Es zinu, ko tu vēlies, Kefas!

Zem viņa uzvalka sakustējās muskuļi. Radās iespaids, ka tie jebkurā mirklī var pārplēst to pa šuvēm.

-   Un kas tas būtu?

-   Naudu Elses acu operācijai.

Izdzirdot savas mīļotās vārdu no šī vīra mutes, Sīmons nodrebēja.

-   Jautājums ir šāds: ko tu vari pārdot? Vai tā?

Sīmons paņēma telefonu, atvēra pasta kastīti, nolika telefonu uz galda un nospieda Play. Saņemtajā skaņas failā balss skanēja metāliski: “…uz kādu kontu un kā vārdā Nestors sūtīja naudu, kad maksāja tev? Ja es būtu tavā vietā, tad vispirms padomātu un tikai tad atbildētu!” Pauze, tad ieskanējās cita balss: “Konts pieder uzņēmumam Dennis Limited, tas reģistrēts Kaimanu salās.” “Un konta

numurs?” Jauna pauze. “Astoņi, trīs, nulle.” “Lēnāk! Un skaidrāk!"

-   “Astoņi. Trīs. Nulle. Astoņi…”

SImons apturēja ierakstu.

-   Domāju, ka tu dzirdēji, kurš ir tas, kas atbild uz jautājumiem?

Lielais vīrs atbildēja ar niecīgu žestu, kas varēja nozīmēt jebko.

-   Un to tu pārdod?

-   Man šo ierakstu atsūtīja no Hotmail adreses, kuru es neesmu spējis vai pat mēģinājis izsekot. Tādēļ pagaidām esmu vienīgais, kuram ir zināms par šo ierakstu. Ziņu par to, ka cietuma priekšnieks…

-   Cietuma priekšnieka vietnieks!

-    …atklāj slepena konta numuru, uz kuru saņēmis naudu no Hugo Nestora. Es pārbaudīju konta numuru, informācija ir pareiza!

-   Un kā tā varētu noderēt man?

-    Tev tā noderēs tāpēc, ka es ar to neiešu uz policiju un tu nezaudēsi vērtīgu darbinieku. Sīmons ieklepojās. Vēl vienu vērtīgu darbinieku!

Lielais vīrs paraustīja plecus.

-   Cietuma priekšnieka vietnieku var aizstāt. Un liekas, ka Franks jau ir pietiekami izmantots. Kas vēl tev ir, Kefas?

Sīmons pastiepa apakšlūpu.

-   Man ir pierādījumi, ka tu esi atmazgājis naudu caur īversenu īpašumiem. Un man ir DNS analīžu rezultāti, kas saista īveru īversenu senioru ar kādu vjetnamiešu meiteni, kuru jūs importējāt, nogalinājāt un vainu par nogalināšanu likāt uzņemties Sonijam Lofthusam!

Lielais vīrs ar diviem pirkstiem pabraucīja zodu.

-   Es klausos. Turpini!

-   Es varu parūpēties, lai neviena no šīm lietām netiek izmeklēta, ja dabūšu naudu acu operācijai!

-   Par cik lielu summu ir runa?

-   Par diviem miljoniem kronu.

-   Tādu naudu tu varēji izspiest no īversena! Kādēļ ieradies pie manis?

-   Tādēļ, ka bez naudas es vēlos vēl kaut ko.

-   Un tas būtu?

-   Gribu, lai beidzat medīt to puisi!

-   Lofthusa puišeli? Kāpēc?

-   Tāpēc, ka Abs Lofthuss bija mans draugs!

Milzis brīdi vēroja Simonu. Tad atgāzās krēslā un ar rādītājpirkstu pabungoja pa akvārija stiklu.

-    Izskatās pēc parasta akvārija, vai ne? Bet vai tu zini, Kefas, cik maksā tā pelēkā, ķilavai līdzīgā zivtiņa? Nē, to tu nezini, jo Ekonomisko noziegumu pārvaldei nav jāzina, ka daži kolekcionāri ir gatavi maksāt par to miljoniem kronu! Tā nav īpaši iespaidīga vai skaista, bet ir ārkārtīgi reta. Tādēļ cenu nosaka tas, kādu ir ar mieru maksāt viens vienīgs cilvēks tas, kurš piedāvā visaugstāko cenu!

Sīmons pagrozījās krēslā.

-   Runa ir par to, milzenis paskaidroja, ka es gribu šo Lofthusa puišeli! Viņš ir reta zivs, un man viņš ir lielāka vērtība nekā citiem pircējiem, jo viņš ir nogalinājis manus vīrus un nozadzis manu naudu! Vai tu domā, ka es divdesmit gadus būtu valdījis pār šo pilsētu, ja ļautu cilvēkiem tikt sveikā cauri? Viņš pats ir pārvērtis sevi par zivtiņu, kas man jāiegūst. Man ļoti žēl, Kefas! Mēs varam iedot tev naudu, bet puišelis ir mans!

-   Viņš tikai grib atrast kurmi, kurš nodeva viņa tēvu. Pēc tam viņš nozudīs.

-   Man vienalga, lai viņš atrod kurmi, man tas vairs nav vajadzīgs. Kurmis beidza strādāt pirms divpadsmit gadiem. Bet pat es nezināju, kurš bija kurmis. Mēs ar informāciju un naudu mainījāmies anonīmi, un mani tas apmierināja, jo es saņēmu to, par ko maksāju. Un arī tu saņemsi, Kefas. Tavas sievas redze, vai ne?

-   Kā vēlies, Sīmons atbildēja un piecēlās. Ja tu gribi puišeli, tad papūlēšos sadabūt naudu citur!

Lielais vīrs smagi nopūtās.

-   Tu esi pārpratis situāciju mūsu pārrunās, Kefas!

Sīmons pamanīja, ka arī gaišmatis ir piecēlies.

-    Kā pieredzējušam spēlmanim tev vajadzētu zināt, ka pirms spēles uzsākšanas ir rūpīgi jāizvērtē savas kārtis, lielais vīrs noteica. Pēc tam būs jau par vēlu, vai ne?

Sīmons juta gaišmata roku sev uz pleca. Apspieda pēkšņo vēlmi to nokratīt un vēlreiz apsēdās. Milzenis paliecās pār galdu. Uzvēdīja lavandas smarža.

-   īversens man pastāstīja par DNS analīžu rezultātiem, ar kuriem tu atnāci. Un tagad šis skaņu ieraksts. Tas nozīmē, ka tev ir sakari ar šo puisi! Jā? Un tas esi tu, kuram viņš ir jāatgādā šurp. Viņš un tas, ko viņš no mums ir nozadzis!

-   Un ja es atteikšos?

Lielais vīrs vēlreiz nopūtās.

-    No kā mēs visi baidāmies, kad kļūstam veci, Kefas? Nomirt vientulībā, vai ne? Vienīgais iemesls, kāpēc tu dari visu, lai tava sieva atgūtu redzi, ir tas, ka tu vēlies, lai viņa redzētu tevi, kad mirsi! Mēs iedomājamies, ka tādējādi miršana būs mazāk skumīga, vai ne? Jā, iedomājies nāves gultu, kurā ir vēl vientuļāk nekā ar aklu un tomēr dzīvu sievu pie tās.

-   Ko?

-   Bū, parādi viņam!

Gaišmatis parādīja Sīmonam savu mobilo telefonu. Tā displejā bija fotogrāfija. Viņš atpazina slimnīcas palātu. Gultu. Gulošo sievieti gultā.

-   Interesantākais nav tas, ka mēs zinām, kur viņa šobrīd atrodas, lielais vīrs sacīja, bet gan tas, ka mēs viņu atradām! Stundas laikā pēc tam, kad mums piezvanīja īversens! Un tas nozīmē, ka mēs viņu atkal atradīsim, lai kur tu mēģinātu viņu paslēpt!

Sīmons pielēca kājās. Viņa labā roka šāvās pie milža rīkles, bet nokļuva dūrē, kas to bija notvērusi tikpat viegli kā taurenīti. Tagad tā lēni sažņaudzās ap Simona plaukstu.

-   Tev ir jāizlemj, Kefas, kuru tu vērtē augstāk! Sievieti, ar kuru dzīvo vienā mājā, vai šo klaiņojošo suni, kuru esi adoptējis!

Sīmons norija siekalas. Mēģināja ignorēt sāpes un cieši saspiesto pirkstu kauliņu krakšķus, bet zināja, ka viņu nodos asaras. Viņš samirkšķināja acis. Vēlreiz samirkšķināja. Juta, ka pāri vaigam norit silta asara.

-          Divu dienu laikā viņa ir jānosūta uz ASV, viņš nočukstēja.

-   Man ir nepieciešama skaidra nauda!

Dvīnis atlaida tvērienu, un, kad asinis, atjaunojot savu plūsmu, sāpes pastiprināja, Simonām noreiba galva.

-   Viņa sēdēs lidmašīnā, tiklīdz tu atgādāsi šurp puišeli un viņa nozagto, lielais vīrs apsolīja.

Gaišmatis izveda Simonu ārā. Lietus bija mitējies, taču gaiss šķita tikpat mitrs un smags.

-   Ko jūs ar viņu darīsiet? Sīmons painteresējās.

-   To tu negribi zināt! gaišmatis atbildēja un pasmaidīja. Bet paldies par darījumu!

Durvis aiz Simona aizvērās un tika aizslēgtas.

Viņš izgāja no šķērsielas. Bija sācis satumst. Sīmons metās skriešus.

Marta sēdēja pie šķīvja ar rostbifu un skatījās pāri augstajām vīna glāzēm, pāri galvām galda pretējā pusē, pāri ģimenes fotogrāfijām uz galdiņa pie loga, pāri lietū piemirkušajām ābelēm dārzā, viņa skatījās uz tumsu, kas tuvojās.

Anneša runa bija skaista. Par to nebija šaubu. Viņa pamanīja, kā viena tante notrauc asariņu.

-          Mēs ar Martu esam izlēmuši svinēt kāzas ziemā, viņš teica.

-   Tāpēc, ka mēs zinām mūsu mīlestība izkausēs ledu, mūsu draugu sirdis piesildīs jebkuru svinību telpu un jūsu mūsu ģimeņu rūpes, gudrība un pamācības būs tā gaisma, kas mums nepieciešama uz tumšās ziemas takas. Un ir, protams, vēl viens iemesls… Annešs satvēra vīna glāzi un pievērsās Martai, kurai pēdējā mirklī izdevās atraut skatienu no vakarīgajām debesīm un atbildēt uz viņa smaidu, …mēs gluži vienkārši nespējam gaidīt līdz vasarai!

Istabu piepildīja jautri smiekli un aplausi.

Annešs ar brivo roku saņēma viņas plaukstu, cieši saspieda to un pasmaidīja. Viņa skaistās acis iemirdzējās kā ezera ūdeņi, un viņa zināja, ka viņš to zina. Tad viņš pieliecās, it kā situācijas aizgrābts, un aši noskūpstīja viņu uz lūpām. Pie galda sākās gaviles. Viņš pacēla glāzi.

-   Uz jūsu veselību!

Tad viņš apsēdās. Notvēra Martas skatienu un pasmaidīja it kā ļoti personisku smaidu. Smaidu, kam vajadzēja pavēstīt šiem

divpadsmit pusdienu viesiem, ka viņu starpā ir kaut kas īpašs tāds, kas pieder vienīgi viņiem. Bet tas, ka Annešs mazliet pārspīlē, taču vēl nenozīmē, ka tā nav taisnība. Viņu starpā bija kaut kas īpašs. Kaut kas labs. Viņi bija kopā jau tik ilgi, ka viegli varēja piemirsties visas labās dienas un kopīgie piedzīvojumi. Bija pārvarēti arī mazāk jauki brīži, bet pēc tam viņi kļuva vēl stiprāki. Viņa mīlēja Annešu, patiesi mīlēja. Protams, viņa to mīlēja, jo citādi taču nebūtu piekritusi precēties ar viņu!

Viņa smaids kļuva mazliet saspringts Marta taču varētu izrādīt nedaudz lielāku entuziasmu, mazliet piepalīdzēt viņam tagad, kad viņi bija sapulcējuši savas ģimenes, lai atklātu plānus attiecībā uz laulībām. Vīramāte bija lūgusi atļauju to izdarīt, un Marta nebija spējusi protestēt. Tagad vīramāte piecēlās un piesita pie glāzītes. Likās, it kā istabā būtu ieslēgts klusums. Ne tikai tāpēc, ka viesi gribēja dzirdēt, kas viņai sakāms, bet neviens nevēlējās tikt caururbts no viņas skatiena.

-    Un mēs ļoti priecājamies, ka Marta ir vēlējusies, lai laulības notiktu Svētā Pāvila baznīcā!

Marta tikko spēja apvaldīt klepus lēkmi. Vēlējusies?

-    Kā jums jau zināms, mūsu ģimenes daļa ir katoļticīgie. Un, kaut gan vidējais izglītības un ienākumu līmenis daudzās citās zemēs protestantiem ir augstāks nekā katoļiem, Norvēģijā tā nav. Šeit mēs, katoļi, patiesībā esam elite! Tādēļ laipni lūdzam augstākajā līgā, Marta!

Marta pasmaidīja par šo joku, kaut gan labi zināja, ka tas nebūt nav joks. Viņa dzirdēja, ka vīramātes balss turpina skanēt, bet viņas pašas domas jau bija tālu prom. Tālu prom, jo viņai vajadzēja tikt prom no šejienes. Prom uz citu vietu.

-    Par ko tu domā, Marta?

Viņa sajuta Anneša lūpas pie matiem un uz auss ļipiņas. Viņai izdevās pasmaidīt, jo gribējās sākt smieties. Smieties, jo viņa iztēlojās, ka pieceļas un pastāsta Annešam un visiem pārējiem, ka domājusi par to, kā viņa saulē uz gludas klints guļ slepkavas skavās, bet no fjorda puses viņiem tuvojas negaisa mākonis. Bet tas nenozīmēja, ka viņa nemīl Annešu. Viņa bija devusi jāvārdu. Viņa bija devusi jāvārdu, jo mīl viņu.

35.    NODAĻA

»

-   Vai atceries mūsu pirmo tikšanās reizi? Sīmons jautāja un noglāstīja Elses roku virs segas.

Abi pārējie pacienti palātā gulēja aiz saviem aizslietņiem.

-    Nē! Viņa pasmaidīja, un Sīmons iztēlojās, kā zem apsēja iemirdzas viņas brīnišķīgi skaidrās, zilās acis. Bet tu atceries! Tas ir lieliski, tu varētu pastāstīt vēlreiz!

Un Sīmons nevis vienkārši pasmaidīja, bet klusi iesmējās tā, lai viņa to dzirdētu.

-   Tu strādāji ziedu veikalā Grenlannē. Un es iegāju, lai nopirktu puķes.

-   Vainagu! viņa sacīja. Tev vajadzēja vainagu!

-    Tu biji tik skaista, ka es pacentos, lai saruna būtu ilgāka, nekā vajadzīgs. Kaut ari tu biji pārāk jauna. Bet šīs sarunas laikā arī es pats kļuvu jaunāks! Un nākamajā dienā es ierados nopirkt rozes.

-   Tu gribēji lilijas!

-   Protams. Es gribēju, lai tu domātu, ka tās paredzētas kādam draugam! Bet trešajā reizē es nopirku rozes!

-   Un ceturtajā!

-   Mans dzīvoklis bija tik pilns, ka tikko spēju paelpot!

-   Tās visas bija tev.

-   Tās visas bija tev! Es tās tikai uzglabāju. Pēc tam es uzaicināju tevi uz restorānu. Nekad savā mūžā nebiju tik nobijies!

-   Tu izskatījies tik noskumis, ka nespēju atteikties!

-   Šis triks katru reizi iedarbojas!

-    Nē! viņa iesmējās. Tu biji noskumis! Es redzēju tavas skumjās acis! Nodzīvoto dzīvi. Melanholiju. Un tādām lietām jauna sieviete nespēj pretoties. Saproti?

-   Tu vienmēr esi teikusi, ka tevi piesaistījis mans trenētais ķermenis un spēja klausīties!

-   Nē, tā es neesmu teikusi! Else iesmējās vēl skaļāk, un Sīmons arī pasmējās, priecādamies, ka viņa šobrīd to neredz.

-    Kad pirmajā reizē pirki vainagu, Else klusi ieteicās, tu vispirms uzrakstīji kartīti un kādu brītiņu skatījies uz to, tad aizmeti un uzrakstīji jaunu. Un, kad tu biji aizgājis, es to izņēmu no papīrgroza un izlasīju. Tur bija rakstīts: “Manai mūža mīlestībai.” Tāpēc manī pamodās interese.

-    Ak tā? Vai tev labāk negribējās vīrieti, kurš domā, ka viņa mūža mīlestība stāv viņa priekšā?

-   Es gribēju vīrieti, kurš spēj mīlēt, patiesi mīlēt!

Viņš pamāja ar galvu. Gadu gaitā viņi bija atkārtojuši šos stāstus tik bieži, ka visas replikas bija zināmas no galvas, tāpat arī visas reakcijas un tēlotie izbrīni. Reiz viņi tika zvērējuši stāstīt viens otram visu, absolūti visu, un pēc tam, to izdarījuši un pārbaudījuši, kā otrs uztver patiesību, šie stāsti bija kļuvuši par abu mājas kopīgajām sienām un jumtu.

Viņa cieši paspieda Sīmona roku.

-   Un tu to spēji, Sīmon! Tu spēji mīlēt!

-   Tāpēc, ka tu mani atjaunoji.

-   Tu pats sevi atjaunoji. Tu pārtrauci spēlēt, nevis es!

-   Tu bija manas zāles, Else! Bez tevis…

Sīmons dziļi ieelpoja, cerēdams, ka Else nesadzirdēs trīcēšanu viņa balsī. Viņš nespēja šovakar skart šo tēmu. Viņš nedrīkstēja atkārtot stāstu par savu kaislību uz azartspēlēm un parādu, kurā galu galā bija iesaistījis arī viņu. Viņš bija izdarījis nepiedodamo un, Elsei nezinot, ieķīlājis viņu māju. Un zaudējis. Bet viņa bija piedevusi. Nebija kļuvusi nikna, nebija devusies prom, atstājot viņu vārīties savā sulā vai uzstādot ultimātu. Viņa vienkārši bija noglāstījusi Sīmona vaigu un sacījusi, ka piedod viņam. Viņš bija raudājis kā bērns, un kauna sajūta viņā bija visu izdedzinājusi:

vēlmi sajust dzīvinošo pulsu krustpunktā starp cerību un bailēm, kur viss tiek likts uz spēles un var tikt iegūts vai zaudēts, kur doma par katastrofālo, izšķirošo zaudējumu ir gandrīz gandrīz tikpat uzbudinoša kā doma par laimestu. Tas tiesa toreiz viņš bija apstājies un nekad vairs nebija spēlējis, pat ne uz alu, un tas viņu bija izglābis. Tas bija izglābis viņus. Ari tas, ka viņi izstāstīja viens otram absolūti visu. Apziņa, ka viņam piemit pašdisciplīnas spējas un drosme būt pilnīgi godīgam attiecībā pret citu cilvēku, bija viņu pārvērtusi, tā bija viņu atjaunojusi kā vīrieti un kā cilvēku, jā, varbūt bija pacēlusi viņu pat vairāk nekā tad, ja viņš būtu bijis cilvēks bez nelāgiem ieradumiem. Un varbūt tāpēc viņš policists jau gados neuzskatija katru noziedznieku par absolūti nelabojamu un pretrunā savai milzīgajai pieredzei bija gatavs dot katram cilvēkam vēl vienu iespēju.

-          Mēs esam kā Čārlijs Čaplins un ziedu pārdevēja, Else sacīja.

-   Ja skatās no beigām.

SImons norija siekalas. Aklā ziedu pārdevēja, kura domāja, ka ubags ir bagāts džentlmenis. SImons neatcerējās, kā, taču ubags bija panācis, lai viņa atgūst redzi, un vēlāk izlicies, ka viņu nepazīst, jo bijis pārliecināts, ka meitene, uzzinājusi, kas viņš ir patiesībā, negribēs ar viņu runāt. Bet tad, visu uzzinājusi, viņa to tomēr iemīl.

-   Mazliet izstaipīšu kājas! SImons sacīja un piecēlās.

Koridorā neviena nebija. Brītiņu viņš skatījās uz plāksnīti pie

sienas, kurā mobilais telefons bija pārsvītrots ar sarkanu svītru, tad izņēma savu telefonu un sastādīja vajadzīgo numuru. Daudzi uzskata: ja sūta īsziņu no telefona ar Hotmail adresi, tad policija nevar izsekot numuram, no kura tas sūtīts. Nepareizi. To noskaidrot bija viegli. Likās, ka sirds gatavojas izlēkt no krūtīm, tā sitās jau aiz atslēgas kaula. Nebija neviena iemesla, lai viņš atbildētu. -Jā?

Balss. Svešāda, tomēr tik dīvaini pazīstama kā atbalss no tālas, nē, no tuvas pagātnes. Dēls. SImons bija spiests vairākkārt ieklepoties, līdz balss saites atguva spēju darboties.

-   Man ir jāsatiek tevi, Sonij!

-   Tas būtu jauki…

Jauki? Tomēr viņa balsī nebija ne miņas no ironijas.

-   …bet tik ilgi es šeit nebūšu.

Šeit? Oslo, valstī? Vai šeit, uz zemes?

-   Ko tu darīsi? Sīmons iejautājās.

-   Domāju, ka tu zini.

-   Tu atradīsi un sodīsi tos, kuri pie visa ir vainīgi. Tos, kuru dēļ tu sēdēji. Tos, kuri laupīja dzīvību tavam tēvam. Un tad tu atradīsi kurmi.

-   Man nav daudz laika.

-   Bet es varu tev palīdzēt!

-   Liels paldies, Sīmon, bet labākais veids, kā vari man palīdzēt, ir rīkojies tāpat kā līdz šim!

-   Ak tā? Un kā tas būtu?

-   Neapturi mani!

Iestājās pauze. Sīmons ieklausījās fona skaņās, pēc kurām varētu noteikt, kur puisis atrodas. Dzirdēja klusus, ritmiskus klaudzienus un atsevišķus izsaucienus vai kliedzienus.

-   Domāju, ka tu vēlies to pašu, ko es, Sīmon!

Sīmons norija siekalas.

-   Vai tu mani atceries?

-   Man tagad jāiet.

-   Mēs ar tavu tēvu…

Bet sakari jau bija pārtrūkuši.

-   Paldies, ka varēji atnākt!

-    Viss kārtībā, draugs! Pelle sacīja un atpakaļskata spogulī paskatījās uz puisi. Taksometra šoferim skaitītājs ir ieslēgts aptuveni trīsdesmit procentu robežās no darba laika. Tādēļ gan man, gan manai bilancei ir patīkami, ka piezvanīji! Uz kurieni kungs vēlas braukt?

-   Uz Ullernu.

Pēdējā reizē, kad Pelle bija vedis viņu, tas bija palūdzis vizītkarti. Gadījās, ka pasažieri lūdza vizītkarti, ja bija apmierināti, tomēr nekad nezvanīja. Pārāk viegli varēja izsaukt taksometru caur centrāli vai apturēt uz ielas. Pelle nesaprata, kādēļ šim puisim ievajadzējās tieši viņu, liekot atbraukt no Gamlebīenes uz Kvadratūru, lai uzņemtu viņu pie apšaubāmās Bismarck viesnīcas.

Puisis bija ģērbies lieliskā uzvalkā, un pirmajā brīdī Pelle viņu nepazina. Kaut kas bija citādi. Viņam bija tā pati sarkanā sporta soma un vēl arī diplomāts. Nometot somu aizmugures sēdeklī, tajā kaut kas asi, metāliski nožvadzēja.

-    Fotogrāfijā jūs izskatāties laimīgi, puisis sacīja. Tu tajā esi ar sievu?

-   A, tur? Jā! Pelle atbildēja un juta, ka nosarkst.

Agrāk šo uzņēmumu neviens nebija komentējis. Viņš bija piestiprinājis to kreisajā pusē stūrei, tik zemu, lai neviens klients to neredzētu. Bet Pelli iepriecināja tas, ka šis klients ir ievērojis, ka viņi ir laimīgi. Ka viņš ir laimīgs. Viņš nebija izvēlējies labāko fotogrāfiju no visām, bet gan to, kurā viņa izskatās vispriecīgākā.

-          Šovakar viņa droši vien gatavos kotletes! viņš ieminējās.

-   Pēc tam varbūt izmetīsim kādu līkumu pa Kampenes parku. Tur, augšā, vai zini, šādās karstās dienās ir ellīgi jauka brīzīte!

-   Izklausās labi, puisis noteica. Satikt sievieti, ar kuru kopā vari dzīvot visu mūžu, tā ir laime, vai ne?

-   Jā! Pelle, skatīdamies spogulī, atbildēja. Tā nu tas ir!

Parasti viņš ļāva runāt klientam. Viņam patika iejusties cita dzīvē

šajā īsajā brīdī, kamēr ilga klienta brauciens taksometrā. Bērni un laulības dzīve. Darbs un hipotēka. Uz bridi palūkoties uz kādas ģimenes lielajiem un mazajiem prieciņiem un rūpēm, izvairoties runāt pašam par sevi. Viņš zināja, ka daudziem taksometru šoferiem tas patīk. Bet tagad dīvaini viņu starpā bija radusies tāda kā uzticēšanās. Jā, viņam vienkārši patika sarunāties ar šo jauno vīrieti!

-   Un kā ar tevi? Pelle pajautāja. Vai esi atradis kādu meiteni?

Puisis smaidot papurināja galvu.

-   Nē? Nav nevienas, kura liktu sirsniņai iepukstēties straujāk?

Viņš piekrītoši pamāja.

-   Jā? Tas labi, draudziņ! Un viņai ari.

Puiša galva mainīja kustības asi.

-   Nē? Tikai nesaki, ka meitenei tu nepatīc! Protams, todien, kad stāvēji pie sienas un vēmi, tu neizskatījies īpaši jauki, bet šodien, šajā uzvalkā un…

-   Paldies! puisis noteica. Es baidos, ka nevarēšu viņu dabūt.

-   Kādēļ ne? Vai esi viņai pateicis, ka mīli viņu?

-   Nē. Vai vajadzētu?

-   Visu laiku. Vairākas reizes dienā! Domā par to kā par skābekli tas nepārstāj būt garšīgs! Es tevi mīlu, es tevi mīlu! Pamēģini, tad sapratīsi, ko es ar to domāju!

Aizmugures sēdeklī uz brīdi iestājās klusums. Tad atskanēja klepus.

-   Kā… kā var zināt, ka kāds tevi mīl, Pelle?

-    To vienkārši zina. Tā ir visu sīkumiņu summa, kurus grūti noteikt. Redzi, mīlestība apņem tevi līdzīgi tvaiku mākonim. Tu neredzi atsevišķus pilienus, bet kļūsti silts. Un nosvīsti. Tu kļūsti tīrs! Pelle iesmējās, apmulsis un gandrīz lepns par saviem vārdiem.

-   Un tevi joprojām apņem viņas mīlestība, un tu katru dienu atkārto, ka viņu mīli?

Pellem radās sajūta, ka šie jautājumi nav radušies spontāni, ka puisis bija tos apdomājis un tiem varētu būt kāds sakars ar Pelli un viņa sievas fotogrāfiju. Varbūt viņš bija to ievērojis kādā no diviem pirmajiem viņu braucieniem.

-   Noteikti! Pelle apstiprināja, juzdams, ka kaklā sakāpj kaut kas līdzīgs kamolam.

Viņš skaļi ieklepojās un ieslēdza radio.

Nokļūšana līdz Ullernai prasīja ceturtdaļstundu. Pasažieris lika Pellem nogriezties vienā no ieliņām, kas stiepās augšup pa Ullernoseni starp milzīgām koka ēkām, kuras vairāk atgādināja cietokšņus, nevis vienģimeņu mājokļus. Asfalts pēc lietus jau bija nožuvis.

-   Apstājies šeit, lūdzu!

-   Bet vārti ir tur, tālāk!

-   Te būs labi.

Pelle piebrauca pie trotuāra malas. īpašumu apjoza augsti, balti mūri, nokaisīti ar stikla lauskām. Milzīgā divstāvu ķieģeļu ēka slējās uzkalniņā dārza vidū. No terases mājas priekšā skanēja mūzika, un visi tās logi bija apgaismoti. Dārzā gaismas jūra. Vārtu priekšā stāvēja divi plecīgi vīri melnos uzvalkos. Viens turēja pavadā lielu, baltu suni.

-   Vai dosies uz viesībām? Pelle iejautājās un paberzēja slimo kāju. Reizēm tā iesāpējās.

Puisis papurināja galvu.

-   Es laikam neesmu uzaicināts!

-   Vai pazīsti tos, kuri te dzīvo?

-   Nē, kamēr sēdēju cietumā, man tikai iedeva adresi. Dvīnis. Vai esi par viņu dzirdējis?

-   Nē, Pelle atzinās. Bet, ja tu viņu nepazīsti, tad varu sacīt, ka nav taisnīgi, ja kādam pieder tik daudz! Paskaties uz šo māju! Te ir Norvēģija, nevis ASV vai Saūda Arābija! Mums, kuriem šeit, ziemeļos, ir vienīgi ledusauksti akmeņi, vienmēr ir bijis kas tāds, kā nav citās zemēs: zināma vienlīdzība. Zināms taisnīgums. Un tagad mēs gatavojamies sev atņemt pat to!

No dārza puses atskanēja suņa rējieni.

-   Domāju, ka tu, Pelle, esi gudrs cilvēks!

-   Nu, īsti nezinu. Kāpēc tu sēdēji cietumā?

-   Lai gūtu sev mieru.

Pelle spogulī nopētīja puiša seju. Likās, ka būtu redzējis to kaut kur citur, nevis tikai mašīnā.

-   Brauksim projām! jaunais vīrietis sacīja.

Vēlreiz paskatījies caur priekšējo stiklu, viņš ieraudzīja, ka vīrs ar suni nāk viņiem tuvāk. Abi skatījās uz mašīnu, un abu ķermeņi bija tik ļoti piestūķēti ar muskuļiem, ka tie līgojās.

-    Labi, Pelle sacīja un ieslēdza pagrieziena rādītāju. Uz kurieni?

-   Vai paspēji atvadīties no viņas?

-   Ko?

-   No savas sievas.

Pelle sāka mirkšķināt acis, skatīdamies uz tuvojošos vīru ar suni. Jautājums bija pārsteidzis viņu kā negaidīts sitiens pa vēderu. Viņš vēlreiz paskatījās spogulī uz puisi. Kur viņš bija to jau redzējis? Izdzirda ņurdēšanu. Suns jau bija sagatavojies lēcienam. Pavisam vienkārši viņš bija vedis šo jaunekli jau agrāk, droši vien tāpēc šādas domas. Atmiņas par atmiņām. Arī viņa par tādām bija kļuvusi.

-   Nē. Pelle papurināja galvu.

-   Tātad tā nebija slimība?

-   Nē.

-    Nelaimes gadījums?

Pelle norija siekalas.

-   Jā. Mašīnas avārija.

-   Vai viņa zināja, ka tu viņu mīli?

Pelle pavēra muti, bet saprata, ka nespēs neko pateikt. Tādēļ tikai pamāja ar galvu.

-   Man ļoti žēl, ka viņai nācās šķirties no tevis, Pelle!

Viņš sajuta puiša roku uz sava pleca. Likās, ka no tās izstaro siltums un pārņem viņa krūtis, vēderu, rokas un kājas.

-   Mums vajadzētu braukt, Pelle!

Tikai tagad Pelle apjēdza, ka bija aizvēris acis. Tās atvēris, viņš ieraudzīja, ka vīrs ar suni jau tuvojas mašīnai no sāna. Pelle piedeva gāzi un atlaida sajūgu. Dzirdēja, ka suns sāk nikni riet.

-   Uz kurieni brauksim?

-   Apciemosim kādu cilvēku, kurš ir vainīgs slepkavībā, puisis noteica un pievilka sev tuvāk sarkano somu. Bet vispirms kaut ko nogādāsim.

-   Kam?

Jaunais vīrietis dīvaini skumji pasmaidīja.

-   Tai, kuras fotogrāfiju vēlētos piestiprināt pie savas mašīnas instrumentu paneļa!

Marta stāvēja pie virtuves galda un pārlēja kafiju no vārāmās ierīces termosā. Centās nedzirdēt vīramātes balsi. Mēģināja saklausīt, par ko istabā runā pārējie viesi. Tomēr tas nebija iespējams, jo viņas balss bija tik uzmācīga, tik stingra.

-    Saproti Annešs ir jūtīgs zēns! Daudz jūtīgāks par tevi! No jums abiem stiprākā esi tu! Tādēļ tev vajag…

Pie vārtiem piebrauca un apstājās kāda mašīna. Taksometrs. No tās, turēdams rokā diplomātu, izkāpa vīrietis elegantā uzvalkā.

Martas sirds gandrīz apstājās. Tas bija viņš.

Viņš atvēra vārtiņus un pa īso grants celiņu tuvojās mājas ārdurvīm.

-   Piedod! Marta noteica, skaļi nolika termosu izlietnē un centās izlikties, ka iziet no virtuves bez steigas.

Tie bija tikai daži metri, tomēr, atverot durvis, pirms viņš bija paspējis piezvanīt, Martai bija aizrāvusies elpa.

-    Pie mums ir viesi! pielikusi roku pie krūtīm, viņa izdvesa.

-   Un tevi meklē. Ko tu vēlies?

Viņš raudzījās Martā ar savām nolādēti skaidrajām, zaļajām acīm. Viņam vairs nebija uzacu.

-    Es gribu lūgt piedošanu! viņš sacīja. Klusi, mierīgi. Un gribu iedot tev šo. Tas domāts pansijai.

-   Kas tas ir? viņa jautāja, skatīdamās uz diplomātu viņa rokā.

-   Tas ir remonta veikšanai, kuram jums nepietiek līdzekļu. Vismaz kāda daļa no nepieciešamā…

-   Nē! Viņa pameta skatienu pāri plecam un pieklusināja balsi:

-   Kas ar tevi noticis? Vai tiešām domā, ka pieņemšu tavu asiņaino naudu? Tu esi nogalinājis! Tie auskari, kurus man uzdāvināji… Marta iedegās dusmās, papurināja galvu un juta, ka acīs sariešas sīkas dusmu asariņas. Tie piederēja… sievietei, kuru tu nogalināji!

-    Bet…

-   Ej savu ceļu!

Viņš pamāja ar galvu un atkāpās vienu pakāpienu zemāk.

-   Kādēļ nepastāstīji par mani policijai?

-   Kurš saka, ka nepastāstīju?

-   Kādēļ nepastāstīji, Marta?

Viņa pamīņājās. Dzirdēja, ka istabā tiek pagrūsts krēsls.

-   Varbūt tāpēc, ka gribēju, lai tu man pastāsti, kādēļ nogalināji tos cilvēkus!

-   Vai kaut kas mainītos, ja tu uzzinātu?

-   Es nezinu. Vai mainītos?

Viņš paraustīja plecus.

-  Ja vēlies paziņot par mani policijai, tad šonakt būšu sava tēva mājā. Pēc tam nozudīšu!

-   Kāpēc tu man to saki?

-   Tāpēc, ka vēlos, lai tu nāc man līdzi! Tāpēc, ka es tevi mīlu! Marta atkal samirkšķināja acis. Ko viņš teica?

-   Es mīlu tevi! viņš lēni atkārtoja, it kā izbrīnā izgaršodams savus vārdus.

-   Ak Dievs! Marta izmisumā ievaidējās. Tu taču esi traks!

-   Es tagad iešu.

Viņš pagriezās, lai dotos pie taksometra, kas ar ieslēgtu dzinēju gaidīja.

-   Pagaidi! Kurp tu brauksi?

Viņš mazliet pagriezās un greizi pasmaidīja.

-    Kāds man pastāstīja par skaistu pilsētu kontinentā. Vienam tālu jābrauc, bet…

Šķita, ka viņš grib vēl kaut ko sacīt, un viņa gaidīja. Gaidīja un klusībā lūdzās, lai viņš to pateiktu. Kas tas bija, Marta nezināja, tikai ja viņš pateiktu pareizos, ja pateiktu īstos vārdus, viņa kļūtu brīva. Bet tie bija jāsaka viņam. Viņam bija jāzina, kādi ir šie vārdi.

Bet viņš īsi paklanījās, pagriezās un sāka iet uz vārtiņiem.

Martai gribējās kaut ko uzsaukt viņam nopakaļ, bet ko? Tas bija ārprāts! Idiotiska fantāzija! Tas, kā nebija un nevarēja būt viņas reālajā dzīvē. Reālais bija tur, iekšā, aiz durvīm viesistabā. Viņa aizvēra durvis, pagriezās un ieskatījās tieši Anneša saniknotajā sejā.

-   Paej malā!

-   Anneš, ne…

Viņš pagrūda Martu sāņus, atrāva durvis un izbrāzās ārā.

Marta piecēlās kājās un izgāja uz kāpnēm tieši tajā brīdī, kad Annešs bija panācis viņu un sita pa pakausi. Taču viņš laikam bija dzirdējis Annešu tuvojamies, jo pieliecās, īpatnējā piruetē pagriezās un apkampa Annešu. Tas nikni ieaurojās: “Es tevi nositīšu!” mēģināja atbrīvoties, bet grābiens bija pamatīgs, un viņš kļuva nevarīgs. Un tad tikpat pēkšņi puisis viņu palaida vaļā. Sākumā Annešs izbrīnā paskatījās uz vīrieti, kas stāvēja viņa priekšā ar pasīvi nolaistām rokām. Tad Annešs pacēla roku, lai sistu. Un sita. Pacēla roku jaunam sitienam. Sita. Nevienas skaņas. Tikai dobji dūres sitieni pa miesu un kauliem.

-   Anneš! Marta iekliedzās. Anneš, izbeidz!

Pēc ceturtā sitiena āda uz puiša vaigakaula pārplīsa. Pēc piektā viņš saļima uz ceļiem.

Taksometra durvis atvērās, un šoferis sāka kāpt ārā, bet puisis pacēla roku par zīmi, lai tas neiejaucas.

-   Nolādētais zaķpastala! Annešs iebļāvās. Draņķa pavedējs!

Puisis pacēla galvu it kā lai Annešam būtu labāks leņķis sišanai un pagrieza pret viņu veselo vaigu. Annešs spēra. Puiša galva atsprāga atpakaļ, un viņš, izpletis rokas, nokrita atmuguriski kā futbolists, kurš triumfējoši slīd pa zāli uz ceļiem. Anneša kurpes asā zole laikam bija trāpījusi puiša pierei, jo no gara plīsuma ādā virs pieres sāka plūst asinis. Kad viņa pleci pieskārās grants celiņam un žakete mazliet pavērās, Marta pamanīja, ka Annešs, kurš jau bija gatavs jaunam spērienam, pēkšņi apstājas. Viņš blenza uz bikšu jostu, jo ieraudzīja to pašu, ko viņa. Pistoli. Sudrabaini mirdzošu pistoli, kuras stobrs bija aizbāzts aiz jostas. Tā tur bijusi visu laiku, taču netika izmantota.

Marta uzlika roku uz Anneša pleca. Viņš nodrebēja, it kā būtu pamodies.

-   Ej iekšā! viņa sacīja. Tūlīt!

Viņš apjucis sāka mirkšķināt acis. Tad paklausīja. Pagāja viņai garām un devās uz kāpnēm, kur jau bija sapulcējušies pārējie viesi.

-   Ejiet iekšā! Marta tiem uzkliedza. Tas ir klients no īlas, es visu nokārtošu! Iekšā, visi!

Marta notupās blakus puisim. No pieres gar degunu plūda asinis. Viņš elpoja ar vaļēju muti.

Uzstājīga, pašpārliecināta balss no kāpnēm.

-   Bet vai tas ir nepieciešams, dārgā Marta, tu taču iesi prom no darba tagad, kad jūs ar Annešu…

Marta aizvēra acis un sasprindzināja vēdera muskuļus.

-   Aizver muti un vācies iekšā! Arī tu!

Atvērusi acis, Marta ieraudzīja, ka viņš smaida. Un tad nočukstēja ar asiņainajām lūpām tik klusi, ka viņai nācās pieliekties tuvāk:

-   Viņam taisnība, Marta! Cilvēks tiešām spēj sajust, ka mīlestība attīra!

Tad viņš piecēlās, mirkli salīgojās un, izstreipuļojis pa vārtiņiem, iesēdās taksometrā.

-   Pagaidi! viņa iesaucās un paķēra diplomātu, kas bija palicis uz grants celiņa.

Bet taksometrs jau brauca prom, pretī tumsai uz turieni, kur beidzās villu apbūve.

36.    NODAĻA

>

īvers īversens līgojās uz papēžiem un virpināja pirkstos tukšo Mārtiņi glāzi. Viņš vēroja svētku dalībniekus, kuri grupiņās stāvēja uz baltās, izbalsinātās terases un viesistabā. Tās izmēri līdzinājās vidēji lielai balles zālei, kas mēbelēta pēc tāda cilvēka gaumes izjūtas, kuram nav vajadzības tajā dzīvot. “Interjera arhitekti ar neierobežotu budžetu un ierobežotu talantu,” kā mēdza sacīt Angnēte. Vīrieši bija tērpušies smokingos saskaņā ar norādījumu ielūgumos. Sievietes bija izteiktā mazākumā, taču tas viņu klātbūtni darīja vēl pievilcīgāku. Žilbinoši skaistas, uzbudinoši jaunas, ar interesantām etniskām variācijām. Augsti šķēlumi, atkailinātas muguras un dziļi dekoltē. Elegantas, eksotiskas un importētas. Patiess skaistums vienmēr ir retums. īvers īversens nejustos pārsteigts, ja kāds ievestu istabā sniega leopardu.

-   Izskatās, ka te sapulcējušies pilnīgi visi Oslo finansisti!

-   Tikai tie, kurus tas īpaši nesatrauc, Fredriks Ansgars atbildēja, sakārtoja tauriņu un iedzēra malku no savas GT firmas glāzes. Vai tie, kuri neatrodas savās vasarnīcās.

Nē, īvers īversens nodomāja. Ja tiem ir kādas pretenzijas pret Dvīni, tad tie ir ieradušies pilsētā. Tie neuzdrošinās rīkoties citādi. Dvīnis. Viņš paskatījās uz lielā auguma vīru, kurš stāvēja pie klavierēm. Tā izskats varētu kalpot par ideālu strādnieka modeli padomju propagandas plakātos vai skulptūrām Vīgelanna parkā. Viss viņā bija liels, solīds un precīzs: galva, rokas, plaukstas, kājas. Augsta piere, spēcīgs zods, pilnīgas lūpas. Cilvēks, ar kuru viņš sarunājās, bija korpulents, tā augums vairāk par metru astoņdesmit, bet

blakus Dvīnim tas atgādināja punduri. īvers viņu miglaini atcerējās. Uz vienas acs tam bija apsējs. Noteikti kāds medijos redzēts finansists.

īversens paņēma jaunu Mārtiņi glāzi no paplātes, kuru kāds no oficiantiem iznēsāja pa telpu. Viņš zināja, ka nedrīkst, jo ir jau iereibis. Taču viņam bija vienalga, jo galu galā viņš taču ir sērojošais vīrs. Kaut gan saprata, ka tieši tādēļ nedrīkst, jo varēja sarunāt tādas lietas, ko vēlāk nožēlotu.

-   Vai tu zini, kā Dvīnis ieguva savu iesauku?

-   Jā, esmu dzirdējis šo stāstu, Fredriks atbildēja.

-   Dzirdēju, ka viņa brālis esot noslīcis, bet tas esot bijis nelaimes gadījums.

-   Nelaimes gadījums? Spainī ar ūdeni?

Fredriks iesmējās un ar skatienu pavadīja kādu garām slīdošu tumšādainu skaistuli.

-   Paskaties vien, īvers ieteicās. Pat bīskaps ir ieradies! Interesanti, kā viņš ir nokļuvis tīklā!

-Jā, iespaidīga sabiedrība! Vai tas tiesa, ka viņa labā strādā ari cietuma priekšnieks?

-   Ļauj man sacīt tā: ar to tas nebeidzas!

-   Policija?

īvers neatbildēja.

-   Cik augstu?

-   Tu esi jauns cilvēks, Fredrik, bet, kaut arī atrodies iekšpusē, tomēr neesi tik ļoti piesaistīts viņam, lai nebūtu iespējas atkāpties! Bet, jo vairāk tu zini, Fredrik, jo dziļāk iestiedz! Tici man! Ja es varētu sākt vēlreiz…

-    Un kā ar Soniju Lofthusu? Un Simonu Kefasu? Vai tas tiek risināts?

-   Jā, jā! īvers atbildēja, blenzdams uz tievu, maza auguma meiteni, kas vientuļi sēdēja pie bāra letes. Taizemiete? Vjetnamiete? Tik jauna, skaista un uzposusies! Instruēta. Tik izbijusies un bezpalīdzīga. Tieši tāpat kā Maija. Viņam gandrīz sametās žēl policista. Arī tas tagad bija sagūstīts. Ari tas bija pārdevis savu dvēseli par mīlestību pret jaunu sievieti, un, tāpat kā īveram, viņam būs

jāiepazīst pazemojums. īvers tomēr cerēja, ka paspēs to iepazīt, pirms Dvīnis izdarīs to, kas jādara. Apsteigs Simonu Kefasu. Meža ezeriņš Estmarkā? Varbūt viņam un Lofthusam būs katram savs ezeriņš?

-   Telenor centrāle! Policijas palīdzības dienests!

-   Labvakar, te runā komisārs Sīmons Kefass.

-    Es redzu to pēc numura, no kura tu zvani! Un redzu, ka tu atrodies kaut kur Ullevollas slimnīcas apkaimē.

-    Iespaidīgi! Bet man vajadzētu izsekot citu telefona numuru!

-   Pilnvara ir?

-   Steidzama lieta!

-    Labi. Rīt es par to ziņošu, tad varēsi aprunāties ar policijas advokātu. Vārds un numurs?

-    Man ir tikai numurs.

-   Un tu gribi…?

-   Lokalizēt, kur šis telefons šobrīd atrodas!

-   Mēs varam norādīt tikai aptuvenu vietu. Un, ja telefons netiek lietots, tad var paiet laiciņš, līdz mūsu bāzes stacijas uztver signālus. Tas notiek automātiski vienu reizi stundas laikā!

-   Es varu piezvanīt uz šo numuru, tad saņemsi signālu!

-   Tātad tam nav nozīmes, vai tas cilvēks zina, ka viņu izseko, vai ne?

-   Pēdējās stundas laikā esmu viņam vairākkārt zvanījis, bet tas neatbild.

-   Labi. Pasaki man numuru un tad piezvani viņam! Paraudzīšos, ko varam darīt!

Pelle apstājās uz vientuļā grants ceļa. Kreisajā pusē nogāze virzījās lejup līdz mēnesgaismā mirdzošajai upei. No grants ceļa pāri upei uz šoseju, pa kuru viņi bija atbraukuši, veda šaurs tiltiņš. Labajā pusē pletās druva. Tā līgojās vējā zem melnajiem mākoņiem, kas steidzīgi joņoja debesīs, atgādinot negatīvu fotofilmu no gaišajām vasaras debesīm, kurās tikai pirms dažām stundām bija spīdējusi saule. Mazliet tālāk, mežā, atradās galamērķis liela villa ar baltu žogu.

-   Patiesībā man vajadzētu aizvest tevi uz slimnīcu pie ārsta, lai tas tevi salāpa! Pelle sacīja.

-   Būs jau labi, puisis atteica un nolika lielu naudaszīmi uz roku balsta starp priekšējiem sēdekļiem. Un paldies par kabatlakatiņu!

Pelle paskatījās atpakaļskata spogulī. Puisis bija apsējis lakatiņu ap pieri. Tas bija piemircis ar asinīm.

-   Izbeidz! Es aizvedīšu par velti. Te, Drammenē, noteikti ir kāds dežūrārsts!

-   Varbūt rīt aizbraukšu! puisis noteica un pievilka sev tuvāk sarkano somu. Vispirms man jāierodas vizītē pie šī cilvēka!

-    Vai tas ir droši? Vai neteici, ka viņš esot kādu nogalinājis?

Pelle uzmeta skatienu garāžai, kas bija piebūvēta cieši klāt villai.

Tik daudz vietas, un tomēr nav atsevišķas garāžas! īpašniekam droši vien patīk ēkas amerikāņu stilā. Pelles vecmāmiņa bija dzīvojusi kādā norvēģu ciematā, kurā pat visfundamentālākajiem sapņotājiem par Ameriku bija ne tikai mājas ar galerijām, zvaigžņotie karogi un amerikāņu mašīnas garāžā, bet arī 110 voltu elektrība, kam tie varēja pieslēgt savus mūzikas automātus, tosterus un ledusskapjus, kas nopirkti Teksasā vai mantoti no vectēva Beiridžā Bruklinā.

-   Šovakar viņš nevienu nenogalinās, puisis sacīja.

-   Vienalga, Pelle atbildēja. Vai man pagaidīt? Līdz Oslo ir pusstundu ilgs brauciens, un jauna taksometra izsaukums maksā ļoti dārgi. Es izslēgšu skait…

-   Liels paldies, Pelle! Bet mums abiem būs labāk, ja tu nebūsi liecinieks tam, kas šeit notiks! Saproti?

-   Nē.

-   Labi.

Puisis izkāpa no mašīnas. Apstājās un paskatījās uz Pelli. Pelle paraustīja plecus un sāka braukt. Zem riepām iečirkstējās grants. Ar acīm viņš atpakaļskata spogulī turpināja vērot puisi. Tas bija palicis stāvam. Bet tad pēkšņi, tumšā meža iesūkts, nozuda.

Pelle apturēja mašīnu. Palika tajā sēžam un skatījās spogulī. Nozuda. Tāpat kā viņa.

Bija tik grūti aptvert, ka cilvēki, kuri bijuši tev līdzās, kuri bijuši tavas dzīves sastāvdaļa, var vienkārši izkūpēt gaisā, ka tos nekad

vairs neredzēsi! Vienīgi sapņos. Labajos sapņos, jo sliktajā viņš tos neredzēja. Sliktajā viņš redzēja tikai ceļu un pretimbraucošās mašīnas starmešus. Sliktajā sapnī viņš, Pelle Grāneruds, bijušais daudzsološais rallists, nepaspēja reaģēt, nespēja izdarīt vienkāršos manevrus, kas bija nepieciešami, lai izvairītos no pretējās kustības joslā iebraukuša piedzēruša šofera. Un viņš nevis rīkojās tā kā katru dienu treniņbraucienos, nē, viņš bija sastindzis, jo zināja, ka var zaudēt to vienīgo, ko zaudēt nedrīkst. Ne savu, bet divas viņam piederošās dzīvības. Tās divas, kuras tikko bija paņēmis slimnīcā un kurām bija jākļūst par viņa jauno dzīvi, kas tobrīd sākās. Tēvs. Viņš paspēja būt tēvs trīs dienas. Un, kad pamodās, bija atkal tajā pašā slimnīcā. Vispirms viņam pastāstīja par savainoto kāju. Bija noticis pārpratums, jo nomainījās personāls un jaunā maiņa nebija ieguvusi informāciju, ka viņa sieva un bērniņš ir gājuši bojā. Viņš to uzzināja tikai pēc divām stundām. Viņam bija alerģija uz morfiju droši vien iedzimta un viņš dienām ilgi bija gulējis, ciezdams neaptveramas sāpes un saukdams viņas vārdu. Bet viņa nenāca. Un tā, stundām un dienām ritot, viņš pamazām aptvēra, ka vairs nekad, nekad viņu neredzēs. Viņš turpināja izkliegt viņas vārdu. Tikai tādēļ, lai to dzirdētu. Bērniņam viņi vēl nebija izvēlējušies vārdu. Un Pelle saprata, ka tikai šovakar, kad jaunais puisis bija uzlicis roku viņam uz pleca, viņš sajuta, ka sāpes pilnībā izzudušas.

Pelle joprojām varēja saskatīt vīrieša siluetu baltajā namā. Tas sēdēja pie lielā panorāmas loga, kuram nebija aizkaru. Istabā dega gaisma, un viņš bija labi redzams it kā kādu gaidītu.

īvers ieraudzīja, ka lielais vīrs, paaicinājis sev līdzi cilvēku, ar kuru bija sarunājies pie klavierēm, sāk nākt uz viņa un Fredrika pusi.

-   Viņš grib runāt ar tevi, nevis ar mani! Fredriks nočukstēja un devās prom. Acīmredzot bija nolūkojis sev bārā kaut ko krievisku.

īvers norija siekalas. Cik daudz gadu viņi ar šo lielo vīru bija darbojušies kopā, sēdējuši vienā laivā, dalījušies veiksmē un retajās neveiksmēs, kad, piemēram, pasauli aptverošās finanšu krīzes sekas mazliet skāra norvēģu krastus? Un tomēr… lielajam vīram tuvojoties, viņš joprojām saspringa, gandrīz vai izbijās. Runāja, ka

viņš guļus stāvokli spiežot svaru, kas ir pusotras reizes lielāks par paša svaru. Nevis vienu reizi, bet desmit pēc kārtas! Tomēr viņa biedējošais ārējais izskats bija viena lieta, bet gluži kas cits zināt, ka viņš uztver absolūti visu sacito: katru vārdu un katru intonācijas niansi, ari vai ipaši to, kas netiek izteikts. Turklāt tevi atklāj, protams, ari ķermeņa valoda, sejas krāsa un acu kustības.

-    Nu, īver! atskanēja zemas frekvences dārdoša balss. Kā sviežas? Angnēte. Smagi, jā?

-   Jā gan! lūkodamies pēc oficianta, īvers atbildēja.

-    Gribu, lai tu iepazīsties ar manu paziņu, jo jums ir kaut kas kopīgs! Jūs abi nupat esat kļuvuši par atraitņiem…

Vīrietis ar apsēju uz acs sniedza roku.

-    …un slepkava ir tas pats, lielais vīrs piebilda.

-          Ingve Morsands! vīrietis sacīja un paspieda īvera roku.

-   Jūtu līdzi!

-   Es arī! īvers īversens atbildēja.

Tad, lūk, kādēļ viņš to pazina! Tas bija rēderis, tās sievietes vīrs, kurai tika nozāģēta puse galvas. Vienubrīd policija bija turējusi viņu aizdomās, bet tad nozieguma vietā tika atrasta Sonija Lofthusa DNS.

-    Ingve dzīvo pie Drammenes, lielais paskaidroja. Un tieši šovakar mēs īrējam viņa māju!

-   Ak tā?

-    Mēs ierīkojām tur lamatas. Noķersim to, kurš nogalināja Angnēti, īver!

-    Dvīnis uzskata, ka ir labas izredzes, jo Sonijs Lofthuss šovakar mēģināšot man tur uzbrukt! Ingve Morsands, lūkodamies apkārt, iesmējās. Es saderēju, ka tā nenotiks. Vai tu nevarētu palūgt saviem oficiantiem, lai pasniedz kaut ko stiprāku par šiem Mārtiņi, Dvīni?

-   Tas ir nākamais loģiskais Sonija Lofthusa solis! milzenis sacīja. Par laimi, viņš ir tik sistemātisks un paredzams, ka domāju nauda būs mana!

Lielais vīrs plati pasmaidīja. Balti zobi zem ūsām, gaļīgajā sejā divas šauras acu svītriņas. Viņš uzlika gigantisku roku uz rēdera muguras.

-   Un es gribētu, lai tu vairs nelieto šo iesauku, Ingve!

Rēderis izsmējīgi paskatījās uz viņu.

-   Tu domā Dvīn… ā-ā!

Atvērta mute un izbrīnīta, sastingusi grimase. īvers ieraudzīja, ka lielā vīra pirksti atlaiž tvērienu ap rēdera kaklu. Rēderis noliecās un sāka klepot.

-   Pie tā arī paliksim, vai ne? Milzenis pamāja ar roku uz bāra pusi un uzsita knipi. Dzeramos!

Marta bezmērķīgi bakstīja ar karotīti lāceņu krēmā, ignorēdama vārdus, kas tika veltīti viņai no visām pusēm. Vai šis cilvēks jau agrāk bija viņu aizvainojis? Vai viņš ir bīstams? Augstais Dievs, ja viņš tur dzīvo, tad taču viņa atkal to satiks! Vai tas puisis nevarētu iedomāties ziņot par Annešu policijai par viņa izlēmīgo iejaukšanos, aizstāvot Martu? Šie narkomāni taču ir tik neaprēķināmi! Nē, viņš droši vien bija narkotiku ietekmē un neko neatceras! Kāds tēvocis domāja, ka viņš esot līdzīgs televīzijā rādītajai jaunā vīrieša fotogrāfijai, kuru meklējot par slepkavību. Kā viņu sauc? Vai viņš ir ārzemnieks? Kas ir, Marta, kādēļ tu negribi atbildēt? Tu taču saproti, ka viņa ir devusi klusēšanas zvērestu!

-   Es ēdu lāceņu krēmu! Marta sacīja. Tas ir garšīgs. Arī jums vajadzētu nogaršot! Iešu un atnesīšu vēl.

Virtuvē Annešs nostājās viņai aiz muguras.

-   Es dzirdēju, ko viņš teica! Annešs nošņāca. "Es tevi mīlu”? Viņš bija tas puisis no koridora īlā! Tas, ar kuru tu runājies. Kas starp jums ir?

-   Anneš, ne…

-   Vai jūs mīlējāties?

-   Pietiek!

-   Katrā ziņā viņam ir netīra sirdsapziņa! Citādi viņš būtu izvilcis pistoli! Ko viņš te gribēja? Nošaut mani? Es zvanīšu policijai…

-   Un pastāstīsi, kā tu uzbruki cilvēkam un spēri viņam pa galvu, kaut gan tevi neviens neapdraudēja?

-   Un kurš viņiem pateiks, ka mani neapdraudēja? Tu?

-   Vai arī taksometra šoferis.

-   Tu? Annešs sagrāba viņas roku un iesmējās. Tu gribēji tā sacīt! Tu gribēji nostāties viņa pusē pret savu pašas vīru! Tu draņķa palais…

Viņa izrāvās. Deserta šķīvis nokrita uz grīdas un sašķīda. Istabā bija iestājies klusums.

Marta izgāja koridorā, paņēma savu mēteli un devās uz durvīm. Apstājās. Brītiņu pastāvēja, tad pagriezās un iegāja viesistabā. Paņēma karotīti ar baltā lāceņu krēma paliekām un pabungoja ar to pa notaukotu glāzi. Palūkojās apkārt un secināja, ka tas bijis lieki, jo visu uzmanība jau tā bija pievērsta viņai.

-    Dārgie draugi un radinieki! viņa sacīja. Gribēju pateikt vienīgi to, ka Annešam ir taisnība! Mēs vienkārši nespēsim gaidīt līdz vasarai…

Sīmons nolamājās. Viņš bija apstājies Kvadratūras vidū un pētīja pilsētas kartē sektoru, kuru Telenor sadarbības dienests ar policiju bija uzrādījis kā telefona atrašanās vietu. Par tā telefona, no kura Sonijs Lofthuss bija atsūtījis viņam īsziņu. Tagad Sīmons zināja, ka tas ir uz Helges Sērensena vārda reģistrēts telefons ar karti, ko papildina, maksājot skaidrā naudā. Loģiski viņš izmantoja slimā cietuma uzrauga ID karti.

Bet kur viņš varētu būt?

Sektorā ietilpa tikai daži kvartāli, taču tie bija visbiezāk apdzīvotie kvartāli visā Oslo. Veikali, biroji, viesnīcas, dzīvokļi. Kāds pieklauvēja pie sānu stikla. Sīmons nodrebēja. Pacēla galvu un ieraudzīja spilgti izkrāsotu, tuklu meiteni šortos, ar tādā kā korsetē iespīlētām krūtīm. Viņš papurināja galvu, un meitene, saviebusi seju, devās prom. Sīmons bija piemirsis, ka šis ir visdzīvākais prostitūtu rajons pilsētā un vientuļu vīrieti stāvlaukumā novietotā mašīnā viegli varēja uzskatīt par klientu. Minēts mašīnā, numuriņā uz desmit minūtēm Bismarck vai varbūt stāvot pie Akešhūsas cietokšņa sienas. Viņš bija tur pabijis. Sīmons ar to nelepojās, bet bija laiks, kad viņš bija gatavs samaksāt par nelieliem cilvēciskiem sakariem un par balsi, kas saka: “Es tevi mīlu.” Pēdējais gan ietilpa kategorijā "īpašie pakalpojumi” un izmaksāja papildus divsimt kronas.

Viņš vēlreiz piezvanija un sāka pētīt cilvēkus, kas gāja pa trotuāru, cerot, ka kāds no tiem izņems savu telefonu un tādējādi atklās sevi. Sīmons nopūtās un izslēdza aparātu. Paskatījās pulkstenī. Telefons vismaz atrodas tajā pašā vietā, un tam vajadzētu nozīmēt, ka Sonijs izturas mierīgi un šovakar neplāno nekādas velnišķības. Bet kāpēc Simonām bija sajūta, ka tā tas nav?

Bū sēdēja svešajā viesistabā un skatījās ārā pa lielo panorāmas logu. Aiz muguras bija ieslēgta spēcīga, pret logu pavērsta spuldze tā, lai ārā stāvošais redzētu vienīgi siluetu, nevis sīkas detaļas. Un cerams, ka Sonijam Lofthusam nav skaidra priekšstata par Ingves Morsanda ķermeņa formām. Bū domāja, ka tā, tieši tā bija sēdējis Silvestrs. Labais, dumjais, lojālais, skaļais Silvestrs. Un šis neģēlis bija viņu nogalinājis. Kādā veidā to viņi droši vien nekad neuzzinās. Jo nebūs nekādas pratināšanas, nekādas spīdzināšanas, kurā Bū varētu atriebties un izbaudīt savu atriebību tā, kā viņš varējis izbaudīt Retsina vīnu ar sveķu garšu, ko daudzi necieš, bet Bū tas atgādināja bērnību, Telendosas salu, draugus, viļņu šūpināto laivu, kuras dibenā viņš gulēja, lūkojās mūžīgi zilajās grieķu debesīs un klausījās viļņu un vēja kopīgajās dziesmās. Labajā ausī atskanēja klikšķis.

-   Lejā uz ceļa apstājās un apgriezās kāda mašīna!

-   Vai kāds izkāpa? Bū jautāja.

Skatoties no āra pret gaismu, austiņa, vads un mikrofons bija nesaskatāmi.

-    Nepaspējām ieraudzīt, bet mašīna jau brauc projām. Varbūt bija nepareizi iegriezusies.

-   Okay. Esiet gatavībā!

Bū sakārtoja ložu necaurlaidīgo vesti. Ne tāpēc, ka Lofthuss varētu paspēt izšaut, bet viņš gribēja justies droši. Viņš bija izvietojis divus vīrus dārzā, lai tie notvertu Lofthusu, kad tas ienāks pa vārtiņiem vai pārkāps pāri žogam, un vienu vīru koridorā aiz neaizslēgtajām ārdurvīm. Visi pārējie piekļūšanas ceļi mājai bija cieši noslēgti. Visi šeit bija kopš pieciem un jau sāka nogurt, taču nakts tikai tagad sākās. Bet domas par Silvestru neļaus viņam

aizmigt. Domas par to, ka jānoķer šis nelabais. Jo viņš ieradīsies. Ja ne šonakt, tad rīt vai nākamajā naktī. Bū reizēm bija iedomājies: cik savādi, ka milzenis cilvēks, kurš pats ir tik necilvēcīgs, tik labi izprot cilvēka dabu. To, kādi ir cilvēka instinkti, vājības un iekšējie motīvi, kā ārējais spiediens un bailes liek tiem reaģēt, kā viņš, ieguvis informāciju par cilvēka temperamentu, nosliecēm un inteliģenci, spēj paredzēt viņa nākamo soli apbrīnojami nekļūdīgi jeb kā viņš pats mēdza sacīt sev par lielu vilšanos. Diemžēl milzenis bija pavēlējis puisi nogalināt nekavējoties un nesagūstīt viņu. Tā būtu ātra un pavisam nesāpīga likvidācija.

Saklausījis kādu skaņu, Bū pagrozījās krēslā. Vēl nepagriezies, viņš saprata vienu: viņam nepiemita milzeņa spēja paredzēt, kā šis puišelis rīkosies. Ne toreiz, kad bija atstājis Silvestru, ne arī tagad.

Puisim ap pieri bija asiņains kabatlakatiņš. Viņš stāvēja sāndurvīs, kas no istabas veda tieši uz garāžu.

Kā, pie velna, viņš bija tur iekļuvis, viņi taču bija aizslēguši garāžu? Droši vien pienācis no aizmugures, no meža. Un laikam viena no pirmajām lietām, ko iemācās veikls narkomāns, ir kā atmūķēt aizslēgtas garāžas durvis. Bet tas nebija pats bīstamākais. Bīstamākais bija tas, ka viņš turēja rokā kaut ko tādu, kas ļoti atgādināja Uzi, izraēliešu automātu, kas spļauj ārā 9 x 19 mm svinu ātrāk nekā parasta nāvessoda izpildītāju komanda.

-    Tu neesi Ingve Morsands! Sonijs Lofthuss ieteicās. Kur viņš ir?

-    Viņš ir šeit! pagriezis galvu uz mikrofona pusi, Bū sacīja.

-   Kur?

-   Viņš ir šeit, Bū atkārtoja mazliet skaļāk. Istabā.

Sonijs Lofthuss palūkojās apkārt un, turēdams pirkstu uz automāta mēlītes, tuvojās Bū. Aptverē, šķiet, ir trīsdesmit sešas patronas. Viņš apstājās. Laikam bija ieraudzījis austiņu un vadu ar mikrofonu.

-   Tu runā ar kādu citu! Sonijs teica.

Viņš paspēja vienu soli atkāpties, kad durvis uz koridoru tika atrautas vaļā un pa tām, turot izstieptā rokā pistoli, iedrāzās Stāns. Bū ķērās pie sava Ruger, bet tūlīt izdzirdēja sauso, tarkšķošo Uzi

klepu un panorāmas loga stikla lausku šķindoņu. Pajuka mēbeļu baltais tapsējums, no grīdas parketa pašķīda skaidas. Sonijs, īpaši nemērķēdams, bagātīgi kaisīja lodes. Uzi vienmēr būs pārāks par divām pistolēm, tādēļ gan Bū, gan Stāns metās uz grīdas aiz tuvākajiem dīvāniem. Iestājās klusums. Bū gulēja uz grīdas, ar abām rokām turēdams pistoli gadījumā ja virs dīvāna malas parādīsies puišeļa ģīmis.

-    Stān! viņš uzsauca. Ņem viņu ciet!

Atbildes nebija.

-   Stān!

-   Pats ņem viņu! no dīvāna aizmugures pie otras sienas atsaucās Stāns. Viņam, nolādēts, ir Uzi! Pie velna!

Austiņā iečirkstējās kāda balss:

-   Kas notiek, šef?

Šajā mirklī Bū izdzirda, ka iedarbojas un ar lieliem apgriezieniem sāk strādāt mašīnas motors. Morsands ar savu lielisko 1982. gada Mercedes 280CE Coupe bija aizbraucis uz Oslo, uz svinībām pie Dvīņa, bet sievas mašīna glīta, maza Honda Civic stāvēja garāžā. Bez sievas, jo Morsands bija viņu nogalinājis, bet acīmredzot ar atslēgu aizdedzē. Jādomā, tā šeit, uz laukiem, izrīkojās ar sievām un mašīnām. Vīru balsis ārpusē.

-   Viņš mēģina bēgt!

-   Atveras garāžas durvis!

Bū saklausīja nejauku skaņu, jo kāds slēdza Honda ātrumā. Un motora vaidu, tam slāpstot. Vai šis puišelis bija galīgs nejēga? Ne viņš prata šaut, ne arī braukt ar mašīnu!

-   Ņemiet viņu ciet!

Mašīnas motors atkal iedarbojās.

-   Mēs kaut ko dzirdējām par Uzi…

-   Uzi vai Dvīnis, your choice]

Bū pielēca kājās un metās pie sasistā panorāmas loga. Tieši laikā, lai redzētu, kā mašīna izlido no garāžas. Nube un Jevgeņijs bija nostājušies pie vārtiem. Nube šāva ar savu Beretta bez mitas. Jevgeņijs bija pielicis pie vaiga Remington 870 stobru, kas bija nozāģēts līdz pat aptverei. Pēc katra šāviena viņa ķermenis nodrebēja.

Bū redzēja, kā sašķīst mašīnas priekšējais stikls. Mašīna kāpināja ātrumu. Priekšējais bampers trāpīja Jevgeņijam tieši virs ceļa un uzmeta viņu gaisā. Bū noskatījās, kā tas virpuļo, bet mašīna bez priekšējā stikla to norija, tāpat kā zobenvalis aprij roni. Vieglā mašīna izlauza vārtus un daļu no žoga, nobrauca no šaurā grants celiņa un aizdrāzās tā otrajā pusē pa labības lauku. Nesamazinādama gaitu, tā gaudodama turpināja arties uz priekšu ar pirmo ātrumu, atstājot platu sliedi dzeltenajā, mēnesgaismas pielietajā laukā, tad ar plašu pusloku pagriezās un izkļuva atkal uz grants ceļa. Motors iegaudojās vēl skaļāk, jo šoferis acīmredzot bija izspiedis sajūgu, nesamazinot gāzi. Viņam izdevās ieslēgt otrajā ātrumā. Dzinējs vēlreiz gandrīz noslāpa, bet tad atdzīvojās, un mašīna turpināja drāzties prom pa grants ceļu, kur tā drīz vien pagaisa tumsā, jo tās vadītājs nebija ieslēdzis starmešus.

-    Uz mašīnu! Bū iebļāvās. Mums viņš jānoķer, kamēr nav ticis līdz pilsētai!

Pelle skeptiski nolūkojās pakaļ Honda. Viņš bija dzirdējis šāvienus un redzējis, kā no īpašuma teritorijas izdrāžas Honda Civic un glītais, baltais žogs pajūk uz visām pusēm. Viņš redzēja, kā mašīna lauž sev ceļu pa apstrādāto lauku, kura produkciju bagātīgi subsidē valsts, līdz atkal nokļūst uz ceļa un turpina savu apšaubāmo braucienu. Bija skaidrs, ka braucējs nav nekāds pieredzējis šoferis, taču Pelle atviegloti uzelpoja, kad mēnesgaismā pie stūres aiz izsistā priekšējā stikla pavīdēja asiņainais kabatlakatiņš. Tātad viņš vismaz bija dzīvs!

No mājas puses skanēja kliedzieni.

Klusajā vasaras naktī varēja dzirdēt, ka tiek pielādēti ieroči.

Ierūcās mašīnas motors.

Pellem nebija ne jausmas, kas viņi ir. Puisis viņam bija pastāstījis, ka taisnība tā vai ne tas virs esot kādu nogalinājis. Nogalinājis, varbūt dzērumā pie stūres, un atkal iznācis no cietuma. Pelle nezināja. Viņš zināja vienīgi to, ka pēc mēnešiem un gadiem ilgās sērošanas, lielāko diennakts daļu pavadot pie šīs mašīnas stūres, ir atkal atgriezies tur, kur varēja reaģēt vai sastingt. Izmainīt

debesu ķermeņu kustību vai nedarīt neko. Jauns vīrietis, kurš nevarēja dabūt to meiteni, kuru vēlējās. Pelle ar pirkstu noglāstīja fotogrāfiju līdzās stūrei.

Tad viņš iedarbināja mašīnu un devās pakaļ Honda. Lejup no pakalna, tad uzbrauca uz šaurā tiltiņa. Augšā pakalnā tumsu pāršķēla vairāki mašīnu starmeši. Viņš piedeva gāzi, ieguva paātrinājumu, pagrieza stūri nedaudz pa labi, satvēra rokas bremzi, piespieda un atlaida pedāļus, strauji un muzikāli kā ērģelnieks baznīcā, un ar asu kustību pagrieza stūri pa kreisi. Mašīnas aizmugure izslīdēja, kā bija paredzēts. Apstājusies tā atradās tieši šķērsām ceļam. Pelle apmierināti pamāja ar galvu: viņš nebija pilnībā zaudējis tvērienu! Tad viņš izslēdza aizdedzi, ieslēdza pirmo pārnesumu, pievilka rokas bremzi, pārrāpās pasažiera sēdeklī un, izkāpis no mašīnas, konstatēja, ka abās pusēs no mašīnas līdz tiltiņa margām ir ne vairāk par divdesmit centimetru liela atstarpe. Viegli paspiedis atslēdziņu, Pelle aizslēdza visas durvis un sāka iet uz šosejas pusi. Domāja par viņu, visu laiku tikai par viņu. Ja viņa tagad redzētu! Ieraudzītu, ka viņš spēj paiet. Viņš gandrīz nejuta sāpes kājā, tikai nedaudz piekliboja. Laikam jau ārstiem būs bijusi taisnība. Varbūt pienācis laiks aizmest kruķus.

37.    NODAĻA

>

Pulkstenis rādija divi. Bija pats tumšākais vasaras nakts laiks.

No tuksnesīgā skatu laukuma uzkalniņā virs Oslo Sīmons vēroja lielā, dzeltenā mēness apmirdzēto fjordu.

-   Nu?

Sīmons ciešāk ietinās mētelī, it kā pēkšņi būtu kļuvis auksti.

-   Es mēdzu šurp atvest savu pirmo lielo mīlestību. Pavērot šo skatu. Skūpstīties. Vai zini…

Viņš pamanīja, ka Kāri nepacietīgi mīņājas.

-   Mums nebija citas vietas, kur to darīt. Un daudzus gadus vēlāk, kad biju kopā ar Elsi, arī viņu vedu uz šejieni. Kaut gan mums bija dzīvoklis un divvietīga gulta. Tas likās tik… romantiski un nevainīgi. It kā būtu tikpat ļoti iemīlējies kā toreiz.

-   Sīmon…

Sīmons pagriezās un vēlreiz paskatījās. Policijas mašīnas ar mirgojošajām zilajām bākugunīm, norobežojošās lentes un zilā Honda Civic ar izsistu priekšējo stiklu un cilvēku, kas guļ, maigi izsakoties, nedabiskā leņķī, pasažiera sēdeklī. Te bija daudz policistu. Pārāk daudz. Nepieredzēti daudz.

Tiesu mediķis izņēmuma kārtā bija ieradies notikuma vietā agrāk par Simonu un uzskatīja, ka pēc mašīnas trieciena vīrietim salauztas abas kājas un pāri motora pārsegam tas ticis iemests mašīnā, kurā pret sēdekļa atzveltni pārlauzis sev kaklu. Tiesu mediķim tomēr dīvains likās fakts, ka mirušajam pēc sadursmes ar priekšējo stiklu sejā un galvā nav neviena ievainojuma, līdz Sīmons no sēdekļa apšuvuma pacēla vienu skroti. Sīmons palūdza arī izdarīt analīzi

uz šofera sēdekļa atrastajām asinīm, jo to atrašanās vieta neatbilda ievainojumiem uz līķa kājām.

-   Utad viņš palūdza, lai ierodamies? Sīmons pamāja uz Osmunna Bjēmstada pusi, kurš žestikulēdams sarunājās ar kādu no izmeklētāju grupas.

-   Jā, Kāri sacīja. Jo mašīna ir reģistrēta ar Evas Morsandas vārdu, kura ir viena no Lofthusa slapkavību upuriem, viņš…

-   Aizdomās turamā.

-   Kā, lūdzu?

-   Lofthuss par Morsandas slepkavību tikai tiek turēts aizdomās. Vai par to kāds ir runājis ar Ingvi Morsandu?

-   Viņš saka, ka neko nezinot, šonakt viņš bijis viesnīcā Oslo, un, kad pēdējo reizi mašīnu redzējis, tā stāvējusi viņa garāžā. Drammenes policija uzskata, ka viņa mājā notikusi apšaude. Diemžēl līdz tuvākajam kaimiņam ir tālu, tādēļ liecinieku nav.

Pie viņiem pienāca Osmunns Bjēmstads.

-    Tagad mēs zinām, kas ir šis vīrs pasažiera sēdeklī! Jevgeņijs Zubovs. Sens paziņa. Un Drammenes policija saka, ka grīdas dēļos, vēdekļveidīgi izkliedētas, atrodas 9 X 19 mm Luger lodes.

-    Uzi? Sīmons sarauca uzaci.

-   Kā tev šķiet, ko lai saku presei? Osmunns norādīja pāri plecam.

Pirmie reportieri jau sliecās pāri nožogojumam pie ceļa.

-   To, ko parasti, Sīmons atbildēja. Kaut ko, bet neko!

Bjērnstads smagi nopūtās.

-    Viņi mums uzmācas! Pie velna, mēs taču nevaram strādāt! Es viņus ienīstu!

-   Arī viņiem ir jādara savs darbs, Sīmons sacīja.

-    Vai zini, ka avīzēs viņš jau ir kļuvis par slavenību? Kāri jautāja, noskatīdamās, kā jaunais inspektors dodas pretī jautājumu lietum.

-   Tad jau viņš ir stilīgs izmeklētājs! Sīmons noteica.

-    Ne jau Bjērnstads! Sonijs Lofthuss.

Sīmons izbrīnā paskatījās uz Kāri.

-   Viņš ir slavenība?

-   Tur saka: viņš esot moderns terorists. Esot uzsācis karu pret organizēto noziedzību un kapitālismu. Viņš izcērtot visu to, kas mūsu sabiedrībā ir sapuvis!

-   Viņš pats taču ir noziedznieks!

-   Un tādēļ šis stāsts kļūst vēl pievilcīgāks! Vai avīzes tu nelasi?

-   Nē.

-    Un arī uz telefona zvaniem neatbildi. Mēģināju tev piezvanīt.

-   Biju aizņemts.

-    Aizņemts? Visa pilsēta ir satraukusies par šīm slepkavībām, bet tevis nav ne kabinetā, ne nozieguma vietā! Tev, Sīmon, it kā vajadzētu būt manam šefam!

-   Ziņojums pieņemts. Par ko ir runa?

Kāri dziļi ievilka elpu.

-    Es prātoju. Lofthuss ir viens no ārkārtīgi nedaudzajiem pieaugušajiem cilvēkiem šajā valstī, kuriem nav ne bankas konta un kredītkartes, ne dzīvesvietas. Bet mēs zinām, ka pēc Kalles Farisena slepkavības viņam ir pietiekami daudz naudas, lai varētu dzīvot viesnīcā.

-   Plaza viņš samaksāja skaidrā naudā.

-   Tieši tā! Tādēļ es pārbaudīju viesnīcas. No divdesmit tūkstošiem cilvēku, kuri katru nakti pārnakšņo Oslo viesnīcās, tikai aptuveni sešsimt cilvēku norēķinās ar skaidru naudu!

Sīmons paskatījās uz Kāri.

-   Vai vari noskaidrot, cik daudzi no šiem sešiem simtiem ir apmetušies Kvadratūrā?

-   Jā! Te tev būs viesnīcu saraksts! Viņa izņēma no žaketes kabatas salocītu papīra lapu. Kādēļ?

Ar vienu roku paķēris izrakstu, ar otro Sīmons uzlika brilles, tad atlocīja lapu un pārlaida acis adrešu sarakstam. Viena viesnīca. Divas. Trīs. Sešas. Un vairākās no tām, īpaši lētajās viesnīcās, daudzi klienti bija maksājuši skaidrā naudā. Tomēr bija pārāk daudz nosaukumu. Un dažu no lētākajām te vispār nebija.

Sīmons pēkšņi pārtrauca lasīšanu.

Lētās.

Sieviete, kura bija pieklauvējusi pie sānstikla. Mīlētāju tikšanās mašīnā, pie cietokšņa vai… Bismarck. Pilsētas publiskais nams. Kvadratūras vidū.

-   Es vaicāju: kādēļ?

-   Turpini strādāt šajā virzienā! Man jāiet!

Sīmons sāka iet uz mašīnas pusi.

-    Pagaidi! Kāri iesaucās un aizšķērsoja viņam ceļu. Tagad neaizej! Kas notiek?

-   Notiek?

-   Tu šeit izpildi kaut kādu solo numuru. Tā nevar darīt!

Kāri atbīdīja no sejas matu šķipsnu.

Tagad Sīmons ievēroja, ka ari viņa ir nogurusi.

-   Es nezinu, par ko te ir runa, viņa sacīja. Vai nu tu gribi tikt galā viens un savas karjeras beigās kļūt par varoni, vai arī gribi būt labāks par Bjēmstadu un KRIPOS. Bet tā nevar, Sīmon! Šī lieta ir pārāk liela, lai līdzinātos pieaugušu puišu sacensībām kurš tālāk aizčurās!

Sīmons ilgi skatījās uz Kāri, līdz beidzot lēni pamāja ar galvu.

-   Varbūt tev taisnība. Bet varbūt man ir citi iemesli, nevis tie, par kuriem tu domā!

-   Tad tev ir jāpastāsta man, kas tie par iemesliem!

-   Nevaru, Kāri! Tev vienkārši man jāuzticas!

-   Kad bijām pie īversena, tu teici, lai pagaidu ārpusē, jo gatavojoties pārkāpt reglamentu. Es negribu pārkāpt nevienu reglamentu, Sīmon! Es tikai vēlos darīt savu darbu. Tādēļ, ja neizstāstīsi man, kas tas ir… Viņas balss ietrīcējās. Tiešām nogurusi, Sīmons nodomāja.

-   Tad man nāksies iet pie cita priekšnieka un pastāstīt, kas notiek!

Sīmons papurināja galvu.

-   Nedari to, Kāri!

-   Un kādēļ ne?

-    Tādēļ. Sīmons notvēra Kāri skatienu un nelaida to vaļā.

-   Tādēļ, ka kurmis joprojām vēl eksistē. Dod man divdesmit četras stundas laika! Lūdzu!

Sīmons negaidīja viņas atbildi. Nebūtu nekādas starpības! Tādēļ pagāja viņai garām un devās uz mašīnu. Juta sev mugurā vērstu viņas skatienu.

Lejupceļā no Holmehkollenes pakalniem SImons atskaņoja īso telefona sarunu ar Soniju. Ritmiskie trokšņi. Pārspīlēti skaļie kliedzieni. Plānās publiskā nama Bismarck sienas. Kā viņš bija spējis neatpazīt šīs skaņas?

Sīmons noraudzījās uz puisi, kas sēdēja reģistratūrā un pētīja viņa ID karti. Bija pagājuši tik daudzi gadi, taču Bismarck nekas nebija mainījies. Izņemot šo puisi: toreiz viņa te nebija. Nu labi.

-   Jā, es taču redzu, ka tu esi policists, bet man nav nekāda visu klientu reģistrācijas žurnāla, ko varētu tev parādīt!

-   Viņš izskatās šādi! Sīmons sacīja un nolika uz letes fotogrāfiju.

Puisis to nopētīja. Vilcinājās.

-    Pretējā gadījumā mēs izdarīsim kratīšanu un aizvērsim šo žurku caurumu! Sīmons piedraudēja. Kā tev šķiet, ko teiks tavs tēvs, ja iznīcināsi viņa bordeli?

Līdzība bija acīm redzama, un Sīmons ievēroja, ka ir trāpījis mērķī.

-   Viņš dzīvo otrajā stāvā. Istabā divi sešpadsmit. Iesi…

-   Ceļu es atradīšu. Iedod atslēgu!

Puisis vēlreiz saminstinājās, izvilka atvilktni, no liela saišķa nokabināja atslēgu un iedeva to Simonām.

-   Bet mēs nevēlamies nekādu troksni!

Sīmons pagāja garām liftam un lieliem soļiem sāka kāpt augšup pa kāpnēm. Ejot pa koridoru, ieklausījās. Pašlaik valdīja klusums. Pie 216. numura viņš izņēma savu Glock un uzlika pirkstu uz dubultās mēlītes. Cik vien klusi spēdams, iebāza atslēgu slēdzenē un pagrieza. Turēdams pistoli labajā rokā, nostājās pie durvīm un ar kreiso tās atvēra. Izskaitīja līdz četri un, ātri ielūkojies istabā, tūlīt atrāva galvu atpakaļ. Uzelpoja.

Iekšā bija tumšs, taču aizkari nebija aizvilkti un gaismas tajā pietika, lai Sīmons saskatītu gultu.

Tā bija saklāta un tukša.

Viņš iegāja. Pārbaudīja vannasistabu. Zobu birstīte un zobu pasta.

Sīmons atgriezās istabā un, neieslēdzot gaismu, apsēdās gluži liekajā krēslā pie sienas.

Paņēma telefonu un sastādīja numuru. Kaut kur istabā atskanēja pīkstieni. Sīmons atvēra drēbju skapi. Uz diplomāta gulēja telefona aparāts, kura displejā izgaismojās viņa paša telefona numurs.

Sīmons izslēdza zvanu un atkal ieslīga krēslā.

Puisis apzināti nebija paņēmis līdzi telefonu, lai viņu neizsekotu, bet diezin vai bija rēķinājies ar to, ka kāds to varētu atrast tik biezi apdzīvotā rajonā kā šis.

Sīmons ieklausījās tumsā. Ieklausījās pulkstenī, kas tikšķināja pēdējās minūtes.

Markuss vēl negulēja un tādēļ ieraudzīja, ka pa ielu tuvojas Dēls.

Markuss bija vērojis dzelteno māju kopš brīža, kad pirms vairākām stundām tajā iegāja viņš tas otrais. Viņš pat neizģērbās, jo vēlējās būt gatavībā.

Viņš pazina pa kluso, naksnīgo ielu ejošā Dēla gaitu. Ejot garām ielu laternām, to gaismas ik reizes viņu it kā noglāstīja. Viņš likās noguris: varbūt tālu bija nācis, jo mazliet grīļojās. Markuss notvēra viņu binoklī. Dēls bija ģērbies uzvalkā un spieda roku pie sāna. Piere apsieta ar sarkanu kabatlakatiņu. Vai uz sejas viņam būtu asinis? Vienalga, viņš ir jābrīdina! Markuss piesardzīgi atvēra savas guļamistabas durvis, nolavījās lejup pa kāpnēm, uzvilka kājās kurpes un pa reto zālīti metās prom pa pagalmu.

Dēls viņu pamanīja un apstājās pie savas mājas vārtiem.

-   Labvakar, Markus! Vai tev tagad nevajadzētu gulēt?

Mierīga, maiga balss. Izskatījās, it kā viņš būtu bijis karā, taču

runāja tā, it kā stāstītu vakara pasaciņu. Markuss iedomājās, ka tad, kad būs pieaudzis un vairs nebaidīsies, arī viņš gribētu runāt tādā balsī.

-   Vai tev sāp?

-    Braucot ar mašīnu, man kaut kas trāpīja. Dēls pasmaidīja. -Nav nekā bīstama.

-   Tavā mājā kāds ir!

-          Ak tā? Dēls noteica un paskatījās uz tumšajiem logiem.

-   Policija vai laupītājs?

Markuss norija siekalas. Televīzijā viņš bija redzējis fotogrāfiju. Bet bija dzirdējis ari mātes sacīto, ka neesot jābaidās, jo viņš aiztiekot tikai sliktos cilvēkus. Un tviterī daudzi viņu atbalstīja, rakstīdami, lai cūkām ļaujot piebeigt cūkas un ka pretīgi kukaiņi nogalina vēl pretīgākus kukaiņus.

-   Domāju, ka neviens no tiem.

-   Lūk, kā?

Marta pamodās, jo istabā kāds ienāca.

Viņa bija sapņojusi. Par sievieti bēniņos. Par bērniņu. Par to, ka viņa redz bērniņu, ka tas ir dzīvs, ka visu laiku ir bijis tur, ieslēgts pagrabā, kur visu laiku raudājis un gaidījis, līdz to izlaidīs ārā. Un tagad tas bija ārā. Viņš bija šeit.

-   Marta?

Viņa balss, viņa mierīgā, patīkamā balss skanēja savādi.

Viņa pagriezās gultā un paskatījās uz viņu.

-   Tu teici, ka es varot atnākt! viņa sacīja. Neviens neatvēra, bet es taču zināju, kur atrodas atslēga, tādēļ…

-   Tu atnāci.

Viņa pamāja ar galvu.

-   Es ienācu šajā istabā. Ceru, ka viss kārtībā.

Viņš tikai pamāja un apsēdās uz gultas malas.

-   Matracis gulēja uz grīdas, viņa sacīja un izstaipījās. Starp citu, kad grasījos nolikt to vietā, no gultas dibena nokrita kāda grāmata. Es noliku to uz galda.

-   Tā?

-   Ko matracis darīja uz…

-   Es zem tā slēpos, nenovēršot skatienu, viņš atbildēja. Kad rausos ārā, tad vienkārši atstāju to guļam uz grīdas. Kas tev tur ir?

Viņš pacēla roku, kuru lidz šim bija turējis piespiestu pie sāna, un pieskārās Martas ausij. Viņa neatbildēja, ļāva pataustīt auskariņu. Vēja brāzma sašūpoja aizkarus, ko viņa bija atradusi kādā kastē un piekārusi pie loga. Istabā ielauzās mēnesgaismas stariņš un apspīdēja viņa roku un seju. Marta sastinga.

-   Nav tik ļauni, kā izskatās! viņš secināja.

-   Nē, ne jau skramba pierē! Tu asiņo pavisam citā vietā! Kur?

Viņš pavēra žaketi un parādīja. Krekla labā puse bija piesūkusies

ar asinīm.

-   Kas tas ir?

-   Lode. Trāpīja sānā un izgāja cauri. Nav bīstami, tikai mazliet asiņo, drīz pāries…

-   Klusu! viņa iesaucās, nometa segu, satvēra viņu aiz rokas un aizveda uz vannasistabu.

Nepievērsdama uzmanību tam, ka viņš redz viņu apakšveļā, Marta parakņājās aptieciņas skapītī. Atrada divpadsmit gadus vecu Pyrisept, divus marles rullīšus, vati, mazas šķērītes un bandāžu. Tad piespieda viņu izģērbties līdz jostasvietai.

-    Kā redzi, esmu tikai mazliet atbrīvojies no ribu taukiem! Viņš pasmaidīja.

Marta bija redzējusi sliktākus gadījumus. Bija redzējusi arī labākus. Viņa iztīrīja ievainojumu, piespieda vati abiem caurumiem, kur lode bija iegājusi un izgājusi ārā. Tad apsēja ap vidukli bandāžu. Pēc tam noņēma kabatlakatiņu no sarecējušajām asinīm uz pieres. No skrambas tūlīt sāka sūkties svaigas asinis.

-   Vai tavai mātei kaut kur ir šūšanas piederumi?

-   Man nevajag…

-   Es teicu klusu!

Lai savilktu rētas maliņas, Martai vajadzēja četrus dūrienus un četras minūtes laika.

-   Es redzēju koridorā diplomātiņul viņš ierunājās, kamēr Marta pārsēja viņam galvu.

-   Tā nav mana nauda. Un pašvaldība ir piešķīrusi remontam pietiekami daudz līdzekļu, tādēļ paldies! Viņa nostiprināja apsēja galu un noglāstīja viņam vaigu. Tā, tagad vajadzētu…

Viņš noskūpstīja Martu. Uz lūpām. Tad atlaida.

-   Es tevi mīlu!

Un noskūpstīja vēlreiz.

-   Es tev neticu! Marta atbildēja.

-   Tu netici, ka es tevi mīlu?

-   Es neticu, ka esi skūpstījis citas meitenes! Tu skūpsties slikti!

Viņa smiekli lika iemirdzēties acīm.

-   Man bija ilgs pārtraukums. Kā bija tagad?

-   Nebaidies, ka nekas nesanāks. Vienkārši ļauj tam notikt. Skūpsties slinki!

-   Slinki?

-   Kā miegaina, mīksta anakonda. Šādi!

Marta piesardzīgi, ar abām rokām saņēma viņa galvu un pietuvināja savas lūpas viņa mutei. Un pēkšņi viņai galvā iešāvās doma, cik tas viss ir brīnumaini dabiski, ka viņi ir kā divi bērni, kas interesanti, bet nevainīgi rotaļājas. Ka viņš uzticas viņai. Ka viņa uzticas viņam.

-   Vai saproti? viņa čukstēja. Vairāk lūpu, mazāk mēles!

-   Vairāk sajūga, mazāk gāzes?

Viņa iespurdzās.

-   Tieši tā! Vai iesim uz gultu?

-   Kas tur notiks?

-   Redzēsim. Kā jūtas sāns? Vai tas izturēs?

-    Izturēs ko?

-   Neizliecies par muļķi!

Viņš vēlreiz viņu noskūpstīja.

-   Vai esi droša?

-   Nē. Tādēļ, ja gaidīsim pārāk ilgi…

-   Iesim uz gultu!

Rovers piecēlās un vaidēdams iztaisnoja muguru. Savā aizrautībā viņš nebija pamanījis, ka ķermenis gluži notirpis kā tajās reizēs, kad mīlējās ar Janni, kura laiku pa laikam ienāca pārbaudīt, “ar ko viņš nodarbojas”. Viņš bija mēģinājis paskaidrot, ka starp uzgriežņu skrūvēšanu motociklam un viņas skrūvēšanu ir zināma līdzība: varēja skrūvēt un skrūvēt, nejūtot ne sāpošos muskuļus, ne laiku. Bet, kad esi beidzis, iestājas payback time'. Viņai šis salīdzinājums bija paticis. Bet Janne bija un palika Janne.

1 Atmaksas brīdis. (Angļu vai)

Rovers noslaucīja rokas. Darbs bija galā. Kā pēdējo Harley-Davidson mocim viņš bija pieskrūvējis jauno gāzu izplūdes cauruli. Tas bija tikai kā punkts uz “i”. Tāpat kā klavieru skaņotājs noskaņo klavieres. Patiesībā nav svarīgi, ka no izplūdes caurules un gaisa filtra var iegūt divdesmit zirgspēku papildu jaudu, jo visi taču zināja, ka izplūdes caurule šeit vispirms runa ir par skaņu. Vajadzēja iegūt patīkami rūcošu, sulīgu basu, tādu, kas nelīdzinās nekam citam, ko Rovers bija dzirdējis. Protams, viņš varēja kaut tūlīt pagriezt aizdedzes atslēgu un ieklausīties motora mūzikā, lai pārliecinātos par to, ko jau zināja. Vai arī viņš varēja pietaupīt sev šo dāvanu līdz nākamās dienas rītam. Janne mēdza sacīt, ka nekad nevajagot atlikt kaut ko labu, jo neesot nekādas garantijas, ka nodzīvošot vēl vienu dienu. Droši vien tā Janne bija kļuvusi par Janni.

Rovers ar lupatu noslaucīja eļļu no pirkstiem un iegāja sētas puses istabā nomazgāt rokas. Paskatījās spogulī. Melnas svītras uz sejas un zelta zobs. Kā parasti, viņš sajuta, ka tagad, pabeidzot darbu, rodas citas vajadzības: paēst, iedzert, atpūsties. Tas bija vislabākais. Bet pēc tādiem darbiem kā šis tūlīt iestājas arī savāds tukšums: “Ko tālāk? Kāda tam visam jēga?" Viņš atvairīja šīs domas un paskatījās uz silto, no krāna tekošo ūdeni. Nodrebēja un aizgrieza krānu. Skaņa bija nākusi no garāžas. Janne? Tagad?

-   Es tevi milu! Marta teica.

Vienu mirkli viņš bija apstājies abi aizelsušies, sasvīduši, piesarkuši -, notrauca sviedrus no viņas krūtīm ar palagu, ko viņa bija norāvusi no matrača, un teica, ka tie varētu atnākt šurp, ka te ir bīstami. Un viņa bija atbildējusi, ka tagad, kad ir izlēmusi, viņu neesot nemaz tik viegli iebaidīt. Un ka viņa, starp citu, jo tagad noteikti vajagot parunāt viņu mīlot.

-   Es tevi mīlu!

Un viņi turpināja.

-    Viena lieta ir pārstāt apgādāt mani ar ieročiem, vīrietis sacīja un novilka no rokas plānu cimdu. Tā bija lielākā plauksta,

kādu Rovers jelkad bija'redzējis. Bet pavisam kas cits, ja apgādā manu ienaidnieku, vai ne?

Rovers nemēģināja atbrīvoties. Viņu turēja divi vīri, bet trešais, pavērsis pistoli pret Rovera pieri, stāvēja blakus lielajam vīram. Šo pistoli Rovers ļoti labi pazina, jo pats bija to modificējis.

-   Iedot puišelim Uzi ir apmēram tas pats, kas atsūtīt man vizītkarti, kurā tu lūdz mani vākties prom uz elli! Vai to tu gribēji? Aizsūtīt mani uz elli?

Rovers būtu varējis atbildēt. Pateikt, ka, spriežot pēc tā, kas viņam zināms par Dvīni, varbūt no turienes viņš ir ieradies?

Tomēr viņš to nedarīja. Viņš gribēja vēl mazliet padzīvot. Vēl dažas sekundes.

Viņš skatījās uz motociklu milzenim aiz muguras.

Jannei bija taisnība. Vajadzēja moci iedarbināt. Aizvērt acis un ieklausīties. Būtu sagādājis sev mirkli baudas. Fakts ir tik acīmredzams, ka liekas pat banāls, un tomēr tik neaptverams, ka, tikai stāvot uz robežas, cilvēks saprot, cik lielā mērā tas ir banāls: vienīgā garantija, kas cilvēkam ir, tā ir garantija, ka tam jāmirst.

Vīrietis nolika cimdus uz darba galda. Tie atgādināja lietotus prezervatīvus.

-   Paskatīsimies… viņš iesāka un pārlaida skatienu pie sienām sakārtajiem darbarīkiem. Pavērsa pret tiem rādītājpirkstu un zemā balsī sāka skaitīt: Oliņ, boliņ…

38.    NODAĻA

>

Ārā bija sākusi aust gaismiņa.

Marta gulēja, cieši piespiedusies Sonijam. Dzirdēja, ka mainās viņa vienmērīgās elpas ritms, taču acis joprojām palika aizvērtas. Viņa pārlaida plaukstu Sonija vēderam un pamanīja vieglu smaidu uz viņa lūpām.

-   Labrīt, lover boy\ viņa nočukstēja.

Viņš plati pasmaidīja, bet, mēģinādams pagriezties uz Martas pusi, saviebās.

-   Vai sāp?

-   Tikai sānā. Viņš ievaidējās.

-   Tur vairs neasiņo. Naktī es vairākas reizes pārbaudīju!

-   Ko? Tu atļaujies vaļības, kamēr es guļu? Sonijs noskūpstīja viņu uz pieres.

-    Manuprāt, arī tu, Lofthusa kungs, naktī biji mazliet nepieklājīgs!

-   Atceries, ka man tā bija pirmā reize! viņš iebilda. Es nezinu, kas ir vaļība un kas nav!

-   Tu skaisti melo! Marta sacīja.

Viņš sāka smieties.

-   Es mazliet padomāju, Marta piebilda.

-Jā?

-   Dosimies prom! Dosimies prom tūlīt pat!

Sonijs neatbildēja, bet Marta juta, ka viņa ķermenis pēkšņi sastingst. Acīs viņai sariesās asaras, negaidīti un strauji, kā no pārrauta aizsprosta. Sonijs pagriezās un apskāva Martu.

<>

Gaidīja, līdz viņa nomierinās.

-   Ko tu viņiem pateici? viņš jautāja.

-   Es pateicu, ka mēs ar Annešu nespējam gaidīt līdz vasarai! viņa iešņukstējās. Ka mēs gribam šķirties tagad. Ka vismaz es tā gribu. Un tad aizgāju. Izgāju tieši uz ielas. Skrēju prom pa ielu. Apturēju taksometru. Redzēju, ka viņš skrien man pakaļ kopā ar savu nolādēto māti! Viņa skaļi iesmējās, tad sāka atkal raudāt.

-    Piedod! viņa elsoja. Es esmu tik… tik dumjai Ak Dievs! Ko gan es te daru?

-   Tu mīli mani! Sonijs klusi iečukstēja viņas matos. To tu te dari!

-   Un? Kurš grib mīlēt tādu, kurš nogalina cilvēkus un dara visu, lai pats tiktu nogalināts, un kuru arī nogalinās? Vai zini, kā tevi dēvē tīklā? “Buda ar zobenu”! Viņi ir intervējuši bijušos ieslodzītos, un tie uzskata tevi par tādu kā svēto. Viņa izslaucīja asaras no acīm. Domāju, ka tu esi tikpat mirstīgs kā visi pārējie, kuri īlā ir nākuši un gājuši!

-   Mēs nozudīsim.

-   Ja nozudīsim, tad tas jādara tūlīt!

-   Ir vēl divi, Marta!

Viņa papurināja galvu. No acīm atkal sāka birt asaras, un viņa bezspēcīgi iegrūda Sonijam krūtīs dūri.

-    Vai tu nesaproti, ka ir jau par vēlu? Viņi tevi meklē! Visi!

-    Ir atlikuši vairs tikai divi. Tas, kurš izlēma, ka mans tēvs ir jānogalina, pasniedzot visu tā, it kā viņš būtu kurmis. Un kurmis. Tad dosimies projām.

-   Atlikuši tikai divi? Tu nogalināsi tikai divus cilvēkus un tad bēgsi? Vai tev tas šķiet tik viegli?

-   Nē, Marta! Man nav viegli. Nevienu nebija viegli nogalināt! Un tā nav taisnība, ja saka: kļūst aizvien vieglāk! Bet man tas jādara, es nevaru citādi!

-   Vai tu tiešām domā, ka izdzīvosi?

-   Nē.

-   Nē?

-   Nē.

-   Nē! Bet, Jēzus vārdā, kādēļ tad tu runā…

-   Tādēļ, ka izdzīvošana ir vienīgais, ko ir iespējams plānot.

Marta apklusa.

Sonijs noglāstīja viņas pieri, vaigu, kaklu. Tad sāka stāstīt. Klusi un lēni, it kā gribētu būt pārliecināts, ka katrs viņa izvēlētais vārds ir īstais.

Viņa klausījās. Viņš izstāstīja par bērnību. Par tēvu. Par laiku, kad viņš nomira, un tad par visu, kas notika pēc tam.

Viņa klausījās un saprata. Klausījās un nespēja saprast.

Kad Sonijs bija beidzis stāstīt, caur aizkaru spraugu istabā ielavījās saules stariņš.

-    Vai tu dzirdi pats sevi? Marta nočukstēja. Vai dzirdi, ka tas viss ir ārprāts?

-   Jā, viņš atbildēja. Bet tas ir vienīgais, ko varu darīt!

-    Vienīgais, ko tu vari darīt, ir nogalināt daudzus cilvēkus?

Sonijs nopūtās.

-   Vienīgais, ko vēlējos, gribēju būt līdzīgs tēvam. Kad izlasīju vēstuli par tēva pašnāvību, viņš izzuda. Un reizē ar tēvu pazudu arī es. Bet vēlāk cietumā kad uzzināju patiesību par to, ka viņš ziedojis savu dzīvību manis un manas mātes dēļ, es piedzimu no jauna.

-   Piedzimi, lai darītu… šo?

-   Es būtu vēlējies, kaut visu varētu vērst citādi.

-    Bet kāpēc? Lai ieņemtu sava tēva vietu? Lai dēls… viņa samiedza acis un izspieda pēdējās asaras, apsolot sev, ka tās tiešām būs pēdējās, …izdarītu to, ko nespēja viņa tēvs?

-   Viņš izdarīja to, kas viņam bija jādara. Man jāizdara tas, kas ir jādara man. Viņš uzņēmās vainu mūsu dēļ. Kad būšu ticis galā ar šo, tad būšu beidzis. Apsolu! Viss būs labi!

Marta ilgi nolūkojās Sonijā.

-   Man jāpadomā, viņa beidzot sacīja. Paguli!

Sonijs iemiga, bet Marta palika nomodā. Tikai tad, kad ārā sāka vīterot putniņi, arī viņa iesnaudās. Tagad viņa droši zināja.

To, ka viņa ir traka.

Ka ir kļuvusi traka tajā mirklī, kad viņu ieraudzīja.

Bet to, ka ir kļuvusi tikpat traka kā Sonijs, Marta saprata tikai tad, kad ieslēdzās šeit, atrada uz virtuves galda Angnētes īversenas auskariņus un pielika tos sev.

Marta pamodās no bērnu klaigām, kuri uz ielas rotaļājās. No to priekpilnajiem spiedzieniem. No mazo kājiņu dipoņas. Viņa iedomājās par nevainību, kas iet roku rokā ar nezināšanu. Par izpratni, kas nekad nepadara visu skaidrāku, bet tikai sarežģī. Sonijs gulēja viņai blakus tik klusi, ka uz mirkli viņa iedomājās: varbūt viņš jau ir miris. Marta noglāstīja viņa vaigu. Sonijs kaut ko nomurmināja, taču nepamodās. Kā gan vajāts cilvēks spēj tik mierīgi gulēt? Taisna cilvēka miegs. Tādam, protams, viņam ir jābūt.

Marta izslīdēja no gultas, apģērbās un nokāpa lejā uz virtuvi. Atrada maizi, nedaudz sulas un kafiju, vairāk neko. Saldētavā, uz kuras vāka viņa pagrabā bija sēdējusi, Sonijam varbūt bija sasaldēta pica vai kaut kas cits. Viņa nokāpa pa pagraba kāpnēm un pavilka saldētavas durvju rokturi. Aizslēgta. Pārlaidusi telpai skatienu, Marta pamanīja sienā iedzītu naglu, uz kuras karājās atslēdziņa ar nesalasāmu birku. Viņa nokabināja atslēdziņu un iebāza to slēdzenē. Pagrieza. Voilа! Viņa pacēla vāku, noliecās, sajuta uz krūtīm un kakla spēju aukstuma elpu, skaļi iekliedzās un ļāva vākam nokrist atpakaļ. Tad pagriezās un, atspiedusi muguru pret saldētavu, sakņupa.

Smagi elpodama caur degunu, viņa tupēja zemē, mēģinādama atvairīt ieraudzīto skatu: uz viņu bija skatījies līķis ar baltu, vaļēju muti un ledus kristāliņiem skropstās. Pulss Martai sitās tik strauji, ka noreiba galva. Viņa ieklausījās savā sirdī. Un balsīs.

Tās bija divas.

Viena balss kliedza ausī, ka viņa ir traka, ka viņš ir traks, ka viņš ir slepkava un viņai nekavējoties vajag skriet augšup pa šīm kāpnēm un ārā pa durvīm, prom!

Otra balss sacīja, ka šis līķis ir tikai fiziska izpausme tam, ko viņa jau zināja un bija pieņēmusi. Jā, viņš bija nogalinājis cilvēkus! Tādus cilvēkus, kuri bija to pelnījuši.

Kliedzošā balss pavēlēja viņai celties kājās. Tā noslāpēja otru balsi, kas sacija, ka tā esot tikai panikas lēkme, kam agrāk vai vēlāk vajadzējis uznākt. Šonakt taču viņa bija izvēlējusies, vai ne?

Nē, viņa nebija izvēlējusies.

Tagad viņa to zināja. Izvēlei, vai viņa metīsies bezdibenī vai spers soli viņa pasaulē, vai paliks šeit, normālajā pasaulē, bija jānotiek šeit un tagad. Šī bija pēdējā iespēja atkāpties. Nākamās sekundes bija pašas svarīgākās viņas mūžā.

Pēdējā iespēja…

Marta piecēlās. Joprojām reiba galva, bet viņa zināja, ka spēj ātri paskriet. Viņš nekad nevarētu viņu panākt. Viņa ievilka plaušās skābekli, un asinis to nogādāja līdz smadzenēm. Viņa atbalstījās pret saldēšanas kameras vāku un tā gludajā virsmā ieraudzīja savu spoguļattēlu. Ieraudzīja arī auskariņus.

Es viņu mīlu! To, lūk, es šeit daru!

Tad Marta vēlreiz pacēla vāku.

Vīrieša asinis bija izplūdušas pār lielāko daļu no produktiem. Turklāt Frionor paciņu dizains šķita diezgan novecojis. Vismaz divpadsmit gadu vecs. Tā varēja būt.

Marta centās elpot mierīgi un koncentrēja domas, cenšoties atvairīt visu nesvarīgo. Ja viņi vēlas kaut ko paēst, tad ir jānokļūst līdz veikalam. Varēja pajautāt kādam no bērniem, kur atrodas tuvākais veikals. Jā, tieši tā viņa rīkosies! Olas ar bekonu. Svaigu maizi. Zemenes. Jogurtu.

Viņa nolaida vāku. Samiedza acis. Iedomājās, ka tūlīt sāks raudāt, bet tad sāka smieties. Tāda cilvēka histēriskie smiekli, kurš atrodas brīvā kritienā trusīša alā! viņa nodomāja. Tad atvēra acis un devās uz kāpnēm. Tikusi augšā, viņa atjauta, ka dungo dziesmiņu.

“That you’ve always been her lover and you want to travel with her.”1

Traka.

“…and you want to travel blind and you know that she will trust you.”2

Traka, traka.

' Ka tu vienmēr esi bijis viņas mīļākais un vēlies ceļot kopā ar viņu. (Angļu vai.)

2 …un tu vēlies ceļot uz labu laimi un zini, ka viņa tev uzticēsies. (Angļu vai)

“…cause you’ve touched her perfect body with your mind.”'

Markuss sēdēja pie atvērta loga un spēlēja Super Mario, kad pēkšņi izdzirda, ka mājā aizcērtas durvis. Viņš palūkojās ārā. Tā bija skaistā meitene. Vismaz šodien viņa bija skaista. Viņa iznāca no dzeltenās mājas un devās uz vārtiņiem. Markuss atcerējās, kā Dēls bija atplaucis smaidā, kad Markuss viņam pateica, ka redzējis, kā meitene ieiet mājā. No tādām lietām Markuss īpaši daudz nesaprata, bet iedomājās, ka Dēls varbūt ir iemīlējies.

Viņa piegāja pie mazajām meitenītēm, kuras lēkāja pār aukliņu, un kaut ko tām jautāja. Tās norādīja ceļu, viņa pasmaidīja, kaut ko uzsauca meitenītēm un ātriem soļiem devās norādītajā virzienā.

Markuss gatavojās no jauna iegrimt spēlē, kad viņa uzmanību piesaistīja guļamistabas logam atvilktie aizkari. Viņš paņēma binokli.

Tur bija Dēls. Viņš ar aizvērtām acīm, piespiedis roku pārsietajam sānam, stāvēja pie loga. Viņš bija kails. Un smaidīja, izskatījās priecīgs. Līdzīgi kā Markuss Ziemassvētku vakarā pirms dāvanu izsaiņošanas. Starp citu, nē, kā Markuss Pirmo Ziemassvētku rītā pēc pamošanās, kad pārcilāja atmiņā saņemtās dāvanas.

Dēls izņēma no skapja dvieli, atvēra durvis un gatavojās iziet, bet tad apstājās un paskatījās uz galda pusi. Kaut ko paņēma no tā. Markuss ieregulēja asumu.

Tā bija grāmata. Melnā ādas iesējumā. Dēls atvēra grāmatu un, pēc visa spriežot, sāka lasīt. Tad izlaida no rokas dvieli, apsēdās uz gultas un turpināja lasīt. Pašķirstīja. Nosēdēja tā vairākas minūtes. Markuss redzēja, kā pamazām mainās viņa sejas izteiksme un ķermenis sastingst, it kā sakumpst.

Tad Dēls pēkšņi piecēlās un meta grāmatu pret sienu.

Sagrāba galda lampu un ari to aizmeta prom.

Turēdams roku pie sāna, viņš kaut ko nokliedza un atkal apsēdās gultā. Nokāra galvu, aizlika abas plaukstas aiz pakauša un palika tā sēžam. Viss Dēla ķermenis raustījās, it kā tam būtu piemetušies krampji.

1 …jo tu esi pieskāries viņas lieliskajam ķermenim ar savu prātu. (Angļu vai)

Markuss saprata, ka ir noticis kaut kas briesmīgs, tikai nesaprata kas. Viņam gribējās mesties pāri ielai un pateikt vai izdarīt ko tādu, kas spētu viņu mierināt. Viņš to varēja, jo bieži mierināja mammu. Tikai pastāstīja kaut ko kaut ko patīkamu. Vai viņa atceroties, ko abi kopīgi darījuši? Izvēle nebija liela vieni un tie paši trīs četri notikumi, un viņa tos atcerējās. Mazliet skumīgi pasmaidīja un sabužināja viņam matus. Un tad kļuva labāk. Bet viņš taču neko tādu nebija darījis kopā ar Dēlu. Un varbūt Dēls vienkārši vēlas pabūt viens. To Markuss spētu saprast, jo pats ir tāds. Kad mamma gribēja viņu mierināt, ja kāds bija nodarījis pāri, viņš tikai sadusmojās, it kā šī mierināšana pierādītu viņa vājumu un huligāniem būtu taisnība, smejoties, ka viņš ir vārgulis.

Bet Dēls taču nebija vārgulis.

Varbūt tomēr bija?

Viņš nupat bija piecēlies un pievērsies logam. Dēls raudāja, acis viņam bija piesarkušas, un vaigi slapji no asarām.

Varbūt Markuss būtu kļūdījies, varbūt Dēls ir tieši tāds pats kā viņš? Vājš vārgulis, tāds, kurš bēg un slēpjas, lai nesaņemtu pērienu? Nē, nē, tas nevarēja būt! Tikai ne Dēls! Viņš ir liels, spēcīgs un drosmīgs un palīdz tiem, kuri nav tādi. Vai par tādiem vēl nav kļuvuši.

Dēls pacēla grāmatu, apsēdās un sāka rakstīt.

Pēc brīža viņš izrāva no grāmatas lapu, saņurcīja to un iemeta papīrgrozā pie durvīm. Sāka rakstīt no jauna. Šoreiz tik ilgi nerakstīja. Paņēma lapiņu un acīmredzot pārlasīja uzrakstīto. Tad pievēra acis un pielika lapiņu pie lūpām.

Marta nolika sainīti ar produktiem virtuvē uz galda. Notrauca sviedrus no pieres. Līdz veikalam ceļš bija izrādījies garāks, nekā viņa bija domājusi, un atpakaļ nācās gandrīz skriet. Viņa noskaloja groziņu ar zemenēm zem krāna, izvēlējās divas vislielākās, vissarkanākās ogas un paņēma arī gundegu pušķīti, kuras bija noplūkusi ceļmalā. Atceroties viņa karsto ķermeni zem segas, Marta sajuta saldo tīksmi. Heroīniste, kas, darbodamās virtuvē, nonāk kaifā! Tagad viņas narkotika bija Sonijs! Iestigusi jau pēc pirmās devas! Viņa jutās pazudusi, un tas viņai patika!

Jau uz kāpnēm, ieraudzījusi atvērtās guļamistabas durvis, Marta saprata: kaut kas nav kārtībā. Bija pārāk kluss.

Gulta bija tukša. Uz grīdas sasista galda lampa. Viņa apģērbs bija nozudis. Zem lampas lauskām viņa ievēroja melno grāmatu, kuru bija atradusi zem gultas matrača.

Marta pasauca viņu vārdā, kaut gan zināja, ka atbildi nesaņems. Viņai pārrodoties, vārtiņi bija stāvējuši vaļā, kaut gan viņa bija pārliecināta, ka, ejot prom, tos aizvērusi. Tie bija atnākuši un aizveduši Soniju, kā jau viņš bija teicis. Acīmredzot viņš bija pretojies, taču nesekmīgi. Viņa bija pametusi to guļam, viņa nebija parūpējusies par Soniju, viņa…

Viņa pagriezās un ieraudzīja uz spilvena papīra lapiņu nodzeltējušu, it kā tā būtu izrauta no piezīmju grāmatiņas. Vārdi bija uzrakstīti ar vecu spalvaskātu, kas gulēja blakus spilvenam. Martai iešāvās prātā, ka tas varētu būt tēva spalvaskāts. Vēl nelasot tekstu, viņa nodomāja, ka tagad vēsture atkārtojas. Viņa izlasīja, ziedi izslīdēja no rokas, un tā aizsedza muti automātiska kustība, lai noslēptu sāpju grimasi, kas izķēmo seju. Kad acis kļūst asaru pilnas.

Dārgā Marta!

Piedod man, bet tagad es pazudīšu!

Mīlēšu tevi mūžīgi!

Sonijs

39.    NODAĻA

Markuss sēdēja dzeltenajā mājā uz gultas malas.

Kad Dēls steigšus bija pametis māju un divdesmit minūtes vēlāk no tās bija izdrāzusies meitene, Markuss bija nogaidijis vēl desmit minūtes un tad sapratis, ka viņi vairs neatgriezīsies.

Tad viņš bija šķērsojis ielu. Atslēgu viņš atrada tās parastajā vietā.

Gulta bija saklāta, un galda lampas lauskas gulēja papīrgrozā. Zem tām Markuss atrada saņurcīto papīra lapiņu.

Vārdi tajā bija uzrakstīti skaistā, gandrīz sievišķīgā rokrakstā.

Dārgā Marta!

Tēvs reiz man pastāstīja, ka redzējis slīkstošu vīru. Viņš bija patrulējis, tas noticis nakts vidū, un no Kongenes krastmalas piezvanījis kāds zēns. Kad viņi stājušies pie krasta, zēna tēvs iekritis ūdenī. Viņš nepratis peldēt un cieši pieķēries laivas malai, taču dēlam nav izdevies iedabūt tēvu laivā. Kad ieradusies patruļlaiva, zēna tēvs padevies, atlaidis roku un nogrimis. Bija pagājušas vairākas minūtes, un mans tēvs, dzirdot zēna žēlabainos saucienus, piezvanījis ūdenslīdējiem. Kamēr viņi tā stāvējuši, vīrieša bālā seja, kāri tverot gaisu, pēkšņi parādījusies virs ūdens. Viņa dēls priecīgi iesaucies, bet tēvs atkal nogrimis. Mans tēvs meties viņam pakaļ, bet bijis pārāk tumšs. Izniris mans tēvs ieskatījies viņa dēla priekā starojošajā sejā, kurš domājis, ka tagad viss ir kārtībā, jo tēvs taču bija ieelpojis un arī policija ir klāt. Un mans tēvs man pastāstīja, ka redzējis, kā zēna sirds plīst vai pušu aiz sāpēm, kad tas sapratis, ka Dievs tikai rotaļājies ar viņu, izliekoties, ka atdod viņam

to, ko paņēmis. Toreiz marts tēvs teica: ja Dievs ir, tad viņš ir nežēlīgs. Manuprāt, es tagad saprotu, ko viņš gribēja teikt, jo beidzot atradu sava tēva dienasgrāmatu. Varbūt viņš vēlējās, lai mēs zinātu. Varbūt viņš bija necilvēks! Kādēļ būtu jāraksta dienasgrāmata un jānoslēpj tik pašsaprotamā vietā zem matrača?

Tev, Marta, priekšā ir visa dzīve! Domāju, ka tu vari nodzīvot to labi. Es nevarēju!

Piedod man, bet tagad es pazudīšu!

Mīlēšu tevi mūžīgi!

Sonijs

Markuss paskatījās uz galda pusi. Tur gulēja grāmata, ko Sonijs bija lasījis.

Melns ādas iesējums, dzeltenas lapas. Viņš to pašķirstīja.

Drīz vien Markuss saprata, ka tā ir dienasgrāmata. Tomēr rakstīts tajā nebija katru dienu. Dažviet starp datumiem bija vairāku mēnešu ilgs laikposms. Vietām aiz datuma sekoja tikai daži teikumi. Tur, piemēram, bija minēts, ka “trijotne” drīz sašķelsies, ka viņu starpā kaut kas noticis. Nedēļu vēlāk ka Helēne ir stāvoklī, ka viņi ir nopirkuši māju, bet no policista algas esot grūti izdzīvot, un esot žēl, ka viņa un Helēnes vecākiem ir tik slikti dzīves apstākļi, ka tie nespējot palīdzēt. Tālāk sekoja ieraksts, ka viņš ļoti priecājoties, jo Sonijs sācis nodarboties ar cīņas sportu. Nākamajā lappusē ka banka pacēlusi kredīta procentu likmi, ka viņi gluži vienkārši vairs nespējot nomaksāt parādu un viņam kaut kas jādara, lai nenokļūtu uz ielas. Kaut kas jāizdomā. Viņš bija apsolījis Helēnei, ka viss nokārtosies. Par laimi, likās, zēns neko neesot pamanījis.

19. marts

Sonijs saka, ka vēlas iet manās pēdās un kļūt par policistu. Helēne stāsta, ka viņš esot sajūsmā par mani, ka viņš mani dievinot. Es atbildēju, ka dēli tā dara, ka arī es biju tāds pats. Sonijs ir labs zēns, varbūt pat pārāk labs, jo šī pasaule ir nežēlīga, bet šāds dēls tomēr ir īsta dāvana savam tēvam.

Sekoja dažas lapas, kuras Markuss īsti nesaprata. Tādi vārdi kā “drīz bankrotēšu” un “pārdot dvēseli velnam". Un vārds “Dvīnis”.

Markuss šķīra tālāk.

4. augusts

Šodien nodaļā atkal runāja par kurmi, ka Dvīnim policijā esot līdzzinātājs. Apbrīnojami, cik tradicionāla ir cilvēku domāšana, pat policijā. Vienmēr ir viens slepkava, viens nodevējs. Vai viņi nesaprot, cik ģeniāla dinamika ir tad, ja darbojas divatā? Pirmajam vienmēr būs alibi laikā, kad otrs darbojas, un tādējādi ļoti daudzos gadījumos mēs abi būsim ārpus jebkādām aizdomām un automātiski netiksim uzskatīti par potenciāliem kurmjiem/ Jā, mēs lieliski pielāgojāmies. Perfekti! Mēs esam korumpēti, satrunējuši policisti, kas dažu nožēlojamu sudraba grašu dēļ ir atteikušies no visa tā, kam ticējām. Narkotikas, cilvēku tirdzniecība, pat slepkavības to visu esam pieļāvuši. Nekam vairs nav nozīmes. Vai ir kāda izeja? Vai ir kāda iespēja atzīties, saņemt sodu un piedošanu, neizpostot visu apkārtējo cilvēku dzīves? Es nezinu. Zinu vienīgi to, ka man jāizstājas.

Markuss nožāvājās. Lasot viņš vienmēr kļuva miegains, īpaši tad, ja tekstā bija tik daudz nesaprotamu vārdu. Viņš pāršķīra vairākas lapas.

15. septembris

Cik ilgi mēs varēsim tā turpināt, lai Dvīnis neuzzinātu, kas mēs esam? Mēs sazināmies ar Hotmail adrešu starpniecību, abi izmantojam lietotus, zagtus datorus, kurus esam “aizņēmušies” no konfiscēto un lietisko pierādījumu noliktavas, bet tas nav droši. No otras puses, ja viņš gribētu, tad varētu izsekot vietām, kurās saņēmām naudu. Pagājušajā nedēļā, kad Bugstaveienē, pie Broker’s pēdējā galda ņēmu zem tā ar līmlenti piestiprināto aploksni, biju pārliecināts, ka esmu ticis atklāts. Bārā sēdēja kāds puisis un caur pieri blenza uz mani, izskatījās pēc īsta bandīta. Un es nebiju kļūdījies. Viņš pienāca pie manis un sacīja, ka pirms desmit gadiem esmu viņu arestējis par zagtu mantu pārdošanu. Tas esot pats labākais notikums viņa mūžā, esot beidzis nodarboties ar visādām muļķībām un tagad kopā ar brāli nodarbojoties ar zivju audzēšanu. Viņš man pateicās, paspieda roku un izgāja. Stāsts

ar laimīgām beigām. Aploksnē bija vēstule no Dvīņa, kurš gribēja, lai es viņš acīmredzot nezināja, ka mēs esam divi, policijā sāktu kāpt augšup pa karjeras kāpnēm un ieņemtu augstu amatu, lai gūtu lielāku labumu. Gan sev, gan viņam. Svarīga informācija, liela nauda. Viņš rakstīja, ka varot man palīdzēt izvirzīties, ka varot paraustīt aukliņas. Es skaļi pasmējos. Viņš taču ir galīgi traks, tāds, kurš neapstāsies, iekams nebūs uzkundzējies visai pasaulei! Viņš neapstāsies, viņš ir jāaptur! Es parādīju vēstuli Z. Nezinu, kāpēc, taču viņš nesmējās.

Caur atvērto logu Markuss dzirdēja, ka viņu sauc māte. Laikam jau bija ievajadzējies. Viņam ļoti nepatika, ka māte tā dara: vienkārši atver logu un, visiem dzirdot, izkliedz viņa vārdu, it kā viņš būtu suns. Markuss turpināja šķirstīt dienasgrāmatu.

6.   oktobris

Kaut kas ir noticis. Z. saka, ka, viņaprāt, mums esot jāapstājas, kamēr vēl veicas, un visa darbība jāiesaldē. Arī Dvīnis vairākas dienas nav atbildējis uz manu e-pasta vēstuli. Nekad agrāk tā nav gadījies. Vai viņi abi sazinās? Nav ne jausmas, taču zinu, ka vienkārši pārtraukt visu nav iespējams. Zinu, ka Z. man vairs neuzticas. Tā paša iemesla dēļ, kādēļ neuzticos viņam. Mēs esam parādījuši viens otram savu īsto seju.

7.  oktobris

Pagājušajā naktī es pēkšņi sapratu, ka Dvīnim ir vajadzīgs tikai viens no mums, un tieši to viņš grib iegūt vienu no mums. Otrs ir ticis noraidīts kā nevēlams liecinieks, kurš jālikvidē. Un Z. to ir sapratis pirms manis. Tādēļ ir jāpasteidzas, man jātiek ar viņu galā, pirms viņš ir pieveicis mani. Pajautāju Helēnei, vai viņa rīt nevar doties līdzi Sonijam uz cīkstoņu sacensībām, jo man jānokārto dažas lietas. Apjautājos Z., vai pusnaktī mēs nevarētu satikties Māridālenē pie viduslaiku drupām, jo mums jāpārrunā dažas lietas. Viņš likās nedaudz izbrīnījies, ka vēlos tikties tik vēlu, turklāt tik tuksnesīgā vietā, tomēr piekrita.

8.   oktobris

Visapkārt klusums. Esmu pielādējis pistoli. Liekas savādi apzināties, ka drīz atņemšu kādam cilvēkam dzīvību. Es jautāju pats sev: kas

mani ir atvedis šurp? Rūpes par ģimeni? Rūpes pašam par sevi? Varbūt kārdinājums sasniegt to, ko nespēja mani vecāki, tādu stāvokli un dzīvi, kādu citiem idiotiem nepelnīti pasniedz uz sudraba paplātes? Vai tā ir izlēmība un drosme vai vājums un piekāpība? Vai esmu slikts cilvēks? Esmu uzdevis sev šādu jautājumu: ja mans dēls nokļūtu tādā situācijā, vai es vēlētos, lai viņš rīkojas tāpat kā es? Un tad, protams, viss kļuva vienkārši.

Drīz braukšu uz Māridāleni, un tad redzēsim, vai atgriezīšos kā cits cilvēks. Kā slepkava.

Varbūt liekas savādi, bet reizēm tādi jau mēs esam lūdzu Dievu, lai kāds atrastu šo dienasgrāmatu.

Vairāk ierakstu nebija. Markuss izšķirstija tukšās lappuses līdz pēdējām, kuras bija izrautas. Tad nolika grāmatiņu atpakaļ uz galda un lēni nokāpa lejup pa kāpnēm, klausīdamies mātes balsī, kas sauca viņa vārdu.

40.    NODAĻA

Iegājusi ļaužu pilnajā aptiekā, Betija nospieda automātā taustiņu Receptes, paņēma kārtas numuriņu rindai, atrada brīvu krēslu pie sienas un apsēdās starp apmeklētājiem, kuri vai nu vienaldzīgi blenza griestos, vai ari, neraugoties uz aizliegumu lietot telefonus, spaidīja savu aparātu taustiņus. Viņa bija pierunājusi ārstu izrakstīt iedarbīgākas miegazāles.

“Tas ir spēcīgs benzodiazepīns īslaicīgai lietošanai,” ārsts bija teicis un atkārtojis to, ko viņa jau zināja: tas ir bīstams aplis, kas var radīt atkarību, neiznīcinot ļaunumu tā saknē. Betija bija atbildējusi, ka ļaunuma sakne ir tā, ka viņa nespēj gulēt. īpaši pēc tam, kad sapratusi, ka bijusi telpā viena kopā ar valstī meklētāko slepkavu. Ar vīrieti, kurš Holmenkollenē nošāvis sievieti viņas pašas mājā. Un šodien avīzē raksta, ka viņš tiekot turēts aizdomās ari par rēdera sievas noslepkavošanu, ka viņš, pēc visa spriežot, iegājis nejauši izvēlētā mājā pie Drammenes un nozāģējis viņai galvu. Pēdējās dienās Betija bija staigājusi kā zombijs pa pusei pamodusies, pa pusei gulēdama, halucināciju mocīta. Visur viņai rēgojās slepkavas seja ne tikai avīzēs un televīzijā, bet ari uz reklāmu plakātiem, tramvajā, veikalu vitrīnu atspulgos. Viņš bija gan pastnieks, gan kaimiņš, gan metrdotels.

Un tagad viņa redzēja to arī šeit, aptiekā.

Viņš stāvēja pie letes baltā turbānā vai, iespējams, vienkārši baltā apsējā ap galvu. Nolicis uz letes sainīti ar vienreizējas lietošanas šļircēm un injekciju adatām, viņš maksāja skaidrā naudā. Graudamās fotogrāfijas vai tā dēvētie fotoroboti avīzēs neko neizteica, bet Betija pamanīja, ka viņai blakus sēdošā sieviete, norādot

uz vīrieti pie letes, kaut ko pačukst savam blakussēdētājam. Varbūt ari viņa to atpazinusi? Bet, kad virs ar turbānu pagriezās un, it kā sasvēries sāniski, devās uz izeju, Betija saprata, ka atkal sevi ir piemānījusi.

Pelnu pelēkā, noslēgtā, akmenscietā seja nepavisam nebija līdzīga tai, kuru viņa bija redzējusi 4. luksusa numurā.

Mašīnai lēni slidot garām lielajām villām, Kāri bija paliekusies uz priekšu, lai varētu saskatīt māju numurus. Pēc bezmiega nakts viņa bija izlēmusi. Sams kurš ari bija palicis nomodā bija teicis, ka Kāri nevajadzētu tik nopietni izturēties pret darbu, kurā negatavojas palikt. Protams, viņam taisniba, taču viņa mīlēja kārtību. Un tas varētu apgrūtināt turpmāko darbu varētu noslēgt durvis. Tādēļ Kāri bija nolēmusi apmeklēt viņu personīgi.

Kāri apturēja mašīnu pie mājas ar meklēto numuru.

Viņa apsvēra, vai neiebraukt pa atvērtajiem vārtiem līdz mājai, tomēr apstājās uz ielas un kājām devās augšup pa stāvo, asfaltēto celiņu. Dārzā šņāca laistāmā ierīce. Citu skaņu nedzirdēja.

Viņa uzkāpa pa kāpnēm un piezvanīja pie durvīm. Iekšā nikni ierējās suns. Gaidīja. Neviens nenāca. Kāri pagriezās, lai kāptu lejā, un tur viņš stāvēja. Taisnstūrveida briļļu stiklos atmirdzēja saule. Viņš laikam bija apgājis ap mājas un garāžas stūri. Ātri un klusi.

-     Kas par lietu? turēdams rokas uz muguras, viņš noprasīja.

-     Es esmu policijas inspektore Kāri Adele. Gribētu ar jums par kaut ko aprunāties!

-     Un kas ir šis “kaut kas”?

Viņš pabāza plaukstas mugurpusē aiz jostas, it kā gribēdams paraut uz augšu savas smilškrāsas bikses un vienlaikus izvilkt kreklu, jo bija taču ļoti silta vasaras diena. Vai ari lai aizbāztu aiz jostas pistoli un nosegtu to ar kreklu, lai tā nav redzama.

-     Sīmons Kefass.

-    Ak tā! Un kāpēc tu ieradies pie manis, lai parunātu par viņu?

Kāri pagrozīja galvu.

■

-     No viņa teiktā es sapratu, ka, ejot parasto ceļu pa instancēm, varētu rasties informācijas noplūde. Viņš uzskata, ka mūsu vidū joprojām atrodas kurmis.

-     Tā viņš domā?

-   Un tāpēc nospriedu, ka labāk vērsties tieši pie augstākās priekšniecības. Pie jums, policijas priekšniek!

-               Jā, jā! Pontiuss Parrs noteica un paberzēja šauro zodu.

-     Iesim iekšā, inspektore Adele!

Aiz durvīm Kāri jautri pielēca klāt erdelterjers.

-     Villok! Par to mēs jau runājām…

Suns nolaidās uz visām četrām un samierinājās ar to, ka nolaizīja Kāri roku, taču aste tam griezās kā propelleris. Pa ceļam uz istabu Kāri pastāstīja, ka noskaidrojusi: policijas priekšnieks strādājot mājās.

-    Es neeju uz darbu. Priekšnieks pasmaidīja un ar žestu norādīja uz lielu, vilinošu divānu ar daudziem spilveniem. Patiesībā šonedēļ vajadzēja sākties manam atvaļinājumam, bet, kamēr šis slepkava ir uz brīvām kājām… Viņš nopūtās un ieslīga vienā no dīvāna komplekta atzveltnes krēsliem. Kas ir ar Sīmonu?

Kāri ieklepojās. Viņa bija izplānojusi, ka visu izstāstīs, ar visām piebildēm un piezīmēm, ka nevēlas tenkot, tikai saprast, cik kvalitatīvi viņi strādā. Bet tagad, sēžot šeit kopā ar policijas priekšnieku, kurš liekas tik draudzīgs un pretimnākošs un ir pat atzinies, ka neierodas darbā, viņai šķita dabiskāk ķerties tieši pie lietas.

-     Sīmons darbojas viens pats, viņa sacīja.

Policijas priekšnieks pacēla uzaci.

-     Turpini!

-     Mēs izmeklējam šo lietu paralēli KRIPOS, mēs nesadarbojamies, un tagad viņš nesadarbojas pat ar mani! Tas nebūtu nekas, bet problēma tāda, ka viņam, šķiet, ir kaut kāds plāns. Un es nevēlos būt iejaukta, ja izrādīsies, ka viņš darbojas nelikumīgi. Viņš pats palūdza mani turēties nostāk, sacīdams, ka nedomājot pildīt noteikumus!

-     Lūk, kā? Un kad tas bija?

Kāri īsumā izstāstīja par tikšanos pie īvera īversena.

-     Hm, ilgi vilkdams “m” skaņu, Parrs noteica. Nav labi. Es Sīmonu pazīstu un vēlētos, kaut varētu teikt, ka tas neizklausās pēc viņa. Bet diemžēl izklausās! Kā tev pašai šķiet, kāds ir viņa plāns?

-     Viņš grib pašrocīgi notvert Soniju Lofthusu.

Parrs iespieda zodu starp īkšķi un rādītājpirkstu.

-     Saprotu. Kam vēl tas ir zināms?

-     Nevienam. Es nācu tieši uz šejieni.

-      Labi. Apsoli, ka nestāstīsi to nevienam citam! Tu taču lieliski saproti, ka šī ir delikāta tēma! Uz policiju šajā lietā ir vērstas visu acis, un mēs nevaram pieļaut, ka atsevišķas personas rikojas neprofesionāli.

-     Protams, es saprotu!

-     Atstāj to manā ziņā! Tagad tu brauksi prom, un uzskatīsim, ka šī tikšanās nekad nav notikusi! Varbūt izklausās dramatiski, bet šādā veidā tu izvairīsies no savu kolēģu apvainojumiem tenkošanā. Tā taču var notikt.

Notikt. Par to viņa nebija iedomājusies. Kāri norija siekalas un aši pamāja ar galvu.

-     Liels paldies!

-     Nav par ko, jāpateicas ir man, Adele! Tu rīkojies pareizi. Tādēļ tagad atgriezies darbā un turpini strādāt. Kā saka it kā nekas nebūtu noticis. Policijas priekšnieks piecēlās. Man jāpasteidzas turpināt neko nedarīt. Man ir tikai šī viena diena, pēc tam viss būs pa vecam.

Kāri piecēlās, priecīga un atvieglota, ka viss noritējis daudz nesāpīgāk, nekā viņa bija uzdrošinājusies cerēt.

Durvis policijas priekšnieks apstājās.

-     Kur SImons ir pašlaik?

-     Es nezinu. Viņš vienkārši aizbrauca no vietas, kur pagājušajā nakti atradām mašīnu ar līķi tajā, un pēc tam neviens nav viņu redzējis!

-     Hm. Un tev nav nekādu pieņēmumu?

-     Pēdējais, ko es izdarīju, iedevu viņam to viesnīcu sarakstu, kurās varētu atrasties Lofthuss.

-     Kāds būtu pamatojums?

-     Viņš maksā skaidrā naudā. Tagad gandrīz neviens tā nedara!

-     Gudri. Vēlu veiksmi!

-     Paldies.

Kāri nokāpa pa kāpnēm un bija tikusi jau līdz dārza laistīšanas ierīcei, kad izdzirda soļus aiz sevis. Tas bija Parrs.

-              Es tikai iedomājos, ka jāpiemin viena lieta, viņš ierunājās.

-     Spriežot pēc dzirdētā, es saprotu, ka nevar izslēgt iespēju, ka tu būsi tā, kura galu galā mums atradīs Lofthusu!

-Jā? Kāri pārjautāja, zinādama, ka pateikusi to tik pašpārliecinātā toni, kā bija vēlējusies.

-    Ja tā notiktu, tad atceries, ka viņš ir bruņots un bīstams! Un ar izpratni tiks uzņemts tas, ja tu vai jūs būsiet spiesti aizsargāties.

Kāri atbīdīja no sejas nepaklausīgo matu cirtas.

-     Tieši ko tas nozīmē?

-    Tikai to, ka tad, ja runa ir par ieroča izmantošanu šī slepkavas apturēšanai, slieksnis ir zems! Atceries, ka vienu amatpersonu viņš jau ir spīdzinājis!

Kāri juta, ka vēja brāzma uzpūš sīku ūdens pilieniņu šalti.

-     Labi! viņa atbildēja.

-    Es aprunāšos ar KRIPOS šefu, Parrs sacīja. Pastāv iespēja, ka jūs ar Osmunnu Bjērnstadu pie šīs lietas strādāsiet kopā. Manuprāt, jums ir līdzīga situācijas izpratne!

Sīmons blenza spogulī. Gadi ritēja. Stundas ritēja. Viņš vairs nebija tāds pats, kāds bija pirms piecpadsmit gadiem. Viņš vairs nebija tāds, kāds bija pirms septiņdesmit divām stundām. Kādreiz viņš bija iedomājies, ka ir neuzvarams. Kādreiz viņš bija uzskatījis sevi par nelieti. Viņš bija secinājis, ka abi pieņēmumi ir nepareizi, ka viņš ir cilvēks ar miesu un asinīm, kuram ir iespēja rīkoties pareizi vai ļaut sevi vadīt pašiem zemākajiem instinktiem. Bet vai tas nozīmēja, ka viņam vai kādam citam cilvēkam ir brīva griba? Vai mēs visi, saņemot vienādus uzdevumus, ar vienādām izredzēm uz panākumiem un vienādu izpratni par to, kā labāk rīkoties vienā vai otrā gadījumā, vienmēr neizdarām vienu un to pašu izvēli? Pēkšņi kāds saka, ka tu vari mainīt savus uzskatus, ka, piemēram, kāda dzīvē var ienākt sieviete, ka tu vari kļūt gudrāks un nonākt pie jaunām atziņām par to, kas ir svarīgs. Jā, bet no tā, ka svarīgas ir kļuvušas citas lietas, uzdevumā ir mainījušies vienīgi skaitļi, bet tu rēķini pa vecam. Un ar šo jauno izvēli tu rīkotos tāpat kā agrāk. Tas ir saistīts ar ķīmisko vielu kombinācijām smadzenēs, ar pieejamo informāciju, izdzīvošanas instinktu, seksuālo instinktu, ar bailēm no nāves, ar morāli un bara instinktu. Mēs sodām cilvēkus nevis tāpēc, ka tie ir ļauni, bet gan viņu nepareizās izvēles dēļ, kas nav pieņemama baram. Morāle nav atsūtīta no debesīm, un tā nav mūžīga.

Tie ir tikai noteikumi, kas kalpo bara labklājībai. Un tie, kuri nespēj pildīt šos noteikumus, kuri nespēj sekot šiem noteiktajiem rīcības paraugiem, nekad to arī nedarīs, jo tiem nav brīvas gribas tā ir tikai ilūzija. Tāpat kā mēs visi, arī likumpārkāpēji dara tikai to, ko tie dara. Tādēļ tie ir jāiznīcina, lai nesavairotos un nesaindētu baru ar saviem nederīgajiem uzvedības gēniem.

Sīmons Kefass iedomājās, ka šovakar spogulī ir ieraudzījis robotu. Iekšēji organizētu un sarežģītu, ar daudzām iespējām sevī. Un tomēr robotu.

Tātad kādēļ šis puisis soda? Ko viņš vēlas? Izglābt pasauli, kura nevēlas tikt glābta? Iznīcināt to, kas būtu mums noderīgs, kaut nevēlamies to atzīt? Jo kurš gan spētu dzīvot pasaulē bez noziedzības, bez idiotu smieklīgajiem dumpjiem, bez iracionālisma, kas rūpējas par attīstību un pārmaiņām? Bez cerībām par labāku vai sliktāku pasauli? Tas ir nolādētais kustīgums, haizivs nepieciešamība būt pastāvīgā kustībā, lai saņemtu skābekli. “Tas ir labi. Tagad. Paliksim šeit. Tā.” Bet tā nenotiek.

Sīmons bija saklausījis soļus. Viņš pārliecinājās, ka pistolei ir atbrīvots drošinātājs.

Durvīs pagriezās atslēga.

Viņš dzirdēja ašus soļus. Kāds steidzās. Sīmons, nenovēršot skatienu no sava spoguļattēla vannasistabas spogulī virs izlietnes, skaitīja sekundes. Puišelis būs ieraudzījis, ka kopš viņa aiziešanas te nekas nav mainījies, un būs mazliet atslābinājis uzmanību. Viņš varēja ienākt šeit, bet tad jau būtu nolicis savu ieroci, ja tāds viņam ir. Sīmons turpināja skaitīt.

Izskaitījis līdz “divdesmit”, viņš atvēra durvis un, turēdams rokā pistoli, iznāca ārā.

Puišelis sēdēja gultā.

Viņam bija pārsieta galva. Uz gridas gulēja diplomāts, kas bija stāvējis skapī. Tas bija atvērts, pilns ar baltas vielas paciņām. Simonām nebija jājautā, lai saprastu, kas tas ir. Vienā no paciņām puišelis bija izdūris caurumu. Kreisajā rokā viņš turēja tējkaroti ar pulveriti, bet labajā degošas šķiltaviņas. Gultā gulēja sainītis ar vienreizlietojamām šļircēm un paplāte ar injekciju adatām.

-     Kurš šaus pirmais? puisis iejautājās.

41.    NODAĻA

9

Sīmons apsēdās krēslā viņam iepretī. Noraudzījās, kā viņš zem tējkarotes tur šķiltavas.

-     Kā tu mani atradi?

-     Telefons, nenolaižot acis no liesmiņas, Sīmons atbildēja.

-      Un fona skaņas. Strādājošās prostitūtas. Vai tu zini, kas es esmu?

-     Sīmons Kefass, puisis sacīja. Es pazīstu tevi pēc fotogrāfijām.

Pulverītis izšķīda, un no tā sāka celties mazi burbulīši.

-    Es nepretošos. Es, vienalga, biju nodomājis šodien pieteikties!

-     Ak tā? Kādēļ? Vai tavs krusta gājiens jau beidzies?

-    Nebija nekāda krusta gājiena, puisis noteica un piesardzīgi nolika tējkarotīti. Sīmons zināja, ka šķidrais heroīns ir jāatdzesē.

-    Vienīgais, kas ir, aklā ticība, mēs noticējām tam, ko iemācījāmies bērnībā. Bet tagad pat mēs saprotam, ka pasaule nav tā iekārtota un mēs esam atkritumi. Mēs visi esam atkritumi!

Sīmons ielika pistoli plaukstā un paskatījās uz Soniju.

-    Es nevedīšu tevi uz policiju, Sonij, bet pie Dvīņa! Tevi, narkotikas un naudu, ko tu viņam nozagi!

Puisis paskatījās uz Simonu un noplēsa iesaiņojumu vienai no šļircēm.

-    Labi. Vienalga. Vai viņš mani nogalinās?

-Jā-

-     Atkritumu savākšana. Tikai vispirms ļauj man šo iedurt! Viņš ielika karotītē vates piciņu, iedūra tajā šļirces galu un iesūca

šķidrumu. Es nezinu, kas tā par vielu, un nezinu, vai tajā ir kāds draņķis! viņš noteica, it kā paskaidrodams, kādēļ izmanto vati.

Tad paskatījās uz Simonu, vai tas būtu uztvēris ironiju.

-     Šī viela ir no Kalles Farisena narkotiku glabātavas, Sīmons sacīja. Tev tā bija lidz pat šim brīdim, un tu nejuti kārdinājumu to pārbaudīt?

Puisis īsi un asi iesmējās.

-     Slikti formulēju, Sīmons piebilda. Nosvītro “nejuti kārdinājumu”! Tev izdevās pretoties! Kā?

Puisis paraustīja plecus.

-     Es zinu šo to par atkarību, Sīmons turpināja. To lietu saraksts, kas var likt mums atturēties, nav garš. Mēs esam sastapuši vai nu Jēzu, vai meiteni, vai savu bērnu, vai veceni ar izkapti. Manā gadījumā tā bija meitene. Un tavā?

Jaunais vīrietis neatbildēja.

-     Tavs tēvs?

Sonijs pētoši paskatījās uz Simonu, it kā būtu atklājis kaut ko jaunu.

Sīmons pašūpoja galvu.

-Jūs esat tik līdzīgi! Tagad es to redzu vēl labāk nekā fotogrāfijā!

-     Tie vienmēr teica, ka mēs ar viņu vispār neesot līdzīgi.

-     Ne tu un tavs tēvs. Tu ar savu māti! Tev ir viņas acis. Viņa parasti cēlās ļoti agri, pirms mums, pabrokastoja un devās uz darbu. Gadījās, ka es piecēlos agrāk tikai tādēļ, lai redzētu, kā viņa sēž nesakopusies, nogurusi, bet ar šīm brīnišķīgi skaistajām acīm!

Sonijs sēdēja pilnīgi nekustīgs.

Sīmons grozīja plaukstā pistoli, it kā kaut ko meklēdams.

-     Mēs bijām četri nabadzīgi cilvēki, kas kopā īrējām dzīvoklīti Oslo. Tā sanāca lētāk. Trīs puiši, kuri mācījās Policijas akadēmijā, un tava māte. Mēs trīs dēvējām sevi par Trijotni, un visi bijām labākie draugi. Tavs tēvs, es un Pontiuss Parrs. Tava māte avīžu sludinājumos meklēja dzīvokli un atrada brīvu istabu. Manuprāt, mēs visi, viņu ieraudzījuši, tūlīt iemīlējāmies. Sīmons pasmaidīja. Mēs visi lencām viņu un slepus lakstojāmies. Mēs bijām simpātiski puiši, un viņa droši vien nezināja, kuru izvēlēties.

-     Es to nezināju, Sbnijs teica. Bet zinu, ka viņas izvēle bija nepareiza!

-    Jā, SImons apstiprināja. Viņa izvēlējās mani.

Viņš pacēla acis no pistoles. Sastapa Sonija skatienu.

-     Tava māte, Sonij, bija mana mūža milestiba! Kad viņa mani pameta un aizgāja pie tava tēva, es gandrīz nomiru. īpaši pēc tam, kad mazliet vēlāk izrādījās, ka viņa ir stāvoklī. Viņi izvācās un iegādājās māju Bergā. Viņa bija stāvoklī, viņš students, abiem nebija ne graša pie dvēseles. Bet bankas procenti bija zemi, un tajā laikā tās vienkārši mētājās ar naudu.

Sonijs nebija pamirkšķinājis pat aci. Sīmons ieklepojās.

-      Ap to laiku es sāku spēlēt. Jau biju parādā naudu, bet tad sāku spēlēt hipodromā. Uz lielām likmēm. Stāvot uz bezdibeņa malas, rodas atvieglojuma sajūta, kad zini: lai kas arī notiktu, mani aizraus prom. Man bija gandrīz vienalga uz augšu vai uz leju. Tajā laikā mēs ar tavu tēvu bijām attālinājušies viens no otra. Es nespēju noraudzīties viņa laimē. Viņš un Pontiuss bija kļuvuši par tandēmu, Trijotne bija pajukusi. Kad viņš pajautāja, vai es nevēlos kļūt par tavu krusttēvu, es izdomāju kādu atrunu, bet, kad tevi kristīja, tad ielavījos baznīcā un stāvēju pie pašām durvīm. Tu biji vienīgais bērns, kurš nekliedza. Tu mierīgi smaidīji un skatījies uz jauno, mazliet nervozo mācītāju tā, it kā tu kristītu viņu, nevis viņš tevi. Tad es aizgāju un uzliku trīspadsmit tūkstošus par zirgu, kuru sauca Sonijs.

-     Un?

-     Un tu esi man parādā trīspadsmit tūkstošus!

Sonijs pasmaidīja.

-     Kādēļ tu man visu to stāsti?

-     Tādēļ, ka reizēm esmu prātojis, vai viss nevarēja izvērsties citādi. Vai es būtu varējis izdarīt citu izvēli. Vai Abs to būtu varējis. Vai tu būtu varējis. Einšteins teica, ka cilvēks esot traks, ja tas izdara vienas un tās pašas darbības, cerēdams, ka iegūs citu atbildi. Bet ja nu Einšteins kļūdījās, Sonij? Varbūt pastāv kaut kas cits, kāda dievišķa iedvesma, kas nākamreiz var likt mums izdarīt citu izvēli?

Puisis savilka gumijas žņaugu ap augšdelmu.

-     Tu izklausies pēc ticīgā, Sīmon Kefas!

-     Es nezinu. Es tikai jautāju. Bet es zinu, ka tavam tēvam bija labi nodomi, lai arī cik stingri tu viņu nosodi. Viņš vēlējās izveidot labāku dzīvi ne tikai sev, bet jums trijiem. Un šī mīlestība noveda viņu kapā. Un tagad tu tik bargi tiesā pats sevi, jo domā, ka esi viņa kopija. Bet tu neesi viņš! Ja viņš kļūdījās, tas vēl nenozīmē, ka tev jārīkojas tāpat. Dēlu pienākums nav līdzināties saviem tēviem, bet gan būt labākiem par tiem.

Sonijs saņēma gumijas žņauga galu zobos.

-    Varbūt, bet kāda tam tagad nozīme? viņš izspieda caur mutes kaktiņu un atgāza galvu tā, ka gumija nostiepās un uz apakšdelma izspiedās vēnas.

Paņēmis šļirci, viņš uzlika īkšķi uz virzuļa gala, bet adatu atbalstīja pret vidējo pirkstu. Kā ķīniešu galda tenisa spēlētājs, Sīmons nodomāja. Sonijs turēja šļirci labajā rokā, kaut gan bija kreilis, bet Sīmons zināja, ka narkomāniem jāiemācās rīkoties ar abām rokām.

-    Tam ir nozīme, Sonij, jo tagad ir tava kārta izvēlēties! Tu gribi iedurt sev šo adatu? Varbūt vēlies man palīdzēt saņemt ciet šo Dvīni? Un īsto kurmi?

Adatas galā pamirdzēja pilieniņš. Uz ielas bija dzirdami smiekli un satiksmes troksnis, blakusistabā klusa saruna. Pilsētai bija mierīgs vasaras pulss.

-    Es gribu noorganizēt tikšanos, kurā piedalīsies gan Dvīnis, gan kurmis, bet bez tevis tas nav iespējams. Tu būsi ēsma!

Likās, ka puisis viņu nedzird. Viņš bija noliecis galvu, it kā sagumis ap šļirci un gatavs kaifam. Sīmons sastinga un ļoti izbrīnījās, kad izdzirda viņa balsi:

-     Kurš ir kurmis?

-    To tu ieraudzīsi, ja aiziesi. Ne agrāk. Bet vienmēr pienāk brīdis, kad neko nevar atlikt, kad nevar būt vājš vēl vienu dienu un apsolīt sev, ka rīt, rīt es sākšu citu dzīvi!

Sonijs papurināja galvu.

-     Nekādas citas dzīves nebūs!

Sīmons turpināja blenzt uz šļirci. Un tad viņš saprata. Iā būs pārdozēšana!

-     Vai tu gribi nomiri neuzzinājis, Sonij?

Puisis pacēla galvu un paskatījās uz Simonu.

-     Paraugies, Kefas, kurp mani ir novedusi zināšana!

-     Vai tas ir šeit? Osmunns Bjērnstads vaicāja un, noliecies pār stūri, izlasīja uzrakstu virs ieejas durvīm. Viesnīca Bismarck.

-    Jā, Kāri atbildēja un atbrīvojās no drošības jostas.

-     Vai esi pārliecināta, ka viņš ir te?

-    Sīmons interesējās, kurās viesnīcās Kvadratūrā viesi norēķinās ar skaidru naudu. Es nopratu, ka viņš kaut ko zina, tādēļ piezvanīju sešām viesnīcām un nosūtīju Sonija Lofthusa fotogrāfijas.

-     Un Bismarck atbildēja?

-    Reģistrators apstiprināja, ka fotogrāfijā redzamais vīrietis dzīvojot 216. numurā. Teica ari to, ka tur jau pabijis kāds policists un saņēmis atļauju ieiet viņa numurā. Viesnīca esot vienojusies ar to policistu, un viņš cerot, ka mēs to respektēsim.

-     Sīmons Kefass?

-     Baidos, ka tas ir viņš!

-     Labi. Varam sākt!

Osmunns Bjērnstads paņēma rāciju un nospieda sarunu podziņu.

-     Delta, nāciet iekšā!

Skaļrunis nosprakstēja.

-     Te Delta. Uztveru.

-     Varat iet iekšā! Tātad 216. istaba.

-     Pieņemts. Ejam iekšā. Beidzu.

Bjērnstads nolika rāciju.

-    Kādas ir jūsu instrukcijas? Kāri iejautājās un juta, ka krekliņš kļūst pārāk šaurs.

-    Prioritāte ir personīgā drošība. Ja nepieciešams, šaujiet! Uz kurieni tu?

-     Mazliet ieelpošu svaigu gaisu.

Kāri šķērsoja ielu. Viņai garām paskrēja policisti melnos apģērbos ar MP5 automātiem rokās daži iemetās reģistratūrā, citi pagalmā uz sētas puses ieeju un avārijas izeju.

Viņa pagāja garām reģistratūrai un bija jau uz kāpnēm, kad izdzirda, kā tiek uzlauztas durvis un ar dobju troksni eksplodē šoka granātas. Ejot pa koridoru, Kāri dzirdēja: sāk čērkstēt rācija.

-     Apkārtne ir tīra un droša!

Viņa devās iekšā pa durvīm.

Četri policisti: viens vannasistabā, trīs guļamistabā. Visas skapju durvis un logi atvērti.

Neviena cita nebija. Nevienas atstātas lietas. Viesis bija izrakstījies.

Markuss bija pietupies un meklēja zālē vardes, kad pēkšņi ieraudzīja, ka no dzeltenās mājas iznāk Dēls un tuvojas viņam. Pēcpusdienas saule bija nolaidusies tik zemu virs mājas jumta, ka brīdī, kad viņš nostājās Markusa priekšā, likās, it kā saule izstarotu no Dēla galvas. Viņš smaidīja, un Markuss nopriecājās, ka Dēls vairs neizskatās tik nelaimīgs, kāds bija no rīta.

-     Paldies par visu, Markus!

-     Vai dosies prom?

-    Jā, tagad došos prom.

-     Kādēļ jums vienmēr jāiet prom? viņam negaidīti izspruka.

Dēls notupās un uzlika roku Markusam uz pleca.

-     Es atceros tavu tēvu, Markus!

-     Vai tiešām? Markuss neticīgi ieteicās.

-     Jā. Un, neatkarīgi no tā, ko tava māte saka un domā, pret mani viņš vienmēr bija laipns. Reiz viņš padzina lielu aļņu tēviņu, kas bija izmaldījies no meža un ieklīdis pie mums.

-     Tiešām padzina?

-     Turklāt viens pats!

Markuss ievēroja kaut ko savādu. Aiz Dēla galvas dzeltenās mājas guļamistabas vaļējā logā traki plivinājās plānie, baltie aizkari. Kaut gan nejuta ne mazāko vēja pūsmiņu.

Dēls piecēlās, sabužināja Markusam matus un sāka iet lejup pa ielu svilpodams kādu melodiju un vicinādams diplomātu. Kaut kas piesaistīja Markusa uzmanību, un viņš vēlreiz paskatījās uz māju. Aizkari liesmoja. Tagad viņš ieraudzīja, ka arī visi pārējie logi ir vaļā. Visi.

Aļņu tēviņš, Markuss nodomāja. Mans tēvs ir padzinis aļņu tēviņu!

No mājas atskanēja kaut kādas skaņas, it kā tā iesūktu sevī gaisu. Tās bija dūcoši zemas, tad izvērtās dziedoši augstos toņos, pieņēmās spēkā un kļuva kā draudīga, triumfējoša mūzika. Aiz melnajiem logiem tagad lēkāja un virpuļoja dzeltenas dejotājas, kas jau svinēja bojāeju, pastardienu.

Sīmons ieslēdza neitrālo ātrumu un ļāva motoram darboties tukšgaitā.

Mazliet attālāk pie viņa mājas stāvēja mašīna. Jauna, zila Ford Mondeo ar aptumšotu aizmugures stiklu. Līdzīga mašīna bija stāvējusi pie slimnīcas acu nodaļas ieejas durvīm. Protams, tā varēja būt nejaušība, bet pagājušajā gadā Oslo Policijas pārvalde bija iepirkusi astoņas Ford Mondeo. Ar aptumšotiem aizmugures stikliem lai nebūtu redzamas bākugunis, kas glabājās aiz galvu balstiem.

Sīmons paņēma no pasažiera sēdekļa mobilo telefonu un sastādīja numuru.

Aparāts nepaspēja nopīkstēt divas reizes, kad viņam jau atbildēja.

-     Ko tu gribi?

-     Sveiks, Pontius! Tevi droši vien satrauc tas, ka mans telefons visu laiku ir kustībā?

-    Izbeidz šīs muļķības, Sīmon, un es apsolu, ka seku tam nebūs!

-     Nekādu?

-    Ja tūlīt pat izbeigsi, tad nebūs! Vai esam vienojušies?

-     Tu vienmēr esi vēlējies vienoties, Pontius! Labi, te tev būs darījums: rīt agri no rīta tu atnāksi uz restorānu!

-     Tā? Un kas tiks pasniegts?

-     Daži noziedznieki, kuru arests būs kā jauna spalva pie tavas platmales!

-     Sīkākas detaļas?

-     To nebūs. Bet saņemsi adresi un laiku, ja apsolīsi ņemt sev līdzi tikai vienu personu. Manu kolēģi Kāri Adeli.

Uz brītiņu iestājās klusums.

-     Vai tu mēģini mani piemānīt, SImon?

-     Vai esmu kādreiz tā rīkojies? Atceries, ka vari daudz iegūt! Pareizāk sakot, tu daudz zaudēsi, ja ļausi šim personām aizmukt!

-     Vai apsoli, ka neierīkosi te kādas lamatas?

-    Jā. Vai domā, ka es pieļautu, lai kaut kas notiek ar Kāri?

Pauze.

-     Nē. Nē, tā tu nekad neesi rīkojies, SImon.

-     Droši vien tādēļ neesmu kļuvis par policijas priekšnieku.

-     Smieklīgi. Kad un kur?

-     Ceturksni pēc septiņiem. Akerbrige, numurs 86. Uz redzēšanos!

Sīmons atvēra sānu logu, izmeta telefonu un noskatījās, kā tas nozūd pāri žogam pie kaimiņa. Tālumā varēja dzirdēt ugunsdzēsēju mašīnas sirēnu.

Tad viņš ieslēdza pirmo ātrumu un piedeva gāzi.

Sīmons brauca uz rietumiem. Pie Smestades viņš nogriezās uz Holmenkolloseni un turpināja ceļu augšup uz turieni, kur viņam vienmēr bija radusies tāda kā apskaidrības sajūta.

Honda jau sen bija aizvākta no skatu laukumiņa, un kriminālistu darbs bija galā. Šī vieta taču nebija nozieguma vieta.

Vismaz slepkavības vieta šī nebija.

Sīmons novietoja mašīnu tā, lai varētu redzēt fjordu un saulrietu.

Pamazām satumsa, un Oslo arvien vairāk kļuva līdzīga apdzisušam ugunskuram, kurā pulsē sarkanas un dzeltenas oglītes. Sīmons pacēla mēteļa apkakli un atgāza mašīnas sēdekļa atzveltni. Vajadzēja mēģināt pagulēt. Rīt būs liela diena.

Lielākā.

Ja viņiem paveiksies.

-    Uzlaiko šo! Marta sacīja un sniedza jaunajam cilvēkam žaketi.

Viņš bija relatīvi jauns, Marta bija redzējusi viņu tikai vienu

reizi. Varbūt gadus divdesmit vecs, un viņam paveiksies, ja nodzīvos līdz divdesmit pieciem. Tā vismaz minēja pārējie reģistratūras darbinieki īlā.

-      Lieliski, tev piestāv! Viņa pasmaidīja. Varbūt pie šīm?

Marta iedeva viņam jfandrīz nelietotas džinsa bikses. Pamanīja, ka aiz muguras kāds stāv, un pagriezās. Laikam būs ienācis caur kafejnīcu un varbūt jau labu brīdi stāvējis apģērbu noliktavas durvīs un skatījies uz viņu. Uzvalks un apsējs ap galvu piesaistīja uzmanību, taču Martai bija vienalga.

Viss, ko viņa redzēja, tas bija saspringtais, izmisīgais skatiens.

Viņa to negribēja. Viņa to gribēja.

Larss Gilbergs knosījās savā gluži jaunajā guļammaisā. Pārdevējs sporta preču veikaliņā bija skeptiski uzlūkojis tūkstoškronu banknoti, tad pieņēmis to un iedevis Gilbergam šo brīnumu. Larss samirkšķināja acis.

-     Tu atgriezies! viņš secināja. Ak Dievs, vai esi kļuvis par indieti?

Viņa balss īsi un asi noskanēja zem tilta velvēm.

-     Iespējams. Puisis pasmaidīja un trīcēdams notupās viņam blakus. Man šovakar kaut kur jāpārlaiž nakts.

-     Lūdzu! Kaut gan tavs izskats liecina, ka tev pietiktu naudas viesnīcai!

-     Tur viņi mani atradis.

-     Te vietas pietiek un neviens netiek novērots!

-     Vai varu aizņemties dažas avīzes? Protams, tikai tad, ja esi tās izlasījis.

Gilbergs pasmējās.

-    Vari aizņemties manu veco guļammaisu. Es to izmantoju matrača vietā. Viņš izvilka cauru, netīru guļammaisu. Bet vai zini ko? Tu vari ņemt jauno, un es šonakt pagulēšu vecajā. Tajā, kā saka, ir pārāk daudz no manis!

-     Vai esi pārliecināts?

-Jā gan! Vecais guļammaiss ir noilgojies pēc manis!

-     Liels paldies, Lars!

Atbildes vietā Larss Gilbergs tikai pasmaidīja.

Nogūlies viņš sajuta maigu siltumu, taču tas nenāca no guļammaisa. Siltumu izstaroja viņš pats.

Pienākot vakaram, kad visos Valsts cietuma koridoros vienlaikus noslēdzās visas durvis, tiem pāršalca kaut kas lidzigs nopūtai.

Juhanness Haldens apsēdās uz gultas malas. Lai ko viņš darītu sēdētu, gulētu vai stāvētu -, sāpes nerimās. Viņš zināja, ka tās nebeigsies, ka ar katru nākamo dienu tās pieaugs. Tagad slimība jau bija redzama. Papildus plaušu vēzim cirksnī bija uzradies augonis tagad jau golfa bumbiņas lielumā.

Arills Franks bija turējis savu solījumu. Kā sodu par to, ka palīdzējis puisim izbēgt, Juhannesu viņa kamerā noēdīšot vēzis bez ārsta vai pretsāpju līdzekļu palīdzības. Varbūt Franks nosūtīs viņu uz lazareti, ja uzskatīs, ka Haldens pietiekami ilgi ir cietis un jebkurā brīdī var nomirt, tikai tādēļ, lai gada atskaitē nebūtu jāziņo par nāves gadījumu kamerā.

Bija ļoti kluss. Novērošanas kameras un klusums. Agrāk pēc kameru slēgšanas uzraugi pa koridoriem bija gājuši apgaitā un viņu soļi bija skanējuši tik nomierinoši. Ullersmū cietumā viens no uzraugiem padzīvojušais, reliģiozais Hovelsmū iedams parasti dziedāja savā baritonā senus psalmus. Uz ilgu laiku ieslodzītajiem tā bija pati labākā šūpuļdziesma, un, izdzirduši koridorā Hovelsmū soļus, pārstāja bļaustīties pat nelabojamākie psihopāti. Juhanness vēlējās, kaut tagad šeit būtu Hovelsmū. Viņš vēlējās, kaut tagad šeit būtu puisis. Bet viņš nevarēja žēloties. Puisis bija sniedzis to, ko viņš vēlējās. Piedošanu. Un piedevām šūpuļdziesmu.

Viņš pacēla šļirci pret gaismu.

Šūpuļdziesma.

Puisis bija paskaidrojis, ka saņēmis to Bībelē no cietuma mācītāja, no nelaiķa Pēra Vollana lai miers viņa dvēselei -, un tas esot pats tīrākais heroīns, kāds Oslo atrodams. Un tad viņš bija parādījis, kā jārīkojas, kad pienāks laiks.

Juhanness pietuvināja adatas galu rokai, virs resnās, zilās vēnas. Drebēdams dziļi ievilka elpu.

Lūk, ari viss, tā bija dzīve. Dzīve, kas varēja būt pavisam citāda, ja viņš nebūtu piekritis paņemt sev līdzi tos divus maisus no Songklas ostas. Savādi. Vai šodien viņš piekristu? Nē. Bet toreiz bija piekritis. Atkārtoti ik reizi. Tādēļ citādi nevarēja būt.

Viņs piespieda adatas galu ādai un nodrebēja, redzot, ka āda mazliet padodas un ielaiž sevī adatu. Tad viņš sāka spiest uz leju virzulīti. Vienmērīgi un mierīgi. Jāievada viss šļirces saturs: tas bija svarīgi.

Vispirms izzuda sāpes. Kā uz burvja mājienu.

Tad sākās kas cits.

Un viņš saprata, par ko viņi pastāvīgi tika runājuši. Uzplūdums. Brīvais kritiens. Apskāviens. Vai tiešām tas varēja būt tik vienkārši visu laiku atrasties tikai viena šļirces dūriena attālumā? Un viņa bijusi tikai viena dūriena attālumā? Tagad viņa bija šeit, zīda kleitā, ar melniem, mirdzošiem matiem un mandeļveida acīm. Maigā balss ar mīkstām aveņkrāsas lūpām čukstēja grūtos angļu vārdus. Juhanness Haldens aizvēra acis un savilkās kamolā gultā.

Skūpsts.

Tas bija viss, ko viņš jelkad bija vēlējies.

Markuss, acis mirkšķinādams, blenza televizorā.

Stāstīja par pēdējo nedēļu laikā nogalinātajiem. Televīzijā un radio par to runāja nepārtraukti. Mamma bija teikusi, lai viņš tik daudz neskatoties, jo naktīs rādīšoties murgi. Bet murgu viņam vairs nebija. Un tagad televīzijā rādīja viņu, un Markuss viņu atpazina. Viņš sēdēja pie galda ar daudziem mikrofoniem un atbildēja uz jautājumiem. Markuss viņu atcerējās taisnstūra briļļu dēļ. Viņš nezināja, ko tas nozīmē, un neizprata sakarību. Zināja tikai to, ka šim vīram vairs nebūs jānāk uz dzelteno māju ieslēgt apkuri, jo māja ir nodegusi.

PIEKTĀ DAĻA

*

42.    NODAĻA

j

Piecas minūtes pēc pusseptiņiem Beatrise Jūnasena, advokātu firmas Tomte Ј> 0hre reģistratore, apspieda žāvas un mēģināja atcerēties, kuru filmu viņai atgādina viņas priekšā stāvošās sievietes šineļveida mētelis. Kādu, kurā piedalās Odrija Hepberna? Brokastis Tifanijā? Turklāt viņai bija sešdesmito gadu stila zīda lakatiņš un saulesbrilles. Sieviete nolika uz letes somu, pateica, ka saskaņā ar vienošanos tā domāta Jānām Ērem, un devās prom.

Pusstundu vēlāk saules stari jau meta atspulgus Oslo rātsnama ķieģeļu fasādes logos un Akerbriges krastmalā piestāja pirmie prāmji, kuru pasažieri no Nēsodtangenes, Sūnas un Drēbakas nokāpa krastā un steidzās uz savām darbavietām. Sākās vēl viena skaidra diena, bet gaisā jautās neliels dzestrums pazīme, ka ari šī vasara neturpināsies mūžīgi. Pa krastmalas promenādi blakus viens otram gāja divi vīri. Tie pagāja garām restorāniem, kuros apvērsti krēsli vēl stāvēja uz galdiem, apģērbu veikaliem, ko atvērs tikai pēc vairākām stundām, un garām ielu tirgotājiem, kuri izsaiņoja savas preces, gatavodamies pēdējiem uzbrukumiem galvaspilsētas tūristiem. Jaunākais no abiem bija ģērbies elegantā, bet saburzītā un notraipītā pelēkā uzvalkā. Gados vecākajam mugurā bija Dressmann veikala izpārdošanā pirkta rūtaina žakete un bikses, kas neatbilda nekam citam kā vien savai cenai. Abiem bija identiskas, pirms minūtēm divdesmit benzīna uzpildes stacijā pirktas saulesbrilles un identiski diplomāti.

Abi vīri iegriezās kādā tukšā šķērsieliņā. Nogājuši piecdesmit metrus, tie nokāpa pa šaurām dzelzs kāpnēm līdz necilām restorāna

durvīm, kura nosaukums fspriežot pēc pieticīgā uzraksta, vēstīja, ka šeit tiek pasniegtas jūras veltes. Vecākais paraustīja durvis. Slēgtas. Viņš pieklauvēja. Apaļajā durvju lodziņā parādījās kāda seja, izķēmota kā greizajā spogulī. Tās mute kustējās, un vārdi skanēja tā, it kā šī seja runātu zem ūdens:

-     Paceliet rokas, lai es varu tās redzēt!

Abi paklausīja, un durvis atvērās.

Iekšā stāvošais bija spēcīgas miesasbūves gaišmatis. Ienācēji paskatījās uz viņa pistoli.

-    Priecājos tevi atkal redzēt! ieteicās rūtainajā žaketē ģērbies, vecākais no ienācējiem, un uzbīdīja saulesbrilles uz pieres.

-     Nāciet iekšā! gaišmatis sacīja.

Tiklīdz viņi iegāja, tūlīt uzradās divi vīri melnos uzvalkos un sāka abus pārmeklēt, bet gaišmatis, nenolaižot pistoli, atspiedās pret garderobes leti. No vecākā vīrieša plecu jostas tika izņemta pistole un nodota gaišmatim.

-     Šis ir tīrs, otrs melnā ģērbtais sacīja un pamāja uz jaunākā pusi. Bet viņam ap vidukli ir kaut kāda bandāža!

Gaišmatis paskatījās uz jaunāko.

-     Tātad tu laikam esi tas Buda ar zobenu? “Angel from Hei/”, vai ne?

Jaunākais neatbildēja. Gaišmatis nospļāvās uz grīdas pie viņa spodrajām, melnajām Vass firmas kurpēm.

-      Labi piestāv, jo kāds, šķiet, uz tavas pieres jau ir uzlicis krustu!

-     Uz tavas arī.

Gaišmatis sarauca pieri.

-     Ko, pie velna, tu gribi sacīt, Buda?

-     Vai pats nejūti?

Gaišmatis paspēra soli uz priekšu un pastiepās uz pirkstgaliem tā, ka abu deguni gandrīz saskārās.

-     Tā, tā! vecākais ieteicās.

-     Turi muti, vecais! gaišmatis sacīja, pasita vaļā jaunākajam žaketi un, pārplēsis kreklu, lēni aptaustīja bandāžu.

-     Šeit? viņš noprasīja, kad roka bija tikusi līdz sānam.

Jaunākajam uz pieres, virs saulesbrillēm, izspiedās divas sviedru pērlītes. Gaišmatis pabāza pirkstus zem bandāžas. Jaunākais pavēra muti, tomēr neizdvesa ne skaņas.

Gaišmatis noņirdzās.

-    Jā, paldies! Protams, tas ir šeit!

Iebāzis pirkstus dziļāk, viņš saspieda miesu un pavilka.

Jaunākais aizsmacis iesēcās.

-     Bū, viņš gaida! viens no pārējiem ieteicās.

-Jā, jā! gaišmatis klusi atbildēja un, nenovērsis acis no smagi elpojošā jaunākā, saspieda spēcīgāk.

No puiša acīm zem saulesbrillēm pa nobālušo vaigu noritēja vientuļa asara.

-    Sveicieni no Silvestra un Jevgeņija! gaišmatis nočukstēja. Tad atlaida tvērienu un pievērsās pārējiem. Paņemiet viņu diplomātus un vediet iekšā!

Abi ienācēji atdeva savus portfelīšus un iegāja ēdamzālē.

Vecākais automātiski palēnināja soli.

Akvārija zaļās gaismas fonā iezīmējās kāda cilvēka kāda milzīga cilvēka siluets. Tajā uz liela, balta akmens mirdzēja kristāls, kura garie stari locījās gaisa burbulīšu plūsmā. Šurpu turpu šaudījās daudzkrāsainas zivtiņas, bet akvārija dibenā gulēja omāri. To spīles bija sasietas ar tērauda stieplītēm.

-     Kā jau solīju… vecākais nočukstēja. Te viņš ir.

-     Bet es neredzu kurmi, jaunākais ieteicās.

-     Tici man, viņš ieradīsies!

-    Komisārs Sīmons Kefass! lielais vīrs nodārdināja. Un Sonijs Lofthuss! Ilgi uz jums gaidīju! Nāciet šurp un apsēdieties!

Viņi pagājās uz priekšu un nometās tieši pretī milzenim. Jaunākais kustējās nedaudz stīvāk par savu vecāko biedru.

Pa virpuļdurvīm no virtuves klusi ieslīdēja vēl viens tikpat plecīgs kā pārējie trīs.

-    Viņi atnāca vieni! viņš sacīja un pievienojās trijotnei, tādējādi izveidodams pusapli abiem viesiem aiz mugurām.

-    Vai te ir pārāk gaišs? vērsdamies pie jaunākā, kurš vēl nebija noņēmis saulesbrilles, milzenis painteresējās.

-     Es redzu to, ko vēlos redzēt, jaunākais neskanigi atbildēja.

-     Laba atbilde! Vēlētos, kaut man būtu tavas jaunās, veselās acis! Milzenis pieskārās savām acim. Vai zināji, ka redzes jutīgums samazinās par trīsdesmit procentiem jau pirms piecdesmit gadu vecuma sasniegšanas? No šāda skatpunkta raugoties, dzīve ir ceļojums pretī tumsai, nevis gaismai, vai ne? No pun intended attiecībā uz tavu sievu, komisār Kefas, bet tieši tādēļ mums pēc iespējas agrāk jāiemācās pārvietoties, neko neredzot. Mums ir jāapgūst kurmja spējas likt lietā citus maņu orgānus, lai saskatītu savā priekšā šķēršļus un apdraudējumus. Piekrīti?

Viņš noplātīja rokas, šajā brīdī atgādinādams ekskavatoru ar diviem kausiem.

-    Vai arī, protams, varam nopirkt kurmi, kas redzēs mūsu vietā. Grūtības attiecībā uz kurmi ir tādas, ka tas lielākoties uzturas zem zemes un to viegli pazaudēt. Tā, kā es pazaudēju savējo. Nav ne jausmas, kur tas palika. Cik noprotu, tad arī tu viņu meklē, vai ne?

Jaunākais paraustīja plecus.

-     Ļauj minēt! Kefass atvilināja tevi uz šejieni, sacīdams, ka te satiksi kurmi, vai tā?

Vecākais ieklepojās.

-     Lieta tāda, ka Sonijs uz šo tikšanos atnāca man līdzi brīvprātīgi, jo vēlas noslēgt mieru. Viņš uzskata, ka tagad ir norēķinājies par to, kas notika ar viņa tēvu. Un abas puses var iet katra savu ceļu. Lai pierādītu, ka tiešām tā domā, viņš vēlas atdot nolaupīto naudu un narkotikas apmaiņā pret to, ka izbeigsiet viņu medīt. Vai varam atnest diplomātus?

Milzenis pamāja gaišmatim, un tas nolika abus čemodāniņus uz galda. Vecākais pastiepa roku uz viena diplomāta pusi, bet gaišmatis to atgrūda.

-    Protams! vecākais piekrita un pacēla rokas. Es tikai gribēju parādīt, ka Lofthusa kungs ir atnesis trešo daļu no narkotikām un trešo daļu no naudas. Pārējo saņemsiet, kad viņam būs jūsu solījums par pamieru un atļauja dzīvam iziet no šejienes!

Kāri izslēdza mašīnas aizdedzi un paskatījās uz bijušās darbnīcas ēkas neona izkārtni, kas ar sarkaniem burtiem vēstīja “A-k-e-r-b-r-ig-e”. No pienākušā prāmja nāca ārā cilvēki.

-     Vai policijas priekšniekam tiešām ir droši iet uz tikšanos ar noziedzniekiem bez atbalsta?

-     Kā mēdza sacīt mans draugs, Pontiuss Parrs atbildēja, pārbaudīja savu pistoli un ievietoja to atpakaļ pleca jostā, “ja neriskē, tad nevinnē”.

-     Izklausās pēc Simona, Kāri ieteicās un paskatījās uz pulksteni rātsnama torni.

Desmit minūtes pāri septiņiem.

-     Pareizi! Parrs pasmaidīja. Un vai zini ko, Adele? Man ir sajūta, ka šī mums būs lieliska diena! Es gribu, lai vēlāk tu dodies man līdzi uz preses konferenci! Policijas priekšnieks un jauna inspektore! Viņš nošmakstināja lūpas, it kā izgaršodams šos vārdus. Jā, domāju, ka viņiem tas patiks.

Viņš atvēra mašīnas durvis un izkāpa.

Kāri nācās skriet sīkiem solīšiem, lai uz promenādes turētos viņam līdzās.

-    Nu? vecākais iejautājās. Izklausās pēc darījuma, kas visus apmierina? Jūs saņemsiet atpakaļ to, kas tika paņemts, bet Lofthuss atgūs brīvību un izceļos no valsts.

-     Un tu saņemsi savu nelielo komisijas maksu par starpniecību, jā? Milzenis pasmaidīja.

-     Tieši tā.

-     Mm. Milzenis paskatījās uz Simonu, it kā meklēdams to, ko nekādi nevar atrast. Bū, ver vaļā čemodāniņus!

Gaišmatis panācās uz priekšu un mēģināja atvērt slēdzenes.

-     Tas ir aizslēgts, šef!

-    Viens, jaunākais klusi, gandrīz čukstus, sacīja. Deviņi, deviņi, deviņi.

Gaišmatis pagrozīja metāla cilindriņus. Pacēla vāku. Pagrieza čemodāniņu uz šefa pusi.

-     Lūk, kā! milzenis Ieteicās un izņēma vienu no baltajiem sainīšiem. Trešā daļa! Un kur pārējais?

-     Slepenā vietā, vecākais atbildēja.

-     Protams. Un kāds ir naudas čemodāniņa kods?

-     Tāds pats.

-     1999. Tas ir gads, kurā nomira tavs tēvs, vai ne?

Jaunākais neatbildēja.

-     Vai būs labi? vecākais pajautāja, nedabiski pasmaidīja un sakļāva plaukstas. Vai tagad varam iet?

-             Biju nodomājis, ka mēs varētu kopīgi paēst, milzenis noteica.

-     Vai jums patīk omāri? Jā? Nē?

Reakcija nesekoja.

Viņš smagi nopūtās.

-     Patiesibā arī man nepatīk omāri. Bet vai ziniet es tos tomēr ēdu. Kāpēc? Tāpēc, ka tas tiek gaidīts no cilvēkiem manā situācijā. Noplātot rokas, žakete atsedza viņa milzīgo krūškurvi. Omāri, kaviārs, šampanietis. Ferrari mašīnas, kurām trūkst detaļu, bijušās modeles, kuras atņem naudu saviem bijušajiem. Vientulība uz jahtas, karstums Seišelu salās. Mēs darām daudz no tā, ko patiesībā nevēlamies, vai ne? Bet, lai uzturētu motivāciju, tas ir nepieciešams! Ne jau savu, bet to cilvēku motivāciju, kuri strādā manā labā. Tiem ir jāredz šie panākumu simboli! Ir jāredz tas, ko esmu sasniedzis. Tas, ko viņi var sasniegt, ja darīs savu darbu, vai ne? Viņš iebāza cigareti starp gaļīgajām lūpām. Salīdzinājumā ar lielo galvu cigarete izskatījās ārkārtīgi niecīga. Bet tie, protams, ir arī varas simboli, lai parādītu potenciālajiem konkurentiem un pretiniekiem, kāda man ir vara. Tas pats attiecas uz vardarbību un brutalitāti. Man tas nepatīk, bet reizēm ir nepieciešams, lai uzturētu motivāciju motivāciju maksāt to, ko man ir palikuši parādā. Motivāciju nedarboties pret mani… Viņš aizsmēķēja cigareti no šķiltaviņām-pistoles. Bija, piemēram, viens cilvēks, kurš man modificēja ieročus. Viņš izstājās. Es pieļauju, ka kādam labāk patīk darboties ar motocikliem, nevis izgatavot šaujamieročus. Bet es nevaru pieļaut, ka viņš iedod Uzi cilvēkam, kurš kā viņam zināms ir jau nogalinājis vairākus no maniem puišiem!

Milzenis pabungoja ar rādītājpirkstu pa akvārija stiklu.

Abu ienācēju skatieni sekoja viņa pirksta kustībām. Jaunākais padldljās krēslā. Vecākais tikai noskatījās.

Baltais akmens ar viļņainajiem diegiem. Tas nebija akmens. Un nekāds kristāls tur nemirdzēja. Tas bija zelta zobs.

-    Var, protams, likties pārspīlēti, ja kādam nogriež galvu, bet, ja apkārtējie ir jāmotivē uz lojalitāti, reizēm nākas ķerties pie attiecīgiem līdzekļiem. Esmu pārliecināts, ka tu man piekriti, komisār!

-     Atvaino? vecākais ieteicās.

Milzenis pielieca galvu un nopētīja viņu.

-     Vai tev ir problēmas ar dzirdi, komisār?

Vecākais pavērsa skatienu no akvārija uz milzeni.

-    Baidos, ka tas ir vecums! Tādēļ būtu labāk, ja tu runātu mazliet skaļāk!

Dvīnis pārsteigumā iesmējās.

-    Skaļāk? Viņš ievilka cigaretes dūmus un paskatījās uz gaišmati.

-     Vai esat pārbaudījuši viņus attiecībā uz noklausīšanās ierīcēm?

-    Jā, šef. Ari restorānu pārbaudījām!

-     Tātad tu sāc zaudēt dzirdi, Kefas? Kā būs ar tavu sievu un tevi, kad… kā skan teiciens? Aklais vada kurlo?

Saraucis uzacis, viņš pavērās apkārt, un visi četri viri izplūda smieklos.

-    Viņi smejas, jo baidās no manis! milzenis sacīja jaunākajam.

-     Vai tu baidies, puis?

Jaunākais neatbildēja.

Vecākais paskatījās pulksteni.

Kāri paskatījās pulksteni. Četrpadsmit minūtes pāri septiņiem. Parrs bija teicis, ka viņiem dota norāde ierasties laikā.

-     Tas ir šeit! Parrs sacīja un, norādīdams uz nosaukumu pie fasādes, piegāja pie restorāna durvīm un atvēra tās.

Garderobē bija tumšs un kluss, bet telpas dziļumā Kāri saklausīja balsis.

Parrs izņēma pistoli no pleca jostas un deva zīmi Kāri, lai viņa rīkojas tāpat. Kāri zināja, ka par viņas darbību Ēnerhaugenē ar

skrošu bisi klīdušas baumaŠ,"tādēļ viņa paskaidroja policijas priekšniekam, ka, neraugoties uz visu, atbildīgu uzdevumu pildīšanā esot iesācēja. Taču viņš bija atbildējis, ka Sīmons esot uzstājis, lai tieši viņa un vienīgi viņa dotos tam līdzi, un piebildis, ka deviņos no desmit gadījumiem pietiekot, ja vienkārši uzrāda policista apliecību. Un deviņdesmit deviņos gadījumos no simta pietiekot, ja to parāda reizē ar ieroci. Tomēr, steigšus dodoties iekšā restorānā, Kāri mežonīgi dauzījās sirds.

Viņiem ieejot ēdamzālē, balsis apklusa.

-      Policija! Parrs iesaucās un pavērsa pistoli pret vīriem pie vienīgā aizņemtā galdiņa.

Kāri bija paspērusi divus soļus sānis un turēja uz grauda lielāko no vīriem. Uz mirkli iestājās pilnīgs klusums, kuru pārtrauca vienīgi Džonija Keša balss un dziesma “Give MyLove To Rose”, kas skanēja no mazā skaļrunīša pie sienas, starp bufeti un preparētu vērša galvu. Droši vien šis bija gaļas restorāns, kurā var pabrokastot. Abi pie galda sēdošie vīri, ģērbušies gaišpelēkos uzvalkos, izbrīnā skatījās uz viņiem. Kāri pamanīja, ka gaišajā telpā viņi tomēr nav vienīgie, ka blakus uz krastmalas pusi vērstajam logam pie galdiņa sēž kāds vecāks pāris, un tiem abiem, šķita, tūlīt būs infarkts. Esam atnākuši nepareizā vietā, Kāri nodomāja. Nevarēja būt, ka Sīmons būtu vēlējies, lai viņi ierodas šeit. Pēkšņi augumā mazākais ar salveti noslaucīja muti un ierunājās:

-     Pateicos, ka varējāt ierasties personīgi, policijas priekšniek Parr! Galvoju, ka neviens no mums nav bruņots un nevienam nav ļaunu nodomu!

-     Kas jūs esat? nobuldurēja Parrs.

-    Mani sauc Jāns Ēre, un es esmu šī kunga, īvera īversena seniora, advokāts.

Viņš pamāja ar roku uz lielā auguma vīru, un Kāri tūlīt pamanīja viņa līdzību ar junioru.

-     Ko jūs te darāt?

-     Pieļauju, ka to pašu, ko jūs!

-     Tiešām? Man tika apsolīti brokastīs noziedznieki!

-     Un šo solījumu mēs turēsim, Parr!

-     Tā, tā, milzenis noteica. Tev vajadzētu baidīties!

Viņš pamāja gaišmatim. Tas izvilka aiz jostas aizbāztu šauru, garu nazi un, pagājies soli uz priekšu, uzlika apakšdelmu jaunākajam uz pieres, vienlaikus piespiežot nazi viņam pie kakla.

-    Vai tiešām tu domāji, Lofthus, ka es uztraukšos par to sīknaudu, ko man nospēri? Lai guļ tur, kur tā ir! Esmu apsolījis Bū, ka ļaušu viņam sagriezt tevi sīkos gabaliņos, bet narkotikas un naudu, ko nekad neieraudzīšu, uzskatu par lētu investīciju! Par investīciju motivācijā, jā? Ir, protams, vairāki veidi, kā to izdarīt, bet visnesāpīgāk tevi nogalinās tad, ja pastāstīsi, kur esi licis Silvestru, lai mēs varētu viņu apbedīt kristietim pienācīgā veidā. Nu?

Jaunākais norija siekalas, bet neatbildēja.

Milzenis uzsita dūri galdā tā, ka glāzes palēcās.

-     Vai ari tu slikti dzirdi?

-     Laikam jau tā ir! Gaišmatis pasmējās.

Viņš bija piebāzis seju puišelim pie auss, kas rēgojās zem viņa rokas.

-     Budam ausī ir aizbāžņi!

Pārējie iesmējās.

Milzenis rezignēti pakratīja galvu un sastādīja atslēgas kodu otrajam diplomātam.

-     Lūdzu, Bū, griez viņu!

Milzenim atverot čemodāniņu, atskanēja klikšķis, taču vīrus bija pārāk ieinteresējis Bū nazis, un tie nepamanīja mazo metāla nūjiņu, kas izkrita no diplomāta un aizripoja pa akmens grīdu.

-      Tavai mazajai, gudrajai māmiņai daudzviet ir taisnība, bet attiecībā uz tevi viņa ir kļūdījusies! SImons noteica. Viņai nevajadzēja ļaut sātana izdzimumam zīst savu krūti!

-     Kāda vel… milzenis ierunājās.

Viņa ļaudis pagriezās. Čemodāniņā blakus pistolei un Uzi gulēja velosipēda stūres rokturim līdzīgs -olīvkrāsas priekšmets.

Milzenis pacēla galvu īstajā brīdī, lai ieraudzītu, ka vecākais nostumj saulesbrilles no pieres uz acīm.

-     Tā ir taisnība, ka es vienojos ar komisāru Simonu Kefasu, ka satikšu jūs šeit kopā ar manu klientu, Jāns Ēre sacīja un parādīja Pontiusam Parram ID karti, kas apstiprināja: viņš ir advokāts. Vai viņš jums to neteica?

-     Nē, Pontiuss Parrs attbildēja.

Policijas priekšnieka sejā Kāri manīja apjukumu un dusmas.

Ēre saskatījās ar savu klientu.

-     Vai tas nozīmē, ka jūs nezināt arī par vienošanos?

-     Par kādu vienošanos?

-     Par soda samazināšanu.

Parrs papurināja galvu.

-      Sīmons Kefass tikai pateica, ka man uz sudraba paplātes pasniegšot vairākus noziedzniekus! Par ko šeit ir runa?

Ēre jau bija gatavs atbildēt, kad īvers īversens pēkšņi pieliecās un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Ēre pamāja ar galvu, un īversens, atgāzies atpakaļ krēslā, pievēra acis. Kāri paskatījās uz viņu. Izskatās galīgi nomocīts, viņa nodomāja. Noguris, rezignēts.

Ēre ieklepojās.

-    Komisārs Kefass uzskata, ka viņam ir pārliecinoši… ē-e, pierādījumi pret manu klientu un viņa mirušo sievu. Runa ir par veselu rindu darījumu nekustamo īpašumu jomā ar cilvēku, vārdā Levi Tou, kurš varbūt ir vairāk pazīstams ar iesauku Dvīnis.

Tou, Kāri klusībā nodomāja. Nav gluži parasts vārds, tomēr pavisam nesen viņa tomēr ir to dzirdējusi. Ar kādu sasveicinājusies. Ar kādu Policijas pārvaldē. Diez vai svarīgu personu.

-     Kefasam būšot pierādījumi par iespējamu pasūtījuma slepkavību, kurā, pēc viņa domām, esot iejaukta Angnēte īversena. Kefass teica, ka attiecībā uz īversena dēlu neizvirzīs pret viņu pierādījumus, bet saistībā ar darījumiem ar nekustamajiem īpašumiem manam klientam tiks samazināts sods, ja viņš atzīsies un turklāt liecinās tiesā pret Tou alias Dvīni.

Pontiuss Parrs noņēma taisnstūrveida brilles un noslaucīja tās kabatlakatiņā. Kāri pabrīnījās par viņa bērnišķīgi zilajām acīm.

-     Izklausās pēc priekšlikuma, ko varam atbalstīt.

-     Lieliski! Ēre atbildēja un, atvēris uz galdiņa gulošo mapi, izņēma no tās aploksni un pabīdīja tuvāk policijas priekšniekam.

-    Te ir izraksti par visiem finansiālajiem darījumiem ar nekustamajiem īpašumiem, kas tika veikti, lai atmazgātu Levi Tou naudu, īversens ir gatavs liecināt arī pret Fredriku Ansgaru, kurš Ekonomisko noziegumu izmeklēšanas pārvaldē rūpējās par to, lai neviens nepiekasītos šīm transakcijām.

Parrs paņēma aploksni. Aptaustīja to.

-    Te ir kaut kas ciets, viņš konstatēja.

-    Zibatmiņa. Tajā ir skaņas fails, kuru komisārs atsūtīja manam klientam pa telefonu un lūdza nodot arī jums!

-     Vai jūs zināt, kas tajā ir?

Ēre vēlreiz saskatījās ar īversenu. īversens ieklepojās:

-      Tajā ir kāda cilvēka balss ieraksts. Komisārs Kefass teica, ka jūs to atpazīšot!

-    Man līdzi ir dators, ja jūs vēlētos noklausīties ierakstu tūlīt! Ēre ieteicās.

Atvērtais čemodāniņš. Ieroči. Olīvzaļā granāta.

Komisārs Kefass paspēja aizvērt acis un aizspiest ausis. Spilgtā gaisma, līdzīgi mēlei, nolaizīja viņam seju, bet rībiens it kā iebelza pa vēderu.

Tad viņš atvēra acis, zibenīgi paliecās uz priekšu, paķēra no čemodāniņa pistoli un pagriezās. Gaišmatis stāvēja tā, it kā nupat būtu ielūkojies acīs Medūzai joprojām neatlaižot Sonija galvu un turot rokā nazi. Un tagad Sīmons ieraudzīja, ka Sonijam bijusi taisnība: šim virām tiešām pierē bija krusts! Mērķēkļa krustiņš. Sīmons izšāva, un zem gaišajiem matiem pierē parādījās caurums. Kamēr gaišmatis krita, Sonijs pakampa Uzi. Sīmons bija viņam paskaidrojis, ka abu rīcībā būs tikai divas sekundes, un tad paralizētie atgūsies. Viņi bija sēdējuši viesnīcas Bismarck numurā un vingrinājušies, kā paņemt ieroci un kā izšaut. Protams, viņi nespēja paredzēt notikumu gaitu visos sīkumos, un mirkli pirms tam, kad Dvīnis atvēra čemodāniņu un iedarbināja šoka granātu, Sīmons

bija pārliecināts, ka viss aizies pie velna. Bet, ieraudzījis, ka Sonijs nospiež mēlīti un izveido pirueti uz vienas kājas, viņš zināja, ka Dvīnis šīs darba dienas beigās nedosies mājup apmierināts. Lodes lidoja ārā no klepojošā ieroča, kas visu laiku atkārtoja tikai pirmo zilbi. Divi vīri jau bija nokrituši, bet trešais bija paspējis iebāzt roku zem žaketes, kad ložu kārta izveidoja viņa krūtīs caurumu rindu. Viņš kādu mirkli palika stāvam, līdz ceļgali saņēma informāciju, ka viņš ir miris, bet tad Sīmons jau bija pagriezies pret Dvīni un izbrīnā nolūkojās uz tukšo krēslu. Kā gan tik milzīgs cilvēks spēja kustēties tik…

Viņš pamanīja to akvārija galā, blakus virpuļdurvīm uz virtuvi.

Viņš nomērķēja un trīs reizes ātri nospieda pistoles mēlīti. Dvīņa žakete noplīvoja, un sašķīda arī akvārija stikls. Uz mirkli šķita, ka ieraduma vai nezināmu spēku dēļ ūdens saglabās savu kubveida formu, bet tad tas līdzīgi zaļai sienai gāzās viņiem virsū. Sīmons mēģināja atlēkt sāņus, taču bija pārāk lēns. Viņš uzmina kādam omāram, juta, ka ceļgali neklausa, un nokrita garšļaukus spēcīgajā ūdens straumē. Pacēlis galvu, viņš Dvīni vairs neredzēja, bet dzirdēja, kā aizcērtas virtuves durvis.

-    Vai ar tevi viss kārtībā? Sonijs jautāja, palīdzēdams Simonām nostāties uz kājām.

-              Man viss ir lieliski, Sīmons iestenējās un atgrūda viņa roku.

-     Bet, ja tagad Dvīnis aizbēgs, tad nozudīs uz visiem laikiem!

Sīmons pieskrēja pie virtuves durvīm, atgrūda tās ar kāju un, turēdams pistoli izstieptā rokā, devās iekšā. Sajuta rūgteno lielas virtuves smaržu. Viņa skatiens pārslīdēja galdiem un matētā metāla plītīm, pannu rindām, kausiem un lāpstiņām, kas karājās pie zemajiem griestiem un aizsedza skatu. Sīmons pieliecās un sāka meklēt ēnas vai kādu kustību.

-     Grīda! Sonijs ierunājās.

Sīmons paraudzījās lejup. Uz zilpelēkajām akmens plāksnēm sarkani traipi. Viņš bija redzējis pareizi, viņš bija trāpījis!

Bija dzirdams, ka kaut kur tālāk aizcērtas durvis.

-     Nāc!

Asiņu pēdas izveda viņus no virtuves, cauri tumšam koridoram, kurā Sīmons noņēma savas saulesbrilles, tad augšup pa kāpnēm un

tālāk pa citu koridoru, kas beidzās pie metāla durvīm. Pie durvīm, kuru aizciršanos viņi nupat bija dzirdējuši. Tomēr pa ceļam Sīmons atvēra visas sānu durvis un ielūkojās iekšā. Deviņi no desmit cilvēkiem, kuri bēg no diviem vīriem un viena Uzi, izvēlētos īsāko un taisnāko ceļu ārā un prom, bet Dvīnis bija desmitais. Vienmēr aukstasinīgs, vienmēr racionāli domājošs. No tiem, kuri izdzīvo kuģa katastrofā. Lai aizvilinātu savus sekotājus, viņš varēja atraut durvis vaļā un aizcirst tās ciet.

-     Mēs viņu zaudējam! Sonijs sacīja.

-Tikai mierīgi! Sīmons atbildēja un atvēra pēdējās sānu durvis.

Tukšs.

-     Gatavs? Sīmons jautāja.

Sonijs pamāja ar galvu un pavērsa Uzi pret durvīm.

Sīmons atspieda muguru pret sienu blakus durvīm, nospieda rokturi un atgrūda vaļā metāla durvis.

Soniju apspīdēja saules stars.

Sīmons paspēra soli ārā. Sajuta sejā vēja pūsmu.

-     Velns…

Viņi skatījās uz rīta saules pielieto tukšo ielu. Uz Ruselekveieni, kas šķērso Munkedamsveieni un izzūd tālumā, Pils parka virzienā. Nevienas mašīnas, neviena cilvēka.

Arī Dvīņa nebija.

43.    NODAĻA

>

-     Asiņu pēdas beidzas šeit, SImons norādīja uz asfaltu.

Dvīnis droši vien bija sapratis, ka asinis atstāj pēdas, un bija

spējis tās apturēt, lai nepilētu uz zemes. Tādi kā viņš kuģa katastrofa izdzīvo.

Sīmons paskatījās uz tukšo Ruselekveieni. Ļāva skatienam paslīdēt garām Svētā Pāvila baznīcai un pāri mazajam tiltiņam, aiz kura iela pagriezās un izzuda skatienam. Tad pārlaida acis Munkedamsveienei. Neviena.

-     Vel…! Sonijs izmisis piesita ar Uzi sev pie sāna.

-    Ja viņš būtu meties projām pa ielu, mēs paspētu viņu ieraudzīt, Sīmons teica. Viņš ir kaut kur iegājis!

-     Kur?

-     Es nezinu.

-     Varbūt viņam te stāvēja mašīna.

-     Iespējams. Skaties! Sīmons norādīja zemē starp Sonija kurpēm. Tās taču ir asinis! Varbūt…

Sonijs papurināja galvu un pavēra žaketi. Sāns tīrajam kreklam, ko Sīmons bija viņam iedevis, bija sarkans.

Sīmons klusi nolamājās.

-     Tam nelietim izdevās atplēst tavu brūci?

Sonijs paraustīja plecus.

Sīmons vēlreiz pārlaida skatienu ielai. Mašīnām stāvvietu te nebija. Nebija atvērtu veikalu. Vienīgi aizslēgti vārti uz privātīpašumiem. Kurp viņš varēja doties? Paraugies no cita skatpunkta, Sīmons iedomājās. Kompensē aklumu. Ielaid… Viņš paskatījās sāņus.

Acu zīlītes uz kaut ko reaģēja. Spilgts saules stariņš atspīguļoja no maza, kustīga stikla gabaliņa. Vai metāla. No misiņa.

-     Nāc! Sonijs sacija. Pamēģināsim vēlreiz restorānā, varbūt viņš…

-     Nē! SImons klusi atbildēja.

Misiņa durvju rokturis. Stingras atsperes, kuru dēļ durvis aiz ienācēja lēni aizveras. Nekad nav aizslēgtas.

-     Tagad es viņu redzu.

-     Tu redzi viņu?

-     Baznīcas durvis, lūk, tur! Vai redzi tās?

Sonijs sasprindzināja redzi.

-     Nē.

-     Tās veras ciet! Viņš ir iegājis baznīcā. Nāc!

SImons metās skriešus. Viņš lika vienu kāju priekšā otrai, atspērās. Tās bija vienkāršas kustības, kas tika atkārtotas jau kopš bērnības. Viņš bija skrējis un skrējis, ar katru nākamo gadu mazliet ātrāk. Un tad ar katru nākamo gadu aizvien lēnāk. Ne ceļgali, ne elpošana negribēja vairs sadarboties kā agrāk. Pirmos divdesmit metrus Sīmons spēja turēties līdzās Sonijam, pēc tam puisis izrāvās priekšā. Sonijs bija jau vismaz piecdesmit metrus priekšā, kad Sīmons redzēja, kā tas ar vienu soli pārvar trīs pakāpienus, atrauj vaļā smagās durvis un nozūd baznīcā.

Sīmons palēnināja skrējienu. Gaidīja skaņu. Plīkšķi, gandrīz vai bērnu pistoles šāviena troksni, kad tas atskan aiz sienas. Tā nebija.

Viņš uzkāpa pa kāpnēm. Atvēra smagās durvis un iegāja iekšā.

Smarža. Klusums. Daudzu domājošu cilvēku pārliecības smagums. Solu rindas bija tukšas, bet priekšā pie altāra dega sveces, un Sīmons atcerējās, ka pēc pusstundas sāksies rīta mise. Sveču gaisma apspīdēja krustā piesistā Glābēja tēlu. Tad viņš saklausīja klusu, dziedošu balsi un paskatījās pa kreisi.

Sonijs sēdēja biktskrēslā, pavērsis Uzi pret perforēto starpsieniņu, kas atdalīja kabīni, kuras ieeju gandrīz pilnībā aizsedza melns aizkars. Tajā bija tikai maza spraudziņa, un tur Sīmons pamanīja roku. Uz akmens grīdas, zem aizkara, lēnām veidojās asiņu peļķe.

Sīmons pielavījās tuvāk un izdzirdēja Sonija čukstošo balsi:

-     Visi zemes un debesu dievi apžēlojas par tevi un piedod tev tavus grēkus. Tu mirsi, bet apžēlotā grēcinieka dvēsele nonāks paradīzē. Āmen.

Iestājās klusums.

Sīmons noskatījās, kā Sonijs piespiež pirkstu pie mēlītes.

Sīmons iebāza pistoli atpakaļ pleca makstī. Viņš nebija domājis kaut ko darīt, itin neko. Jauneklis bija pasludinājis spriedumu, un tam vajadzēja stāties spēkā. Viņam pašam spriedums tiks pasludināts vēlāk.

-    Jā, mēs nogalinājām tavu tēvu! Aiz aizkara vārgi atskanēja Dvīņa balss. Nācās to darīt. Es saņēmu ziņu no kurmja, ka tavs tēvs gatavojoties viņu nogalināt. Vai tu klausies?

Sonijs neatbildēja. Sīmons aizturēja elpu.

-    Tam vajadzēja notikt tajā pašā naktī, viduslaiku drupās Māridālenē, Dvīnis turpināja. Kurmis teica, ka policija esot viņam uz pēdām un viņa atmaskošana esot tikai laika jautājums. Viņš gribēja, lai mēs šo slepkavību nomaskētu kā pašnāvību. Lai policija noticētu, ka kurmis ir tavs tēvs, un pārtrauktu medības. Es piekritu. Man vajadzēja aizstāvēt savu kurmi, vai ne?

Sīmons redzēja, ka Sonijs aplaiza lūpas.

-     Un kurš tad ir šis kurmis7

-     Es nezinu. Zvēru! Mēs sazinājāmies vienīgi pa e-pastu.

-    Tad ari nekad neuzzināsi! Sonijs vēlreiz pacēla Uzi un uzlika pirkstu uz mēlītes. Vai esi gatavs?

-    Pagaidi! Tev nav mani j ānogalina, Sonij! Es j au tāpat šeit noasiņošu! Vienīgais, ko es lūdzu, atļauj man pirms nāves atvadīties no maniem tuviniekiem! Es ļāvu tavam tēvam uz atvadām uzrakstīt, ka viņš mīl tevi un tavu māti! Vai tu neizrādīsi šim grēciniekam tādu pašu žēlastību?

Sīmons varēja redzēt, kā cilājas Sonija krūtis un saspringst sejas muskuļi.

-    Nē! Sīmons iesaucās. Nedod viņam šo iespēju, Sonij! Viņš…

Sonijs pagriezās. Viņa skatienā jautās maigums. Helēnes maigums. Savu Uzi viņš jau bija nolaidis.

-     Sīmon, viņš lūdz tikai…

Aizkara spraudziņā Sīmons pamanīja kustību. Kustējās roka. Apzeltītas šķiltaviņas-pistole. Un Sīmons jau zināja, ka nepietiks laika. Nepietiks laika brīdināt Soniju un Sonijam reaģēt, nepietiks laika, lai izvilktu pistoli no pleca maksts, un nepietiks laika, lai dotu Elsei to, ko viņa ir pelnījusi. Viņš stāvēja uz Akešelvas tilta margām, un zem viņa vārījās ūdenskritums.

Sīmons lēca.

Viņš lēca ārā no dzīves brīnišķīgi riņķojošajā kazino ruletē. Tam nevajadzēja ne inteliģenci, ne drosmi, bet tikai tā nesaprātīgā izmisumu, kurš vēlas uzspēlēt ar nākotni, ko augstu nevērtē, kurš zina, ka var zaudēt mazāk nekā pārējie. Viņš iekrita biktskrēsla vaļējā pusē starp dēlu un perforēto starpsieniņu. Dzirdēja šāviena troksni. Sajuta kodienu, paralizējošo aukstuma vai karstuma dūrienu, kas sarāva viņa ķermeni gabalos un likvidēja visus tā sakarus.

Tad sekoja cita skaņa. Uzi. Simona galva gulēja uz biktskrēsla grīdas, un viņš juta, kā skaidas no starpsieniņas, līdzīgi lietum, krīt uz sejas. Izdzirdis Dvīņa kliedzienu, Sīmons pacēla galvu un ieraudzīja, ka Dvīnis izzvāļojas no biktskrēsla un nogāžas starp baznīcas soliem, bet žaketes mugurpusei kā negants bišu spiets uzbrūk lodes. Uzi tukšās čaulītes joprojām vēl karstas krita Simonām virsū un dzeldināja pieri. Dvīnis apgāza abus solus ap sevi un noslīga uz ceļiem, taču joprojām kustējās. Atteicās mirt. Tas nebija dabiski. Kad Sīmons pirms daudziem gadiem bija atklājis, ka māte vienam no viņu visvairāk meklētajiem noziedzniekiem strādā viņu sienās par apkopēju, un bija viņu apmeklējis, tad pats pirmais, ko viņa bija pateikusi, skanēja šādi: Levi ir nenormāls. Viņa kā māte, protams, mīlot savu bērnu, bet dēls viņu biedējis jau kopš dzimšanas. Viņš bijis milzīgs. Viņa pastāstījusi par gadījumu, kad mazais, milzīgais Levi, kā parasti, atnācis viņai līdzi uz darbu, jo mājās nebijis neviena, kurš varētu to pieskatīt. Viņš esot stāvējis un skatījies savā atspulgā spainī ar ūdeni, kas stāvējis statīvā uz apkopējas ratiņiem, un paziņojis, ka tajā kāds esot un izskatoties tieši tāds pats kā viņš. Sisele atbildējusi, ka viņi taču varot parotaļāties, un devusies iztukšot atkritumu grozus. Kad atgriezusies,

puišelis stāvējis spaini uz ģalvas un izmisigi tirinājis kājas. Viņa pleci iesprūduši spainī, un viņai nācies sasprindzināt visus spēkus, lai izdabūtu zēnu ārā. Viņš smirdējis, un seja bija kļuvusi jau zila. Vairums bērnu būtu sākuši raudāt, taču viņš bija smējies un teicis, ka Dvīnis esot bijis ļauns tas mēģinājis viņu nogalināt. Reizēm viņa esot prātojusi, kur gan viņš tāds radies, un pateikusi, ka sajutusies brīva tikai tajā dienā, kad viņš devies prom no mājām.

Dvīnis.

Tieši virs tauku krokas starp resno kaklu un vareno pakausi uzradās divi caurumi, un viņa kustības tūlīt norima.

Protams, Simons nodomāja. Pavisam normāls vienīgais bērns.

Un zināja, ka milzīgais cilvēks ir miris, vēl pirms tas gāzās uz priekšu un viņa piere ar dobju skaņu atsitās pret akmens grīdu.

Sīmons aizvēra acis.

-     Sīmon, kur…

-    Krūtīs, Sīmons atbildēja un ieklepojās. Pēc krēpu konsistences juta, ka tās ir asinis.

-     Es izsaukšu palīdzību!

Sīmons atvēra acis un aplūkoja sevi. Uz krekla pie krūtīm pletās tumšsarkans plankums.

-     Lai paliek, mēs nepaspēsim.

-     Paspēsim, ja vien viņi…

-     Klausies! Sonijs bija paņēmis mobilo telefonu, taču Sīmons uzlika tam savu plaukstu. Par šautiem ievainojumiem es zinu pārāk daudz! Okay?

Sonijs uzlika roku Sīmonam uz krūtīm.

-     Tā nevar! Sīmons turpināja. Tev tagad jāskrien. Tu esi brīvs! Tu esi izdarījis visu, kas bija vajadzīgs.

-     Nē, neesmu!

-    Bēdz manis dēļ! Sīmons teica un saņēma puiša roku. Tā bija tik silta un pazīstama, it kā piederētu viņam pašam. Tagad tu esi pabeidzis savu darbu!

-     Guli mierīgi!

-    Es teicu, ka šodien kurmis tur būs un viņš tur bija. Tagad viņš ir miris. Skrien!

-     Drīz ieradīsies palīdzība!

-     Vai nedzirdi…

-    Ja tu nerunāsi…

-    Tas biju es, Sonij! Sīmons ielūkojās puiša skaidrajās, maigajās acis. Kurmis biju es!

Sīmons gaidīja, ka saņemtā šoka dēļ puiša acu zīlītes paplašināsies un melnums nomainīs mirdzošo, zaļo radzeni. Bet tas nenotika. Un viņš saprata.

-      Tu zināji, Sonij! Sīmons mēģināja rīt siekalas, bet uznāca klepus. Tu zināji, ka tas esmu es. Kā?

Sonijs ar krekla piedurkni noslaucīja asinis no Simona mutes.

-     Arills Franks.

-     Franks?

-     Pēc tam kad nogriezu viņam pirkstu, viņš sāka runāt.

-      Runāt? Viņš nezināja, kas es esmu! Neviens nezināja, Sonij, ka mēs ar Abu bijām kurmjil Neviens.

-      Nē, bet Franks pastāstīja to, ko zināja. To, ka kurmim bijis segvārds!

-     Tātad to viņš izstāstīja?

-    Jā. Segvārds bijis “Lēcējs”.

-      Lēcējs, jā! Tas bija vārds, kuru izmantoju sakariem ar Dvīni. Tā mani kādreiz mēdza saukt viens cilvēks, vai saproti? Tikai viens vienīgs. Bet kā tu uzzināji…?

Sonijs kaut ko izņēma no žaketes kabatas un parādīja Simonām. Tā bija fotogrāfija. Sakaltušu asiņu izraibinātajā attēlā pie akmeņu piramīdas stāvēja divi vīrieši un sieviete visi trīs jauni un smaidoši.

-     Kad biju mazs, es bieži skatījos mūsu fotogrāfiju albumu. Un tad ieraudzīju šo fotogrāfiju no kalniem. Jautāju mammai, kas ir šis noslēpumainais fotogrāfs ar interesanto vārdu Lēcējs. Tad viņa man pastāstīja, ka tas esot Sīmons, trešais no labākajiem draugiem. Viņa to saukājot par Lēcēju, jo viņš lecot tur, kur neviens cits neuzdrošinās.

-     Un tu pie divi pieskaitīji divi…

-      Franks nezināja, ka bija divi kurmji. Un tas, ko viņš izstāstīja, salika visu savās vietās. Mans tēvs tevi atmaskoja, un tu viņu nogalināji, pirms viņš ir nodevis tevi.

Sīmons samirkšķināja plakstus, taču acu kaktiņos turpināja iezagties tumsa. Tomēr viņš redzēja labāk nekā jelkad agrāk.

-     Un tu izplānoji mani nogalināt! Tādēļ ari nodibināji ar mani sakarus. Tu gribēji pacensties, lai es tevi atrodu. Tu mani vienkārši gaidīji!

-Jā! Sonijs piekrita. Līdz brīdim, kad atradu dienasgrāmatu un sapratu, ka mans tēvs arī bija iesaistīts. Ka jūs abi bijāt nodevēji!

-     Tad viss pajuka un tu atteicies no sava plāna. Nebija vairs iemesla nogalināt!

Sonijs pamāja ar galvu.

-     Kas īsti lika tev pārdomāt?

Sonijs ilgi vēroja Sīmonu.

-     Tas, ko tu pateici. “Dēlu pienākums nav līdzināties saviem tēviem, bet gan…”

-     …būt labākiem par tiem. Sīmons izdzirdēja tālumā policijas mašīnu sirēnas. Juta Sonija plaukstu sev uz pieres. Esi tāds, Sonij! Esi labāks par savu tēvu!

-     Sīmon?

-Jā-

-    Tu mirsti. Vai tev ir kāda vēlēšanās?

-     Es vēlos, lai viņa iegūtu manu redzi!

-     Un piedošanu? Vai vēlies to?

Sīmons cieši aizmiedza acis un papurināja galvu.

-     Es nevaru… es neesmu to pelnījis.

-     Neviens no mums nav pelnījis! Mēs esam cilvēcīgi, kad grēkojam, bet dievišķīgi, kad piedodam!

-     Bet es tev neesmu nekas, tikai svešinieks, kurš tev atņēmis tos, kurus mīlēji!

-     Tu esi kaut kas! Tu esi Lēcējs tas, kurš vienmēr bijis līdzās, bet nav nokļuvis uz fotogrāfijas! Puisis pacēla Simona žaketes malu un ielika fotogrāfiju tās iekškabatā. Ņem to līdzi savā ceļojumā, jo viņi ir tavi draugi!

Sīmons aizvēra acis. Nodomāja: tas ir labi.

Dēla vārdi atbalsojās tukšās baznīcas velvēs.

-     Visi zemes un debesu dievi apžēlojas par tevi un piedod…

SImons paskatījās uz asins pilieniņu, kas nupat bija izkritis no

puiša žaketes apakšas uz baznīcas grīdas. Viņš pieskārās tā zeltaini sarkanajai virsmai ar rādītājpirkstu. Pilieniņš it kā piesūcās pie pirksta gala. Sīmons pielika to pie lūpām un atkal aizvēra acis. Viņš skatījās baltajā ūdenskritumā. Ūdens. Ledainas skavas. Klusums, vientulība. Un miers. Un šoreiz viņš vairs neiznirs virspusē.

Klusumā, kas iestājās pēc otrreizējās ieraksta noklausīšanās, Kāri varēja dzirdēt putnus, kas netraucēti čivināja aiz pusatvērtajiem gaļas restorāna logiem.

Policijas priekšnieks skeptiski skatījās uz datoru.

-     Vai būs labi? Ēre jautāja.

-     Būs labi, Parrs atbildēja.

Advokāts Jāns Ēre izņēma zibatmiņu un sniedza to policijas priekšniekam.

-     Vai saprati, kas viņš ir?

-Jā, Parrs sacīja. Viņu sauc Arills Franks, un viņš ir tas, kurš praktiski vada Valsts stingrā režīma cietumu. Kāri, vai pārbaudīsi viņa nosaukto kontu Kaimanu salās? Vai tas eksistē? Ja viņš stāsta patiesību, mūs sagaida liels skandāls.

-     Man žēl, Ēre ieteicās.

-    Nav vērts, Parrs viņu nomierināja. Man jau vairākus gadus bija aizdomas. Nesen saņēmām informāciju no kāda drosmīga ierēdņa Drammenē, kurš apgalvo, ka Lofthuss no Valsts cietuma esot izlaists atvaļinājumā tā, lai viņu varētu izmantot grēkāža lomai Morsandas slepkavības lietā. Līdz šim mēs neiejaucāmies, gaidījām brīdi, kad būsim pārliecināti, ka pietiek pierādījumu, lai ķertos klāt Frankam, bet ar šiem mums to ir vairāk nekā pietiekami. Un vēl kas, pirms mēs ejam…

-Jā?

-    Vai komisārs Kefass teica, kādēļ viņš gribēja, lai jūs tiktos tieši ar mums, nevis ar viņu pašu?

īversens saskatījās ar Ēri un paraustīja plecus.

-     Viņš pateica, ka esot aizņemts ar citām lietām. Un jūs esot vienīgie divi kolēģi, kuriem viņš pilnībā uzticoties.

-     Saprotu, Parrs noteica un piecēlās.

-               Ir vēl viena lieta… Ēre ieteicās un paņēma savu telefonu.

-     Mans klients nosauca manu vārdu komisāram Kefasam, kas man piezvanīja un pajautāja, vai varu parūpēties par praktisko pusi sakarā ar transportu un samaksu par acu operāciju, kuru viņš pasūtījis uz rītdienu Hauela klīnikā Baltimorā. Es piekritu. Un šeit man ir īsziņa no mūsu reģistratores, kura raksta, ka pirms stundas mūsu birojā ienākusi kāda sieviete un nodevusi sarkanu sporta somu. Tajā esot ievērojama skaidras naudas summa. Es tikai vēlos uzzināt, vai tas interesē policiju?

Kāri dzirdēja, ka putnu dziesmas aiz logiem apklusušas, bet to vietā tālumā skan policijas mašīnu sirēnas. Vairākas. Policijas mašīnas.

Parrs ieklepojās.

-     Nesaprotu, kādēļ šāda informācija varētu būt nozīmīga policijai. Un, tā kā pasūtītāju tagad var uzskatīt par tavu klientu, tad tev, cik man zināms, ir pienākums klusēt un tu nevari stāstīt neko vairāk, ja es arī jautātu!

-     Labi, tātad mums ir vienāda izpratne šajā lietā! Иre sacīja un aizvēra mapīti.

Kāri juta, ka kabatā ievibrējas telefons. Viņa steigšus piecēlās, pagāja dažus soļus nost no galdiņa un izņēma telefonu. Atskanēja viegls troksnis, jo līdzi telefonam no kabatas izripoja spēļu bumbiņa un nokrita uz grīdas.

-     Adele.

Viņa blenza uz spēļu bumbiņu, kas it kā vilcinājās, nezinādama kustēties vai palikt uz vietas. Tad, nedaudz pagrozījusies, tā lēni un nedroši sāka ripot dienvidu virzienā.

-     Paldies! Kāri teica un ielika telefonu atpakaļ kabatā. Tad pievērsās Pairam, kurš gatavojās piecelties no krēsla. Zivju restorānā Nautilus guļ četri miruši cilvēki!

Policijas priekšnieka acis aiz briļļu stikliem četras reizes samirkšķinājās, un Kāri iešāvās prātā: varbūt tā ir kaut kāda apzinīga

darbība par katru jaunu līķi viņa policijas pārvaldes teritorijā vienu reizi pamirkšķināt acis.

-     Kur tas ir?

-     Šeit.

-     Šeit?

-     Šeit, krastmalā. Pārsimt metru tālāk.

Kāri skatiens sameklēja spēļu bumbiņu.

-     Ko tu gaidi, Adele? Nāc!

Bumbiņa bija atradusi noteiktu virzienu un ieguvusi lielāku ātrumu. Ja Kāri neizlems, kā rīkoties, bumbiņa nozudīs.

-    Jā! viņa sacīja un steidzīgi devās pakaļ Parram.

Tagad policijas sirēnas bija kļuvušas skaļākas. Skaņas gan pieauga, gan pieklusa. Tās, līdzīgi izkaptij, šķēla gaisu.

Viņi izskrēja ārā, baltajā saules gaismā, daudzsološajā rītā, zilajā pilsētā. Viņi drāzās uz priekšu, un pretimnākošo ļaužu straume viņu priekšā pašķīrās. Kāri redzeslokā parādījās un izzuda sejas. Un kaut kur tālu, smadzeņu nomalē, viņa reaģēja uz vienu no tām. Saulesbrilles un gaišpelēks uzvalks. Parrs bija nopeilējis uz šķērsieliņu, kurā nupat bija ieskrējuši vairāki policisti formās. Kāri apstājās, pagriezās un ieraudzīja, ka mugura pelēkajā uzvalkā uzkāpj uz Nēsodtangenes prāmja, kas tūlīt aties no piestātnes. Tad viņa pagriezās un skrēja tālāk.

Marta bija nolaidusi kabrioleta jumtu un atspiedusi pakausi pret galvas balstu. Viņa vēroja kaiju, kas bija pamirusi gaisā starp zilajām debesīm un fjordu. Meklēdama barību, tā līdzsvaroja spēkus gan savus, gan ārējos. Marta elpoja dziļi un mierīgi, taču sirds satraukti dauzījās, jo prāmis jau piestāja krastā. Tik agrā rīta stundā no Oslo uz Nēsodtangeni nebija daudz pasažieru, tādēļ nebūs grūti viņu pamanīt. Ja viņam būs izdevies. Ja. Viņa nomurmināja lūgšanu, ko bija atkārtojusi visu ceļu, kad pirms pusotras stundas devās ceļā no Tomte Ј> 0hre. Uz iepriekšējā prāmja pirms pusstundas viņa nebija, bet viņa pārliecināja sevi, ka tas ari nebija gaidāms. Bet, ja viņš neieradīsies arī ar šo… Jā, ko tad? Viņai nebija plāna B. Tādu viņa nemaz nevēlējās.

Sāka nākt pasažieri. To nebija daudz, tagad ļaudis brauca uz pilsētu, nevis no tās. Marta noņēma saulesbrilles raga ietvarā. Ieraudzījusi gaišpelēku uzvalku, sajuta, ka sirds iepukstas straujāk. Tomēr tas nebija viņš. Sirds pierima.

Tad parādījās vēl viens pelēks uzvalks.

Viņš gāja mazliet sasvēries uz sāniem it kā būtu laiva, kas dabūjusi sūci.

Marta juta, ka sirds krūtis izplešas un kaklu sāk aizžņaugt elsas. Varbūt tikai slīpie saules stari tā krita uz gaišo uzvalku, taču likās, ka no tā nāk starojums.

-     Paldies! viņa nočukstēja. Paldies, paldies!

Viņa pavērās atpakaļskata spoguli, notrauca asaras un sakārtoja galvas lakatiņu. Tad pamāja ar roku. Un viņš atmāja pretī.

Kamēr viņš nāca augšup pa uzkalniņu, kur Marta bija novietojusi mašīnu, viņai uzplaiksnīja doma: tas ir pārāk labi, lai būtu patiesība. Šķita, tā ir mirāža vai spoks, ka viņš ir miris, nošauts, ka šobrīd viņš karājas, piesists krustā pie bākas, un viņa redz tuvojamies tā dvēseli.

Viņš ar grūtībām iesēdās mašīnā un noņēma saulesbrilles. Viņš bija bāls. Raugoties viņa iekaisušajās acīs, Marta redzēja, ka arī viņš ir raudājis. Tad viņš Martu apskāva un piekļāva sev klāt. Iesākumā viņai likās, ka viņa trīc, bet tad saprata, ka trīc tomēr viņa ķermenis.

-     Kā…

-     Labi, viņš sacīja, neatlaižot Martu. Viss izdevās lieliski.

Tā viņi sēdēja klusēdami, pieķērušies viens otram kā divi noreibuši cilvēki, kuriem ir tikai viens atbalsta punkts. Viņai gribējās jautāt, bet ne tagad. Tam pietiks laika vēlāk.

-     Ko tagad? viņa iečukstējās.

-     Tagad, viņš atbildēja, uzmanīgi palaida viņu vaļā un, klusi ievaidējies, izslējās taisni. Tagad tas sākas. Liels čemodāns.

Viņš pamāja uz aizmugures sēdekli.

-    Tikai viss nepieciešamais. Viņa pasmaidīja, ielika atskaņotājā kompaktdisku un sniedza viņam telefonu. Sākumā braukšu es. Būsi stūrmanis?

Viņš paskatījās uz telefona displeju. Tā skaļrunī monotona, robotam līdzīga balss sāka dziedāt: “My… personai…”

-    Viens tūkstotis un trīsdesmit kilometri, viņš sacīja. Aptuvenais braukšanas ilgums divpadsmit stundas un piecdesmit viena minūte.

EPILOGS

No bezkrāsainajām, bezgalīgajām debesim krita sniegpārsliņas un sēdās uz asfalta, trotuāriem, mašīnām un mājām.

Kāri stāvēja uz kāpnēm. Viņa bija pieliekusies, nupat aizšņorējusi zābaciņus un caur kājstarpi pārlūkoja ielu. Simonām bija izrādījusies taisnība. Izmainot perspektīvu un stāvokli, var ieraudzīt daudz jauna. Jebkuru aklumu ir iespējams kompensēt. Lai to saprastu, viņai bijis nepieciešams laiks. Lai saprastu, ka Simonām Kefasam daudzos gadījumos bijusi taisnība. Ne visos. Bet kaitinoši daudzos.

Viņa izslējās taisni.

-     Lai tev jauka diena, mīļā! durvis stāvošais ieteicās un noskūpstīja Kāri uz lūpām.

-     Tev ari!

-    Grīdu uzkopšana kaut kā nesaistās ar jauku dienu. Bet pacentīšos. Kad būsi mājās?

-     Uz vakariņām, ja vien kaut kas neatgadīsies.

-     Labi, tikai izskatās, ka ir jau atgadījies!

Kāri paskatījās Sama norādītajā virzienā. Pie vārtiem apstājušos mašinu viņa pazina, bet seju aiz nolaistā sānu stikla vēl labāk.

-     Kas noticis, Osmunn? Sams uzsauca.

-     Piedod, ka pārtraucu jūsu darbošanos, bet man ir jāņem sev līdzi tava sieviete, inspektors nokliedza atbildi. Ir jaunumi!

Kāri paskatījās uz Samu. Tas papliķēja viņai pa džinsa bikšu mugurpuses kabatu. Reiz rudeni Kāri bija iekārusi skapi savus svārkus un žaketi, un kaut kādu iemeslu dēļ tie tur ari palika.

-     Laidies prom un kalpo sabiedrībai, meitenīt!

Braucot austrumu virzienā pa šoseju E18, Kāri vēroja sniega klāto ainavu. Iedomājās, kā pirmais sniegs iezīmē robežu, kā apslēpj visu bijušo un izmaina cilvēkam redzamo pasauli. Pirmajos mēnešos pēc šaušanas Akerbrigē un katoļu baznīcā bija valdījis pilnigs haoss. Protams, tika kritizēta policija, tās brutalitāte un viena cilvēka negantā individuālā spēle. Tomēr SImons tika apbedīts ar pienācīgu cieņu, viņš bija tautā mīlēts policists, kurš cīnījies pret pilsētas noziedzniekiem un ziedojis savu dzīvību taisnīguma labā. Nav arī svarīgi kā policijas priekšnieks Parrs bija ieminējies savā atvadu runā -, ka viņš nebija pildījis visus noteikumus un priekšrakstus, precīzāk norvēģu likumus. Parram bija iemesls izrādīt šādu iecietību, jo viņš pats bija pārkāpis norvēģu nodokļu likumdošanas noteikumus, izvietodams daļu no ģimenes īpašuma anonīmos fondos Kaimanu salās. Bēru mielasta laikā Kāri bija atklājusi Parram, ka viņas izmeklēšana saistībā ar elektrības rēķinu apmaksu Lofthusu mājai galu galā novedusi līdz viņa uzvārdam. Un Parrs bez ierunām bija atzinies, tikai piebildis, ka nevienu likumu neesot pārkāpis, un viņa motīvs bijis cēlsirdīgs: apklusināt savu netīro sirdsapziņu, ka pēc Aba pašnāvības nav pievērsis lielāku uzmanību Sonijam un viņa mātei. Parrs bija teicis, ka lieli izdevumi tie neesot bijuši, bet tas varējis nozīmēt, ka pēc soda izciešanas puisim būs māja vairāk vai mazāk normālā stāvoklī. Pamazām visi sāka samierināties arī ar to, ka Buda ar zobenu ir bez pēdām pazudis. Viņa krusta gājiens acīmredzot bija beidzies pēc Levi Tou alias Dvīņa nāves.

Else tagad redzēja daudz labāk. Kad dažas nedēļas pēc bērēm Kāri viņu apciemoja, Else bija pastāstījusi, ka operācija ASV par astoņdesmit procentiem noritējusi veiksmīgi. Gandrīz nekas neesot perfekts. Ne dzīve, ne cilvēki, ne SImons. Vienīgi mīlestība.

-    Viņš nekad to neaizmirsa. Helēni. Tā bija viņa mūža lielā mīlestība.

Bija vasara, viņas bija sēdējušas dārzā Dīsenē, divos atpūtas krēslos, dzērušas portvīnu un vērojušas saulrietu. Un Kāri bija nopratusi, ka Else izlēmusi pastāstīt.

-     Viņš man teica, ka abi pārējie viņas pielūdzēji, Abs un Pontiuss, bijuši spējīgāki, spēcīgāki un gudrāki. Bet viņš redzējis viņu

tādu, kāda viņa ir patiesībā. Tā bijusi Simona lieliskā Ipašiba. Viņš redzēja cilvēkus, viņš redzēja to eņģeļus un dēmonus. Vienlaikus pats cinijās ar savu dēmonu. SImons cieta no spēļu atkarības.

-     Viņš man to stāstīja!

-    Viņš un Helēne kļuva mīļākie, bet spēļu parādu dēļ viņu dzīve izvērtās haosā. Ilgi tas neturpinājās, bet SImons teica, ka jau bijis gatavs noraut viņu sev līdzi, un tad ieradies Abs Lofthuss un paglābis viņu no Simona. Abs un Helēne esot izvākušies. SImons salūzis. Tūlīt pēc tam viņš uzzinājis, ka Helēne ir stāvoklī. Viņš spēlējis kā traks, zaudējis visu un stāvējis bezdibeņa malā. Tad devies pie sātana un piedāvājis pēdējo, kas viņam palicis. Savu dvēseli.

-     Viņš devās pie Dvīņa.

-Jā. Sīmons bija viens no nedaudzajiem, kuri zināja, kas ir Dvīnis. Bet Dvīnis tā ari nekad neuzzināja, kas bija Sīmons un Abs, jo tie nodeva viņam informāciju tikai pa telefonu vai rakstiski. Vēlāk ar datora palīdzību.

Abas apklusa. No Tronheimsveienes un Sinsena krustojuma plūda satiksmes troksnis.

-     Mēs ar Sīmonu runājām par visu, vai saproti? Bet par šo tēmu viņam bija smagi stāstīt. Par to, kā pārdevis savu dvēseli. Viņš uzskatīja, ka dvēseles dziļumos varbūt vēlējies šo kaunu, pazemojumu un pašnicinājumu, ka tas viņu stindzinājis, lai nomāktu citas sāpes. Ka tas varētu būt kāds mentālas pašmocības veids.

Else izlīdzināja kleitas krokas. Viņa liekas tik trausla un tomēr tik stipra! Kāri nodomāja.

-     Bet visvairāk Sīmons pārdzīvoja to, kā bija izrīkojies ar Abu. Viņš ienīda Abu par to, ka tas ir atņēmis viņam to vienīgo, kam viņa dzīvē bija kaut kāda vērtība. Tādēļ viņš novilka Abu līdzi savā bezdibenī. Kad sākās banku krīze un strauji cēlās procentu likmes, Abs ar Helēni bija iestiguši tik dziļos parādos: lai nenonāktu uz ielas, glābt varēja tikai viens ātra nauda. Tādēļ Sīmons, iepriekš vienojies ar Dvīni, devās tieši pie Aba un piedāvāja viņam pārdot dvēseli. Sākumā Abs pretojās un gribēja ziņot par Sīmonu priekšniecībai. Tad Sīmons lika lietā Aba Ahilleja cīpslu. Dēlu. Viņš teica, ka tāda nu esot reālā pasaule un viņa dēlam, iespējams, nāksies

maksāt rēķinu par viņa godīgumu un uzaugt nabadzībā. Un viņš pastāstīja, ka pats drausmīgākais bijis noskatīties, kā Abs tiek garīgi sagrauts, kā zaudē savu dvēseli. Bet tas ļāvis viņam nejusties vairs tik vientuļam. Līdz brīdim, kad Dvīnim sagribējās izbīdīt savu kurmi policijas pārvaldes augšgalā un diviem vairs nepietika vietas.

-     Kāpēc tu man stāsti to visu, Else?

-     Tāpēc, ka viņš mani lūdza pastāstīt! Viņš uzskatīja, ka tev vajadzētu to zināt, pirms izdari savu izvēli!

-    Viņš lūdza tevi pastāstīt? Vai tas nozīmē, ka viņš zināja, ka…

-     Nemāku teikt, Kāri! Viņš tikai teica, ka tevī saskatot daudz no sevis paša. Viņš vēlējās, lai tu kā policiste mācītos no viņa kļūdām!

-      Bet viņš zināja, ka es negatavojos turpināt darbu policijā!

-    Vai tiešām? Slīpie saules stari blāvi iemirdzējās tumšsarkanajā vīnā, kad Else pielika glāzi pie lūpām, uzmanīgi ieņēma malku un nolika to atpakaļ uz galda. Kad Sīmons saprata, ka Abs Lofthuss ir gatavs viņu nogalināt, lai ieņemtu Dvīņa piedāvāto amatu, viņš sazinājās ar Dvīni un teica, ka viņam esot jālikvidē Abs, ka Abs esot nācis viņiem uz pēdām un jārīkojas steidzīgi. To stāstot, Sīmons izmantoja salīdzinājumu: sacīja, ka viņš un Abs esot līdzīgi identiskajiem dviņiem, kurus mokot līdzīgi murgi viens no viņiem vēloties nogalināt otru. Un viņš apsteidza Abu. Sīmons nogalināja savu labāko draugu!

Kāri norija siekalas un mēģināja apspiest asaras.

-     Bet viņš to nožēloja! viņa čukstēja.

-    Jā, viņš nožēloja. Viņš pārstāja būt kurmis. Būtu varējis turpināt. Bet tad arī Helēne nomira. Viņš bija nonācis ceļa galā. Bija zaudējis visu, ko vien varēja zaudēt. Tādēļ ari vairs nebaidījās un atlikušo mūža daļu veltīja nožēlošanai. Darīja labu. Viņš bija nesaudzīgs, medījot citus korumpētos policijā tādus, kāds viņš bija bijis pats, un tādiem policijā nerodas daudz draugu. Viņš kļuva vientuļš, tomēr sevi nežēloja, jo uzskatīja, ka vientulību ir pelnījis. Atceros, viņš teica, ka naids pret sevi ir naids, kuram gūsti apstiprinājumu katru rītu, kad pamostoties ieskaties spogulī!

-     Tu taču viņu izglābi, vai ne?

-     Viņš mani dēvēja par savu eņģeli. Bet tā nebija mana mīlestiba pret viņu, kas izglāba! Pretēji daudzu tā saukto gudro cilvēku sacītajam es apgalvoju, ka kādu cilvēku nekad nevar izglābt ar savu mīlestību. Simonu izglāba viņa paša mīlestība pret mani. Viņš pats izglāba sevi!

-     Iemīlot.

-     Āmen!

Viņas bija nosēdējušas līdz pusnaktij, un tad Kāri devās prom.

Ejot ārā, koridorā, Else bija parādījusi Kāri kādu fotogrāfiju. Trīs cilvēkus pie akmeņu krāvuma.

-     Šī fotogrāfija bija pie Simona, kad viņš nomira. Tā ir viņa Helēne.

-     Es to redzēju mājā, pirms tā nodega. Teicu Simonām, ka viņa ir līdzīga kādai dziedātājai vai aktrisei.

-     Mia Farova. Viņš aizveda mani uz filmu Rozmarijas bērns tikai tādēļ, lai redzētu viņu. Kaut gan apgalvoja, ka līdzību nesaskatot.

Fotogrāfija Kāri brīnumainā veidā aizkustināja. Viņu smaidos jautās optimisms. Ticība.

-     Vai jūs ar Simonu nekad nerunājāt par bērniem?

Viņa papurināja galvu.

-     Viņš baidījās.

-     No kā?

-    No tā, ka viņa smagā nasta varētu pāriet uz bērnu. Viņa atkarības gēns. Destruktīvā vēlme riskēt. Robežu neesamība. Drūmais noskaņojums. Viņš baidījās, ka tas varētu kļūt par sātana bērnu. Es mēdzu pajokot, ka viņam droši vien kaut kur ir ārlaulības bērns un tāpēc viņš baidās. Bet sanāca tā, kā sanāca.

Kāri pamāja ar galvu. Rozmarijas bērns. Viņa domāja par mazo, veco kundzīti, kura Policijas pārvaldē uzkopa telpas un kuras vārdu Kāri beidzot bija atcerējusies.

Tad Kāri bija atvadījusies un izgājusi ārā, vasaras naktī, kur viegls vējiņš un laiks viņu uztvēra un aizvirpināja prom, līdz viņa attapās šeit, mašīnā, un, skatīdamās uz svaigo sniegu, domāja par to, kā tas pārvērtis visu ainavu. Par to, ka bieži vien viss notiek ne tā, kā ticis plānots. Par to, ka viņiem ar Samu jau tagad būtu

vajadzējis tikt pie sava pirmā bērniņa. Par to, ka viņa, sev par pārsteigumu, vispirms bija atteikusies no profesijas ziņā interesantā darba piedāvājuma Tieslietu ministrijā un tagad no lieliskās algas, ko piedāvāja apdrošināšanas kompānija.

Tikai tad, kad viņi bija izbraukuši ārā no pilsētas, šķērsojuši šauro tiltiņu un uzbraukuši uz grants ceļa, viņa pajautāja Osmunnam, kas noticis.

-     No Drammenes piezvanīja policija un lūdza mūs atbraukt palīdzēt, Osmunns teica. Mirušais ir rēderis. Ingve Morsands.

-     Ak Dievs, tas taču ir vīrs!

-Jā-

-     Slepkavība? Pašnāvība?

-     Man nav zināmas detaļas.

Viņi apstājās aiz policijas mašīnām, iegāja pa vārtiņiem un ieraudzīja lielās mājas parādes durvis. Viņus sagaidīja Buskerudas policijas iecirkņa inspektors. Viņš apkampa Kāri un stādījās priekšā Bjēmstadam, sacīdams, ka esot Henriks Vestads.

-      Vai tā var būt slepkavība? ejot iekšā mājā, Kāri jautāja.

-     Kādēļ tu tā domā? Vestads painteresējās.

-     Bēdājās par sievu, Kāri atbildēja. Pret viņu bija aizdomas. Vai ari patiesībā viņš to nogalināja un nespēja ar šo domu sadzīvot.

-     Iespējams, Vestads noteica un ieveda viņus viesistabā.

Izmeklētāji gandrīz vai rāpoja ap krēslā sēdošo cilvēku. Kā balti

līķa tārpi, Kāri nodomāja.

-     Bet es šaubos, Vestads pabeidza savu domu.

Kāri un Bjērnstads nolūkojās uz līķi.

-     Velns! Bjērnstads klusi ieteicās Kāri. Vai tu domā… viņš…

Kāri atcerējās brokastīs apēsto cieti vārīto olu. Bet varbūt viņa

jau ir stāvokli, varbūt tas bija nelabās dūšas cēlonis? Viņa atvairīja šo domu un pievērsa visu uzmanību līķim. Viena acs tam bija plati atvērta, otru nosedza melns apsējs, un virs apsēja nelīdzena griezuma mala, jo galvas augšējā cteļa bija nozāģēta.

Jū Nesbē DĒLS

Redaktore Iveta Polkmane Mākslinieciskā redaktore Inguna Kļava Švanka Projektu vadītāja Una Orinska

Content

Nesbē Jū Dēls

PIRMĀ DAĻA

1.    NODAĻA

2.    NODAĻA

3.    NODAĻA

4.    NODAĻA

5.    NODAĻA

6.    NODAĻA

7.    NODAĻA

8.    NODAĻA

9.    NODAĻA

10.    NODAĻA

11.     NODAĻA

OTRĀ DAĻA

12.     NODAĻA

13.     NODAĻA

14.     NODAĻA

15.    NODAĻA

16.    NODAĻA

17.    NODAĻA

18.    NODAĻA

19.    NODAĻA

20.    NODAĻA

TRESA DAĻA

21.    NODAĻA

22.    NODAĻA

23.    NODAĻA

24.   nodaĻa

25.   nodaĻa

26.   nodaĻa

27.   nodaĻa

28.   nodaĻa

29.   NODAĻA

30.   NODAĻA

31.   NODAĻA

32.   NODAĻA

CETURTĀ DAĻA

33.   NODAĻA

34.    NODAĻA

35.    NODAĻA

36.    NODAĻA

37.    NODAĻA

38.    NODAĻA

39.    NODAĻA

40.    NODAĻA

41.    NODAĻA

PIEKTĀ DAĻA

42.    NODAĻA

43.    NODAĻA

EPILOGS