Nesbē Jū

Doktora Proktora laika vanna

Jū Nesbē

Doktora Proktora laika vanna

.

i.  nodaļa Pastkarte no Parīzes

Sporta zālē valdīja pilnīgs klusums. Ne no divpadsmit brūnajām vingrošanas sienām, ne vecā vingrošanas buka ar sasprēgājušo ādu, ne no astoņām pelēkajām, nodilušajām vingrošanas virvēm, kas nekustīgi nokarājās no griestiem, nenāca ne skaņa. Nedz arī no sešpadsmit puikām un meitenēm, kas kopā veidoja Delgenes skolas orķestri un patlaban blenza uz diriģentu Madsenu. igpEFzmanību… iesaucās Madsens, pacēla zizli, un viņa piemiegto acu skatiens caur pilota saulesbriļļu tumšajiem stikliem urbās bērnos. Madsens, ar skatienu cerot atrast Bulli, jau sāka bažīties. Diriģents zināja, ka pārējie bērni orķestrī ķircināja sarkanmataino trompetistu par viņa mazītiņo augumu, būtu jocīgi, ja viņi tā nedarītu. Taču atšķirībā no pārējiem bērniem orķestrī mazītiņais zellis vismaz bija muzikāls un varbūt vēl varēja visu glābt. Tā kā Madsena skatiens Bulli neatrada, tas pielipa vienīgajam viņam zināmajam Bulles draugam Līsei, kas spēlēja klarneti. Viņa bija vienīgā visā orķestrī, par kuru diriģents zināja, ka viņa vienmēr vingrinājās arī mājās. Varbūt tomēr vēl bija cerība.

-   Gatavību…

Visi pielika pie lūpām savus instrumentus. Valdīja tāds klusums, ka varēja dzirdēt siltās oktobra pēcpusdienas skaņas ārā: tur dziedāja putni, kāds darbojās ar zāles pļāvēju un smiedamies rotaļājās knēveļi. Taču šeit, sporta zālē, valdīja nopietnība. Un kļūs vēl nopietnāk.

-   Aiziet! Madsens iebļāvās un majestātiskā lokā savicināja zizli.

No sākuma nekas nenotika, un vienīgais, ko joprojām varēja dzirdēt, bija putnu dziedāšana, zālāja pļaušana un knēveļu smiekli. Tad pēkšņi iemēkšķējās trompete, piesardzīgi iepīkstējās klarnete un atskanēja nedrošs uzsitiens pa lielajām bungām. Negaidīts sitiens pa mazajām bungām tā satrūcināja mežragu, ka tam paspruka blējiens, bet pašā aizmugurē iesprauslājās kaut kas liels, likdams Līsei iedomāties par zilo vali, kas tikko uzpeldējis pēc veselas zem ūdens pavadītas nedēļas. Taču visā šajā pūšanā joprojām nebija atskanējis neviens pats tīrs tonis, un Madsena sejā jau sāka parādīties tas sarkanums, kas brīdināja par tuvojošos dusmu izvirdumu.

-   Trīs četr’! Madsens bļāva un savicināja zizli tā, it kā tas būtu pātaga, bet orķestris strūdzinieki uz romiešu galeras. Spēlējiet taču, ka tevi! Sai it kā vajadzētu būt Marseljēzai, Francijas himnai! Ļaujiet, lai tā paceļas, tagad!

Taču nekas nepacēlās. Sejas pretī Madsenam vai nu stīvi blenza notīs uz statīviem, vai arī bija cieši samiegušas acis tā, it kā sēdētu uz poda un mēģinātu kaut ko izspiest.

Madsens padevās un ļāva rokām nolaisties tieši tobrīd, kad tūbai beidzot izdevās izdabūt skaņu, un nu tā māva dobji un vientuļi.

-   Stop, stop! sauca Madsens un nogaidīja, līdz tuba atkal zaudēja elpu. Ja franči šo tagad dzirdētu, viņi vispirms jums nocirstu galvu un tad sadedzinātu jūs uz sārta. Cieniet Marseljēzu!

Kamēr Madsens bārās, Līse paliecās tuvāk krēslam sev līdzās un čukstēja: Man līdzi ir pastkarte no doktora Proktora. Tā ir dīvaina.

Viņai atbildēja balss, kas nāca no apdauzītās trompetes puses: Ja tu jautā man, tas izklausās tā, kā parasti raksta uz pastkartes: “Līsei un Buliem, sveiciens no Parīzes, ar sveicienu doktors Proktors.” Vai aptuveni tā tu teici, ka viņš raksta?

-   Jā gan, tomēr…

-   Patiesībā tā ir viena patiešām neparasti parasta pastkarte, Līse. Vienīgais, kas ir dīvaini, ir tas, ka tik parastu pastkarti ir rakstījis tik caur un cauri neparasts zellis kā doktors Proktors.

Viņus pātrauca Madsena guldzošā balss. Bulle! Vai tu tur esi?

-      Es te, sssseržant! atskanēja aiz apdauzītās trompetes.

-   Piecelies, lai mēs varam tevi redzēt, Bulle!

-   Klausos, ak, debešķīgās mūzikas un visu Visuma toņu pavēlniek!

Un uz krēsla pretī nošu statīvam uzlēca mazs, sarkanmatains zellis ar lieliem vasarraibumiem un platu smaidu. Starp citu, viņš bija nevis vienkārši mazs, bet mazītiņš. Un viņa mati bija nevis vienkārši sarkani, bet koši sarkani. Un smaids bija nevis vienkārši plats, bet tas gandrīz sadalīja viņa mazo galveli divās daļās. Un vasarraibumi bija nevis vienkārši lieli, bet… nūjā, vispār tie bija vienkārši lieli.

-   Nospēlē mums Marseljēzu, Bulle! guldzināja Madsens. Tā, kā tai būtu jāskan.

-   Kā pavēlēsiet, visu diriģentu māte un karali pār visiem pūtējiem uz ziemeļiem no Sahāras un uz austrumiem no…

-   Beidz ākstīties un spēlē!

Un Bulle sāka spēlēt. Maigs un silts tonis pacēlās zem sporta zāles griestiem un ārā pa logu šajā siltajā rudens pēcpusdienā, un putni, izdzirduši skaisto spēlēšanu, nokaunējās par savu dziedāšanu un apklusa. Vismaz tā domāja Līse, sēžot un klausoties savu mazītiņo kaimiņu un labāko draugu spēlējam sava vectēva veco trompeti. Līsei patika viņas klarnete, tomēr trompete šķita īpaša. Un arī spēlēt to nebija sevišķi grūti. Bulle bija viņai iemācījis nospēlēt uz trompetes vienu dziesmu “Jā, mēs mīlam”. Protams, viņai nesanāca tik labi kā Buliem, tomēr viņa loloja slepenu sapni kādu dienu nospēlēt uz trompetes “Jā, mēs mīlam” lielas publikas priekšā. Iedomājies tik! Bet domāt ir domāt un sapņot ir tikai sapņot.

-          Labi, Bulle! Madsens sauca. Un

tagad visi iesaistās, kopā ar Bulli! Viens div’ trīs četr’!

Un Delgenes skolas orķestris iesaistījās. Ieklumburēja, ievēlās un ieklupa. Bungas, saksofoni, mežragi, ksilofons un šķīvji; izklausījās tā, it kā kāds būtu apgāzis virtuvi ar kājām gaisā un tagad viss no atvilktnēm un skapjiem gāztos ārā. Tad iesaistījās lielās bungas un tuba. Visa telpa sāka drebēt. Vingrošanas sienas klabināja zobus, virves nokārās ieslīpi kā stiprā vējā, un apdilušais vingrošanas buks, palēkdamies pa grīdu, pārvietojās centimetru pa centimetram tuvāk izejas durvīm, it kā mēģinātu aizšmaukt.

Kad viņi beidzot bija pabeiguši Marseljēzu, iestājās pilnīgs klusums. Gan sporta zālē, gan ārpusē. Nevienas putna dziesmas, neviena smejoša bērna. Tikai atbalss no dvīņu Trulsa un Trima pēdējiem izmisīgajiem sitieniem pa bungu ādām un bungādiņām.

-   Paldies, novaidējās Madsens. Man šķiet, šodienai pietiks. Līdz pirmdienai!

-Jā, bet tā pastkarte tomēr ir dīvaina! bilda Līse, kad viņa kopā ar Bulli devās mājup uz Lielgabalceļu. Vakari bija sākuši kļūt tumšāki, un viņiem tas patika. Sevišķi Buliem, kura vērtējumā gaišas vasaras naktis bija labo izgudrojumu skalā mazliet zem atzīmes vidēji. Toties tumši, silti rudens vakari ar daudz slēpšanos un mazmazlietiņ ābolu čiepšanu bija viens ģeniāls izgudrojums, jā, gandrīz doktora Proktora klases izgudrojums. Jo, pēc Bulles domām, profesors bija vislabākais izgudrotājs pasaulē. Tiesa gan, pēc pārējās pasaules domām, doktors Proktors nekad nebija izgudrojis neko vērtīgu, taču ko gan viņi zina? Kurš, piemēram, ir izgudrojis pasaulē jaudīgāko purkšķu pulveri? Vēl svarīgāk, protams, bija tas, ka doktors Proktors gatavoja vislabāko karameļu pudiņu pasaulē, bija vislabākais draugs un kaimiņš pasaulē un bija iemācījis Buliem un Līsei neņemt galvā, ja visi citi viņus uzskatītu par nīkulīgu zaudētāj komandu, kas sastāv no mazītiņa puikas ar sarkanām baķenēm, biklas meitenes ar peļastēm un viena krietni virs vidēji ķerta profesora ar nokvēpušām motociklista brillēm.

-  Jo mēs zinām to, ko viņi nezina, profesors mēdza teikt. Mēs zinām, ka draugi apsola nekad nebeigt palīdzēt cits citam, ka viens plus viens plus viens ir daudz vairāk nekā trīs.

Patiesi vārdi. Tomēr kā draugs profesors nebija sevišķi čakls rakstītājs. Viena nožēlojama pastkarte bija viss, ko viņi bija saņēmuši šo trīs mēnešu laikā, kopš profesors bija sēdies uz sava motocikla, uzlicis

ādas ķiveri un atvadījies, dodoties ceļā uz Parīzi. Precīzāk sakot, dodoties meklēt savu dzīves lielo mīlestību Zuljetu Margarīnu. Profesors viņu bija mīklainos apstākļos pazaudējis pirms daudziem, daudziem gadiem, studējot Francijā. Līse un Bulle profesora laboratorijā pie sienas bija redzējuši tikai Zuljetas foto no tiem laikiem, kad viņa un Proktors bija mīļotie. Un fotogrāfijā viņi izskatījās tik laimīgi, ka Līsei acīs bija sariesušās asaras. Jā, patiesībā tieši Līse bija pārliecinājusi doktoru Proktoru atgriezties un sameklēt Zuljetu.

-  Tā ir dīvaina! Līse palika pie sava. Paskaties pats.

Bulle aplūkoja Līses pasniegto skatu kartīti.

-   Hm, viņš nomurmināja. Apstājās zem tuvākā apgaismes staba un ļoti cītīgi pētīja to, vairākas reizes nomurminot dziļdomīgi un inteliģenti skanošus “hm”.

-   Tā ir no Parīzes, Līse sacīja un norādīja uz melnbalto attēlu, kas izskatījās tā, it kā būtu uzņemts kādas nomākušās dienas rītā. Tur bija liels, klajš laukums un, par spīti daudzajiem ļaudīm, kas tur pastaigājās ar saulessargiem un cilindriem, laukums šķita savādi tukšs. Vienīgais, pēc kā varēja spriest, ka tā patiesi ir pasaulslavenā Francijas galvaspilsēta, bija uzraksts PARIS attēla lejasdaļā.

-   Vai tu redzi to pašu, ko es? domīgi murmināja Bulle.

-   Ko tad?

-   Šķiet, tajā laukumā kaut kā trūkst. Jā, vispār šajā bildē.

-   Varbūt, Līse teica un, paskatoties uz attēlu, saprata, ka Buliem ir taisnība. Viņa tikai nespēja pateikt, kā tieši attēlā trūkst.

-   Turklāt bilde ir uzburbusi… piebilda Bulle un uzmanīgi saspieda pastkarti. Tā ir bijusi slapja un atkal izžāvēta. Saki, vai tu to pastkarti lasīji dušā?

-   Skaidrs, ka ne! atteica Līse. Tā jau tāda bija, kad atnāca.

-  Ahā! Bulle iesaucās un pacēla mazītiņu rādītājpirkstu ar nograuztu nagu. Bulles izcilais prāts ir atkal atjautīgi atšķetinājis mīklas nepārprotamo atrisinājumu. Pastkarte Parīzē ir salijusi!

Līse iepleta acis. Kā tu to zini?

-   Elementāri, mana dārgā Līse. Tas rakstīts uz pastkartes. Izlasi pati. Bulle atdeva pastkarti Līsei.

Taču Līsei tā nebija jālasa, viņa skopo vēstuli bija izlasījusi jau savas reizes divpadsmit un zināja no galvas. Bet, tā kā tu diez vai esi lasījis šo pastkarti, vari to aplūkot šeit:

-    Parīzē līst. Ko tu vēl gribi zināt? apmierināts jautāja Bulle, pasniedza pastkarti atpakaļ Līsei un sāka pētīt pārējos apgrauztos nagus, meklējot kaut ko jaunu, kur varētu likt lietā zobus.

-   Ne jau tas, ka tā ir samirkusi, ir dīvaini, sacīja Līse, bet gan tas, ko viņš raksta! Kas, piemēram, ir Esīl un Ellub?

-   Varbūt viņš ir aizmirsis, kā mūs sauc, minēja Bulle.

-   Nē, adreses lauciņā taču pavisam pareizi ir uzrakstīts Līsei Pēdešenai, iebilda Līse.

-   Hm, Bulle nomurmināja, bet tas vairs neizklausījās gluži tik inteliģents kā iepriekšējie “hm”.

-   Esīl ir Līse no otra gala, Līse teica.

-   Elementāri, Bulle atsaucās un metās lasīt otrādi. Un Esīl patiešām kļuva par Līse. Bet kas ir Ellub? viņš nesaprata.

-   Uzmini! Līse noelsās, un viņai iepletās acis.

-   Hm… Līse lasot ar kājām gaisā?

-   Bulle lasot no otra gala!

-   He-he, Bulle stīvi iesmējās, parādīdams sīku zobelu rindu. Es ākstos. Elementāri. Tomēr vina

> 5

ausu ļipiņas bija mazlietiņ piesarkušas. Bet tad taču viss skaidrs, ko tu tur ņemies?

-   Ne jau tas ir dīvaini! Līse pikti iebrēcās.

-   Kas tad?

-   Pārējais teksts!

Bulle papleta īsās roķeles. Viņš stāsta mums, ka Parīzē līst, Līse. Oktobra lietus ir visparastākā lieta, kas vien var būt. Pat Kalahari tuksnesī oktobrī līst. Patiesībā līst tik daudz, ka viss tuksnesis pārplūst, un Namībijas melnplankumu degunradzis stūrgalvīgs dzīvnieks, kurš atsakās mācīties peldēt, līdz pat novembrim stāv zem ūdens, aizturējis elpu. Tas nu nemaz nav dīvaini, ka Parīzē mazliet pilina.

-   Namībijas melnplankumu degunradzis? Līse izskatījās skeptiska.

-   Jap, attrauca Bulle. Aprakstīts 620. lapaspusē grāmatā “ZVĒRI, KURUS TU LABPRĀT NEKAD NESATIKTU”.

Līse nopūtās. Bulle bieži atsaucās uz šo apjomīgo darbu, kas laikam gan ir stāvējis vecātēva grāmatu plauktā. Taču nedz viņa, nedz arī kāds cits, ko viņa zinātu, nekad nebija redzējis grāmatu, ko sauc “Zvēri, kurus tu labprāt nekad nesatiktu”.

-   Bet desmit VGO? jautāja Līse. Ko tas nozīmē?

-   Vienkārši, Bulle attrauca. VGO ir franču mērvienība. Aptuveni tas pats, kas milimetri

Norvēģijā. Pa radio, piemēram, saka: iepriekšējā diennaktī ir bijis desmit milimetri nokrišņu, tātad ir nolijuši desmit milimetri. Parīzē saka VGO.

Līse uzmeta Buliem šaubu pilnu skatienu. Un kā ar to parakstu? Manējs…

Bulle paraustīja plecus. Ar sveicienu no manis, doktors Proktors. Tas tāds zviedru slengs, tā teikt, hej hej, ar sveicienu manējs.

-         Pupu mizas un kārpucūkas! Līse šņāca.

-   Pirmkārt, profesors Proktors nav zviedrs, un, otrkārt, profesoram gan ir jāzina, ka “manis” neraksta šādi ar j…

-   Neraksta? Bulle pārjautāja un pakasīja kreiso baķeni.

Līse padevusies nopūtās. Un ko tad nozīmē tas, ka viņš esot nobijies ronis?

Bulle viszinīgi iespurdzās. Bet, dārgo zirņa smadzenīt, tas taču ir visvieglāk saprotams. Ar desmit VGO lietus tomēr pietiek, lai Parīze applūstu. No Ziemeļjūras sanāk Grenlandes roņi, vai ne, un slapstās gar parīziešu kājām, kad tie peld uz beķereju pēc bagetēm. Mazliet nepatīkami, kad viņi kampj pēc maizes, protams, tomēr tas it nemaz nav bīstami.

-   Nujjan pietiek, Bulle! Līse apskaitās.

Bulle veltīja viņai neizpratnes pilnu skatienu, tomēr paklausīgi aizvēra muti.

-   Aiz tā kaut kas slēpjas, viņa teica.

-   Ā? Bulle teica. Kas aiz tā slēpjas?

-         Es nezinu, bet tur kaut kas ir. Pastmarka, piemēram. Vai tev nešķiet, ka tā ir dīvaina?

-         Nē, jāsaka, ka, ieraugot četrstūrainu pastmarku ar robainu maliņu un nopietna vīra bildi virsū, es aiz pārsteiguma gluži krēslā nepalēkšos.

-   Bet tu redzēji, kas ir uz tās pastmarkas?

-

Nē, Buliem bija jāatzīst. Līse atkal iedeva viņam pastkarti.

-         Fēlikss Fors, Bulle lasīja. Tas laikam ir tā vīra vārds. Un 1888 tas laikam ir gadskaitlis. Fui!

-   Fui? nesaprata Līse.

-         Jā, iedomājies nolaizīt vairāk nekā simts gadus vecu pastmarku…

-         Jā, bet vai tev šķiet, ka tā pastmarka izskatās simts gadus veca?

Bulle papētīja pastmarku tuvāk. Un viņam bija jāatzīst,

ka Līsei bija pilnīga taisnība. Neņemot, protams, vērā to, ka tā bijusi izmirkusi, pastmarka izskatījās spoži jauna, ar košām krāsām un asām, nenodilušām malām.

-   Varbūt tā ir drukas kļūda? Bulle minēja un vairs neizklausījās tik pašpārliecināts kā pirmīt.

-   Tu domā? Līse šaubījās.

Bulle papurināja galvu. Aiz tā kaut kas slēpjas, viņš teica.

-   Viss sagriezies kājām gaisā, Līse piebilda.

-   Man šķita, tu pirmīt teici, ka otrādi, Bulle teica.

-   Ko tu teici? Līse nesaprata.

-   To, ko tu teici.

-   Ko tieši?

-   Ka viss ir otrādi.

-   Tieši tā! Līse piekrita un paķēra pastkarti atpakaļ. Tieši tā!

Viņa pētīja to. Un noelsās.

-   Kas tur ir? Bulle raizējās.

-   M-man šķiet, Proktoram draud briesmas, Līse, pēkšņi nobālējusi pilnīgi balta, izstostīja. Izlasi visu pastkarti no beigām uz sākumu.

Bulle izlasīja. Un arī tu to vari izdarīt. Piemēram, tagad.

Izlasīji? Saprati?

Nu labi, Bulle arī nesaprata. “Las te” viņš lasīja. “Grib mājs! Un mums vajag Bulli un Līsi.”

-   Tieši tas tur ir rakstīts, Līse novaidēja. Ir atgadījies kaut kas nelāgs.

-   Jā, teica Bulle. Viņš ir uzrakstījis “mājs” bez ā un “las” bez i.

-   Ne jau tas! iesaucās Līse. Vai tad tu neko nesaproti?

-   Nē, Bulle atzinās un pakasīja deniņus. Es, piemēram, nesaprotu, ko viņš domā ar “las te”.

Līse saspringti pētīja pastkarti. Paskaties uz bultiņu, viņa teica. Tā norāda uz pastmarku.

Bulle iebāza labās rokas rādītājpirkstu labajā ausī un, piemiedzis labo aci, grieza pirkstu uz riņķi.

V

Sādi Buliem labāk vedās domāšana līdzīgi kā pagriežot atslēgu auto aizdedzē, smadzenes it kā sāka darboties. Kad viņš atkal izvilka pirkstu no auss, atskanēja skaidri dzirdams “plop”.

-   Zinu, Bulle teica, ar sajūsmu aplūkodams pirkstu. Pastkarte ir slepens ziņojums mums, kaut kas, ko neviens cits nedrīkst uzzināt. Jo Proktors zināja, ka tāds gudrinieks kā es sapratīs, ka ziņa uz pastkartes ir uzrakstīta dīvaini.

Līse iepleta acis, bet Bulle izlikās to nemanām.

-    “Las te” un bultiņa uz pastmarku, viņš turpināja. Tas nozīmē, ka pārējā ziņa ir atrodama zem pastmarkas! Mums tikai jādabū tā nost.

-   Tieši to es patiesībā kādu brīdi jau esmu sapratusi, teica Līse.

Bulle pasniedza pastkarti atkal Līsei un apmierināts nošņaukājās: Labi gan, ka mums esmu es, lai atrisinātu šādus slepenus kodus, vai ne?

2.   nodaļa.Doktora Proktora pagrabs

Līses tētis, komandants, pamodās uz dīvāna ar avīžpapīra un tipogrāfijas krāsas garšu mutē. P|f||| viņš kā parasti bija aizmidzis ar avīzi uz sejas un krācis tik stipri, ka aizkari pie loga šūpojās un avīzes apakšējā daļa tā, kurā ir laika ziņas, ar katru ieelpu tika ievilkta mutē. Viņš ieskatījās pulkstenī un apmierināti nopūtās, ieraudzījis, ka drīz jau būs pienācis gulēt ejamais laiks. Taču vispirms sviestmaize ar vistiņu. Varbūt pat divas. Komandants nosvieda avīzi uz žurnālu galdiņa, pārvēla lielo vēderu pār dīvāna malu un šādā veidā automātiski nonāca uz kājām.

-   Sveikiņi, viņš teica, ienācis virtuvē. Līse stāvēja pie virtuves galda, bet uz krēsla viņai blakus stāvēja Bulle, mazītiņais kaimiņpuika no dīvainās ģimenītes, kas šopavasar bija ievākusies dzīvot Lielgabalceļā. Viņiem priekšā, pa snīpīti spļaudama tvaiku, trīcēja un drebēja ūdenskanna.

-   Sakiet, vai jūs neesat vēl drusku par maziem, lai dzertu kafiju? nožāvājās komandants.

-Ai, ai, il commandante, Bulle teica. Mēs nevārām kafiju.

Tikai tagad komandants pamanīja, ka Bulle turēja ūdens kannas pogu nospiestu tā, lai tā neizslēgtos, bet turpinātu vārīties. Un ka viņa meita virs tvaikiem turēja kaut kādu kartīti.

-   Ar ko tad jūs te nodarbojaties?

-   Ej prom, papu, teica Līse.

-   Ei, komandants šeit tā kā būtu es! iebilda komandants. Es gribu zināt, ko jūs te darāt!

-   Atvaino, il commandante, Bulle teica. Tas ir tik ārkārtīgi slepeni, ka tu zinātu pārāk daudz, ja mēs tev to pateiktu. Un tu jau zini, kas notiek ar tādiem, kas zina pārāk daudz, vai ne?

-   Kas tad? Komandants iespieda rokas sānos.

-   Tādiem nogriež mēli, lai viņi nevarētu parunāt. Un visus labās rokas pirkstus, lai viņi nevarētu parakstīt.

-   Un ja nu atklājas, ka es esmu kreilis? komandants jautāja.

-   Tad tev galīgi nav paveicies, jo tad mums būs jānogriež pirksti arī otrai rokai.

-   Un ja nu es protu rakstīt, turot pildspalvu starp kāju pirkstiem?

-  Abas kājas nost, il commandante. Man žēl, spiegu rūpals ir skarba padarīšana.

-   Jā, tā ir gan, nopūtās komandants.

-   Bet uz visu var paskatīties no gaišās puses, teica Bulle. Bez kājām var gulēt dīvānā līdz pat Lieldienām un nav jāvasko slēpes, jāmazgā zeķes vai jāšņorē kurpju šņores.

-   Ko tu neteiksi, komandants teica. Bet ja nu man ienāk prātā paņemt pildspalvu mutē? Vai raidīt Morzes signālus ar acu mirkšķināšanu?

-   Žēl, ka tev tas ienāca prātā, il commandante. Tagad mums nekas cits neatliks kā nekavējoties nocirst tev galvu.

-   Jā, jā, ir skaidrs, Bulle murmināja un pārvietoja palielināmo stiklu zemāk.

PARĪZĒ BRAUCIET TAISNĀ CEĻĀ UZ PANSIJU POM FRIT. KAD BŪSIET GALĀ…

…EICIENI, DOKTORS PROKTORS

-   Ei! iesaucās Bulle. Kas tad tas? Izdzisis!

-   To ir izdzēsis ūdens, Buliem pār plecu bez elpas čukstēja Līse. Vai tur ir vēl kaut kas rakstīts?

Bulle pārvietoja palielināmo stiklu vēl zemāk.

P S. LABORATORIJAS ATSLĒGAS ESMU PASLĒPIS ĻOTI VILTĪGĀ VIETĀ, PROTI, ZEM DURVJU PAKLĀJIŅA.

-   Ko mēs vēl gaidām? iesaucās Bulle.

-   Starta šāviens! iesaucās Līse.

-   Beng! iesaucās abi korī.

Un kā pēc starta šāviena abi nolēca no krēsliem. Līse no apakšējās virtuves atvilktnes izmakšķerēja tēta kabatas lukturīti, un viņi izskrēja ārā uz Lielgabalceļa, kur pār visiem dārziem un koka mājām bija nolaidusies tumsa un klusums. Mēness ziņkārīgi vēroja bērnus, kas pārrāpās pāri sētai uz vismazāko mājeli dārzā ar visgarāko zāli. Viņi pašāvās garām bumbierei, prom pie pagraba durvīm un pacēla durvju paklājiņu.

Un patiesi mēnesgaismā iemirdzējās atslēga.

Bērni iebāza atslēgu veco, nekrāsoto durvju slēdzenē, un, to pagriežot, metāls brīdinoši iečīkstējās.

Viņi palika stāvam un skatījās uz durvīm.

-   Tu pirmais, čukstēja Līse.

-   Nekādu problēmu, attrauca Bulle un norija siekalas.

Viņš ievilka elpu. Un tad, cik jaudas, iespēra pa durvīm.

Durvīm atveroties, eņģes salti iekaucās. Sejā iesitās aukstais, mitrais pagraba gaiss, un pār viņu galvām aizplivinājās kaut kas, kas pazuda nakts tumsā un varēja būt vai nu neparasti liels naktstauriņš, vai tikai vidēja lieluma sikspārnis.

-   Baisi, teica Līse.

-   Un baigi, teica Bulle, iededza kabatas lukturīti un lavījās iekšā.

Līse pameta acis apkārt. Pat omulīgās bumbieres zari izskatījās kā raganīgi pirksti, kas snaikstās pēc mēness. Tad Līse savilka ciešāk jaku un steidzās pakaļ Buliem.

Taču viņš jau bija pazudis, un apkārt meitenei valdīja tikai melna tumsa.

-    Bulle, Līse čukstēja, jo zināja, ka, tumsā runājot skaļi, balss skaņa liek justies pavisam pamestam.

-   Šurp, Bulle čukstēja. Meitene gāja skaņas virzienā un ieraudzīja gaismas kūli, kas apspīdēja kaut ko uz sienas.

-   Vai tu esi atradis laika ziepes? viņa jautāja.

-   Nē, teica Bulle. Taču es esmu atradis vislielāko zirnekli ziemeļaustrumu puslodē. Tam ir septiņas kājas, un viņš tās kādu brīdi nav skuvis. Un tik liela mute, ka var redzēt lūpas. Paskat, šito zvēru!

Līse redzēja, ka uz pagraba sienas tupēja viens diezgan parasts un ne sevišķi liels zirneklis.

-   Peru septiņkāju sūcējzirneklis tas ir briesmīgi rets! sajūsmināts čukstēja Bulle. Tas pārtiek, medījot citus kukaiņus un izsūcot tiem smadzenes.

-   Smadzenes? Līse brīnījās un paskatījās uz Bulli. Man šķita, ka kukaiņiem nav smadzeņu.

* ' » >

-   Tieši tāpēc Peru septiņkāju sūcējzirneklis ir tik rets, Bulle čukstēja. Tas tikpat kā nekur nevar atrast kukaiņus ar smadzenēm.

-   Un kā tad tu to visu zini? Līse jautāja.

-   Tas rakstīts…

-   Nemaz nesaki, Līse viņu pārtrauca. “ZVĒROS, KURUS TU LABPRĀT NEKAD NESATIKTU”.

-   Tieši tā, Bulle apstiprināja. Tāpēc, ja tu sameklēsi laika ziepes un degunklipšus, es tikmēr mēģināšu noķert šo reto zirnekļa eksemplāru. Labi?

-   Bet mums ir tikai viena kabatas baterija.

-   Nu tad ieslēdz griestu lampu.

-    Griestu lamp… Līse izteiksmīgi pavērsa acis pret debesīm. Kāpēc mēs uzreiz par to neiedomājāmies?

-   Jo tad nebūtu tik patīkami drebelīgi, Bulle attrauca un novirzīja gaismas kūli uz elektrības slēdzi pie durvīm. Līse pagrieza slēdzi, un jau nākamajā mirklī doktora Proktora izgudrojumu pagrabs pieplūda ar baltu gaismu.

Tur bija parasti katli un tvaika katli, un spaiņi, un uz plauktiem burkas ar dažnedažādiem pulvermaisījumiem un ķimikālijām, tur bija dzelzs caurules, stikla caurules un mēģenes, un visādas citādas caurules pat veca bise ar stobram piestiprinātu hokeja ripu. Un pie sienas blakus bisei karājās foto, kas Līsei tik ļoti patika, tā fotogrāfija ar doktoru Proktoru jaunībā Francijā uz sava motocikla. Un blakusvāģī sēdēja viņa daiļā Žuljeta Margarīna ar garajiem, sarkanbrūnajiem matiem, doktora mīļotā un dzīves lielā mīlestība. Viņi smaidīja un izskatījās tik laimīgi, ka Līsei sametās pavisam silti ap sirdi.

Iepriekšējā pastkartē profesors bija rakstījis, ka ir ticis uz pēdām Zuljetai. Vienīgajā pastkartē, izņemot šo pēdējo, ko viņš bija atsūtījis no Parīzes, bija rakstīts, ka viņš ir ticis viņai uz pēdām. Jādomā, ka nu viņš būs to atradis.

Līses skatiens virzījās tālāk pa telpu un apstājās pie gandrīz tukšas burkas ar kaut ko zemeņsārtu pašā dibenā. Viņas skatienu gan piesaistīja nevis zemeņsārtais, bet gan etiķete. Jo tā izskatījās šādi:

Līse paņēma burku no plaukta un piegāja pie liela, norūsējuša arhīva skapja. Viņa izvilka atvilktni, uz kuras bija rakstīts “NEPATENTĒTI IZGUDROJUMI”, pāršķīra mapes, līdz nonāca pie F, un patiesi tur bija nodzeltējusi mape ar uzrakstu “FRANČU DEGUNKLIPSIS”.

Meitene atvēra mapi, apgrieza to otrādi, un no tās izbira divi zili un šķietami pilnīgi parasti degunklipši. Taču nekādas lietošanas pamācības. Viņa ielika tos jakas kabatā un iesaucās:

-   Es atradu! Taisāmies prom no šejienes!

Līse apgriezās un ieraudzīja, ka Bulle stāv uz darbagalda, visu roku iebāzis kādā burkā.

-   Ko tu tur dari?

-   Laikam paņemu mazliet purkšķonautpulvera.

-   Bulle! Tā manta ir bīstama dzīvībai un pilnīgi nelikumīga!

-   Iesūdzi mani, attrauca Bulle. Turklāt normālās devās purkšķināšana ir veselīga.

-   Normālās devās? Pēdējo reizi, kad tu ieēdi vienu ēdamkaroti tā tur, tu palaidi tādu purkšķi, ka uzlidoji kosmosā!

-   Esi tik laipna un pārspīlēšanu atstāj manā ziņā, teica Bulle un iebēra sauju gaišzaļā purkšķonautpulvera mazā plastmasas maisiņā, kuru viņš aizsēja un iebāza jakas kabatā. Es uzlidoju varbūt kādus piecdesmit metrus gaisā, un tas nav sevišķi augstu, ja salīdzina ar… njā, Eifeļtorni, piemēram. Tu esi meitene, tāpēc tev nav purkšķu laišanas ietaises. Jūs labi ja spējat palaist tādu peļupurkšķīti. Bulle palaida vidēji skaļu purkšķi.

-   Dzirdēji? viņš teica. Tava kārta.

-   Phe, Līse atteica. Es arī purkšķinu, bet tikai tad, ja tas ir absolūti nepieciešams.

-Mana dārgā Smalkpurkšķītes jaunkundze! Bulle uzskrūvēja vāku vietā un nolēca uz grīdas.

-   Es deru uz tonnu mīksto karameļu, ka tu NEMŪŽAM nespēsi palaist tik skaļu purkšķīti, ka tas būtu sadzirdams ar cilvēka ausi. Atstāj jaudīgos purkšķus mums, džekiem.

-   Pagaidi tikai, un tu redzēsi, Līse teica.

-   Pagaidi, un tu dzirdēsi, tu droši vien domāji, Bulle teica, pielicis roku pie auss. Un es nedzirdu… it neko\

Viņi nodzēsa gaismu, aizslēdza aiz sevis durvis, nolika atslēgu atpakaļ zem paklājiņa, izlavījās cauri dārzam, apstājās zem bumbieres un paskatījās uz mēnesi.

-   Tātad mēs dosimies uz Parīzi, Līse sacīja.

-   Vieni paši.

34 I DOKTORA PROKTORA LAIKA VANNA

-   Vieni paši kopā, Bulle izlaboja. Un tas nemaz nav tik tālu.

-   Tas ir tālāk nekā Sarpsborga…

-   Nu, drusciņ, Bulle teica.

-   Man jājautā atļauja mammai un tētim, vai es drīkstu braukt, Līse teica.

-Aimirsti par to! Viņi neatļaus. Tikai pateiks, ka labāk sazināties ar Parīzes policiju. Un mēs jau zinām, kas tad notiks.

-Ja? mazliet nedroši bilda Līse. Kas tad notiks?

-   Nekas nenotiks, teica Bulle. Neviens pieaugušais nenoticēs tādām lietām, ko izgudro doktors Proktors. “Laika ziepes?” viņi teiks. “Kas tās par muļķībām!” Tieši tāpēc profesors sūtīja pastkarti mums. Viņš zināja, ka neviens cits viņam neticēs, vai tad ne?

-   Varbūt, Līse piesardzīgi piekrita. Bet… bet vai tu esi pilnīgi drošs, ka mēs paši viņam ticam? Viņš gan ir jauks, bet patiesībā mazliet… ē, ķerts.

-   Protams, esmu drošs, ka mēs viņam ticam, Bulle bija pārliecināts. Un Proktors nav mazliet ķerts. Viņš ir pilnīgi un galīgi traks.

-   Tieši tā, teica Līse. Kā tad tu vari būt tik drošs?

-   Elementāri, mana dārgā Līse. Doktors Proktors ir mūsu draugs. Un draugi tic cits citam.

Līse kādu brīdi vēroja mēnesi un tad pamāja ar galvu.

-   Tas, viņa teica, bija vispatiesākais, ko tu pēdējā laikā esi pateicis. Tātad, ko mēs darīsim?

-   Rīt ir piektdiena, vai ne? Tātad tagad tu iesi mājās un teiksi, ka tevi pie sevis uz nedēļas nogali ir ielūgusi tā draudzene Sarpsborgā, ka tu pēc skolas iesi uz vilcienu un ka viņi tevi sagaidīs stacijā.

-          Tas varētu izdoties, Līse teica un iekoda lūpā.

-   Un ko tad tu?

-   Es pateikšu muterītei, ka man nedēļas nogalē būs orķestra izbraukums uz Arvīku.

-   Orķestra izbraukums? Tā pēkšņi?

Bulle paraustīja plecus. Muterīte pat aci nepamirkšķinās, viņa ne par ko neinteresējas. Domājams, viņa būs tikai starā, uz pāris dienām tiekot no manis vaļā. Rīt ieliec skolas somā šo to vēl, daudz ne, dažus sīkumus, kas sākas ar burtu P Pasi, portmonē, pastilas un tādas lietas. Tad mēs iesim uz skolu un izliksimies, ka viss ir kā parasti, okei? Bet pēc skolas mēs brauksim uz centru, uz to pulksteņveikalu…

-   Garmēteles pulksteņveikalu, Līse piebilda.

-   Tieši tā. Mēs pārdosim pastmarku, aizbrauksim ar autobusu līdz lidostai, nopirksim biļetes tuvākajam reisam uz Parīzi, piereģistrēsimies un žviukts! būsim klāt.

Līse gremoja gan Bulles teikto, gan savu apakšlūpu. Žviukts šurp un žviukts turp viņa domāja. Kad Bulle runāja, viņš prata visādas, patiesībā diezgan sarežģītas lietas padarīt tik vienkāršas.

-   Nu? teica Bulle. Kā tad būs?

Līse ieskatījās burkā. Zemeņsārtais pulveris mēnesnīcā tik skaisti un maģiski mirguļoja. Pazudis laikā? Laika ziepes? Laika vanna? Tas nu bija par traku.

-   Tomēr būs labāk, ja mēs parādīsim pastkarti papum, viņa vilcinājās.

-   Labāk? Bulle jautāja. Ja tā būtu labāk, gudrītes kundze, profesors pastkartē būtu ieteicis tā darīt!

-   Es zinu, bet nolaidies mazliet uz zemes, Bulle. Paskaties uz mums! Kas mēs esam? Divi bērni.

Bulle smagi nopūtās. Tad viņš uzlika vienu roku Līsei uz pleca, kādu brīdi nopietni raudzījās viņā, tad atkal ievilka dziļu elpu un sāka svētsvinīgā balsī sludināt: Klausies, Līse. Mēs esam komanda. Un mēs neņemam galvā, ja citi mūs uzskata par nīkulīgu zaudētājkomandu. Jo mēs zinām to, ko viņi nezina.

Svinīgums bija nupat tā pārņēmis Bulli, ka viņa balss sāka mazliet drebēt. Mēs zinām, dārgā Līse… mēs zinām… mēs… eh, kā nu tur bija?

-   Mēs zinām, pārņēma Līse, kad draugi apsola nekad nepārstāt cits citam palīdzēt, viens plus viens plus viens ir daudz vairāk nekā trīs.

-   Tieši tā! teica Bulle. Nu? Ko tu saki? Jā vai nē? Līse ilgi raudzījās uz Bulli. Un tad pateica vienu

vārdu:

-   Pončo.

-   Pončo? Bulle nesaprata.

-   Es ņemšu līdzi pončo. Mēs varot ņemt līdzi lietas, kas sākas ar un, cik es esmu dzirdējusi, Parīzē šajā gadalaikā diezgan briesmīgi līst.

Bulle divreiz samirkšķināja acis. Tad viņam beidzot pielēca.

Urā! viņš iegavilējās un sāka lēkāt uz vietas.

-     Mēs dosimies uz Parīzi. Cancan! Champagne!

Champs-Elysйes!

Bulle turpināja uzskaitīt parīziskas lietas, kas sākas ar C, līdz Līse paziņoja, ka pietiek un ka laiks iet gulēt.

Kad Līse bija novēlējusi saviem vecākiem arlabunakti un tētis bija aizvēris guļamistabas durvis, viņa kā parasti palika kādu brīdi sēžam gultā un skatījās uz dzelteno māju pāri Lielgabalceļam, uz pelēko nolaižamo aizkaru otrajā stāvā. Viņa zināja, ka pēc īsa brīža tur iekšā iedegsies lasāmlampiņa, tā tiks pagriezta pret nolaižamo aizkaru, un Bulle sāks vakara ēnu teātri savam vienīgajam skatītājam Līsei. Mazītiņie pirksteļi meta ēnas, kas uz aizkaru auduma pārvērtās par kājas augstu mētājošu kankāna dejotāju virkni. Un, skatoties uz ēnām, Līse domāja par stāstu, ko bija stāstījis doktors Proktors, par Zuljetas mistisko pazušanu toreiz pirms tik daudziem gadiem. Neparastais stāsts bija aptuveni šāds.

Zuljeta un doktors Proktors bija satikušies Parīzē un iemīlējušies. Kad viņi jau pāris nedēļu bijuši

V

mīļotie, Zuljeta kādu nakti klauvējusi pie Proktora durvīm pansijā. Viņš kļuvis ļoti priecīgs, kad Zuljeta bez aplinkiem pajautājusi, vai viņš vēloties viņu precēt. Bet arī izbrīnīts, kad viņa lūgusi, lai viņi tūlīt pat nakts vidū sēstos uz motocikla un brauktu uz Romu Itālijā un salaulātos tur, cik ātri vien

V

iespējams. Zuljeta nevēlējusies paskaidrot, kādēļ tāda steiga, un Proktors, vairs neko nejautājot, bija iepakojis savu vienīgo uzvalku un iedarbinājis motociklu. Jo viņam bija nojauta, ko tas viss nozīmē. Žuljetas tēvs bija barons. Un, lai gan tie laiki, kad baronu Margarīnu ģimene bijusi bagāta, bija pagājuši, baronam laikam tomēr šķita, ka tāds norvēģu izcelsmes un diezgan neveiksmīgs izgudro-

V ___ V

tājs nav gana labs baronetei Zuljetai. Taču nu Zuljeta un Proktors brauca cauri naktij un Francijai, lai apprecētos. Viņi tikko bija uzpildījuši benzīnu kādā ciematā pie Itālijas robežas un nonākuši pie kāda tilta. Un tur tas noticis. Tieši kas to Proktors tā arī nekad neuzzināja. Viss satumsis, un, kad Proktors atkal atjēdzies, viņš gulējis uz asfalta

V

ar sāpošu kaklu. Zuljeta, rīdama asaras, bija pārliekusies pār viņu, un aiz viņas Proktors redzējis tuvojamies melnu limuzīnu. Zuljeta teikusi, ka tas esot viņas tēva, barona, auto, ka viņai esot jārunā ar tēvu vienatnē. Un lai Proktors braucot pāri robežai un gaidot viņu tur. Proktors apstulbis un pusnemaņā neprotestēdams darījis, kā viņa likusi. Taču tilta galā, apgriezis motociklu, viņš redzējis Zuljetu iekāpjam limuzīnā. Tas atpakaļgaitā nobraucis no tilta, apgriezies un pazudis tajā pašā virzienā, no kurienes atbraucis. Un tā bijusi pēdējā reize, kad

V

doktors Proktors redzējis Zuljetu.

Par to iedomājoties, Līse nopūtās. Profesora jaunības mīlestības stāsta atlikusī daļa bija tikpat skumja.

Kad Proktors bija trīs dienas gaidījis Žuljetu robežas otrā pusē, viņš no telefona automāta kādā kafejnīcā piezvanījis viņai uz mājām. Klusuli pacēlis pats barons. Viņš paskaidrojis, ka Zuljeta esot nākusi pie prāta un sapratusi, ka laulība ar Proktoru būtu ļoti nepiemērota. Ka viņai esot žēl, bet visa šī mīlas dēka esot tik nepatīkama, ka viņa nemaz nevēloties ar Proktoru runāt un negribot vinu vairs nekad redzēt. Ka tā būšot labāk.

»

Izmisis un pārguris doktors Proktors braucis ar savu motociklu atpakaļ uz Parīzi, bet, kad viņš beidzot iegājis savas pansijas reģistratūrā, viņu tur gaidījis policists. Viņš bija pasniedzis Proktoram vēstuli un skarbi lūdzis viņu to izlasīt. Vēstulē bijis rakstīts, ka doktors Proktors uz aizdomu pamata par terorismu un masu iznīcināšanas ieroču gatavošanu ir izraidīts gan no universitātes, gan Francijas. Aizdomas balstījās uz kādu eksperimentu universitātes ķīmijas laboratorijā, kur students Proktors kopā ar vēl kādu norvēģu studentu esot mēģinājuši uzspridzināt universitāti.

Nelīdzējuši Proktora skaidrojumi, ka tas bijis tikai ikdienišķs negadījums, strādājot ar ceļojumpulveri laika mašīnai, ko viņi tobrīd pētījuši. Un ka tas, par spīti visam, bija tikai “mazmazmazītiņš milzu sprādziens”. Policists pavēlējis Proktoram doties augšā uz savu istabu, lai sapakotu koferi. Proktors bija gatavs saderēt, ka šī izraidīšana bijusi barona Margarīna pirksts, taču viņš neko tur nav varējis darīt.

Un tā kādā vēlā vakarā pirms daudziem gadiem Oslo ieradās kāds jauns, sirdssāpju sagrauzts vīrietis un pamazām ievācās greizajā un nomaļajā mājelē Lielgabalceļa galā. Galvenokārt tādēļ, ka tā bija lēta, tajā nebija ievilkts telefons un patiesībā to nekad neviens neapciemoja. Tā bija ideāla kādam, kas vairs nevēlējās runāt ar citiem cilvēkiem, izņemot sevi pašu, un vēlējās vienīgi izgudrot lietas.

Līse no savas sarkanās mājas paskatījās pāri uz profesora zilo māju. Un jautāja sev, vai tikai viss notiekošais nebija viņas vaina. Vai tad tā nebija viņa, kas pastāvēja uz to, ka doktoram Proktoram jābrauc atpakaļ uz Parīzi, lai atrastu Žuljetu Margarīnu? Jā, tā bija viņa. Viņa bija pielikusi savu roku pie doktora Proktora nosūtīšanas taisni likstā, lai kāda nu tā liksta tagad ir.

Bulles pirkstu ēnas ielas otrā pusē beidza deju un paklanījās. Tad viņi parādīja parasto arlabunakti signālu divas truša ausis, kas pamāja augšup un lejup, un gaisma tika izslēgta.

Līse nopūtās.

Tonakt meitene tikpat kā neaizmiga. Viņa gulēja un domāja par pārmēru tumšiem pagrabiem, pārmēru spalvainiem Peru zirnekļiem, pārmēru lielām pilsētām un visu to, kas, skaidrs kā diena, noies greizi.

Tikmēr turpat pāri ielai Bulle gulēja savā dziļākajā un laimīgākajā miegā, sapņojot par traukšanos gaisā uz purkšķa radīta gaisa staba, mistisku kodu atminēšanu, ģeniālu profesoru glābšanu un visu to, kas, skaidrs kā diena, katrā ziņā diezgan skaidrs, izies labi. Taču visvairāk viņš sapņoja par kankāna dejošanu uz Parīzes Sarkano Dzirnavu skatuves, kur sajūsmināta publika un visas dejotājas sit takti un sauc: Bul-le! Bul-le!

3.  nodaļa. Garmeteles pulksteņveikals

Strūbes kundzes skatiens raudzījās pār neparasti garo degunu, lauzās caur neparasti biezajiem briļļu stikliem, kas bija uztupināti pašā degungalā, nofokusējās klases telpā uz mazajiem sev pretī un ieurbās vismazākajā no visiem.

igpulles jaunskungs! viņas balss noplīkšķēja kā pātaga.

-   Strūbes kundze! mazītiņais plīkšķināja pretī.

-    Kā es varu darīt jums to prieku šajā neparasti skaistajā piektdienas rītā; rītā, kuru skaistumā var pārspēt tikai jūsu, manas skolotājas un gara maizes devējas, brīnumdaiļais vaigs?

Kā vienmēr, Buliem atbildot, Strūbes kundze saskaitās. Saskaitās tādēļ, ka viņai gribējās smieties. Un jutās mazlietiņ glaimota.

-   Pirmām kārtām tu varētu izbeigt svilpot to idiotisko melodiju… viņa iesāka.

-    Ne tik skaļi, Strūbes kundze! Bulle čukstēja un izbailēs plaši iepleta acis. Tā ir Marseljēza. Ja kāds no Francijas vēstniecības izdzirdēs, ka jūs nosaucat viņu himnu par idiotisku melodiju, viņi, bez šaubām, tūlīt pat ziņos prezidentam, kas tūlīt pat pasludinās karu pret Norvēģiju. Franči mīl karot, kaut gan viņiem tas sevišķi labi nesanāk. Vai jūs, piemēram, esat dzirdējusi par Simtgadu karu, kad franči kāvās ar Angliju, Strūbes kundze?

Visa klase smējās, bet Strūbes kundze ar nagiem bungāja pa katedru un uzmanīgi pētīja neparasto mazo puiku, kas viņas klasē mācījās kopš šī gada pavasara.

-   Ja tu būtu sekojis līdzi stundai, nevis svilpojis, tu būtu pamanījis, ka tieši par Francijas Simtgadu karu es te sēžu un stāstu, Bulles jaunskungs. Ko es, piemēram, nupat teicu par Zannu d’Arku?

-   Zanna d’Arka, Bulle atkārtoja un domīgi pakasīja deniņus kreisajā pusē. Hm. Izklausās dzirdēta. Sieviete, vai ne?

-   Pareizi.

-   Slavena kankāna dejotāja?

-   Bulles jaunskungs!

-   Okei, okei. Vai varētu dot variantus?

Strūbes kundze nopūtās. Žanna d’Arka bija

dievbijīga, jauka meitene no lauku ciemata. Vēl būdama maza meitene, viņa saņēma mistisku vēstījumu atrast franču kroņprinci, kas slēpās kaut kur Francijā, un palīdzēt viņam.

-   Izklausās kaut kur dzirdēts, konstatēja Bulle. Vai viņa gadījumā nesaņēma ziņu uz skatu kartītes no Parīzes ar retu 1888. gada pastmarku?

-   Par ko tu runā? Zanna d’Arka saņēma vēsti no eņģeļiem, kas runāja viņas galvā!

-   Es atvainojos, Strūbes kundze, tikai kļūdains savienojums manās mazītiņajās, bet sarežģītajās smadzenītēs.

Bulle pameta skatienu uz Līsi, kura atkal bija nolikusi galvu uz sola un apņēmusi to ar rokām.

-   Tas vairs neatkārtosies, Strūbes kundze, Bulle apsolīja. Kas notika ar to sievieti?

Strūbes kundze pārliecās pār katedru.

-    Tieši līdz tam es biju nonākusi. Zanna d’Arka atrada kroņprinci, un viņi kopā cīnījās pret angļiem. Jaunā pusaugu meitene uzvilka bruņas, iemācījās meistarīgi apieties ar zobenu un vadīja franču karaspēku kaujā. Viņa vēl šobaltdien ir Francijas nacionālā varone. Pierakstiet to visi!

-   Burvīgi! Bulle sauca. Jaukā meitene uzvarēja. Kā man patīk stāsti ar laimīgām beigām!

Strūbes kundze nolaida savu garo snīpi tik zemu, ka tas gandrīz aizskāra katedru, un pāri brillēm paskatījās uz klasi.

-   Nez vai laimīgas. Viņu saņēma gūstā un pārdeva angļiem, kas viņu kā raganu notiesāja uz nāvi. Tad viņi saaicināja pilsētas iedzīvotājus uz svētkiem Ruānas tirgus laukumā, kur tie piesēja viņu pie staba, sakrāva sārtu un aizdedzināja…

Klasē pēkšņi atskanēja vārgs, gandrīz lūdzošs izsauciens: …bet tad ieradās kroņprincis un viņu izglāba.

Visi pagriezās pret Līsi, kas izbijusies turēja mutei priekšā roku. Neviens ieskaitot pašu Līsi nebija pieradis, ka Līse izceltos ar šādiem izsaucieniem.

-   Aplūko vērīgāk attēlu savā vēstures grāmatā, Līse, teica Strūbes kundze. Tur jūs redzat, ka liesmu mēles jau laiza Zannas d’Arkas balto kleitu. Vai izskatās, ka viņa tika izglābta?

-   Nē! sauca visa klase korī.

-   Un izglābta viņa tik tiešām netika, apstiprināja Strūbes kundze. Viņa tika sadedzināta, un viņas pārogļotais līķis tika iemests upē. Zannai d’Arkai bija deviņpadsmit gadu.

Līse apskatīja gleznu vēstures grāmatā. Meitenes seja viņai atgādināja kādu citu seju kādā citā attēlā. Proti, jauno Žuljetu Margarīnu profesora Proktora motocikla blakusvāģī. Līsei acīs saskrēja asaras, iedomājoties par visu to briesmīgo, kas bija noticis.

-   Protams, meitene nomira, teica Bulle.

Strūbes kundze noņēma brilles. Kāpēc tu tā

saki, Bulles jaunskungs?

-   Lai kļūtu par īstu varoni, ir pa īstam jānomirst.

Klase smējās, bet Strūbes kundze pamāja ar galvu.

-   Varbūt, viņa nomurmināja. Varbūt.

Šajā brīdī atskanēja zvans no stundas, un, vēl pirms Strūbes kundze bija nonākusi līdz s burtam, novēlot jaukas brīvdienas, pirmais bērns jau bija laukā pa durvīm. Jo bija piektdiena un pēdējā stunda, un nu visi bija brīvi.

Gaitenī pie pakaramajiem velkot jaku, Līse dzirdēja kādu no pārējām meitenēm līksmi runājam par kaut kādu ballīti, uz kuru, šķiet, bija ielūgti visi. Izņemot Līsi. Un, protams, Bulli. Viņa bija dzirdējusi tās čukstamies arī par to. Ka viņš gan esot tik mazs un dīvains un runā un dara visādas jocīgas lietas, no kurām viņas neko nesaprot.

-   Čau!

Bulle uzlēca blakus Līsei uz soliņa un paķēra savu jaku.

Pārējās meitenes sabāza kopā galvas, sačukstējās un spurdza. Tad drosmīgākā no viņām, pārējām tikmēr slēpjoties viņai aiz muguras, pagriezās pret Līsi un Bulli un smējās:

-Vai abi dūdulīši arī brīvdienās darīs kaut ko aizraujošu?

-   Pirmkārt, manu mīļo meitenīt, tu nemaz nezini, kas ir dūdulīši, Bulle teica, pogādams ciet jaku. Tas bija ātri izdarāms, jo uz tās bija vieta tikai divām pogām. Taču, ja tev smadzenēs ir brīva vieta, vari mēģināt tur saglabāt to, ka dūdulīši ir ķirzakveidīgi baloži ar bruņurupuča bruņām, kas pārtiek no saviem mazuļiem izknābtajām acīm. Otrkārt, mēs esam ielūgti uz kaut kādu briesmīgi nūģīgu ballīti tepat pilsētā, uz kuru mēs tāpat netaisāmies iet. Oslo vispār ir diezgan nūģīga pilsēta. Bulle nožāvājās.

-   Nūģīga viņam, meitene teica un iesprauda rokas sānos, taču neizskatījās, ka viņa gluži zinātu, ko tagad teikt. Tāpēc viņa teica: Hallo!

-Jā, HALLO! atkārtoja pārējās meitenes aiz viņas muguras. Tomēr viena no viņām nenoturējās:

-   Tad… tad, ko tad jūs īsti darīsiet?

-    Mēs… sacīja Bulle, nolēcis no soliņa un nostājies blakus Līsei, dosimies uz Sarkanajām Dzirnavām Parīzē un dejosim kankānu. Aizraujošu jums nedēļas nogali, meitenīši.

Līse to neredzēja, bet zināja, ka meitenes palika blenžam ar pavērtām mutēm, kad viņa ar Bulli uzgrieza viņām muguru un izgāja dzirkstošajā rudens saulē.

Bulle un Līse aizgāja līdz pieturai un ar septiņpadsmito tramvaju aizbrauca līdz Oslo rātslaukumam. Tur viņi izkāpa un sameklēja Rozenkranca ielu, kas ir diezgan šaura iela ar dzīvu satiksmi, daudziem veikaliem un ļaužu pārpildītām ietvēm.

Pašā Rozenkranca ielas galā virs sarkani krāsotām durvīm un maza skatlodzina ar neskaitā-

y

miem pulksteņiem tiešām karājās izkārtne, uz kuras bija rakstīts GARMĒTELES PULKSTEŅVEIKALS.

Ieejas durvju atspere izrādījās tik stingra, ka viņiem bija jāgrūž durvis ar visu savu svaru. Un pat tad viņiem izdevās piespiest durvis tikai mazliet pavērties. Atspere protestējot iekaucās, it kā tā nemaz negribētu Bulli un Līsi ielaist. Kad abi bērni beidzot bija tikuši iekšā un atlaida durvju rokturi, tās ar dusmīgu blīkšķi aizcirtās viņiem aiz muguras. Spēji apklusa visi ielas trokšņi, un varēja dzirdēt vienīgi pulksteņu tikšķēšanu. Tik-tak-tikun-tā-tālāk. Bērni paskatījās apkārt. Kaut gan ārā spīdēja saule, tukšajā veikalā valdīja savāda tumsa. Bija tā, it kā viņi pēkšņi būtu nonākuši citā pasaulē. Te iekšā laikam gan bija simtiem pulksteņu! Tie bija visur pie sienām, uz plauktiem un galdiem.

-   Sveiki! Bulle sveicināja.

Neviens neatsaucās.

-Visi pulksteņi izskatās tik veci, Līse čukstēja. Un tik neparasti. Paskaties uz to tur to ar sekunžu rādītāju. Tas iet… atpakaļ.

Tajā pašā brīdī tikšķēšanu pāršķēla vaimanājoša, kaucoša skaņa līdzīga neieeļļotu riteņu čīkstēšanai.

Bulle un Līse blenza tajā virzienā, no kura nāca skaņa, uz veikala otru galu, kur karājās oranžs aizkars ar ziloņa attēlu.

-   Kas… Līse čukstus iesāka teikt, taču tajā pašā brīdī aizkars tika parauts malā.

Līsei un Buliem aizrāvās elpa. Viņiem pretī traucās kāda parādība. Tā bija gara auguma sieviete tik garu sievieti viņi nekad vēl nebija redzējuši -, un viņai viss bija tievs, garš un ass. Izņemot matu rotu, kas atgādināja zāles kumšķus, kuri veļas pa tuksnesi un iesakņojas tur, kur vējš tos aizpūš. Tieši tāds zāles kumšķis bija iesakņojies virs sejas ar tik nostieptu ādu, ka tās vecumu nebija iespējams noteikt. Piedevām tā bija bagātīgi izkrāšļota ar melnu acu zīmuli un koši sarkanu lūpu krāsu uz plānajām lūpām. Sievietei mugurā bija līdz zemei garš, spīdīgs, melns ādas mētelis, atpogāts tā, ka varēja redzēt gan vaimanājošās čīkstoņas, gan neparastās gaitas iemeslu. Proti, viņai bija koka kāja, un koka kājas galā bija piestiprināta skrituļslida, kurai, šķiet, par ļaunu nenāktu apstrāde ar smēreļļu. Ar otru kāju viņa spērās uz priekšu pretim bērniem,

spēji nobremzēja, uzmeta viņiem dzedru skatienu un sacīja tik aizsmakušā un neskanīgā balsī, kas izklausījās pēc caurvēja vecā būdā:

-   Bērni, jūs esat kaut ko sajaukuši. Taisieties ārā.

Līse izbailēs atkāpās pie durvīm gan sievietes nejaukā izskata, gan elpas dēļ, kas oda pēc jēlas gaļas un sasvīdušām zeķēm. Turpretī Bulle palika stāvam uz vietas un ziņkārīgi blenza uz dāmu ādas mētelī.

-   Kāpēc tas pulkstenis iet otrādi? Bulle norādīja viņai pār plecu.

Dāma nepagriežoties atbildēja: Tas skaita atpakaļ uz laika beigām. Un jūsu gadījumā tas ir tagad. Ārā!

-   Bet kā ar to? Bulle norādīja uz kādu citu pulksteni. Tas taču neiet. Vai tu pārdod sabojājušos pulksteņus?

-   Šļakatas un jūras putas! viņa errojās. Tas vienkārši ir pulkstenis, kas apgalvo, ka laiks stāv uz vietas. Un, kas zina varbūt tam ir taisnība.

-   Laiks nu gan nevar stāvēt uz vietas, Līse iebilda, atguvusi līdzsvaru.

Dāma pievērsa skatienu meitenei. Skaidri redzams, ka tu neko nezini par laiku, muļķa meitēn, tādēļ tev vajadzētu turēt savu neglīto muti ciet. Proti, vēsturē viss notiek vienlaikus un visu laiku, atkal un atkal no gala. Taču lielākajai daļai cilvēku ir tik mazas smadzenes, ka viņi nespēj aptvert visu uzreiz, tādēļ domā, ka viss notiek pēc kārtas. Tikutaku, tiku-taku. Nu man vairs nav laika, saku, tāpēc laimīgu jums taku. Viņa apgriezās uz skrituļslidas un pacēla kāju, lai atspertos.

-   Pretruna, teica Bulle. Ja laiks stāv uz vietas, tad tev ir viss pasaules laiks.

Dāma atkal lēni pagriezās pret bērniem. Hm. Varbūt pundurim nav pundursmadzenes. Bet viss viens, jums tagad jāiet.

-   Mums ir viena pārdodama pastmarka, Bulle sacīja.

-   Mani neinteresē. Ārā.

-   Tā ir no 1888. gada, Līse piebilda. Un izskatās gandrīz jauna.

-   Jauna, tu saki? Dāma pacēla vienu uzaci, kas izskatījās tā, it kā būtu virs acs uzzīmēta ar melnu un ļoti spicu zīmuli. Parādi!

Līse pastiepa plaukstu ar pastmarku.

Dāma izmakšķerēja no kabatas palielināmo stiklu un pārliecās pār Līses plaukstu.

-   Hm, viņa teica. Fēlikss Fors. Kur jūs to dabūjāt?

-   Tas ir slepeni, Līse sacīja.

Dāma pacēla otru tikpat adatsmalko uzaci.

-   Slepeni?

-   Tā tas i’, apstiprināja Bulle.

-   Izskatās, ka tā ir bijusi slapja, teica neskanīgā, aizsmakusi balss. Turklāt uz pastmarkas malas ir balta kārtiņa. Vai tā ir bijusi ziepjūdenī?

-   Nē, Bulle atrauca, nepievēršot uzmanību Līses brīdinošajam skatienam.

Dāma izstiepa rādītājpirkstu un paskrāpēja pastmarku ar garu, sarkani lakotu nagu. Tad viņa iebāza nagu mutē, kas bija kā šaura plaisa nostieptajā sejā. Pačāpstināja. Un tad pacēlās abas uzacis.

-   Sasper manu ahterklāju, viņa čukstēja.

-   Ko? Bulle nesaprata.

-   Es to pērku. Cik jūs gribat?

-   Daudz ne, teica Bulle. Tikai lai pietiktu lidmašīnas biļetēm uz… Au!

Viņš sašutis paskatījās uz Līsi, kas bija iespērusi viņam pa stilbu.

-   Četrus tūkstošus kronu, Līse teica.

-          Pie deviņastu kaķa! dāma saniknota iesaucās.

-    Četrus tūkstošus par vienu pastmarku ar garlaicīgu, mirušu prezidentu?

-   Okei, trīs tūk… Bulle iesāka, bet iebrēcās, jo saņēma jaunu spērienu pa stilbu.

-   Četri tūkstoši tūlīt, vai arī mēs ejam, Līse sacīja.

-   Trīs tūkstoši plus katram pa pulkstenim, dāma kaulējās. Piemēram, šo pulksteni, kas iet lēni. Izgatavots īpaši cilvēkiem, kam ir par daudz darāmā. Vai šo, kas iet ātri, cilvēkiem, kas garlaikojas.

-   Jā! Bulle iesaucās.

-   Nē! teica Līse. Četri tūkstoši. Un, ja tu nepiekritīsi piecu sekunžu laikā, cena pieaugs līdz pieciem tūkstošiem.

Dāma nikni paskatījās uz Līsi. Atvēra muti, gribēja kaut ko teikt, taču aprāvās, ieraudzījusi Līses skatienu. Tad viņa nopūtās, izteiksmīgi pavērsa acis pret debesīm un padodoties izspļāva: Nu labi, kuģu gremdētājs gatavais no asinssūcējbērna.

Dāma uz skrituļslidas pazuda aiz aizkara un atgriezās ar banknošu kaudzīti, kuru viņa pasniedza Buliem. Bulle nolaizīja labo īkšķi un sāka skaitīt.

-   Cerams, skaitīt tu proti, dāma ņurdēja.

-   Vienkārša matemātika, Bulle attrauca. Divdesmit simtnieki plus divas vecas tūkstoš kronu banknotes. Kopā tas ir četri tūkstoši. Paldies par pirkumu… jaunkundz?

-   Mani sauc Rīve, dāma teica, plāni un piesardzīgi pasmaidījusi, it kā baidītos, ka seja varētu pārplīst, ja viņa pasmaidītu platāk.

-   Un kā jūs sauc, mīļie bērni?

-   Bulle un Līse, teica Bulle un atdeva naudu Līsei, kas to noglabāja skolas somas kabatā.

-   Nu tad, Bulle un Līse. Atzīmējot darījumu, jūs saņemsiet šos zelta pulksteņus.

Rīve viņiem priekšā pašūpoja divus zaigojošus rokas pulksteņus.

-   Stilīgi! Bulle novērtēja un tvēra pēc viena, taču Rīve parāva to atpakaļ.

-   Vispirms man jānoregulē pulksteņi uz to laika zonu, uz kuru jūs dosieties, viņa teica. Tātad kurp jūs ceļosiet?

-   Uz Parīzi! Bulle iesaucās. Francijas galvaspils… au!

Viņš no sāpēm izvalbīja acis.

-   Ak, atvaino, vai es trāpīju tev pa kāju? Līse vaicāja. Parādi, vai palika zilums?

Viņa pieliecās pie Bulles un klusi, tā, lai Rīve nedzirdētu, šņāca viņam ausī: Pastkartē bija rakstīts, lai mēs nevienam nesakām ne vārda par to, kurp mēs dosimies!

-Labi jau labi… Iesūdzi mani! saviebies ņurdēja Bulle.

-   Ahā, uz Parīzi, dāma smīnēja, parādot baltu, smailu zobu rindu. Es reiz tur biju. Jauka pilsēta.

-   Ai nē, nekā sevišķa, braucīdams stilbu, caur zobiem atņurdēja Bulle. Mēs jau pārdomājām, mēs tomēr uz turieni nebrauksim.

-   Nē? Nu bet kāpēc tad ne? Rīve piesmakusi iesmējās.

-     Oktobris. Pārāk lietains. Dzirdējām, ka Parīze esot pārplūdusi. Ielās bariem Grenlandes roņu, rij bagetes un tramda ļaudis.

Rīve pieliecās pie Bulles un uzpūta viņam jēlasgaļas-un-sasvīdušu-zeķu-elpu: Bet tad jau gan ir labi, ka šie zelta pulksteņi ir ūdensdroši.

-    Ū-ū-ūdensdroši? pārjautāja Bulle, kas nekad mūžā nebija stostījies.

-     Jā, Rīve čukstēja tik klusi, ka varēja dzirdēt tikšķam visus veikala pulksteņus. Tas nozīmē, ka jūs varat ar tiem peldēt zem ūdens. Un mazgāties ar tiem. Piemēram, vannā, vai ne?

-    V-vannā? Bulle pārjautāja un nesaprata, no kurienes pēkšņi tā stostīšanās.

-    Jūs noteikti saprotat, ko es gribu teikt, vai tad ne? Rīve viltīgi piemiedza ar aci.

-    N-nē, teica Bulle. Apžēliņ, vai tā stostīšanās nebeigsies?

Sieviete strauji piecēlās un sapīkusi pagrāba zelta pulksteņus atpakaļ. Starp citu, es jums labāk iedošu kaut ko vērtīgāku par šiem. Ceļojuma padomu.

Rīves piesmakušie čuksti piepildīja veikalu:

-   Atcerieties, ka nāve un tikai nāve var izmainīt vēsturi.

-   Tikai n-n-nāve?

-   Tieši tā. Vēsture ir iecirsta akmenī, un, tikai tad, ja esi gatavs mirt, rakstīto ir iespējams izmainīt. Nu tad visu labu, bērni. Rīve pagriezās un uz knirkšķošās, kaucošās skrituļslidas kā spoku kuģis aizslīdēja cauri telpai un pazuda aiz oranžā aizkara.

-   V-v-v… Bulle mēģināja ko teikt.

-   Visu labu, Līse atvadījās un stūma Bulli uz izejas pusi.

4.nodaļa Uz Parīzi

No Garmēteles pulksteņveikala Līse un Bulle devās taisnā ceļā uz rātslaukumu un iekāpa lidostas autobusā. Pēc stundas viņi izkāpa pie Olso lidostas un iegāja gigantiskajā izlidošanas zālē, kur mudžēja no cilvēkiem. Viņi nostājās rindā pie Air France biļešu kases. Tur stāvot, Līsei šķita, ka cauri balsu murdoņai un soļu klaudzieniem, un skaļruņu paziņojumiem dzirdama pazīstama skaņa. Proti, neeļļotu riteņu vaimanājošā čīkstoņa. Viņa spēji pagriezās, taču redzēja vienīgi svešas sejas un cilvēkus, kas steidzās doties ceļā. Meitene paostīja gaisu, vai nav jūtama jēlas gaļas un sasvīdušu zeķu dvaka, tomēr neko nesaoda. Droši vien kādas ceļojuma somas ritenīši, Līse nodomāja. Un satrūkās, pēkšņi jūtot no aizmugures krustos

ieurbjamies cietu pirkstu. Viņa apsviedās apkārt. Tas bija Bulle.

-   Kustini rumpi! Mūsu kārta, viņš teica.

Bērni piegāja pie neticami daiļas dāmas ar neticami brūnu ādu un neticami baltiem matiem.

-   Kā es varu palīdzēt, draudziņ? viņa jautāja.

-   Lūdzu, divas biļetes uz Parīzi, teica Līse.

-   Tev un kam vēl?

Zem letes malas atskanēja pikta atbilde: Man, protams!

Dāma piecēlās un paskatījās pāri malai. Nu kā tad. Tas būs trīs tūkstoš piecsimt kronas.

Līse nolika naudu uz letes. Dāma vispirms saskaitīja divdesmit simtniekus, bet tad apstājās un pacēla vienu uzaci. Vai tas ir joks? viņa vaicāja.

-   Joks? Līse nesaprata.

-   Jā, šīs tūkstoškronu banknotes nav derīgas. Tās taču ir no… viņa aplūkoja tās tuvāk, no tūkstoš deviņi simti piektā gada. Tās jau sen ir izņemtas no apgrozības. Vai jums ir kādas šī gadsimta banknotes?

Līse papurināja galvu.

-   Piedod, bet tad es varu tev dot tikai vienu lidmašīnas biļeti uz Parīzi.

-   Bet… Līse izmisusi iesāka. Bet…

-   Lai notiek, teica balss zem letes malas.

-   Dodiet mums vienu biļeti.

Līse paskatījās lejup uz Bulli, kas viņai iedrošinoši pamāja.

Kad meitene atkal pacēla skatienu, dāma jau bija sagatavojusi biļeti un sniedza to viņai. Patīkamu lidojumu uz Parīzi! Es pieņemu, ka tur tev pretī būs kāds pieaugušais.

-   Es arī, Līse klusi nopūtās un paskatījās uz biļeti un Rīves vecajiem tūkstošniekiem.

-   Ko tagad darīsim? ejot uz drošības kontroli, Līse izmisusi jautāja Buliem.

-   Nomierinies, Bulle teica. Man ir ideja.

-   Ideja? Kāda ideja?

-   Ka tu ceļosi viena, Bulle paziņoja.

Līse šokēta blenza uz viņu. V-viena?

Re. Nu jau arī viņa stostījās.

Kad Līse iekāpa lidmašīnā, viņai ar savu lūpu krāsas mutīti uzsmaidīja labi smaržojoša stjuarte.

-   Sveika, tev ir divas mugursomas?

-   Daudz mājasdarbu, nomurmināja Līse, kas, tur stāvot, izskatījās mazliet pazudusi un ļoti viena.

-    Ļauj, es tev palīdzēšu, dāma teica, paņēma mugursomas, iestūma tās plauktā starp divām ceļojumu somām ar ritenīšiem un aizcirta vāku.

Līse atrada savu vietu, piesprādzējās un paskatījās pa logu. Laukā nebija redzams neviens cilvēks, tikai uzpildes mašīna un tāds kā rotaļu vilciens ar koferiem vaļējos vagonos. Arī uz spārniem neviena nebija. Ne uz labā, ne kreisā. Tā tikai vēl trūka. Līdz lidmašīnas izlidošanai bija vēl pāris minūšu.

Līse mazliet aplūkoja attēlus drošības brošūrā, kur bija redzami cilvēki šļūcam pa piepūšamu slidkalniņu ārā no lidmašīnas, un izskatījās, ka viņiem bija jautri. Viņa nožāvājās. Visa diena bija pārāk satraucoša, un Līse taču iepriekšējā naktī tikpat kā nebija gulējusi. Meitene aizvēra acis, un galvā tūlīt pat sāka zvanīt Garmēteles pulksteņveikala dāmas teiktie vārdi:

-   Tikai nāve var izmainīt vēsturi. Tikai tad, ja esi gatavs mirt, rakstīto ir iespējams izmainīt.

Tad Līse iemiga un nemanīja, ka lidmašīna sāka kustēties un pacēlās. Ka zeme it kā iegrima zem viņiem, ka Oslo kļuva arvien mazāka un mazāka, līdz pagaisa pavisam. Drīz pagaisa arī cietzeme un viņi lidoja virs jūras. Tad atkal parādījās zeme, un tās bija zemes, ko sauc Vācija un Nīderlande. Un, kad viņi beidzot sāka nolaisties Parīzē un Līsi pamodināja kapteiņa balss, kas aicināja visus piesprādzēties, bija jau satumsis un zem viņiem mirgoja un ņirbēja tūkstošiem gaismiņu. Līse zināja, ka tur lejā dzīvo vairāki miljoni ļaužu. Bet viņa bija viena pati maza meitene no Lielgabalceļa. Līse pēkšņi jutās tik briesmīgi viena, ka viņai bija mazliet jāiekož apakšlūpā, lai tā pārstātu trīcēt.

Kad viņi bija piezemējušies milzīgā lidostā, kas bija nosaukta kaut kāda miruša prezidenta, ko sauca Šarls, vārdā, stjuarte palīdzēja Līsei nocelt mugursomas, iedrošinoši papliķēja viņai vaidziņu, nočivinot, ka Līse, cerams, pavadīs patīkamu nedēļas nogali Parīzē. Līse gāja caur gariem koridoriem, stāvēja uz garām slīdošajām kāpnēm, gaidīja garās pases rindās, izmainīja atlikušās norvēģu kronas uz eiro, līdz beidzot pavisam sagurusi tika laukā no termināļa ēkas. Tur viņa vispirms nolika uz taksometra aizmugurējā sēdekļa mugursomu un tad pati ierāpās tai pakaļ.

-   O allevo? vaicāja taksometra šoferis.

Līse diemžēl nesaprata nevienu vārdu franciski, taču viņa pieņēma, ka taksometra šoferis vispirms jautā, kurp viņa dosies. Diemžēl viņa atskārta arī, ka no apjukuma gluži vienkārši ir aizmirsusi pansijas nosaukumu. Viņa atcerējās vienīgi to, ka tam bija kāds sakars ar kartupeļiem.

-  Pansija Kartupel… viņa, žņaudzījot mugursomu, mēģināja uzminēt.

-   Keske vosave di? ar jautājošu intonāciju sacīja šoferis un skatījās uz Līsi spogulī.

-   Ē… minstinājās Līse. Mandelkartupel?

Šoferis pagriezās pret viņu un atkārtoja: 0? taču

nu jau skaļāk, un balsī bija dzirdams aizkaitinājums.

Līses galvā, kur parasti viss atradās glīti savās vietās, tagad bija tikai juceklis un haoss. -Adretta?viņa mēģināja vēlreiz un juta kaklā kāpjam asaras.

Šoferis papurināja galvu.

-   Pansija Kartupelbiezen?

Šoferis izmeta pāris niknu franču izteicienu, kas diez vai bija pieklājības frāzes. Tad viņš aizsniedzās līdz aizmugures durvīm, atgrūda tās, nokliedzās:

-   Out! un nelaipni norādīja laukā uz ielu.

-   Pom frit![1]

Šoferis sastinga un blenza uz viņu. Droši vien tāpēc, ka balss, kas tikko bija teikusi “pom frit”, nemaz nelīdzinājās balsij, kādā tikko bija runājusi maza meitene. Turklāt neizklausījās, ka balss būtu nākusi no viņas, bet gan no mugursomām, ko viņa spieda sev klāt.

.. Aha, atplauka šoferis. Pangsiona le pom frit ?

Līse ātri un dedzīgi pamāja.

Šoferis iekrekšķoties aizvēra durvis, iedarbināja auto un sāka braukt.

Līse atlaidās sēdeklī un atviegloti nopūtās. Viņai blakus atskanēja čuksti: Kuš! Kā būtu, ja tu mani tagad izlaistu?

Līse atvēra mugursomu, un no tās tūlīt pat izlēca mazītiņš puika ar milzīgiem vasarraibumiem un sarkanu Elviscekulu.

-   Ak, brīnišķīgā brīvības smarža, cē-o-divi un putekļi, priecājās Bulle un, rokas apmierināti sakrustojis aiz galvas, apsēdās blakus Līsei. Līse secināja, ka viņas labākais draugs izskatās mazliet saņurcīts, taču citādi šķita esam lieliskā formā. -Nu, dārgais Līšuk, vai tu lidojuma laikā stipri raizējies par mani?

-   Vispār ne, atzinās Līse. Es gulēju. Ko tu darīji?

-Lasīju grāmatu “ZVĒRI, KURUS TU LABPRĀT NEKAD NESATIKTU”, līdz kabatas lukturim beidzās baterija. Runājot par gulēšanu, tur bija par Kongo ce-ce-ziloni.

-   Ce-ce-ziloni? Līse pārjautāja, bet tūlīt pat to nožēloja.

-   Tas ir liels kā māja un cieš no narkolepsijas, Bulle pavēstīja. Tas nozīmē, ka viņš pēkšņi un bez brīdinājuma vienkārši nokrīt un aizmieg. Tā ka, ja neievēro drošu attālumu, pastāv risks kuru katru brīdi dabūt uz galvas astoņpadsmit tonnas Kongo cece-ziloņa. Pirms dažiem gadiem kādam cirkam mazītiņā zooveikaliņā Lillesannā bija iemānījuši vienu megamilzīgu ziloni. Bet viņi nezināja, ka tas ir…

-   …Kongo ce-ce-zilonis, Līse pabeidza, nopūtās un padevusies sāka skatīties laukā pa logu.

-   Tieši tā, Bulle apstiprināja. Zilonis iemiga savas pirmās uzstāšanās vidū, un pēc tam trīs paaudzes krievu trapeces vingrotāju bija jāizrok no skaidām.

-   Izbeidz, tādu ziloņu nemaz nav!

-    Ir gan! Vectēvs stāstīja, ka viņš bija redzējis pāris eksemplāru Tokijas zooloģiskajā dārzā. Tie tur bija nogādāti ar lidmašīnu taisnā ceļā no Kongo džungļiem, un laika atšķirības dēļ viņiem noteikti joprojām ir diennakts ritma traucējumi. Vienreiz aizmiga…

Tā Bulles mute turpināja darboties, līdz taksometrs apstājās un šoferis pateica:

-   Madam e mesjē, pangsiona le pom frit.

Un patiesi viņi stāvēja pie augsta, šaura nama, kas bija tik šķībs, ka varētu turēt aizdomās mūrniekus par pārmērīgu sarkanvīna dzeršanu, to būvējot. Bet pansijai bija mazi, mājīgi balkoniņi un izkārtne, kura tumsā spīdēja un uz kuras, protams, bija rakstīts “PENSIONAT LES POMMES FRITES”. Vai, pareizāk sakot, tur bija rakstīts: “PEN ONAT LES POMM F I S”, jo krietnā daļā burtu gaisma bija izdegusi.

Līse samaksāja šoferim, un viņi izkāpa no taksometra. Tālumā bija dzirdama akordeona mūzika un šampaniešu korķu paukšķi, tos izšaujot no pudelēm.

-         Ak, Bulle teica, aizvēra acis un ievilka gaisu.

-   Parīze!

Tad viņi iegāja pa pansijas durvīm. Aiz uzņemšanas letes stāvēja smaidīga sieviete ar sārtiem vaigiem un patīkams, resns kungs, kas lika Līsei uzreiz iedomāties par mammu un papu mājās uz Lielgabalceļa.

-   Bon suar, dāma sveicināja. Un, lai gan Līse nezināja, ko tas nozīmē, viņa saprata, ka tas ir kaut kas patīkams. Tādēļ viņa atbildēja “labvakar”, viegli pakniksēja un piebikstīja Buliem, kas tūlīt pat dziļi paklanījās. Jo Līse zināja, ka mazliet kniksēšanas un paklanīšanās nekad nenāk par ļaunu. Skaidri redzams, ka arī Parīzē ne, jo tie abi aiz letes pasmaidīja vēl siltāk.

-   Doktor Proktor? Līse mēģināja un bija jau gatava jaunam valodas apjukuma riņķa dancim. Taču, viņai par lielu prieku, sārtvaidze atplauka:

-   A, le profesēr!

-   Jā, korī apstiprināja Līse un Bulle un dedzīgi māja ar galvu.

-   Vuset famip. sieviete jautāja, taču Līse un Bulle tikai stāvēja un skatījās uz viņu.

-   Parle vu franse? piesardzīgi jautāja vīrietis.

-   Kāpēc tu purini galvu? Bulle čukstēja.

-    Tāpēc, ka es esmu gandrīz pārliecināta, ka viņš jautā, vai mēs runājam franciski, čukstus atbildēja Līse.

Vīrietis un sieviete aiz letes krietnu brīdi diskutēja, un Bulle un Līse saprata, ka franču valoda laikam gan nav viegla pat pašiem frančiem. Proti, lai cits citu saprastu, viņi izmanto gan seju, gan abas rokas, visus pirkstus, jā, būtībā visu ķermeni.

Beidzot sieviete paņēma no sienas kādu atslēgu, iznāca no letes un, pamājusi Buliem un Līsei, steidzās uz koka kāpņu pusi.

Pēc divdesmit sešiem pakāpieniem un puskoridora viņa atslēdza kādas durvis un parādīja viņiem istabu.

N Istaba bija ļoti vienkārša tajā bija divas gultas, mazs dīvāniņš, drēbju skapis un rakstāmgalds, kas bija noklāts ar pierakstu lapām. Un durvis uz vannasistabu, kas acīmredzot tika remontēta. Vismaz uz spoguļplauktiņa blakus divām zobu skalojamām glāzēm atradās āmurs, skrūvgrieznis un līmes tūbiņa. Pie vienas sienas stāvēja vanna, un

no kādas sarūsējušas caurules pilēja ūdens. Kamēr Bulle izkārtoja uz spoguļplauktiņa savus tualetes piederumus, Līse nolika mugursomu guļamistabā blakus rakstāmgaldam. Un tur galda vidū viņa pamanīja kādu zīmējumu. Līse to paņēma. Zīmējumā bija attēlota vanna, līdzīga tai, kas stāvēja vannasistabā. Zem zīmējuma bija milzum daudz skaitļu. Tie izskatījās pēc vienādojuma, diezgan sarežģīta vienādojuma. Šeit droši vien vajadzēja gan aizņemties, gan reizināt un dalīt, nodomāja Līse.

-   Kas tev tur ir? Bulle jautāja, iznācis no vannasistabas.

-   Es nezinu. Līse nogrozīja galvu. Bet vispār izskatās pēc doktora Proktora rokraksta.

-   Un šī izskatās pēc Proktora motociklista ķiveres, teica Bulle, atvēris drēbju skapja durvis un pacēlis brūnu ādas ķiveri. Tā, un šīs tad laikam ir viņa garās, baltās apakšbikses.

Ļoti francūziskā sārtvaidze atkal sāka kaut ko runāt franciski. Viņa ar dramatisku žestu papleta rokas, atkārtojot vārdu “йvaporйun tad salika pirkstus, attēlojot putnu, kas aizlaižas.

-   Viņš ir pazudis, teica Līse.

-   Es sapratu, teica Bulle.

Sārtvaidze vispirms jautājoši norādīja uz Bulli un Līsi un tad ar visiem pieciem pirkstiem uz savu muti.

-   Un, kā tev šķiet, ko viņa tagad vaicā? jautāja Līse.

-   Cik daudz pirkstu mēs varam iebāzt mutē… Bulle minēja.

-   Muļķis. Viņa jautā, vai mēs gribam kaut ko apēst.

Līse dziļi pakniksēja, piekrītoši pamāja un iedunkāja Bulli, kas arī tūlīt pat paklanījās un piekrītoši pamāja.

Jaukā sieviete noveda viņus virtuvē, nosēdināja pie galda un pasniedza cāļu kājiņas. Vai cāļu spārniņus, vai kas nu tas bija. Katrā ziņā garšoja lieliski, nosprieda Bulle, kas beigās bija tā pieēdies, ka viņam tīri nevilšus paspruka atrauga. Bulle nekavējoties piecēlās, pieklājīgi paklanījās kā viņam pašam šķita, nu jau amats bija rokā un noturēja garu atvainošanās runu ar atskaņām. Sieviete un vīrietis skaļi smējās, lai gan diez vai saprata kaut vienu vārdu. Visbeidzot Bulle nožāvājās tik plati, ka šķita viņa galva pārplīsīs uz pusēm.

Dāma pazuda un atgriezās ar diviem gultas veļas komplektiem, kurus iedeva bērniem kopā ar doktora Proktora istabas atslēgām.

Klājot gultu, Bulle ieminējās, ka tie cāļu stilbiņi bijuši tik maziņi, ka gandrīz varētu domāt, ka tie piederējuši vardēm, nevis cāļiem. Par to abi gardi pasmējās jo kam gan varētu ienākt prātā ēst varžu stilbiņus?

-   Hm, pēc kāda brīža teica Bulle. Kāpēc tava gulta izskatās daudz labāk saklāta nekā manējā?

-    Tādēļ, ka prātīgāk ir segu likt segas pārvalkā nevis spilvendrānā, nopūtās Līse un piegāja pie Bulles gultas, lai viņam palīdzētu.

Pēc tam viņi iegāja vannasistabā iztīrīt zobus.

-   Kā mēs atradīsim profesoru? Līse jautāja.

-   Esmu pārāk noguris, lai domātu. Bulle nožāvājās un pastūma malā skrūvgriezni, lai paņemtu zobu pastas tūbiņu. Izdomāsim rīt.

-   Bet kā mēs viņu atradīsim, ja neviens nesaprot, ko mēs sakām? Un mēs nesaprotam, ko saka viņi?

-   Rīt iemācīsimies franču valodu, teica Bulle.

-   Rīt? Neiespējami!

-   Pat bērni šajā pusē spēj iemācīties šo valodu, tātad patiesībā tā nevar būt sevišķi grūta. Bulle uzspieda uz zobu birstes baltu zobu pastas pickiņu, iebāza to mutē un sāka tīrīt.

-   Tas prasīs nedēļas un mēnešus, Līse teica. Un man ir tāda sajūta, ka mums nav tik daudz laika.

-   Tas nu ir skaidrs, Bulle murmulēja. Mums pirmdien ir orķestra mēģinājums.

-   Izbeidz muļķoties, Bulle! Es runāju nopietni.

Līse pagriezās pret savu draugu, kas viņai uzsmaidīja ar krīta baltiem zobiem. Patiesībā pārsteidzoši baltiem. Jā, baltākiem, nekā viņa jebkad bija redzējusi, jo Bulle nebija gluži no tiem, kas tīra zobus, kad vajag un nevajag.

-   Bulle! viņa iesaucās. Kas tev ar zobiem? Bulle? Atbildi taču.

Bet Bulle tikai stāvēja un plati smīnēja, tik stīvi, it kā apakšzobi būtu pielipuši pie augšzobiem. Un, kad Līse pamanīja izmisumu viņa acīs un mežonīgo žestikulēšanu ar zobu birsti, viņa saprata, ka tieši tas bija noticis. Viņa uzmeta skatienu spoguļplauktiņam. Un patiešām Bulles zobu pastas tūbiņa tur stāvēja neskarta, taču vāciņš bija noņemts blakus stāvošajai līmes tūbiņai.

Līse paņēma tūbiņu un skaļi lasīja, kas uz tās bija rakstīts: Doktora Proktora Ātras Iedarbības Superlīme! Bulle, tu esi sajaucis tūbiņas.

Bulle vainīgi paraustīja plecus un turpināja smaidīt savu muļķīgo, idiotisko smaidu.

Līse nopūtās un parakņājās savā tualetes piederumu somiņā, līdz atrada nagu vīlīti.

-   Stāvi mierīgs! viņa nokomandēja. Un palīdzi!

Bulle ar abām rokām papleta lūpas, un Līsei izdevās caur kreiso lūpu kaktiņu iebāzt nagu vīlīti starp zobiem, un viņa sāka vīlēt virzienā pa labi. Bulle dungoja Marseljēzu, kamēr Līsei izdevās lēnām novīlēt augšzobus nost no apakšzobiem.

-   Oho, Bulle teica, kad Līse bija pabeigusi un viņš paskatījās uz sevi spogulī. Pas’ties, ku’ balti zobi! Un visi saplombēti, tajos vairs nekad nebūs nekādu caurumu, Līšuk. Vairs nekādu zobārstu. Viņš paķēra līmes tūbiņu. Pamēģini tu ar’!

-   Nē, paldies! Kā tu domā, kā tas nākas, ka doktora Proktora Ātras Iedarbības Superlīme atrodas tieši šeit? Kopā ar šiem darbarīkiem?

-   Elementāri, attrauca Bulle. Viņš droši vien remontē vannasistabu.

-   Varbūt. Līse nožāvājās. Šodien pietiek domāt.

Bet, kad viņi bija ielīduši gultās, Līse tomēr palika

guļam nomodā un klausījās, kā vannasistabā pilēja ūdens. Izklausījās kā sērīgas nopūtas. Laukā bija dzirdams tāls satiksmes troksnis un akordeona raudas. Un vēl kāda skaņa, par kuru viņa nebija droša, bet' tas varēja būt vēja šūpots čīkstošs lukturis. Vai, piemēram, skrituļslida pie koka kājas.

Taču prātā jau nāk daudz dīvainu domu, kad ir satumsis un tu esi viena lielā pilsētā. Meitene paskatījās uz Bulli. Nu gandrīz viena.

Rīt viss noteikti rādīsies priecīgāk.

Un, patiesi, tur viņai ir taisnība.

Kankāns, gliemeži un margarīns

Bulle pamodās no tā, ka Līse viņu purināja.

Viņš miedza acis dienasgaismā, kas plūda no loga, un redzēja, ka Līse jau bija apģērbusies.

BjlPulkstenis ir deviņi, viņa teica. Es mēģināšu atrast bibliotēku un dabūt norvēģu-franču sarunvārdnīcu.

ko dabūt?

vārdnīcu ar franču un norvēģu valodu, lai mēs varam mazliet saprasties.

Bulle piecēlās gultā sēdus. Un kā tu atradīsi bibliotēku?

-   Pajautāšu uz ielas. Jo to sauc par bibliotēku arī franciski.

-   Es zinu, Bulle attrauca. Kas ir brokastīs?

-   Nekas, atbildēja Līse. Šajā zemē brokastīs pasniedz tikai gaisu un cafй o le. Es atpakaļceļā nopirkšu bageti.

-   Pasteidzies! Bulle uzsauca un izsvieda kājas no gultas. Tās kūļājās virs grīdas un izskatījās, it kā tās vēlētos noskaidrot, vai linolejs ir auksts.

Kad durvis aiz Līses bija aizvērušās, viņš nolēca uz grīdas, kas nebija auksta, bet gan ledusauksta, un iešāvās vannasistabā. No aukstuma trīcēdams, Bulle uzlēca uz krēsla pie izlietnes un pamāja spogulim. Un viņam atpakaļ pamāja kāds ja jau viņam pašam tas jāsaka neparasti simpātisks, sarkanmatains jauns cilvēks ar niecīgu ķermeņa izmēru, bet milzīgu inteliģenci un šarmu. Jā, Bulle bija tik apmierināts ar puiku spogulī, ka viņš tūlīt pat novēlēja viņam siltu, patīkamu vannu šajā saltajā rītā.

Tad Bulle atgrieza vannas krānus un ļāva ūdenim tecēt, kamēr pats lūkojās pēc vannas putām vai kaut kā tamlīdzīga. Neko neatradis, viņš atminējās, ka Līse taču bija paņēmusi līdzi ziepju pulveri. Viņš sameklēja Līses mugursomu un tajā līdzās abiem degunklipšiem patiešām atradās burka, uz kuras bija rakstīts “LAIKA ZIEPES”. Bulle paņēma vienu degunklipsi un burku, aizsteidzās pie vannas un

iebēra tajā mazliet zemeņsārtā pulvera. Laika vai nelaiķa ziepes, nodomāja Bulle, vērojot, kā ziepes tūlīt pat sāk putot, augt un celties kā balta sniega kupena, kas drīz piepildīja visu vannu. Bulle noģērbās pavisam pliks, uzrāpās uz vannas malas, uzlika degunklipsi un ieaurojās: Bumba!

Tad viņš palēcās, pievilka kājas, aptvēra tās ar rokām un metās iekšā putās. Viņš perfekti trāpīja pa ūdens virsu izdevās maksimāls efekts. Ziepju

putas un ūdens izšļakstījās gar sienām līdz pašiem griestiem. Bulle apmierināts ļāva sev nogrimt pašā vannas dibenā, palika tur guļam un, aizturējis elpu, skatījās uz ūdens virsu. To klāja tik biezs putu slānis, ka tam cauri spēja izlauzties vien vāja gaisma. Un šajā gaismā Bulle ieraudzīja brīnišķīgi skaistu varavīksni. Kā visās krāsās dzirkstošu, kājas augstu mētājošu kankāna dejotāju rindu Sarkanajās Dzirnavās Parīzē 1909. gadā. Ak, kaut varētu tur būt!

Bet tad Bulle sajuta, ka vanna zem viņa sāk tā kā šūpoties, un redzēja, ka ūdens virsa sāk svaidīties augšup lejup. Tā, it kā kustētos visa grīda. Sasodīts, varbūt visa māja grasījās sabrukt? Un vai nebija dzirdama mūzika?

Bulle apgriezās un piecēlās vannā. Un palika stāvam pavisam pliks -, putām slīdot lejup pa ķermeni. Grīda pēkšņi bija beigusi šūpoties. Jo sarkani ģērbto kankāna dejotāju virkne bija beigusi dejot. Dejotājas blenza uz Bulli ar tādām sejām, kas bija vismaz tikpat pārsteigtas kā Buliem.

-   No kurienes viņš uzradās? Bulle dzirdēja vienu no dejotājām čukstam.

-   No kurienes tā vanna uzradās? čukstēja kāda cita.

-   Kas viņam uz deguna? sauca kāda trešā.

-   Man viņš šķiet diezgan mīļiņš, ķiķināja ceturtā.

Bulle samirkšķināja acis, spilgtajā gaismā stāvot skatītāju priekšā, kas tur sēdēja, mutes mēmi pavēruši, un izskatījās, it kā publika tikko būtu kļuvusi par liecinieku mazliet negaidītam nolaišanās brīdim uz Mēness. Bulle neko nesaprata. Izņemot vienu ka viņš atrodas uz Sarkano Dzirnavu skatuves.

Līse devās lejup pa lielu, platu avēniju ar modes veikaliem un parfimērijas veikaliem, taču bez nevienas bibliotēkas. Viņa bija gribējusi pirms aiziešanas pajautāt sārtvaidzei dāmai pansijā, taču uzņemšanā neviena nebija, tikai kāds nīlzirgam līdzīgs vīrietis, kas ar avīzi rokās sēdēja atzveltnes krēslā foajē un vēroja viņu ar aizdomīgu, vērīgu skatienu. Un nu Līse arvien vairāk un vairāk zaudēja drosmi, jo visi,

pie kā viņa vērsās, pacēla degunu mākoņos, tiklīdz saprata, ka viņa nerunā franciski. Līse apjauta, ka visi franči nebūt nav tik izpalīdzīgi svešiniekiem kā vīrs un sieva pansijā Pom Frit. Viņa ļāva skatienam slīdēt pār skatlogiem, lai redzētu, vai kādā no veikaliem varētu būt grāmatas. Taču tajos lielākoties bija kleitas. Patiesību sakot, skaistas kleitas. Līse apstājās, lai aplūkotu kādu sevišķi fantastisku kleitu. Tā stāvot, viņa piepeši pamanīja kaut ko atspulgā kādu sievieti garā mētelī un lielās saulesbrillēs ielas otrā pusē. Sieviete bija pārāk tālu, lai Līse varētu skaidri saskatīt, tomēr viņa šķita savādi pazīstama. Un, lai gan Līse nebija īsti droša, kas tā ir par dāmu, viņa bija diezgan droša par to, ka tā viņu vēro.

Līse devās tālāk un izlikās, it kā ieinteresēti pētītu veikalu skatlogus, un patiesi dāma ielas otrajā pusē viņai sekoja.

Līse juta, ka gan sirds, gan kājas sāk kustēties straujāk. Kas bija šī dāma, un ko viņa gribēja? Vai tā bija… vai varētu būt…?

Dāma gatavojās šķērsot ielu!

Līse sāka skriet.

Uz ietves bija daudz cilvēku, un Līse mēģināja ātri starp viņiem izlīst, vienlaikus turot galvu nolaistu, lai neviens viņu neredzētu. Tomēr, kad viņa pagriezās, starp cilvēkiem aiz viņas vīdēja sievietes mētelis. Līse iespruka sānieliņā un metās skriet. Taču, noskrējusi tikai dažus metrus, atklāja, ka tas ir strupceļš, kas beidzas ar mūri. Viņa piespiedās pie sienas aiz notekcaurules un gaidīja, paslepen lūrot uz galveno ielu. Tur bija mētelis! Tas… tas… pagāja garām sānieliņai, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi. Līse atviegloti uzelpoja. Tagad galvenais bija atgriezties pansijā, sarunvalodas vārdnīca un bagete lai pagaida. Taču, tiklīdz viņa grasījās iet uz galveno ielu, viņa atkal ieraudzīja mēteli. Tas bija atgriezies un apstājies tieši pie sānieliņas! Tur tas stāvēja un it kā ostīja gaisu. Līse ieraudzīja dzelzs kāpnes, kas veda lejup pie pagraba durvīm zem viņas, un steidzīgi devās lejup pa pakāpieniem. Kāpnes izbeidzās pie kādām durvīm, un Līse palika tur stāvam un gaidām ar aizturētu elpu.

Sekundes gāja.

Tad viņa izdzirdēja skaņu, kas nāca no šķērsieliņas. Kāds tuvojās.

Līse nospieda durvju rokturi. Kāds atvieglojums, tās atvērās! Viņa iesoļoja tumsā, aizvēra aiz sevis durvis un atspiedās pret tām ar muguru. Sirds dauzījās kā trusis, kas dejo stepu. Nebija savādi, ka durvis nebija aizslēgtas, cik Līse spēja saskatīt, telpa bija pilnīgi tukša. Savādas bija skaņas un smaka. Tas bija vesels čāpstināšanas, žļurkstēšanas un sūkšanas orķestris, it kā tur sēdētu aptuveni simts neredzamu papu un strēbtu šķovētus kāpostus. Un smaka bija tā kā pēc… pēc jēlas gaļas un sasvīdušām zeķēm. Un Līse iekliedzās. Kaut kas slapjš, glums un auksts tikko bija pārslīdējis viņai pār skaustu. Meitene izskrēja telpas vidū un skatījās apkārt. Tagad acis bija tiktāl pieradušas pie tumsas, ka varēja redzēt uz sienām kaut ko… kaut ko, kas kustējās, kaut ko, kas šūpoja garus, treknus taustekļus. Un ne tikai tur, bet tur un tur, un… tie bija visur, tie bija viņi, kas trokšņoja, sienas bija dzīvas!

Kamēr Līse stāvēja telpas vidū stīva no bailēm, pagraba durvis lēni atvērās. Siluetā, kas parādījās pret dienas gaismu, viņa sazīmēja sievieti, kura bija stāvējusi avēnijas otrā pusē.

-   Sveika, Līse, sieviete teica, aizvēra aiz sevis durvis un pagrieza slēdzi. Iedegās gaisma. Līse paskatījās apkārt un labprāt būtu paģībusi.

-   Kāpēc tu tik bāla? Dāma tuvojās Līsei. Vai šo milzu gliemežu dēļ uz sienām? Tie nav bīstami, tos te tikai audzē. Kad tie ir izauguši pietiekami lieli, tos pasniedz pusdienās tur, augšā restorānā. Gliemeži šajā zemē ir delikatese.

-   Patiešām? Tas bija viss, ko Līse spēja pateikt, jo tagad dāma bija pienākusi tik tuvu, ka Līse redzēja viņas seju. Un šo seju viņa pavisam noteikti pazina.

-  Nu, Līse, dāma teica. Varbūt tu gribi zināt, no kā šie gliemeži te lejā pārtiek?

-  No… no kā tad? Līse jautāja un juta, kā zobi mutē klab.

Dāma klusi iesmējās. No zāles. Un salātiem. Tādām lietām. Ko tad tu domāji?

Līse atviegloti uzelpoja.

-   Es esmu… dāma iesāka.

-   Es labi zinu, kas tu esi, teica Līse.

-   O? Dāma bija acīmredzami izbrīnīta.

-Jā, esmu redzējusi tevi fotogrāfijās. Doktora Proktora mājās. Jūs kopā sēžat uz motocikla ar blakusvāģi. Tu esi profesora jaunības dienu mīļotā. Tu esi Zuljeta Margarīna.

Sieviete, kas stāvēja viņai pretī, plati smaidīja.

-   Iespaidīgi. Un tu mani uzreiz atpazini?

Līse pasmaidīja. Nē, vispirms es nodomāju, ka tu esi Zanna d’Arka.

-   Zanna d’Arka? dāma brīnījās. Varone?

Līse iesmējās. Mūsu vēstures grāmatā ir attēls, kur Zanna d’Arka tiek dedzināta uz sārta, un man šķiet, tu esi viņai līdzīga.

-   Paldies par uzticēšanos, Līse, dāma runāja savā viegli lauzītajā norvēģu valodā un smaidot atmeta kādu no savām garajām, sarkanbrūnajām matu cirtām. Varbūt mums ir līdzīgi mati, bet es diemžēl neesmu drosmīga varone. Tikai Žuljeta Margarīna. Ko franciski, starp citu, izrunā Ziljet Margarē.

-   Ziljet Margarē, Līse atkārtoja. Bet kā tu zini, ka mani sauc Līse?

-   Viktors man ir stāstījis par tevi un Bulli, teica Žuljeta.

-   Viktors?

-   Doktors Proktors.

-   Doktors Viktors Proktors? Līse nekad nebija iedomājusies, ka Proktoram noteikti ir arī vārds kā visiem citiem.

Žuljeta smaidīja. Turklāt tā biju es, kas nosūtīja to viņa pastkarti tālāk jums. Kopš tā laika es uzmanīju pansiju un gaidīju, kad jūs parādīsieties. Tu nevari iedomāties, kā es priecājos, kad beidzot ieraudzīju tevi šorīt no turienes iznākam. Beidzot viņi ir klāt! es nodomāju.

-   Bet… bet kāpēc tu vienkārši nenāci uz pansiju, kāpēc tu slapstījies aiz manis? Un kur ir doktors Proktors? Un kāpēc viss ir tik noslēpumains?

-   Clishй, teica Žuljeta.

-Kas?

Žuljeta nopūtās. Atbilde uz lielāko daļu tavu jautājumu ir Klišē. Klods Klišē. Diemžēl ļoti ļauns vīrs. Taču tas ir garš stāsts, un tu izskaties ļoti izsalkusi. Vai sameklēsim kādu kafejnīcu, kur var dabūt croissant un cafй au lait?

-   Labprāt, Līse teica un, paskatījusies apkārt, notrīsēja. Jo, lai gan tie nebija bīstami, tomēr ir diezgan nepatīkami atrasties telpā, kas iztapsēta ar milzu gliemežiem.

-   Bet, Žuljeta, atvērusi durvis, pabāza galvu ārā un vērīgi paskatījās pa labi un pa kreisi, tai jābūt vietai, kur neviens mūs neatklās…

6. nodaļa. Zuljetas Margarīnas savādie memuāri

Žuljeta Margarīna un Līse atrada omulīgu||§|| kafejnīcu klusā, mazā ieliņā un pasūtīja katrai vienu kruasānu. Un vēl vienu, ko Līse gribēja paņemt līdzi uz pansiju Buliem. Taču Buliem būs vēl mazliet jāpagaida, jo tieši tagad Līsei bija jādzird, kas ir sakāms Zuljetai Margarīnai.

-    Es nezinu, kur tieši Viktors ir, teica Žuljeta,

-     taču es biju klāt, kad viņš devās ceļā, un es zinu, kurp viņš gatavojās doties. Bet tas ir garš stāsts, un man šķiet, ka jāsāk no paša sākuma. iyiāfiiilĒLīse teica un nokoda diezgan prāvu gabalu no sava kruasāna.

-Viss sākās kādā svētdienā pirms daudziem gadiem, kad es pastaigājos pa Monmartru šeit, Parīzē. Tur vienmēr ir daudz gleznotāju, kas piedāvā tūristiem par lētu naudu uzgleznot viņu portretu. Bet starp viņiem es uzgāju kādu jaunu, mazliet dīvaina izskata vīrieti, kuru biju redzējusi universitātē. Viņš, tieši tāpat kā es, studēja ķīmiju. Es zināju, ka viņu sauc Viktors Proktors, ka viņš ir daudzsološs izgudrotājs un nāk no Norvēģijas. Dažreiz man bija licies, ka viņš grib mani uzrunāt, bet neuzdrošinās. Taču todien Monmartrā viņš pienāca pie manis un norādīja uz dīvainu iekārtu mašīnu, kas, kā viņš teica, esot viņa paša izgudrojums un gleznojot portretus. Daudz īsākā laikā nekā citi gleznotāji un par puscenu. Tā nu es ļāvu viņam vai, pareizāk sakot, viņa mašīnai mani gleznot. Taču, kad glezna bija gatava, viņš pāris sekunžu uz to skatījās, tad izmisīgi nopūtās un saplēsa to gabalos. Es jautāju, kas noticis, un viņš paskaidroja, ka tas laikam gan esot viens no viņa neveiksmīgajiem izgudrojumiem. Jo gleznošanas mašīna necik neesot spējusi atainot manas sejas skaistumu. Viņš atdeva man naudu un grasījās doties prom, taču es pajautāju, vai es vismaz varētu izmaksāt viņam cafй au lait par sagādātajām raizēm. Mēs atnācām tieši « uz šo kafejnīcu, kur patlaban sēžam, un runājāmies par ķīmiju līdz pat tumsai. Tad mēs pasūtījām vīnu un turpinājām runāties par mūsu dzīvi, par to, kas mums patīk un kas mūs uzjautrina, un par mūsu sapņiem. Un, kad viņš tovakar pavadīja mani līdz metro, es jau sen biju viņā iemīlējusies un zināju, ka vēlos tieši viņu. Iedomājies, es vienkārši to zināju! Zuljeta smējās. Kopš tās dienas es domāju vienīgi par šo jauno, simpātisko izgudrotāju no tālās ziemeļu zemes.

-   Simpātiskais? Līse šaubīdamās teica. Doktors Proktors?

-    Aijā, viņš bija lielisks, vai zini. Es meklēju viņu universitātē visu nākamo nedēļu, bet vina nekur nebija. Kad pienāca svētdiena, es atkal pastaigājos pa Monmartru, un tur viņš stāvēja, tieši tajā pašā vietā, kur iepriekš, taču bez gleznošanas mašīnas. Viņš drebinājās un sala, bet, mani ieraudzījis, atplauka, un mēs sabučojām viens otru uz abiem vaigiem, kā mēs šeit Francijā darām. Kad es jautāju, ko viņš darīja iepriekšējo nedēļu, viņš atbildēja, ka esot gaidījis. “Kur?” es jautāju. “Tieši šeit,” viņš atbildēja. “Ko?” es jautāju. “Tevi,” viņš atbildēja. Un kopš tās dienas Viktors un es kļuvām par mīļotajiem.

-   Airi, Līsei izlauzās. Cik romantiski!

-   Jā, tā bija. Zuļjeta pamāja, mazliet skumīgi pasmaidīja un iedzēra malciņu kafijas. Bet diemžēl kādam bija citi plāni attiecībā uz mani.

-   Tavam tēvam, baronam, Līse minēja. Viņš negribēja, lai tu apprecies ar nabadzīgu izgudrotāju. Vai ne?

-   Tā gan, uz to pusi bija, taču ne jau viņš bija izplānojis to, par ko es runāju. Saproti, Margarīnu ģimene ir sena, dižciltīga aristokrātu dzimta. Tēvs ir barons, māte baronese, un es tātad sanāku baronete. Kādreiz mums arī ir bijusi nauda. Līdz manam vecvecvecvecvectēvam, grāfam Montē Krispo, Franču revolūcijas laikā pirms vairāk nekā divsimts gadiem galvu nocirta bende Asinsaka. Diemžēl ģimenes bagātību mantoja viņa brālis barons Brailete Margarīns. Viņš bija žūpa un spēlmanis un paspēlēja visu mantu trako astotnieku kāršu spēlē.

-   Trako astotnieku spēlē?

-   Brailete zaudēja un zaudēja, taču reiz, spēlējot trakos astotniekus kādā šaubīgā traktierī Tulūzā, viņam rokās bija visi četri astotnieki un šķita, ka beidzot ir uzspīdējusi veiksme. Viņš uz spēles lika visu, kas bija atlicis no ģimenes bagātības. Diemžēl

izrādījās, ka vienam no tipiem, pret ko viņš spēlēja, blēdim, vārdā Elgamelle Klišē, arī bija četri astotnieki…

-   Bet…

-   Brailete zaudēja un dusmās apvainoja Elgamelli Klišē krāpšanā, un izaicināja viņu uz dueli rītausmā. Taču, kad pienāca rītausma, Brailete bija tik piedzēries, ka tik tikko turējās kājās. Un, kad Klišē caurdūra viņu ar rapieri, ļaudis stāstīja, ka no viņa ķermeņa esot tecējis vairāk konjaka nekā asiņu.

ŽULJETAS MARGARINAS SAVĀDIE MEMUĀRI | 97

-   Cik nejauki!

-   Tā tas bija. Naudas vairs nebija, un mūsu ģimenei tik tikko izdevās paturēt Margarīnu pili, kas bija ieķīlāta līdz pat skurstenim. Kopš tā laika vienīgā mūsu mantība ir bijusi dižciltīgais tituls un mazliet laicīgas mantas.

-   Bet, ja jau jūs bijāt tik nabadzīgi, kāpēc tavs tēvs neļāva tev apprecēt nabadzīgu izgudrotāju?

Zuljeta skumīgi pašūpoja galvu. Kādu vakaru pie manis pienāca tēvs un teica, ka viņam esot spīdoši jaunumi. Ka man esot precinieks. Un nevis kaut kāds precinieks, bet kāds bagāts uzņēmējs. Es izbijos un teicu, ka man jau ir mīļotais, tēvs taču to zināja! Jā gan, teica tēvs, bet šis precinieks esot piedāvājis samaksāt visus Margarīnu pils parādus un pacelt ģimeni agrākajā godā. Vai tad šis Proktors varot ko tādu piedāvāt? Šis precinieks arī esot lūdzis manu roku, un tēvs esot jau pateicis “jā”, tā ka lieta ir darīta. Starp citu, viņa vārds ir Klods Klišē, teica tēvs un izbijies paskatījās uz mani, kad es skaļi iekliedzos. Saproti, mans tēvs patiesībā nebija slikts cilvēks, tikai mazliet naivs. Viņš laikam gan vienīgais visā Parīzē nebija dzirdējis par Klodu Klišē un viņa nīlzirgu kompāniju.

-   Nīlzirgu kompāniju?

-   Klods Klišē bija glums nelietis, kas bija kļuvis bagāts, šantažējot ļaudis ar savu nīlzirgu kompāniju, lai tie darītu to, ko viņš grib. Nīlzirgi nāca no kāda ciemata Provansā, ko sauc Inbrīdinga un kur gandrīz visi ir radinieki savā starpā un izskatās pēc nīlzirgiem. Viņiem sevišķi nepadodas rēķināšana galvā, toties viņi ir ļoti lieli un stipri un braukā apkārt milzīgos, melnos limuzīnos. Nīlzirgu darbs ir izdalīt kabatas naudu.

-   Kabatas naudu?

-    Ja tu nepiekrīti kādam Kloda Klišē darījuma piedāvājumam, piemēram, tev jāpārdod viņam par smieklīgi mazu naudu savs restorāns, ierodas nīlzirgi. Viņi apgalvo, ka atnākuši tev samaksāt skaidrā naudā. Tad vini saber tev kabatās tik daudz sīknaudas, ar ko pietiek, lai varētu divus mēnešus no vietas spēlēt spēļu zālē. Un, visbeidzot, viņi sasien tev rokas un kājas, pasaka paldies par darījumu un iesviež Sēnā, kur tu nogrimsti kā svina lode. Un tur, upes dibenā, tu arī paliec vismaz divus mēnešus, ja vien tevi neatrod agrāk.

-   Brr. Vai tu pastāstīji savam tēvam, ka šis Klišē tipiņš ir bandīts?

-   Pastāstīju gan, taču mans tēvs pasmējās un teica, ka tās noteikti ir tikai baumas, ka Klods diez vai esot daudz sliktāks par citiem uzņēmējiem. Neesot taču nemaz tik ļauni, viņš pats esot redzējis mūs Ziemassvētku ballē dejojam.

-   Jūs dejojāt?

-   Vienu vienīgu deju. Un es to darīju tikai tādēļ, ka sēdēju kopā ar viņu pie galda un negribēju būt nepieklājīga, kad viņš mani uzlūdza. Es viņu nevarēju ciest. Viņam bija izvalbītas zivs acis, šauras kā asaka Ūsiņas un biezas, miklas lūpas, no kurām šķīda siekalas, kad viņš lielījās ar savu pirmo darījumu. Darījums bijis ar diviem brāļiem izgudrotājiem, kas tikko bija izgudrojuši bikšturu klipšus.

-   Bikšturu klipšus? Es domāju, ka tie vienmēr ir bijuši.

-    Nē, nē, agrāk bikšturi bija jāpiepogā. Bikšturu klipši tika uzskatīti par milzīgu soli uz priekšu cilvēces vēsturē, apmēram tāpat kā… njā, slīdošās kāpnes un elektriskā zobu birstīte. Jebkurā gadījumā pēc tam, kad nīlzirgi bija samaksājuši brāļiem kabatas naudu, Klods Klišē pārņēma patentu un kļuva stāvus bagāts. Tādēļ viņš pastāvīgi nēsā bikšturus.

-   Bet vai nav mazliet dīvaini, Līse teica, tu viņu nevarēji ciest, tomēr viņš iemīlējās tevī tik ļoti, ka gribēja ņemt tevi par sievu, tikai vienu reizi tevi ieraugot.

-   Iemīlējās! Zuljeta izpūta gaisu. Klodam Klišē nav ne jausmas, kas ir iemīlēšanās. Viņš gribēja mani precēt viena vienīga iemesla dēļ lai iegūtu dižciltību. Proti, pēc apprecēšanās ar baroneti viņš automātiski kļūtu par barometru. To es pateicu tēvam, taču viņš atbildēja: ja es teikšot “nē”, mēs tikšot novesti līdz bankrotam un izmesti no pils. Un ka es varot iet un pārģērbties, jo Klods jau šovakar nākšot mani bildināt.

-   Dubultbrr! Līse noskurinājās. Ko tu darīji?

-   Es ieslēdzos savā istabā un domāju. Un izdomāju, kas man jādara.

-   Un kas tas bija?

-   Jāapprecas ar Viktoru, iekams kāds paspēj to aizkavēt. Jo baronetei tikai pirmoreiz precoties, viņas vīrs kļūst par barometru. Ja vīrietis apprecas ar baroneti, kas jau ir bijusi precējusies, viņš nekļūst dižciltīgāks par ēzeli, nu vismaz nekas, kas sākas ar baron-. Ja es pasteigtos apprecēties ar Viktoru, Klods Klišē būtu visu nokavējis un liktu mūs mierā. Tāda bija mana doma. Es domāju: zinot, ka tādiem ietekmīgiem neliešiem kā Klods Klišē ir acis un ausis visur, visprātīgāk būtu aizbraukt pāri robežai uz Itāliju, kur es un Viktors varētu apprecēties pilnīgā slepenībā. Tad es izrāpos pa logu, aizbraucu taisnā ceļā uz pansiju Pom Frit un bildināju viņu.

Līse iesmējās. Proktors par to ir stāstījis. Kā tu viņu bildināji?

Zuljeta paraustīja plecus. Es pieklauvēju pie viņa durvīm, viņš atvēra un teica “sveika!”, es teicu “vai tu gribi mani precēt?”, viņš teica “jā”, un es teicu “paņem savu motociklista ķiveri, mēs braucam uz Romu un precamies tūlīt pat”. Es viņam neko nepaskaidroju, es negribēju viņam skaidrot, ka mans tēvs, viņa nākamais sievastēvs, negrib viņu par znotu, bet ir apsolījis mani citam.

-   Un ko atbildēja profesors?

-   Viktors tikai smējās un darīja, kā teicu. Mēs apsēdāmies uz motocikla un pagriezām gāzes rokturi. Laukā no Parīzes un prom uz dienvidiem, uz Provansas kalniem un Itālijas robežu. Mēs braucām visu nakti, un bija auksts, taču Viktora šalle, ko bija noadījusi viņa izgudrotā adāmmašīna, bija deviņus metrus gara, tāpēc to mēs bijām aptinuši ap kaklu abi.

-   Cik… mīļi.

-   Mīļi, jā. Taču es zināju, ka tagad Klišē bija izsludinājis trauksmi un izsūtījis savus nīlzirgus.

Es nebiju neko teikusi Viktoram. Kāpēc lai es viņam to stāstītu? Viņš bija lieliskā noskaņojumā, mēs bijām jau tālu no Parīzes, un drīz jau viss būs galā. Kad ausa rīts, mēs patraucāmies garām uzrakstam ar vietas nosaukumu un iebraucām kādā ciematā, un Viktors ieraudzīja benzīna uzpildes staciju un nobremzēja. Es no blakusvāģa saucu, lai viņš brauc tālāk, ka nedrīkst te apstāties, ka mēs varam uzpildīt benzīnu Itālijā, līdz robežai taču bija palikuši tikai daži kilometri. Taču motors un garās šalles plandīšanās radīja tādu troksni, ka viņš mani nedzirdēja. Tad viņš piegāja pie milzīga puiša kombinezonā un ar cigareti mutes kaktiņā viņš stāvēja, atspiedies pret vienīgo benzīna pumpi. Aiz viņa, šūpodamies uz krēsla, sēdēja gandrīz pilnīgi tāds pats puisis un lasīja avīzi. Viktors teica, ka viņam vajagot pilnu bāku, un nepamanīja, ka es biju iztīstījusies no šalles un noslēpusies blakusvāģī.

-   Kāpēc tu tā darīji?

-   Tādēļ, ka es paspēju izlasīt to uzrakstu ar vietas nosaukumu un ieraudzīt tos divus tipiņus. Viņu milzīgajos žokļos bija tik lieli zobi kā kapakmeņi. Viņi izskatījās pēc…

-   Es zinu. Līsei aizrāvās elpa. Pēc nīlzirgiem! Jūs bijāt nokļuvuši Inbrīdingā. Cik briesmīgi!

-   Puisis kombinezonā sāka liet benzīnu, aizdomīgi skatoties uz Proktoru. Tad viņš pakliedza pār plecu savam dvīņubrālim: “Kā šefs sacij, tamējs profesorel’s izs’tās?” “Garš, tievs un nesmuks sklanda a’ motociklista acenēm,” atbildēja brālis, nepaceļot acis no avīzes. “Vārdā laikam bi’ Proktors.”

Es izbijos, ka Klodam Klišē bija zināms ne tikai tas, ka es biju aizlaidusies, bet arī ar ko. Tikmēr Viktors, kas neko nenojauta, atplauka: “Oho, jūs esat par mani dzirdējuši? Jā, es gan zinu, ka studentu avīzē bija raksts par manu laika vannu un klāt mans foto, taču, ka es būtu tik pazīstams tik tālu ārpus Parīzes…”

Šeit es pārtraucu Viktoru un čukstēju tik skaļi, cik uzdrīkstējos: “Brauc! Brauc tūlīt!”

“Bet, mīļā Zuljeta, šie patīkamie puiši jau grib tikai…”

“Brauc! Citādi mēs nepaspēsim ar mācītāju norunātajā laikā!”

“Man vēl jāsamaksā par benz…”

Viktors nebija pamanījis, ka nīlzirgi tuvojas, tādēļ es piecēlos no blakusvāģa, nospiedu starteri, pagriezu gāzes rokturi līdz galam. Motocikls salēcās un rāvās uz priekšu. Bet es, apmetot salto, atmuguriski izlidoju no blakusvāģa un piezemējos ar galvu uz asfalta, benzīna šļūtenei tikmēr lēkājot uz riņķi un benzīnam šķīstot pār nīlzirgiem un mani.

-   Ai nē, nē! Līse izsaucās un paliecās uz priekšu tā, ka kafijas krūzīte apgāzās.

-   Ai jā, jā, Zuljeta teica un pēdējā brīdī izglāba kafijas krūzīti. Gar acīm pašķīda zvaigznītes, taču es tiku kājās un sāku streipulīgi skriet pakaļ motociklam. Abi nīlzirgi mina uz papēžiem. Es izspļāvu benzīnu un saucu Viktoru, taču viņš ne ko redzēja, ne dzirdēja; es redzēju, ka viņš smejas un saka kaut ko blakusvāģim. Laikam domāja, ka es tur joprojām sēžu, un droši vien smējās par to, kāda jautra doma bija aizbēgt, nesamaksājot par benzīnu.

-   Tu biji pagalam!

-   Man arī tā šķita. Abi nīlzirgi tuvojās. Tas kombinezonā un ar cigareti mutē saķēra mani aiz matiem. Bet tad es izdzirdēju “puf” un viņš bija prom.

-   Kas notika?

-   Cigarete un benzīns. Slikta kombinācija. Taču tuvojās otrs. Es dzirdēju viņa kabatās šķindam monētas. Viņa smago, sēcošo nīlzirga elpu. Un Viktors neizrādīja nekādas bremzēšanas pazīmes, bet lēni attālinājās.

-   Tu biji dubultpagalam!

-    Es jau grasījos padoties, bet tad ieraudzīju Viktora šalli. Tā vilkās pa zemi aiz motocikla. Nīlzirga pirksti jau grābstījās man gar muguru. Ar pēdējiem spēkiem es metos uz priekšu, man izdevās satvert pašu šalles galiņu, es turēju to ciet, it kā no tā būtu atkarīga mana dzīvība, un tā mēs braucām.

-   Tu tiki vilkta pa asfaltu?

-   Jap. Pret asfaltu manu bikšu ceļgali tūlīt pat tika izberzti cauri, un āda briesmīgi sūrstēja. Tad es tiku kājās un atspēros ar kurpju zolēm pret zemi tā, ka šļūcu aiz motocikla, it kā stāvētu uz ūdensslēpēm.

-    Tas ir visbriesmīgākais, ko es esmu dzirdējusi!

-          Nē, briesmīgākais vēl tikai būs, Zuljeta teica.

-   Viktors joprojām nebija atklājis, kas notiek. Šalle teju teju slīdēja man ārā no rokām, kad ceļš meta līkumu un tālāk veda taisni uz kādu tiltu. Blakus tiltam bija zīme, uz kuras rakstīts “Gistava Eifeļa tilts”. Es sapratu, ka šī bija mana pēdējā iespēja un, turoties cieši pie šalles, slīdēju pa ceļa malu tā, lai tiktu zīmei garām. Nākamajā acumirklī šalle un es tināmies uz riņķi ap zīmes stabu. Tas bija visātrākais karuseļa brauciens manā dzīvē. Es grīļojos no apdulluma, kad piecēlos kājās, un redzēju Viktoru guļam tilta vidū un motociklu kādu gabaliņu priekšā. Es pieskrēju pie viņa. Mana mīļotā Viktora seja bija pavisam zila, nabadziņš, acis izvalbītas, un viņš mēģina kaut ko teikt, taču nespēj izdvest ne vārda…

-   Vai viņš bija ievainots?

-    Nē jau, tikai šalle bija stipri sažņaugusies ap kaklu. Kad man izdevās to atbrīvot un viņš atkal varēja ievilkt gaisu, viņš runāja. Tiesa gan, ļoti jocīgā balsī, apmēram šādi…

Žuljeta atdarināja augsto, pīkstīgo balsi: “Kas notika, Žuljeta?”

Līse ieķiķinājās. Žuljeta arī.

-   Es teicu, ka nekas briesmīgs, ka tagad mēs brauksim uz Romu un apprecēsimies. Tad es paņēmu viņu pie rokas un mēs skrējām pie motocikla. Viktoram izdevās to iedarbināt, taču viens ventilis bija bojāts, un viņš teica, ka tagad iešot lēnāk, un, cerams, mācītājs varēšot mazliet pagaidīt. Tieši tad es ieraudzīju plato, melno limuzīnu parādāmies aiz uzkalniņa un braucam tilta virzienā.

-   Melns limuzīns! Līse iesaucās. Nīlzirgi!

-   Limuzīns bija tik plats, ka es vienu acumirkli cerēju: tas netiks uz tilta. Tomēr tam izdevās uzgrozīties uz tilta un nu tas brauca mūsu virzienā.

-   Nu gan tu biji pagalam!

-Jā, Līse, tad gan es biju pagalam. Ar bojātu ventili mums neizdotos nokļūt Itālijā pirms viņiem. Lejā zem tilta tecēja upe, dziļa un melna. Un es zināju, ko nīlzirgi darīs, ja noķers mūs kopā.

-   Jā, bez elpas čukstēja Līse. Piebāzīs jūsu kabatas ar sīknaudu un nometīs jūs no tilta.

-   Viktoru jā, piekrita Žuljeta. Mani gan ne. Mani viņi aizrautu uz Parīzi, iebāztu līgavas kleitā un tad aizvestu uz baznīcu, kur smokinga kreklā ar bikšturiem un savām šaurajām Ūsiņām jau stāvētu Klišē un gaidītu manu jāvārdu, lai viņš beidzot varētu saukties par… BAROMETRU!

Žuljeta uzsita ar plaukstu pa galdu tā, ka kafija ar pienu izšļakstījās, un turpināja asaru aizžņaugtā balsī: Taču es zināju arī: ja vien nīlzirgi dabūtu rokā mani, viņi vairs nesekotu Viktoram, viņš vairs nebūtu svarīgs, ja viņiem jau būtu es. Tāpēc es… es izdarīju to, kas bija jādara. Žuljeta iebāza roku somiņā un izvilka kabatlakatiņu, kas bija tieši tik balts un smalki izšūts, kā varēja gaidīt no baronetes kabatlakatiņa. Viņa noslaucīja lielu, dzidru asaru.

-    Es sameloju Viktoram. Es teicu, ka tas bija mana tēva limuzīns, ka viņš, acīmredzot, bija mums sekojis un ka man ar viņu jārunā. Un ka Viktoram jāpasteidzas, jāšķērso Itālijas robeža un jāgaida mani tur. Viņš protestēja, taču es uzstāju. Es uzstūmu viņu uz motocikla, pateicu au revoir uz redzēšanos -, un tad viņš aizbrauca.

7. nodaļa. Zuljeta stāsta tālāk

Zumēta stīvi skatījās kādā punktā sev priekšā. Tad viņa ar kabatlakatiņu saņēma degunu un sparīgi izšņauca skaļi kā trompete un nepavisam ne tā, kā varētu sagaidīt no baronetes.

-   Pēc trim dienām es apprecējos ar Klodu Klišē Parīzes Dievmātes katedrālē. Vēlāk vakarā tika spēlēti trakie astotnieki un Klods Klišē zaudēja naudu kādam no tēva kāzu viesiem. Pēc nedēļas kāzu viesi atrada Sēnas dibenā ar pilnām kabatām sīknaudas. Man šķiet, tad tēvam beidzot atvērās acis, kas Klods Klišē ir par vīru. Tēvs pasauca mani malā, pajautāja, vai es esot laimīga, teica, ka viņam neesot nekas pretī, ja es iesniegšu šķiršanos, ka mums nav vajadzīga pils, ka mēs varam dzīvot mazā dzīvoklītī un ka viņš var atrast darbu. Nabaga tēvs!

Viņš nesaprata, ka Klods Klišē nekad neļaus sevi šādi pazemot, ka tad, ja mēs kaut ar vienu vārdu pieminētu šķiršanos, mēs abi, tēvs un es, nonāktu Sēnā. Tāpēc es teicu nē: man iet labi. Patiesībā es, protams, tik tikko spēju izturēt katru jaunu dienu, nodzīvotu kopā ar to monstru.

-   Trīskārtbrr!

-   Jā gan. Un tā pagāja gadi. Tēvs agri novecoja, pirms diviem gadiem saslima un nomira ar plaušu karsoni. Bērēs, kad zārkam tika uzmestas trīs saujas smilšu, Klods man čukstēja, ka tagad, kad man vairs neesot tēva, par ko domāt, es varbūt cerot aizbēgt, lai atrastu savu profesorbrūtgānu. Taču, ja es to mēģināšot, es uzzināšot, kā ir stāvēt Sēnas dibenā ar pilnām kabatām monētu un aizturētu elpu gaidīt, kad noslīkšu. Tad viņš papliķēja man pa vaigu un teica, ka nīlzirgi paturēs mani acīs.

-   Kāds… kāds… nelietis. Līse juta acīs saskrienam asaras.

-   Es jau biju pavisam atmetusi cerības uz laimīgu dzīvi, turpināja Žuljeta. Līdz pat šīs vasaras sākumam. Tad pēkšņi es saņēmu savādu pastkarti. Tā bija nosūtīta Parīzē, un, izņemot manu vārdu, pārējie vārdi bija pilnīgi nesaprotami. Taču es uzreiz pazinu rokrakstu. Tas piederēja manam mīļotajam Viktoram. Iedomājies, viņš nebija mani aizmirsis pa visiem šiem gadiem! Mana sirds no prieka gavilēja. Tad es apsēdos un mēģināju saprast vēstuli. Un zini, ko es atklāju?

Līse pamāja. Man šķiet, zinu. Tā bija uzrakstīta otrādi.

V

-   Jā! iesaucās Žuljeta. Kā tu zināji… Ak jā, es taču aizmirsu, ka arī tu esi saņēmusi otrādi uzrakstītu pastkarti.

V

-   Kā tu zini… Līse iesāka, bet Žuljeta uzlika plaukstu viņai uz rokas.

-   Drīz tu to uzzināsi, mīļā. Kad es izlasīju pastkarti otrādi, es sapratu, ka Viktors vēlas, lai es nākamajā vakarā izmanītos no mājām un satiktu viņu pansijā Pom Frit. Viņš dzīvoja tajā pašā istabā, kuru īrēja toreiz pirms daudziem gadiem. Viktors rakstīja, ka Trotuāra kundze viņam izstāstījusi, ka es esmu tikusi piespiesta apprecēties ar Parīzes ļaunāko bandītu Klodu Klišē. Klauvējot pie Viktora durvīm, es aiz uztraukuma drebēju. Taču, kad viņš tās atvēra un es iekritu viņa apskāvienos, bija tā, it kā mēs nekad nebūtu šķīrušies! Žuljeta aizvēra acis un jūsmīgi nočukstēja: Aiii…

-   Aiii, nočukstēja Līse, vismaz tikpat jūsmīgi.

-Viktors gribēja, lai mēs kopā bēgam, taču es izskaidroju viņam, ka Klišē ir vēl ietekmīgāks un bagātāks un viņam ir vēl vairāk sīknaudas nekā jebkad agrāk. Viņš sekotu mums līdz pasaules malai un beigu beigās mūs atrastu. Un tad Viktoram ienāca prātā tā trakā, trakā ideja…

-   Kāda ideja?

-   Ideja likt lietā doktora Proktora laika vannu.

-   Doktora Proktora ko?

V _

Žuljeta jau grasījās atbildēt, kad Līse ieraudzīja viņu pamanām kaut ko ielas otrā pusē.

-   Mums jātiek prom, Līse.

-   Kas noticis?

V

-    Nīlzirgu trauksme. Žuljeta uzlika saulesbrilles un atstāja uz galda dažas monētas. Nāc! Mums jāatrod kāda paslēptuve.

Līse paskatījās tajā pašā virzienā, kur Žuljeta tikko bija skatījusies. Un patiesi! Ielas otrā pusē stāvēja divi tipi ar nepārprotamām nīlzirga iezīmēm.

V

-    Bulle, Līse ieminējās un tecēja pakaļ Zuljetai, kas ātriem soļiem devās lejup pa ietvi. Mums jādabū līdzi Bulle.

V

-   Seko man, Žuljeta teica un iedeva Līsei mazu, cietu kartona gabaliņu, kas izskatījās pēc biļetes, un metās lejā pa kāpnēm, kas šķita vedam taisni zemē iekšā.

Tā bija biļete, un kāpnes veda taisni zemē iekšā.

v v

-    Sis ir metro, Žuljeta paskaidroja, kad viņas stāvēja pazemes zālē un bāza katra savu biļeti dzeltenā automātā, lai tiktu cauri barjerai. Viņas skrēja caur vēsiem, mitriem koridoriem un kāpnēm, kas veda arvien dziļāk zemes iekšienē. Līse un Žuljeta iznāca uz perona, kas atgādināja alu, tieši tajā brīdī, kad izslīdēja vilciens un atvēra durvis. Abas iespruka vilcienā. Gaidot, kad durvis aizvērsies, viņas dzirdēja attālus dārdus, it kā skriešus tuvotos

V

kaut kas smags. Zuljetai nebija Līsei jāstāsta, kas tie bija, tomēr viņa to darīja:

-   Nīlzirgu soļi.

Līse blenza uz kāpnēm. Vispirms viņa ieraudzīja nīlzirgu kājas. Tad nīlzirgu augumus un tad nīlzirgu sejas. Viņi apstājās un skatījās apkārt. Viens kaut ko uzsauca un rādīja uz vilcienu. Uz Līsi. Līse paslēpās zem loga un lūrēja caur joprojām atvērtajām vilciena durvīm. Aizveriet, viņa čukstus lūdzās.

Tad Līse atkal izdzirdēja smagus skrienošu nīlzirgu soļus.

Metāliska balss kaut ko teica skaļruņos, un tad beidzot durvis ar sprauslājošu nopūtu aizvērās. Līse dzirdēja niknu saucienu un bungāšanu pa vilciena sānu, bet tad mežonīgu sitienu pa stiklu tieši virs viņas.

>

Vilciens sāka kustēties. Līse paskatījās augšup. Loga rūti klāja balts dzīslojums. Un caur ieplaisājušo stiklu uz viņu blenza nikna seja. Taču tā

V

nebija nīlzirga seja. Sai sejai bija izvalbītas acis un biezas, miklas gliemežlūpas ar Ūsiņām, tievām kā asaka. Pār vēderu un pleciem stiepās plati bikšturi. Žuljetai nebija jāstāsta Līsei, kas viņš bija, bet viņa tomēr to darīja. Čukstus, aiz bailēm drebošā balsī:

-   Klods.

8. nodaļa. Bulle satiek Zuljetu un otrādi

Žuljeta, valodu zaudējusi, blenza uz sīciņo sarkanmataino puišeli, kas tikko viņai un Līsei bija atvēris durvis. Ne tikai tādēļ, ka puišelis kam, bez šaubām, bija jābūt tam pašam Buliem, par ko Viktors viņai bija stāstījis, bija vēl maziņāks tagad, kad viņa redzēja viņu tuvumā. Viņš piedevām bija pliks izņemot dvieli ap vidukli piloši slapjš un

V

ar zilu degunklipsi uz deguna. Taču visvairāk Zuljēta bija pārsteigta par to, ka viņš tikko bija pateicis bon žūr, madam kas ir franciski un nozīmē “labdien, kundze”. Gluži nepiespiesti un ar nevainojamu franču izrunu.

V             V V

- Ze sui Ziljet Margarē, teica Zuljeta. E ti e Bulle? Tas arī ir franciski un nozīmē: “Es esmu Žuljeta Margarīna. Un tu esi Bulle?”

V

-  Oui, madam Ziljet, nazālā balsī teica Bulle, dziļi paklanījās un atvēra viņām durvis līdz galam.

Zuljeta un Līse iespruka iekšā, un Līse pasteidzās aizslēgt durvis, kamēr Zuljeta ieņēma posteni pie loga un vēroja ielu.

-  Klišē nīlzirgi ir mums uz pēdām, Līse teica. Mums izdevās izšmaukt, taču gan viņi drīz

ieradīsies šeit. Tas tips, kas sēdēja un lasīja avīzi lejā foajē, bija aizdomīgi līdzīgs nīlzirgam.

-   Eskise-mua? Bulle nesaprata.

-   Es paskaidrošu vēlāk. Ātri ģērbies, mums jātiek prom no šejienes.

Bulle izskatījās pēc dzīvas un slapjas mikro jautājuma zīmes, kas piedevām mazliet klāta ar ziepju putām.

-   Ke ti di? viņš jautāja tajā dīvainajā, nazālajā balsī.

-   Runā kārtīgi, nav laika jokoties, Līse dusmīgi teica un norāva viņam degunklipsi.

-   Iesūdzi mani, fūrijas jaunkundz, bet es nesaprotu ne vārda no tā, ko tu saki, Bulle teica.

-   Ko tieši tu nesaproti? Līse jautāja.

-   Eu, tagad es tevi saprotu!

-   Ir jau arī pats pēdējais brīdis, Līse pukstēja, likdama savas lietas mugursomā. Žuljeta mūs aižvedīs uz citu pansiju. Klods Klišē ar saviem nīl-

V

zirgiem pēdējās nedēļas ir Zuljetu izspiegojuši. Viņi

V

ir sevišķi paturējuši acīs Pom Frit, jo Žuljeta te ir bijusi vairākas reizes.

-   Tieši tādēļ es neuzdrošinājos nākt iekšā pan-

V

sijā un apmeklēt jūs šeit, paskaidroja Žuljeta.

-    Es zināju, ka viens no nīlzirgiem sēž lejā foajē gadījumam, ja es te parādītos. Tādēļ es stāvēju vārtrūmē ielas otrā pusē un gaidīju, kad jūs iznāksiet, lai varētu ar jums sazināties. Baidos, ka es Līsi mazliet nobiedēju.

-   Ne pārāk, Līse pašapzinīgi teica. Pasteidzies, Bulle, nīlzirgs uzņemšanā mūs redzēja, viņi drīz būs klāt.

-Jā jau jā, ļauj man tikai sakoncentrēties, attrauca Bulle, blenžot uz drēbēm, kas mētājās gultā. Paskatīsimies vispirms bikses, tad kurpes. VISPIRMS bikses, TAD kurpes. Jā, tā būs pareizi.

Tad viņš uzvilka bikses. Un pēc tam kurpes.

-   Zeķes, Līse atgādināja.

-       Sasodīts! Bulle nospārdīja nost kurpes un uzvilka zeķes.

-   Ko tu īsti darīji? Līse jautāja.

-   Vannojos, Bulle atbildēja. Un dejoju kankānu Sarkanajās Dzirnavās. Viena no dejotājām teica, ka es esot mīļiņš.

-   Jā, kā tad… Līse īgņojās.

-    Tā ir patiesība, Bulle apgalvoja. Es tikai ieniru vannā un, kad atkal uzniru, biju Sarkanajās Dzirnavās. Un izskatījās, ka tas bija kaut kad sen, jo visiem bija vecmodīgas drēbes.

-   Saki man tev patiešām neapnīk izgudrot stāstus? Līse jautāja un aizcirta mugursomas aizdari. Viņa bija gatava doties.

-   Un tur es stāvēju, Bulle turpināja, kails, kā Dievs mani radījis. Lielas publikas un astoņu megadaiļu kankāna dejotāju priekšā. Kā tu domā, tas bija mulsinoši vai ne?

Līse redzēja, ka Žuljeta, stāvot pie loga un vērojot ielu, raustījās smieklos.

-   Tāpēc es ielēcu atkal vannā un ieniru. Aizturēju elpu un vēlējos tikai nokļūt atpakaļ viesnīcas istabā šeit un tagad. Un uzmini, kas notika! Kad es atkal uzniru, es biju atpakaļ šeit. It kā nekas nebūtu noticis!

-         Tāpēc, ka nekas nebija noticis, Līse teica.

-     Izņemot tur iekšā tavās dīvainajās smadzenēs. Turpretī šeit, reālajā pasaulē, ir noticis diezgan daudz, tāpēc pasteidzies.

Pirms Bulle salika tās nedaudzās lietas, ko viņš bija izņēmis, atpakaļ mugursomā, viņš sadabūja mazu burciņu ar vāciņu, kurā bija izdurti caurumiņi gaisam. Bulle uzmanīgi ievietoja burciņu sānu kabatā.

-   Kas tas ir? Līse stingri jautāja.

-   Peru septiņkāju sūcējzirneklis.

-   Ko? Tu esi paņēmis līdzi…?

Bulle paraustīja plecus. Tas šķita tik vientuļš tur, doktora Proktora pagrabā. Iedomājies, neviena profesora un tālu prom no saviem čomiem Peru. Es esmu nolēmis saukt to par Periju. Iesūdzi mani, bet mēs vienojāmies, ka līdzi drīkst ņemt lietas, kas sākas ar FJ vai tad ne?

-   Jā jau jā, Līse nopūtās. Taču tagad pasteidzies. Un bez saviem sagudrotajiem pekstiņiem.

-   Es nesagudroju…

-   Nē? Kā tu varēji saprast, ka tā dejotāja teica: tu esi mīļiņš? Varbūt tu proti franču valodu?

Viņus pārtrauca Zuljetas mierīgā balss: Draugi! Man ir viena laba un viena slikta zina.

Bulle un Līse pagriezās pret viņu.

-   Labā ir tā, ka Buliem tomēr nav vajadzības steigties. Sliktā ir tā, ka nīlzirgi ir ielenkuši pansiju un mēs nekur netiksim.

-   Oi, klusi teica Līse

-   Oi, klusi teica Bulle.

-   Ko mēs tagad darīsim? Līse jautāja. Nīlzirgi piebāzīs mūsu kabatas ar sīknaudu un iesviedīs mūs Sēnā.

-   Ko! Bulle iekliedzās. Sīknaudu! Sīkstuļi tādi! Es gribu lielu naudu. Es gribu banknotes!

-   Kuš, bērni, Žuljeta teica. Varbūt ir viena izeja. Bet tas nozīmē, ka jums ļoti uzmanīgi jāklausās. Sarunāts?

Šķita, ka bija sarunāts. Vismaz gan Bulle, gan Līse aizvēra muti un skatījās uz Zuljetu, un ausis pie viņu galvām šķita paliecamies mazliet uz priekšu tā, lai viņi klausītos sevišķi uzmanīgi. Un arī tev tā

V

būtu jādara, jo tas, ko Žuljeta tūlīt stāstīs, izskaidro gan Bulles savādo piedzīvojumu vannā, gan to, kā viņš pēkšņi varēja gan saprast, gan runāt franciski, gan to, kā bija pazudis doktors Proktors un kā Līse un Bulle, iespējams, bet tikai iespējams varēja izglābties no nīlzirgiem un Sēnas. Taču to tu uzzināsi tikai nākamajā nodaļā.

9. nodaļa. Doktora Proktora laika vanna

Zuljeta atrāva vaļā durvis uz vannasistabu un dramatiski norādīja uz vannu. Tā bija līdz malām pilna ar ūdeni un ziepju burbuļiem, lai gan ziepju kārta bija krietni sarukusi kopš tā brīža, kad Bulle bija tajā iebumbojis.

-    Sī, trīsošā balsī teica Zuljeta, ir laika vanna. Ar šo vannu var aizceļot, kur vēlas, gan laikā, gan telpā. Viss, kas ir jādara, tā jāpiepilda ar ūdeni, jāuzputo laika ziepes un jāienirst. Tad jāsakoncentrējas uz vietu, gada skaitli, datumu un pulksteņa laiku, uz kuru vēlas ceļot. Pēc septiņām sekundēm piecelies un žviukts! esi galā! Var ceļot, kur vien vēlas, taču ne vairāk kā vienu reizi uz to pašu vietu. Tas nozīmē, ka ir tikai viena vienīga iespēja izmainīt pagātni tieši tajā vietā.

-   Ģeniāli! Bulle iesaucās. Kad ta’ Proktors šito mantiņu izgudroja?

-   Kamēr viņš dzīvoja šeit, Parīzē, īsi pirms satika mani. Tas nozīmē Viktors…

-   Viktors?

-   Doktors Proktors, Līse paskaidroja. Tātad doktors Viktors Proktors.

-   Viktors Proktors? Bulle nespēja noticēt. -Viņam taču arī jābūt priekšvārdam tāpat kā

visiem citiem, Līse teica.

-   Protams, Bulle piekrita. Doktors, piemēram. Priekšvārds pa pirmo.

-         Jebkurā gadījumā, pacietīgi turpināja Zuljeta.

-   Viktors izgudroja pašu laika vannu, bet viņa asistents izgudroja laika ziepes.

-   Satriecoši, Līse čukstēja.

-   Ha! Bulle teica un sakrustoja rokas. Tagad tu man tici? Es tur gulēju vannas dibenā un domāju pār Sarkanajām Dzirnavām ap 1909. gadu, vai ne? Un žviukts…

-   …un tu biji tur, teica Līse. Labi. Atvaino, ka es šaubījos, Bulle. Tu taču vienmēr runā patiesību.

Bulle mazliet pievēra acis un žēlīgi paskatījās uz Līsi. Es neesmu tāds cilvēks, kas tur naidu, mana dārgā Līse. Sien manas kurpju šņores visu nākamo nedēļu, un mēs būsim norēķinājušies.

Līse brīdinoši paskatījās uz viņu.

-         Nu nu, kāpiet vannā, bērni, Zuljeta mudināja.

-   Klišē ir ceļā.

-    Vai tu esi pārliecināta, ka šis darbosies arī tad, ja mēs te iekšā būsim vairāki? skeptiski jautāja Līse un uzmanīgi iekāpa ūdenī pēc Bulles.

V

-   Darbosies gan, Zuljeta apstiprināja. Viktors ar asistentu to pamatīgi pārbaudīja.

-   Cik dīvaini, Līse teica. Ja viņam visus šos gadus bija šis fantastiskais izgudrojums, kādēļ pasaule nav par to uzzinājusi?

-   Tieši tā! Bulle piekrita. Viņš taču varēja būt bagāts un pasaulslavens.

-   Tādēļ, ka laika vanna bez laika ziepēm nav izmantojama, Zuljeta paskaidroja. Un laika ziepju izgatavošanu zināja tikai asistents. Viņi sastrīdējās, un bez laika ziepēm Viktoram nebija izgudrojuma, ko varētu patentēt. Tā mazā burciņa, ko Viktors paņēma līdzi uz Norvēģiju, kad viņu izraidīja no Francijas, bija viss, kas viņam palicis no laika ziepēm.

-   Burciņa, kas stāvēja viņa pagrabā Lielgabalceļā, Līse teica.

Žuljeta piekrītoši pamāja un pacēla burku ar zemeņsārto pulveri. Viņam bija līdzi mazliet laika ziepju no šīs burkas, kad viņš pirms diviem mēnešiem atgriezās Parīzē, un viņš to izmantoja, kad pirms trim nedēļām stāvēja tieši tur, kur tagad stāvat jūs, atvadījās no manis un aizceļoja atpakaļ laikā uz 1969. gada 3. jūliju, uz Inbrīdingu Provansas kalnos, lai izmainītu vēsturi.

-   Izmainītu vēsturi? korī iesaucās Bulle un Līse.

-         Ne vairāk, ne mazāk, Zuljeta apstriprināja.

-   Plāns bija aizceļot atpakaļ uz Inbrīdingu un gaidīt benzīna uzpildes stacijā, kad mēs tur uz motocikla ieradīsimies. Viņš turēs paceltu lielu plakātu norvēģu valodā, kas brīdinās mūs neapstāties, lai mēs brauktu taisnā ceļā uz Itāliju un benzīnu labāk uzpildītu tur. Lai gan benzīna litrs Itālijā maksā par desmit naudiņām vairāk.

v Nu skaidrs! Līse teica. Jo tad nekas no tā, kas notika, nenotiktu.

-    Tieši tā, Žuljeta piekrita. Nīlzirgi nebūtu mūs atklājuši, Viktors un es būtu Romā apprecējušies, Klišē būtu atmetis ar roku nodomam kļūt par barometru, un Viktors un viņa asistents atkal būtu draugi un kopā patentētu laika vannu un laika ziepes, kļūstot pasaulslaveni un tik bagāti, ka Viktors varētu nomaksāt tēva un mātes pils parādus.

-   Taču, ja laika ceļojumā viss būtu noticis, kā vajag, Proktors taču tagad jau būtu atgriezies, bilda Līse. Kas gan ir atgadījies?

-   Elementāri, Bulle attrauca. Doktoram Proktoram ir izbeigušās laika ziepes, un viņš netiek atpakaļ. Tāpēc viņš sūtīja mums ziņu ar to pastkarti. Lai kā arī viņam izdevās to nosūtīt…

-  To sūtīju es, Zuljeta teica un iebēra vannā mazliet ziepju pulvera.

-   Tu? Bulle brīnījās.

-   Pareizāk sakot es to pārsūtīju. Es taču katru dienu ielavījos šajā istabā, lai pārliecinātos, vai Viktors nav atgriezies, sēdēju pie vannas un gaidīju, taču nekas nenotika. Līdz kādu dienu pēkšņi uzpeldēja skatu kartīte. Adresāts bija Līse, par kuru es tik daudz biju dzirdējusi.

-   Un Bulle, piebilda Bulle.

V

-   Un Bulle, piebilda Zuljeta.

-   Tad tāpēc pastkarte bija samirkusi, daļa rakstītā bija izdzisusi un uz pastmarkas bija ziepju pēdas, Līse sacīja.

-  Ja tu jautā man, Bulle teica, tad tāpēc pastkarte bija samirkusi, daļa rakstītā bija izdzisusi un uz pastmarkas bija ziepes.

V

Zuljeta iebēra ūdenī vēl mazliet ziepju pulvera.

-    Maisiet, lai rodas burbuļi. Ātri! Nīlzirgi var būt klāt kuru katru brīdi.

Bulles rokas kūla ūdeni kā putotājs.

-   Kāpēc Proktors nevarēja vienkārši sadabūt rokā to tur asistentu un pagatavot vēl laika ziepes? viņš jautāja.

Žuljeta nopūtās. Viktora asistents bija ļoti savdabīgs cilvēks. Uzreiz pēc tam, kad es un Viktors kļuvām par mīļotajiem, viņi sastrīdējās. Es nezinu, kāpēc, taču, kad Viktors bija pazudis, asistents mēģināja nozagt visu laika vannas izgudrojumu. Par laimi, Viktors nebija atstājis nekādus zīmējumus, viņam viss bija galvā, un tikai Viktors pats zināja, kā vanna jānoregulē, lai tā darbotos. Un…

V

Zuljeta acumirklī apklusa, kad viņi visi izdzirdēja skaidru čīkstēšanu gaitenī aiz durvīm.

-   Ka… kas tas bija? jautāja Bulle.

V

Zuljeta pastiepa roku. Tur bija abi zilie degunklipši. Ātri, uzlieciet šos un ienirstiet.

-   Nevajag, Līse teica un pacēla divus pirkstus, lai parādītu, ka viņa var degunu aizspiest ar tiem.

V

Zuljeta atvēra vienu no zilajiem degunklipšiem un uzlika to uz Līses deguna tā, ka tas aizcirtās ar nelielu “pop!”.

-   Au! Līse iesaucās.

V

Zuljeta otru degunklipsi iedeva Buliem. Paturiet tos uz deguna, vēlāk jūs sapratīsiet, kāpēc.

Pie durvīm skaļi pieklauvēja.

V

-   Nirstiet! Zuljeta čukstēja, aizvēra ziepju burciņas vāciņu un iedeva to Līsei.

-   Bet tev taču arī jānāk, Līse čukstēja.

-   Nē, man ir jāpaliek šeit.

-   Ko? Līse čukstēja. Klišē tevi atkal ieslodzīs! Un mēs bez tavas palīdzības nekad neatradīsim doktoru Proktoru!

Pie durvīm atkal klauvēja, šoreiz vēl stiprāk.

V

Zuljeta pieliecās un nobučoja uz pieres vispirms Līsi, tad Bulli. Viktors teica, ka jūs esat divi attapīgi bērni. Un jau tagad es redzu, ka viņam bija taisnība. Pasteidzieties, atrodiet viņu un atgriezieties.

Viņi dzirdēja niknu izsaucienu gaitenī un ātrus soļus, bet nākamajā mirklī durvis izbozās tā, it kā kāds būtu ar visu spēku meties pret tām.

Durvis iztaisnojās, grīdas dēļi iečīkstējās, it kā kāds atkal skrietu.

Līse un Bulle ievilka elpu un ienira zem ziepju putām.

Un nu viņi bija slapjā pustumsā, kur viss bija pavisam kluss.

Koncentrējoties Bulle juta, ka Līses roka turēja viņējo. Viņš, protams, vislabprātāk būtu atgriezies pie meičas Sarkanajās Dzirnavās, kurai viņš tā bija paticis, taču nebija iespējams atgriezties tajā pašā vietā un laikā vairāk nekā vienu reizi. Tātad viņam bija jādomā par… par… Kur viņi grasījās doties?

Ak jā, Provansas kalni. 3. … 3. jūlijā 1969. gadā! Precīzāk sakot, uz… uz… kurieni Žuljeta teica? Sasodīts, bija kaut kas ar In! In… In…

Drīz viņš vairs nespēs aizturēt elpu.

In… In…

Vajag gaisu!

In… SASODĪTS!

Bulle vannā piecēlās un kampa gaisu.

Viņš stāvēja vannā koši raibas ziedu pļavas vidū. Spīdēja saule, dūca kamenes, čivināja putni, un visapkārt patiešām bija augsti kalni. Pļavas otrā malā viņš redzēja ceļmalā uz saliekamajiem krēsliem sēžam kaut kādus cilvēkus, kas vicināja Francijas karodziņus, saskandināja vīna glāzes un bļāva kaut ko velosipēdistiem, kas traucās garām. Vispār bija brīnišķīgi skaista vasaras diena uz laukiem. Būtībā bija tikai divas lietas, kas Buliem darīja raizes. Viena bija tā, ka nekur nebija redzama Līse. Otra bija tā, ka viņam virsū pilnā ātrumā brāzās bullis ar Kongo ce-ce-ziloņa ilkņu izmēra ragiem.

10. nodaļa Tūr de frans

Bullis bija maza traktora lielumā, taču uzrāviens tam bija krietni iespaidīgāks. Lai gan Bulle joza, cik ātri vien mazās kājeles spēja viņu nest, viņš juta, ka bullis izraujas. Zeme zem kājām drebēja, un viņš varēja dzirdēt zvēra nikno sprauslāšanu. Kamenes un taureņi izbīlī šāvās uz visām pusēm, kur Bulle spēra kāju cauri ziedu pļavai, kas vēl pirms īsa brīža bija šķitusi tik skaista un mierpilna.

-   Palīgā! Bulle sauca, bet diezgan klusi, jo viņš taču zināja, ka neviens viņam nevar palīdzē^^p ka jātaupa elpa. Tā viņam bija vajadzīga, ja vēlējās sasniegt žogu pirms tā muskuļu un ragu monstra, kas mina uz papēžiem. Tāpēc Bulle diezgan klusi iesaucās “palīgā” vēl vienu reizi, jo viņš saprata, ka, neskatoties uz elpas daudzumu, viņš vienalga nebūs pirmais pie žoga, ka viņš diezgan drīz kuļāsies, uzdurts uz viena no tiem tur milzīgajiem grila iesmiem līdzīgajiem ragiem. Tāpēc Bulle saņēma visus spēkus, palēcās, pavilka kājas zem sevis, apņēma tās ar rokām, saritinājās bumbiņā un (netaupot elpu) iekliedzās:

-   Bumba!

Un mazītiņais puišelis pazuda. Bullis apstājās un blenza uz zemi, ko klāja pāraugušas suņzobes, mežonīgas begonijas, maijpuķītes un tas viss pārējais, kas aug Francijas pļavās un kam bullis pat nezināja nosaukumu. Tas ar vienu ragu rakņāja salātus, jūtot, ka kļūst arvien niknāks. Kur, pie govs astes, tas mazais un neiespējami kaitinošais zellis ir izgaisis?!

Bulle līda prom pa zāli un piecēlās tikai tad, kad bija pilnīgi drošs, ka izlīdis zem sētas otrā pusē. Viņš pagriezās pret bulli, kas joprojām stāvēja pļavas vidū un ošņāja zemi.

-   Ei, tu tur! Ei, tu steiks, vidēji apceptais!

Bullis pacēla galvu un blenza Bulles virzienā, kas,

iebāzis katrā ausī pa īkšķim, plivināja plaukstas tā, it kā viņa galvai būtu spārni, un, izbāzis mēli, pūta tā, ka siekalas šķīda. Bullis par atbildi caur ieplestajām nāsīm izpūta karsta tvaika mutuļus, atspērās ar kājām pret zemi un pielieca galvu. Kas par neciešamu, neaudzinātu, rupju zelli, tas nodomāja. Un metās virsū. Bet nevis tam sarkanmatainajam puišelim. Pēc pāris sekundēm buļļa milzīgie ragi trāpīja tai idiotiskajai vannai, kas nez kādēļ pēkšņi bija parādījusies pļavā. Vanna tika pacelta gaisā, apsviesta riņķī un piezemējās ar dibenu uz augšu tā, ka izlija viss ūdens ar visām ziepju putām.

Bulle bija grasījies smieties, taču tā vietā sastinga. Viņš izmisīgi rakņājās izmirkušajās kabatās, taču atrada tikai sīkumus, kas sākās ar P: pirkuma čeku, plūmes kauliņu un aizsietu plastmasas maisiņu ar purkšķonautpulveri. Tikai ne to, ko viņš meklēja. Protams, ne, jo burku ar laika ziepēm bija dabūjusi Līse. Viņam bija vienīgi tukša laika vanna! Vai viņš jebkad nokļūs atpakaļ?

Bulle iebāza ausī rādītājpirkstu, pagrieza to uz riņķi un atkal izvilka. Plop! Taču pat tas nelīdzēja, smadzenes nedeva viņam nekādu atbildi. Viņš bija pagalam. Tāpēc Bulle nesmējās, it nemaz.

Toties to darīja kāds cits.

Bulle pagriezās smieklu virzienā. Un ieraudzīja mazu, kārnu puisieti, kas gulēja uz muguras zālē ar smilgu mutes kaktiņā. Viņam mugurā bija zils velokrekliņš ar starta numuru.

-    Labs sprints, puisietis smējās. Tev vajadzētu sākt nodarboties ar velobraukšanu, puika.

-

Paldies, attrauca Bulle. Un, tā kā viņš bija dzimis optimists, kam piedevām patika kompānija un labas sarunas, visa situācija jau sāka rādīties gaišākās krāsās.

-    Vai tu saproti, kāpēc tādiem buļļiem ir šitā jāsaniknojas? jautāja Bulle. Vai tad es esmu tam gaļas kalnam kaut ko nodarījis?

-   Sarkani mati, puisietis teica un norādīja uz Bulles pakausi. Tavi mati ir tas pats kā paplivināt sarkanu lupatu buļļa priekšā.

Bulle piešķieba sarkanmataino galvu un paskatījās uz to otro. Bet kāpēc tu runā norvēģiski?

Puisietis atkal iesmējās. Es runāju franciski, mans draugs. Un arī tu runā franciski.

-   Es arī?

-   Tu nu gan esi viens smieklīgs klauns. Kā tevi sauc?

-   Bulle. Un es neesmu klauns.

-     Neesi? puisietis brīnījās Tad gan man tev jāatvainojas, Bulle. Es to noturēju par klauna degunu.

Bulle pataustīja savu degunu. Viņš bija pavisam aizmirsis par degunklipsi. Kaut kas lēnām sāka ataust. Bulle noņēma degunklipsi un izmēģināja: Kā tevi sauc, vīrieti zilajā velokrekliņā?

Puisietis paskatījās uz viņu ar neizpratni. Kes ke ti a di?

-    A-hā! Bulle triumfējoši iesaucās. Jo nu viņam ne tikai atausa, bet smadzenēs bija iestājusies gaiša diena viņš visu saprata. Nūjā, gandrīz visu.

Taču vismaz bija skaidrs, kāpēc viņš bija sapra-

V

tis, ko teica kankāna dejotājas un ko Zuljeta bija domājusi, sakot, ka viņi sapratīs vairāk, ja paturēs degunklipšus uz deguna. Jo šie bija īsti franču degunklipši tos uzliekot, varēja gan saprast, gan runāt franciski! Hi-ho, vēl viens ģeniāls Proktorizgudrojums!

Bulle aiz sajūsmas kā parasti aizmirsa visas likstas. Viņš uzlika degunklipsi un jautāja puisietim, kā viņu sauc un kā tas nākas, ka viņš guļ te, zālītē, kamēr visi pārējie riteņbraucēji, ko viņš redzēja, brauc, cik jaudas.

-   Mani sauc Edijs. Un man jau trešo reizi šodien ir pārsprāgusi riepa. Puisis parādīja uz ceļu, kur ar riteņiem gaisā gulēja viņa sacīkšu ritenis. Es vienkārši vairs nespēju. Redzi, mērķis atrodas tur tā kalna galā.

Edijs parādīja citā virzienā, un Buliem vajadzēja izstiept kaklu, lai saskatītu priekšā esošā kalna sniegoto virsotni.

-   Un kā ar tevi, Bulle?

-         Es esmu ieradies no nākotnes, Bulle paziņoja.

-    Man šķiet, es esmu ieradies pareizajā laikā, bet nepareizajā vietā. Kāds tagad ir gads, un kā sauc šo vietu?

Edijs iesmējās vēl skaļāk. Paldies tev, Bulle, tu man vismaz uzlabo omu.

-   Es nejokoju.

-   Nu, teica Edijs. Ir 1969. gads, un vietu sauc Insasodīca. Kur tev bija jābūt?

-   Insasodīca? Bulle nomurmināja un pakasīja virs kreisās auss. Man bija jābūt vietā, kas sākas ar “In”, bet pārējo es esmu aizmirsis. Saproti, Līse tagad ir tur.

-   Līse?

-    Jā, mums bija jāatrod doktors Proktors. Varbūt viņa jau to atradusi, un tagad abi tikai gaida, kad uzradīšos es. Patiesībā atrast viņus ir dzīvības un nāves jautājums. Bez viņiem es palikšu šeit, 1969. gadā.

-   Izklausās nelāgi, piekrita Edijs, iedzēra mazliet no ūdens pudeles un pasniedza to Buliem. Jo 1969. gads, redz, ir viens draņķīgs gads.

-   Ja? Bulle brīnījās.

v Katrā braucienā vienas vienīgas pārsprāgušas riepas, sūkstījās Edijs. Tikpat slikts kā Napoleonam 1815. gads.

-   1815. gads? Napoleonam?

-   Vai tad tu neatceries?

Bulle mazliet padomāja. Man šķiet, es tad vēl nebiju piedzimis.

-  No vēstures stundām, klauns tāds! 1815. gada 18. jūlijs, kad Napoleona armija…

-   …pār Alpiem gāja? Bulle minēja.

-         Nē, Edijs teica un aizgaiņāja kādu kameni.

-   Viņš dabūja sukas kaujā pie Vaterlo. Un es to labi zinu, jo Vaterlo atrodas tikai dažu minūšu Edijmīšanas attālumā no mana tēva velosipēdu darbnīcas Beļģijā. Pilnīgi līdzena vieta. Zini ko? Tā kā tagad esmu beidzis riteņbraukšanu, braukšu mājās un jautāšu, vai varu dabūt tur darbu.

-   Prātīga doma, Bulle piekrita un iedzēra no ūdens pudeles. Jo kāda vispār jēga braukāt augšā lejā pa šiem pārmēru milzīgajiem kalniem?

-   Jēga? Edijs blenza uz Bulli tā, it kā Bulle būtu atgādinājis kaut ko aizmirstu.

-   Jā, Bulle teica un ieklunkšķināja sevī vēl mazliet ūdens: šī ceļošana laikā bija izraisījusi viņam neparastas slāpes.

-   Šis ir Tūr de Frans, Edijs sacīja. Tas, kurš uzveiks šo kalna spici, dabūs naudu, bučas uz vaiga no mīlīgām meitenēm un tiks intervēts televīzijā, ko skatīsies visi visā Francijā.

Bulle padomāja un sāka apjaust, ka varbūt tomēr neliela jēga bija. Sevišķi tas par tām bučām no mīlīgām meitenēm. Un nebija jau ne vainas, ja tevi redz visi visā Franc…

-   Eu! Bulle iesaucās. Vai tu teici VISI VISĀ Francijā?

-   Pilnīgi visi, Edijs apstiprināja. Kad rāda Tūr de Frans, visi televizori visā Francijā ir ieslēgti. Nav iespējams neredzēt.

-   Pat ja mājās nav televizora?

-   Ikvienā kafejnīcā, restorānā un veikaliņā tiek nolikts televizors. Merde! Neliec man par to runāt, Bulle! Man uzreiz gribas mesties uz riteņa un uzvarēt šo sasodīto braucienu!

-   Tieši to tu darīsi! Bulle pieskrēja pie Edija un uzrāva viņu kājās.

-   Ko? Edijs nesaprata.

-Vispirms es palīdzēšu tev salāpīt to riepu un tad mēs bliezīsim augšā šitā kalna galā un sniegsim interviju televīzijai.

-   Mēs? Edijs bija neizpratnē, bet Bulle jau stūma viņu pie riteņa.

^ Jap! Jo es piedalīšos tajā intervijā. Un tad es pateikšu, ka Līsei un doktoram Proktoram ir jādodas man pakaļ, lai mēs visi varētu nokļūt atpakaļ mūsu laikā.

-   Tu nu gan mels par deviņiem mēmiem, Edijs ņurdēja, meklēdams lāpīšanas piederumus. Taču tu vismaz esi man atkal iedvesis uzvaras prieku.

Pēc pāris minūtēm divas gremojošas aitas pacēla galvu, kad pa ceļu aiz sētas viņām garām patraucās kāds riteņbraucējs.

-         Redzēj’? pirmā gremojošā aita teica otrajai.

-   Div’ uz vien’ riteņ’. Vai tā nau šmaukšan’?

Otra aita miegaini samirkšķināja acis. Mēē, kamdēļ ta’? Pret kaln’jau tik’ grūtāk. Turklāt šitie i’ paši pēdīgie.

-   Ne jau pa’ to, teica pirmā. Bet vai tā i’ BRĪV?

Otrā kādu brīdi šo domu gremoja.

-   Nau ne jausmas, tā pēdīgi teica. Vai aita zin’? Nezin’ ne nieka.

Edijs stāvēja uz pedāļiem un mina, ko spēja. Ne tikai tāpēc, ka, stāvot uz pedāļiem, gāja ātrāk, bet tāpēc, ka sēdekli bija aizņēmis kāds mazs, sarkanmatains zellis, kas kliedza viņam ausī:

-Aiziet, Edij! Ātrāk, Edij! Tu esi labākais, Edij!

Un, kad Edijs mēģināja mazliet atslābināt tempu:

-   Saņemies, Edij! Vai tu gribi brāzienu, Edij? Gribi, lai šis kļūst par tavu Vaterlo, Edij? Gribi kļūt par riepu lāpītāju uz pilnu slodzi, Edij? Tu spēj vairāk! Nogurums ir lieeelisks!

Un tas patiesi palīdzēja. Drīz vien viņi sāka panākt riteņbraucējus, kas pavērtām mutēm ar skatieniem pavadīja neparasto tandēmu ar klaigājošo mazo puišeli:

-   Minies, Edij! Citi ir dauuuudz vairāk noguruši! Domā par meitenēm, kas augšā gaida, Edij. Viņām ir maigas lūpas. Maiiiigas lūpas, Edij. Ātrāk, citādi dabūsi pa koko! Un nevis tā pa jokam, bet pa riktīgam!

Edijs, kas īsti nezināja, kas ir koko, un arī negribēja to uzzināt, tik minās. Viņa mēle bija izkārusies pa muti, un elpa kļuvusi neparasti sēcoša. Taču viņi joprojām apdzina riteņbraucējus citu pēc cita un bija uzbraukuši jau krietnu gabalu kalnā, kur ēnainās nogāzēs baloja sniega laukumiņi. Lai gan Bulles drēbes saulē bija izžuvušas, nu viņš sala tā, ka, sprediķojot uzmundrinājumu un draudu jūkli, klabēja zobi. Visbeidzot viņu pārtrauca elsojošs Edijs:

-   Es vairs nespēju…

-   Ko? caur klabošajiem zobiem ieaurojās Bulle.

-   Vai tu gribi pa k-k-koko, beļģu vafele tāds?

-   Līdz mērķim palicis pārāk īss gabals… elsoja Edijs. Mēs nepagūsim visus apdzīt.

-   Muļķības, attrauca Bulle. Es teicu, ka mēs bliezīsim augšā šitajā kalnā, un, kad Bulle saka, mēs bliezīsim augšā kalnā, tu, lūdzu…

-   Pats vari bliezt… stenēja Edijs. Mēle karājās uz stūres, un ritenis bija sācis bīstami gāzelēties.

-   Paskaties uz nogāzi mums priekšā.

Bulle paskatījās. Nogāze bija tik stāva, ka tā izskatījās pēc sienas. Un tālu, tālu tur priekšā un augšā, augstu augšā, viņš redzēja vadošā braucēja dzelteno krekliņu.

y

-   Nu labi, Bulle teica.

-   Kas nu labi? Edijs sēca.

-   Es bliezīšu pats. Bulle iebāza roku kabatā, izmakšķerēja maisiņu, kuru apņēmīgi atplēsa vaļā, un iebēra saturu mutē.

-   Kas tas ir? Edijs jautāja.

-   Tas ir viens neliels ceļojuma efekts, kas sākas ar Bulle teica un atraugājās. Turies cieši. Seši pieci četri trīs divi…

-    Turies…?

Vairāk Edijs nepaguva pateikt. Atskanēja tik skaļš blīkšķis, ka šķita ausu sērs iespiežas ausīs un acis izsprāgst no pieres. Un tad rēkoņa kā no trakojoša raķetes motora. Par raķetes motoru viņš iedomājās tāpēc, ka viņi uzšāvās augšup pa nogāzi taisni kā raķete!

-    Jipī! Bulle gavilēja Edijam ausī.

-    Jipī! Edijs gavilēja, kad viņi patraucās garām visiem riteņbraucējiem, un priekšā palika vēl tikai tas dzelteni ģērbtais. Taču tur jau bija finiša līnija! Un dzelteni ģērbtajam bija atlikuši tikai daži metri.

-   Dod vaļā, Bulle! Edijs sauca un stūrēja riteni, cik labi spēja, lai nenobrauktu pār kalna malu.

-   Bliez, ko spēj! Vai arī būs pa koko!

-   Es cenšos, Bulle stenēja. Seja viņam bija kļuvusi gluži sarkana.

-   Ātrāk, Bulle, mēs nepaspēsim! Domā par maiiiigajām lūpām!

Un Bulle domāja. Viņš domāja: ja viņiem neizdosies, viņš varbūt nekad vairs neredzēs Līsi un doktoru Proktoru. Šī doma lika zarnām vēl pēdējo reizi sarauties, un viņš izspieda vēl mazliet gāzes tā, ka viņi vēl mazliet palielināja ātrumu.

Skatītāji, kas to vēroja, pēc tam gadiem runās par to, ka viņi 1969. gadā bijuši liecinieki fantastiskajam sprintam Provansas kalnos Tūr de Frans, kad leģendārais Edijs un dīvainais, sarkanmatainais pasažieris, kura vārdu neviens neatcerēsies, bija lidojuši uz mērķi, it kā viņu ritenim būtu lidmašīnas motors. Daži pat apgalvos, ka ritenis bija pacēlies virs zemes, jā, daži fantazēs, ka no zeņķa, kas sēdējis uz sēdekļa, bikšu dibena nākuši savādi, balti dūmi. Tomēr situācija šķitusi bezcerīga, līdz pēdējos metros viņiem izdevies vēl mazliet palielināt ātrumu, lai uz finiša līnijas apsteigtu dzelteno krekliņu par vienu milimetra neiespējamdaļu. Tā togad kļuva par Edija pirmo uzvaru, tā paša vēlāk pasaulslavenā Edija, kas uzvarēs riteņbraukšanas sacīkstēs visā pasaulē, bet savos memuāros stāstīs, ka tieši uzvara Provansā likusi viņam noticēt sev un turpināt nodarboties ar riteņbraukšanu.

Taču tas viss paliek nākotnei vai pagātnei atkarībā, kā uz to skatās. Tieši šobrīd vai tieši tad Edijs un Bulle gavilēja par uzvaru. Gavilējošs cilvēku pūlis nocēla abus no velosipēda un nesa uz goda pjedestālu, kur viņi saņēma medaļas, katrs savu plīša lācīti un maigu lūpu buču uz vaiga. Tad viņiem sejā iebāza mikrofonu un Bulle tūlīt izlauzās priekšā.

-   Hallo, viņš teica. Vai tā ir televīzija?

-   Jā, dāma aiz mikrofona apstiprināja. Vai pastāstīsi franču tautai, kas tu īsti esi?

-   Noteikti, Bulle teica. Kur ir kamera?

Tur. Sieviete norādīja uz milzīgu kameru, kas stāvēja uz kravas auto platformas viņai aiz muguras.

Bulle pagriezās pret kameru un izslējās.

-    Sveicināta, franču tauta, viņš teica. Es esmu Bulle, un šo vārdu jums vajadzētu ielāgot, sevišķi, ja tur ir kāds, ko sauc Līse vai doktors Proktors, viņiem, manuprāt, tagad vajadzētu uzmanīgi klausīties. Es, tātad Bulle, šobrīd atrodos uz kalna, ko sauc…

-   Mēs zinām, kā to sauc, nepacietīgi bilda dāma ar mikrofonu. Tu esi ienācis riteņbraukšanas sportā kā komēta, mesjē Bulle, bet vai tu esi ienācis, lai paliktu?

-   Nē, Bulle teica. Īstenībā es gribu tikt no šejienes prom, cik ātri vien iespējams, tāpēc, ja Līse un doktors Proktors varētu ierasties pēc manis, es tātad gaidu uz… Kā šo kalnu īsti sauc?

-   Mo Blā, Edijs čukstēja viņam ausī.

-   Mo Blā, Bulle atkārtoja. Precīzāk sakot…

-   Viesnīcā Mo Blā, Edijs čukstēja.

-   Viesnīcā Mo Blā, Bulle atkārtoja.

-   Mans biedrs un es esam apmetušies torņa luksusnumurā, Edijs teica kamerā. Uzvarētājs vienmēr dabū torņa luksusnumuru. Pasteidzieties, Līse un doktor Proktor!

Pēc intervijas viņi taisnā ceļā tika aiznesti uz masāžu un brīnišķīgu siltu vannu torņa luksusnumurā. Pie viņiem istabiņā ieradās drēbnieks, noņēma Buliem mērus, smiedamies papurināja galvu un atkal pazuda. Kad viņš pēc pāris stundām atgriezās, viņam līdzi bija uzvalks, krekls un kurpes, un Buliem tika darīts zināms, ka tas viņam jāvelk uz vakariņām, kas tiek rīkotas par godu uzvarai.

-          Forši! Bulle iesaucās, aplūkojis sevi spogulī.

-   Vai kankāns būs?

Edijs smējās un papurināja galvu tieši tāpat kā pirmīt drēbnieks. Nākamais etaps sāksies rīt agri no rīta pulksten astoņos. Es apēdīšu četrus frī kartupeļu salmiņus un tad likšos gulēt.

-   Nūģis! Bulle iesaucās un ar jaunajām laka kurpēm uzdejoja stepu uz marmora grīdas tā, ka skanēja vien. Let’s party!

Uzvarētāju vakariņas notika viesnīcas Mo Blā restorānā. Tur bija daudz svinīgi ģērbušos ļaužu, kas gribēja paspiest Buliem roku, taču, cik varēja manīt, tur nebija nekāda kankāna. Daži no riteņbraucējiem pienāca pie Bulles un čukstus jautāja pār to pulverīti, ko kāds bija redzējis viņu ieberam mutē, vai viņi varētu mazliet no viņa nopirkt, un šņāca “krāpšana!”, kad Bulle papurināja galvu. Visā visumā bija diezgan garlaicīgi. Bulle iesnaudās jau tad, kad tika pasniegts pirmais ēdiens. Viņš nemanāmi nošļūca krēslā un zem galda malas pazuda skatieniem. Guļošo Bulli atklāja Edijs. Pēc trim mēģinājumiem puišeli pamodināt viņš pārsvieda Bulli pār plecu un uznesa pa visiem pakāpieniem līdz pat torņa luksusnumuram. Tur viņš ielika Bulli lielākajā no abām gultām un pats ieritinājās mazākajā, divas reizes nožāvājās un izslēdza gaismu.

Bulle pamodās un atvēra acis. Viena saulesgaismas josla bija izlauzusies caur aizkaru spraugu torņa luksusnumurā un iespīdējusi tieši viņa vasarraibumainajā sejā. Bulle izstaipījās un atklāja: kāds uz naktsgaldiņa ir nolicis mazītiņu dzeltenu krekliņu. Uz tā bija uzraksts “Tūr de Frans 1969” un blakus tam bija lapiņa, uz kuras bija rakstīts:

“Labrīt, Bulle! Paldies par palīdzību. Negribēju tevi modināt, jo, kad tu šo lasīsi, nākamais etaps jau droši vien būs sācies. Ceru, ka Līse un doktors ieradīsies drīz.

Tavs draugs uz mūžu, Edijs.”

Bulle izstaipījās un juta, ka ir apņēmības pilns un lieliskā formā. Bet, taisnību sakot, varētu arī vēl mazliet pagulēt. Viņš nedaudz par to padomāja, nožāvājās un atkal aizvēra acis. Un domāja par brokastīm. Un, tieši par to domājot, viņš dzirdēja kādu uzmanīgi ienākam pa durvīm un sajuta labi pazīstamu ēdiena smaržu. Viņš pasmaidīja un sapņoja, kādi lieliski ēdieni tiks piestumti klāt uz ratiņiem. Jā, viņam pat nebija jāatver acis, lai zinātu, ka tie bija ratiņi, viņš taču dzirdēja ritenīšu čīkstēšanu…

Ritenīšu čīkstēšanu…

Bulle plati atvēra acis un blenza griestos. Ievilka vēlreiz nāsīs ēdiena smaržu. Tas nebija bekons un olas. Tā bija… jēla gaļa un sasvīdušas zeķes.

Viņš pietrūkās gultā sēdus, kad durvis aizcirtās un tika pagriezta atslēga. Tur, tieši viņam pretī, stāvēja gara auguma persona, ģērbusies garā, melnā mētelī, no kura apakšas rēgojās koka kāja.

Personas sarkani krāsotās lūpas bija savilktas neparasti platā smīnā, kas atsedza smailos, krīta baltos zobus. Rokā viņa turēja pistoli ar garu stobru, kas izskatījās nosperta no muzeja. Viņas balss bija pi'esmakusi kā tuksneša vējš.

-   Labrīt, Bulle. Kur viņš ir? Kur ir doktors Proktors?

-   R-r-r… teica Bulle. Rī-rī-rī…

Nebija nekādu šaubu. Stostīšanās bija atgriezusies.

.

11. nodaļa Tilts Provansā

Lj'se, ūdenim pilot no drēbēm, stāvēja vannā un mēģināja mirkšķinot dabūt no skropstām laukā ziepju putas. Meitene paskatījās apkārt. Pirmais, ko viņa pamanīja, bija tas, ka visapkārt ir augsti, drūmi kalni, kas aizēno sauli. Otrais bija tas, ka vanna stāv uz kalna terases. Trešais, ka tieši viņai pretī ir tilts pelēks tērauda tilts, nokvēpis un noplucis no vecuma. Ceturtais ~ ka viņa ir pavisam viena. Citiem vārdiem sakot, nekur nebija redzams Bulle.

-   Bulle! Līse sauca.

-   Bulle! atbildēja atbalss, vispirms no viena kalna sāna, tad vēl viena un vēl viena.

Viņa izlēca no vannas un piegāja pie kalna terases malas. Starp kalniem zem viņas un tiltu stiepās dziļa plaisa.

-   Bulle!

-Bulle! Bulle! Bulle… atbalsis izgaisa tālumā.

-Ei!

Balss, kas sauca, nāca no tilta. Lai labāk redzētu, Līse pielika plaukstu virs acīm un juta mostamies cerību, kad saskatīja tur lejā uz ceļa tilta galā kādu stāvam un mājam viņai. Vai tas varēja būt Bulle? Vai varbūt doktors Proktors?

-   Ei! Līse sauca, pamāja un sāka caur zāli brist lejup pa nogāzi, kas veda uz ceļu. Ejot viņa izdzirdēja rūkoņu, it kā tuvotos kāds braucamais ar motoru. Un balss tur lejā kaut ko sauca. Viņa apstājās, lai labāk saklausītu.

-   Pasteidzies! Vini brauc!

Balss nepiederēja ne Buliem, ne doktoram Proktoram, tā bija meitenes balss. Līse dzirdēja motora rūkoņu pieņemamies spēkā un instinktīvi juta, ka

jādara, kā meitene saka. Un to viņa darīja. Viņa pasteidzās. Līse skrēja ko spēja, kamēr motora rūkoņa kļuva arvien skaļāka un skaļāka. Kad Līse bija sasniegusi tilta galu, viņa redzēja, ka saucējs bija meitene, mazliet jaunāka par viņu pašu, ar tumšiem matiem, brūnām acīm un sarkanu pončo. Meitene satvēra Līses roku un novilka viņu sev līdzi slēptuvē grāvī blakus ceļam tieši tajā brīdī, kad pagriezienā parādījās motocikls.

Un tas bija motocikls, ko Līse tūlīt pat pazina.

Tam bija blakusvāģis, un vadītājs bija garš un tievs un valkāja motociklista brilles, ādas ķiveri un gaužām neparasti garu vilnas šalli, kas bija nostiepusies taisna un pazuda aiz pagrieziena. Un patiesi tur ap stūri parādījās arī šalles gals. Tam bija pieķērusies sieviete, un izskatījās tā, it kā viņa stāvētu uz ūdensslēpēm. No viņas kurpju zolēm

nāca melni svilstošas gumijas dūmi. Līse neticīgi pavēra muti. Viņa zināja, kas notiks!

Tieši tas arī notika. Tikai daudz ātrāk, nekā Līse bija iztēlojusies, kad Zuljeta par to stāstīja sieviete slīdēja pa ceļa ārmalu, šalle aptinās ap ceļa zīmes stabu pie tilta, un mazliet tālāk uz tilta vadītājs, kad šalle savilkās ap viņa kaklu, tika norauts no motocikla. Sieviete tajā pašā laikā virpuļoja ap stabu arvien īsākos un īsākos apļos. Motocikls, dzirkstelēm šķīstot, aizslīdēja pa tiltu, līdz beidzot apstājās un pār kalniem atkal nolaidās klusums.

-   Zuljeta! Līse sauca sievietei, kas beidzot atlaida šalli un, skaidri redzams, bija gluži noreibusi no karuseļa brauciena, jo viņa izstreipuļoja uz tilta, nepievēršot Līses saucienam vērību.

-  Zuljeta! Līse sauca un gribēja skriet pie viņas. Taču meitene pončo viņu apturēja.

-  Viņš teica, ka mums esot jāpaliek te, viņa teica.

-   Kurš teica? Līse gribēja izrauties.

-   Doktors Proktors.

Līse sastinga. Vai Proktors ir bijis te?

-   Jā, meitene apstiprināja. Viņš teica, lai mēs nemēģinot aizkavēt to, kas notiks. Tas varētu sabojāt viņa otru plānu. Pieliecies! Re, kur brauc nīlzirgi!

Tiklīdz viņa bija pateikusi vārdu “nīlzirgi”, Līse atkal sadzirdēja motora skaņu un zināja, ka nu viņi brauc, tieši tā, kā Zuljeta bija stāstījusi. Un patiešām ceļa līkumā jau parādījās melnais limuzīns. Tas uzmanīgi piebrauca pie tilta, uz kura limuzīnam tikai par mata tiesu pietika vietas.

Līse sēdēja, savilkusies čokurā, un skatījās, kā sieviete uz tilta palīdz vadītājam piecelties.

-   Tūlīt viņš apsēdīsies uz motocikla un brauks uz Itāliju, čukstēja Līse. Un sieviete padosies nīlzirgiem, kas viņu aizvedīs atpakaļ uz Parīzi pie Kloda Klišē, ar kuru viņai būs jāprecas.

-   Es zinu, meitene teica un pēc Līses jautājošā skatiena piebilda: Profesors man to pastāstīja. No kāda laika esi tu?

-   No tā paša, no kura doktors Proktors. Kā tu zināji, ka es esmu ceļojusi laikā?

-   Es redzēju vannu. Kā tevi sauc?

'^Līse. Līse Pēdešena. Es ierados sameklēt doktoru Proktoru. Vai tu arī esi ceļojusi laikā?

Meitene iesmējās un papurināja galvu. Es esmu tikai no šejienes un no tagadnes. Mani sauc Anna. Anna Solī.

-      Cik jocīgi, Līse teica. Manu labāko draudzeni arī sauc Anna. Viņa dzīvo Sarpsborgā. Mani vecāki domā, ka es tagad esmu ciemos pie viņas. Līse juta, ka, atminoties mammu un papu, acīs pēkšņi sariešas asaras.

Lai gan izskatījās, ka Anna ir vismaz gadu jaunāka par Līsi, viņa pasmaidīja un mierinoši papliķēja Līsei pa vaidziņu. Ja Līse kādreiz nonāktu atpakaļ savā laikā un satiktu Annu tur, Anna būtu vismaz tikpat veca kā mamma.

-   Vai tu esi viena pati? Anna jautāja.

-   Viena gan, Līse teica. Bulle laikam aizmirsis, uz kurieni mums jādodas. Viņam reizēm ir problēmas ar koncentrēšanos.

Motocikls uz tilta tika iedarbināts un aizbrauca.

-   Ei! Līse iesaucās un piecēlās. Doktor Proktor! Nebrauc!

-   Kuš! Anna novilka Līsi atkal lejā. Tas tur ir doktors Proktors jaunībā. Viņš nesapratīs, par ko tu runā.

-   Ko? Kas tad noticis ar veco doktoru Proktoru?

Anna nopūtās. Viņš ir atkal aizbraucis.

-   Bet vai viņš ir bijis šeit? Tu esi viņu satikusi?

Anna piekrītoši pamāja. Viņš aizgāja uz Inbrī-

dingu šorīt no rīta, slapjš kā peldbikses. Viņš gāja garām tieši tobrīd, kad brālēni Tranni kā parasti bija iesvieduši mani Inbrīdingas upītē.

-    Brālēni Tranni?

-     Divi riebīgi puikas, kas dzīvo manas ielas galā. Viņi bija apgāzuši manu riteni, izbēruši mugursomu un piebāzuši manas kabatas ar naglām. Viņi vingrinās kļūt par nīlzirgiem tāpat kā viņu papi, saproti?

^ Es saprotu. Līse nopūtās.

-     Man šķiet, viņi laikam nobijās no profesora trakā izskata. Piedevām viņš tiem uzkliedza neparastā valodā un piedraudēja ar dūri. Brālēni Tranni aizskrēja, bet uzsauca man, ka atvedīšot savus papus. Pēc tam profesors palīdzēja man savākt grāmatas un rakstāmlietas. Un, ieraudzījis, ka man ir

liels flomāsters, jautāja, vai var to aizņemties, lai uzrakstītu ziņu uz sienas benzīna uzpildes stacijā.

-   Ziņu?

-   Jā. Viņam esot jābrīdina pašam sevi, viņš teica. Viņš grasījās uzrakstīt, lai viņš neapstājoties, bet braucot tālāk uz Itāliju. Profesors izstāstīja man visu stāstu.

-   Un tu viņam ticēji? Līse izbrīnījusies jautāja.

-   Nē, nē, Anna smējās. Es nodomāju, ka viņš ir jauks, bet diezgan ķerts profesors. Kaut gan viņš man parādīja vannu un apgalvoja, ka ar to varot ceļot laikā. Tā stāvēja starp autolūžņiem Hipo autokapsētā. Tad es dzirdēju tālumā nozvanām skolas zvanu un izskaidroju viņam, pa kuru ceļu jāiet, lai nonāktu benzīna uzpildes stacijā, neriskējot saskrieties ar Trannu papiem. Tad es aizskrēju, lai paspētu uz stundu.

-   Nu labi, Līse teica. Bet kāpēc tu tagad neesi skolā?

-    Es tā arī netiku tik tālu. Kad skrēju ap stūri, tur jau stāvēja brālēnu Trannu tēvi un gaidīja mani. Viņi mani purināja un prasīja, kas viņš tāds esot, tas ķertais ārzemnieks, kas esot draudējis viņu jaukajiem, mīļajiem puisīšiem. Es tā nobijos, ka pastāstīju visu. Viņu sejas kļuva pavisam dīvainas, kad es izstāstīju par jauno profesoru, kas bēga uz motocikla kopā ar kādu Žuljetu Margarē. Viņi kaut ko minēja, ka tam jābūt tam pašam tipam, kuram viņu boss Klišē kungs dzen pēdas. Viņi jautāja, vai es zinot, kur ārzemnieks tagad atrodas, taču es izlikos, ka nezinu. Tad viņi mani palaida vaļā, sāka diskutēt savā starpā un vienojās, ka jābrīdina pārējie nīlzirgi ciematā, lai patur acīs aizdomīgus svešiniekus. Un ka būtu prātīgi vispirms brīdināt darbiniekus benzīna uzpildes stacijā, jo tieši tur lielākoties dodas visi svešinieki Inbrīdingā. Tad viņi ielēca savā limuzīnā un aizbrauca.

-   Ko tu darīji?

-   Es pēkšņi sapratu, ka varbūt tomēr profesors stāstīja patiesību. Tāpēc es skrēju, cik ātri spēju, pa to pašu ceļu, kur biju aizsūtījusi profesoru. Mon diē, kā es skrēju! Par laimi, es viņu panācu slēpnī iepretim uzpildes stacijai un izstāstīju, kas bija noticis. Mēs slepus palūrējām no slēpņa un redzējām, ka limuzīns jau tur stāv un Trannu papi runā ar tiem diviem nīlzirgiem, kas strādā uzpildes stacijā.

-   Skaidrs, kāpēc viņi bija tik aizdomīgi, kad Proktors un Zuljeta gribēja uzpildīt benzīnu, Līse teica.

Annas acīs sariesās asaras. Tas viss ir mana vaina, vai tad ne?

-     Nepavisam ne, Līse mierināja, un tagad viņa papliķēja Annas vaidziņu. Tu nevarēji zināt, ka profesors nav pavisam ķerts. Es, godīgi sakot, pati dažreiz gribētu zināt…

-Anna noslaucīja asaras. Profesors teica, ka plāns esot izgāzies un viņam jāizdomā kaut kas cits.

-    Kas tad? Līse jautāja.

-Viņš teica, ka pagātnē kaut ko izmainīt var tikai vienreiz un tādēļ viņam jādodas uz citu laiku un tur kaut kas jāizmaina.

-    Kur? Līse neatlaidās. Kur?

-   Viņš teica, ka viņam esot ienākusi prātā ģeniāla ideja.

-   Kāda ideja?

-   Pieliecies! Anna pēkšņi uzsauca.

Platais limuzīns atmuguriski nobrauca no tilta un pagriezās uz ceļa tieši pretī viņām. Līse piesardzīgi paskatījās pār grāvja malu un aiz tumšajiem stikliem pamanīja bālu seju. Tā bija Žuljeta. Tad mašīna piedeva gāzi un pazuda putekļu mākonī.

-   Kāda ideja? klepojot atkārtoja Līse.

-Profesors gribēja aizceļot pie tā inženiera, kas

projektēja šo tiltu, ko mēs redzam, uz laiku, pirms viņš to uzbūvēja, un pierunāt, lai viņš izmaina tilta skices.

-   Izmainīt tiltu? Kāpēc?

-   Tāpēc, ka limuzīns, ar kuru brauc nīlzirgi, ir tieši tik plats kā amerikāņu tanki, kas brauca pār šo tiltu un atbrīvoja Franciju no Hitlera Otrā pasaules kara laikā. Tu taču pati redzēji, ka limuzīnam gandrīz nepietika vietas uz tilta, vai ne?

-   Redzēju gan, Līse piekrita.

-   Un profesors sacīja: ja vien viņam izdotos panākt, ka inženieris uzzīmē tiltu mazliet šaurāku 1888. gadā, limuzīnam uz tā nepietiktu vietas un profesora un Zuljetas vajāšanai būtu jāatmet ar roku. Un viņi varētu mierīgi pukšķināt ar bojāto motociklu prom uz Romu un apprecēties. Un viņi dzīvotu ilgi un laimīgi…

-   Fantstiski! Līse iesaucās. Cik ģeniāli! Bet… bet kā viņš zināja, kas bija inženieris un kurā gadā viņš to projektēja?

-   Vienkārši! Tas ir rakstīts uz tās zīmes. Anna parādīja, un abas meitenes izkāpa no grāvja un piegāja pie zīmes, ap kuru bija aptinusies šalle.

-   Projektējis inženieris Gistavs Eifelis 1888. gadā, Līse lasīja. Pabeigts 1894. gadā. Paga! Eifelis? Vai tas nav tas, kas projektējis…

-   Jap, Anna teica. Tas pats, kas projektējis Eifeļa torni. Nu tad tu to zini. Profesors nolēma apciemot Gistavu Eifeli 1888. gadā. Tad viņš atvadījās, ienira vannā un žviukts! pazuda! Es pat pārbaudīju vannu ar roku. Un tieši tad es sapratu, ka viņš varbūt tomēr nebija jucis! Tāpēc es nevis uz riteņa braucu mājās, bet gan atnācu uz šejieni, lāi redzētu, vai tas, par ko profesors man stāstīja, patiešām notiks. Un notika taču!

Anna pēkšņi atkal izskatījās bēdīga. Nabaga profesora mīļotā… Iedomājies viņai tagad jāprecas ar to nelieti Klodu Klišē.

Viņa pēkšņi iesita ar dūrīti pa plaukstu. Neviens no tiem gļēvajiem tiesnešiem Parīzē neuzdrošinās notiesāt to bandītu! Mani tas tā sanikno, ka visi danco pēc viņa stabules!

-   Diemžēl mēs neko nevaram padarīt tādiem tipiem kā Klišē, Līse teica. Bet tagad man jāatrod Proktors, pie manis ir laika ziepes, kas viņam vajadzīgas. Līse piesita sev pie jakas kabatas.

Anna metās pakaļ Līsei, kas bija sākusi skriet, pārlēca pāri grāvim un skrēja caur zāli atpakaļ uz kalna terasi, kur stāvēja laika vanna. Kad meitenes bija atskrējušas, Līse ieraudzīja, ka ziepes, par laimi, joprojām putoja.

-   Paldies par palīdzību, Anna, Līse teica un ielēca vannā. Tu redzēsi, ka būsi tomēr palīdzējusi izglābt profesoru.

-   Es ceru, Anna atbildēja. Bet es arī ceru, ka tev nav taisnības par to otro.

-   Par ko tad?

-   Ka mēs neko nevaram darīt, lai apturētu tādus tipus kā Klods Klišē.

-   Mēģini, Līse teica. Lai tev veicas, Anna Šolī!

-   Lai tev arī veicas, Līse Pēdešena! Pasveicini profesoru no manis, kad tu viņu satiksi.

-    Es apsolu. Līse grasījās ar pirkstiem aizspiest degunu, taču pamanīja, ka viņai uz deguna joprojām ir zilais degunklipsis.

-   Starp citu, profesors minēja vēl kaut ko, teica Anna. Ka jāuzmanās, ja uzrodas viņa vecais asistents. Asistents noteikti spējot lasīt pēdas laika ziepēs un tādēļ varot izsekot tos, kas ceļo laikā.

-Jā, esmu sapratusi, ka tas asistents ir viens šaubīgs tips, Līse teica. Atā!

-   Bet… Anna iesāka.

Taču par vēlu Līse jau bija pazudusi zem ziepju putām.

-    …asistents nav nekāds tips, Anna nomurmināja. Profesors man stāstīja, ka tā ir dāma. Ļoti savdabīga dāma…

Tajā pašā brīdī zem ūdens Līse koncentrējās uz Gistava Eifeļa darbistabu un kādu datumu 1888. gadā. Bet kādu datumu? Viņa izvēlējās pirmo, kas ienāca prātā. 17. maiju. Tas taču ir tikpat labs kā pārējie datumi, vai ne?

"Viesnīcas Mo Blā torņa luksusnumura gultā Bulle blenza vecmodīgas pistoles stobrā. Un domāja, ka viņš daudz labprātāk skatītos uz šķīvi ar olu kulteni un bekonu. Ne jau tikai tāpēc, ka bija briesmīgi izsalcis, bet arī tāpēc, ka ir gauži nepatīkami blenzt šitādos pistoļu stobros. Var taču pēkšņi izšauties lode.

-   Laukā no kojas, uzmest lupatas un ierindā uz klāja, komandēja dāma aiz pistoles stobra.

-   K-k-kāpēc? Bulle stostījās, uzvilkdams segu līdz zodam.

-   Tāpēc, ka tu man palīdzēsi atrast vīrieti, kas izpostīja manu dzīvi.

-   K-k-kurš tad?

Rīves acis dzalkstīja naidā, kad viņa piesmakušā balsī čukstēja: Doktors Proktors, protams.

12. nodaļa. Rīves stāsts

Patīsim piecas sekundes atpakaļ un turpināsim no tās vietas, kur palikām.

-     Tu man palīdzēsi atrast vīrieti, kas izpostīja manu dzīvi, šņāca Rīve, pavērsusi pistoli pret gultu, kur visu mūsu varonis Bulle gulēja, uzvilcis segu līdz pat zodam.

-     K-k-kurš tad? Bulle čukstēja un nemaz neizskatījās tik varonīgs, kā mēs varētu vēlēties.

N. Rīves acis dzalkstīja naidā, kad viņa piesmakušā balsī čukstēja: Doktors Proktors, protams.

Bulle norija siekalas: V-v-vai nepietiks, ja es viņu pasveicināšu no tevis, kad satikšu?

~ AUGŠĀ! Rīve ieaurojās, un pistole viņas rokās drebēja.

-   Okei, okei! Bulle teica, novilka segu un izlēca no gultas. Nevajag tā bļaut. Ko tu īstenībā gribi no tā vecā, noplukušā profesora?

-   Neko daudz, Rīve teica un atlaidās atzveltnes krēslā, un vēroja, kā Bulle ģērbjas. Tikai to, kas ir mans.

-   Un tas būtu?

-   Elementāri, dārgais matrozi. Laika vannas skices.

-   Tavas? Vai tad tas nebija doktors Proktors, kas izgudroja…

-   Taču es izgudroju LAIKA ZIEPES! Rīve šņāca tā, ka no viņas rīkles šļācās baltas siekalu šļakatas.

-    Un tad tas idiots piekrāpa mani! Sabojāja visu, iemīloties tajā Žuljetā. No šī vārda vien es jūtu mutē saskābuša sviesta garšu. Viņš visu izpostīja!

-   Tātad tu biji… tu biji…

-Jā, es biju viņa asistente. Bet es biju vismaz tikpat gudra kā Proktors!

-   Un tagad tu gribi viņu atrast, lai nozagtu viņa daļu no izgudrojuma?

-   Pasteidzies!

Bulle atklāja, ka bija uzvilcis kurpes pirms biksēm, un ģērbšanās bija jāsāk no jauna. Kāpēc lai es palīdzētu tev atrast profesoru, ja tu vēlies viņu vienīgi aplaupīt?

Rīve pamāja ar pistoli.

-   Labi jau labi, murmināja Bulle un uzvilka bikses. Kas notiks ar mums, kad tu būsi skices dabūjusi savos nagos?

-   Par to, Rīve teica, ar pistoli pakasījusi sev degunu, es tavā vietā mēģinātu nedomāt. Labāk domā par to, kur varētu būt profesors.

-   Nav ne jausmas, Bulle teica. Iesūdzi mani, bet man patiešām nav ne jausmas.

-   Beigtus pundurus nevar iesūdzēt. Rīve pavicināja pistoli.

-   Starp citu, es atceros, ka tas sākās ar “In”, Bulle pasteidzās piebilst. Un tas var būt tik daudz kur. Indijā, piemēram. Vai Indonēzijā, Inku valstī, Inciemā…

-   Beidz! Rīve iešņācās un pacēla pistoli. No tevis nav nekādas jēgas, puņķutapa. Ardievu…

Bulle redzēja, kā viņas garais, līkais rādītājpirksts sātver un nospiež drošinātāju.

-   Pagaidi! viņš iekliedzās. Es tikko atcerējos!

Rīve, nenolaižot pistoli, aizdomīgi piemiedza

vienu aci. Patiešām?

-   Jā, jā, jā! Bulle māja tik enerģiski, ka cekuls plīvoja gaisā kā sarkana liesma.

-   Ak tā gan? Kur tad?

-   Lai tur nokļūtu, mums vajag laika vannu, Bulle teica, pieskrējis pie vannasistabas un atrāvis durvis. Vai tu vari pārtaisīt šito vannu?

-   Nē, idiot! Rīve šņāca. Bez Proktora skicēm nevaru. Mums jāatgriežas pie laika vannas, kas mētājas apgāzta tajā nolāpītajā puķu pļavā. Es ierodoties piezemējos tieši uz paura… Rīve paberzēja pieri, un tikai tagad Bulle pamanīja zilo punu tieši pie matu līnijas.

-   Vai tu šeit ieradies tajā pašā vannā?

-   Protams, Rīve noņurdēja.

-   Bet kā?

-   Pietiek muldēt, tagad mēs kustēsimies, Rīve teica, atvēra izejas durvis un pamāja Buliem ar pistoli.

Buliem aiz apstulbuma aizrāvās elpa. BEZ brokastīm? Tu apjēdz, ka tās ir IEKĻAUTAS numura cenā, citiem vārdiem sakot, tās ir PAR BRĪVU!

-EJ!

Bulle paraustīja plecus.

-   Nu labi, viņš nevainīgi piekrita. Tieši tik nevainīgi kā tāds, kam tikko prātā iešāvusies nepavisam ne tik nevainīga ideja. Jo, proti, Buliem tikko bija iešāvies prātā, ka viņi izies uz ielas un tur viņš varētu izsprukt un tā kā viņš ir tik maziņš pazust pūlī.

-   Nāc, viņš teica un izsoļoja ārā. Rīve sekoja, taču, ejot lejup pa kāpnēm, pistoli iebāza mēteļa kabatā. Kad viņi iznāca uz ielas, Bulle izbrīnīts paskatījās apkārt. Naktī bija savilkušies mākoņi un šķita, ka tūlīt, tūlīt sāksies lietus. Taču ne jau tas viņu pārsteidza.

-   Kur visi palikuši? Vakar taču te mudžēja no cilvēkiem.

-   Vini ir devušies līdzi tam velocirkam uz nākamo vietu, Rīve teica un pārlaida skatienu tukšajai ielai. Nu, vai tas sabojāja tavu plānu izsprukt un tā kā tu esi tik maziņš pazust pūlī?

Bulle neatbildēja. Vai viņa spēja arī lasīt domas?

Rīve iesmējās. Aiziet, sīkuli, lec man mugurā!

-   Mugurā?

-   Varbūt tu kaut kur redzi taksometru?

-   Nē… Bulle stomījās.

Rīve pieliecās. Lec augšā. Taisāmies lejā no šī nolādētā kalna, iekams ir sācis gāzt.

Bulle vilcinājās, taču darīja, kā likts. Kad Rīve bija pārliecinājusies, ka Bulle ir pieķēries kārtīgi, viņa atspērās. Zem koka kājas iešņirkstējās neeļļoti ritentiņi. Ritentiņi dūca pa asfaltu, kad viņi izbrauca zem finiša zīmes, kas tur joprojām bija palikusi. Ātrums pieauga.

Turies cieši, Rīve uzsauca pār plecu. Pilnu tvaiku uz priekšu.

Rīve pieliecās. Tālumā ducināja pērkons, un Buliem sejā sitās vējš, kad viņi traucās lejup pa to pašu tukšo un stāvo kā siena kalnu ceļu, kur Edijs un Bulle dienu iepriekš bija cīnījušies augšup. Rīve ņēma pagriezienus tā, ka skrituļslidu gumijas kauca.

Un Bulle kā jau Bulle pavisam aizmirsa, kādā sarežģītā situācijā viņš ir nonācis, un aizrautīgi iegavilējās: Jipī! Ātrāk! Ātrāk!

Bulle dabūja, ko gribēja. Visbeidzot viņi traucās tik ātri, ka vējā plandījās vaigi, plakstiņi izgriezās otrādi un viņu deguni tika piespiesti pie sejas pavisam plakani. Bulle piepeši pārtrauca klaigāt, jo viņa mēle pazuda kaklā un bija jāaizver mute, lai varētu to atklepot atpakaļ.

Divas aitas stāvēja sānu pie sāna un noskatījās pakaļ, maigi izsakoties, savādajai dāmai ar puiku uz muguras, kas tikko bija pašāvusies tām garām pa ceļu.

-   Vai mēs jau nau redzēj’š šito sarkanmataino? jautāja viena gremojošā aita otrajai.

-   Nau ne jausm’s, atbildēja otra gremojošā aita pirmajai. Aita, zin’, neatceras ne nieka.

Rīve un Bulle gandrīz horizontāli izbrauca pēdējo līkumu, pirms ceļš izlīdzinājās, un Bulle ieraudzīja ziedu pļavu. Un apgāztās vannas kājas.

Tajā pašā brīdī sākās pērkona lietus. Un kas par lietu! Bija tā, it kā visas pasaules lietus lāses būtu savākušās tieši virs šīs pļavas un rīkotu pasaules čempionātu, kura pirmā sasniegs zemi.

-   Perfekti, Rīve sauca, pārlēca pār sētu un sāka klumburēt caur zāli vannas virzienā.

-   Per-fek-ti? Bulle, kratoties uz viņas muguras, pārjautāja un juta, kā lietus tērcītēs plūst lejup pa skaustu un aiz krekla.

Rīve stūrēja taisnā ceļā uz vannu. Viņa noskurinājās tā, ka Bulle novēlās un iekūleņoja zālē. Tad Rīve saņēma vienu vannas kāju. Palīdzi man palaist šito kuģi jūrā.

Bulle piecēlās un darīja, kā viņa lika. Viņi apgrieza laika vannu pareizi un vēroja, kā pa vannas emalju bungā lietus. Rīve izvilka burciņu, atvēra to un izbēra. Labi pazīstams zemeņsārts pulveris sabira vannā, kur lietus to sakūla, un ziepes uzreiz sāka putot.

-   Nu mums tikai jāgaida, kad vanna piepildīsies, viņa teica, iekāpusi vannā un apsēdusies vienā galā. Arī Bulle ielēca vannā un apsēdās otrā galā.

-   Kā tu īsti mūs atradi? Bulle vaicāja.

-    Vienkārši, Rīve atbildēja. Kad es ieraudzīju jūs ar to 1888. gada pastmarku, kas izskatījās pilnīgi jauna un turklāt ar baltiem ziepju nosēdumiem uz malas, man radās aizdomas. Kad tā vēl piedevām garšoja pēc zemenēm, man bija skaidrs, ka tas var nozīmēt tikai vienu: Proktoram ir izdevies iedarbināt savu laika vannu. Un tev sevišķi nepadodas turēt buras ierēvētas un mēli aiz zobiem, matrozi. Kad tu minēji par došanos uz Parīzi, es sapratu, ka jūs aizvedīsiet mani taisnā ceļā pie viņa.

-   Tu mums sekoji.

-   Jā gan. Es dežurēju pie pansijas Pom Frit un, kad ieraudzīju meitēnu atgriežamies ar to šausmīgo sievišķi…

-   Žuljeta Margarīna ir šausmīga?

-    Nepiemini to vārdu! Rīve šņāca. Viņas uzgāja augšā istabā, un es sapratu, ka tur jābūt jums visiem četriem. Tad es pieklauvēju…

-    Mēs domājām, ka tie ir nīlzirgi, Bulle teica un juta, ka ūdens ir mazliet pakāpies, taču pat stipram negaisam ir vajadzīgs laiks, lai piepildītu veselu laika vannu.

-    Es mēģināju izgāzt durvis, taču man neizdevās. Tad es noskrēju lejā, vērsos pie tā nīkuļa reģistratūrā un pieklājīgi palūdzu istabiņas atslēgas.

-   Viņš tev tās vienkārši iedeva? neticīgi pārjautāja Bulle.

'v ~ Es palūdzu ļoti pieklājīgi, Rīve atbildēja.

-   Turklāt biju pavērsusi pret viņu pistoli.

-   A-hā, Bulle teica. Laba doma.

-    Taču, kad es ienācu, tur nebija ne doktora Proktora, ne kāda cita, nopūtās Rīve. Es apgriezu istabu ar kājām gaisā. Nevienas dzīvas dvēseles. Tikai kāds muļķīgs zirneklis ar septiņām kājām. Septiņām kājām! Ja vien tādi eksistētu, varētu nodomāt, ka tas ir Peru septiņkāju sūcējzirneklis.

Bulle neatbildēja.

-   Tad es sapratu, ka jūs esat aizlaidušies laika vannā, un sāku dzīt pēdas…

-   Vai tu patiešām proti dzīt pēdas ziepēs?

-   Protams, Rīve aizvainoti iesprauslājās. Lietū viņas grims bija sācis tecēt melnās straumēs. Es izgudroju ziepes, es par tām zinu VISU. Vienīgā ķeza, ka pēdas bija vairākas. Jūs bijāt devušies uz dažādām vietām. Tāpēc man bija jāizvēlas vienas no pēdām. Un tās tad arī atveda šurp. Es aizstaigāju līdz tai tur kafejnīcai un ieraudzīju tevi televīzijā. Tas bija laipni no tavas puses pastāstīt, kur tieši tevi meklēt. Un tagad tu būsi tikpat laipns un aizvedīsi mani uz turieni, kur devās Proktors. Dodies ceļā un nemēģini izlocīties. Atceries es sekošu tev pa pēdām, lai kurp tu ietu.

-   Bet es… Bulle iesāka, iebāza ausī rādītājpirkstu un pagrieza to uz riņķi.

-   Nu! Rīve uzsauca un pacēla pistoli. No stobra pilēja. Velc ārā pirkstu!

Atkal nodārdēja pērkons, šoreiz tā, ka zeme nodrebēja.

-   N-n-nu labi. Arī Bulle nodrebēja, un atskanēja neliels “plop!”, kad pirksts steigšus pameta ausi.

Taču ne jau pistole lika Buliem drebēt. Nedz aukstais ūdens. Nedz arī tas neprātīgais plāns, kas līdz ar “plop!” bija pieņēmis apveidus viņa smadzenēs. Bulle nodrebēja, jo tikko atklāja, ka pērkons, kas bija licis zemei drebēt, nenāca no debesīm. Bet gan no kaut kā smaga, kas dārdēdams viņiem tuvojās. Milzīgs, melns un līdz neprātam saniknots bullis.

-    Es pazūdu, Bulle paziņoja un ienira vannā. Viņš aizturēja elpu un koncentrējās. Koncentrējās uz to, ko bija stāstījis Edijs. Jo tieši uz to balstījās jaunizceptais plāns. Viņš nebija īsti pārliecināts, ka tas bija sevišķi labs plāns, taču viņš domāja par kādu vietu netālu no velosipēdu darbnīcas Beļģijā. Vietu sauca Vaterlo. Datums bija 1815. gada 18. jūlijs. Napoleona Bonaparta guļamistaba, domāja Bulle.

Kad viņš atkal piecēlās, vispirms šķita, ka nav izdevies, jo ārā joprojām ducināja pērkons. Taču tad Bulle atklāja, ka ir gandrīz pilnīgi tumšs un ka viņš atrodas teltī. Un saprata, ka dārdi nebija ne pērkons, ne bullis. Tā bija zema, dārdoša krākšana, bija nakts, un Bulle bija nokļuvis kaujā pie

Vaterlo, visslavenākajā kaujā pasaules vēsturē. Un Bulle zināja vēsturi pietiekami labi, lai saprastu, ka viņš nokļuvis tajā pusē, kas zaudēs, kas tiks sasista lupatu lēveros, sašauta gabalu gabalos un piespiesta bēgt.

īsi sakot: Bulle ne tikai vairs nebija īsti pārliecināts, bet bija pilnīgi pārliecināts, ka šis nebija labs plāns.

13. nodaļa Vaterlo

Bulle tumsā mirkšķināja acis. Viņš bija izmircis, viņš bija nobijies, un viņš joprojām nebija dabūjis brokastis. Īsi sakot, diena nebija sākusies gluži tā, kā viņš būtu vēlējies. Un tagad vēl piedevām bija pienākusi visļaunākā diena Francijas kara vēsturē, diena, kad viņi dabūs sukas no sasodītajiem angļiem un vismaz tikpat sasodītajiem vāciešiem.

Bulles acis aprada ar tumsu, un viņš ieraudzīja, ka dārdošā krākšana nāk no gultas telts vidū. Blakus gultai bija krēsls, uz kura atzveltnes bija rūpīgi uzkārta uniforma. Bulle trīcēja. Uniforma, protams, būs daudzkārt par lielu, bet tā vismaz ir sausa. Viņš izkāpa no vannas un pielavījās pie krēsla, izlīda no savām slapjajām drēbēm un uzvilka uniformu. Un kas tad tas? tā derēja! Bulle paskatījās gultā uz

vīru, kas gulēja uz muguras un plati atvērtu muti krāca. Vai tas patiešām varēja būt dižais ģenerālis un diktators Napoleons Bonaparts? Vīrs taču bija tikpat mazītiņš kā Bulle! Tagad nav laika par to domāt! Bulle steidza aizpogāt visas uniformas spožās pogas, piesprādzēt jostu ar spožo zobenu, kas gandrīz skāra zemi, un paņēma dīvaino trīsstūraino cepuri, kas gulēja uz krēsla. Kur vispār šitādai cepurei bija priekšpuse un kur pakaļpuse? Arī par to nav laika domāt, jo drīz Rīve laika ziepēs sadzīs pēdas un būs klāt. Bulle uzlika cepuri galvā un izvilka maisiņu ar purkšķonautpulveri no slapjo bikšu kabatas. Un apmetās otrādi, izdzirdējis aiz muguras šķaudienu. Taču tā nebija Rīve. Šķaudiens bija nācis no telts ārpuses.

-   Uz veselīb’, viņš dzirdēja kādu tur ārā sakām.

Bulle atviegloti uzelpoja, atvēra maisiņu ar purkšķonautpulveri, notēmēja krācošā ģenerāļa plati atplestajā rīklē un iebēra. Bet tieši tajā brīdī mazais vīriņš ar garu, sēcošu skaņu izelpoja un iepūta pulveri taisni Buliem sejā. Buliem acīs saskrēja asaras un degunā pulveris, un, iekams paspēja to apturēt, viņš nošķaudījās. Kad Bulle atkal atvēra acis, viņš ieraudzīja, ka ģenerālim pa visu seju ir slapja purkšķonautpulvera pleķi. Bulle aizturēja elpu.

-   Tev a’ uz veselīb’, viņš dzirdēja kādu citu balsi sakām.

Tad visu atkal apslāpēja viens no Napoleona gārdzošajiem krācieniem, un Bulle pasteidzās izmantot izdevību un iebēra pulveri viņa mutē. Krākšana piepeši apstājās, un tieši tāpat Bulles sirds. Dažas sekundes bija dzirdama vienīgi kāda sienāža sisināšana ārā. Tad ģenerāļa krākšana atsākās un tieši tāpat Bulles sirds atsāka darboties. Tagad atlika tikai gaidīt un skaitīt. Bulle ielīda dziļāk teltī, aizvēra acis, aizbāza ar rokām ausis un pie sevis skaitīja.

Seši pieci četri trīs divi viens… BLAUKŠ!

Telts ārpusē stāvēja divi ģenerātora Napoleona Bonaparta personiskās sardzes vīri. Abi pusaizmiguši un abi puskurli no visiem lielgabalu blīkšķiem, ko viņu ausis bija pārcietušas ilgās zaldātu dzīves lāikā. Taču abi, izdzirdot milzīgo blīkšķi, uztrūkās miera stājā.

-   Kas ta’ tas bi’? jautāja viens no sargiem, noņēma no pleca šauteni un nervozi pūta uzskrullētajās ūsās.

-   Es doma’, tu šķavāj’, teica otrs, noņēma šauteni un nervozi pūta nokarenajās ūsās.

-   Raugi, teica uzskrullētās ūsas un norādīja uz debesīm.

Un tur siluetā pret lielo, dzelteno mēnesi viņi redzēja, kā kaut kas plandīdamies aizlido un nozūd tumsā otrpus ceļam uz Briseli, tajā pusē, kur nakts apmetni bija uzcēluši angļi.

-   Kas tas bi’? jautāja uzskrullētās ūsas.

-   Ja es nezināt’, es domāt’, tas bi’ viens dzīvāks pa’ dzīv’ zellis iekš nakckrekl, teica nokarenās ūsas.

-  A bet vēl tak i’ tikai 1815. gads, mēs tak vēl neprot’ lidot.

-  Ties’ kas ties’. Bet laikam jāuzmet ac’, vai ģenerātoram kas nekaiš.

Viņi pacēla telts ieejas stūri un iekāpa teltī. Pirmais, ko viņi ieraudzīja, bija mēness, kas spīdēja pa caurumu telts jumtā, un mazas, smalkas dūnu segas dūniņas, kas plīvoja mēnesgaismā.

-  Kas pie… iesaucās uzskrullētās ūsas, pacēla garo šauteni ar gandrīz tikpat garo durkli un pieskrēja pie gultas: Ģenerātora šite nau!

-   Deka a’ nau! iesaucās nokarenās ūsas.

Ei, Bulle teica, iznācis mēnesgaismā.

Abi sardzes vīri atkal izslējās taisni ar šautenēm pie sāna.

-Atvainot, mēs jūso neredzej’, ģenerātorkungs! iesaucās uzskrullētās ūsas.

-  Viss kārtībā, zaldāti, Bulle teica. Vai zināt, kas tas bija par blīkšķi, ko jūs tikko dzirdējāt?

-   Nau ne jausm’s, ģenerātorkungs! iesaucās nokarenās ūsas.

-   Angļi mēģināja izdarīt atentātu. Bumba gultā. Francijai par laimi, es esmu cīrulis…

-   Kas tāc?

-   Es ceļos agri. Es te stāvēju un tīrīju zobus.

-   Ko? pārjautāja nokarenās ūsas. Vis’ tak zin’, ka prancūž nepucē…

-   Tur taga’ mut’, Zak, teica uzskrullētās ūsas, turot šauteni gatavībā un blenžot ēnās. Kur palik’ tie angļ’, un kā viņ’ tik’ te iekša?

-   Viņš bija tikai viens, Bulle paskaidroja. Un īstenībā tā bija angliete. Viņa slēpjas tajā vannā.

Abi sardzes vīri pagriezās un pavērsa šautenes pret vannu.

-   Es nezinā’ a’, ka mēs prancūž mazgaj’s, nokarenās ūsas murmināja ūsās.

-   Klus’, Zak, čukstēja uzskrullētās ūsas. Tu tak dzirdej’: viņ’ esot angliet’.

-   Kuš! teica Bulle. Esiet gatavi viņu arestēt!

Visi trīs stāvēja ļoti gatavi un blenza uz vannu.

-   Ko mēs gaid’? beidzot jautāja uzskrullētās ūsas.

-   Kad viņa vairs nespēs ilgāk aizturēt elpu un parādīsies virspusē, paskaidroja Bulle.

-   Vai mēs neva’ viņ’ vienkārš’ vilkt lauka? jautāja nokarenās ūsas.

-   Mēs varam mēģināt, Bulle teica. Taču te runa ir par dižo angļu spiedzi nulle-komatsnulle-nulle Rīvi Hari, kas diezgan godīgā duelī ir caurdūrusi divdesmit sešus franču paukotājus ar floreti, nožņaugusi žņaudzējčūsku un spiešanā guļus pacēlusi četrus krievus. Taču, lūdzu, ķerieties klāt.

-   Nā, teica uzskrullētās ūsas. Mums nau nekād’s steig’s, vai ne, Zak?

-   Ne kas tāc, kas neva’ pagaidit, apstiprināja nokarenās ūsas.

Tā visi trīs turpināja stāvēt ļoti gatavi un blenzt uz vannu.

-   Maktens plauš’s tam sievišķim, čukstēja nokarenās ūsas.

-   Kā divi pūšļi, atbildēja Bulle, manot, ka mēnesgaisma sākusi bālēt un tumsa pamazām iegūst rīta agruma pelēcīgumu.

Tajā pašā brīdī ūdens virsma pašķīda, un tur viņa stavēja melnā mētelī: gara un tieva ar divām plaši ieplestām acīm virs atplestās mutes ar mazajiem, smailajiem plēsējzivs zobiņiem.

-   Uhū… Nokarenās ūsas izbīlī atkāpās.

-   Ne no viet’s, tu neglīt’ ragan’! ieaurojās uzskrullētās ūsas. Es šaus, ja tu pakustinas kaut degunspalviņ’!

Rīve atvēra muti. Aizvēra to, atkal atvēra, aizvēra un tā tālāk. Taču nekustējās.

-   Saslēdziet viņu roku dzelžos, Bulle uzsauca.

-   Roku-ko? nokarenajām ūsām, kas joprojām izskatījās diezgan nobijies, pārsteigumā pavērās mute.

-   Ak tā, nu kā tad, tie laikam vēl nav izgudroti, Bulle teica un pakasīja deniņus zem jocīgās cepures.

-    Tad dodiet virvi! Sasieniet spiegu nulle-komatsnulle-nulle Rīvi Hari cieši un pamatīgi. Nu! Tā ir… ē, pavēle!

Un abi sardzes vīri izvilka Rīvi, kas kliedza, spārdījās un protestēja, no vannas un sasēja cieši un pamatīgi, līdz viņa izskatījās pēc kukurūzas vālītes.

-   Sitād mut’s brūķēšan’ no dāmieša, teica uzskrullētās ūsas, novilka savu noplukušo kreiso zābaku un aizbāza ar to viņai muti. Uzreiz iestājās klusums.

-   Ko taga’, ģenerātor?

-   Pārmeklējiet viņu!

Uzskrullētās ūsas darīja, kā Bulle lika.

-   Burk’ a’ pulver’, viņš paziņoja. Hm, ož pēc zeminēm.

-   Pamet šurp, Bulle teica un satvēra burku, kas lidoja viņa virzienā. Un ripiniet spiegu uz gūstekņu kambari. Mēs taču esam izgudrojuši gūstekņu kambari, vai ne?

-   Nu kā ta’, teica nokarenās ūsas un piecēla Rīvi kājās tas ir, uz skrituļslidas -, un ripināja viņu ārā no telts. Nāc nu, kārnais okšķerjumprav’.

-   Labāk dodies līdzi un sargā viņu, Bulle teica uzskrullētajām ūsām, kas bija palicis stāvam.

-   Bet, ģenerātor, maršals Pakaļā Lipē norīkoj’ mūs, lai tur vai kas, sargāt jūso.

-   Ak tā? teica Bulle. Tad es mainu pavēli šeit un tagad. Galu galā… ē… ģenerātors esmu es, vai ne?

-   Protam’ liet’, ģenerātor! Ūsas izslējās, atdeva godu, apgriezās uz papēža un pazuda laukā no telts.

Tiklīdz viņš bija prom, Bulle metās pie vannas un iebēra tajā pulveri no ziepju burciņas. Tad izvilka no jostas zobenu, iebāza to ūdenī un sāka maisīt. Un drīz atkal parādījās putas. Bulle paņēma burciņu ar laika ziepēm un uzrāpās uz vannas malas. Viņš gribēja atkal taisīt bumbu. Palikt guļam vannas dibenā un vēlēties nokļūt atpakaļ pansijā Pom Frit, kur visi pārējie droši vien jau gaidīja viņu: Līse, doktors Proktors un Žuljeta Margarīna. Klods Klišē būs pagājusi vēsture un nekad nebūs saticis nevienu no viņiem. Bulle pieliecās ceļos, lai mestos vannā.

-   Entrй? atskanēja griezīga balss.

Bulle pacēla acis. Telts ieejā stāvēja vīrs gandrīz tikpat smalkā uniformā kā Bulle. Viņš bija slaiks un garš ar V veida rētu uz viena vaiga.

-   Labrīt, ģenerātor Napoleon!

-   Arlabunakti, es labprāt teiktu, Bulle teica un pasteidzās paslēpt laika ziepju burciņu zem uniformas jakas.

Vīrs ienāca teltī, acīmredzami jūtoties kā mājās.

-   Izskatās, ka mazliet miega ir nācis jums par labu, ģenerātor. Jūs izskatāties vismaz gadu jaunāks nekā vakar.

-   Paldies, ak, ko nu, Bulle attrauca un mēģināja izdomāt, kā pēc iespējas ātrāk dabūt šo zelli atkal ārā no telts. Tas jau laikam tikai apģērba dēļ. Tas man jauns.

-   Ak ķeizaram jauns apģērbs? Vīrs smaidīja un apsēdās krēslā.

-   Vai es esmu ķeizars? Bulle izbijies iesaucās. Vīrs smējās. To jau jūs pats izlemjat. Taču jūsu

pēdējā pavēle bija, ka vēlaties tikt godāts par ģeneratoru.

-   To es pamanīju. Kāpēc īsti es to gribēju?

-   Vai jūs esat aizmirsis? Ģenerālis un diktators. Kopā sanāk ģenerātors, vai ne? Nūjā, stingri ņemot, tā laikam bija mana ideja. Kā lielākā daļa pēdējā laikā… Viņš nopūtās, pētot savus baltos cimdus.

-   Tad ķeramies pie darba?

-   Pie darba? Bulle iesaucās. Kā redzi, es esmu aizņemts ar rīta tualeti. Es pat neesmu paēdis brokastis. Tāpēc, ja tu varētu atstāt mani uz dažām minūtēm vienu… kungs… kungs?

Vīrs pacēla vienu uzaci: Tas esmu es maršals Lipē!

-   Nu kā tad, nervozi un nenoslēpjami neīsti iesmējās Bulle. Pakaļā Lipē, atvaino! Man ir tik daudz maršalu!

-   Divi, dzēlīgi paskaidroja Lipē. Otrs vakar mira uz angļu durkļiem. Šķiet, jūs neesat īsti savā ādā, ģenerātor.

-Ak jā, Bulle sacīja. Vainīgs… šis… šis… eh, degunklipsis.

Lipē piecēlās. Ja jūs esat beidzis mazgāt savu zobenu, ģenerātor, mūs gaida kāda kauja.

-   Kauja? Bulle apjucis iesaucās. Kāda kauja? Spilvenu kauja? Kūku kauja? Sniega kauja?

-   Angļu karaspēks gaida ceļa otrā pusē, ģenerātor. Vai nav aizraujoši?

-   Ārkārtīgi, Bulle teica un norija siekalas.

-   Tad sāksim. Mēs esam gatavi.

-   Mēs tas ir…? Bulle jautāja, apsvērdams, vai vienkārši nelēkt vannā, šis vīrs acīmredzot mierā neliksies.

-         Jūs, es, jūsu zirgs un… Viņš pavēra telts ieeju.

-   …aptuveni septiņdesmit tūkstoši vīru.

Bulle blenza pavērtu muti. Ārpusē rīta krēslā viņš patiešām redzēja skaistu, baltu un apseglotu zirgu. Taču ne jau tas bija licis Bulles mutei pavērties. Aiz zirga, cik tālu vien sniedzās skatiens, sapulcējušies stāvēja zaldāti zilās uniformas jakās un ar durkļotām šautenēm pār plecu.

Telts priekšā nostājās maršals Lipē.

-   Sveiciniet savu ģeneratoru, vīri! viņš sauca.

Atbilde bija septiņdesmit tūkstoši vīru vienbalsīgi auri, kas skanēja pār lauku:

-   Vive Napoleon! Vive la Frans!

Bulle paskatījās uz ziepju putām vannā. Viņš joprojām varēja paspēt.

-   Vai esat gatavi mirt par ģenerātoru, vīri? Lipē sauca.

-   Oui! zaldāti atsaucās.

Bulle bija saliecis kājas lēcienam, kad vienā viņa smadzeņu pusē iešāvās doma. Kaut kas, ko bija teikusi Žuljeta. Ka vēsturi iespējams mainīt tikai vienreiz. “Nu un?” teica otra smadzeņu puse. “Taisies prom, kamēr vari!” Bulle sagatavojās lēcienam. Tas ir, viņš bija pārliecināts, ka bija sagatavojies lēcienam, taču, paskatījies lejup, saprata, ka joprojām stāv uz vannas malas. Viņš nespēja. Viņš gluži vienkārši nespēja. Tad viņš nopūtās, nolēca no vannas, iebāza zobenu atpakaļ aiz jostas un izgāja no telts.

Kāds zaldāts jau stāvēja gatavībā un burtiski iesvieda viņu baltā zirga seglos. Buliem, neveikli piezemējoties, starp kājām nonāca zobens, un tas bija tik sāpīgi, ka vajadzēja vairākas reizes dziļi un mierīgi ieelpot, lai nekliegtu skaļi. Tad viņš samirkšķināja acis, lai dabūtu prom sāpju asaras, un ieraudzīja uz sevi blenžam septiņdesmit tūkstošu zaldātu armiju. Kopā sanāk simt četrdesmit tūkstoši acu. Protams, mīnus tie, kas bija zaudējuši vienu vai abas acis kaujās Krievijā vai Prūsijā. Taču gan divacainie, gan vienacainie un nullacainie

izskatījās ļoti stalti un braši, tā teikt, vēderi ievilkti, pleci atpakaļ.

-   Atlikt! Bulle nokomandēja.

Un septiņdesmit tūkstoši vīru vienlaikus izelpoja, nolaida plecus un atspiedās uz savām šautenēm.

“Hm,” Bulle nodomāja. Vilinoši. Ja nu… Smaidīt! iesaucās Bulle.

Viņam pretī atmirdzēja septiņdesmit tūkstoši viegli apjukušu smaidu.

-   Lēkt! Bulle pavēlēja.

VATERLO

Septiņdesmit tūkstoši vīru palēcās tā, ka zeme nodrebēja, viņiem piezemējoties.

Sēžot zirga mugurā un ar roku joprojām turot zem jakas laika ziepju burciņu, Buliem bija jāatzīst, ka sajūta bija diezgan varena. Jā, viņš ātri vien pierastu šādi komandēt septiņdesmit tūkstošus vīru. Sevišķi, ja pirms tam paēstu brokastis.

Blakus pienāca kāds zirgs, un uz tā sēdēja maršals Lipē.

-Jūsu cepure… maršals čukstēja caur mutes kaktiņu.

-   Jā? Bulle jautājoši pavērās maršalā.

-   Tā ir uzlikta nepareizi.

-   Nepareizi?

-   Spicei jābūt uz priekšu, ģenerātor. Izskatās mazliet… nu, smieklīgi.

-   Njā, Bulle teica. Ja es varu izlemt, vai es saukšos par ķeizaru, un ja varu likt septiņdesmit tūkstošiem vīru palēkties, es noteikti arī pats varu izlemt, kā pareizi jāliek cepure. Vai nav tiesa, Pakaļā?

Maršala Pakaļā Lipē sejas āda nobālēja, un šķita, ka tā tūlīt pārplīsīs.

-   Vai nav tiesa? Bulle atkārtoja skaļāk.

-Jā gan, ģenerātora kungs, Lipē piekrita un paklanījās, taču Bulle redzēja, kā viņa žokļu muskuļi niknumā savelkas. Varbūt jums vajadzētu uzmundrināt karavīrus pirms kaujas?

-   To es darīšu, Bulle sacīja, pagriezās pret savu armiju, ievilka elpu un ļāva balsij atbalsoties klusajā rītā: Dārgie drosmīgie un uzticamie vīri!

-   Oui! nokomandēja zaldāti.

-   Mēs ilgi esam cīnījušies! sauca Bulle.

-   Oui! gavilēja zaldāti.

-   Kādam varētu šķist, daudz par ilgu!

-   Oui! gavilēja zaldāti, tomēr daži jautājoši paskatījās cits uz citu.

-   Daudzi no mums pat nav dabūjuši brokastis! sauca Bulle.

-   Oui! atskanēja atbilde, bet šoreiz vājāk, un zaldātu vidū bija izplatījusies viegla murdoņa. Bulle ar acs kaktiņu redzēja, ka maršala Lipē zirgs nāk tuvāk.

-   Un par ko tad īsti mēs esam cīnījušies un jūs esat krituši? sauca Bulle. Par to, lai es, viens diezgan augumā nepadevies ģenerātors, iegūtu mazliet vairāk zemes, pār kuru valdīt!

-   Oui! daži iesaucās, taču pārējie klusēdami skatījās uz viņu.

-   Kāpēc ir tā, ka mirt par ķeizaru un tēvzemi ir liels gods, ja vienīgais, ko ķeizars un tēvzeme vēlas lai jūs palīdzat viņiem, un nekad otrādi?

Lipē balss klusi sēca blakus Buliem: Ko tu īsti dari, muļķi? Tu taču visu sabojā!

Bet Bulle tikai turpināja: Šeit mēs esam mazītiņā zemē, ko pēc dažiem gadiem sauks Beļģija. Tā nepiederēs ne frančiem, ne angļiem, bet dažiem miermīlīgiem zemniekiem, kas par sevi lems paši, ik pa laikam ievēlēs premjerministru un pārējā laikā tikai audzēs frī kartupeļus un piedalīsies riteņbraukšanas sacīkstēs. Tad kāda jēga visai šai šaušanai uz zaldātiem, kas karo par citiem stulbiem karaļiem, kuriem šķiet, ka ir jautri izveidot pēc iespējas lielāku valsti, taču kur neviens nav priecīgs un nedabū brokastis?

Izņemot Bulles balsi un kādu sienāzi, kas kasīja kāju, Vaterlo pļavās valdīja pilnīgs klusums.

-   Man ir priekšlikums! sauca Bulle. Un tas ir braucam visi tūlīt pat mājās un ēdam brokastis!

-   Oui! iesaucās viens vienīgs zaldāts kaut kur lauka vidū.

-   Tu esi jucis! Lipē šņāca un stingri savilka grožus, kad viņa zirgs saslējās pakaļkājās. Es jūs atstādinu, ģenerātor!

-   Es ierosinu, Bulle sauca apjukušajiem zaldātiem. Es tātad nepavēlu, bet ierosinu: nolieciet šautenes, maršējiet mājās un labi samīļojiet savas sievas un bērnus, un nepīpējiet gultā!

-   Oui! iesaucās jau vairāki.

-   Daudz kustieties! Bulle auroja. Balsojiet brīvās vēlēšanās un lietojiet atstarotājus!

-   Oui! iesaucās vēl vairāki.

-    Un nebaidieties, ka viņi tur, mājās, sauks mūs par gļēvuļiem, Bulle sauca. Maršals Pakaļā Lipē ir apsolījis pastāstīt galmam Parīzē, ka mēs cīnījāmies kā tādi idioti, taču mums bija jāpiekāpjas pārspēka priekšā!

Lipē zirgs saslējās pakaļkājās tik mežonīgi, ka pārbiedētais maršals noslīdēja no tā un piezemējās uz dibena.

-   Nu ko jūs sakāt? Bulle auroja. Vai mēs gluži vienkārši dosimies MĀJUP?

Šoreiz atbilde nāca tik skaļi un vienbalsīgi, ka šķita debesis virs Vaterlo sagāzīsies un angļi ceļa otrā pusē nodomāja, ka franči izšāvuši pirmo lielgabalu zalvi. Vai arī otro, viņi taču bija vispirms izšāvuši pāri ceļam šo jocīgo, mazo vīreli naktskreklā, kas bija tik jucis, ka apgalvoja, ka esot Napoleons!

-   OUI! gavilēja franču zaldāti. OUI!

-   Okei! sauca Bulle. Taču visi tur muti par to, kas šeit, Vaterlo, notika patiesībā. Sarunāts?

-   Sarunāts! atsaucās visi aptuveni septiņdesmit tūkstoši zaldātu.

-   Marš mājās! Bulle nokomandēja un apgrieza zirgu. Aiz muguras varēja dzirdēt, kā zemē tiek nomestas šautenes. Bet sev pretī viņš redzēja maršalu Pakaļā Lipē.

-   Ko tu dari? maršals auroja, braucīdams astes kaulu. Tu atcel kauju pie Vaterlo!

-   Nu un? Bulle nožāvājās. Iesūdzi mani.

-   Iesūdzēt? Es jūs nodošu karatiesai! Lipē bija tik saniknots, ka acāboli trīcēja.

-   Lieliski, Bulle teica un noslīdēja no segliem.

-   Pēc rīta vannas. Viņš iesteidzās teltī, taču paspēja iebāzt vannā tikai vienu kāju, kad sajuta kaut ko ļoti asu iebakstām mugurā. Viņš pagriezās un skatījās tieši virsū Pakaļā Lipē, kas turēja rapieri. Bulle pašķielēja uz nāvējošo tērauda smaili, kas bija pavērsta tieši starp viņa acīm tikai dažus milimetrus no pieres.

-   Saki man, Lipē teica, vai tu patiešām esi Napoleons? Noņem to mantiņu no deguna, lai es varu redzēt.

-   Uzmanību! Bulle komandēja. Lēkt!

Taču asie vārdu cirtieni acīmredzami atlēca no maršala.

-   Sardze! Lipē sauca, nenolaižot acis no Bulles.

-   Sardze, tūlīt šurp!

-Vai kāc sauc’? Uzskrullētās ūsas un nokarenās ūsas bija ienākuši teltī un stāvēja aiz Lipē muguras.

-   Arestēt šo krāpnieku! maršals kliedza. Sasiet viņu labi cieši un grilēt uz lēnas liesmas, līdz viņš atzīstas, ka ir angļu spiegs. Pēc tam pakārt tuvākajā kokā.

-   Nūja, nopūtās uzskrullētās ūsas. Strādāt, strādāt, strādāt.

-   Un kam tā cepināšan’ vaidzig’? nopūtās nokarenās ūsas. Kamdēļ neva’ šo uzreiz pakārt? Mēs vēl nau dabū’š’ brokastu.

-   Ķerieties klāt! Lipē bauroja.

-   Nu lab’, maršal! Abi sardzes vīri nopūtās un devās Bulles virzienā.

-   Pagaidiet! Bulle teica. Maršalu pašu vajag sasiet labi cieši.

S— Intersant’, teica uzskrullētās ūsas un apstājās. Un ko vēl?

-     Kutināt kāju pēdas ar putna spalvu, līdz viņš apsolās kļūt mazliet laipnāks, un tad aizsūtīt mājās ar ziņu mammai.

-   Tūlīt pat sasieniet viņu! Lipē rēca. Vai es pie reizes pakāršu arī jūs!

-   Mūs a’? pārjautāja nokarenās ūsas, un viņa šautene mazliet sašūpojās un it kā nejauši pavērsās pret maršalu.

Lipē nobāla. Paklausieties, mani labie vīri, viņš teica. Es paaugstināšu jūs par leitnantiem, ja jūs darīsiet, kā lieku. Padomājiet, franču armijas virsnieki. Un piedevām es jūs nepakāršu. Ko jūs sakāt?

Uzskrullētās ūsas un nokarenās ūsas paskatījās viens uz otru. Tad uz maršalu. Un visbeidzot uz Bulli.

-   Ko tu sak’, ģenerātor? Vai tu va’ ko labāk’ piedāvāt?

-   Njā, Bulle sacīja un ar kreiso rādītājpirkstu pakasīja ausi. Brokastis. Tikko cepta maize ar zemeņu ievārījumu.

-   Tikko cept’ maiz’, teica uzskrullētās ūsas un paskatījās uz nokarenajām ūsām.

-    Zemiņzapt’? teica nokarenās ūsas un paskatījās uz uz skrullētajām ūsām.

-Paklausieties, mani labie vīri… teica Lipē. Taču tas arī bija viss, ko viņš paspēja pateikt. Jo nākamajā mirklī viņam mutē bija caurumaina labās kājas zeķe, un pēc krietna brīža labi ciešas siešanas arī viņš bija kļuvis par kukurūzas vālīti.

-   Nesiet laukā un kutiniet viņu tur, Bulle sacīja un sāka pogāt vaļā uniformu. Un būtu jauki, ja jūs pie ieejas piekārtu zīmīti NETRAUCĒT, jo tagad es gribu baudīt savu rīta vannošanos.

Tajā dienā angļi un Velingtonas hercogs Vaterlo nesastapa nekādu pretestību, bet iemaršēja taisni franču pamestajā nometnē. Tur viņi atrada tikai milzum daudz šauteņu un lielgabalu, kā arī gūstekņu kambari ar pustraku sievieti, kurai bija koka kāja un garš, melns mētelis. Un telti ar zīmīti NETRAUCĒT. Angļi kas ir ārkārtīgi labi audzināti ļaudis parasti būtu ņēmuši šādu aicinājumu vērā, bet, tā kā viņi nemācēja lasīt franciski, viņi gāja taisni iekšā. Taču viņi atrada vienīgi vannu, kur pamazām izčākstēja pēdējās ziepju putu pēdas.

-   Tas ir apkaunojoši! -Velingtonas hercogs teica saviem virsniekiem un saniknots iespēra pa vannu. -'Es tā priecājos, ka šeit kļūšu par varoni ar milzum daudz kritušajiem abās pusēs. Un te nu mēs uzvaram bez neviena šāviena!

Viens no Velingtona virsniekiem iečukstēja viņam kaut ko ausī.

-   Ahā! Velingtons iesaucās. Man tikko ienāca prātā ideja! Klausieties, kad atgriezīsimies mājās, stāstīsim galmam, ka cīnījāmies un sasitām tos frančus. Mēs teiksim, ka tā bija visu laiku niknākā kauja! Un tas jocīgais mazais francūzis naktskreklā, kas nokrita no debesīm un domā, ka ir Napoleons, teiksim, ka viņš ir Napoleons! Hercogs skaļi iesmējās. Un tad aizsūtīsim viņu uz kādu tālu salu, lai nevar mūs atmaskot, ja kādreiz atkal kļūtu normāls! Hercogs konspiratīvi pieliecās tuvāk saviem virsniekiem un čukstēja: Un visi tur muti par to, kas patiesībā notika šeit, Vaterlo. Sarunāts?

Visi virsnieki korī atbildēja: Sarunāts!

Bulle sēdēja uz krēsla blakus vannai pansijā Pom Frit. Viņam mugurā bija pārmēru lielas bikses un krekliņš, ko bija aizdevusi Trotuāras kundze pansijas uzņemšanā. Taču drēbes vismaz bija sausas pretēji izmirkušajai uniformai, kurā viņš bija ieradies un kura tagad piloša karājās pār krēsla atzveltni. Bulle, atspiedis galvu rokās, sērīgi blenza tumšajā ūdenī. Pārējo šeit nebija! Viņš bija pavisam viens! Izņemot vienu, par Periju nokristītu Peru septiņkāju sūcējzirnekli, kas tupēja zobu skalojamā glāzē uz spoguļplauktiņa blakus tūbiņai ar doktora Proktora Ātras Iedarbības Superlīmi. Perijs klusēdams un ar šķietamu sapratni klausījās, kā Bulle izmisis kratīja sirdi:

-   Ko man tagad darīt? Es vairs nespēju to izturēt. Zini, ko man tagad gribētos darīt? Aizceļot atpakaļ uz to laiku, kad mēs ievācāmies Lielgabalceļā, un parūpēties, lai es nekad nesatiktu ne Līsi, ne doktoru Proktoru! Es varētu iegūt citus draugus, ar kuriem būtu daudz mazāk nepatikšanu.

Bulle mirkli padomāja.

-    Okei, es nebūtu ieguvis citus draugus. Bet tad jau labāk būt vienam nekā būt… vienam kā tagad. Piedod, ka es tā saku, Perij, bet tu, godīgi sakot, neesi nekāda dižā sabiedrība.

Bulle iespēra pa vannu tā, ka tā nodunēja dobji kā jūras dibenā.

Tad viņš nolēca no krēsla, izgāja no vannasistabas un ierāpās savā gultā.

Pēdējais, ko viņš iedomājās pirms aizmigšanas, bija: rīt viņš vismaz dabūs brokastis!

'Bulle spēji pamodās pašā sapņa vidū par kanalizācijas lūkas vāka lieluma vēršaci un tik svaigām bekona šķēlēm, ka tās joprojām čurkstēja.

Viņš bija kaut ko dzirdējis.

Kaut ko vannasistabā.

Burbuļošanu… it kā kaut kas uzpeldētu no dzīlēm… ūdens, vietas un laika dzīlēm… kaut kas, kas ieradies ar… laika vannu? Bulle apsēdās gultā, blenza tumsā uz vannasistabas durvīm un, sirdij dauzoties, klausījās. Taču vairāk nekādas skaņas nenāca.

Viņš uzmanīgi pasauca: Līse?

Viņa balss tumsā izklausījās tik kaila un vientuļa. Sevišķi tāpēc, ka no vannasistabas neviens neatbildēja.

-   Doktor Proktor?

Joprojām nekādas atbildes.

-   Žuljeta?

Pavisam noteikti neviens neatbildēja.

Bulle saritinājās zem segas. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās saukt ceturto vārdu, pat ne domāt par to. Jo pat viņa prāts stostījās no domas par R-R-Rīvi.

Tā viņš gulēja dažas minūtes. Nekas nenotika. Un tādiem zeļļiem kā Bulle tikai viena lieta šķiet vēl ļaunāka par pārmēru biedējošiem notikumiem, un tas ir ka nenotiek nekas. Tāpēc viņš izlēca no gultas, basām kājām pielavījās pie krēsla, kur karājās slapjā uniforma, izvilka no jostas zobenu, aiztipināja līdz vannasistabas durvīm un atrāva tās vaļā, ierēkdamies: Banzai, englischer Schiveinhund!

Bulle iebrāzās iekšā, vicinot zobenu un sacērtot tumsu trīs, četros, jā, varbūt piecos gabalos. Tikai, kad viņš bija pārliecināts, ka tumsa ar visu, kas tajā, bija kārtīgi sapluinīta, viņš ieslēdza gaismu. No zobu skalojamās glāzes uz spoguļplauktiņa nobijies ar melnām fasetacīm blenza Perijs. Bet nekā cita tur nebija. Vismaz nekā tāda, kas tur jau nebija bijis, pirms viņš devās pie miera.

Kļūda.

Vannas mierīgajā ūdenī peldēja tukša vīna pudele ar korki.

Viņš paskatījās tuvāk. Atkal kļūda: tā nepavisam nebija tukša.

Bulle izmakšķerēja pudeli, saņēma korķi ar zobiem un vilka, līdz tas teica “plop”. Tad viņš apgrieza pudeli, pakratīja to, un uz vannasistabas grīdas izkrita papīra lapiņa.

Viņš to atlocīja un lasīja. Skatiens lēkāja pa rindiņām. Un Bulles sejā pletās arvien platāks smaids.

Tā bija no Līses.

-   Jā, jā, Perij, vecais draugs, viņš teica, salocīja vēstuli, pārbaudīja spogulī, vai frizūra ir kārtībā.

-    Tad nu mēs atkal dodamies. Labprāt turpinātu tev sastādīt kompāniju, taču jauni piedzīvojumi sauc. Saki man, ko tu zini par Franču revolūciju un galvu ciršanu?

14. nodaļa. Gistavs Eifelis

Kāds vIrs ar dižām uzskrullētām ūsām, vēl dižāku vēderu un izliektu pīpi mutē blenza uz meiteni, kas tik negaidīti bija parādījusies viņa darbistabā. Nemaz nerunājot par vannu. Viņš iežmiedza aci monokli, izdvesa pār lūpām pārsteigtu “puff!”, lī» starp grāmatu plauktiem gaisā pacēlās tabakas dūmu mākonis.

Līse paskatījās apkārt. Pie sienām karājās tiltu, tbrnu, tuneļu un citu dižu lietu, kuras sākas ar

T un kuras nevar paņemt līdzi parastā ceļojuma bagāžā, rasējumi. Uz rakstāmgalda pie loga gulēja vēl citi rasējumi, divas tukšas sarkanvīna pudeles un tabakmaks. Logs bija pavērsts pret lielu, atklātu un diezgan tukšu laukumu. Uzkrītoši tukšu, patiesību sakot. Ja neņem vērā visus tos ļaudis ar

lietussargiem un cilindriem, kas pa to staigāja. Laukums šķita savādi pazīstams, nodomāja Līse.

-   Kas tu esi? jautāja vīrs. Un no kurienes tu te ieradies?

-   Mani sauc Līse, Līse atbildēja un izgrieza džempera piedurkni. Es ierados no Lielgabalceļa Norvēģijā. No laika kaut kad nākamajā gadu tūkstotī. Tu laikam esi Gistavs Eifelis?

Vīrs piekrītoši pamāja, un tajā pašā brīdī viņam uznāca klepus lēkme.

-   Es zinu, ka es tevi nobiedēju, Eifeļa kungs, Līse teica, izkāpusi no vannas.

Vīrs noraidoši papurināja galvu un klepodams teica balsī, kas nebija nekas vairāk kā sēciens:

-   Nepavisam ne.

Viņa seja bija kļuvusi sarkana kā biete, un viņš acīmredzami cīnījās pēc gaisa. Kad viņam beidzot tas izdevās, rīklē čīkstēja un plaušās burzguļoja. Tad viņš iebāza pīpi atpakaļ mutē, ievilka dūmu un, apmierināti smaidīdams, paziņoja:

-   Nekas traks, tikai neliela astma.

Līse nodomāja, ka Eifeļa kungs, par spīti visam, neizskatījās tik izbiedēts, kā varētu sagaidīt no tāda, ko tikko ir negaidīti apciemojusi vanna un meitene, kura saka, ka esot ieradusies no nākotnes. Un nākamajā brīdī viņa saņēma atbildi.

-   Profesors teica, ka jūs būšot divi, Eifeļa kungs tdica. Izskatās, ka trūkst viena zināma Bulles jaunskunga.

-   Tu esi runājis ar doktoru Proktoru?! Līse iesaucās. Kur viņš ir?

Eifeļa kungs domīgi iebāza divus pirkstus starp divām vestes pogām un pakasīja vēderu. To es diemžēl precīzi nezinu, mon ami.

Mums bija diezgan īsa tikšanās, tieši šeit, šajā istabā. Un tad viņš devās tālāk. Bet viņš, tāpat kā tu, ieradās vannā. Laika vannā, kā viņš man paskaidroja.

-   Un tu viņam ticēji? Līse jautāja. Ka viņš ir izgudrojis veidu, kā ceļot laikā?

-   Saprotams. Man būtu grūtāk ticēt pretējam. Ka neviens nekad neizgudros veidu, kā ceļot laikā. Es taču esmu inženieris un cieši un nelokāmi ticu cilvēka spējai radīt. Viss, kas nepieciešams, ir zināma deva fantāzijas un mazliet loģikas. Eifelis skumji pasmaidīja. Diemžēl man pašam ir tikai loģika un nekādas fantāzijas. Ja ir kaut kas, kā cilvēkam nekad nevar būt par daudz, tā ir fantāzija.

-Ai, es pazīstu kādu mazu puiku, kam tās ir pārlieku daudz, Līse teica un, pārliekusies pāri vannai, izspieda ūdeni no slapjajiem matiem.

-   Ak tā? Es labprāt tūlīt pat gribētu būt viņš.

-   Kāpēc?

Eifelis ieklepojās un pamāja uz logu. Nākamgad notiks Vispasaules izstāde, un es esmu saņēmis uzdevumu no Parīzes pilsētas pārvaldes projektēt torni šajā laukumā. Viņiem ir tikai trīs prasības. Tam ir jābūt skaistam, ģeniālam un elpu aizraujošam. Viss jau būtu labi… Eifelis ļāva monoklim iekrist plaukstā, aizvēra acis un ar pīpi paberzēja pieri. Vienīgā nelaime, ka man nepietiek fantāzijas, lai izdomātu kaut ko skaistu un ģeniālu. Un vienīgais, kas man aizrauj elpu, ir šī pārāk vieglā tabaka. Celtniecībai jāsākas pēc dažiem mēnešiem, un nu visi tikai gaida, kad es būšu pabeidzis rasējumu. Taču man tas neizdodas. Viņi mani atlaidīs no darba un pieliks pie divriteņu statīvu projektēšanas!

Eifeli sagrāba jauna klepus lēkme, un sārtums kāpa augšup pa viņa seju, it kā viņš būtu termometrs.

-   Kādas muļķības, Līse teica. Skaidrs, ka tu vari uzrasēt kaut ko skaistu un ģeniālu.

-          Diemžēl, Eifelis teica, pa pusei nosmacis.

-   Viss, ko es varu uzrasēt, ir plati, masīvi un diezgan neglīti tilti. Tādi kā tas, par kuru tavs profesors bija ieradies parunāt…

-Ja?

s Kāds tilts Provansā, ko es jau esmu uzrasējis un iesniegšu nākamnedēļ. Viņš gribēja, lai es mainu projektu, padaru tiltu mazmazdrusciņ šaurāku. Kaut kas saistībā ar nīlzirgiem un viņu limuzīnu…

-   Jā, jā! Līse piekrita. Šaurāku, tā, lai doktors Proktors un Žuljeta varētu izsprukt un aizbraukt līdz Romai, un apprecēties!

-   Jā, tā viņš teica. Aizkustinošs stāsts, jāatzīst, es mazliet apraudājos. Un man patiesi nebija nekas pretī padarīt to neglītumu mazliet šaurāku. Tāpēc es teicu “jā”.

-   Jipī! Līse iesaucās un sāka lēkāt. Tad taču viss izdevās! Tad taču viss būs labi! Milzīgs paldies, Eifeļa kungs! Ardievu! Viņa ielēca atpakaļ vannā.

-   Pagaidi… Eifelis teica.

-   Man jāsteidzas atpakaļ uz savu laiku, kamēr ziepes puto. Viņi noteikti gaida mani.

-   Tavs profesors nedevās atpakaļ. Jo viņš negibēja ļaut man mainīt tilta projektu.

-         Ko? Līse uz mirkli palika ar pavērtu muti.

-   Kāpēc ne?

-   Mēs kopā iztukšojām vienu vīna pudeli, un viņš man pastāstīja mazliet par to, kas notiks nākotnē. Un tad viņš pēkšņi iedomājās kaut ko, par ko bija aizmirsis. Ja tiltu uzbūvēs mazliet šaurāku, pāri nevarēs tikt arī amerikāņu tanki, kas atbrīvoja Franciju no Hitlera Otrā pasaules kara laikā. Un tā būtu lielāka katastrofa nekā tas, ka viņš un šī

Zuljeta nedabūtu viens otru. Jā, šis Hitlers laikam gan drīz piedzims un, cik es nopratu, kļūs par vienu nejauku zelli. Un mēs taču negribam, ka viņam tiek Francija.

-   Nē, tas nu ir skaidrs, Līse teica. Bet… bet tad taču viss pagalam. Tad taču Klods Klišē tomēr uzvarēs.

-   Jā, tavs profesors arī tā teica. Eifelis pašūpoja galvu. Tāpēc mēs atvērām vēl vienu vīna pudeli, iedzērām vēl un mazliet paraudājām abi kopā.

-   Un pēc tam? Līse jautāja.

-   Pēc tam es darīju vienīgo, ko jēdzu, teica Eifelis. Es padomāju loģiski.

-   Kā tad?

-   Tavs profesors stāstīja, kad Zuljetas vecvecvecvectēvam, grāfam Montē Krispo, Franču revolūcijas laikā tika nocirsta galva, spēlmanis Brailete Margarīns mantoja visu mantu, kuru viņš tūlīt pat paspēlēja trako astotnieku kāršu spēlē. Taču, ja grāfam nebūtu nocirsta galva, viņam noteikti būtu bijuši bērni. Tad bagātību būtu mantojuši viņi, nevis šis žūpa Brailete. Un tad Margarīnu ģimene joprojām būtu bagāta. Un Žuļjetas tēvam nebūtu jāpiekrīt Kloda Klišē piedāvājumam izglābt viņu no sabrukuma, apprecot viņa meitu. Tad es pajautāju profesoram, kāpēc viņam gluži vienkārši nedoties uz revolūcijas laiku un neizglābt grāfu no giljotīnas. Diezgan loģiski, vai ne?

-   Diezgan, Līse piekrita. Bet kas ir… ē, giljotīna?

-   Ak giljotīna, Eifelis iedegās. Diezgan asprātīgs izgudrojums, kuru revolucionāri izmantoja, lai nocirstu galvu grāfiem un baroniem. Jā, pie viena arī grāfienēm un baronesēm. Ātri un efektīvi. Šņākt, šņākt! Man kaut kur te ir izgudrojuma rasējums… Eifelis izvilka vienu no rakstāmgalda atvilktnēm.

-   Nevajag, Līse ātri iebilda. Tātad doktors Proktors devās uz turieni? Uz Franču revolūciju?

-Jā, taču viņam ir jāatrod šis grāfs tajā hasoā, kas valdīja Parīzē 1793. gadā. Tāpēc es, kā jau teicu, nezinu pavisam precīzi, kur viņš tagad ir. Vai tad ir. Vai toreiz ir. Fu, tas viss ir mazliet mulsinoši, vai tev tā nešķiet? Eifeli sagrāba jauna klepus lēkme, un viņa acis tā izvalbījās, it kā taisītos izsprāgt no pieres.

Līse paskatījās uz ziepju putām vannā, kuras jau grasījās noplakt. Viņai bija jāpasteidzas, ja gribēja tikt prom.

-   Un profesors neatstāja nekādu ziņu, kas varētu palīdzēt viņu atrast? Līse jautāja.

-          Nē, Eifelis teica, skumīgi papurinot galvu.

-    Tas ir, pēc tam, kad tavs profesors bija apdomājies, viņš jautāja, vai man neesot skatu kartīte un pastmarka ar Fēliksa Fora ģīmetni no 1888. gada. Kas man, saprotams, bija, jo ir taču 1888. gads, un

Fēlikss Fors ir mūsu prezidents, vai ne? Eifelis iesmējās. Tavs profesors apgalvoja, ka šī pastmarka reiz būs ļoti reta un vērtīga, kas noteikti ir nieki. Jo šādas pastmarkas taču atrodamas katra francūža mājā! Jebkurā gadījumā viņš dabūja pastmarku un atklātnīti ar skatu uz laukumu, kuru tu redzi aiz loga.

-   Es zināju, ka tas laukums šķiet pazīstams! Līse iesaucās. Viņa domāja par pastkarti, uz kuras laukums bija izskatījies tā, it kā tur kaut kā pietrūktu. Un nu viņa saprata arī, kā tur pietrūka…

-    Viņš uz kartītes uzrakstīja kaut ko šifrētu un teica, ka tā esot diviem draugiem Oslo, Eifelis stāstīja. Kādam Bulles jaunskungam un kādai Līses jaunkundzei. Ka viņš gribot dot jums ziņu, lai jūs dodaties uz to pašu vietu, kur viņš tagad grasījās doties.

-   Tas ir, uz… ē, Franču revolūciju 1793. gadā?

-   Jā, vai tad tu to nezināji? Viņš taču to uzrakstīja uz pastkartes.

-   Tā laikam bija tā daļa, kas bija izdzisusi. Vai ir kāds priekšlikums, kur tajā Franču revolūcijā lai es sāku meklēt?

-   Njā… Eifelis paskrullēja ūsas. Es mēģinātu Revolūcijas laukumu, kas atradās pie baisā Parīzes

cietuma Bastīlijas. Tur giljotīna tika darbināta visčaklāk, noteikti tur viņi nocirta galvu arī grāfam Montē Krispo.

-   Paldies, Līse teica. Tātad man jādomā par 1793. gadu, grāfu Montē Krispo un Pastilu Parīzē. Starp citu, kā doktors Proktors nosūtīja skatu kartīti no šejienes?

Eifelis, to iedomājoties, ieķiķinājās. Viņš pabāza kartīti vannā zem ūdens un vienlaikus iebāza turpat galvu. Profesors teica, ka viņš tikai nodomājis, kur kartītei jādodas, un žviukts! tā tur nonāca. Acīmredzot aizsūtīt kaut kur var tikai to, kas ir pilnībā iegremdēts ūdenī, tāpēc viņš pats palika šeit.

-    Interesanti, Līse teica, pastiepusi pirkstu uz tukšajām sarkanvīna pudelēm, kas stāvēja uz rakstāmgalda. Vai es drīkstu aizņemties vienu no tām un papīru un zīmuli?

-

Droši ņem, Gistavs Eifelis atbildēja un pamāja ar roku.

Līse nostājās pie rakstāmgalda, paņēma zīmuli un sāka skribelēt uz baltas lapas. Tad viņa lapu salocīja, iebāza vienā no vīna pudelēm, atrada atkritumu spainī divus korķus un vienu iestūķēja pudeles kakliņā.

-   Kas tas ir? jautāja Eifelis.

-    Ziņa par to, kurp es dodos, Līse atbildēja. Ja doktoram Proktoram izdevās kaut ko nosūtīt caur laika vannu, man arī vajadzētu izdoties.

N Izklausās loģiski. Kam tā ir?

-    Buliem vai Žuljetai. Es nezinu, kur viņi ir, bet es nosūtīšu ziņu ar laika vannu uz mūsu istabiņu pansijā Pom Frit.

Pēdējos vārdus Eifelis nedzirdēja, jo Līse jau bija pabāzusi galvu zem ūdens kopā ar pudeli, un vārdi cēlās augšup uz ūdens virsu kā mazi gaisa burbulīši.

-   Tā! viņa teica, kad bija izvilkusi galvu no ūdens. Tas ir aizsūtīts!

Gistavs Eifelis iesmējās un pārsteigumā purināja galvu.

-   Man jāpasteidzas un jādodas ceļā tūlīt, Līse sacīja un ielēca vannā.

-   Man arī jāpasteidzas. Eifelis sašļuka. Bet bija patīkami ar tevi iepazīties, Līse. Pasveicini savu profesoru, ja tu viņu atradīsi. Un, lūdzu, pār mēru nesabojājiet vēsturi.

Līse piekrītoši pamāja un ienira. Kad viņa bija prom, Eifelis atkal pārliecās pār savām skicēm un murmināja: Merde, kāpēc viņi nevarēja vienkārši palūgt man uzprojektēt kādu no maniem parastajiem, neglītajiem tiltiem? Tad viņa uzmanību pievērsa skaņa, kaut kam pilot uz koka grīdas tieši blakus, un viņš pacēla acis. Un tur stāvēja Līse ar ziepju putām matos.

-   Nu, tu tomēr neaizceļoji, mon ami? viņš jautāja.

-   Man ienāca prātā, ka man pateicībā par palīdzību vispirms vajadzētu palīdzēt tev ar kādu ideju, viņa teica, paņēma vienu no Eifeļa zīmuļiem un sāka zīmēt.

Eifelis, acis iepletis, vēroja, kā viņas roka lido augšup un lejup pa lapu, it kā viņa precīzi zinātu, kā izskatās tas, ko viņa zīmē. Loki, spraišļi, četras kājas, kas plešas uz visām pusēm, gandrīz kā vannas kājas. Tas bija skaists, tas bija ģeniāls, tas… tas lika viņa elpai aizrauties.

-   Tā, Līse teica. Vai tev patīk?

Eifelis bija sajūsmā. K… kas tas ir?

-   Tornis.

-   To jau es redzu. Taču tas nav vienkārši tornis, tas ir fantastisks tornis. Tas ir perfekts! Bet kā lai es to nosaucu? Līses tornis?

Līse brīdi apsvēra. Man šķiet, Eifeļa tornis izklausās labāk.

-   Eifeļa tornis? Inženierim aiz neaprakstāmās laimes piemetās klepus lēkme. Tu patiešām tā domā? Milzīgs paldies!

-s Paldies tev, un lai veicas! Līse teica, aizsoļoja atpakaļ pie vannas, iekāpa tajā, nomurmināja pie sevis “Pastila Parīzē”, ienira un žviukts! bija prom.

Kad viņa atkal piecēlās, pirmkārt, viņai degunā iesitās neciešama smirdoņa. Otrkārt, ausīs iesitās histēriska kviekšana un rukšķēšana. Un, ja Līse būtu Bulle, viņai, treškārt, būtu iesities prātā: brokastis! Svaigi cepta cūkgaļa!

Ceturtais, kas viņai iesita, bija dēļa gals, kurš trāpīja tieši pa pakausi. Otru galu turēja pārskaities zemnieks ar sarkani strīpainu mici galvā.

-   Raug, ka tīc laukā no cūķaizgald! viņš šņāca.

-   Tiš! Tiš!

Franču revolūcija

Līse izvairījās no dēļa, kas šņākdams tuvojās otru reizi.

Viņa ar rāvienu no ūdens izlēca uz vannas malas.

Ap un zem viņas kā dzīvs paklājs kustējās sārtas cūku muguras, kas stumdījās cita gar citu un gar vannas malām.

-   Tiš! Tiš! sauca saniknotais zemnieks, tuvojoties ar dēli rokās.

>Līse lēca. Viņa piezemējās uz kādas no cūku mugurām, un vienmērīgo šmakstināšanu un rukšķēšanu pāršķēla griezīgs kvieciens. Viņa automātiski ieķērās cūkai ausīs, kad tā metās prom. Ruksis izlauzās no cūku bara un joza uz aizgaldu tā, ka mēsli pašķīda. Tur spēji apstājās, nostājās uz cūkpriekškājām un svieda dibenu gaisā tā, ka Līse

negaidīti aizlidoja tenteriski. Viņa pārlidoja pāri sētai, pāri siena dakšām, pāri kādam sivēnam, kas bija noklīdis no aploka, un aizmiedza acis, gatavojoties sāpīgi piezemēties.

Pārsteigta viņa atkal atvēra acis un konstatēja, ka guļ uz lielas, mīkstas siena gubas. Līse piecēlās, notīrīja no drēbēm sienu un paskatījās uz zemnieku, kas pilnos auļos tuvojās.

Līsei bija apnicis. Apnicis, ka viņu vajā, apnicis baidīties un apnicis ceļot un neatrast to, ko meklēja. Apnicis nebūt mājās pie mammas un papa un sava rotaļu lācīša. Nu vienreiz pietiek. Tad viņa nolēca zemē, aizspēra sivēnu, sagrāba siena dakšu

un pavērsa to pret zemnieku, kliedzot balsī, kas no dusmām drebēja:

-   Es tevi uzduršu un izbarošu cūkām, draņķa lauķi!

Zemnieks spēji apstājās un palaida dēli vaļā.

-   Ko… ko… tevīm vaig? viņš jautāja jau pielaidīgā balsī.

-   Man vajag manu rotaļu lācīti! Līse auroja un riāca virsū zemniekam. Un vēl man vajag, lai tu man izstāsti ceļu uz Pastilu! Nu! Runā!

-   P.. P.. Paštiļu? jautāja pārbiedētais zemnieks un kāpās atpakaļ. Tas… tas jau i šeitan!

-   Šis nav nekāds cietums! Kur ir Revolūcijas laukums?

-   Maņ rā… rādās, ka tu doma Baštīļij!

Līsei pārsteigumā mazliet pavērās mute. Bastīliju?

-   Nūja. Tā i’ Revolūcijsplacī īkšpiļsētā.

-   Un cik tālu līdz turienei?

-   I kāc gabaļeņš kājot, bet, kazi, ņau nekādas s… s… steigas?

-   Paldies, es labprāt gribētu būt tur, pirms viņi nocērt galvu grāfam Montē Krispo!

-   Ui, teica zemnieks. T… t… ta gan tevīm i’ čābīg’ a’ laiku.

Līse nolaida siena dakšas. Kāpēc?

-   Areče, šamam Montē Krispo cirtīs galvu ņostī šodīņ pat.

Līse aizsvieda siena dakšas. Ātri! Vai tev ir zirgs, ko es varu aizņemties?

-   Zirģels’? zemnieks ierukšķējās. Es i’ cūķzemnīks, ņe kau’ kāds staļļa puiškāns.

Līse nopūtās. Viņa paskatījās apkārt. Viena melna, spalvaina cūka milzīga kā motocikls un ar smailiem ilkņiem bija izvēlusies no mēsliem, piecēlusies un tagad brīdinoši urkšķēja uz viņu. Līse nopūtās. Tas nebūs skaisti, tas nebūs droši. īsāk sakot, tas būs īsts cūku skrējiens.

Marsels šodien bija līdzi saviem vecākiem Revolūcijas laukumā, lai paskatītos, kā ļaudis dzīvo.

“Un pārliecinātos, ka bendes dara savu darbu,” tā tēvs bija teicis.

Piknika grozā bija mātes sasmērētās brīnišķīgās pusdienmaizītes, un Marsels jau priecājās par gaidāmo mielošanos ar brī sieru un franču maizi. Marsels to, protams, nesauca par franču maizi, tāpat kā spāņi nesauc savu maizi par spāņu maizi, dāņi par dāņu maizi vai ameri… tu saproti, ko es domāju.

Viņš to tātad sauca vienkārši par maizi.

Un brī.

Un varbūt mazliet sarkanvīna ar ūdeni.

Viņi bija iekārtojušies uz pleda, ko māte bija izklājusi uz bruģa pārpildītajā laukumā. Marsels kāri blenza uz piknika grozu, bet viņa vecāki un visi pārējie ļaudis blenza uz ešafotu tur priekšā. Bende, vīrs ar kailu, nosvīdušu ķermeņa augšdaļu un melnu kapuci galvā, kurā bija tikai caurumi acīm, spēcīgā, piesmakušā vibrato balsī nolasīja spriedumu uz nāvi notiesātajam. Tad viņš pavilka auklu, un no četrus metrus augstā statīva pašas augšas ar svelpjošu šņācienu nokrita asi trītais asmenis un tad ar skaļu “šņākt!” nocirta galvu nabadziņam, kas tur gulēja ar giljotīnā iebāztu kaklu. Katru “šņākt!” pavadīja ļaužu pūļa gaviļu auri.

-   Redziet! Tēvs atzinīgi pamāja ar galvu. To es saucu par izcilu galvas nociršanu. Vai tu redzēji, Marsel?

Taču Marsels neredzēja, viņš garlaikojās. Sī galvu ciršana turpinājās jau visu vasaru, viņi bija cirtuši un cirtuši, galvas bija palēkdamās kritušas pītajos kurvjos pie giljotīnas, un asinis bija straumēm plūdušas no ešafota un lejup pa bruģi. Dažreiz, kad kāds bija izdarījis kaut ko sevišķi nejauku vai bijis pārmēru bagāts vai dižciltīgs, viņi bija piešuvuši galvu atpakaļ un nocirtuši vēlreiz. Nē, Marselam krietni labāk bija patikušas svētdienas pirms revolūcijas. Tad viņi ar mammu un papu bija braukuši šurp uz Revolūcijas laukumu un klausījušies, kā tur augšā uz ešafota tieši pretī Bastīlijai spēlēja muzikanti. Jo Marsels mīlēja mūziku un gribēja pats kļūt par muzikantu. Trompete, ko viņš bija dabūjis no vecātēva, viņam bija līdzi vienmēr, arī šodien. Tāpēc, kamēr visi pārējie cilvēki bija aizņemti ar to, kas notika augšā uz ešafota, Marsels pacēla pie lūpām trompeti, lai nospēlētu mazu dziesmiņu, ko viņš pats bija izdomājis. Taču tālāk viņš arī netika, jo palika sēžam un blenžam uz kaut ko, kas auļos tuvojās viņiem pa sānieliņu. Tas neizskatījās ne skaisti, ne droši, nē, tas īstenībā gauži neglīti atgādināja cūku skrējienu. Un milzīgās, melnās cūkas mugurā sēdēja meitene!

Cūka apstājās, meitene nolēca zemē un ieskrēja pūlī, saukdama: Doktor Proktor! Doktor Proktor! Tā esmu es, Līse! Vai tu te esi? Doktor Proktor!

Taču meitenes balsi apslāpēja asmeņa šņākšana un “šņākt!” un ļaužu pūļa gaviles. Meitene apstājās tur un sauca, un sauca, taču neviens neatsaucās. Protams, neatsaucās, neviens taču nedzirdēja viņas smalko meitenes balstiņu. Viņa padevās, un Marsels redzēja, kā meitenes acīs, tur stāvot un izmisīgi ar acīm meklējot kaut ko pūlī, sakāpj asaras. Tā kā Marsels bija jūtīgs puika, kuru vairāk interesē mūzika un līdzcilvēku miers un labklājība nekā galvu ciršana, viņš paņēma trompeti un piegāja pie meitenes.

-   Sveika, viņš teica.

Taču meitene bija pārāk aizņemta, ar acīm pārmeklējot pūli, lai viņu pamanītu.

Marsels nokremšļojās. Sveika, Līse.

Līse apgriezās un pārsteigta skatījās uz viņu.

-   Vai tev vajag palīdību? Marsels jautāja.

-   Kā tu zini, kā mani sauc?

-   Tāpēc, ka tu to kliedzi vailākas leizes. “Tā esmu es, Līse.”

-   Ak jā, Līse pasmaidīja, bet tas nebija nekāds priecīgais smaids, taisnību sakot, drīzāk raudamais smaids.

-   Tavu balsi nedzild šajā balā, Marsels teica.

-   Ja tu glibi, lai tevi dzild tas tul doktols Ploktols…

-   Proktors, Līse izlaboja.

-    Es taču tā alī saku, Marsels teica. Tev vajag kaut ko ar valenu skaņu. Piemēlam, šo. Marsels parādīja trompeti. Un valbūt tev vajag noņemt to jocīgo degunkniebi.

Līse paskatījās uz pūšamo instrumentu. Ar to taču es nevaru saukt vinu vārdā.

-   Nē, teica Marsels. Bet es valbūt vaļu nospēlēt kaut ko, kas liks viņam saplast, ka tu esi te.

-   Kas tas varētu būt?

-   Es nezinu. Vai nav kādas doktola Ploktola dziesmas? Vai Līses dziesmas?

Līse papurināja galvu.

Marsels pašķieba galvu. Vai nav nevienas dziesmas no tās vietas, kul tu dzīvo?

-   Lielgabalceļa dziesma? Līse teica. Nedomāju vis.

-   Nu tad, Marsels nopūtās un apdomājās.

-   Vai tu glibi sviestmaizi al blī un salkanajām bietēm?

Līse blenza uz Marsela trompeti. Domāt ir domāt, viņa domāja. Un sapņot ir tikai sapņot. Vai varbūt nē!

-   Vai es varu aizņemties tavu tlompet… es gribēju teikt trompeti? Līse vaicāja.

Marsels vispirms paskatījās uz meiteni, tad uz instrumentu. Vilcinājās. Bet tad pamāja ar galvu un pasniedza viņai trompeti. Līse pielika lūpas pie iemutņa. Sakoncentrējās un mēģināja nedzirdēt kārtējo “svišš!”, “šņākt!” un *‘urā!” skaņu. Jo tas taču bija tas, par ko viņa bija sapņojusi. Ne gluži tā, ka tas notiks vietā, kur cilvēkiem tiek nocirsta galva, bet tomēr: spēlēt šo dziesmu lielam ļaužu pūlim.

Viņa novietoja pirkstus uz ventiļiem tā, kā to viņai bija iemācījis Bulle, un pūta. Pirmais tonis, nedroši izmēģinot, drebēja. Otrs iegriezās ausīs nepareizs un neglīts. Trešais bija gluži vienkārši nepareizs. Taču ceturtais trāpīja. Un arī piektais. Kad sestais tonis pacēlās dzidrs un spēcīgs pret zilajām pēcpusdienas debesīm pār Revolūcijas laukumu Parīzē, Marsels atzinīgi pamāja ar galvu. Ir savādi par to domāt, bet neviens, izņemot tevi un mani, nezina, ka šī bija pirmā reize vēsturē, kad cilvēki Francijā un vispār visā pasaulē dzirdēja dziesmu, ko pazīst visi norvēģi un ko sauc “Jā, mēs mīlam”.

Skaņas pāršķēla ļaužu masas trokšņus un lika visiem pagriezties un ieklausīties. Pat bende augšā uz ešafota, kas savas efektīvās darbošanās dēļ tika iesaukts par Asinsaku, pārtrauca darbu, saspicēja ausis zem melnās bendes kapuces un pakasīja savu kailo, mucveidīgo ķermeņa augšdaļu. Diezgan lipīga melodija, viņš nodomāja. Tai pietrūka tikai… njā, kas tai īsti pietrūka… varbūt akordeona? Asinsaka attapās no muzikālajām pārdomām, kad zellis, kura galva bija iebāzta giljotīnā, kāds tievs sklanda ar tādām neparastām brillēm, kas izskatījās, it kā būtu pielīmētas pie sejas, sāka kliegt un saukt kādā neparastā svešvalodā:

-   Bulle! Līse! Šurp! Es esmu šeit, augšā!

Līse pārtrauca spēlēt un, sirdij daudzoties, paskatījās apkārt. Jo nebija nekādu šaubu par to, kam šī balss pieder. R burts grudzēja kā vecs zāles pļāvējs. Tas bija doktors Proktors! Viņa lēkāja, lai saskatītu, no kurienes saucieni nāk.

Marsels piebikstīja Līsei pie pleca. Viņa pagriezās.

-   Tu vali uzsēsties man uz pleciem, lai vālētu ledzēt, viņš piedāvāja.

-   Vai tu varēsi? Līse jautāja, uzmetusi skeptisku skatienu smalciņajam puikam.

-   Skaidls, ka vālēšu, Marsels teica un pieliecās.

Līse apsēdās uz viņa pleciem, un Marsels nedroši un grīļīgi piecēlās.

-         Es esmu šeit! skanēja doktora Proktora balss.

-   Ātri! Tas ir… ē, mazliet steidzami!

-Ak nē… Līse izmisusi izdvesa. Augšā uz ešafota viņa ieraudzīja tievu, kārnu vīru ar plānu, izspūrušu matu ērkuli virs motociklista brillēm ar tumšajiem stikliem; vīrs kliedza neparastā valodā, kas laikam bija norvēģu valoda.

-   Kas tul il? zem viņas stenēja Marsels.

-   Doktors Proktors ir augšā uz ešafota! Viņi grasās viņam nocirst galvu! Mums viņš jāglābj!

Līse apgriezās, nošļūca pa zēna muguru un, spiežoties cauri ļaužu pūlim, sāka skriet uz priekšu.

-   Nē! Marsels kliedza. Viņi nocēlt galvu cilvēkiem, kas mēģina aizkavēt galvas nocilšanu cilvēkiem, kam jānocēlt galva! Līse!

Taču Līse neklausījās, tikai lauzās tālāk.

No ešafota dārdēja Asinsakas piesmakusī vibrato balss: Siteņ tā tautas tīsa i pīsprīduse dukturam Vikturam Prukturam galvas ņostī ciršanu tamdēļiņ, ka viņš i raudzījis kavēti galvas ņostī ciršanu šiteņ tam zeļļim…

Asinsaka iebāza roku pītajā grozā, pacēla aiz matiem kādu galvu un turēja to savas uzmanīgās publikas aplūkošanai.

-   …nupatiņās mirušam Montē Krispo grāpam!

Gaviles uzšāvās līdz pat debesīm.

Līse bija gandrīz tikusi pie ešafota, bet atdūrās pret kādu gara auguma personu, kura nekustējās ne no vietas.

-   Esiet tik laipna un palaidiet mani garām! Līse skaļi teica, ar trompeti piebikstīdama personai pie pleca.

Persona lēni apgriezās un cieši paskatījās lejup uz Līsi. Plati pasmaidījusi, čukstēja balsī, kas bija tik sausa kā tuksneša vējš:

-Ahoi uz kuģa! Tā taču esi tu. Ļauj man tevi apskaut!

Līse juta, ka viss sasalst ledū. Asinis viņas dzīslās, kliedziens, kas viņai bija uz lūpām, jā, pat laiks šķita apstājamies, kad divas rokas tievas, bet stipras kā tērauda stieples apvijās ap viņu. Elpa, kas viņai trāpīja sejā, oda kā spēcīga sasvīdušu zeķu brīze.

Asinsaka bija iemetis Montē Krispo grāfa galvu atpakaļ grozā un uz maskas uzlicis lasāmās brilles. Viņš no kāda dokumenta sāka skali lasīt.

-   Zvēriņātīm par notīsāto i sakāms šiteņ tā: “Dukturs Vikturs Prukturs i vīņs jestrs vīrs un ņau uz mutes kritis. Takš šodīniņ tīsā izraudzījis aplamu taktiku un gaužam ņegļīši izgāzīs aizstāvībā, apgalvodams, ka viņš tik izgudrojis laika vanni, kas…”

Publika līksmi iesmējās, un Asinsakam nācās ieturēt nelielu pauzi, iekams varēja turpināt.

Līse tikmēr veltīgi spirinājās garās sievietes dzelžainajā tvērienā.

-   Laid vaļā! viņa šņāca, taču sieviete bija sagrābusi abas viņas rokas.

-         Mierā, bērns, sieviete čukstēja viņai ausī.

-    Izbaudīsim beigas kopā. Pēc šī izgudrojums kļūs mans, vai tu to nesaproti?

Zobi viņai bija tikpat smaili un acis tikpat melni krāsotas kā iepriekš, taču vēl biedējošāku viņu padarīja mežonīgais ārprāta spīdums skatienā.

-   Nu, Līse, vai tu centies glābt to nabadziņu tur augšā? Rīve ar galvu pamāja uz ešafotu un doktoru Proktoru, kas izmisis blenza pāri ļaužu pūlim, kamēr Asinsaka turpināja lasīt spriedumu publikai, kas acīmredzami bija sākusi garlaikoties, svilpjot arvien skaļāk.

-   Phe, Līse stenēja. Ja viņam nocirtīs galvu, es varu aizceļot pāris stundu atpakaļ laikā un izglābt vinu.

Rīve iesmējās un purināja galvu. Vēsturi izmainīt nav tik viegli, kā jūs, idioti, acīmredzot domājat. Vai tad tu neesi to pamanījusi? Pat Viktors, šķiet, nesaprot, ka nav iespējams mainīt to, kas ir noticis, neupurējot dzīvību. Vai arī tu esi aizmirsusi, ko es jums veikalā teicu? Vēsture ir iecirsta akmenī, un tikai tad, ja esi gatavs mirt, rakstīto var izmainīt.

Tagad Līse to atcerējās. Vai tāpēc viņi nebija spējuši aizkavēt neko no tā, kas bija noticis?

-   Kāpēc tu zini vairāk par vēstures mainīšanu nekā doktors Proktors? viņa jautāja, lai iegūtu laiku, tikmēr mēģinot atbrīvot roku, kas turēja trompeti.

-   Tāpēc, ka neviens nav pētījis un nepazīst laiku labāk par mani, meitenīt. Tā tomēr biju es, kas izgudroja laika ziepes.

-   Laika ziepes? Līse stenēja. Viņa domāja par pulksteņiem Garmēteles pulksteņveikalā un instinktīvi juta, ka Rīve runā patiesību. Taču vienlaikus viņai prātā iešāvās vēl kaut kas.

-Bet… bet, ja vēsture ir iecirsta akmenī, tad taču Proktors nevar tagad nomirt! Tad taču nekad netiks izgudrots, piemēram, purkšķu pulveris. Vēsture tiks izmainīta, bet tas taču nav iespējams, kā tu saki!

-   Tu neklausies, ko es saku, dumjā meitene, Rīve teica, ļāva melni krāsotajiem plakstiņiem noslīdēt pār milzīgajiem acāboliem un pieklusināja balsi: Nāve ir izņēmums. Tikai nomirstot var izmainīt vēsturi. Jo tad tu pats pazūdi laikā un nekad vairs neatgriezies. Un, redzi, tieši tur mēs tagad esam. Tūlīt Viktors nomirs, pazudīs uz visiem laikiem un vēsture tiks izmainīta. Viņas acis plaši iepletās, un balsī bija ledaini smiekli: Viss kļūs mans un tikai mans!

Līsei bija izdevies daļēji izmānīt laukā vienu roku, taču tālāk viņa netika.

-   Ko tu ar to domā, ka viss būs tavs?

-Ja Viktors Proktors nomirs 1793. gadā, kā tev šķiet, kurš patentēs laika vannu? Kurš kļūs par pasaules dižāko izgudrotāju?

Uz ešafota Asinsaka bija beidzis lasīt, ieskatījās tālāk savā lapā un mēģināja pārkliegt aizvien skaļāko izsvilpēju koncertu. Okidokiņi, ļautiņi, šeitan vēl i aplam pulka raksteits, bet tas i ikurrāt tas pats, kas par tīm citīm, tamdēļiņ es līku prīkšā, ka mēš keramīs klātī.

Gaviļu auri.

Rīve atmeta galvu un smējās pavisam baismīgus smieklus.

sLīse izmantoja brīdi pēdējam mežonīgajam rāvienam. Viņa atbrīvoja vienu roku no Rīves tvēriena.

-   Eu, tu nožēlojamā sauszemes žurk… iesaucās Rīve, taču tālāk netika. Viņai pa galvu trāpīja trompete, un garā maikste cirka numurs, ne sievišķis nogāja pa burbuli.

Līse steidzās, izspruka zem sardzes vīru rokām, kas stāvēja pie kāpnēm, un uzskrēja pa pakāpieniem uz ešafota. Tur viņa uzlēca mugurā Asinsakam, kas jau bija satvēris asmeņa auklu.

-   Pārtrauc! viņa sauca. Doktors Proktors ir nevainīgs! Jūs kļūdāties!

Asinsaka mazliet papurināja muguru, it kā uz viņa nebūtu uzsēdies nekas lielāks par mušu. Sardziņīki! viņš sauca.

-   Mēš ņākam! atskanēja viena balss.

-   Pīdūšaņ, Asiņsakas kungs, atskanēja otra balss.

Un drīz pēc tam Līse juta, ka spēcīgas rokas norauj viņu no Asiņsakas muguras un tur ciet. Viņai pretī bija trīs sejas.

Viena ar sarkaniem pleķiem un nokarenām ūsām.

Viena tikpat pleķaina ar uzskrullētām ūsām.

Un viena, kas nebija seja, bet melna maska ar acu caurumiem.

-   Tu raudzīji aizkavēti galvas ņostī ciršanu, dārdināja Asinsaka un pastiepa pret viņu drebošu rādītājpirkstu. Eš apsūdžu tevi un pieprasu cirst galvu ņostī. Vai apsūdžētam i kas sakāms?

Līse norīstījās. Es… profesors… mēs esam nevainīgi!

-   Uņ ko saka zvērināti? auroja Asinsaka un blenza uz uzskrullētajām ūsām un nokarenajām ūsām.

-Eš… Eš… stostījās uzskrullētās ūsas. Viņš jau i vīņ meitentiņš.

-   Vīņ meitentiņš, jā, teica nokarenās ūsas. Es ņo savas puses…

Asinsaka ieurbās ar skatienu viņos. Vai veļ kāc grib aizkavēti galvas ņostī ciršanu? viņš klusi šņāca.

-   Vainīgs! iesaucās uzskrullētās ūsas.

-   Vainīgs! iesaucās nokarenās ūsas.

Asinsaka piegāja pie giljotīnas un atvēra šķērsi virs doktora Proktora kakla. Seitaņ i vītiņš vēl vīnam, līk vinu šeitin. Dubultciršana!

Sardzes vīri iestūķēja Līses galvu blakus doktora Proktora galvai. Tad aizcirta šķērsi virs abu kakliem, un nu viņi bija iespīlēti.

-   Sveiks, profesor! Līse teica. Cik labi tevi atkal redzēt. Viņa mēģināja pagiezt galvu, taču tas iegrūti, ja galva ir iespīlēta.

-   Sveika, Līse! doktors Proktors teica. Piedod, ka esmu ievilcis tevi šajā situācijā. Man tiešām žēl.

-   Phe, tas nekas, Līse teica un pagieza galvu nedaudz atpakaļ tā, ka varēja mazliet redzēt debesis. Un tur augšā, apmēram trīsarpus metrus virs viņiem, saule atspīdēja ļoti spožā un ļoti asā asmenī.

-   Ņu tagadiņ galvu ņostī! sauca Asinsaka un sagrāba auklu. Vai ņē, ļautiņi?

-   OUI! nodārdēja atbilde no Revolūcijas laukuma.

-   Sak’ maņ EŅ! mauroja Asinsaka.

-   Eņņņ! atskanēja no pūļa.

-   Sak’ maņ O!

-   Oaaaa!

-         Man tev jānodod daži sveicieni, Līse teica.

-   No Annas Inbrīdingā. No Gistava Eifeļa. Un, protams, no Žuljetas.

-   Zuljeta, acis pievēris, čukstēja Proktors, un viņa kaklu aizžņaudza asaru kamols. Es pievīlu Zuljetu…

Arī Līsei acīs saskrēja asaras. Un varbūt tāpēc viņai šķita, ka viņa redz to, ko viņa redzēja, kad pacēla skatienu pāri pūlim un tur otrajā rindā ieraudzīja Rīves seju. Jo patiešām izskatījās, ka arī Rīvei acīs bija asaras.

-   Sak’ maņ ES!

-   ESSS.

-   Sak’ maņ TĒ!

-   Tēēē!

-   Sak’ maņ Ī!

-   Īīīīī!

Līse dzirdēja aiz muguras Asinsaku čukstus prasām sardzes vīriem:

’’s NOSTĪ raksta a’ ī vai bez?

-   Eš raudzītu bez, čukstēja uzskrullētās ūsas.

-      Eš domā, skaidra lītiņ, ka a’ ī, teica nokarenās ūsas.

Līse aizmirkšķināja prom vienu asaru. Tātad tādas būs beigas. Saule spīdēja, smaržoja jasmīni un tikko cepta maize, un viņa dzirdēja putnu dziesmas

un cūku urkšķus tālumā. Acis piepildīja jaunas asaras. Vai tiešām viņa vairs nekad neredzēs mammu un papu, un Bulli? Viņa samirkšķināja vēl divas reizes. Tur pūlī pār ļaužu galvām kaut kas plivinājās, varbūt taurenītis.

-   Sak’ maņ pusĪ!

-   Īīīīīīīī!

Zils taurenītis. Ar baltām biksītēm. Un šķībi uzliktu trīsstūrainu cepuri. Un tas tuvojās.

-   Kas saņāk? auroja Asinsaka.

-   ŅOSTĪ!

-   Ņedzirdēj!

-   ŅOSTĪ!

Taurenītis kļuva lielāks. Tas kļuva skaidrāks. Tagad Līse redzēja, ka tas nelidoja, bet gan lēkāja pāri skatītājiem no vienas galvas uz otru. Un tam bija… vasarraibumi?

-   Ko ņu darīsim? auroja Asinsaka.

-   ŅOSTĪ!

Tas bija… tas nevarēja būt… taču tas bija… TAS BIJA BULLE!

Cik brīnišķīgi! Un cik briesmīgi! Jo bija par vēlu. Līse dzirdēja Asinsaku paraujam auklu, un apklusa gan putnu dziesmas, gan cūku urkšķi. Vienīgā skaņa bija lejup krītošā asmeņa šņākšana.

16. nodaļa.

Pa galvu pa kaklu

Gaisā atbalsojās kāds tonis, un tā bija labi uztrīta naža asmens skaņa, asmenim mežonīgā ātrumā . tuvojoties Līses un doktora Proktora kaklam. Tūlīt tas atdalīs viņu galvu no ķermeņa un vēsture tiks izmainīta. Sarkanajā mājā uz Lielgabalceļa vairs nekad nedzīvos neviena Līse, un ne tik neviens doktors Proktors zilajā mājā. Nekad netiks izgudrots nedz purkšķu pulveris, nedz purkšķonautpul 111 Vēris, nedz arī franču degunklipši. Un laika vannu \

izgudros kāds cits, proti, viņa negantā asistente Rīve. Tiesa gan, Bulle traucās šurp uz ešafotu, taču par vēlu. Asinsaka jau bija palaidis giljotīnas

Nākotnes izredzes bija īsāk sakot diezgan

Līse aizvēra acis.

Tad asmenis bija galā, šņākšana apstājās ar skaļu “klang!”.

Līse bija pagalam. Protams, viņa bija pagalam, viņai taču tikko tika nocirsta galva, un turklāt ap viņu bija pilnīgs klusums. Tiesa gan, bija mazliet neparasti, ka asmenis apstājās ar skaņu “klang!”, nevis “šņākt!”, bet kas par to? Kad viņa par to domāja, šķita mazliet neparasti, ka viņa kas tagad bija bez galvas vispār bija dzirdējusi kādu skaņu. Vai ka viņa vispār domāja šo visu. Līse vilcinoties atvēra acis. Un bija jau daļēji gatava ieraudzīt pīta groza iekšpusi un virs sevis savu bezgalvaino

ķermeni. Tā vietā viņa redzēja ļaužu pūli, kas, mutes pavēruši, neticot savām acīm, mēmi blenza uz viņu un profesoru.

Tad viņa izdzirdēja labi pazīstamu balsi:

-   Dārgie Parīzes pilsoņi! Brīvības diena ir klāt! Kā mans zobens ir izglābis no revolūcijas šos divus nevainīgos bērnus, tas šodien atbrīvos arī jūs, jā, tieši JŪS no tirānijas, izmantošanas, korozijas un citām drankībām!

Līse pagrieza galvu. Tieši virs sava un profesora kakla viņa ieraudzīja zobena asmeni, kura smaile bija iebāzta giljotīnā. Acīmredzot zobens bija apturējis asmeni pēdējā nanosekundē, pirms viņi palika bez galvas. Vai bez ķermeņa. Atkarībā no tā, kā uz to skatās. Viņa izdzirdēja profesoru blakus klusi kunkstam: Vai mēs esam dzīvi?

-   Jā gan, Līse čukstēja un ļāva skatienam slīdēt tālāk gar zobenu līdz rokturim, mazajai roķelei, kas turēja zobenu, un tālāk līdz mazajam zellim zilā uniformā. Viņš uzrunāja pūli, mežonīgi žestikulēdams ar brīvo roku:

-   Es apsolu pazemināt visu iespējamo veidu nodokļus un nodevas tabakai, benzīnam, rotaļlietām un ceļojumiem uz dienvidiem!

-   Bulle! klusi šņāca Līse. Ko tu dari?

PA galvu pakakli;

Bulle uz brīdi pārtrauca un čukstus atbildēja:

-   Kuš! Man sanāks. Es tikko pierunāju septiņdesmit tūkstošus ar šautenēm bruņotus vīrus doties mājās. Paklausies tikai…

Bulle nokremšļojās un atkal pacēla balsi:

-   Es atcelšu zobu sāpes, fizkultūras stundas un sniega ķepšanu pie zolēm. Un es atcelšu nāvessodu, īpaši viegli dīvainiem profesoriem un kašķīgām meitenītēm. Ja mēs varam par to vienoties, visi Ziemassvētkos dabūs Playstation\

Tad viņš atkal pieklusināja balsi un čukstēja: -Nu redzat? Visi piekrītoši māj ar galvu. Viņi man ir rokā!

-   Baidos, ka ne gluži, teica doktors Proktors.

Un profesoram laikam gan bija taisnība, no pūļa

nāca aizkaitināta dūkoņa. Kāds kratīja dūri pret ešafotu.

-   Mēs tīkojam galvas ņostī ciršanu! sauca kāda balss no pūļa.

-   Mēs tīkojam redzēti, kā mazvīriņam cērt galvu ņostī! sauca kāda cita balss.

Uz ešafota viņiem aiz muguras Asinsaka sāka atgūties no šoka pēc tam, kad mazais puišelis bija atlidojis, iebāzis savu zobenu giljotīnā un apturējis asmeni. Un kas bija vēl ļaunāk varbūt notrulinājis asmeni tā, ka tas atkal būs jāasina! Taču šis puikiņš bija acīmredzami pilnīgi traks, tāpēc Asinsaka un abi sardzes vīri tuvojās viņam no aizmugures ar vislielāko piesardzību.

-   Bet, dārgie tautieši, samierinoši iesmējās Bulle, vai tad jūs nedzirdat? Es atcelšu lietu svētdienās!

No pūļa Bulles virzienā aizlidoja sviestmaize ar brī sieru. Viņš pagriezās un ieraudzīja Asinsaku un abus sardzes vīrus, kas bija izvilkuši zobenus.

-   Un lielākas algas visiem! sauca Bulle, taču vairs neizskatījās tik pašpārliecināts. Sevišķi… ē… bendēm un ūsainiem sardzes vīriem. Ko jūs par to sakāt?

Taču neviens par to nekā neteica. Asinsaka un sardzes vīri tikai lēni tuvojās, un to pašu, draudīgajai murdēšanai pieņemoties spēkā, darīja sapulcējušies ļaudis.

v Sasodīts, neko nesaprotu, murmināja Bulle.

-   Pie Vaterlo taču man tas tik labi izdevās!

-   Katrā ziņā tev jāizdomā kaut kas cits, teica doktors Proktors. Un mazliet uz karstām pēdām. Citādi viņi saraus mūs gabalos.

-   Ko tad vēl? čukstēja Bulle. Es viņiem jau esmu apsolījis visu! Kas šiem ļaudīm vispār patīk?

-   Man šķiet, teica Līse, viņiem patīk… mūzika.

-   Mūzika? Bulle nedroši pārjautāja.

-    Galvu ņostī mazvīriņam dujreiž, daži ieaurojās, un vairāki atbildēja: Oui!

Bulles skatiens izmisīgi šaudījās apkārt. Viņš zināja, ka spēle drīz būs beigusies. Drīz, taču vēl ne. Vai tad viņš varbūt nebija viens mazs, atjautīgs zellis, kas šo to prot? Viņš prot ātri skriet, viņš prata melst tā, ka pats tam notic, un viņš prot tā spēlēt trompeti, ka pat putniem aiz prieka asaras birst un…

Trompete!

Skatiens apstājās pie metāla pūšaminstrumenta, ko Līse joprojām turēja rokā. Un nākamajā mirklī puika atlaida zobenu, nolēca no giljotīnas, izspruka no sardzes vīru rokām un paķēra trompeti. Bulle tūdaļ pielika to pie lūpām un pūta.

Pirmie divi toņi pacēlās pret zilajām debesīm, un acumirklī pieklusa gan cīruļu un sarkanrīklīšu dziedāšana, gan bišu un mušu zumēšana. Kad no trompetes izplūda trešais un ceturtais tonis, apklusa arī draudīgā murdoņa. Jo atšķirībā no “Jā, mēs mīlam” šo dziesmu viņi visi agrāk bija dzirdējuši.

-   Vai šiteņ tā ņau… teica kāda dūšīga sieviete ar bērneli uz katras rokas.

-   Šiten tā takš i’… teica kāds zemnieks un ar siena dakšām pakasīja zem siltās, sarkani svītrainās mices.

Taču tālāk Bulle netika, jo viņu zem padusēm sagrāba abi sardzes vīri.

-   Bāžīt viņu īkšā giljotīnā! sauca Asinsaka.

-   Viņš i raudzījis aizkavēti divas galvu ņostī ciršanas, un tamdēlin viņam tiks galva nostī cirsta trīškārt! Ko jūs sak’, ļautiņi? Sak’ maņ Ņ!

-   Eņņņņ! atbildēja pūlis. Gan ne tik skaļi un sajūsmināti, kā Asinsaka bija gaidījis, taču viņš zināja, kā uzkurināt kārtīgu asinskāri:

-   Sak’ maņ…

-Nē!

Balstiņa nāca no pūļa un bija tik maziņa un smalcina, ka Asinsaka būtu viegli varējis to pārkliegt. Taču tas viņu tā izsita no sliedēm, ka viņš gluži vienkārši aizmirsa turpināt. Neviens nekad Revolūcijas laukumā laikā, kopš viņš bijis bende, nebija pīkstējis pretī, protestējis vai pacēlis balsi pret to, kas bija piespriests. Jo visi zināja, ka tas bija tikpat kā lūgt pašu noīsināt par galvas tiesu.

-   Ļaujiet viņam spēlēt tlompeti! balstiņa sauca.

-   Mēs glibam dzildēt mūziku! Tā, kā bija aglāk svētdienās.

Revolūcijas laukumā bija tik kluss, ka varētu dzirdēt pat adatu nokrītam. Asinsaka blenza uz pūli un savilka seju niknā grimasē, ko neviens kapuces dēļ nevarēja redzēt.

-   Kurš tas bij’? viņš ieaurojās.

-   Es, atskanēja balstiņa. Malsels.

-   Malsels? Asinsaka pārjautāja. Malsel, tagadiņ tevīm tiks…

-   Es piekrītu Marselam, atskanēja vēl kāda balss. Tā bija piesmakusi un sausa kā tuksneša vējš.

-   Mēs gribam dzirdēt visu dziesmu. Tā tomēr ir pati Marseljēza.

Asinsaka atkal zaudēja valodu. Viņš blenza uz ērmoto, melnmataino, melnā mētelī tērpušos raganu no sievišķa.

-   Maņ tiktos dzirdēti dzīsmi, atskanēja kāda balss pašā aizmugurē, un tai sekoja divi piekrītoši cūku urkški.

-   Maņ a’! iesaucās kāda sieviete.

-   Uņ maņ a’! Uzspēlē Marseljēzu, zēniņ!

Asinsaka pagriezās pret abiem sardzes vīriem.

-   Fuj! viņš teica. Tad neapmierināti pamāja ar galvu, un sardzes vīri palaida Bulli vaļā. Viņš nelika sevi divreiz lūgties, bet pielika trompeti pie mutes un sāka spēlēt. Jau pirmā pantiņa vidū ļaudis sāka dziedāt līdzi. No sākuma piesardzīgi, tad arvien stiprāk.

“Kontre nu de la tirraniie

Letandar sangla e leve.”

Jeb priekš tevis, kam šobrīd nav franču degunklipša uz deguna:

“Pret varmācības slogu cēli

Jau kaujas karogs vaļā tīts.”

Bulle uzlēca uz giljotīnas tā, ka stāvēja šķērsām pāri doktora Proktora un Līses galvai. Abi pilnā kaklā dziedāja:

-   Nu pulkos stājieties, lai asins plūst!

Tie nudien bija lipīgi vārdi un pat tad, kad Bulle bija beidzis spēlēt, ļaudis turpināja dziedāt. Varenajā korī Bulle varēja izšķirt trīs balsis: vienu augstu, smalku, kam īsti nepadevās r burti; vienu čerkstošu, tuksnesīgu; un aiz sevis Asinsakas piesmakušo vibrato balsi.

^Atbrīvosim visus uz nāvi notiesātos! iekliedzās Bulle, kad dziesma bija galā. Mēs vairs negribam nāvi, jo ko mēs gribam?

-   Ko mēš gribam?! ļaudis auroja Revolūcijas laukumā.

-   Sakiet DZĪ! kliedza Bulle.

-   Dzīī!

-   Sakiet V!

-   Vēē!

-   Sakiet I!

-   Īīīī!

-   Un kas iznāk?

-   Dzīvi! pūlis atbildēja. Dzīvi! Dzīvi!

Nu Bulle bija kļuvis tik dedzīgs, satraukts, aizgrābts un pacilāts, ka viņam gluži vienkārši bija jādzied. Un to viņš darīja:

-   Šeit būs dzīve jā, jā!

Un nāves vairs nē nē, nē!

Asinsaka pieskrēja pie giljotīnas, atvēra šķērsi, piecēla Līsi un doktoru Proktoru kājās, notraušot no viņu drēbēm netīrumus, un raižpilni apvaicājās, vai viņiem viss kārtībā. Viss acīmredzot bija kārtībā, jo abi uzreiz pieskrēja pie mazītiņā knauka uniformā, satvēra vinu katrs zem savas rokas un pacēla, un nesa sev līdzi, kamēr viņš joprojām kliedza:

-   Šeit būs dzīve jā, jā!

Ļaudis pie ešafota, dziedot līdzi, bija sākuši diet un lēkāt, jezga bija lielāka nekā pašās asiņainākajās un veiksmīgākajās galvu ciršanas svētdienās. Asinsaka, to visu redzot, sajuta savādu siltumu, jā, prieku ieplūstam ķermenī, līksmību, kas pieņēmās spēkā. Tā bija neapturama, kaut kas bija šajā kaitinoši viegli uztveramajā un lipīgajā dziesmiņā. Un tā, kad līksmība bija situsi augstu vilni, Asinsaka izdarīja kaut ko tādu, ko viņš nekad savā Parīzes baisākā bendes karjeras laikā nebija darījis. Viņš norāva kapuci un parādīja savu seju. Visi šausmās blenza uz viņu. Jo Asinsaka nebija nekāds smukulītis. Bet tad viņš plati pasmaidīja un pievienoja dziesmai savu dārdošo vibrato:

-   Šeitan būs dzīve rai-rai!

Un svētki atsākās. Ļaudis kļuva pavisam traki, dulli, apstulbuši, jukuši, ku-kū un vēl vesela rinda vārdu ar daudziem u burtiem. Viņi pat nepamanīja trīs personas, kas pazuda aiz ešafota, tad ap baisās cietuma ēkas Bastīlijas stūri un prom. Viņi tikai dziedāja un dejoja, un apšļakstīja cits citu ar sarkanvīnu. Lielākā daļa dziesmu būs jau aizmirsuši, kad viņi nākamās dienas rītā pamodīsies ar sāpošu galvu, gurniem un kaklu. Taču ne Asinsaka. Asinsaka turpinās dziedāt dziesmu līdz sava mūža galam un vēlāk iemācīs to saviem bērniem un bērnubērniem, kas izklīdīs pa visu pasauli: uz Angliju, uz Vāciju, un daži no viņiem uz ziemeļiem, uz kādu šauru ieleju, kur viņi izplatīs šo priecīgo vēsti par dzīvi.

-   Vai jums ir līdzi laika ziepes? aizelsies jautāja Proktors. Viņš un Līse, un Bulle bija atstājuši Bastīliju aiz muguras un tagad skrēja pa Parīzes līkumainajām ieliņām. Līsei un Buliem nebija ne jausmas, kur viņi ir, taču profesors, šķiet, zināja ceļu caur svētdienīgi klusajām sānieliņām un celiņiem.

-   Man mazliet ir, teica Līse. Bet man šķiet, ka ar to nepietiks mums visiem trim. Saprotiet, lai nokļūtu šeit, man sanāca izmest dažu labu līkumu.

-   Man mazliet ir, teica Bulle. Bet man šķiet, ka ar to nepietiks mums visiem trim. Saprotiet, lai nokļūtu šeit, man sanāca izmest dažu labu līkumu.

-   Cerēsim, ka, kopā saliekot, pietiks, teica doktors Proktors, skrienot ap stūri. Vai jūs satikāt Žuljetu? Vai viņa gaida pansijā?

Taču, pirms viņi paguva atbildēt, doktors Proktors bija apstājies tik spēji, ka Līse un Bulle uzskrēja viņam tieši virsū.

-   Ak nē! iesaucās profesors. Kāds ir aizlaidies ar laika vannu. Skatieties!

Taču tur nebija nekā īpaša, ko redzēt, jo tas, uz ko viņš rādīja, bija tukšs tirgus laukums ar pāris tukšām augļu bodītēm.

-   Kāds tātad ir dabūjis jaunu vannu, ņurdēja Bulle. Ko mēs tagad darīsim?

-   Kur ir tava vanna, Bulle? jautāja Līse.

-   Tur, kur tu pudeļpastā rakstīji, ka dodoties, teica Bulle. Pastilā. Starp citu, diezgan neparasta mērķa izvēle. Piezemējos tieši vistu aploka vidū.

-   Es sajaucu Pastilu ar Bastīliju, Līse paskaidroja. Ja mums nepietiek laika ziepju, mums jānonāk tur, pirms ziepes ir beigušas putot. Bet kā? Mums nav cūku.

-   Cūku? korī iesaucās profesors un Bulle.

-Aizmirstiet, Līse nopūtās, saprotot, ka būs

pārāk ilgi jāskaidro. Ko mēs tagad darīsim?

-   Jā, ko mēs tagad darīsim? korī sauca profesors un Bulle.

Trīs draugi, padomu meklējot, blenza cits uz citu.

Un, kamēr viņi tur stāvēja un, padomu meklējot, blenza cits uz citu, saules staros, kas krita caur augstajiem Parīzes namiem, viņi sadzirdēja mundru pakavu klaboņu un lielu koka ratu rīboņu. Visi trīs pagriezās. Ap stūri soļos nāca brūns zirgs ar lielām, melnām klapēm uz acīm. Un aiz tā ormaņa rati. Ratos priekšā sēdēja kučieris, kas šūpojās uz priekšu un atpakaļ, un izskatījās, ka tūlīt iemigs. Viņam bija milzīgi maisiņi zem acīm, noskrandis mētelis un kožu saēsts cilindrs, melns un garš kā dūmvads.

-   Aizvest? viņš uzsauca un nožāvājās.

-   Kā pēc pasūtījuma! profesors iesaucās. Nāciet!

Vini ievēlās caur durtiņām ratos, kas tūlīt sāka

kustēties.

Uz abiem soliem bija vieta diezgan precīzi četrām personām, un arī tas bija kā pēc pasūtījuma, jo tur jau sēdēja kāda persona. Cilindra mala noslīdējusi uz acīm, un viņš bija acīmredzami dziļi iemidzis, jo augums mētājās šurp un turp vienā taktī ar ratu kustībām.

-   Neparasti, Līse teica.

-   Kas tad? profesors vaicāja.

-   Šoferis nejautāja, kurp mēs dodamies.

-   Elementāri, iecietīgi pasmaidīja Bulle. Viņš, saprotams, vispirms aizvedīs mūsu līdzpasažieri.

-   Bet mums nav laika! Līse iesaucās. Vai p'āmodināsim viņu un pavaicāsim, vai mēs varētu vispirms braukt uz Pastilu?

Profesors papurināja galvu. Es baidos, tas nepalīdzēs, Līse. Putas jau droši vien ir beigušās.

Viņi sēdēja kādu brīdi un domāja par to, un vienīgais, kas pāršķēla klusumu, bija zirga pakavi, kas klaudzēja pret bruģi lēnā stepa dejā.

-   Te bija Rīve, Līse teica. Ļaužu pūlī. Vai jūs viņu redzējāt?

-   Nē, profesors teica. Taču tas mani neizbrīna.

-   Nē? Līse un Bulle jautājoši paskatījās uz profesoru.

-   Tā bija domāts ka viņa sekos jums pakal uz Parīzi, viņš nopūtās.

-   Domāts? iesaucās Bulle un Līse gluži pareizi korī.

-   Jā. Es aizsūtīju jūs uz viņas veikalu ar to pastmarku, lai viņa saprastu, ka es esmu aizceļojis laikā, ka es esmu iedarbinājis mūsu izgudrojumu. Es zināju, ka, to sapratusi, viņa mēģinās izdibināt, kur es esmu, un tad ieradīsies, lai izmānītu no manis izgudrojumu. Tāpat kā viņa to mēģināja, būdama mana asistente šeit, Parīzē.

-   Izmānīt no tevis izgudrojumu! sašutusi iesaucās Līse. Kāpēc tad tu gribēji viņu dabūt šurp?

-   Tādēļ, ka man beidzās laika ziepes, profesors teica. Un tādēļ, ka es zināju: ar to, kas bija burkā pagrabā, pietiks, lai dabūtu jūs šurp, taču ne, lai dabūtu mūs visus trīs atpakaļ. Rīve ir vienīgā visā pasaulē, kas var vēl pagatavot laika ziepes. Man viņa bija vajadzīga šeit.

-   Kāpēc tu nevarēji vienkārši aizsūtīt pastkarti pa taisno Rīvei un aicināt viņu šurp? Bulle jautāja.

Profesors atkal nopūtās. Rīve nekad nebūtu labprātīgi ieradusies mani glābt, viņa ienīst mani.

-   Kāpēc?

Doktors Proktors pakasīja pakausi. Tieši par to es arī esmu šad un tad domājis, taču es gluži vienkārši nezinu. Es nekad neesmu mēģinājis atņemt viņai laika ziepju izgudrotājas godu.

-   Bet… teica Bulle. Kā tu zināji, ka mēs viņai izpļāpāsimies par došanos uz Parīzi?

Profesors pasmīnēja. Pirmkārt, es zināju, ka pastmarka un pastkarte uzvedinās viņu uz pareizā ceļa. Otrkārt, tu esi ziķeris uz visu ko, Bulle, tomēr turēt noslēpumus nav gluži tava stiprā puse, vai tad ne?

Līse nokremšļojās. s E-he-he, ar stīvu smaidiņu teica Bulle.

-   Bet ko mēs darīsim? jautāja Līse. Kā mēs tagad atradīsim Rīvi un pierunāsim viņu pagatavot laika ziepes?

-   Nu, profesors teica. Atrast viņu nebūs tik grūti.

-Ko?

-Jūs taču nedomājat, ka zirgu taksi vienkārši parādās kā uz pasūtījuma?

Doktors Proktors pamāja ar galvu uz snaudošo pasažieri. Tad lejāk. Bulle un Līse sekoja viņa skatienam līdz grīdai. Un tur zem pasažiera mēteļa stūra līda ārā koka kāja, kas beidzās ar gaišzaļu skrituļslidu.

17-, nodaļa Kur ir Žuljeta?

Ormaņa rati zvārojās šurpu turpu pa Parīzes ielām. Iekšā sēdēja Līse, Bulle un doktors Proktors un blenza uz savu neparasto līdzbraucēju.

-Ak tā? no cilindra apakšas atskanēja piesmakuši balss. Tad tāpēc tu gribēji mani atpakaļ, Viktor? Lai pagatavotu vairāk laika ziepju tev un šiem puņķutapām?

Cilindrs tika uzstumts uz pieres, un Rīves liesmojdšās acis ieurbās doktorā Proktorā.

-   Jā, protams, doktors Proktors teica.

-   Jā, protams! Rīve šņāca un nosvieda cilindru uz grīdas. Jo tas bija viss, ko es tev nozīmēju, vai tad ne, Viktor? Nožēlojama ziepju vārītāja!

-Gluži otrādi, profesors teica, izbrīnā saraucis pieri. Tu biji izcila ziepju vārītāja. Patiesībā vislabākā.

-   Taču vienalga tikai ziepju vārītāja! Nekad… nekad… Rīves balss viegli drebēja, …nekas vairāk.

-   Ko tu ar to domā, Rīve?

Viņa, krūtīm strauji cilājoties, blenza uz doktoru Proktoru.

-   Neko, Rīve teica un pēkšņi izklausījās saaukstējusies. Un tagad, Viktor, tagad tu tātad domā, ka viņa gaida tevi pansijā Pom Frit, šī… šī… Vārds tika izspļauts: Ziljet Margarē!

Bulle palūkojās te uz Rīvi, te doktoru Proktoru. Viņš nekā no notiekošā nesaprata, un nešķita arī, ka profesors kas parasti saprata diezgan daudz saprastu kaut nieku.

Izskatījās, ka situāciju kaut cik apjēdza tikai Līse. Vismaz viņa pieliecās tuvāk Rīvei un jautāja:

-   Kur ir Žuljeta?

Melni izkrāsotais sieviešcilvēks iesmējās griezīgi kā aizsmakusi vārna: Kāpēc lai es jums to teiktu?

-   Klausies, Rīve… brīdinoši iesāka doktors Proktors, taču tika pārtraukts.

-   Neraizējies, Viktor. Vienkārši pieņem, ka viņa saņem, ko pelnījusi. Aizmirsti to sievieti, viņa tāpat tev nekas nebija, tā ragana.

-   Raga… Au! Profesors bija piecēlies ratos un atsita galvu pret griestiem. Neviens nesauks sievieti, kuru es mīlu, par raganu!

-   Bet Viktor… Rīve smējās. Vīrietim tavā vecumā nebūtu vēlams tā satraukties. Domā par sirdi!

-   Man vismaz ir sirds, profesors šņāca. Kamēr tev… tev… Viņa acis pieplūda ar lielām profesorasarām. Tev ir tikai lielas, aukstas smadzenes!

-   Rīve, kur ir Žuljeta? Līse atkārtoja. Viņa ir aizceļojusi laikā, vai ne? Tu esi redzējusi viņas pēdu nospiedumus laika ziepēs.

Rīve dziļi nopūtās. Es nezinu, cik daudz laika ziepju jums atlicis, bet, ja jums mazliet ir, es iesaku tās izmantot, lai atgrieztos jūsu pašu laikā. Vismaz es esmu nolēmusi doties turp. Viņa atlaidās sēdeklī un pārlika kāju krustām pāri koka kājai.

N Rīve… asaru aizžņaugtā balsī čukstēja doktors Proktors, pār vaigu noritēja pavisam liela profesorasara. Lūdzu! Saki tikai, ko tu vēlies no manis, tu to dabūsi, tikai pasaki, kur ir Žuljeta!

Rīve pacēla vienu uzaci. Jebko?

-   Jebko! Vai tu nesaproti? Ja man nav Zuļjetas, es tikpat labi varu mirt.

Rīve saviebās pie katra vārda, it kā tie uz viņu tiktu izšauti ar kaķeni.

-   Ak tā? viņa dzedri teica un izslēja zodu. Tad uzzīmē laika vannas skices un atdod tās man. Hā!

-   Izdarīšu! smiedamies iesaucās doktors Proktors. Tu dabūsi visu izgudrojumu sev vienai. Un pie reizes visus manus pārējos izgudrojumus. Viss būs tavs!

Rīve atvēra muti, taču ar pirmo reizi no tās nekas nenāca ārā. Viņa to aizvēra, atvēra un mēģināja vēlreiz. Tu gribi teikt… viņa čukstēja. Tu gribi teikt, ka tu atdosi man to visu tikai par… to sievišķi?

»

-   Jā, es to darīšu, noteikti teica doktors Proktors. Tev ir mans godavārds. Lai ko tu par mani domā, vienu tu zini es vienmēr turu doto vārdu.

Rīve pavērtu muti blenza uz viņu.

-   Nu? profesors jautāja.

-         Norunāts, gandrīz nedzirdami atbildēja Rīve.

-   Tātad…

Viņa ievilka elpu, un kādu brīdi bija dzirdama vienīgi zirga pakavu klaboņa, attāla govju maurošana un kāda skaņa, kas gandrīz vai izklausījās pēc krākšanas. Kad man izdevās ielauzties pa durvīm istabā, kurā jūs dzīvojāt pansijā Pom Frit, meitēns un puišelis jau bija vannā aizceļojuši. Taču Žuljeta bija palikusi. Es viņai piedraudēju ar savu veco, bet pilnībā lietojamo pistoli. Pavēlēju viņai kāpt vannā un tad sagrābu viņu aiz matiem, pabāzu galvu zem ūdens, sakoncentrējos un aizsūtīju viņu turp, kur viņa ir tagad. Tieši tāpat kā tu aizsūtīji savu pastkarti, Viktor.

-   Hm… Un kurp tu viņu aizsūtīji?

-   Protams, uz tādu vietu, no kurienes viņa nevarēs nedz aizlaisties, nedz tikt atrasta. Viņa taču tomēr ir mana… kā mēs to varētu nosaukt… tas, ar ko es varu tirgoties.

Doktors Proktors norija siekalas. Kurp? Nu saki taču!

-   Uz cietuma kameru. Ruānas pilsētā, 1431. gada 30. maijā.

Doktors Proktors sarauca pieri. Kāpēc tieši turp un tad?

s Es zinu! Līse iesaucās.

-   Ja? Doktors Proktors paskatījās uz meiteni.

-   Mēs par to mācījāmies vēstures stundā pie Strūbes kundzes. Zanna d’Arka tajā dienā tika sadedzināta uz sārta Ruānas tirgus laukumā.

-   Vai tas ir tiesa? profesors jautāja un paskatījās uz Rīvi.

Rīve paraustīja plecus. Tas bija pirmais, kas man ienāca prātā.

-   Man ir tāda nojauta, ka mums priekšā ir vēl lielākas nepatikšanas, teica doktors Proktors.

Tajā pašā brīdī rati apstājās, un viņi caur jumtu dzirdēja kučiera balsi saucam. Pastila, madmuazele Rīve!

-    Tātad tu arī ieradies šeit? doktors Proktors jautāja.

-   Protams. Mana laika vanna stāv te. Cūku aizgaldā, ja gribam būt pavisam precīzi.

-   Tu man sekoji, Līse teica.

-Jā. Es sapratu, ka tas tur nekad neaizvedīs mani pie Viktora. Rīve pamāja ar galvu uz Bulli, kurš, kā tev tagad noteikti šķiet, ir priekš Bulles pārāk ilgi bijis kluss. Bulle sēdēja, sagumis sēdeklī, un tā skaņa, kura gandrīz vai izklausījās pēc krākšanas, tieši tā arī bija krākšana.

Līse izteiksmīgi pagrieza acis pret debesīm un iespēra Buliem pa stilbu tā, ka viņš ar joni atvēra acis. Viņš samirkšķināja, pačāpstināja, pasmaidīja un samiegojies, taču cerību pilns nomurmulēja:

-   Brokastis?

Visi četri steidzās laukā no ratiem. Par laimi, vannas joprojām stāvēja tur, kur viņi tās bija pametuši.

Tiesa gan, no vannas nācās izsviest trīs cūkas, kas tur plunčājās, bet vistu kūtī uz vannas malas sēdēja gailis, kurš nikni mēģināja knābt, jo acīmredzot uzskatīja, ka vanna tagad pieder viņam.

Rīve iebēra abās vannās laika ziepes un teica, ka došoties viņiem līdzi uz Ruānu. Kā gan citādi viņa varot būt droša, ka viņi neaizlaidīsies un nepiekrāps ar laika vannas skicēm?

Doktors Proktors neiebilda, un visi vienojās, ka Proktors un Bulle ceļos laika vannā, kas atradās vistu kūtī, bet Rīve un Līse no cūku aizgalda.

Kad Līse un Rīve bija cūku aizgaldā palikušas vienas un maisīja ūdeni, lai uzputotu ziepes, Līse dzirdēja Rīvi iešņukstamies. Līse neko neteica, tikai nogaidīja. Atskanēja vēl viens šņuksts. Un tad vēl viens.

-   Tu viņu mīlēji, Līse beidzot teica. Vai ne?

Rīve izdvesa ilgu un slapju milzušņukstu.

vViktors to tā arī nekad nesaprata, viņa teica.

-   Viņu interesēja tikai viņa izgudrojumi.

Līse vienīgi pamāja ar galvu. Viņai jau sen bija nojausma, ka sakarība te bija apmēram šāda.

-   Es būtu darījusi visu viņa dēļ. Rīve šņukstēja un turpināja maisīt. Es ar prieku būtu atdevusi viņam šo muļķīgo laika ziepju recepti, ja vien viņš būtu prasījis. Es domāju, ka viņš bija mazliet lēnīgs, ka viņam tikai bija vajadzīgs laiks, lai manī iemīlētos. Taču es sapratu, ka viņš nepavisam nav lēnīgs, kad viņš kādu dienu ienāca laboratorijā, starodams priekā, un stāstīja, ka esot iemīlējies kādā franču meitenē, kuru saticis uz ielas. Mega šņuksts. Un vai tu zini ko?

-   Nē, Līse teica.

-   Toreiz es biju daudz skaistāka par to tur… to tur… Žuljet Margarē. Tikai tavai zināšanai!

-    Nu labi, Līse teica. Taču viņš iemīlējās Žuljetā. Dažreiz tā vienkārši notiek.

Rīve pārtrauca maisīt un šķībi paskatījās uz Līsi.

-    Kopš kura laika tad tu esi kļuvusi par Orākulu, kas zina visas atbildes, ja drīkstu vaicāt? Tu taču esi tikai meitēns, ko gan tu zini?

-Varbūt es nezinu daudz, Līse teica, taču es reiz pazaudēju draugu. Un es dabūju jaunu.

Rīve izvilka kabatlakatiņu un izšņauca degunu.

-   Ak tā, viņa teica. Jaunu draugu, tu saki.

-Jā, Līse apstiprināja. Zini, nekad nav par

vēlu iegūt jaunus draugus.

Rīve nicīgi nošņaukājās. Un kas tad, pēc Orākula domām, gribētu draudzēties ar tādu vecu, ļaunīgu veceni ar koka kāju, ja drīkst vaicāt?

-   Njā, Līse novilka un paskatījās lejup uz ziepēm, kas bija sākušas putot. Es, piemēram.

-   Šļakatas un jūras putas! Rīve nokremšļojās.

Līse neatbildēja. Viņas klusēdamas turpināja

maisīt, kaut gan putu jau bija pietiekami daudz, lai viņas varētu doties ceļā.

-  Vai tu zini, kas ir pats muļķīgākais? visbeidzot teica Rīve.

-   Nē, Līse atbildēja.

Rīve īsi un asi iesmējās. Nesaki neko Viktoram, bet es vienmēr esmu zinājusi, kā izgatavot laika vannu.

Līse pārtrauca maisīt. Ko tu saki?

Rīve paraustīja plecus. Man patiesībā nemaz nevajag tās viņa skices. Es pati varu izgatavot laika vannu.

-   Bet… bet kāpēc tad tu sekoji man un Buliem uz Parīzi, ja ne tādēļ, lai dabūtu savos nagos tās skices?

sVai tas nav tas, ko tavs draugs Bulle sauc par elementāri?

Līse pasmaidīja. Tu gribēji atrast doktoru Proktoru, nevis viņa laika vannas skices.

Rīve smagi nopūtās. Es biju dumja, es cerēju, ka… ka mēs varbūt joprojām varētu…

-   Kļūt par mīļotajiem?

Rīve rūgti iesmējās. Diezgan stulbi, vai ne? Ar mani, iedomājies. Vecu raganu ar koka kāju un sliktu elpu.

-    Es nezinu, Līse teica. Bet es nesaprotu, kāpēc tu palīdzi doktoram Proktoram atrast Žuljetu, ja tev jau pašai ir tās skices.

-   Dažreiz, Rīve teica un iekāpa vannā, notiek tā, ka pat raganas nesaprot pašas sevi. Nāc, Līse! Tagad mēs dosimies uz vistumšākajiem viduslaikiem.

18. nodaļa. Raganu nakts

Viduslaiki izrādījās ļoti tumši. Tur valdīja gan piķa melna, gan pekles tumsa. Bija baigi tumšs un briesmīgi tumšs. Īstenībā pavisam tumšs kā naktī. Šo visu Bulle konstatēja, stāvus piecēlies vannā un saucot tumsā:

-    Vai te kāds ir? Balss radīja atbalsis.

-    Es te esmu, atsaucās kāda balss tieši blakus.

-    To es jau zinu, Bulle teica. Mēs ieradāmies vienā vannā. Es gribēju zināt, vai te ir vēl kāds. Vai tu kaut ko redzi?

-    Nē, doktors Proktors teica. Zuljeta? Zuljeta?

Nekādas atbildes.

-    Zuljeta! profesors atkārtoja. Zul… Au!

-    Kas notika?

-    Es atkal pret kaut ko atsitu galvu.

-   Pret ko tad?

-   Es nezinu, bet šķita tā kā pret vannu.

-   Vai te kāds ir? Tā bija Līses balss.

-   Es te esmu, atskanēja balss, kas bija piesmakuši un sausa kā tuksnesis.

-   To jau es zinu, Līse čukstēja. Mēs ieradāmies vienā vannā. Es gribēju zināt, vai…

-   Mēs visi te esam, Bulle teica. Bet kur mēs esam? Te taču nav iespējams neko saskatīt.

-   Mēs esam tieši tur, kur mēs gribējām, doktors Proktors teica. Zannas d’Arkas cietuma kamerā.

Bulles acis sāka pierast pie tumsas, un viņš sienā augstu pie griestiem saskatīja mazu, aizrestotu lodziņu. Un trīs baltu vannu kontūras, kas stāvēja krustu šķērsu.

-   Žuljeta ir te bijusi, Bulle paziņoja. Es redzu viņas vannu.

Atskanēja čīkstoņa, kas atgādināja vaidus.

-   Durvis ir aizslēgtas, tā bija Rīves balss. Bulle varēja samanīt viņas stāvu pie kaut kā, kas izskatījās pēc dzelzs durvīm, kuru masīvums raisīja nemieru.

-   Tātad mēs esam ieslēgti, un nekādas Žuljetas, Līse teica. Tātad ko mēs darīsim? Kuš! Vai jūs dzirdējāt?

Bulle aizturēja elpu un klausījās. Viņš dzirdēja vienīgi klusus sprakšķus ārā, it kā no attālas uguņošanas. Bet pagaidi! Tagad arī viņš to sadzirdēja. Klusu vaidēšanu. Tā nāca no… no Žuljetas vannas apakšas.

-   Palīdziet man novelt vannu! Bulle sauca.

Rīve un doktors Proktors bija tūlīt klāt. Viņi

apgāza vannu uz sāna, un ūdens izlija pa melno, stingri nomīdīto klonu. Un tur, zem vannas, uz vēdera gulēja kāda sieviete! Tajā pašā brīdī laikam caur mākoņiem iespīdēja mēness, jo blāva, plandīga gaisma apspīdēja cietuma bedri un sievietes sarkanbrūnos matus un balto kleitu.

-Žuljeta, tu…! priekā starodama, iesāka Līse. Taču spēji aprāvās, kad sieviete uz grīdas pacēla galvu un paskatījās uz viņiem ar izbiedētām, bet mirdzoši zilām acīm. Jo viņa gan bija līdzīga Zuljetai, viņas kleita bija tādā pašā krāsā un tie paši sarkanbrūnie mati, taču šī noteikti nebija Žuljeta. Sī bija jauna sieviete, jā, izskatījās, ka tikai pusaudze.

-   Kas tu esi? doktors Proktors jautāja.

-   Mani sauc Zanna, drebošā balsī atbildēja meitene.

-   Zanna d’Arka? pārsteigta iesaucās Līse. Meitenei bija gari un skaisti mati tieši tāpat kā gleznā vēstures grāmatā, taču viņa izskatījās daudz jaunāka.

Meitene pamāja.

Bulle stāvēja kā pārakmeņojies un joprojām turēja vannas malu. Viņš bija zaudējis valodu. Meitene zem vannas bija visskaistākais, ko viņš jebkad bija redzējis: skaistāka nekā dāmas, kas bija viņu bučojušas uz vaiga pēc ritenbrauciena, skaistāka nekā Žuljeta tajā fotogrāfijā, kur viņa un doktors Proktors bija jauni, jā, skaistāka nekā kankāna meitenes Sarkanajās Dzirnavās.

-   Kur ir Žuljeta? doktors Proktors jautāja.

Meitene neizpratnē samirkšķināja acis.

-   Tā, kas ieradās pirmajā vannā! profesors teica.

-   Es nezinu, Žanna teica un savilkās čokurā, it kā gaidītu, ka viņu sitīs.

Beidzot Bulle atlaida vannu, kas apgāzās ar varenu dārdu un palika uz sāna blakus meitenei.

-   Mēs zinām, ka tu esi daudz pārcietusi, Žanna, viņš teica svinīgā, mazliet tādā māksloti dobjā balsī, apliekot roku viņai ap pleciem. Bet tev nav no mums jābaidās. Mēs esam ieradušies, tikai lai izglābtu Žuljetu. Viņa ir tā tur profesora mīļotā. Vai tu saproti?

Meitene piekrītoši pamāja Bullem, kas atbildēja ar platu smaidu:

-   Pašam man, starp citu, nav mīļotās. Vai tev ir mīļotais?

Līse nokremšļojās un pastūma Bulli malā: Vai tu vari mums pastāstīt, kas notika, Zanna?

Meitene skatījās te uz Līsi, te uz Bulli.

-   Es gulēju un gaidīju, kad viņi atnāks man pakaļ, viņa teica. Proti, mani šodien sadedzinās kā raganu.

-   To es zinu, Bulle dedzīgi apstiprināja. Jo tu palīdzēji sadot angļiem pie Orleānas.

-Jā, Žanna teica. Un tāpēc, ka es dzirdu Dieva balsi. Un tāpēc, ka es neļauju nogriezt matus bļodiņgriezumā.

-   Bļodiņgriezumā?

-   Jā, matiem ir jābūt apgrieztiem bļodiņgriezumā. Lai parādītu, ka mēs pakļaujamies Dievam, vai ne? Jums mati nav apgriezti bļodiņgriezumā, tāpēc jūs esat ielikti te.

-   Nē, Līse sacīja. Bulle saka taisnību, mēs esam ieradušies vannā no nākotnes, lai glābtu Žuljetu.

Žanna ilgi skatījās uz viņiem. Ak, jūs nabadziņi. Viņi sadedzinās mani, jo es saku, ka esmu dzirdējusi dažus aprautus teikumus no Dieva. Uzminiet, ko viņi darīs ar jums, kad jūs pastāstīsiet šitās pasaciņas.

-   Par to tagad neraizējies, Žanna, doktors Proktors teica. Tikai pastāsti, kas notika.

-   Es pamodos no tā, ka dzelzs durvis atvērās. Tad es atklāju, ka kāds virs manis ir nolicis vannu. Sardzes vīri uzkliedza un izcēla no vannas kādu slapju sievieti, un aizvilka viņu sev līdzi. Durvis atkal aizcirtās, un es paliku viena. Man… man… viņas skatiens lēkāja no Bulles un Līses pie profesora,

-   …šķiet, viņi varbūt tumsā noturēja viņu par mani.

-   Ak nē, Līse iesaucās. Tu gribi teikt, ka…

-   …viņi ir aizveduši manu mīļoto Zuljetu… turpināja šausmu pārņemtais doktors Proktors.

-   …lai grilētu viņu uz sārta kā veselu sivēnu? Bulle iesaucās.

Meitene pamāja. Tirgus laukumā tepat ārā. Man ir tik žēl…

Tajā pašā mirklī viņi visi atskārta, ka plandīgā gaisma, kas krita no loga tur augstu pie sienas, nenāca no mēness. Un sprakšķošās skaņas nebija nekāda uguņošana. Tas bija degošs sārts.

-   Nē! doktors Proktors iesaucās un nokrita uz ceļiem. Nē!

Bulles augšdelmā ieurbās gari nagi, un viņš tika pacelts gaisā. Bulle sajuta sejā Rīves kapadvašu.

-   Tūlīt augšā novērošanas mucā, Napoleon.

Nākamajā mirklī viņš stāvēja uz Rīves pleciem tieši pretī restotajam lodziņam.

-   Oi, Bulle teica. Oi, oi.

-   Ko tu redzi? nepacietīgi sauca Līse. Komentē!

-   Okei, Bulle piekrita. Mēs pašreiz atrodamies tirgus laukumā šeit, Ruānā. Publika ir gatava, un komandas ir uznākušas uz laukuma. Un visiem patiešām ir neticami stulbas bļodiņfrizūras. Mājinieku komanda ir ģērbusies kā mācītāji un tur krustus un krucifiksus, murminot kaujas saucienus no biezas grāmatas, domājams Bībeles. Pretinieku komanda, kas sastāv tikai no vienas personas, Žuljetas Margarīnas, stāv piesieta pie staba,

kurš apdarināts ar malkas klēpjiem, kam grasās pielaist uguni. Ap viņu ir iedegtas neskaitāmas lāpas. Diemžēl izskatās, ka mājinieku komanda ir nepārprotami favorīti. Laika nav atlicis daudz…

-   Ak nē! iesaucās Zanna. Man bija jādeg uz sārta, es esmu ragana, nevis tā nabaga sieviete!

Bulle nolēca no Rīves pleciem, sakārtoja uniformu, uzlika roku uz zobena roktura un skaļā balsī proklamēja: Seit neviens netiks dedzināts, mana dārgā Zanna. Seržants Bulle ir šeit, un viņš dabūs mūs visus laukā no šejienes un izglābs Žuljetu. Vispirms mēs pārbaudīsim visus ķieģeļus šajā sienā…

-   Kāpēc? jautāja pārējie diezgan četrbalsīgā korī.

-   Elementāri, teica Bulle, kas jau bija sācis ar pirkstiem taustīt sienas. Aiz vaļīgiem akmeņiem šādās cietumu sienās vienmēr atrodas paslēpta kāda atslēga vai mūķīzeris. Vai jūs nekad neesat skatījušies cietumu filmas? Tikai jāatrod tas akmens.

-   Phe, Līse teica, tomēr arī viņas skatiens sāka klīst gar sienu, meklējot kādu vaļīgu akmeni.

-   Šeit! Bulle iesaucās. Kāds kaut ko ir ieskrāpējis apmetumā! Tas noteikti ir šeit!

Pārējie pienāca tuvāk. Un pieticīgajā mēnesgaismā, kas krita no spraugas augšā sienā, viņi redzēja, ka uz akmens patiešām bija ierakstīts datums.

-    To noteikti ir ieskrāpējis kāds ieslodzītais, Bulle teica, taustīdams akmeņus apkārt ierakstam, taču tie visi bija stingri ieķīlēti.

-         Diez vai ieslodzītais, doktors Proktors sacīja.

-    Paskaties, kas sanāk, ja ieskrāpē kaut ko apmetumā. Viņš izvilka nazi un iegrieza seju ar divām acīm, muti un nokarenām ūsām.

s Redzi, sanāk asas malas un nelīdzena virsma. Taču šie burti ir noapaļoti, gludi padziļinājumi cementā. Tas ir ierakstīts, kamēr cements vēl bija mīksts, tātad to ir rakstījis kāds, kas piedalījies šī cietuma celšanā 1111. gadā.

-   Savādi, bilda Līse.

Pārējie pagriezās un paskatījās uz viņu.

-   Vienīgais, kuru es esmu redzējusi rakstām visus burtus ar acīm un deguniem, ir Bulle.

Pārējie pagriezās un paskatījās uz viņu.

-   Nu un? Bulle nesaprata. 1111. gadā manis nebija.

-     Heirēka! doktors Proktors iesaucās.

Pārējie pagriezās un paskatījās uz viņu.

-   So ziņu esi rakstījis tu, doktors teica. Tu esi bijis 1111. gadā! Tu tikai vēl neesi devies uz turieni!

Un ir tik jocīgi, kā divas, trīs un dažreiz četras smadzenes var pēkšņi domāt vienu un to pašu.

-   Heirēka! viņi iesaucās. Jo “Heirēka” nozīmē, ka cilvēks ir visu sapratis.

Rīve iebēra ziepju pulveri vannā un maisīja. Bulle tikmēr uzlēca uz vannas malas un gatavojās. Viņš izstaipīja kaklu, kamēr doktors Proktors masēja viņam plecus, un Līse, pieliekusies pie auss, uzmundrinoši sprediķoja:

-   Tātad domā par Ruānas tirgus laukumu 13. janvārī 1111. gadā. Tad viņi būvēja šo cietumu. Kad būsi tur, dabū dzelzs durvju atslēgu, uztaisi pie kalēja kopiju, ej pie cietuma mūrniekiem un pierunā viņus palikt to mūrī zem akmens. Tad ieraksti datumu apmetumā, pirms tas nav sacietējis. Labi?

-   Labi, labi, Bulle piekrita.

-   Pasteidzies, Zanna čukstēja. Viņa skatījās uz spraugu, kur plandīgā gaisma bija kļuvusi stiprāka un sprakšķi skaļāki.

-   Laika ziepes ir sagatavotas, paziņoja doktors Proktors. Laimīgu ceļu! Un atceries atgriezties te… Viņš paskatījās pulkstenī. Pēc desmit sekundēm no šī brīža, bez piecām minūtēm vienpadsmitos vakarā. Steidzies!

-   Pagaidi, Rīve panāca uz priekšu un pasniedza Buliem mazu, melnu ādas kulīti. Tam vajadzētu atvieglot kalēja un mūrnieku pārliecināšanu tev palīdzēt.

-   Paldies, Bulle teica, iestūķēja kulīti uniformas kabatā un iebrēcās: Bumbaaaaa…! un lēca.

Ziepjūdens šļakatas pašķīda līdz pat aizrestotajai spraugai.

-   Kas bija tajā kulītē, Rīve? klusi jautāja doktors Proktors, sekojot sekunžu rādītājam pulkstenī.

-   Tikai kāda formula, ko es izgudroju brīvajos brīžos, Rīve teica. Kā iegūt aurum no sēra dioksīda, silīcija un olu kulteņa.

-   Aurum ? Līse nesaprata.

-   Latīņu valodā “zelts”, paskaidroja doktors Proktors. Četri… trīs… divi… un… NULLE!

Visi blenza uz ziepju putām vannā. Neviens neko neteica. Nekas nenotika. Ārpusē spēkā pieņēmās gaviles.

-Kaut kas 1111. gadā ir nogājis greizi, Rīve nosprieda.

Doktors Proktors gandrīz nedzirdami čukstēja:

-   Ir par vēlu doties viņam pakaļ.

-   Nepadodies! Līse teica. Viņš drīz atgriezīsies.

Rīve nošņaukājās. Kas tev liek tā domāt?

-Jo viņš ir mans draugs un es viņu pazīstu, Līse atbildēja. Viņš ir mazliet aizmāršīgs, un viņš vienmēr ierodas mazliet par vēlu. Bet viņš ierodas. Tāds viņš vienkārši ir.

-Ak nē, ievaimanājās Zanna. Visi pagriezās. Viņi sekoja Zannas skatienam uz spraugu sienā un arī to ieraudzīja: augstu, spožu liesmu, kas iezīmējās pret naksnīgajām debesīm tur laukā.

Tajā pašā mirklī viņi izdzirdēja skaņu, kas rodas, ūdenim noplakšķot pret ūdeni, un kādu balsi, kas brīdināja:

-   Nekad nebrauciet uz 1111. gadu!

-   Bulle! Līse iesaucās.

-   Ēdiens garšo draņķīgi, gultas ir pilnas ar salmiem un blusām, visiem ir iepuvuši zobi un nekur nevar dabūt televizoru! Sarkanmatainais puika stāvēja uz vannas malas un skatījās uz viņiem ar triumfējošu sejas izteiksmi.

-   Pasteidzies! doktors Proktors mudināja. Kur tu tā aizkavējies?

-   Piedodiet! Bulle nolēca uz grīdas. Bet mēris bija paņēmis visus kalējus pilsētā, tāpēc man vajadzēja jāt uz kaimiņu ciematu. Atpakaļceļā zirgs nomira no mēra, un atlikušais ceļš man bija jāmēro kājām. Un, kad es nonācu galā, visi mūrnieki bija nosprāguši, tāpēc man nācās mūrēt pašam. Tieši…

Viņš bija izvilcis zobenu no maksts un iebāza to apmetumā starp diviem mūrakmeņiem.

-   …šeit!

Bulle pagrieza asmeni tā, ka pabira mazi, sausi apmetuma gabaliņi. Tad pabāza pirkstus zem mūrakmens, izvilka to laukā un izķeksēja atslēgu, kas atradās zem tā. Bulle pieskrēja pie dzelzs durvīm, ielika atslēgu slēdzenē un pagrieza. Tas ir viņš mēģināja to pagriezt. Taču atslēga negribēja griezties.

-   Sasodīta padarīšana! Bulle šķendējās.

Viņam aiz muguras lēkāja profesors. Kas par

vainu?!

-         Hm, Rīve teica, pieliekusies pie slēdzenes.

-    Es baidos, ka viņi būs nomainījuši slēdzeni kopš 1111. gada. Visa lielā mūrēšana pilnīgi par velti.

-   Ak nē, Zanna teica. Jau trešo vai ceturto reizi, īdzīgi nodomāja Līse.

-   Pagalam, iesaucās profesors un nokrita uz ceļiem. Vai manu vai.

-   Jā, vai manu vai, Bulle pievienojās.

Taču, kamēr visi pārējie vaimanuvaimanāja, Līsei kaut kas iešāvās prātā. Viņa piegāja pie durvīm, nospieda rokturi un pagrūda tās.

Vaimanuvaimanāšana spēji aprāvās, kad viņi izdzirdēja neeļļoto eņģu iekaukšanos, durvīm atveroties.

-   Kā…? doktors Proktors iesāka.

-   Elementāri, Līse teica. Ja viņi domāja, ka aizveduši vienīgo ieslodzīto, kas te bija, kāpēc viņiem būtu jāaizslēdz durvis aiz sevis? Nāciet!

-   Pagaidiet! Zanna sauca. Visi pagriezās pret viņu un pārsteigti ieraudzīja, ka viņa bija izvilkusi ķemmi un mežonīgā ātrumā ķemmēja matus. Redzot pārējo neticīgos skatienus, viņa apstājās.

-   Tur ārā taču ir daudz ļaužu, viņa teica, mazliet uzmetusi lūpu, un iebāza ķemmi atpakaļ kleitā.

Tad visi izbrāzās pa durvīm, skrēja pa tumšiem gaiteņiem, augšup pa kāpnēm, kas izlocījās kā čūskas gar torņiem un beidzās ar durvīm, kuras izveda vārtrūmē, kas savukārt izveda laukā atklātā laukumā.

Tur viņi apstājās. Pār viņu sejām dejoja liesmu atspulgi.

-    Ak nē! Zanna ar rokām aizsedza acis.

-     Mēs atnācām par vēlu. Doktors Proktors nopūtās.

19. nodaļa Atpakaļ tagadnē

Līse stāvēja kā sasalusi. Viņa bija to jau agrāk redzējusi. Gleznā. Grāmatā. Vēsturēs grāmatā.

Liesmas, kas laizīja stabu ar piesietu augumu baltā kleitā.

Kāds vīrs mācītāja apmetnī stāvēja sārta priekšā un turēja pret meiteni pavērstu krustu. Ļaudis tirgus laukumā bija kļuvuši pavisam klusi, varēja dzirdēt vienīgi liesmu aurus un kādu citu mācītāju, kas sauca latīņu vārdus pret naksnīgajām debesīm. Un tagad Līse visu saprata: kāpēc viņai bija šķitis, ka Zanna d’Arka gleznā līdzinās Zuljetai Margarīnai. Līse nodrebēja. Jo viņa saprata arī, ka tas var nozīmēt tikai vienu: tas, kas grasījās notikt, jau bija noticis, ka tā bija Žuljeta, kas aiz pārskatīšanās tika sadedzināta uz sārta šodien, 30. maijā

1431. gadā, nevis Zanna d’Arka. Lai ko arī viņi tagad darītu, tam vairs nebija nozīmes, viņa taču jau bija redzējusi Žuljetas attēlu vēstures grāmatā. Tas bija iecirsts akmenī, to nevarēja izmainīt.

-    Ir par vēlu… Līse čukstēja. Jau no paša sākuma bija par vēlu.

Viņa čukstēja tik klusi, ka ne profesors, ne Bulle, ne Zanna to nedzirdēja. Taču Rīve laikam to bija dzirdējusi, jo viņa pieliecās pie Līses, un viņas tuksnešbalss šalca Līsei pie pašas auss.

-    Varbūt tā ir, Līse. Varbūt tā ir. Taču joprojām ir kaut kas, kas viņu var glābt.

-    Nāve, Līse čukstēja. Tu teici: ja kāds ir ar mieru mirt, vēsturi var izmainīt.

-     Pareizi.

-              Doktors Proktors, vilcinoties sacīja Līse.

-      Viņš teica, ka viņš labāk mirtu, nekā zaudētu vinu.

^ Tā viņš teica, Rīve apstiprināja. Taču tam jānotiek, pirms Zuljeta pati nomirst.

Līse iekoda apakšlūpā. Bija aizdegusies Žuljetas kleita. Doktors Proktors, mežonīgi šņukstēdams, nokrita ceļos.

-    Elementāri, Līse teica. Bulle! Vai tev vēl ir tas purkšķonautpulveris?

Taču Bulle nedzirdēja, viņš tikai kā nolēmēts blenza uz sārtu. Tad Līse iebāza rokas abās vina uniformas kabatās un izvilka plastmasas maisiņu.

-    Vai tās ir laika ziepes? Rīve jautāja.

-    Nē. Šis ir vēl dižāks izgudrojums. Atklājējs ir doktors Proktors. Tad Līse atmeta galvu, atvēra muti un iebēra tajā krietnu malku gaišzilā purkšķonautpulvera.

-    Ko tu dari? Rīve jautāja.

-    Mainu vēsturi, Līse atbildēja. Astoņi! Pasaki doktoram Proktoram, ka viņam jābūt gatavam

V

ieņemt Žuljetas vietu. Septiņi!

-Ko?

-    Seši! Pieci!

Bulle, Zanna un profesors pagriezās pret Līsi un Rīvi.

-    Bulle un Zanna! Līse sauca un pieliecās ar dibenu pret sārtu. Turiet mani! Četri! Trīs!

Bulle tūlīt saprata, ko viņa labākā draudzene nodomājusi darīt. Kamēr Rīve kaut ko čukstēja doktoram Proktoram ausī, Bulle pielēca klāt, satvēra Līsi aiz vienas rokas un pamāja Zannai, kas satvēra otru.

-    Divi! Viens! Nul…

Troksnis bija tik skaļš, ka Bulles ausis, līksmi smelgdamas, sačokurojās, doktors Proktors juta, ka galvaskauss noknakšķ. Rīvei atdalījās skropstas. Karogu masti tirgus laukumā liecās un klanījās, ļaudis vēlās no kājām, un mācītāji aizkūleņoja, talāriem plīvojot un rotām plandot ap kaklu. Kad beidzot izdevās apstāties, viņi klepoja un mirkšķināja sūrstošas, asarojošas acis, taču neko neredzēja. Jo sārts un visas lāpas bija nopūstas, un naksnīgo tirgus laukumu klāja biezi dūmi.

-    Bulle! tumsā klepodama, sauca Līse.

-    Žanna! tumsā klepodams, sauca Bulle.

-    Doktor Proktor! tumsā klepodama, sauca Zanna.

Taču neviens doktors Proktors neatbildēja. Toties viņi dzirdēja balsis no tirgus laukuma saucam:

-    Aizdedziniet sārtu!

Bulles roka atrada kādu citu roku.

-   Vai tā esi tu, Līse? viņš sauca. Runā ar mani, Līse!

x Kāda balss čukstēja viņam tieši pie auss: Meitenes neprotot laist purkšķus, ko tu neteiksi. Tu man esi parādā tonnu mīksto karameļu.

-    Līse!

-    Nāc, sameklēsim Zannu!

Viņi taustījās apkārt tumsā un dūmos, līdz Bulles rokas pieskārās kādai galvai, kas tūlīt parāvās prom.

-    Tu sajauci man matus! sūkstījās neredzamais balss īpašnieks.

-    Zanna! Līse sacīja. Turēsimies rokās, lai nepazustu cits citam.

Taču tas nebija nepieciešams, jo dūmi jau sāka izklīst, un tirgus laukumā jau varēja redzēt atkal iedegamies pirmās lāpas un dzirdēt balsis, kas sauca:

-    Tur tālāk bija kaut kādas savādas personas, kas ar dibenu izšāva lielgabala zalvi. Es viņus redzēju!

-    Raganas un burvji! Ķeriet viņus ciet!

-    Uz sārta viņus kopā ar raganu!

-     Ir laiks taisīties prom. Bulle mudināja.

-    Bet… Zuljeta? Zanna jautāja.

-    Un Rīve, pievienojās Līse. Rīve?

-    Skaties! Bulle rādīja ar pirkstu. Tur kāds nāk.

Un patiešām steigšus tuvojās divi dūmos tīti stāvi. Viens balstīja otru, un viņi neizskatījās ne pēc mācītājiem, ne bīskapiem, ne cietuma uzraugiem.

-    Skrieniet, bērni, skrieniet! Tā bija Žuljetas balss. Viņi dzenas mums pakaļ. Atpakaļ uz cietuma kameru!

Viņi skrēja. Un skrienot dzirdēja aiz sevis nepatīkamu un nu jau tik labi pazīstamu skaņu: degošu malkas klēpju sprakšķus, rijīgu liesmu aurus, gaisa straumju svelpšanu ap raganu sārtu.

-    Neskatieties atpakaļ, bērni! Zuljeta sauca.

Viņi darīja, kā Žuljeta teica: neskatījās atpakaļ,

tikai skrēja. Skrēja un mēģināja nedomāt par to, kas notiek ar doktoru Proktoru uz sārta viņiem aiz muguras. Izskrēja caur vārtrūmi un iekšā pa atvērtajām durvīm, kuras viņi aizvēra un aizslēdza aiz sevis, lejā pa vītņu kāpnēm, prom pa gaiteni, pa kuru bija atnākuši, un beidzot iekšā tumšajā cietuma kamerā. Līse turēja durvis vaļā, līdz pēdējie divi bija tikuši iekšā, tad aizgrūda tās ciet.

No spraugas augšā pie sienas plandīja sārta mestā gaisma.

-    Briesmīgi… Zanna čukstēja.

-    Man jāredz! Bulle teica un pieķērās nokvēpušajam, kārnajam, garajam stāvam, kas bija ienācis kopā ar Žuljetu. Stāvs nostājās pie sienas, un Bulle uzrāpās tam uz pleciem. Saskatīt nebija grūti. Liesmas apspīdēja viņas seju… Pagaidi! Viņas? Tā… tā taču bija…

Bulle apjucis blenza vispirms uz sievieti sārtā, tad lejā uz stāvu, uz kura pleciem viņš stāvēja.

-    Doktor Proktor? Bulle iesaucās.

-    Jā, tas esmu es, profesors nopūtās.

-    Bet… bet…

-      Rīve tikko bija palīdzējusi man atbrīvot Zuljetu visos tajos dūmos un apjukumā, profesors teica, un es grasījos piesiet sevi uz sārta, kad viss satumsa. Kas notika pēc tam, es tiešām nezinu.

-     Taču es gan zinu, sacīja Zuljeta. Rīve notrieca Viktoru zemē ar savu koka kāju, Dievs vien zina, kāpēc. Es pieliecos pie Viktora, knapi dabūju viņu pie dzīvības, un, kad es atkal pacēlu acis, Rīve bija pazudusi tajos dūmos. Es dabūju Viktoru uz kājām un sapratu, ka jāmēģina viņu aizvilkt uz cietuma kameru, kur palika mana laika vanna, lai mēs varētu tikt prom. Tad es ieraudzīju jūs, mīļie bērni… Jums nav ne jausmas, cik atvieglota jutos!

-    Mēs arī, Līse teica. Ko tu redzi, Bulle?

Bulle blenza ārā caur restēm. Liesmas bija sagrābušas garo mēteli un koka kāju, un Rīves sejā plaiksnīja sarkani un dzelteni atspīdumi. Bulle nebija pārliecināts, bet patiesībā izskatījās, ka viņa tur smaida ar saviem smailajiem zobiem. Un sauc kaut ko. Caur liesmu auriem bija grūti sadzirdēt, bet izklausījās pēc… pēc: Sakiet man DZĪ…

Bulle iesaucās tik skaļi, cik spēja caur restēm:

-    Dzīīīī!

Kā atbalss no tāluma: Sakiet man V..

-    Vēēē!

Taču tad uguns visu apslāpēja un Rīve pazuda liesmās, kas tiecās augšup un mētāja dzirksteles kā zvaigžņu lietu pret samta melnajām un brīnumskaistajām naksnīgajām debesīm.

Bulle vēl mazliet pagaidīja. Tad nošļūca zemē no profesora pleciem.

-    Mēs varam negaidīt Rīvi, Bulle teica viņam neraksturīgi klusi…

-    Ko? reizē iesaucās Zanna un Zuljeta.

Bet doktors Proktors un Līse neteica neko. Profesors ilgi skatījās uz Bulli. Tad viņš lēni pamāja ar galvu un iekāpa vienā no vannām. Nāciet, draugi, mums jādodas ceļā, pirms beidzas putas.

-     Paskat, Līse norādīja uz klonu.

Tur bija Rīves burka ar laika ziepēm.

-              Hm, doktors Proktors teica, pacēlis burku.

-      Tas nozīmē, ka mums pietiek pulvera, lai aizbrauktu mazītiņās brīvdienās. Tas nenāktu par ļaunu. Ko jūs sakāt par pāris dienām uz saulainas Kārību salas, ilgi pirms tur parādījās tūrisms?

Kad abi cietumsargi atrāva cietuma kameras durvis, viņi redzēja tikai tukšu telpu ar trim vannām.

-    Ko ta’ šit’s nozīme? teica garākais no abiem.

Zem bruņucepures viņam bija neticami stulbs

bļodiņgriezums un uz virslūpas kuplas, uzskrullētas ūsas.

-    Jā, ko ta’ šit’s nozīme? teica otrs. Zem bruņucepures viņam bija neaptverami stulbs bļodiņgriezums un uz virslūpas ne mazākā matiņa un noteikti nekādu ūsu.

-    Hm, teica uzskrullētās ūsas. Teitan nebi’ trīsas, bet tik’ viena vanne iepriekš šovakar, kad mēs aizved to Zann d’Ark.

-    Tā gan, nospraustajās bezūsainais.

-    Jā, jā, teica uzskrullētās ūsas. Mēs drošvien neatradīs tos, kas šāv’ a’ lielgabal’, tā izs’tās. Eimam.

-    Hm, teica bezūsainais, nostājies pie sienas, kur kaut kas skaidri redzams bija piesaistījis viņa uzmanību.

-    Kas tur i’? jautāja uzskrullētās ūsas un panāca tuvāk.

-    Tas zīmējums tur, teica bezūsainais. Šitāds diktum stilīgs ūss. Es nekad agrāk nau redzējs šitāds ūss, tāds nokarenūss. Man nudieniņ šķietās, es gribēt…

-    Eimam nu, teica uzskrullētās ūsas un aizvilka otru sev līdzi.

20. nodaļa Indija

Tirkīzzilie viļņi sitās pret balto pludmali, kur aizvērtām acīm uz muguras gulēja Līse. Tikai reižu pa reizei viņa mazliet pavēra acis un redzēja palmu, kas iezīmējās pret bezmākoņu debesīm. Palma auga šķībi, noliekusies pret okeānu, it kā ilgotos peldēties kopā ar Zuljetu, doktoru Proktoru un Zannu, kas tur plunčājās viļņos un smējās līksmi, it kā nekas nebūtu noticis. Līse vēlējās, kaut arī viņa tā varētu. Taču, kad iedomājās par Rīvi, viņa to nespēja.

Kaut kas aizēnoja sauli, un viņa atvēra acis. Uz viņu skatījās noraizējusies seja ar milzīgiem vasarraibumiem.

—      Tu izskaties noraizējies, Līse teica.

-   Tāpēc, ka tu izskaties tik domīga, teica Bulle. Sitām it kā vajadzētu būt brīvdienām. Nekādas domāšanas.

Viņš, balansējot uz šķībās palmas stumbra, gulēja uz vēdera tieši virs viņas.

-   Zini, kāpēc Rīve piesēja sevi pie staba? jautāja Līse.

-   Tāpēc, ka tikai nāve var izmainīt vēsturi, Bulle teica un aizmiedza vienu aci, veltīgi mēģinot ar roku aizsniegt un pakasīt starp lāpstiņām.

-   Jā, bet zini, kāpēc viņa neļāva doktoram Proktoram upurēties, bet izdarīja to viņa vietā?

-    Elementāri, Bulle teica un izmēģināja otru roku, ja nu tā gadījumā izrādītos mazliet garāka.

-    Rīve viņu mīlēja.

-   Tu to zināji? Līse jautāja, kā no debesīm nokritusi.

-   Protams, mīlestības ceļi ir neizdibināmi, Bulle teica un nolauza mazu zariņu. Pat Rīve galu galā spēja saskatīt, ka doktors Proktors ir nāvīgi iemīlējies Zuljetā. Un, kad viņa ieraudzīja Zuljetu uz sārta, viņa saprata, ka vienīgais veids, kā viņa var padarīt laimīgu vīrieti, kuru viņa mīl, ir ļaut viņam būt kopā ar to sievieti, kuru viņš mīl. Tāpēc viņa parūpējās, lai tie divi varētu būt kopā. Var teikt viņa upurēja sevi mīlestībai. Tikai ne savai mīlestībai.

Līse bija pavisam aizkustināta. Bet Bulle! Un es domāju, ka jūs, puikas, neko nejēdzat no tādām lietām.

-   Skaidrs, ka jēdzam, Bulle teica un mēģināja aizsniegt niezošo vietu ar zariņu. Bet viss kārtībā, es taču savukārt domāju, ka meitenes neprot purkšķināt.

-   Ai, Bulle… Līse čukstēja, un viņas acs kaktiņā vīdēja asariņa. Vai nav skaisti?

-Jā, diezgan. Bulles seja savilkās labsajūtā, kasot ar zariņu starp lāpstiņām. Kaut gan viņi tomēr varētu te pasniegt arī brokastis. Viens restorāniņš un nedaudz olu ar ceptu cūkgaļu nenāktu par ļaunu.

-    Bulle! Līse stingri teica. Es runāju par to, ko izdarīja Rīve! Viņai nebija draugu… tik… tik… Līses acis piepildījās ar asarām. …žēl viņas.

-     Piekrītu. Bulle iebāza zariņu ausī un pakasīja arī tur, ja reiz bija sācis.

-     Bet vai tu piekrīti, ka derētu arī mazliet citas pārtikas, nevis tikai pašu plūkti banāni un kokosrieksti?

Līse neatbildēja, tikai pagriezās uz vēdera un skatījās uz jūru. Viņi šeit bija jau trīs dienas, un bija jauki, bet Buliem taisnība. Tālu pie horizonta bija parādījusies svina pelēku mākoņu josla. Doktora Proktora tievais un joprojām tikpat bālais augums brida uz krastu, un viņš izlēja no motociklista brillēm ūdeni.

Doktors Proktors smaidot piemetās smiltīs viņiem blakus.

-    Nu, mani labākie draugi, viņš teica. Viss labi?

Bērni klusējot pamāja.

-    Tomēr mazliet ilgojaties pēc mājām?

Bērni klusējot pamāja.

-    Es arī, doktors Proktors piekrita. Vai tu atradi kādu restorānu, Bulle?

-     Nē, Bulle teica. Es apgāju apkārt visai salai, bet atradu vienīgi pāris vīru, kas tikko bija atbraukuši airu laivā un jautāja, kur viņi esot.

-    Ak tā? Kas tad tie bija?

-    Nezinu. Runāja vēl sliktāk angliski nekā es, taču es sapratu, ka to vienu sauca Kristofors Ko… Ko… kā sauca to detektīvu, ko rāda pa televīziju?

-    Columbo? Līse minēja.

-    Tas pats! Bulle teica. Vai kaut kā tamlīdzīgi. Katrā ziņā, es viņus izjokoju un pateicu, ka šeit ir Indija. Un izskatījās, ka viņi man noticēja. Vismaz viņi sakāpa atpakaļ laivā un aizīrās kā plēsti uz burinieku, kas noenkurojies kādu gabaliņu tālāk.

-    Hm… Doktors Proktors piecēlās un paskatījās uz trim laika vannām, kas stāvēja pa pusei ieraktas smiltīs zem palmām. Man šķiet, ka ir īstais laiks nogādāt jūs mājās uz Lielgabalceļa, iekams te kļūst pārāk apdzīvots.

-    Jūs? Bulle pārjautāja. Vai tad arī tu nedosies turp?

-    Man un Žuljetai ir jāatgriežas Parīzē un jānokārto tas viss ar Klodu Klišē.

-    Bez mums? duetā iesaucās Līse un Bulle.

-     Jā, pārliecināti teica doktors Proktors. Esmu jau pietiekami pakļāvis jūs briesmām. Es esmu gaužām bezatbildīgs pieaugušais, vai jūs to neesat sapratuši?

-    Nu mēs jau to zinām, Līse teica. Taču tu esi aizmirsis vienu.

-    Proti, Bulle turpināja.

-    Mēs esam viena komanda, Līse teica.

-    Tieši tā, Bulle piekrita. Mēs esam viena komanda. Un mēs neraizējamies, ka citi mūs uzskata par nīkulīgu zaudētājkomandu. Jo mēs zinām kaut ko, ko viņi nezina. Mēs zinām… mēs zinām… ē…

-    Mēs zinām, turpināja Līse, kad draugi apsola nekad nebeigt viens otram palīdzēt, tad viens plus viens plus viens ir daudz vairāk par trīs.

Proktors ilgi viņos raudzījās. Tas bija labi teikts, gandrīz it kā es pats to būtu teicis. Bet…

-    Nekādus “bet”! paziņoja Bulle. To teici tu, un tu zini, ka mēs zinām, ka tu zini, ka tu nevari izdarīt neko, lai piedabūtu mūs nepalīdzēt tev tikt galā ar Klodu Klišē.

Profesoram bija pie sevis jāatkārto visi ne-, lai saprastu, ko Bulle domāja. Tad viņš izmisis paskatījās te uz vienu, te uz otru. Beigu beigās padevies nopūtās. Jūs gan esat vieni stūrgalvīgi draugi.

-    Ko mēs gaidām? Bulle jautāja. Esmu sapakojies un gatavs! Līse?

Līse pamāja.

-    Profesor?

Doktors Proktors pamāja.

Bulle piecēlās kājās, uzkāpa uz palmas stumbra, nobalansēja, iesita sev pa krūtīm un sauca pret tirkīzzilo jūru: Klod Klišē, te nāk Krēms Bullē!

21. nodaļa Creme Bulle

…UlwiuUuiukьiVilui

Bulle uzmanīgi piecēiās vannā un paskatījās sev apkārt. Māte mīļā, kas tad tas? Nebija šaubu, ka viņi atrodas vannasistabā pansijā Pom Frit. Tur bija vanna, tur bija spoguļplauktiņš, un tur bija zobu skalojamā glāze ar Periju Peru septiņkāju sūcējzirnekli. Taču tā briesmīgā skaņa.

Tētīt žēlīgais, kas tad tas? čukstēja Līse, tikko piecēlusies otrā vannā.

-    Te jau drebina kā divdesmit triecienurbji, teica slapjš un pilošs doktors Proktors.

-     Tas nāk no āra, Zanna teica, stāvot pie durvīm un jau grasoties nospiest durvju rokturi, kad Zuljeta iešņācās: Pagaidi! Es zinu, kas tail|§§

Pārējie paskatījās uz viņu.

Bifirur krāc nīlzirgi.

-Nīlzir…!

-   Jā, Žuljeta teica. Taču ir vēl ļaunāk. Tā krāc kāds tips, ko es pazīstu pārāk labi.

-   Ak nē, čukstēja doktors Proktors.

-   Klods, čukstēja Līse vēl klusāk.

-   Klišē, čukstēja Bulle tik klusi, ka neviens cits, izņemot viņu pašu, to caur krākšanu nedzirdēja. Viņš aizlēca pie durvīm, pastiepās uz pirkstgaliem un palūrēja caur atslēgas caurumu.

-   Ko tu redzi? jautāja Proktors.

-Vienu… divus… trīs tipus, Bulle teica. Viņi aizmiguši sēž katrs savā krēslā. Tam pie radiatora ir šauras Ūsiņas, platas bikšu lences ar pamatīgiem klipšiem, un viņš izskatās glumāks par zuti gļotu spainī.

-    Tas ir Klods Klišē, doktors Proktors čukstēja. Kas ar tiem diviem pārējiem?

-    Viņi izskatās pēc… jā, es negribu jūs biedēt, bet man gandrīz jālūdz jūs pieturēties, Bulle pagriezās pret pārējiem, NĪLZIRGIEM!

Taču jocīgi gan neizskatījās, ka kāds būtu pārsteigts par šādu atklāsmi. Vīlies kūtrajā publikā, Bulle atgriezās pie atslēgas cauruma.

-    Viens sēž pie loga, un otrs ir atspiedis krēsla atzveltni pret durvīm uz gaiteni. Ar vārdu sakot, nemanītiem tikt garām neiespējami. Un, ja jau mēs reiz esam sākuši ar sliktām ziņām abiem nīlzirgiem klēpī ir pa bisei.

Zuļjeta novaidējās. Viņi to vien gaida, ka mēs atgriezīsimies. Un tad… tad…

-    Nu vienreiz pietiek! Doktors Proktors bija noskaities ne pa jokam. Viņš vairs nečūkstēja, tieši otrādi viņa balss dusmās drebēja. Paej malā, Bulle. Ir pienācis laiks tikt galā ar šo vīru…

-              Nē, Viktor! Zuljeta nostājās viņam priekšā.

-     Viņš sagrābs ne tikai tevi. Padomā par bērniem un Zannu. Viņi sabērs viņiem kabatās monētas un iesviedīs Sēnā.

Proktors apstājās. Tad viņš smagi atsēdās uz vannas malas, saķēra galvu un izmisis novaidējās: Tev taisnība. Ko lai mēs darām?

-    Hm, teica Zuljeta.

-    Hm, teica Līse.

-    Hm, teica Zanna.

Atskanēja neliels “plop” un tad Bulles balss:

-    Mieru, draugi, man ir plāns.

Visi blenza uz Bulli, kas sajūsmināts pētīja rādītājpirkstu un tad nobraucīja to gar bikšu staru.

-    Plāns, kas ir tikpat vienkāršs, cik ģeniāls. Bulle atpogāja uniformas jaku un pabāza zem tās roku. Vispirms viņš izvilka Marsela trompeti un nolika malā, tad iebāza roku vēlreiz. Aiz loga jau aust rīts, un ir pēdējais laiks sagādāt tiem miegamicēm neaizmirstamu pamošanos. Plāns jau ir pārbaudīts uz kādu zināmu Napoleona kungu, un tam pamatā ir gluži vienkārši kāda sevišķa pulvera iebēršana atvērtajās mutēs tiem… tiem…

Bulles sejas izteiksme izmainījās, rokai kaut ko izmisīgi meklējot zem uniformas jakas.

-    Kas noticis? jautāja Proktors. Kaut kas pazudis?

-    Mazītiņas izmaiņas plānā, draugi, Bulle teica ūn stīvi pasmaidīja, parādot visus zobus. Izskatās, ka maisiņš ar purkšķonautpulveri palicis 1111. gadā kādā Ruānas tirgus laukumā. Bet saglabājiet mieru, Bulle visu kontrolē, un mēs nepiespiesti un plūstoši pārejam pie plāna B.

-    Un tas būtu? skeptiski vaicāja Līse.

-    Ka jūs paļaujaties uz mani.

Pārējie trīs skatījās uz Bulli, taču viņš neko vairāk neteica, tikai šūpojās uz papēžiem un smaidīja to savādo, stīvo smaidu.

-    Vai tas ir viss plāns? Līse beidzot jautāja.

-    Jā, Bulle teica un no spoguļplauktiņa paņēma tūbiņu ar Doktora Proktora Ātras Iedarbības Superlīmi. Plus es esmu nolēmis nospēlēt nelielu rīta jundu. Pēc tam es impofrizēšu.

Līse lēni papurināja galvu.

-    Ko nozīmē impofrizēt, Bulle? Zanna jautāja. Bulle viņai uzsmaidīja savu platāko smaidu.

-    Tas, mana dārgā Zanna, nozīmē, ka es, seržants Bulle, pamazām izdomāšu kaut ko jaunu, ja tas, ko esmu ieplānojis, noies greizi.

-    Mēs to saucam vienkārši par Bulles metodi, Līse noņurdēja, kamēr Bulle gozējās Žannas apbrīnas pilnajā skatienā.

-    Skrieniet laukā pa durvīm, kad dzirdēsiet trompetes signālu, Bulle teica, paķēra trompeti un nospieda durvju rokturi.

-    Pagaidi… Proktors iesāka, taču Bulle jau bija prom.

-    Ko viņš dara? profesors ievaidējās, vērsdamies pie Līses, kas turēja durvis spraudziņā un skatījās pakaļ Buliem.

-    Viņš stāv pie viena no nīlzirgiem, viņš spiež līmes tūbiņu… viņš apziež ar līmi bisi un viņa klēpi. Tagad viņš dara to pašu ar otru nīlzirgu…

-    Uz priekšu, Bulle! Zanna čukstēja.

-    Viņš… viņš aiziet Klodam Klišē aiz muguras, turpināja Līse. Un… un atsprādzē viņa bikšu lences bikšu aizmugurē… un… un Klods pārstāj krākt…

-    Ak nē!

-Akjā. Un tagad… Klods pagiežas… un tagad…

-    Nu? Nu?

-    Tagad viņš turpina krākt.

Vannasistabā atskanēja vienbalsīga atvieglojuma nopūta.

-    Bulle piesien bikšu lences galu pie radiatora, Līse čukstēja. Tā. Un tagad viņš uzrāpjas uz palodzes… viņš ievelk elpu… viņš… viņš…

Rīta junda kā nazis pāršķēla pērkonīgo krākšanu, kas tūlīt apklusa. Bulle nolaida trompeti un ieraudzīja uz sevi blenžam trīs pārus plaši ieplestu acu.

-Visi augšā! Bulle pavēlēja. Gribu redzēt skaidru skatienu un abas kājas uz klāja! Tagad!

Kā pēc komandas kas tā taču arī bija trīs vīri istabā piecēlās.

-    Grābiet viņu! sauca tēvainis ar bikšu lencēm un šaurajām Ūsiņām.

-    Klišē kungs! rūca viens no nīlzirgiem, mēģinot atraut bisi no savām bikšu starām.

-    Saunamais… tas… tas i’ pielip’s!

-    Grāb taču viņu vienkārši ciet! Tas taču ir tikai mazītiņš puišelis!

Kad nīlzirgi metās viņam virsū, Bulle redzēja, ka vannasistabas durvis atslīd vaļā un četri draugi izsprūk laukā.

-    Nāciet tik šurp, o, giganti, no tumšā kontinenta straumēm! iedziedājās Bulle un nolēca no palodzes, un, kad nīlzirgi tvēra pēc viņa, uzlēca uz krēsla pie rakstāmgalda. Viens no nīlzirgiem metās virsū krēslam, taču Bulle lēca tālāk uz rakstāmgalda.

Mēbeles gāzās, lampas plīsa, nīlzirgiem neveikli gūstot sarkanmataino mikronekauņu. Brīdī, kad abi nīlzirgi stampāja Buliem pakaļ tā, ka grīda līgojās un griestu lampa šūpojās, viņš konstatēja, ka draugi ir drošībā laukā pa durvīm, kas ved uz kāpnēm. Bulle metās skriet, palēcās un sniedzās ar rokām pēc minētās griestu lampas. Ja viņš pieķersies pie tās, atliks tikai pārsviesties tālāk uz atvērtajām durvīm un žviukts! viņš būs glābts. Bulle lēcienā uz lampu pie sevis smējās. Tas nevarēja būt grūti, viņš taču bija simtiem reižu redzējis televīzijā un filmās, kā varonis traucas pa gaisu kā tāds trapeces vingrotājs. Nelaime tikai tā, ka Bulles rokas… nu, tās bija maķenīt īsākas nekā lielākai daļai varoņu. Turklāt griestu lampa karājās mazliet augstāk nekā tās milzīgās lustras, ko mēdz izmantot filmās.

Bulles rokas kūla gaisu, taču tukšs gaiss arī bija vienīgais, ko tām izdevās satvert. Visam, kas paceļas, diemžēl ir arī jānolaižas, un grīda strauji tuvojās.

-    Bumba… Bulle paspēja nomurmināt, pirms viņa uzrautais deguntelis ar krakšķi trāpīja pa parketu.

-    Rokā ir, viņš dzirdēja krēslā pie radiatora svepstošu Kloda Klišē balsi.

Bulle apgriezās uz muguras. Abi nīlzirgi stāvēja virs viņa.

> Viņi grabināja monētas.

-    Piebāziet viņam kabatas, svepstēja Klišē. Un sviediet ārā pa logu.

Bulle redzēja nīlzirgu ķetnas tuvojamies. Viņš aizvēra acis un sajuta kādu roku slīdam gar viņa sānu. Un tad rāvienu, kad roka atrada viņa zobenu un izrāva to no maksts.

-   Ķetnas nost no Bulles, atgremotāji!

Bulle atvēra acis. Virs viņa ar cirtienam paceltu zobenu stāvēja Žanna un blenza uz nīlzirgiem.

-   Tu atgriezies, Bulle teica.

-   Es nevarēju tevi pamest likstā, Bulle, viņa mierīgi atbildēja. Es taču tomēr esmu Zanna d’Arka, dižākā sieviete karotāja vēsturē.

-   Žanna d’Arka, ko tu neteiksi! viņi dzirdēja krēslā aiz nīlzirgu mugurām skaļi smieklos iekviecamies Klodu Klišē. Katrs idiots zina, ka vina tika sadedzināta uz sārta 1431. gadā. Tu pat nemaz neesi līdzīga! Zannai d’Arkai taču bija krāsotas lūpas, koka kāja un ilgviļņi.

-   Ilgviļņi! saniknota iebrēcās Žanna.

-   Vari apskatīties vecās gleznas no tiem laikiem, kad viņu sadedzināja, teica Klods Klišē. Grābiet ciet to meli, puiši!

Nīlzirgi nāca viņai virsū.

Bulle par visu vairāk vēlējās atkal aizvērt acis, tomēr paturēja tās vaļā. Un to viņam nenācās nožēlot. Jo tas, kas tagad notika, bija viens no brīnumainākajiem skatiem, ko viņš jebkad bija redzējis.

Žanna ar abām rokām savicināja zobenu. Ierocis viņas rokās virpuļoja tik ātri, ka asmens vairs nebija redzams, tikai izplūdis spoža tērauda atveids, kas šaudījās gaisā. Tas taisīja mazas griezienu skaņas,

pamazām pārgriežot siksnu sprādzes, jaku pogas, kreklu piedurknes un matu šķipsnas. Vaigubārdas, pieres cekuli un matu celiņi pazuda.

Kad Zanna bija pabeigusi, abi nīlzirgi stāvēja viņas priekšā neitralizēti ar līdz potītēm nošļukušām biksēm, kailām rokām, kas līda laukā no nogrieztajām jaku un kreklu piedurknēm, un visneglītākajiem bļodiņgriezumiem, ko Bulle bija redzējis kopš viduslaikiem.

-    Saņemiet ilgviļņus! Zanna brēca. Nāc, Bulle!

Viņa uzrāva Bulli kājās un vilka sev līdzi laukā

pa durvīm.

Skrienot lejā pa kāpnēm, viņi dzirdēja Klodu Klišē klaigājam: Dod man bisi! Apžēliņ, nu tad velc bikses nost un dod ar visām biksēm!

Zanna un Bulle noskrēja lejā pa visiem stāviem, garām Trotuāru ģimenes fotogrāfijām, garām atzveltnes krēsliem foajē, garām reģistratūrai, kur Trotuāra kungs paspēja tikai pajautāt “izreģistrēties?”, kad viņi jau bija laukā pa virpuļdurvīm un tirgus laukumā.

-    Šurp!

Viņi ieraudzīja doktoru Proktoru, Līsi un Zuljetu, kas stāvēja un gaidīja viņus tirgus laukuma otrā pusē pie dažām tukšām augļu tirgotāju būdiņām.

-    Uzmanieties! Līse iesaucās.

Tajā pašā brīdī viņi dzirdēja kādu elšam tieši sev aiz muguras. Stāviet, vai es sašaušu jūs driskās!

Zanna un Bulle apstājās. Un pagriezās.

Klods Klišē stāvēja tikai dažus metrus aiz viņiem ar bisi pie vaiga un tēmēja. Pie bises stobra joprojām karājās nīlzirgbikses.

Klods Klišē stāvēja, viegli saliecies uz priekšu, it kā pūstu stiprs pretvējš, un bija skaidri redzams, kāpēc. Bikšu lences kas stiepās no bikšu jostas pāri viņa vēderam un pleciem un tālāk caur pansijas Pom Frit virpuļdurvīm aiz viņa bija nostieptas kā ģitāras stīgas. Tie patiešām bija kārtīgi un pamatīgi bikšturu klipši, ar kuriem Klods Klišē bija kļuvis tik bagāts!

-    Panāc tuvāk, lai es varu būt drošs, ka trāpīšu tev, mazais ukri! Klods Klišē uzsauca Buliem, ar pirkstu piespiedis bises drošinātāju.

-.Labprāt būtu tev palīdzējis šajā lietā, mesjē Klišē, atbildēja Bulle. Taču, ņemot vērā to, ka tu šausi un es miršu, šķiet saprātīgāk, ka tu panāktu pāris soļu tuvāk man.

-     Neaudzinātais bezkauņa! ierēcās Klišē un izrāvās vēl vienu soli uz priekšu. Bikšturi nodrebēja un iespindzās protestā, taču Klišē bija tik

pārskaities, ka nelikās manām to, kas mēģināja viņu aizturēt.

-    Es esmu ļoti maziņš mērķītis, varbūt vēl pēdējo solīti, barometra kungs, uzmundrinoši smaidīja Bulle.

-    Sagatavojies pēdējai zalvei! teica Klišē un pacēla kāju, lai spertu soli uz priekšu.

Taču tas bija viss. Tā nu tas bija, kā bija.

Klišē kunga sejā parādījās izbrīns, kad viņš juta, ka zaudē līdzsvaru, ka augumu rauj atpakaļ un ar tādu sparu, ka ātrums tikai pieaug. Klods Klišē tika izrauts atmuguriski caur virpuļdurvīm tādā ātrumā, ka atrāvās no zemes. Viņš palidoja garām reģistratūrai, kur Trotuāra kungs tikai paguva ievilkt elpu, lai pajautātu “piereģistrēties?”, garām atzveltnes krēsliem, augšā pa kāpnēm, garām Trotuāru ģimenes fotogrāfijām un iekšā pa atvērtajām durvīm istabā, kur viņa pakausis atsitās pret radiatoru tik stipri, ka nodunēja tā, it kā kāds būtu nozvanījis Parīzes Dievmātes katedrāles lielāko zvanu.

Un, kamēr skaņa vēl dunēja pār pilsētu, mūsu draugi redzēja divus pārbiedētus nīlzirgveida tēvaiņus skrandās un apakšveļā izskrienam no pansijas Pom Frit un pazūdam ap tuvāko stūri.

CREME BULLĒ | 321

-    Ko jūs ar viņiem esat izdarījuši? Līse jautāja.

-       Tie bija briesmīgākie bļodiņgriezumi, kādus es jebkad esmu redzējusi.

-     Ne jau mēs, Bulle teica, norādot uz Zannu.

-    Viņa.

-    Es tikai mazliet impofrizēju, Zanna taisnojās.

-    Un tagad… sacīja doktors Proktors un pacēla bisi, ko zemē bija pametis Klods Klišē, …mēs dosimies apraudzīt, kā barometram Klišē ar veselību.

Kad viņi ienāca istabā, Klods Klišē sēdēja, atspiedies pret radiatoru, un izskatījās, it kā joprojām būtu aizmidzis. Taču viņš nekrāca, bet līdzeni elpoja, plakstiņiem brīžiem notrīsot.

-    Gan viņš drīz nāks atkal pie samaņas, doktors Proktors teica. Tagad mēs zinām, ka vēsturi izmainīt ir gandrīz neiespējami. Klods Klišē ir un paliek precējies ar Zuljetu, un viņš nekad labprātīgi nepiekritīs šķirties. Vai ir kādi priekšlikumi, ko mums darīt?

-Aizlaisties, Līse ieteica. Jūs varat dzīvot Lielgabalceļā.

Proktors papurināja galvu. Klišē un viņa nīlzirgi atradīs mūs, lai kurp mēs dotos.

Žuljeta paslēpa seju rokās. Ak, kā es vēlētos, kaut viņš visu būtu aizmirsis, kad pamodīsies. Aizmirsis par to barometru būšanu, aizmirsis mani, aizmirsis, ka mēs jebkad esam bijuši precējušies…

-    Hm, Bulle teica. Viņš piecēlās un iegāja vannasistabā.

-     Galvu viņš sasita patiešām stipri, sacīja Proktors. Bet uz pilnīgu atmiņas zudumu būtu par daudz cerēts.

-    Atstāj to manā ziņā, Bulle paziņoja, iznācis no vannasistabas ar zobu skalojamo glāzi rokā. Un Perija ziņā.

V

Perija? pārvaicāja Zanna, blenžot uz mazo zirneklīti glāzē.

-     Peru septiņkāju sūcējzirneklis. Bulle piegāja pie paģībušā un pielika glāzes atvērumu viņam pie auss. Zviukts! un mazais zirneklītis bija pazudis.

-    Ko tu dari? Zuljeta izbijās.

-    Tev vajadzētu jautāt: ko tas dara? Jo, tā kā šis ir sūcējzirneklis, tas tieši šobrīd izsūc visu šī vīra atmiņu, jo atrodas viņa galvā. Kad vīrs pamodīsies, viņš jutīsies kā pēc laba nakts miega, būs lieliskā formā un brīnišķīgā noskaņojumā, un vienīgais, ko viņš apjēgs, būs tas, ka viņš neko neatceras. Neko. Noting. Nada.

Bulle paskatījās apkārt uz šaubu pārņemtajām sejām.

-    Tā ir taisnība! Bulle sapīka. Viss ir sīki aprakstīts ZKTLNN.

-    ZKTLNN? pārjautāja Žuljeta.

-    Saīsinājums no “ZVĒRI, KURUS TU LABPRĀT NE…”

-    Bulle! Līse novaidējās. Tos zvērus tajā grāmatā tu esi izdomājis pats!

-     Neesmu vis! Bulle sakrustoja rokas un izskatījās nopietni aizskarts. Taču, ja jums tā patīk labāk, jūs varat izmantot Klišē metodi. Pieberiet viņam kabatas ar monētām un iemetiet upē!

Doktors Proktors papurināja galvu. Ar to mēs atšķiramies no tādiem kā viņš, Bulle. Mēs tā nedarām.

-    Ak nē… Bulle sapīka. Tad atmetiet tās monētas un iesviediet viņu upē tāpat. Tā arī būs daudz lētāk.

-    Bulle!

Bulle dusmīgi piecirta kāju. Bet jūs taču zināt, ka viņu nav iespējams ielikt cietumā, Parīzē taču nav neviena tiesneša, kas uzdrošinātos viņu notiesāt! Un, kad viņš pamodīsies, viņš…

-       Heirēka! Līse iesaucās.

Abi kašķupoļi pagriezās pret viņu. Jo viņi zināja, ka Līse nesauca “Heirēka!” laikā un nelaikā.

-    Cietums, Līse teica.

-    Ko tu gribi teikt? Proktors nesaprata.

-    Izdarīsim tā, kā Rīve izdarīja ar Žuljetu! Aizsūtīsim viņu ar laika vannu uz kādu cietumu tālu, tālu prom.

-    Forši! Bulle piekrita. Un, kad viņš pamodīsies, viņš neatcerēsies, kā tur nonācis, un nevarēs iestāstīt, ka viņš ir nevainīgs!

Proktors tomēr neizskatījās tikpat sajūsmināts.

-      Es gan nezinu, vai ir pareizi ņemt šādi likumu savās rokās. Mēs taču neesam tiesneši.

-    Vai tev ir kāda labāka ideja? Bulle jautāja.

-     Nē, Proktors atzina.

-    Mēs varam aizsūtīt viņu uz kādu vietu, kur viņš var palikt, kamēr mēs izdomāsim, Līse teica. Tad mēs vēlāk varam atgriezties viņam pakaļ.

Šī visiem šķita laba ideja, un viņi ķērās klāt. Viņi atbrīvoja Klišē bikšturus un kopīgiem spēkiem iedabūja viņu vannasistabā un iekšā laika vannā.

Kamēr viņi darbojās, pie durvīm kāds piesardzīgi pieklauvēja, un Zuljeta aizgāja atvērt.

-     Kurp mēs viņu sūtīsim? Līse jautāja.

-    Atstāj to manā ziņā, Bulle paņēma burku ar laika ziepēm. Es zinu kādu ļoti smalku vietiņu.

Zuljeta pabāza galvu pa vannasistabas durvīm.

-    Pie tevis ciemiņš, Viktor. Un pie tevis, Līse.

-     Hm… Proktors sarauca pieri. Kas tas varētu būt?

-     Kāda franču dāma, kuru jūs abi pazīstat, Zuljeta paskaidroja. Viņa apgalvo, ka esot pilnvarotā tiesnese.

-     Es nepazīstu nevienu franču dāmu, Līse teica.

-    Un nevienu tiesnesi, ne pilnā, ne varošu.

-    Neesi nu tik pārliecināta, Zuljeta piemiedza ar aci.

Līse un Proktors iegāja guļamistabā, un tur patiešām stāvēja kāda eleganta dāma. Viņa bija tērpusies tādā lietišķā kostīmiņā, kas liek augumam izskatīties slaidākam nekā patiesībā, un tādās brillēs, kas liek izskatīties, it kā patiesībā nemaz nevajadzētu brilles. Kaut kas viņā šķita nenosakāmi pazīstams.

Aiz viņas stāvēja divi policisti uniformās. Katram bija citādas ūsas. Man šķiet, nav nepieciešamības paskaidrot, kādas.

-    Bonžūr, Līse! Dāma kostīmiņā smaidot pastiepa roku un teica vēl kaut ko franciski.

-    Ē… Līse mazliet satrūkās, kad Zuljeta apņēmīgi aizspieda viņai degunu ar franču degunklipsi.

-              Varbūt tu mani vairs nepazīsti, dāma teica.

-     Bez pončo.

-    Ē… nē, Līse stomījās.

-    Un ja nu es noņemtu šīs? -iDāma noņēma brilles.

Tad Līse to ieraudzīja.

Patiesi, tagad viņa bija pieaugusi dāma, bet tā taču bija… tā taču bija meitene, kuru viņa bija satikusi pie tilta netālu no Inbrīdingas!

-    Anna? Līse iesaucās.

-Jā gan, dāma smējās. Man noteikti vajadzētu būt pārsteigtai, tevi atkal redzot, taču man visu mūžu bija sajūta, ka mēs atkal satiksimies.

Sevišķi kopš es pieņēmu lēmumu dienā, kad mēs satikāmies uz tā tilta.

-    Lēmumu?

-    Atceries, par ko mēs runājām?

-    Hm. Jā gan! Cik briesmīgi, ka neviens nav pietiekami drosmīgs, lai apturētu tādus cilvēkus kā Klods Klišē.

-     Tieši tā. Taču tu teici, ka man vajadzētu mēģināt. Tāpēc es nolēmu tā arī darīt. Es skolā centīgi mācījos, tad es studēju jurisprudenci Parīzē un tad es ilgi un smagi strādāju, lai kļūtu par tiesnesi. Pēdējo gadu esmu vadījusi Kloda Klišē izmeklēšanu. Mēs esam uzraudzījuši viņu no slēpņa dienu un nakti, lai savāktu pierādījumus tam, ka viņš ir nelietis. Pirms dažām dienām mēs nolēmām, ka mums pietiek pierādījumu viņa arestam, tāpēc nolēmām viņu saņemt ciet, kad viņš šodien devās šurp.

-     Cik lieliski! Līse sasita plaukstas. Vai tu dzirdi, doktor Proktor? Tad taču mums nevajag Klišē nekur sūtīt. Līse atkal pagriezās pret Annu. -Jo jūs apsolāt paturēt viņu cietumā labi ilgi, vai ne?

-    Jā, to mēs apsolām, smējās Anna Solī. Viņš dabūs daudzus gadus aiz restēm, sevišķi tagad, kad mēs paši bijām liecinieki tam, ka viņš pašrocīgi grasījās tepat ārā nošaut to tur neticami mīļiņo, mazo puisīti. Tas puisītis gan bija nadzīgs, man jāsaka.

-    Viņš ir loti nadzīgs, spurdza profesors.

-    Mēs esam brīvi! Žuljeta gavilēja un noskūpstīja Proktoru uz lūpām tā, ka viņa seja kļuva pavisam sarkana.

-    Jipī! Zanna gavilēja.

Līse arī gribēja gavilēt, taču kāds vārds, ko Proktors bija tikko pateicis, iedarbināja viņas galviņā trauksmes zvanu.

Viens no policistiem nokremšļojās. Nē, nu gan i’ jāraug’, ka dodames iekše un arestējam to neliet’.

-    Jā, i’ gana sprediķots, teica otrs, piegājis pie vannasistabas durvīm un atvēris tās.

-              Ko tas puišel’s dar’? teica pirmais policists.

-    Matus mazga, vai?

-    Un kur i’ Klods Klišē?

Tajā pašā brīdī Līse atcerējās to vārdu. Nadzīgs. Bulle bija nadzīgs. Ak jā.

Policisti nevilšus atkāpās soli atpakaļ, kad mazais puišelis izvilka galvu no putojošās vannas, aizpūta ziepes no deguna apakšas, noelsās un iesaucās:

-    Nu tad tas ir izdarīts!

Smaids stiepās no vienas auss līdz otrai zem pilošā, koši sarkanā cekula.

-    Vai tu… vai tu? Zuljeta iesāka.

-              Man jums jānodod sveicieni, Bulle smējās.

-      Mēs nudien kādu brīdi vairs neredzēsim to tēvaini.

-    Tad mums ir jādodas viņam pakaļ, Proktors teica. Proti, viņš tiks arestēts šeit un tagad.

-    A? Bulle teica. Forši. Bet tad, man šķiet, ir mazliet jāpasteidzas, jo es, redziet, aizmirsu to par došanos pakaļ un… ē… izlietoju visas atlikušās laika ziepes.

-      Oi, teica Proktors. Nu, nu, tad mums ir jāsteidzas un jādodas atpakaļ, kamēr vannā vēl ir pietiekami daudz putu. Es došos pats un…

Taču Līse to jau bija redzējusi. Redzējusi labi pazīstamo stīvo smaidiņu Bulles sejā, to, kas vēstīja, ka vēl viens plāns tūlīt tiks aizskalots. Burtiski sakot, aizskalots. Un tāpēc Līse nemazdrusciņ nebija pārsteigta, kad Bulle atvēra plaukstu, parādīja viņiem vannas aizbāzni un tajā pašā mirklī visi izdzirdēja, kā pēdējais ziepjūdens ar šļurkstošu skaņu pazuda notekā.

-Es laikam biju mazliet… eh, nadzīgs, teica Bulle.

Pansijas Pom Frit istabā numur četri bija iestājies pilnīgs klusums. Visi tikai blenza uz Bulli. Un joprojām bija pilnīgs klusums. Ilgi. Ļoti ilgi.

-    Nu, nu, beidzot Bulle teica un sasita plaukstas.

-      Izdarīts ir izdarīts. Vai vēl kāds, izņemot mani, vēlas brokastis?

22. nodaļa Tokija

Klods Klišē pamodās no centieniem ieelpot zem ūdens. Un, tā kā elpošana zem ūdens, kā zināms, sevišķi nepadodas tiem, kas nav zivis vai citi jūras dzīvnieki, viņš būtībā slīka un automātiski sāka

V

spirināties ar rokām un kājām. Zviukts! un tomēr izdevās dabūt gaisu.

Klisē atklāja, ka bija izbāzis galvu virs ūdens un sēdēja vannā. Ap viņu bija koki. Augsti koku stumbri, starp kuriem vijās liānas. Stumbru galotnes pazuda ļoti zaļā un ļoti biezā lapotnē augstu virs viņa galvas. Viņš atradās džungļos, par to nebija nekādu šaubu.

Taču kā, pie velna, viņš te bija nonācis, VANNĀ? Klods Klišē sarauca pieri un mēģināja atcerēties. Viņš mēģināja atcerēties, kas viņš ir, no kurienes

viņš nāk un kas bija noticis, pirms viņš pamodās šajā vannā ar briesmīgām galvassāpēm.

Vai tu domā, ka viņš kaut ko atcerējās? Viņš, kam ausī un varbūt vēl dziļāk pabijis zirneklis kas, iespējams, bija Peru septiņkāju sūcējzirneklis?

Nu te ir atbilde.

Viņš atcerējās visu. Pilnīgi visu.

Viņš, piemēram, atcerējās, ka viņu sauc Klods Klišē, ka viņš ir barometrs un ka viņam diezgan daudz kas pieder. Viņam, starp visu citu, pieder vesela kaudze naudas, bikšturu klipšu izgudrojums, ciemats, pilns ar nīlzirgiem, pils, ko sauc Margarīna, un baronese, ko sauc Zuljeta. Viņš atcerējās, ka bija sēdējis pansijā Pom Frit, tā stulbā izgudrotāja istabā, kuru Žuljeta bija iedomājusies, ka mīl. Un viņš ļoti labi atcerējās mazo, sarkanmataino puišeli, kas bija pārģērbies par Napoleonu, un meiteni, kura apgalvoja, ka esot Zanna d’Arka. Jā, viņi patiesībā bija apmuļķojuši viņu! Par to viņi tiks atalgoti ar sīknaudu un ceļojumu Sēnas dibenā.

Klods Klišē piecēlās un izkāpa no vannas. Viņš nebija ne drusciņas nobijies. Nepavisam! Vai tad viņš varbūt nebija Parīzes kungs un karalis? Vienalga, cik dziļi šajos džungļos viņš atradās, tas bija tikai laika jautājums, kad viņš atkal būs mājās. Un tad viņš sāks vajāšanu!

Klods sāka iet virzienā, kur starp kokiem spīdēja gaisma. Piegājis tuvāk, viņš dzirdēja kaut kādas skaņas, tādu kā zumēšanu un klikšķus. Vai tie varētu būt tikšķutīģeri, žagužurkas vai klaburčūskas?

Vai krokodilu žokļi, kas klikšķēdami aizcērtas?

Ha! Tas viņu nebiedēja. Klods maršēja taisni uz priekšu, paliekdams zarus sāņus.

Un tur, tieši viņam pretī, stāvēja būtnes, kas radīja zumēšanu un klikšķus.

Bizzz-klik! Bizzz-klik!

Klods sāka skaļi smieties.

Tas bija bariņš šķībacainu ļautiņu, kuri stāvēja aiz restēm, kas, jādomā, bija būris. Šķībacainie fotografēja ar maziem fotoaparātiņiem. Bizzz-klik! Kaut ko šitik komisku! Ieraudzījuši Klodu, ļautiņi pagalam izbijās un sāka savā starpā runāt neparastā, kurkstošā valodā.

-    Bū, mērkaķi! Klods iesaucās, jo viņam patika, ka ļaudis no viņa baidās. Nu viņš bija īsti brīnišķīgā noskaņojumā. Jo, proti, aiz cilvēkiem virs koku galotnēm viņš ieraudzīja debesskrāpjus. Un, kur ir debesskrāpji, tur nav tālu līdz tuvākajai lidostai.

-     Nekas vēl nav beidzies, doktor Proktor… Klods murmināja pie sevis un berzēja rokas. Taču tajā pašā brīdī viņš, sev par izbrīnu, atklāja, ka būris turpinās arī no viņa pa labi un pa kreisi. Tātad būrī bija viņš, nevis šķībacainie fotogrāfi. Hm. Kas par to? Tagad tikai jāatrod vārti ārā no šī sasodītā būra.

-     Ei, kur ir durvis? Klods Klišē sauca, taču cilvēki ārpusē tikai blenza uz viņu. Tas ir, viņi patiesībā laikam neblenza uz viņu. Viņi blenza it kā virs viņa, tā viņam šķita. Un viņi bija pārtraukuši knipsēt bizzz-klik! ar savām kamerām. Klusumā, kas sekoja, Klods Klišē izdzirda labi pazīstamu skaņu. Krākšanu. Taču nevis nīlzirgu krākšanu. Kāda vēl lielāka radījuma krākšanu. Tajā pašā brīdī debesis it kā apmācās.

Klods Klišē pēdējā brīdī paguva paskatīties augšup, paguva vēl nodomāt, paspēja vēl saprast, kā beigsies stāsts par Klodu Klišē. Un tad tas notika.

Zeme nodrebēja, un gaisā pacēlās putekļi, kad milzīgais, krācošais zvērs un līdz ar viņu Klods Klišē piezemējās. Būris nodrebēja tā, ka ārpusē no tā atdalījās, nokrita un aizripoja pa asfaltēto celiņu Tokijas Zooloģiskā dārza metāla plāksnīte ar uzrakstu.

Tad atkal iestājās klusums. Varēja dzirdēt tikai dzelzs plāksnītes džinkstēšanu, kad tā, beigusi ripot, ar griezīgu skaņu riņķoja uz vietas tieši pie kādas mazas meitenes kājām, kas nāca šurp, turoties pie rokas tētim. Un, tā kā plāksnīte nokrita ar uzrakstu uz augšu un mazā meitene tikko bija iemācījusies lasīt, viņa mazliet stostīgi un skaļi lasīja:

-    Kong…

-    Jā, uzslavēja tētis.

-    Kongo…

-    Labi, uzslavēja tētis.

-    Kongo ce-ce-zilonis!

-    Jūs dzirdējāt! tēvs uzsauca joprojām izbiedētajiem skatītājiem. Manai meitai ir tikai četri gadi, un viņa prot lasīt! Es esmu ģēnija tēvs!

-    Oho, teica viens no tūristiem.

Kāds pacēla kameru.

Bizz-klik!

23. nodaļa

Atkal mājās

“BON SUAft!”

Bija svētdienas pēcpusdiena, un Līses vecāki smaidot pacēla acis katrs no savas grāmatas uii|§i savu meitu, kas pēkšņi stāvēja dzīvojamās istabas durvīs un nočivināja franču labvakaru.

-              Pašai bon suar, atbildēja paps komandants.

-    Vai labi gāja Sarpsborgā?

-      Es tik ļoti priecājos jūs atkal redzēt, Līse teica un vispirms piegāja pie tēva un tad pie mātes un katru ilgi un labi samīļoja.

-      Tas nu gan bija stipri. Māte smējās. Vai Annas tēvs tevi atveda? Man šķita, es laukā dzirdēju motora skaņu.

g|||ras bija doktora Proktora motocikls, Līse sacīja. Es satiku viņu pa ceļam, un viņš mani

atveda. Mēs ar Bulli esam ielūgti uz vakariņām viņa dārzā, vai es drīkstu?

-     Jā jau, atvēlēja māte. Tikai nepaliec pārāk vēlu, rīt jāiet uz skolu. Starp citu, vai tu esi izpildījusi klarnetes mājas vingrinājumus? Tu taču zini rīt ir orķestra mēģinājums.

-     Oi! Es to tūlīt izdarīšu.

Līse nometa mugursomu uz grīdas un uzskrēja savā istabā, kur drīz vien varēja dzirdēt mazliet piesmakušas klarnetes koka skaņu, kas spēlēja… njā, jādomā, tā bija Marseljēza?

-    Zini, kas man patīk visvairāk, dzīvojot uz Lielgabalceļa? ierunājās komandants, dungojot līdzi melodiju. Ka te ir tik droši un garlaicīgi, nav jāraizējas par to, ka kaut kas varētu notikt.

Pie galda garajā zālē zem bumbieres doktora Proktora dārzā starta gatavībā sēdēja Žuljeta, Līse un Bulle. Viņi iegavilējās, kad redzēja doktoru Proktoru iznākam no mājas, balansējot paplāti ar karameļu pudiņu tādu aptuveni pusotru metru garu.

-     Lūdzu, viņš teica, ar plīkšķi novietojis paplāti uz galda.

Deviņas minūtes vēlāk visi četri sēdēja, izgāzušies krēslos, ar piebāztiem vēderiem un apmierinātiem smīniem.

-    Es tikko pa telefonu runāju ar Žannu, Žuljeta teica. Viņa diemžēl nedabūja to darbu frizētavā Monmartrā. Frizierim šķitis, ka viņas metodes ir mazliet dramatiskas. Un bļodiņgriezums arī vēl nav atgriezies modē.

-     Tikai laika jautājums, Bulle apgalvoja.

Pārējie trīs neatbildēja, tikai klusēdami skeptiski

aplūkoja koši sarkano bļodiņgriezumu, ko Zanna bija uzdāvinājusi Buliem uz atvadām kopā ar buču uz vasarraibumainā degunteļa.

-    Kas ir? Bulle nesaprata. Modes veidotājiem taču jāiet pa priekšu, vai tad ne?

-    Neskatoties uz to, iespurdzās doktors Proktors, viņa ir dabūjusi citu darbu. Vai ne, Zuljeta?

-    Jā gan, Zuljeta apstiprināja. Par tūristu gidi vēstures muzejā Versaļas pilī. Viņa stāstīs tūristiem par viduslaikiem un sevišķi par slaveno Žannu d’Arku, kas vadīja frančus karā pret angļiem un beigās tika sadedzināta uz sārta. Uz muzeja vadītāju lielu iespaidu atstājusi viņas smalkā detaļu pārzināšana.

Profesors nokremšļojās. Starp citu, runājot par draugiem, kuru vairs nav mūsu vidū. Pirms jūs ieradāties, es izmetu vienu līkumu pa Rozenkranca ielu gar Garmēteles pulksten veikalu.

Visi klātesošie paskatījās uz viņu.

-              Pulksteņveikala tur nebija, Proktors teica.

-    Tajā vietā bija kāds vecs zeltkaļa veikals.

-    Vecs? Bulle iesaucās. Tas nevar būt! Garmēteles pulksteņveikals tur taču vēl piektdien bija!

Profesors piekrītoši pamāja. Es to zinu. Bet, kā man teica kāds vecs taksists, kurš bija apstājies turpat blakus, zeltkaļa veikals esot bijis tieši tajā vietā kopš viņa mazotnes. Un viņš nekad nebija dzirdējis par tādu Garmēteles pulksteņveikalu.

Kādu brīdi visi sēdēja klusēdami, katrs ar savām domām. Kad Līse grasījās paņemt vēl vienu gabaliņu karameļu pudiņa, viņa sev par pārsteigumu atklāja, ka viņas šķīvītis ir tukšs. Līse paskatījās uz Bulli, kas sēdēja ar nevainīgām acīm, bet uzblīdušiem balonvaigiem, mēģinot kaut ko norīt.

-    Bulle! teica viņa. Tu apēdi manu porciju!

Bulles atbilde noslīka karameļu pudiņā, kas tecēja viņam gar lūpu kaktiņiem.

-    Ko? Līse nesaprata.

Bulle atmeta galvu atpakaļ un atkārtoja: Iešūdži mani.

Nu vairs ne profesors, ne Zuljeta, ne Līse nespēja nesmieties.

Pēc tam viņi sāka atstāstīt visus tos fantastiskos piedzīvojumus, ko katrs bija piedzīvojis šo divu dienu laikā. Vai šo deviņsimt gadu laikā. Atkarībā no tā, kā uz to skatās. Par Bulli, kas bija braucis Tūr de Frans un atcēlis kauju pie Vaterlo. Par Līsi, kas bija uzzīmējusi Eifeļa torni un nopūtusi veselu raganu sārtu ar vienu purkšķi. Par doktoru Proktoru, kuru no galvas nociršanas paglāba trompetes spēle. Un par Žuljetu, kas beidzot bija brīva un nebija dzirdējusi ne pīkstiena par Klodu Klišē.

-     Priekā! svinīgi teica doktors Proktors, un visi pacēla glāzes ar bumbieru sulu. Nevis par to, ka var izmainīt pagātni, bet par to, ka var izmainīt nākotni!

Un par to viņi saskandināja. Taču karameļu pudiņam un šai svētdienai vairs nebija nekādas nākotnes. Paplāte bija tukša kā noslaucīta, bija uzlēcis mēness, un putni, kas bija salaidušies bumbierē, lai noklausītos visus šos fantastiskos stāstus, bija sākuši žāvāties.

Tāpēc viņi novēlēja cits citam arlabunakti, un Proktors un Zuljeta iegāja zilajā mājā, Līse sarkanajā un Bulle dzeltenajā.

Savā istabā Līse prātoja par pulksten veikalu, kas bija pazudis, jā, tā, it kā tas nekad nebūtu eksistējis. Meitenei kaut kas ienāca prātā, un viņa meklēja savās skolas grāmatās, līdz atrada vēstures grāmatu. Atšķīra nodaļu par Zannu d’Arku un aplūkoja slaveno gleznu ar dedzināšanu. Un aiz pārsteiguma noelsās, kaut gan daļēji jau bija to gaidījusi.

Attēls bija izmainījies.

Sievietei vairs nebija garu, sarkanbrūnu matu, bet ogļmelni. Viņai bija sarkani krāsotas lūpas, gari, sarkani lakoti nagi, un tur lejā pie kleitas apakšmalas vai tā neizskatījās pēc… skrituļslidas?

Līse norija siekalas un iedomājās par Rīvi, kas bija upurējusi savu dzīvību mīlestības vārdā. Un varbūt arī kā izpirkumu par visu, ko viņa bija mēģinājusi izpostīt. Līse atcerējās kaut ko, ko Bulle bija teicis Strūbes kundzes klasē šī stāsta sākumā:

-     Ja grib pa īstam kļūt par varoni, ir pa īstam jānomirst.

Līse nolēma, ka rīt viņa nokopēs un palielinās attēlu ar Rīvi un pakārs to pie sienas virs gultas. Ne tikai tāpēc, ka tā bija diezgan lieliska bilde un visi zināja, ka sieviete uz sārta bija varone, bet arī tāpēc, lai tā atgādinātu Līsei kaut ko svarīgu. Ka pat tad, ja cilvēks kļūdās, nekad nekad nav par vēlu to labot un, raugoties uz to šādi, visi spēj jebkurā brīdī mazliet izmainīt vēsturi.

Tad Līse aizvēra vēstures grāmatu un paskatījās pāri ielai uz Bulles guļamistabas logu.

Un patiešām: ēnu teātris bija sācies. Tas skaidri redzami attēloja mazu puiku un mazliet lielāku sievieti dejojam kankānu un šad un tad mazliet bučojamies. Līse ķiķināja, gandrīz varētu domāt, ka Bulle iemīlējies. Un tagad viņš bija piecēlies gultā un sācis lēkāt. Ēna kas bija divtik liela kā mazītiņais puišelis apmeta salto mortale, un Līse smējās aizgūtnēm. Smējās līdz asarām. Smējās tik stipri, ka bija jānoliek galva uz spilvena un jāaizver acis. Un tad viņa iemiga.

[1] pommes frites (franču vai.) kartupeļi frī

Content

Nesbē Jū Doktora Proktora laika vanna

i.  nodaļa Pastkarte no Parīzes

2.   nodaļa.Doktora Proktora pagrabs

3.  nodaļa. Garmeteles pulksteņveikals

4.nodaļa Uz Parīzi

6. nodaļa. Zuljetas Margarīnas savādie memuāri

7. nodaļa. Zuljeta stāsta tālāk

8. nodaļa. Bulle satiek Zuljetu un otrādi

9. nodaļa. Doktora Proktora laika vanna

10. nodaļa Tūr de frans

11. nodaļa Tilts Provansā

12. nodaļa. Rīves stāsts

13. nodaļa Vaterlo

14. nodaļa. Gistavs Eifelis

17-, nodaļa Kur ir Žuljeta?

18. nodaļa. Raganu nakts

19. nodaļa Atpakaļ tagadnē

20. nodaļa Indija

21. nodaļa Creme Bulle

22. nodaļa Tokija