Nesbē Jū

Glābējs

Jū Nesbē

Glābējs

“Kas tas ir, kas nāk no Ēdomas, sarkanām drēbēm no Bocras, grezns savā apģērbā, lepns savā lielā spēkā?

-     Es tas esmu, kas runāju taisnību, un varens esmu atpestīt.”

Jesaja, 63

PIRMĀ DAĻA . advente

.

1.  NODAĻA. 1991. gada augusts. Zvaigznes

Viņai bija četrpadsmit gadu, un viņa ticēja, ka, aizverot acis un koncentrējoties, cauri griestiem var ieraudzīt zvaigznes.

Viņai līdzās miegā elpoja sievietes. Vienmērīgu, dziļu elpu. Tikai viena no viņām krāca, un tā bija tante Sāra, kurai vieta bija uz matrača zem atvērta loga.

Viņa aizvēra acis un mēģināja elpot kā pārējās. Bija grūti gulēt, īpaši tāpēc, ka viss pēkšņi bija kļuvis citāds. Nakts un meža skaņas aiz loga šeit, Estgorā, bija citādas. Cilvēki, kurus viņa tik labi pazina no tikšanās reizēm templī un vasaras nometnēs, it kā vairs nebija tie paši. Arī viņa bija citāda. Šajā vasarā seja un ķermenis spogulī virs izlietnes likās jauni. Un izjūtas, savādie karstuma un aukstuma viļņi, kas uzvirmoja, kad kāds no zēniem uz viņu paskatījās. Vai īpaši tad, kad paskatījās viens no viņiem. Roberts. Arī viņš šogad bija mainījies.

Viņa atkal atvēra acis un paraudzījās griestos. Zināja, ka Dievs spēj darīt lielas lietas, arī ļaut viņai caur griestiem saskatīt zvaigznes. Ja vien Viņš to gribētu.

Tā bija gara un notikumiem bagāta diena. Sausais vasaras vējš šalca pļavu zālē, un koku lapas drudžaini dejoja saulē, kas lēja savu gaismu pār vasarniekiem pagalma zālē. Viņi klausījās vienā no Pestīšanas armijas Virsnieku skolas kadetiem, kas stāstīja par savu sludinātāja darbu Fēru salās. Viņš bija patīkama izskata un runāja ļoti emocionāli un dedzīgi. Bet meiteni vairāk nodarbināja ap galvu dūcošās kamenes padzīšana, un, kad tā pēkšņi nozuda, karstuma dēļ viņa kļuva miegaina. Kad kadets beidza runāt, visu acis pievērsās komisāram Dāvidam Ekhofam, kurš visu bija vērojis ar savām smejošajām, jaunajām acīm, lai gan viņam jau bija pāri par piecdesmit. Pestīšanas armijas sveiciena žestā viņš pacēla labo roku virs pleca, rādītājpirkstu pavērsa pret debesīm un skaļā balsī iesaucās: “Alelujā!” Tad viņš lūdza, lai kadeta darbs nabadzīgo un atstumto vidū tiktu svētīts, un atgādināja visiem Mateja evaņģēlijā rakstīto, ka Glābējs Jēzus var nepazīts staigāt viņu vidū pa ielām, būt cietumnieks, bez ēdiena un apģērba. Un pastarā dienā taisnīgie, tie, kuri būs kaut mazliet palīdzējuši, iegūs mūžīgu dzīvošanu. Šķita, ka būs gara runa, bet tad kāds kaut ko pačukstēja, un viņš iesmējies teica: jā, protams, programmā rakstīts “Jaunatnes maiņa” un šodien esot Rikarda Nilsena kārta.

Viņa bija dzirdējusi, kā Rikards runā pieauguša cilvēka balsī, ne tādā, kā bija pateicies komisāram. Kā parasti, Rikards savu sakāmo bija sagatavojis rakstveidā un tad iemācījies no galvas. Tagad viņš stāvēja un plaši klāstīja par cīņu, kurai nolēmis veltīt savu dzīvi, tā bija ari Jēzus cīņa par Dieva valstību zemes virsū. Runāja nervozi un vienlaikus monotoni, iemidzinoši, caur pieri domīgi raudzīdamies uz viņu. Viņa mirkšķināja acis un skatījās, kā Rikarda virslūpa kustas un veido labi pazīstamās, pārliecinošās un garlaicīgās frāzes. Tādēļ viņa nereaģēja, kad mugurai pieskārās kāda roka. Tikai tad, kad pirkstu galiņi pa muguru aizvirzījās līdz viduklim un vēl tālāk, viņa zem plānās vasaras kleitiņas sastinga.

Viņa pagriezās un ieskatījās Roberta brūnajās, smejošajās acīs. Vēlējās, kaut ari viņai būtu tikpat tumša ādas krāsa, jo tad viņš neredzētu, kā viņa nosarkst.

-     Pst! Jūns bija teicis.

Roberts un Jūns bija brāļi. Kaut gan Jūns bija par gadu vecāks, daudzi senāk viņus uzskatīja par dvīņiem. Bet tagad Robertam bija septiņpadsmit gadu, un, kaut gan sejās brāļu līdzība saglabājās, citas atšķirības bija izteiktākas. Roberts bija jautrs, bezrūpīgs, viņam patika kaitināt, viņš labi spēlēja ģitāru, bet ne vienmēr ieradās laikā uz dievkalpojumiem templī un kaitināšanā varēja aiziet par tālu īpaši tad, ja redzēja, ka pārējos izdevies sasmīdināt. Tad bieži vien iejaucās Jūns. Tas bija kārtīgs un apzinīgs puisis. Vairums uzskatīja, ka viņš ies Virsnieku skolā un skaļi to gan nerunāja Pestīšanas armijas rindās atradīs sev meiteni. Attiecībā uz Robertu pēdējais gan nelikās pašsaprotams. Jūns bija divus centimetrus garāks par Robertu, bet savādā kārtā Roberts šķita lielāks. Tas tādēļ, ka Jūns kopš divpadsmit gadu vecuma bija sācis staigāt salīcis, it kā viņa pleciem uzgultos visas pasaules smagums. Abiem bija tumši mati, skaisti un pareizi sejas vaibsti, bet Roberta acīs gailēja kaut kas tāds, kā Jūnam pietrūka, tās bija drūmas un izaicinošas. Viņai gan gribējās, gan arī negribējās to noskaidrot.

Kamēr Rikards runāja, meitenes skatiens slīdēja pār pazīstamajām sejām. Kādā dienā viņa apprecēsies ar vienu no Pestīšanas armijas puišiem, varbūt viņus aizsūtīs uz citu pilsētu citā valsts daļā. Bet viņi vienmēr atgriezīsies šeit, Estgorā, ko armija nupat nopirkusi un kas no šī brīža bija viņu kopīgā vasaras atpūtas vieta.

Mazliet attālāk, uz mājas kāpnēm, sēdēja kāds gaišmatains jauneklis un glaudīja kaķi, kas gulēja viņam klēpī. Meitene ievēroja, ka viņš nupat bija lūkojies uz viņu, taču paspēja novērst acis, pirms viņa pārtvēra tā skatienu. Šis puisis bija vienīgais, kuru viņa nepazina, taču zināja, ka viņu sauc Madss Gilstrups, ka viņš ir bijušo Estgoras īpašnieku mazdēls, dažus gadus vecāks par viņu, un to, ka Gilstrupu ģimene ir bagāta. Vispār jau viņš bija diezgan glīts, tikai izskatījās tāds kā vientuļš. Starp citu ko viņš te dara? Ieradās iepriekšējā vakarā, bija staigājis apkārt ar dziļu grumbu pierē un ne ar vienu nebija runājis. Tomēr viņa vairākkārt bija jutusi sev pievērstu jaunekļa skatienu. Šogad visi lūkojās uz viņu. Arī tas bija kas jauns.

Meitene iztrūkās no savām domām, kad Roberts satvēra viņas roku, kaut ko iespieda plaukstā un ierunājās:

-     Kad ģenerāļa atvase beigs runāt, atnāc uz siena šķūni. Es gribu tev kaut ko parādīt.

Puisis piecēlās un devās prom. Viņa paskatījās uz plaukstu un gandrīz skaļi iekliedzās. Ar otru roku aizspiedusi muti, viņa nolika to zālē. Tā bija kamene. Tā vēl kustējās, taču tai vairs nebija ne kāju, ne spārnu.

Rikards beidza runāt. Viņa palika sēžam un noskatījās, kā viņas vecāki kopā ar Roberta un Jūna vecākiem dodas pie kafijas galdiem. Abas šis ģimenes armijā tika dēvētas par “stiprajām ģimenēm” katra savā Oslo draudzē, un viņa zināja, ka tiek pieskatīta.

Meitene devās uz tualetes pusi. Nogriezusies ap stūri, kur neviens viņu nevarēja redzēt, aizdrāzās uz šķūni.

-    Vai zini, kas tas ir? Roberta acis smējās. Pagājušajā vasarā tik zemas balss viņam nebija.

Viņš gulēja siena kaudzē uz muguras un ar saliekamo nazi, ko vienmēr nēsāja aiz jostas, drāza kāda koka sakni.

Roberts pacēla saknīti uz augšu, un viņa saprata, kas tas ir. Viņa bija redzējusi to attēlos un cerēja, ka šeit, iekšā, ir pietiekami tumšs un viņš nepamanīs, kā viņa atkal nosarkst.

-     Nē, viņa sameloja un nosēdās Robertam blakus sienā.

Roberts nomērīja meiteni ar nekaunīgu skatienu, it kā viņam

būtu zināms kas tāds, ko viņa nezinātu pati. Viņa, atspiedusies uz elkoņiem, arī vēroja Robertu.

-    Kaut kas tāds, kam vieta ir šeit, Roberts turpināja, un pēkšņi viņa roka atradās zem meitenes svārkiem. Viņa sajuta cieto koka sakni starp kājām, un, pirms vēl paguva saspiest kājas kopā, tā piespiedās biksītēm. Roberta karstā elpa dedzināja kaklu.

-     Nē, Robert, viņa čukstēja.

-     Bet es to izgatavoju īpaši tev, viņš čukstēja pretī.

-     Izbeidz, es negribu!

-     Tu saki nē? Man?

Viņai aizrāvās elpa, nespējot ne atbildēt, ne pakliegt, kad pēkšņi no šķūņa durvju puses viņa izdzirda Jūna balsi:

-     Robert! Nē, Robert! •

Viņa juta, ka puisis atslābst, ka padodas un novāc roku, bet koka sakne palika starp cieši sakļautajām kājām.

-    Panāc šurp! Jūns sacīja balsī, it kā runātu ar nepaklausīgu suni.

Roberts, īsi iesmējies un pamirkšķinājis ar aci, pielēca kājās un izskrēja saulē pie brāļa.

Viņa piecēlās sēdus un nopurināja sienu, jūtoties vienlaikus gan atvieglota, gan apkaunota. Atvieglota tāpēc, ka Jūns bija pārtraucis mežonīgo spēli. Apkaunota jo šķita, ka viņš bija uzskatījis, ka tas ir kas vairāk par spēli.

Vēlāk, lūgšanas laikā pie vakariņu galda, viņa bija pacēlusi galvu, tieši ieskatījusies Roberta brūnajās acīs un redzējusi, kā viņa lūpas veido kādu vārdu, taču nebija to sapratusi, tomēr ieķiķinājusies. Viņš bija traks! Un viņa bija… jā, kāda bija viņa? Traka, arī viņa bija traka! Traka. Un iemīlējusies? Jā, iemīlējusies, tieši tā. Un iemīlējusies ne tā kā divpadsmit vai trīspadsmit gadu vecumā. Tagad viņai bija četrpadsmit. Tas ir nopietnāk. Un interesantāk.

Guļot un mēģinot cieši skatīties griestos, viņa juta, ka ķermeni sāk pārņemt smieklu vilnis.

Zem loga guļošā Sāra norukšķējās un pārstāja krākt. Kaut kas ieūjinājās. Pūce?

Viņai vajadzēja pačurāt.

Patiesībā negribējās iet, taču vajadzēja. Vajadzēja iet pa rasaino zāli gar tumšo siena šķūni, kas tagad, nakts vidū, izskatījās pavisam citādi. Viņa aizvēra acis, bet tas nelīdzēja. Tad izlīda no guļammaisa, iebāza kājas sandalēs un aizzagās līdz durvīm.

Debesīs bija uzradušās dažas zvaigznes, bet, kad pēc stundas austrumu pusē kļūs gaišāks, tās atkal nozudīs. Vēsais gaiss apņēma ķermeni. Viņa skrēja sīkiem solīšiem, ieklausoties naksnīgajās skaņās, kuras nepazina. Kukaiņos, kuri dienā klusēja. Zvēros, kuri medīja. Rikards teica, ka birztalā esot redzējis lapsu. Varbūt tagad šie ir tie paši dzīvnieki, kas dienā, tikai skaņas ir citādas. Tās mainās. Pārvēršas.

Tualete vientulīgi stāvēja pakalniņā aiz siena šķūņa. Ejot tuvāk, tā it kā auga lielāka. Dīvainā, šķībā mājiņa bija taisīta no nekrāsotiem, greiziem, sasprēgājušiem un aiz vecuma pelēkiem dēļiem.

Bez logiem, tikai sirsniņa durvīs. Sliktākais bija tas, ka nekad nevarēja zināt, vai kāds tur jau nesēž.

Viņai bija izteikta sajūta, ka pašlaik tur iekšā kāds ir.

Viņa ieklepojās, lai tas, kurš tur iekšā, varētu dot ziņu, ka vieta ir aizņemta.

Birztaliņā no kāda zara pacēlās žagata. Citādi valdīja klusums.

Viņa uzkāpa pa akmens pakāpieniem. Satvēra koka klucīti, kas kalpoja roktura vietā. Pavilka uz savu pusi. Tumšā telpa likās tukša.

Viņa uzelpoja. Līdzās caurumam stāvēja kabatas lukturītis, taču iedegt to nebija vajadzības. Viņa atvāza vāku, tad aizvēra durvis un aizāķēja no iekšpuses. Pacēla naktskreklu, nolaida biksītes un apsēdās. Klusumā, kas iestājās, it kā atskanēja kaut kāda skaņa. Ne zvērs, ne žagata vai kāds kukainis. Kaut kas ātri kustējās tualetes aizmugures augstajā zālē. Tad visas skaņas nomāca urdzēšana, bet sirds krūtīs sāka dauzīties kā āmurs.

Pabeigusi savu darāmo, viņa ātri uzvilka biksītes un ieklausoties palika sēžam tumsā. Tomēr varēja dzirdēt vienīgi vāju šalkoņu koku vainagos un savu asiņu trokšņošanu ausīs. Viņa pagaidīja, līdz pulss nomierinās, tad nocēla āķīti un atvēra durvis. Kāds tumšs tēls piepildīja gandrīz visu durvju aiļu. Laikam bija klusi stāvējis ārā uz kāpnēm un gaidījis. Nākamajā mirklī viņa jau gulēja uz tualetes sēdekļa un viņš, stāvot virs viņas, aizvēra durvis.

-     Tu? viņai izlauzās.

-     Es, viņš atsaucās svešā, trīcošā un aizsmakušā balsī.

Tad viņš uzgāzās tai virsū. Viņa acis tumsā spīdēja. Ar roku atradis ceļu zem naktskrekla un norāvis biksītes, viņš sakoda meitenes lūpu līdz asinīm. Viņa gulēja kā paralizēta zem naža asmens, kas dedzināja ādu pie kakla, kamēr viņš, nolaidis bikses, grūda vēdera lejasdaļu pret viņējo kā uzbudināts šunelis.

-     Viens vārds, un es sagriezīšu tevi gabalos, viņš čukstēja.

Viņa neizdvesa ne skaņas. Jo viņai bija četrpadsmit gadu un

cieša pārliecība: ja vien aizmiegs acis un koncentrēsies, tad cauri jumtam ieraudzīs zvaigznes. Dieva varā bija paveikt tādas lietas. Ja vien Viņš to vēlēsies.

2.   NODAĻA Svetdiena, 2003. gada 13. decembris. Mājas vizīte

Viņš skatījās savā atspulgā vagona loga stiklā. Mēģināja saprast, kur ir noslēpums, tomēr virs sarkanā kakla lakata nesaskatīja nekā īpaša, tikai neizteiksmīgu seju ar acīm un matiem, kas pret tuneļa sienām starp Courcelīes un Ternes staciju bija tikpat melni kā metro mūžīgā nakts tumsa. Klēpī viņam gulēja laikraksts "Le Monde”, kas solīja sniegu, bet virs viņa zem blīvās zemo mākoņu segas atradās Parīzes ielas joprojām aukstas un kailas. Nāsis iepletās, un viņš sajuta vājās, bet izteiktās mitra cementa, cilvēku sviedru, sviluša metāla, odekolona, tabakas, mitras vilnas un žults smakas tās no metro vagoniem nebija iespējams ne izmazgāt, ne izvēdināt.

Pretimnākošā vilciena gaisa spiediens lika ievibrēties logu rūtīm, un tumsu uz bridi padzina garām aizzibējušie blāvie gaismas četrstūri. Viņš pavilka mēteļa piedurkni un ieskatījās pulkstenī Seiko SQ50 ko bija saņēmis no kāda klienta kā daļēju samaksu. Stikliņā jau bija uzradušās švīkas, tādēļ viņš sāka šaubīties, vai tikai tas nav viltojums. Bija ceturksnis pāri septiņiem. Svētdienas vakars, un vagons bija pustukšs. Viņš pavērās apkārt. Cilvēki, braucot ar metro, snauda. Vienmēr. īpaši darba dienās. Atslābinājās, aizvēra acis un ļāva ikdienas braucienam pārvērsties par bezsapņu starptelpu, kurā nekā nebija, tikai sarkani vai zili nogriežņi metro kartes shēmā kā mēmas svītriņas starp darbu un brīvību. Viņš bija lasījis par kādu vīru, kurš šādi, ar aizvērtām acīm, nosēdējis metro vagonā visu dienu, braukājis šurp un turp, un tikai vēlu vakarā, kad vagoni tika pārbaudīti, atklājās, ka tas ir miris. Varbūt viņš nokāpis katakombās tieši ar šādu nolūku, lai šajā iedzeltenajā zārkā netraucēti varētu ievilkt zilu svītriņu starp dzīvi un viņsauli.

Pats viņš gatavojās doties citā virzienā. Uz dzīvi. Atlika vairs tikai darbiņš šeit, šovakar, un pēc tam Oslo. Tas būs pēdējais darbs. Tad viņš pametīs katakombas uz visiem laikiem.

Ternes stacijā pirms durvju aizvēršanās noskanēja ass zvans. Vilciens atkal uzsāka gaitu.

Viņš pievēra acis un mēģināja iztēloties citu smaku. Dezodoranta bumbiņu un svaiga, silta urīna smaku. Brīvības smaku. Bet varbūt viņa māte, skolotāja, bija teikusi taisnību, ka cilvēka smadzenes spējot detalizēti reproducēt jebko redzētu vai dzirdētu, izņemot smakas, pat pašas vienkāršākās.

Smaka. Viņa gara acu priekšā sāka slīdēt dažādas ainas. Viņam ir piecpadsmit gadu, viņš sēž Vukovaras slimnīcas gaitenī un klausās, kā māte murmina lūgšanas celtnieku svētajam aizstāvim, apustulim Tomam, lai Dievs pasaudzē viņas vīra dzīvību. Viņš dzird serbu artilērijas dārdus no upes puses un kliedzienus bērnu zālē, kurā notiek operācijas. Zīdaiņu tajā vairs nav, jo sievietes pilsētā pēc aplenkuma sākšanās ir pārstājušas dzemdēt. Viņš strādāja slimnīcā kā izsūtāmais un bija iemācījies neklausīties skaņās gan kliedzienos, gan artilērijas grāvienos. Bet nespēja nejust smakas. It īpaši vienu. Amputāciju gadījumos ķirurgi vispirms iegrieza miesā līdz kaulam un tad, lai pacients nenoasiņotu, izmantoja kaut ko līdzīgu lodāmuram, lai piededzinātu artērijas un tās noslēgtos. Un šī degušas miesas un asiņu smaka nelīdzinājās nekam citam.

Gaitenī iznāca ārsts un ar žestu aicināja viņu ar māti iekšā. Tuvojoties gultai, viņš neuzdrošinājās paskatīties uz tēvu un blenza tikai uz lielo, iedegušo dūri, kas bija sagrābusi matraci, it kā mēģinātu pārplēst to uz pusēm. Tas bija iespējams, jo šīs bija spēcīgākās rokas pilsētā. Viņa tēvs strādāja ar armatūru. Kad sienas bija gatavas, viņš ieradās būvlaukumā, ar savām lielajām rokām ķērās pie armatūras galiem, kas rēgojās ārā no betona, un ar ašām, ierastām kustībām tos pielieca. Viņš bija redzējis, kā tēvs strādā: izskatījās, ka viņš darbotos ar lupatām. Vēl neviens nebija izgudrojis kādu mašīnu, kas šo darbu paveiktu labāk.

Viņš aizvēra acis, izdzirdot tēva sāpju un izmisuma pilno balsi:

-     Izvediet puiku ārā!

-     Viņš pats lūdza…

-     Ārā!

Ārsta balss:

-     Asiņošana ir apturēta, tagad sāksim!

Kāds satvēra viņu aiz padusēm un pacēla. Viņš mēģināja pretoties, bet bija vēl tik mazs, tik viegls. Un tad viņš to sajuta degušas miesas un asiņu smaku.

Pēdējais, ko viņš dzirdēja, atkal bija ārsta balss:

-     Zāģi!

Durvis aiz viņa aizcirtās, un viņš nometās uz ceļiem, turpinot lūgšanu no tās vietas, kur māte bija pārtraukusi. Izglāb viņu! Kaut arī viņš paliek kroplis, tikai izglāb! Dieva spēkos bija paveikt tādas lietas. Ja Viņš to grib.

Viņš juta, ka kāds uz viņu skatās, atvēra acis un bija atpakaļ metro vagonā. Sēdvietā pretī viņam sēdēja sieviete saspringtiem sejas muskuļiem un nogurušu, izklaidīgu skatienu, kas, sastopot viņa acis, steidzīgi novērsās. Rokaspulksteņa sekunžu rādītājs rāvieniem virzījās pa apli, kamēr viņš domās atkārtoja adresi. Pārbaudīja pulsu. Tas likās normāls. Galva bija skaidra, bet ne pārāk. Ne viņš sala, ne svīda, nejuta ne baiļu, ne prieka, ne nepatiku, ne patiku. Metrovilciens samazināja ātrumu. Stacija Charles de GaulleĒtoile. Vēl pēdējo reizi viņš uzmeta acis sievietei. Viņa bija vērīgi skatījusies, bet, ja vēlētos atkal sastapt viņu, varbūt jau šovakar, tad droši vien neatpazītu.

Viņš piecēlās un nostājās pie durvīm. Klusi nočīkstēja bremzes. Dezodorants un urīns. Un brīvība, ko bija tikpat grūti iztēloties kā smaku. Atvērās durvis.

*  * *

Harijs izkāpa uz perona, apstājās un, ieelpojot smacīgo gaisu, aplūkoja lapiņu ar adresi. Viņš dzirdēja, kā aizveras durvis, un, vilcienam sākot kustēties, sajuta uz muguras vieglu gaisa pūsmu. Tad viņš sāka iet uz izeju. Reklāmas afiša virs eskalatora vēstīja, ka atrasts veids, kā izvairīties no saaukstēšanās. Atbildes vietā viņš ieklepojās, nodomāja sevī “pie velna!”, iebāza roku vilnas mēteļa dziļajā kabatā, kur zem blašķītes un piena pastilas tabletēm sameklēja cigarešu paciņu.

Ar cigareti mutē viņš izgāja pa stikla durvīm, atstājot aiz sevis Oslo metropolitēna mitro, nedabisko siltumu, un pa kāpnēm iznāca Oslo pilsētai tik raksturīgajā aukstumā un decembra tumsā. Harijs automātiski sarāvās. Ēgera laukums. Mazs atklāts laukumiņš, gājēju ielu krustojums pašā Oslo sirdī ja vien pilsētai šajā gada laikā vispār bija sirds. Lai gan bija svētdiena, tirdzniecības stendi darbojās, jo bija priekšpēdējā nedēļa pirms Ziemassvētkiem, un laukums bija pilns ar cilvēkiem, kas staigāja šurpu turpu no pieticīgo četrstāvu veikalu logiem krītošajās dzeltenīgās gaismas strēlēs. Skatoties uz maisiņiem ar dāvanām, Harijs atcerējās, ka jānopērk kaut kas Bjārnem Melleram, kuram rīt būs pēdējā darba diena Policijas pārvaldē. Ilggadējais Harija šefs un augstākais aizstāvis policijā beidzot bija īstenojis savu atkāpšanās plānu un, sākot ar nākamo nedēļu, strādās Bergenas Policijas pārvaldē par tā saukto vecāko izmeklētāju īpašās lietās, kas praktiski nozīmēja, ka Bjārne Mellers līdz pat pensionēšanās brīdim varēs darīt, ko vien vēlas. Diezgan labi, bet Bergena? Lietus un mitri, auksti kalni. Mellers pat nav no turienes. Mellers Harijam vienmēr bija paticis, taču ne vienmēr viņš bija to izpratis.

Kāds vīrs kombinezonā kā astronauts aizlīgojās viņam garām, no apaļajiem, piesārtušajiem vaigiem izpūšot baltus elpas mutuļus. Sakumpušas muguras un noslēgtas, ziemas sala skartas sejas. Harijs pamanīja kādu bālu sievieti, ģērbušos plānā, melnā ādas jakā ar cauru elkoni stāvam pie pulksteņmeistara darbnīcas un mīņājamies, laižot apkārt skatienu, cerot drīz ieraudzīt savu dīleri. Kāds garmatains ubags, neskuvies, bet ģērbies siltā, modernā jauniešu apģērbā, sēdēja jogas pozā, atspiedies pret laternas stabu un it kā meditācijā noliecis galvu, ar sev priekšā noliktu kapučīno krūzīti no brūna papīra. Pēdējā gada laikā Harijs pastāvīgi bija redzējis vairākus lūdzējus, un viņam likās, ka tie visi ir līdzīgi. Pat papīra krūzītes tiem bija vienādas, it kā tas būtu kāds slepens kods. Varbūt tās bija kosmosa būtnes, kas klusi un mierīgi gatavojās pārņemt viņa pilsētu, viņa ielas? Nu un tad? Lūdzu!

Harijs iegāja pulksteņmeistara darbnīcā.

-    Vai vari to salabot? viņš jautāja jaunajam vīrietim aiz letes un pasniedza tam vectēva pulksteni tas tiešām bija vectēva. Harijs, būdams vēl bērns, ieguva to Ondalsnēsē dienā, kad apglabāja māti. Viņš gandrīz izbijās, bet vectēvs viņu nomierināja, sakot, ka pulksteni vienmēr nododot tālāk un arī Harijam būšot jāatceras to atdāvināt, “iekams nav par vēlu”.

Harijs bija pavisam aizmirsis par pulksteni līdz šāgada rudenim, kad Oļegs viņu apmeklēja Sufiesgātes dzīvoklī un, meklējot atvilktnē Harija Gameboy, bija atradis šo sudraba pulksteni. Deviņgadīgais Oļegs, kas jau sen pārspēja Hariju viņu kopīgajā kaislē uz spēli mazliet novecojušo Tetris tūdaļ bija aizmirsis dueli, par kuru tā bija priecājies, apsēdies un sācis darboties ar pulksteni grozīt un kratīt, lai tas sāktu iet.

-     Tas ir bojāts, Harijs bija paskaidrojis.

-     Tas nekas, Oļegs bija atbildējis. Visu var salabot.

Sirds dziļumos Harijs cerēja, ka šis apgalvojums ir pareizs, taču bija dienas, kad viņu pārņēma stipras šaubas. Tāpat viņš mazliet šaubījās, vai viņam vajadzētu iepazīstināt Oļegu ar grupu Jokke & Valentinerne un tās albumu “Visu var salabot”. Bet pārdomājis Harijs nāca pie slēdziena, ka Oļega mātei Rākelai diezin vai patiktu šada kombinācija: viņas bijušais mīļakais, turklāt alkoholiķis, uzspiež viņas dēlam dziesmas par alkoholiķiem, kuras uzrakstījis un ierakstījis nu jau miris narkomāns.

-    Vai to var salabot? Harijs jautāja jaunajam vīrietim aiz letes.

Veikli, pieredzējuši pirksti atvēra vāciņu.

-     Tas neatmaksāsies.

-     Neatmaksāsies?

-    Ja aiziesi pie antikvāra, tad dabūsi labāku pulksteni tādu, kas darbojas, turklāt par lētāku cenu, nekā šim izmaksātu remonts.

-     Tomēr pamēģini, Harijs sacīja.

-     Labi. Jaunais vīrietis jau bija sācis pētīt mehānismu un likās diezgan apmierināts ar Harija lēmumu. Atnāc nākamajā trešdienā.

Iznākot uz ielas, Harijs izdzirdēja no skaļruņa nākošu klusu ģitāras vienas stīgas skaņu. Tās skaļums pieauga, kad ģitārists, kāds puisis apročos, ar retiem bārdas rugājiem sejā, pagrieza kādu no skaņošanas skrūvītēm. Bija laiks vienam no tādiem koncertiem pirms Ziemassvētkiem, kad pazīstami mākslinieki uzstājas šeit, Ēgera laukumā, un atbalsta Pestīšanas armiju. Ļaudis jau sāka pulcēties ap grupu, kura bija ieņēmusi vietu aiz Pestīšanas armijas melnā Ziemassvētku katla, kas karājās uz trijkāja laukuma vidū.

-     Vai tas esi tu?

Harijs pagriezās. Tā bija sieviete ar narkomānes skatienu.

-     Tas esi tu, vai ne? Vai tu nāc Snupija vietā? Man tūlīt vajag vienu devu, man ir…

-     Atvaino, Harijs viņu pārtrauca. Tas neesmu es.

Sieviete ieskatījās rūpīgāk. Pielieca galvu un samiedza acis, it

kā mēģinātu noskaidrot, vai viņš nemelo.

-    Jā gan, esmu redzējusi tevi jau agrāk.

-     Esmu policists.

Viņa momentā apklusa. Harijs ievilka elpu. Reakcija nāca ar novēlošanos, šai ziņai bija jāiet apkārtceļš ap nodegušajiem nervgaļiem un izpostītajām sinapsēm. Tad viņas acīs iedegās vājas naida liesmiņas, ko Harijs jau bija gaidījis.

-     Kruķis?

-     Manuprāt, mēs vienojāmies, ka jūs uzturēsieties Plāta laukumā, Harijs, skatīdamies viņai garām uz vokālistu, sacīja.

-     Labi jau, labi. Sieviete nostājās tieši pretī Harijam. Tu neesi no Narkotiku nodaļas. Tu esi tas, kuru rādīja televīzijā, kurš nogalināja…

-     Slepkavību izmeklēšanas nodaļa. Harijs saņēma viņu zem rokas. Klausies. To, kas tev vajadzīgs, atradīsi Plātā. Nespied man vilkt tevi uz iecirkni.

-     Nevaru. Sieviete izrāvās.

Harijs nožēloja, ka sapinies ar viņu, un pacēla rokas.

-     Vismaz pasaki, ka tagad tu šeit neko nepirksi, lai es varu doties tālāk. Okay?

Sieviete nolieca galvu. Plānās, bālās lūpas mazliet saspringa, it kā šajā situācijā viņa saskatītu kaut ko uzjautrinošu.

-     Vai pastāstīt tev, kāpēc es nevaru turp iet?

Harijs gaidīja.

-    Jo tur ir mans puišelis.

Viņš juta, kā sažņaudzas vēdera muskuļi.

-     Es negribu, lai viņš redzētu mani šādu. Vai tu, kruķi, to saproti?

Harijs raudzījās sievietes nogurušajā sejā, mēģinādams izveidot kādu teikumu.

-     Priecīgus Ziemassvētkus! viņa sacīja un uzgrieza tam muguru.

Harijs nometa cigareti brūnajā sniegā un sāka iet. Viņš gribēja ātrāk izbeigt šo darbu. Viņš neskatījās uz cilvēkiem, kuri nāca pretī, un arī tie neskatījās uz viņu, bet uz ledus garozu zem kājām, it kā tiem būtu netīra sirdsapziņa, it kā tie kā pasaules lielākās sociāldemokrātijas pilsoņi tomēr kaunētos. “Jo tur ir mans puišelis.”

Fredensborgveienā, pie Deikmana bibliotēkas, Harijs apstājās pie kādas mājas, kuras numurs viņam bija pierakstīts uz līdzpaņemtās aploksnes, un atgāza galvu. Svaigi apmestā fasāde bija nokrāsota pelēkā un melnā krāsā. Grafīti mākslinieka sapnis. Dažos logos jau karājās Ziemassvētku rotājumi uz maigas, dzeltenas gaismas fona, vedinot uz domu par siltu, ģimenisku mājīgumu. Droši vien tā arī ir, Harijs piespieda sevi nodomāt. Piespieda, jo nevar divpadsmit gadus strādāt par policistu un neinficēties ar nicinājumu pret cilvēkiem, kas seko šim darbam. Tomēr viņš tam pretojās.

Viņš atrada vajadzīgo uzvārdu pie zvana pogas, aizvēra acis un mēģināja izdomāt labu veidu, kā izteikties. Tas nelīdzēja. Ausīs joprojām skanēja sievietes balss:

-     Es negribu, lai viņš redzētu mani šādu…

Harijs padevās. Vai ir kāds korekts veids, kā formulēt neiespējamo?

Viņš piespieda īkšķi pie aukstās metāla pogas, un kaut kur mājā ieskanējās zvans.

Kapteinis Jūns Kārlsens atlaida zvana pogu, nolika uz ietves smagos plastikāta maisus un paskatījās augšup uz fasādi. Māja izskatījās kā pēc vieglās artilērijas apšaudes. Apmetums bija nokritis lieliem gabaliem, un otrajā stāvā kāda izdeguša dzīvokļa logi bija aiznagloti ar dēļiem. Vispirms viņš pagāja garām zilajai Fredriksena mājai. Likās, ka sals izsūcis krāsas un visas namu fasādes Hausmannsgātē padarījis vienādas. Tikai tad, kad viņš ieraudzīja bezpajumtnieku okupēto māju, kurai uz sienas tie bija uzkrāsojuši vārdu “Rietumkrasts”, saprata, ka ir aizgājis pārāk tālu. Plaisa durvju stiklā atgādināja burtu V uzvaras zīmi.

Jūns padrebinājās savā jakā, priecādamies, ka Pestīšanas armijas uniforma šūta no biezas, tīras vilnas. Kad pēc Virsnieku skolas beigšanas Jūnam vajadzēja saņemt jauno uniformu, viņam nebija derējis neviens no Pestīšanas armijas gatavajiem apģērbiem. Viņam iedeva audumu un aizsūtīja pie drēbnieka, kas Jūnam pūta sejā dūmus un nezin kāpēc noliedza Jēzu kā savu personisko glābēju. Bet drēbnieks darbu paveica labi, un Jūns viņam sirsnīgi pateicās, jo nebija radis, ka apģērbs viņam der kā uzliets. Runāja, ka tas esot sakumpušās muguras dēļ. Tie, kuri šajā pēcpusdienā redzēja viņu ejam pa Hausmannsgāti, droši vien nodomāja, ka viņš iet saliecies, lai izvairītos no ledusaukstā decembra vēja, kas, pūšot sejā, no ietvēm slaucīja Ledus adatiņas un sasalušus atkritumus. Bet tie, kuri viņu pazina, runāja, ka Jūns Kārlsens uzmetot kūkumu, lai samazinātu savu augumu un noliektos pie tiem, kuri par viņu mazāki. Tāpat kā viņš pieliecās šobrīd, lai divdesmit kronu monēta trāpītu brūnajā papīra krūzītē, ko durvju priekšā turēja kāda netīra un trīcoša roka.

-    Kā sviežas? Jūns pajautāja sakumpušajam stāvam, kas, kājas sakrustojis, sēdēja uz kartona gabala tieši uz ietves sniegputenī.

-      Es gaidu rindā uz metadona kursu, nenovēršot acis no Jūna melno uniformas bikšu ceļgaliem, grūtdienis neskanīgi un stomīdamies, it kā atkārtodams slikti iemācītu psalmu, atbildēja.

-     Tev vajadzētu iegriezties mūsu kafejnīcā Urtegātā, Jūns sacīja. Mazliet sasildīsies, paēdīsi un…

Pārējo teikuma daļu noslāpēja mašīnu rēkoņa, jo luksoforā iedegās zaļā gaisma.

-     Nav laika, grūtdienis noteica. Vai tev nebūtu piecdesmit kronu?

Jūns nekad nebeidza brīnīties par narkomānu iedarbīgo triku. Viņš nopūtās un iespieda krūzītē simtnieku.

-     Paskaties, vai Fretex neatradīsi kādu silta apģērba gabalu. Ja ne, mēs “Bākas gaismā” esam saņēmuši jaunas ziemas jakas. Savā plānajā džinsa jakā tu šeit nosalsi.

Viņš to pateica rūgtuma pilnā balsī, zinādams, ka ziedojums aizies narkotiku iegādei, bet ko darīt? Tas pats piedziedājums, viena no neizturamajām morāles dilemmām, kas atkārtojās no dienas dienā.

Jūns vēlreiz piespieda zvana pogu. Paraudzījās savā atspulgā netīrajā veikaliņa skatloga stiklā līdzās durvīm. Tēa teica, ka viņš esot liels. Patiesībā viņš nebija liels. Viņš bija mazs. Mazs kareivis. Bet pēc tam šis mazais kareivis skries pa Mellerveienu pāri Akešelvai, kur sākas austrumu Grīnerleka, pāri Sufīenberga parkam, līdz Gēteborggātai nr. 4, kas piederēja Pestīšanas armijai un ko tā izīrēja saviem darbiniekiem, ieies kāpņu telpā B un varbūt aši pamās sveicienu kādam no pārējiem īrniekiem, kas droši vien nodomās, ka viņš dodas uz savu dzīvokli ceturtajā stāvā. Bet viņš uzbrauks ar liftu līdz piektajam, caur bēniņiem pāries uz kāpņu telpu A, ieklausīsies, vai ceļš ir brīvs, un, aizsteidzies līdz lēas durvīm, pieklauvēs norunāto signālu. Viņa atvērs durvis un apskaus, un viņš atkal atdzīvosies.

Vibrācija.

Sākumā Jūns iedomājās, ka dreb zeme, pilsēta, pamats. Viņš nolika vienu maisu pie zemes un iebāza roku bikšu kabatā. Vibrēja mobilais telefons. Displejs uzrādīja Rangnhillas numuru. Šodien jau trešā reize. Viņš zināja, ka ilgāk vairs nedrīkst atlikt, viņam tas jāizstāsta. Ka viņš un Tēa saderināsies. Ja vien viņš spētu atrast īstos vārdus. Tad, cenšoties nelūkoties savā atspulgā, iebāza mobilo atpakaļ kabatā. Izlēma. Viņš vairs nebūs mazdūšīgs. Būs drosmīgs. Būs liels kareivis. Tēai Gēteborggātā. Tēvam Taizemē. Tam Kungam debesīs.

-     Kas tur ir? skaļrunī virs zvana pogas atskanēja balss.

-     Sveiki! Te Jūns.

-     Ko?

-    Jūns no Pestīšanas armijas.

Gaidīja.

-     Ko tev vajag? balss nočērkstēja.

-     Atnesu mazliet ēdiena. Varbūt jums…

-     Vai cigaretes tev ir?

Jūna zābaki pamīdīja sniegu.

-     Nē, šoreiz naudas pietika vienīgi produktiem.

-     Velns!

Iestājās klusums.

-     Hallo! Jūns ierunājās.

-    Jā, jā. Es domāju.

-    Ja vēlies, varu pienākt vēlāk.

Atslēgas mehānisms iedūcās, un Jūns pasteidzās atgrūst durvis vaļā.

Kāpņu telpā uz grīdaa gulēja vecas avīzes, tukšas pudeles, dzelteni sasaluša urīna gabali. Bet āra sals vismaz ļāva Jūnam izvairīties no asās, skābi saldenās smakas, kas kāpņu telpu pildīja siltākās dienās.

Viņš mēģināja iet piesardzīgi, bet, vienalga, sanāca skaļi. Durvis stāvošā sieviete savu skatienu bija pievērsusi maisiņiem. Lai neskatītos tieši uz mani, Jūns nodomāja. Uzblīdusi, uzpampusi seja daudzu gadu ilgs alkohola lietošanas rezultāts, liekais svars, netīrs, balts T krekls zem rīta halāta. Pa durvju spraugu vēlās ārā nepatīkama smaka.

Kāpņu laukumiņā Jūns apstājās un nolika maisiņus uz grīdas.

-     Vai tavs vīrs ari ir mājās?

-    Jā, viņš ir iekšā, sieviete atbildēja maigā franču valodā.

Viņa bija skaista. Augstiem vaigu kauliem, mandeļveida acīm.

Plānām, bālām lūpām. Un labi ģērbusies. Vismaz tā viņas daļa, kas parādījās durvju spraugā.

Viņš automātiski sakārtoja sarkano kakla lakatu.

Drošības ķēde no solīda misiņa, piestiprināta pie smagām ozolkoka durvīm bez plāksnītes. Stāvot pie mājas Carnot avēnijā un gaidot, kad durvju sardze ielaidīs, viņš ievēroja, ka viss izskatās jauns un dārgs: durvju apšuvums, zvans, atslēgas. Un tas, ka gaišdzelteno fasādi un baltās žalūzijas sedz plāna ielas netīrumu kārtiņa, tikai izcēla šī Parīzes kvartāla solīdumu. Kāpņu telpā bija izvietoti gleznu oriģināli.

-     Kas par lietu?

Sievietes skatiens un balss tonis nebija nedz draudzīgs, nedz ari naidīgs. Iespējams, tas slēpa nelielu skepsi sakarā ar viņa slikto izrunu franču valodā.

-     Paziņojums, madame.

Viņa vilcinājās, bet tad rīkojās tā, kā jau tika gaidīts.

-     Labi. Uzgaidiet šeit, es viņu pasaukšu.

Sieviete aizvēra durvis. Labi ieeļļotā atslēga ar vieglu klikšķi aizkrita ciet. Viņš pamīņājās uz vietas. Franču valodu vajadzēja apgūt labāk. Māte vakaros bija lauzījusi viņu angļu valodā, bet franču valoda dienas kārtībā tā ari netika ieviesta. Viņš aplūkoja durvis. Franču durvju aila. Franču vizīte. Skaisti.

Viņš atcerējās Džordži. Džordži ar lielisko smaidu bija vienu gadu vecāks, tātad tagad viņam ir divdesmit četri gadi. Vai viņš joprojām ir tikpat glits? Gaišiem matiem, mazs un piemīlīgs kā meitene? Viņš bija iemīlējies Džordži bez aizspriedumiem un atrunām, kā vienīgi bērni spēj iemīlēties viens otrā.

Viņš sadzirdēja soļus aiz durvīm. Vīrieša soļus. Neliela ņemšanās ar atslēgu. Zila līnija starp darbu un brīvību, no turienes līdz ziepēm un urīnam. Drīz uzsnigs sniegs. Viņš sagatavojās.

Durvju spraugā parādījās vīrieša seja.

-     Ko, pie velna, tev vajag?

Jūns pacēla plastikāta maisiņus un mēģināja smaidīt.

-     Svaiga maizīte. Smaržo labi, vai ne?

Fredriksens uzlika lielu, iedegušu roku sievietei uz pleca un atbīdīja viņu sāņus.

-     Es saožu vienīgi kristieša asinis…

Tas tika pateikts skaidrā nedzērāja dikcijā, bet ūdeņainās acis bārdainajā sejā pauda pavisam ko citu. Tās mēģināja fokusēties uz veikalu maisiņiem. Viņš izskatījās liels un spēcīgs virs, bet iekšēji šķita kā sarāvies. Viss skelets, pat galvaskauss likās kļuvis mazāks, bet āda dusmīgajā sejā tagad nokarājās tā, it kā būtu vismaz trīs izmērus par lielu. Fredriksens pārlaida netīru pirkstu svaigajām rētām uz virsdegunes.

-     Vai tu tagad nesludināsi? viņš noprasīja.

-     Nē, es patiesībā gribēju tikai…

-     Izbeidz jel, kareivi! Jūs taču droši vien vēlaties saņemt kaut ko pretī, vai ne? Piemēram, manu dvēseli.

Jūns sabozās.

-    Ar dvēselēm es, Fredriksen, nenodarbojos. Bet mazliet ēdiena es varu…

-Jā, jā! Vispirms mazliet pasprediķo!

-     Kā jau teicu…

-     Sprediķo!

Jūns stāvēja un skatījās uz Fredriksenu.

-    Taisi vaļā savu mazo, slapjo muti un sāc! Fredriksens iebļāvās. Sprediķo, lai mēs varam ēst ar tīru sirdsapziņu, tu pazemīgais kristiešu velns! Sāc, nevelc garumā, kāda ziņa šodien ir no Dieva?

Jūns atvēra muti un atkal aizvēra. Norija kamolu kaklā. Mēģināja atkal, un šoreiz balss saites paklausīja.

-    Ziņa ir tāda, ka Viņš atdeva savu vienīgo Dēlu, lai tas mirtu… par mūsu grēkiem.

-     Tu melo!

-     Nē, diemžēl ne. Harijs durvju spraugā vēroja izbiedētā vīrieša seju.

Iekšpusē smaržoja pēc pusdienām un šķindēja galda piederumi. Ģimenes cilvēks. Tēvs. Līdz šim. Vīrs pakasīja plecu un skatījās kaut kur gaisā virs Harija galvas, it kā tur kāds būtu noliecies pār viņu. Plecs čirkstēja, bija nepatīkami.

Galda piederumu šķinda apklusa. Vīram aiz muguras apstājās šļūcoši soļi, un uz viņa pleca uzgūla maza rociņa. Parādījās sievietes seja ar lielām, izbiedētām acīm.

-     Kas noticis, Birger?

-    Šis policists ir ieradies ar kādu ziņu, Birgers Holmens klusi sacīja.

-     Kas noticis? Sieviete paskatījās uz Hariju. Kaut kas ar mūsu zēnu? Vai tas ir Pērs?

-Jā, Holmenas kundze, Harijs atbildēja un redzēja, kā bailes iezogas viņas acīs. Viņš atkal meklēja neatrodamos vārdus. Mēs viņu uzgājām pirms divām stundām. Jūsu dēls ir miris.

Viņš negribot izvairījās no sievietes skatiena.

-     Bet viņš… viņš… kur… Viņas skatiens klejoja no Harija uz vīru, kurš visu laiku berzēja roku.

Tā drīz vien sāks asiņot, Harijs nodomāja un ieklepojās.

-      Konteinerā, Bjērvīkā. Mēs jau tā domājām. Viņš bija miris jau krietnu laiciņu.

Likās, ka Birgers Holmens pēkšņi zaudē līdzsvaru. Viņš pakāpās soli atpakaļ gaišajā hallē un pieķērās pie drēbju pakaramā. Sieviete nostājās durvīs, un Harijs ieraudzīja, kā vīrs viņai aiz muguras noslīgst uz ceļiem.

Harijs ievilka elpu un iebāza roku mēteļa iekškabatā. Pirkstu gali sataustīja ledusauksto metāla blašķīti, tad atrada un izņēma aploksni. Viņš nebija lasījis vēstuli, bet pārāk labi zināja tās saturu. Oficiāls īss paziņojums par nāves gadījumu, bez neviena lieka vārda. Paziņojums par nāvi. Birokrātiska procedūra.

-     Man ļoti žēl, bet manos pienākumos ietilpst nodot jums šo.

-     Tev vajadzīgs darbs? jautāja mazais vidēja vecuma vīrietis pārspīlēti smalkā franču valodā, kas nebija raksturīga aristokrātijai, bet tādiem, kuri cenšas tajā iekļauties. Apmeklētājs viņu nopētīja. Viss saskanēja ar fotogrāfiju aploksnē, pat ciešais kaklasaites mezgls un vaļīgais, sarkanais mājas halāts.

Viņš nezināja, ko šis cilvēks pastrādājis. Diezin vai būs kādu aizskāris fiziski, jo, par spīti aizkaitinātajai sejas izteiksmei, ķermenis bija ieņēmis aizsardzības pozu. Viņš izturējās gandrīz bailīgi, kaut gan stāvēja sava dzīvokļa durvīs. Vai viņš būtu nozadzis naudu, varbūt izšķērdējis? Izskatījās, ka vīrietis varētu strādāt ar skaitļiem. Bet par lielām summām nebija runas. Kaut gan viņam skaista sieva, likās viņš mazliet pievāc gan še, gan tur. Varbūt ir bijis neuzticīgs un gulējis ar kāda cita sievu? Nē. Maza auguma vīrieši ar viduvējiem ienākumiem un pēc izskata daudz atraktīvākām sievām parasti ir vairāk norūpējušies par to, vai tās nav neuzticīgas. Šis vīrs viņu kaitināja. Varbūt tas arī bija iemesls. Varbūt viņš kādu bija aizkaitinājis. Viņš iebāza roku kabatā.

-     Mans darbs… viņš ierunājās un uzlika pistoles Llama MiniMax stobru, kuru bija nopircis par nieka trīssimt dolāriem, uz nostieptās durvju misiņa ķēdītes, …ir šis te.

Viņš notēmēja, skatoties virs klusinātāja. Tā bija vienkārša metāla caurule, uzskrūvēta uz stobra vītnēm, kuras iegriezis kāds kalējs Zagrebā. Melnā izolācijas lente, aptīta ap pāreju, nodrošināja hermētiskumu. Protams, viņš būtu varējis par vairāk nekā simts eiro nopirkt tā dēvēto isto klusinātāju, bet kādēļ? Vienalga, neviens no tiem nenoslāpēs lodes skaņu, tai pārsniedzot skaņas ātruma robežu, karstās gāzes troksni, tai saskaroties ar auksto gaisu, un pistoles mehānisko daļu saskaršanās klakšķi. Tā notiek vienīgi Holivudas filmās, kad šāvieni caur klusinātāju izskan kā popkorna troksnis, to pārlaužot.

Šāviens noskanēja kā pātagas cirtiens, un viņš piespieda seju pie šaurās durvju spraugas.

Vīrietis no fotogrāfijas bija pazudis no durvīm, viņš bija nokritis, neizdvešot ne skaņas. Priekštelpa bija vāji apgaismota, bet spogulī pie sienas viņš ieraudzīja gaismu no puspavērtajām durvīm un savu paša ieplesto aci. Mirušais gulēja uz bieza, tumšsarkana paklāja. Persiešu? Varbūt viņam tomēr bija nauda.

Tagad viņam bija tikai mazs caurumiņš pierē.

Viņš pacēla galvu un sastapa sievas skatienu. Ja vien tā bija sieva. Viņa stāvēja uz citas istabas sliekšņa. Viņai aiz muguras karājās liela, dzeltena griestu lampa. Aizlikusi roku mutei priekšā, viņa skatījās. Viņš tai īsi pamāja. Tad piesardzīgi aizvēra durvis, iebāza pistoli plecu jostā un devās lejup pa kāpnēm. Atkāpjoties viņš nekad neizmantoja ne liftu, ne mašīnu vai motociklu, vai ko citu, kas varētu apstāties. Viņš arī neskrēja. Nerunāja un nekliedza, jo balss varēja tikt izmantota kā pazīme.

Atkāpšanās bija viskritiskākā darba daļa, bet tieši tā viņam patika visvairāk. Tā bija kā lidojums, kā bezsapņu nekas.

Durvju sardze bija iznākusi ārā, stāvēja pie sava dzīvokļa durvīm pirmajā stāvā un apjukusi skatījās uz viņu. Viņš nočukstēja atvadu sveicienu, bet viņa tikai klusi noskatījās, kā viņš aiziet. Kad pēc stundas viņu policijā nopratinās un palūgs aprakstīt izskatu, viņa to darīs. Vidēja auguma, parasta izskata vīrietis. Divdesmit gadu. Vai varbūt trīsdesmit. Noteikti ne četrdesmit. Tā viņai šķiet.

Viņš izgāja uz ielas. Parīze klusi dunēja kā negaiss, kas nekad nesākas un nekad arī nebeidzas. Viņš iemeta savu Llama MiniMax atkritumu konteinerā, ko bija noskatījis jau agrāk. Zagrebā viņu gaidīja divas jaunas, tādas pašas markas pistoles. Skaita dēļ viņš bija saņēmis atlaidi.

Kad autobuss uz šosejas starp Parīzi un Šarla de Golla lidostu pusstundu vēlāk šķērsoja Porte de la Chapelle, gaiss bija pilns ar sniegpārsliņām, kuras gūlās starp trauslajiem, bāli dzeltenajiem sasalušā sniega salmiņiem, kas tiecās pret debesīm.

Piereģistrējies uz savu reisu un izgājis cauri drošības kontrolei, viņš devās taisnā ceļā uz vīriešu tualeti. Viņš nostājās balto pisuāru rindas galā, atpogāja bikses un ļāva strūklai trāpīt pa baltajām dezodoranta tabletēm poda dibenā. Aizvēra acis un koncentrējās uz saldeno paradihlorbenzola smaržu un J & J Chemicals firmas parfīma citronu aromātu. Zilajai līnijai uz brīvību bija vairs tikai viena pietura. Viņš izgaršoja šo vārdu. Os-lo.

3.   NODAĻA svētdiena, 13. decembris. kodiens

Betona un stikla kolosa Policijas pārvaldes ar Norvēģijā lielāko policijas darbinieku štatu sestā stāva sarkanajā zonā, 605. kabinetā, krēslā atgāzies, sēdēja Harijs. Tas bija kabinets, ko Halvošens jaunais inspektors, ar kuru Harijs strādāja kopā šajā desmit kvadrātmetrus lielajā telpā, mēdza dēvēt par Noskaidrošanas kabinetu, bet Harijs, lai Halvošens nolaistos atpakaļ uz zemes, par Mācību kabinetu.

Bet šobrīd Harijs bija viens. Viņš skatījās sienā, kur droši vien vajadzētu atrasties logam, ja vien Mācību kabinetam tāds vispār būtu.

Bija svētdiena, viņš bija uzrakstījis ziņojumu, tagad varētu doties mājup. Tad kādēļ viņš negāja? Caur iedomāto logu Harijs skatīja iežogoto ostu Bjērvīkā, kur sniegs, līdzīgi konfeti, klājās uz zaļajiem, sarkanajiem un zilajiem konteineriem. Lieta bija izbeigta. Pērām Holmenam, jaunam heroīna lietotājam, bija apnicis dzīvot, un konteinerā viņš bija sev ielaidis pēdējo devu. Ar pistoli. Nekādu vardarbības pazīmju, un pistole bija gulējusi viņam līdzās. Cik izmeklētājiem zināms, Pērs Holmens nevienam nebija parādā. Kad narkotiku tirgoņi nogalina savus parādniekus, tie necenšas maskēt nošaušanu, teiksim, kā pašnāvību. Gluži pretēji. Tātad acīm redzama pašnāvība. Tad kāpēc izniekot vakaru, pārmeklējot vējaino, nemīlīgo konteineru laukumu, kur neko citu neatrast kā vien bēdas un bezcerību?

Harijs paskatījās uz vilnas mēteli, kas atradās uz drēbju pakaramā. Mazā blašķīte iekškabatā bija pilna. Viņš to nebija aizticis kopš oktobra, kad devās uz dzērienu veikalu, nopirka pudeli sava lielākā ienaidnieka Jim Beam un pārlēja to blašķītē, atlikušo saturu ielejot izlietnē. Kopš tā laika viņš staigāja ar šo indi kā savulaik nacistu līderi ar cianīda tabletēm kurpju zolēs. Kādēļ šī muļķīgā izdoma? Viņš nezināja. Nebija jau arī svarīgi. Tas darbojās.

Harijs paskatījās pulkstenī. Drīz būs vienpadsmit. Mājās viņam bija labs espreso kafijas automāts un neskatīts DVD disks, pietaupīts tieši šādam vakaram. “Ali About Eve", Mankeviča 1950. gada meistardarbs ar Betu Deivisu un Džordžu Sandersu galvenajās lomās.

Viņš prātoja. Un zināja, ka izvēle kritīs uz konteineru ostu.

Uzsitis mēteļa apkakli, Harijs stāvēja ar muguru pret ziemeļu vēju, kas pūta cauri augstajam žogam viņa priekšā un dzina sniegu kupenās ap konteineriem. Ostas zonas lielie, tukšie laukumi tagad, naktī, līdzinājās tuksnesim.

Iežogotā konteineru teritorija bija apgaismota, bet laternu stabi vēja brāzmās šūpojās, un pa ejām starp metāla kastēm, saliktām grēdās pa divām un trim, slīdēja ēnas. Konteiners, uz kuru Harijs skatījās, bija sarkans, un šī krāsa slikti saskanēja ar oranžo policijas lenti. Bet decembrī Oslo tā bija lieliska vieta patvērumam salīdzinoši tikpat liela un komfortabla kā tukšās aizturēšanas telpas Policijas pārvaldē.

Izmeklēšanas grupas ziņojumā to grūti nosaukt par grupu, jo sastāvēja tikai no izmeklētāja un tehniķa-kriminālista, bija minēts, ka konteiners kādu laiku stāvējis tukšs. Neaizslēgts. Apsargs paskaidrojis, ka nav bijis svarīga iemesla noslēgt tukšos konteinerus, jo teritorija ir nožogota un tiek apsargāta. Tomēr narkomāns bija tur iekļuvis. Acīmredzot Pērs Holmens bija viens no daudzajiem, kuri grozījās ap Bjērvīku, kas bija tikai akmens sviediena attālumā no narkomānu “supermārketa” Plātā. Varbūt apsargs apzināti raudzījās caur pirkstiem, ka viņa konteineri reizēm tiek apdzīvoti, varbūt zināja, ka dažkārt tie izglābuši kādu dzīvību?

Konteiners nebija aizslēgts, bet pie vārtiem žogā karājās pamatīga priekškaramā atslēga. Harijs nožēloja, ka nebija piezvanījis no Policijas pārvaldes, lai pateiktu, ka ieradīsies. Ja vien šeit vispār bija kāds sargs, jo viņš nevienu neredzēja.

Harijs paskatījās pulkstenī. Brīdi pārdomāja, tad uzmeta skatienu žogam. Viņš bija labā formā. Sen nebija juties tik labi. Viņš nebija pieskāries alkoholam kopš liktenīgā dzeršanas perioda šīgada vasarā un regulāri trenējās Policijas pārvaldes sporta zālē. Vairāk nekā regulāri. Pirms zemi pārklāja sniegs, viņš bija pārspējis Toma Volera seno rekordu šķēršļu skrējienā Ēkernā. Dažas dienas pēc tam Halvošens bija piesardzīgi ierunājies, vai šiem treniņiem neesot kāds sakars ar Rākelu. Viņam esot radies iespaids, ka viņi vairs netiekoties. Harijs jaunajam inspektoram īsi, bet skaidri bija pateicis: kaut arī abiem ir viens kabinets, tas vēl nenozīmē, ka kopīga ir arī privātā dzīve. Halvošens bija tikai paraustījis plecus un pajautājis, ar ko tad lai Harijs aprunājas. Un tad viņa pieņēmums par Rākelu apstiprinājās jo Harijs piecēlās un izgāja no 605. kabineta.

Trīs metri. Dzeloņstiepļu nav. Viegli. Harijs pieķērās žogam pēc iespējas augstāk, ar kājām atspiedās pret žoga stabu un pievilkās. Pārtvēra labo roku augstāk, tad kreiso. Palika karājamies izstieptās rokās, līdz atkal atspērās ar kājām pret žogu. Kustības kā kāpuram. Viņš pārmetās pāri žogam otrā pusē.

Harijs pacēla bultu un atvēra konteinera durvis, izņēma no kabatas melnu, spēcīgu armijas kabatas lukturīti, panira zem nožogojuma lentes un iegāja.

Iekšā valdīja dīvains klusums, it kā arī skaņas būtu sasalušas.

Viņš ieslēdza lukturīti un novirzīja staru konteinera dziļumā. Gaismas aplī uz grīdas iznira ar krītu apvilktas kontūras vieta, kurā tika atrasts Pērs Holmens. Beāte Lenna Kriminālistikas nodaļas vadītāja no Brīna alejas bija parādījusi viņam fotogrāfijas. Pērs Holmens sēdēja, atspiedies pret sienu, ar caurumu deniņu labajā pusē un pistoli pie labajiem sāniem. Nedaudz asiņu. Šaujot galvā, tā bija priekšrocība. Vienīgā. Pistolei mazs kalibrs, tāpēc lodes ieejas caurums bija mazs, bet izejas vispār nebija. Tātad Tiesu medicīnas eksperts lodi atradīs galvaskausā, kur tā, pēc visa spriežot, būs uzvedusies kā galda futbola bumbiņa un pārvērtusi biezputrā to, ar ko Pērs Holmens bija mēdzis domāt. Lai pieņemtu šo lēmumu. Un beigās pavēlētu rādītājpirkstam nospiest mēlīti.

“Neaptverami,” viņa kolēģi mēdza sacīt, atrodot jaunus cilvēkus, kuri bija izvēlējušies pašnāvību. Harijs pieļāva, ka viņi to saka, lai pasargātu sevi, lai atvairītu pašu domu. Citu izskaidrojumu viņš nezināja.

Tomēr tieši šis vārds viņam iešāvās prātā, kad pēcpusdienā stāvēja kāpņu telpā un skatījās tumšajā priekštelpā uz Pēra Holmena sakņupušo tēvu, uz viņa sakumpušo, aiz raudām drebošo muguru. Un, tā kā Harijs nezināja mierinošus vārdus par nāvi, Dievu, glābšanu, dzīvi pēc nāves un neredzēja tam visam jēgu, viņš tikai bezpalīdzīgi nomurmināja: “Neaptverami…”

Harijs izslēdza lukturi un iebāza to mēteļa kabatā. Ap viņu saslēdzās tumsa.

Viņš atcerējās savu tēvu. Ūlavu Holu. Pensionēto pasniedzēju un atraitni, kas dzīvoja mājā Opsalā. Kā viņam iedegās acis, kad reizi mēnesī viņu apciemoja Harijs vai meita Sēsa, un kā šī gaismiņa pamazām dzisa, kamēr visi dzēra kafiju un pļāpāja par nenozīmīgām lietām. Jo vienīgais, kas tēvam patiesi kaut ko nozīmēja, bija fotogrāfijā, kas stāvēja uz klavierēm, kuras viņa mēdza spēlēt. Ūlavs Hols gandrīz neko vairs nedarīja. Tikai lasīja savas grāmatas. Par zemēm un valstīm, kuras nekad neredzēs un patiesībā tagad arī nevēlas vairs redzēt, ja viņas nav līdzās. Retajās reizēs, kad par viņu tika runāts, tēvs to dēvēja par “lielāko zaudējumu”. Un Harijs tagad domāja, ko Ūlavs Hols sacītu par to dienu, kad atnāks un teiks, ka viņa dēls ir miris.

Harijs izgāja no konteinera un devās pie žoga. Pieķērās pie tā ar rokām. Un tad pēkšņi iestājās viens no tiem brīnišķīgajiem pilnīga klusuma mirkļiem, kad vējš aiztur elpu, it kā ieklausoties vai kaut ko pārdomājot, un ziemas tumsā dzirdama vienīgi pilsētas mierīgā duna. Vēl arī papīru čaboņa, ko vējš dzenā pa asfaltu. Bet tas bija pārstājis pūst. Tas nav papīrs, tie ir soļi. Aši, viegli soļi. Vieglāki par cilvēka kāju soļiem.

Ķepas.

Harijam sāka mežonīgi dauzīties sirds, un viņš zibenīgi pievilka ceļus un atbalstījās pret žogu. Pievilkās. Tikai vēlāk Harijs atcerēsies, kas viņu tik ļoti pārbiedēja. Tas bija klusums, un šajā klusumā viņš neko nebija saklausījis nevienu rūcienu, nekādu agresijas pazīmi. It kā tas, kurš tumsā atradās viņam aiz muguras, negribētu nobaidīt. Gluži pretēji. Tas viņu medīja. Ja Harijs par suņiem būtu zinājis kaut ko vairāk, viņš, iespējams, atcerētos, ka tikai vienas vienīgas suņu šķirnes dogi nekad nerūc: ne aiz bailēm, ne uzbrūkot. Melnais Mecnera suns. Harijs pastiepa rokas augstāk un vēlreiz pierāva kājas. Soļu ritms pārtrūka, un iestājās klusums. Viņš zināja, ka tas lec. Tad spēra ar kāju.

Apgalvojums, ka cilvēks nejūt sāpes, kad bailes piesūknē asinis pilnas ar adrenalīnu, labākajā gadījumā ir vispārināts. Harijs ieaurojās, kad lielie suņa zobi ieurbās labās kājas apakšstilbā aizvien dziļāk, līdz atdūrās pret jutīgo kaula plēvi. Žogs dunēja, smagums vilka abus uz leju, bet Harijs izmisīgi mēģināja noturēties. Normālā situācijā viņš būtu izglābies, jo jebkurš cits suns, kura svars būtu tāds kā pieaugušam melnajam Mecneram, būtu spiests atlaist tvērienu. Bet melnā Mecnera zobi un žokļu muskuļi ir pielāgoti kaulu smalcināšanai. Ne velti klīst baumas, ka tam varētu būt radniecība ar kaulu ēdāju, plankumaino hiēnu. Tādēļ tas palika karājamies, iekrampējies Harija apakšstilbā ar diviem augšžokļa ilkņiem, mazliet ieliektiem uz iekšu, un vienu ilkni apakšžoklī, kas nofiksēja kodienu. Otro apakšžokļa ilkni tas triju mēnešu vecumā bija izlauzis pret tērauda protēzi.

Harijam izdevās kreiso elkoni uzdabūt žoga malai, un viņš mēģināja pavilkties uz augšu, bet sunim viena ķepa bija iesprūdusi žoga tīklā. Harija labā roka taustījās pēc mēteļa kabatas, atrada to un satvēra gumijoto kabatas lukturīša rokturi. Viņš paskatījās uz leju un pirmo reizi ieraudzīja dzīvnieku. Melnās acis blāvi spīdēja tikpat melnajā purnā. Harijs atvēzēja lukturīti. Tas trāpīja sunim starp ausīm tik spēcīgi, ka nočirkstēja vien. Viņš pacēla lukturīti un sita vēlreiz. Trāpīja jutīgajam degunam. Izmisīgi sita pa acīm, kas vēl nebija pamirkšķinājušās. Lukturītis izslīdēja un nokrita zemē. Suns žokļus neatlaida. Harijam gandrīz nebija vairs spēka, lai turētos pie žoga. Viņam negribējās domāt par to, kas notiks turpmāk, bet nedomāt viņš nespēja.

-     Palīgā!

Harija bezpalīdzīgais sauciens izgaisa vējā, kas atkal sāka pieņemties spēkā. Viņš nomainīja tvērienu un sajuta pēkšņu vēlmi iesmieties. Tas taču nevarēja beigties šādi? Lai viņš tiktu atrasts konteineru ostā ar kāda sargsuņa pārplēstu rīkli? Harijs ievilka elpu. Žoga tīkla asās malas griezās padusē, pirksti strauji kļuva nejutīgi. Vēl dažas sekundes, un viņš nenoturēsies. Ja vien viņam būtu ierocis! Ja būtu kaut pudele blašķītes vietā, viņš varētu to sasist un durt.

Blašķīte!

Sasprindzinājis pēdējos spēkus, Harijs iebāza roku iekškabatā un izvilka blašķi. Iebāza tās kakliņu mutē, ar zobiem saspieda metāla korķi un pagrieza. Korķis atbrīvojās, un mutē ielija alkohols. Visu ķermeni pārņēma trīsas. Augstais Dievs! Viņš piespieda seju pie žoga tā, ka tālās gaismas no Plaza un Hotel Opera tumšajā nakts melnumā viņa acīs saplūda baltās svītriņās. Ar labo roku viņš nolaida blašķīti tieši virs suņa sarkanās rīkles. Tad izspļāva korķi un alkoholu, nomurmināja “uz veselību!” un apvērsa blašķīti otrādi. Divas ilgas sekundes melnās suņa acis blenza uz Hariju pilnīgā apjukumā, bet brūnais šķidrums klunkšķēdams urdzēja lejup pa stilbu un tecēja tieši suņa atvērtajā rīklē. Tad dzīvnieks atlaida tvērienu. Harijs dzirdēja, kā suns nogāžas uz kailā asfalta. Atskanēja tādi kā gārdzieni un klusi smilksti, ķepu nagi paskrāpējās pret asfaltu, un tad to iesūca sevī tā pati tumsa, no kurienes tas bija iznācis.

Harijs pievilka kājas un pārmetās pāri žogam. Uzlocīja bikšu staru un pat bez kabatas lukturīša konstatēja, ka šovakar filmas "Ali About Eve” vietā nāksies apmeklēt Atrās palīdzības nodaļu.

*  * *

Nolicis galvu Tēai uz ceļiem, Jūns aizvērtām acīm baudīja televizora vienmērīgo dūkšanu. Tas bija viens no seriāliem, kuri viņai patika. “Bronksas karalis”. Vai Kvīnsas?

-    Tu pajautāji savam brālim, vai viņš padežurēs Ēgera laukumā? Tēa jautāja.

Viņa bija uzlikusi roku Jūnam uz acīm. Viņš varēja sajust Tēas ādas saldeno smaržu, kas nozīmēja, ka viņa nupat ievadījusi sev insulīnu.

-     Kas par dežūru? Jūns nesaprata.

Tēa atvirzīja roku un skeptiski paskatījās uz Jūnu.

Jūns iesmējās.

-     Atslābinies! Es ar Robertu jau sen parunāju. Viņš piekrita.

Tēa skumji nopūtās. Jūns saņēma viņas roku un atkal uzlika

sev uz acīm.

-    Es tikai nepateicu, ka tā ir tava dzimšanas diena, viņš piebilda. Nevar zināt, vai tad būtu piekritis.

-     Kāpēc ne?

-     Viņš ir kā traks pēc tevis, un tu to zini.

-     Tu tikai tā saki.

-     Un tev viņš nepatīk.

-     Tā nav!

-     Tad kāpēc tu vienmēr saspringsti, kad pieminu viņa vārdu?

Viņa skaļi iesmējās. Varbūt par kaut ko Bronksā. Vai Kvīnsā.

-     Vai tu pasūtīji galdiņu restorānā? Tēa jautāja.

-Jā-

Sieviete pasmaidīja un paspieda Jūnam roku. Tad sarauca uzacis.

-     Es iedomājos varbūt kāds mūs tur ieraudzīs.

-     No armijas? Izslēgts.

-     Bet ja nu tomēr?

Jūns klusēja.

-    Varbūt pienācis laiks visu atklāt?

-     Es nezinu, Jūns šaubījās. Vai nav labāk pagaidīt, līdz būsim droši…

-    Vai tu neesi pārliecināts, Jūn?

Jūns atbīdīja Tēas roku un izbrīnā paskatījās uz viņu.

-     Tea! Tu ļoti labi zini, ka mīlu tevi vairāk par visu. Par to nav runa.

-     Par ko tad?

Jūns nopūtās un apsēdās viņai blakus.

-    Tu nepazīsti Robertu, Tēa.

Viņa greizi pasmaidīja.

-     Es viņu pazīstu kopš mazotnes, Jūn.

Jūns pagrozījās.

-    Jā, bet tu nezini kādu lietu. Tu nezini, cik nikns viņš var kļūt. Kad tā notiek, tad liekas, ka viņš ir pavisam cits cilvēks. Tas viņam no tēva. Viņš kļūst bīstams, Tēa.

Viņa piespieda galvu pie sienas un klusējot lūkojās sev priekšā.

-               Es tikai iesaku mazliet nogaidīt. Jūns paberzēja rokas.

-     Runa taču par to, ka jāņem vērā arī tavs brālis.

-     Rikards? Tēa izbrīnījās.

-Jā. Ko viņš teiks, ja tu, viņa miesīgā māsa, paziņosi, ka saderinies tieši ar mani un tieši tagad?

-      Ak par to! Tādēļ, ka esat sāncenši uz jaunā administrācijas vadītāja amatu?

-     Tu ļoti labi zini, ka Vadības padomei ir ļoti svarīgi, lai virsnieki vadošajos amatos būtu solīdi un precējušies. Un skaidrs, ka no manas puses būtu tikai pareizi paziņot, ka precēšos ar Franka Nilsena meitu, Tēu Nilsenu komisāra labo roku. Bet vai no morāles viedokļa tas būtu pareizi?

Tēa pakodīja apakšlūpu.

-     Bet kāpēc šis darbs tev un Rikardam ir tik ļoti svarīgs?

Jūns paraustīja plecus.

-     Armija mums abiem apmaksāja mācības Virsnieku skolā un četru gadu ilgos kursus ekonomikā. Rikards noteikti domā tāpat kā es ir pienākums izvirzīt savu kandidatūru, ja armijā ir darbs, kas atbilst viņa kvalifikācijai.

-     Varbūt neviens no jums to neiegūs? Tēvs saka: armijā nekad nav bijis administrācijas vadītāja, kas jaunāks par trīsdesmit pieciem gadiem.

-     Es zinu, Jūns nopūtās. Nesaki nevienam, bet patiesībā es justos atvieglots, ja Rikards dabūtu šo darbu.

-     Atvieglots? Tu, kas ilgāk nekā gadu esi bijis atbildīgs par visiem izīrējamiem īpašumiem Oslo?

-     Jā gan, bet administrācijas vadītāja ziņā ir visa Norvēģija, Islande un Fēru salas. Vai zināji, ka armijas īpašumu biedrībai tikai Norvēģijā vien pieder vairāk nekā ceturtdaļtūkstotis īpašumu ar trīssimt ēkām? Jūns viegli pabungoja sev pa vēderu un ar parasto rūpju izteiksmi sejā paraudzījās griestos. Šodien ieskatījos kāda veikaliņa skatlogā un sapratu, cik esmu mazs.

Tēa izlikās nedzirdam pēdējo piezīmi.

-     Kāds Rikardam ir ieminējies, ka tas no jums, kurš dabūs šo darbu, būšot nākamais TC.

-     Nākamais komisārs? Jūns skaļi iesmējās. Katrā ziņā es to negribu.

-     Nerunā muļķības, Jūn!

-    Es nemuļķojos, Tēa! Mēs ar tevi esam daudz svarīgāki. Pateikšu, ka neraujos kļūt par administrācijas vadītāju, un tad paziņosim par saderināšanos. Es varu darīt citu svarīgu darbu. Korpusiem ir vajadzīgi arī ekonomisti.

-    Nē, Jūn! Tēa izbijās.-Tu mums esi pats labākais, tev jāstrādā tur, kur esi visvairāk noderīgs. Rikards ir mans brālis, bet viņam nav tavas… gudrības. Par saderināšanos mēs varam nestāstīt līdz tavai pieņemšanai darbā.

Jūns paraustīja plecus.

Tēa paskatījās pulkstenī.

-     Šovakar tev jāaiziet līdz divpadsmitiem. Vakar liftā Emma teica, ka esot satraukusies, jo dzirdējusi nakts vidū atveramies manas istabas durvis.

Jūns nolaida kājas uz grīdas.

-     Es patiesībā nesaprotu, kā spējam šeit dzīvot.

Viņa nosodoši paskatījās uz Jūnu.

-     Šeit mēs vismaz rūpējamies viens par otru.

-    Jā, viņš nopūtās. Rūpējamies gan. Tad arlabunakti!

Viņa pievirzījās Jūnam tuvāk un ieslidināja tam plaukstu zem krekla. Sev par izbrīnu, Jūns juta, ka tā kļuvusi auksta un mitra no sviedriem, it kā būtu bijusi sažņaugta dūrē. Iēa piespiedās viņam klāt, viņas elpa kļuva smagāka.

-     Tea, viņš atvairījās. Mums nevajadzētu…

Viņa sastinga, tad nopūtās un atvilka roku.

Jūns bija pārsteigts. Līdz šim Tēa nebija mēģinājusi tuvoties, likās, it kā viņa baidītos no fiziska kontakta. Un šī kautrība viņam bija patikusi. Viņa it kā bija nomierinājusies, kad pēc pirmās tikšanās Jūns pateica, ka statūtos esot rakstīts, ka “Pestīšanas armija atturēšanos pirms laulībām uzskata par kristieša paraugu”. Kaut arī daži domāja, ka ir atšķirība vārdos “paraugs” un “norādījums”, ko statūtos lieto attiecībā uz tabaku un alkoholu, viņš uzskatīja, ka šādu nianšu dēļ nav iemesla lauzt Dievam doto solījumu.

Jūns apskāva Tēu, piecēlās un devās uz tualeti. Aizslēdza durvis un atgrieza ūdens krānu. Ļaujot ūdenim plūst starp pirkstiem, skatījās gludajā spoguļa virsmā, kas atstaroja tāda cilvēka seju, kuram, spriežot pēc visa, vajadzēja būt laimīgam. Jāpiezvana Rangnhillai. Jāizbeidz tas viss. Jūns dziļi ieelpoja. Viņš bija laimīgs. Tikai dažas dienas bija mazliet smagākas par citām.

Viņš noslaucīja seju un atgriezās pie Tēas.

Oslo Atrās palīdzības uzgaidāmā telpa Stūrgātā nr. 40 bija pielijuši ar baltu, asu gaismu. Šajā diennakts laikā tā parasti atgādināja cilvēku zvērudārzu. Kāds trīcošs narkomāns piecēlās un izgāja divdesmit minūtes pēc Harija ierašanās. Tie parasti nespēja mierīgi nosēdēt ilgāk par desmit minūtēm. Harijs tos labi saprata. Viņš joprojām juta mutē alkohola garšu, tas bija atmodinājis vecos “draugus”, kas tagad grozījās un raustīja ķēdes. Kāja sāpēja briesmīgi. Gājiens uz konteineru ostu līdzīgi kā deviņdesmit procentos policijas izmeklēšanas darbību bija neveiksmīgs. Viņš sev nosolījās, ka nākamajā reizē izpildīs vienošanos ar Betu Deivisu.

-     Harijs Hols?

Harijs pacēla galvu viņa priekšā stāvēja vīrs baltā halātā.

-Jā?

-    Vai nāksi man līdzi?

-    Paldies, bet man liekas, tagad ir viņas kārta. Harijs pamāja uz meitenes pusi, kas, galvu atspiedusi rokās, sēdēja krēslu rindā pretējā pusē.

Ārsts pieliecās tuvāk.

-     Viņa šovakar te ir jau otro reizi. Gan tiks galā.

Harijs klibodams sekoja pa gaiteni baltajam ārsta halātam un iegāja šaurā kabinetā ar rakstāmgaldu un vienkāršu grāmatplauktu. Nekādu personisko lietu neredzēja.

-     Biju domājis, ka jums, policistiem, ir pašiem savi ārsti, baltais halāts sacīja.

-     Nebūt ne. Parasti mums nav pat priekšrocību rindā. Kā tu zini, ka esmu policists?

-    Atvaino. Es esmu Matīass. Vienkārši gāju pa gaiteni un ieraudzīju tevi.

Ārsts pasmaidīja un sniedza roku. Līdzeni zobi, tik līdzeni, ka varētu domāt zobu protēzes, ja vien arī pārējā seja nebūtu tikpat simetriska, ar pareiziem sejas vaibstiem. Acis zilas, ar mazām smieklu krunciņām, rokasspiediens stingrs, plaukstas sausas. Kā no romāna par ārstiem, Harijs nodomāja. Ārsts ar siltām plaukstām.

-     Matīass Lunns-Helgesens, viņš precizēja, vērtējoši raudzīdamies uz Hariju.

-     Cik saprotu, tad tu domā, ka man vajadzētu zināt, kas tu esi? Harijs jautāja.

-     Esam tikušies. Pagājušajā vasarā. Dārza svētkos pie Rākelas.

Izdzirdot viņas vārdu no cita cilvēka lūpām, Harijs sastinga.

-     Ak tā?

-     Tas biju es, Matīass Lunns-Helgesens ātri un klusi sacīja.

-     Mm. Harijs lēni pamāja ar galvu. Man sāp.

-    Saprotu. Ārsta seja pieņēma nopietnu, līdzjūtīgu izteiksmi.

Harijs uzlocīja bikšu staru.

-     Šeit.

-              Ak tas. Matīass Lunns-Helgesens, viegli apjucis, pasmaidīja.

-     Kas tas ir?

-     Suns iekoda. Vai vari apstrādāt?

-    Nav nekā daudz, ko apstrādāt. Asiņošana apstāsies. Es iztīrīšu ievainojumus un kaut ko uzlikšu. Viņš pieliecās. Redzu trīs rētas no zobiem. Saņemsi šļirci pret stingumkrampjiem.

-     Tas iekoda līdz pat kaulam.

-    Jā, tā parasti liekas.

-     Nē, es gribu sacīt, tas tiešām iekoda… Harijs apklusa un sāka elpot caur degunu.

Viņš apjēdza, ka Matīass Lunns-Helgesens domā: viņš ir piedzēries. Un kādēļ lai nedomātu? Policists saplēstā mētelī, suņa sakosts, ar sliktu reputāciju un alkohola smaku izelpā. Vai tā viņš gatavojās pastāstīt Rākelai, ka viņas bijušais atkal paklupis?

-     Stipri iekoda, Harijs pabeidza sakāmo.

4.   NODAĻA Pirmdiena, 14. decembris. Atvadas

-    Trka!

Viņš uzrāvās gultā sēdus, dzirdot savu balsi izskanam starp viesnīcas numura baltajām, tukšajām sienām. Uz naktsgaldiņa zvanīja telefons. Viņš sagrāba klausuli.

This is your wake-up call...

-    Hvala, viņš pateicās, kaut gan zināja, ka skan tikai ieraksts.

Viņš bija Zagrebā. Šodien jālido uz Oslo. Uz svarīgāko darbu.

Uz pēdējo.

Viņš aizvēra acis. Atkal bija sapņojis. Ne par Parīzi, ne par kādu no citiem darbiem, par tiem viņš nekad nesapņoja. Sapņi vienmēr bija par Vukovaru, par to rudeni, par aplenkumu.

Šonakt viņš bija sapņojis, ka skrien. Kā parasti, viņš skrēja lietū, un, kā parasti, tas bija vakarā, kad tēvam Dzemdību namā nozāģēja roku. Pēc četrām stundām tēvs pēkšņi nomira, kaut gan ārsti bija sacījuši, ka operācija izdevusies. Tie teica, ka vienkārši apstājusies sirds. Un tad viņš metās prom no mātes, ar tēva pistoli rokā viņš izskrēja tumsā un lietū, prom uz upi, uz serbu pozīcijām. Tie izšāva gaismas raķeti un sāka raidīt lodes uz viņu, bet viņš nepievērsa tām uzmanību, tikai dzirdēja, kā tās mīksti ietriecas zemē, kas pēkšņi nozuda zem kājām, un viņš iegāzās lielā bumbas izrautā bedrē. Tur viņu iesūca ūdens, tas iesūca visas skaņas, kļuva

' Šis ir jūsu modinātājzvans… (Angļu vai.) kluss, viņš turpināja skriet zem ūdens, bet netika ne no vietas. Juzdams, ka locekļi kļūst stīvi un mācas virsū miegs, viņš šajā melnumā samanīja kustamies kaut ko sarkanu, līdzīgu putnam, kas kā palēninātā filmā kustina spārnus. Atjēdzies viņš redzēja, ka guļ ievīstīts vilnas segā. Virs galvas šurpu turpu līgojas spuldzīte, bet ārā ducina serbu artilērija, birdinot viņam acīs un mutē zemes un apmetuma drumslas. Viņš tās izspļāva, un kāds, noliecies pār viņu, sacīja, ka no pieplūdušās bumbas bedres viņu izglābis pats kapteinis Bobo. Un norādīja uz plikpaurainu vīru pie kāpnēm uz bunkura izeju. Vīrs bija ģērbies formā, ar sarkanu šalli ap kaklu.

Viņš atkal atvēra acis un paskatījās uz termometru, ko bija nolicis uz naktsgaldiņa. Kopš novembra temperatūra telpā nebija pārsniegusi sešpadsmit grādus, kaut gan viesnīcas personāls apgalvoja, ka apkure darbojas pilnā sparā. Viņš piecēlās. Vajadzēja pasteigties, jo pēc pusstundas pie viesnīcas durvīm piestās autobuss uz lidostu.

Viņš ieskatījās spogulī virs izlietnes un mēģināja atcerēties Bobo seju. Bet tā bija kā ziemeļblāzma un izgaisa viņa skatienam. Atkal iezvanījās telefons.

-     Da, majka.'

Noskuvies viņš nosusināja seju un ātri apģērbās. Izņēma no seifa vienu no divām melnajām metāla kastēm un atvēra. Llama MiniMax Sub Compact ar septiņām lodēm: sešas aptverē, viena stobrā. Ieroci viņš izjauca un salika tā daļas četrās īpaši izveidotās kabatiņās zem čemodāna stūru pastiprinātājiem. Ja viņu muitā apturētu un caurlūkotu čemodānu, tad metāls stūru pastiprinātājos apslēptu ieroča detaļas. Pirms aiziešanas viņš vēl pārbaudīja, vai ir paņēmis pasi un no viņas saņemto aploksni ar lidmašīnas biļeti, objekta fotogrāfiju un vajadzīgās ziņas par laiku un vietu. Tam vajadzēja notikt rītvakar, pulksten septiņos, atklātā vietā. Viņa bija teikusi, ka šis darbs esot riskantāks par iepriekšējo. Tomēr viņš nebaidījās. Reizēm iedomājās, ka zaudējis šo spēju, ka tā tikusi amputēta tovakar, reizē ar tēva roku. Bobo bija sacījis: ja nebaidās, tad ilgi nevar nodzīvot.

Tikmēr Zagreba ārā bija pamodusies bez sniega, miglaini pelēka, ar nogurušu seju. Viņš nostājās pie viesnīcas durvīm un prātoja, ka pēc dažām dienām viņi dosies uz Adrijas jūru, uz kādu mazu vietiņu ar nelielu, lētu viesnīciņu, lai baudītu mazliet saules. Un parunās par jauno māju.

Autobusam uz lidostu vajadzēja būt klāt. Viņš ieskatījās miglā. Ieskatījās tā, kā bija skatījies toruden, kad, sakņupis līdzās Bobo, veltīgi bija mēģinājis kaut ko ieraudzīt baltajos dūmos. Viņa darbs bija skriet un nodot ziņojumus, ko neuzdrošinājās pārraidīt pa radio, jo serbi noklausījās visas frekvences un visu uzzināja. Un, tā kā viņš bija tik mazs, tad varēja pa tranšejām skriet bez pieliekšanās. Viņš bija teicis Bobo, ka gribot iznīcināt tankus.

Bobo bija pašūpojis galvu.

-     Tu esi sakarnieks. Šīs ziņas ir svarīgas, dēliņ! Man ir vīri, kas var parūpēties par tankiem.

-     Bet viņi baidās. Es nebaidos.

Bobo bija saraucis uzacis.

-     Tu esi tikai zēns.

-     Es nekļūšu vecāks, ja lodes atradīs mani šeit, nevis tur. Un tu pats sacīji: ja mēs neapturēsim tankus, tie ieņems pilsētu.

Bobo ilgi viņu vēroja.

-     Ļauj man padomāt, viņš beidzot noteica.

Klusēdami viņi sēdēja un skatījās baltajā aizkarā, nespējot atšķirt, kur ir rudens migla un kur degošās pilsētas dūmi.

Pēdīgi Bobo ieklepojās.

-     Šonakt es aizsūtīju Franjo un Mirko lejā uz eju valnī, no kurienes nāk tanki. Viņu uzdevums bija paslēpties un piestiprināt mīnas tankiem, kad tie brauks garām. Vai zini, kas notika?

Atbildes vietā viņš bija pamājis. Binoklī viņš bija redzējis Franjo un Mirko līķus.

-    Ja viņi būtu bijuši mazāki augumā, varbūt varētu paslēpties zemes iedobēs, Bobo ieteicās.

Puika ar roku noslaucīja puņķaino degunu.

-     Kā es piestiprināšu minas pie tanka?

Nākamajā rītā jau mazā gaismiņā viņš, trīcēdams no aukstuma, viss vienos mālos, bija atlīdis pie savējiem. Aiz viņa, uz aizsargvaļņa, bija stāvējuši divi iznicināti serbu tanki. No to vaļējām lūkām vēlās ārā dūmi. Bobo bija novilcis viņu lejā ierakuma un triumfējoši iesaucies:

-     Mums ir piedzimis mazs glābējs!

Tanī pašā dienā, kad Bobo nodiktēja ziņojumu, ko vajadzēja pārraidīt pa radio uz galveno mītni centrā, viņš dabūja kodētu vārdu, kas saglabāsies tik ilgi, līdz serbi okupēs un pārvērtīs drupās viņa dzimto pilsētu, nogalinās Bobo, noslepkavos slimnīcā ārstus un pacientus, notvers un nomocīs tos, kuri izrādījuši pretestību. Tas bija rūgts signatūras paradokss. Vārdu bija devis viens no tiem, ko viņš nebija spējis izglābt. Mali spasitelj. Mazais glābējs.

No miglas aizkara iznira sarkans autobuss.

Sanāksmju telpa sestā stāva sarkanajā zonā zumēja no mierīgām sarunām un klusinātiem smiekliem, un Harijs ienākot konstatēja, ka savu ierašanos aprēķinājis pareizi. Sākuma burzma, tortes ēšana, draudzīga dzēlību un asprātību apmaiņa, pie kurām cilvēki ķērās, atvadoties no kāda, kurš tiem patīk, bija jau beigusies. Viņš ieradās īstajā brīdī: notika dāvanu pasniegšana un runas ar mazliet pārspīlētiem vārdiem, kādus uzdrošinās teikt publikas priekšā, nevis esot divatā.

Harijs pārlaida skatienu ļaužu grupiņai un ieraudzīja tikai trīs patiesi draudzīgas sejas. Savu nu jau bijušo šefu Bjārni Melleru, inspektoru Halvošenu un Krimināltehniskās nodaļas jauno vadītāju Beāti Lennu. Neviens cits uz viņu neskatījās, un arī viņš neskatījās uz citiem. Harijs zināja, ka nav ieredzēta persona Smago noziegumu nodaļā. Mellers reiz bija izteicies, ka ir tikai viens, kas ļaudīm patīk mazāk par īgnu alkoholiķi, liels un īgns alkoholiķis. Harijs bija simt deviņdesmit trīs centimetrus garš alkoholiķis, un tas, ka viņš bija izcils izmeklētājs, bija tikai vājš mierinājums. Visi zināja: ja nebūtu Bjārnes Mellera sargājošās rokas, Harijs jau sen būtu pazudis no korpusa rindām. Un šobrīd, Melleram aizejot, visiem bija skaidrs, ka vadība tikai gaida Harija pirmo kļūmīgo soli. Diezgan paradoksāli, bet tagad Hariju pasargāja tieši tas, kas uzspieda viņam mūžīga autsaidera zīmogu: viņš bija gāzis vienu no savējiem. Princi. Smago noziegumu nodaļas inspektoru Tomu Voleru, kas pēdējos astoņus gadus bija viens no apjomīgās ieroču kontrabandas tirgoņiem Oslo. Toms Volers bija beidzis savas dienas asins peļķē kāda īres nama pagrabā Kampenē, un pēc trim nedēļām īsā ceremonijā ēdnīcā Kriminālpolicijas šefs ar sakostiem zobiem bija pateicies Harijam par ieguldījumu kārtības ieviešanā pašu rindās. Un arī Harijs bija pateicies.

-     Paldies, viņš bija sacījis un pārlaidis skatienu visiem tikai tālab, lai pārliecinātos, ka neviens uz viņu neskatās. Patiesībā viņš bija domājis ierobežot savu runu ar šo vienīgo vārdu, bet novērstās sejas un greizie smaidi izraisīja viņā pēkšņu niknumu, un viņš piebilda:

-     Tagad droši vien būs grūtāk izmest mani no darba. Prese taču varētu nodomāt, ka tas, kurš mani izmet, dara to tāpēc, ka arī baidās no atmaskošanas.

Tad gan visi beidzot bija paskatījušies uz Hariju. Ar skeptiskiem skatieniem. Bet viņš bija turpinājis:

-     Nav iemesla blenzt, puiši. Toms Volers šeit, Smago noziegumu nodaļā, bija inspektors un nelikumīgo darbību veikšanai izmantoja savu dienesta stāvokli. Viņš dēvēja sevi par Princi, un, kā jums zināms… Šeit Harijs ieturēja pauzi un pārlaida skatienu klātesošajiem, līdz apstājās pie Kriminālpolicijas šefa. Kur ir princis, tur parasti ir arī karalis.

-     Kā ir, vecīt? Aizdomājies?

Harijs pacēla galvu. Tas bija Halvošens.

-    Domāju par karaļiem, Harijs nomurmināja un paņēma jaunā kolēģa pasniegto kafijas krūzīti.

-    Jā, tur tu redzi jauno karali, Halvošens teica.

Pie galda ar dāvanām stāvēja vīrietis zilā uzvalkā un sarunājās ar Kriminālpolicijas šefu un Bjārni Melleru.

-     Vai tas ir Gunnars Hāgens? Harijs iemalkoja kafiju. Jaunais PAS šefs?

-     To vairs nesauc par PAS, Harij.

-     Nē?

-     POB. Policijas komisārs. Nosaukumus izmainīja pirms vairāk nekā četriem mēnešiem.

-    Tiešām? Es laikam todien biju slims. Vai tu vēl esi inspektors?

Halvošens pasmaidīja.

Jaunais policijas komisārs izskatījās enerģisks, jaunāks par saviem piecdesmit trim gadiem, kas bija ierakstīti cirkulārā. Vairāk vidēja nekā gara auguma, Harijs nosprieda. Un vājš. Asi izteiktie sejas muskuļi ap zodu un kaklu norādīja uz askētisku dzīvesveidu. Mute taisna un izlēmīga, zods izvirzīts uz priekšu tā, ka to varēja dēvēt par enerģisku vai vienkārši izvirzītu. Matus Hāgens bija izveidojis pusvainadziņā ap galvvidu, taču tie bija tik biezi, ka varēja nodomāt, vai tikai jaunais policijas komisārs nav izveidojis mazliet ekscentrisku frizūru. Milzīgās, sātaniski veidotās uzacis katrā ziņā liecināja, ka apmatojums viņam ir lielisks.

-    Tieši no Bruņotajiem spēkiem, Harijs sacīja. Varbūt ieviesīs mums rīta pārbaudi.

-Viņš laikam bijis labs policists pirms darbības lauka nomaiņas.

-     Tu domā spriežot pēc tā, ko viņš pats par sevi ierakstījis cirkulārā?

-     Prieks dzirdēt, ka esi pozitīvi noskaņots, Harij!

-    Vai es? Aizvien esmu gatavs dot jaunpienācējiem vienu labu iespēju.

-    Ar uzsvaru uz vārdu vienu. Bija pienākusi Beāte. Viņa atmeta uz sāniem īso, gaišo matu šķipsnu. Man likās, Harij, ka pa durvīm tu iekliboji?

-     Vakar konteineru ostā sastapu pārāk zobainu sargsuni.

-     Ko tu tur darīji?

Pirms atbildēt, Harijs paskatījās uz Beāti. Vadošais darbs Brīna alejā bija nācis viņai par labu. Ari Krimināltehniskajai nodaļai kopumā. Beāte vienmēr bija izcēlusies ar centību, bet Harijam nācās atzīt, ka savulaik nebija saskatījis acīm redzamas līdera īpašības ārkārtīgi kautrīgajā jaunajā meitenē, kad viņa pēc Policijas augstskolas beigšanas atnāca uz Laupīšanu nodaļu.

-    Gribēju tikai paskatīties uz konteineru, kurā atrada Pēru Holmenu. Pastāsti, kā viņš iekļuva teritorijā!

-     Ar knaiblēm pārknieba atslēgu. Tās gulēja viņam līdzās. Un tu kā tu tur iekļuvi?

-     Ko vēl bez knaiblēm jūs atradāt?

-     Harij, nav nekā, kas norādītu…

-     Es arī to nesaku. Ko vēl?

-    Un kā tu domā? Narkotikas, heroīna devu un plastikāta maisiņu ar tabaku. Vai zini, viņi izurbina tabaku no savāktajiem izsmēķiem. Un nekādu naudu, protams.

-     Un Beretta?

-    Sērijas numurs ir novīlēts, bet vīlēšanas pēdas ir pazīstamas. Kontrabandas ierocis no Prinča laikiem.

Harija uzmanību piesaistīja tas, ka Beāte izvairās nosaukt Tomu Voleru vārdā.

-     Mm. Vai asins analīzes rezultāti jau ir?

-   Jāa, viņa novilka. Pārsteidzoši skaidrā prātā, devu vismaz nebija lietojis. Utad pie pilnas apziņas un pilnībā spējīgs izdarīt pašnāvību. Kādēļ jautā?

-     Man bija tā laime paziņot šo jaunumu vecākiem.

-    Ai-ai-ai! korī noelsās Lenna un Halvošens. Tā gadījās aizvien biežāk, kaut arī viņi bija kopā tikai pusotru gadu.

Kriminālpolicijas šefs ieklepojās, visi sanākušie pagriezās pret galdu ar dāvanām un apklusa.

-    Bjārne ir palūdzis vārdu, šefs sacīja, pašūpojās uz papēžiem un ieturēja zīmīgu pauzi. Un viņš var runāt.

Visi sasmaidījās. Harijs pamanīja, ka Bjārne Mellers piesardzīgi uzsmaida priekšniekam.

-    Paldies, Tūrleif. Un paldies tev un policijas priekšniekam par atvadu dāvanu. īpašs paldies par lielisko gleznu no jums visiem!

Viņš pamāja uz dāvanu galda pusi.

-     No visiem? Harijs nočukstēja Beātei.

-    Jā. Skarre un vēl daži savāca naudu.

-     Es par to neko nebiju dzirdējis.

-     Varbūt vienkārši aizmirsa tev pajautāt.

-               Bet tagad es pats izdalīšu dažas dāvanas, Mellers sacīja.

-     No mantojuma, tā sakot. Pirmām kārtām tā ir šī lupa.

Viņš pielika to pie sejas, un visi iesmējās, redzot bijušā komisāra optiski izkropļotos sejas vaibstus.

-    Tā tiks kādai meitenei, kas ir tikpat laba izmeklētāja un policiste, kāds bija viņas tēvs. Viņa nekad nepieraksta panākumus sev, bet to vietā ļauj Smago noziegumu nodaļai izskatīties ļoti veiksmīgai. Kā jums jau zināms, viņu pārbaudīja smadzeņu speciālisti, jo viņa ir viens no retajiem cilvēkiem ar fusiform gyrus, kas ļauj atcerēties ikkatru reiz redzēto seju.

Harijs pamanīja, ka Beāte nosarkst. Viņai nepatika pievērst sev uzmanību, īpaši tad, ja runa bija par šo reto spēju, kuras dēļ viņu pastāvīgi izmantoja, lai graudainās videolentēs atpazītu agrāk tiesātus noziedzniekus.

-     Es ceru, Mellers turpināja, ka tu neaizmirsīsi šo seju, ja arī kādu brīdi to neredzēsi. Bet, ja tomēr šaubīsies, tad izmanto šo.

Halvošens vieglītiņām iebukņīja Beātei mugurā. Kad Mellers pasniedza palielināmo stiklu, turklāt vēl apskāva viņu un visi klātesošie aplaudēja, Beātei pat piere piesarka.

-     Nākamais mantojamais priekšmets ir mans biroja krēsls, Bjārne teica. Cik esmu sapratis, tad mans pēctecis Gunnars Hāgens ir devis priekšroku jaunam no melnas ādas, ar augstu atzveltni un visu pārējo.

Mellers uzsmaidīja Gunnaram Hāgenam, bet tas par atbildi tikai īsi pamāja, bez smaida.

-     Krēslu saņem policists no Steinhjeras, kuru kopš ierašanās brīža nosēdināja vienā birojā kopā ar mūsu lielāko skandālistu. Uz bojāta krēsla. Junior, domāju, ka tas būs tieši laikā!

-Jā!

Visi pagriezās pret Halvošenu un iesmējās. Arī Halvošens pasmējās.

-    Un visbeidzot. Palīglīdzeklis cilvēkam, kurš man ir ļoti īpašs. Viņš ir bijis mans labākais izmeklētājs un mans ļaunākais murgs. Vīram, kurš vienmēr seko savai nojautai, savam plānam un par nožēlu mums, mēģinot noteiktā laikā savākt mūs rītos uz sanāksmēm, savam pulkstenim. Mellers izņēma no jakas kabatas rokaspulksteni. Cerams, ka šis tev palīdzēs dzīvot tādā pašā laikā kā visi pārējie. Katrā ziņā tas ir zināmā mērā sinhronizēts ar Smago noziegumu nodaļu. Un vēl, Harij, te daudz kas ir starp rindiņām.

Šķidri aplausi. Harijs izgāja priekšā, un viņam pasniedza pulksteni ar vienkāršu, melnu ādas siksniņu. Pulksteņa mārku viņš nepazina.

-     Paldies! Harijs pateicās.

Abi lielā auguma vīri apskāvās.

-     Es to noregulēju divas minūtes uz priekšu, lai tu nenokavētu, Mellers pačukstēja. Vairāk nekādu pamācību, rīkojies, kā uzskati par pareizu!

-     Paldies! Harijs atkārtoja. Viņam likās, ka Mellers apskauj pārāk cieši un ilgi. Viņš sev atgādināja, ka jānoliek uz galda no mājām līdzpaņemtā dāvana. Par laimi, viņš nebija paspējis noplēst plastikāta iesaiņojumu diskam “Ali About Eve”.

5.  NODAĻA Pirmdiena, 14. decembris. “Bākas gaisma”

Jūns atrada Robertu Hjirkeveienā, Pestīšanas armijas veikala Fretex pagalmā.

Atspiedies pret durvju stenderi un sakrustojis rokas uz krūtīm, Roberts vēroja puišus, kas no mašīnas stiepa uz veikala noliktavu melnus atkritumu maisus. No mutēm tiem vēlās balti elpas garaiņi un lamas dažādās valodās un dialektos.

-     Vai labs ķēriens? Jūns jautāja.

Roberts paraustīja plecus.

-     Cilvēki ir ar mieru šķirties no saviem vasaras apģērbiem, lai nākamajam gadam iegādātos jaunus, bet mums šobrīd ir vajadzīgas drēbes ziemai.

-     Tavi puiši ir varen runātīgi. Divpadsmitais paragrāfs?

-    Es vakar parēķināju. To, kas nosacīti šeit izcieš sodu, ir divreiz vairāk nekā tādu, kuri ir pieņēmuši Jēzu.

Jūns pasmaidīja.

-     Neskartā zeme misionāram. Jāsāk tikai darboties.

Roberts uzsauca kādam krāvējam, un tas pienesa cigarešu paciņu. Roberts iesprauda starp lūpām vienu no šiem bezfiltra indes puļķiem.

-     Izņem to, Jūns teica. Kareivja solījums. Tevi var padzīt.

-     Aizsmēķēt es nemaz netaisījos, brālīt. Ko tu gribi?

Jūns paraustīja plecus.

-     Tāpat vien, parunāt.

-     Par ko?

Jūns īsi iesmējās:

-     Manuprāt, ir diezgan normāli, ja brāļi reizēm parunā.

Roberts pamāja un izspļāva tabakas drumslu.

-     Tavs “parunāt” parasti nozīmē pamācības, kā man jādzīvo.

-     Izbeidz!

-     Tad kas par lietu?

-     Nekas! Vienkārši gribējās zināt, kā tev klājas.

Roberts izņēma cigareti no mutes un nospļāvās sniegā. Tad pacēla galvu un, piemiedzis acis, pavērās baltajos, augstajos mākoņos.

-    Man ir apriebies šis darbs. Man ir apriebies dzīvoklis. Apnikusi tā krunkainā, liekulīgā kaprāle, kas te visu izrīko. Ja viņa nebūtu tik pretīga, Roberts ņirdzīgi saviebās, es viņu par sodu izdrāztu.

-     Auksts, Jūns ieteicās. Varbūt iesim iekšā?

Roberts devās pa priekšu mazītiņajā kantorītī un apsēdās uz krēsla starp papīriem nokrautu rakstāmgaldu, šauru lodziņu ar skatu uz pagalmu un sarkani dzeltenu karogu ar Pestīšanas armijas emblēmu un moto “Uguns un asinis”. Jūns nocēla papīru kaudzi dažus aiz vecuma gluži nodzeltējušus dokumentus no koka krēsla, kuru viņš to zināja Roberts bija pievācis no blakus esošā Majūštuenas korpusa telpas.

-     Viņa saka tu neierodoties darbā, Jūns iesāka.

-     Kas to saka?

-     Kaprāle Rūe. Jūns skābi pasmaidīja. Tā krunkainā.

-     Opā! Tātad viņa tev zvanīja? Roberts iecirta kabatas nazi rakstāmgalda virsmā un iesaucās: Ai, pavisam piemirsu: tu taču esi jaunais pārvaldes šefs, visas šīs kompānijas boss!

-     Vēl neviens nav ievēlēts. Tikpat labi tas varētu būt Rikards.

-     Whatever.’ Roberts ieskrāpēja galdā divus pusapļus, izveidojot sirdi. Tu pateici visu, ko vēlējies sacīt. Pirms nozudīsi, varbūt varu saņemt piecus simtus par parītdienas dežūru?

'Jebkurš. (Angļu vai)

Jūns sadabūja naudu no kabatas portfeļa un nolika to brāļa priekšā uz rakstāmgalda. Roberts novilka ar naža asmeni pār zodu. Melnie bārdas rugāji nočirkstēja.

-     Un vēl gribu tev atgādināt kādu lietu.

Jūns norija siekalas, zinādams, kas tūlīt sekos.

-     Un kas tā būtu?

Pāri Roberta plecam viņš redzēja, ka sācis snigt, bet no mājām nākošā siltuma dēļ vieglās, baltās sniegpārsliņas pamira gaisā pie loga it kā ieklausoties.

Roberts iedūra naža galu sirds centrā.

-    Ja vēlreiz ieraudzīšu, ka tu tuvojies tai meitenei, tad zini… Viņš uzlika roku uz naža spala un paliecās uz priekšu. Ķermeņa svars lika asmenim ar čirkstoņu iegrimt sausajā kokā. Es tevi iznīcināšu, Jūn. Zvēru!

-     Vai traucēju? no durvju puses atskanēja kāda balss.

-              Nepavisam, Rūes kundze, Roberts cukursaldā balsī atbildēja.

-     Mans brālis nupat jau grasījās iet.

Kad Bjārne Mellers ienāca savā tas gan vairs nebija viņa kabinetā, Kriminālpolicijas šefs un jaunais policijas komisārs Gunnars Hāgens apklusa.

-    Nu, vai tev patīk skats? Mellers pajautāja, viņaprāt, jautrā balsī. Un piebilda: Gunnar!

Vārds viņa mutē izskanēja dīvaini.

-    Njā, decembrī Oslo vienmēr izskatās sērīgi, Gunnars Hāgens noteica. Bet paskatīsimies, vai nevaram tikt galā arī ar to.

Melleram gribējās pavaicāt, ko viņš domā ar “arī ar to”, bet aprāvās, redzot, ka Kriminālpolicijas šefs piekrītoši pamāj.

-     Es Gunnaram nupat pastāstīju dažus sīkumus attiecībā uz mūsu darbiniekiem. Konfidenciāli.

-    Jā, jūs taču esat pazīstami no agrākiem laikiem.

-      Protams, Kriminālpolicijas šefs apstiprināja. Mēs ar Gunnaru esam pazīstami kopš kadetu laikiem toreizējā Policijas skolā.

-      Cirkulārā minēts, ka tu katru gadu piedalies Birkebeinera skrējienā. Mellers pievērsās Gunnaram Hāgenam: Vai zināji, ka mūsu šefs dara to pašu?

-Jā, protams. Hāgens smaidot pašķielēja uz Kriminālpolicijas šefa pusi. Gadās, ka Torleifs un es ejam kopā un finišā mēģinām viens otru pārspēt.

-      Lūk, kā! Mellers jautri noteica. Tātad, ja Kriminālpolicijas šefs sēdētu kadru komisijā, varētu rasties aizdomas, ka viņš iekārtojis darbā paziņu.

Kriminālpolicijas šefs sausi iesmējās un uzmeta Bjārnem Melleram brīdinošu skatienu.

-    Es nupat stāstīju Gunnaram par cilvēku, kuram tu tik augstsirdīgi pasniedzi dāvanu.

-     Par Hariju Holu?

-    Jā, Gunnars Hāgens teica. Cik atceros, tas bija viņš, kurš sakarā ar nepatīkamo kontrabandas lietu aizsūtīja uz viņpasauli vienu policijas inspektoru. Dzirdēju, tam liftā esot atrauta roka. Harijs Hols esot turēts aizdomās arī par to, ka vēlāk noplūdinājis presei informāciju par šo lietu. Nav labi.

-      Pirmkārt, “nepatīkamajā kontrabandas lietā” darbojās profesionāla banda ar atzariem policijā, kas daudzus gadus pārplūdināja Oslo ar lētiem šaujamieročiem, Bjārne Mellers sacīja, veltīgi mēģinādams apslēpt sašutumu. Bet, par spīti Pārvaldes pretestībai, pēc vairāku gadu ilga un rūpīga izmeklēšanas darba Hole šo lietu atrisināja viens pats. Otrkārt, Voleru viņš nogalināja pašaizsardzības dēļ un roku tam atrāva lifts. Un, treškārt, mums vispār nav ne jausmas, kas un ko ir noplūdinājis presei.

Gunnars Hāgens un Kriminālpolicijas šefs saskatījās.

-     Lai nu kā, Kriminālpolicijas šefs sacīja, tev jābūt piesardzīgam ar viņu, Gunnar. Ja esmu pareizi sapratis, tad nesen viņu ir pametusi draudzene. Mēs taču zinām, ka šādi gadījumi Harijam līdzīgus cilvēkus noved pie nelāgo ieradumu recidīviem. Protams, to mēs nevaram pieļaut, kaut arī viņš šeit, nodaļā, ir atrisinājis daudzas nopietnas lietas.

-     Es turēšu viņu stingrā pavadā, Hāgens apsolīja.

-     Viņš ir inspektors, Mellers piemiedza acis, nevis ierindnieks. Pavadā staigāt viņam ari nepatīk.

Gunnars Hāgens lēni pamāja ar galvu un pārbrauca ar roku biezajam matu ērkulim.

-               Kad tu uzsāksi darbu Bergenā…? Hāgens nolaida roku.

-     Bjāme?

Melleram likās, ka ari viņa vārds savādi izskan no cita mutes.

Ejot lejup pa Ūrtegātu, pēc pretimnākošo cilvēku apaviem Harijs redzēja, ka tuvojas “Bākas gaismai”. Puisis no Narkotiku apkarošanas nodaļas mēdza sacīt, ka narkomānu identificēšanai neviens nav palīdzējis vairāk par Aizsardzības ministrijas lieko mantu noliktavu, jo armijas apavi caur Pestīšanas armiju agrāk vai vēlāk nonāk līdz narkomānu kājām. Vasarā tie bija zilie sporta apavi, bet tagad, ziemā, melnie puszābaki, kas kopā ar Pestīšanas armijas pārtikas paciņu zaļā plastikāta maisiņā kalpoja kā ielas narkomānu pazīšanas zīme.

Harijs atgrūda durvis un pamāja apsargam Pestīšanas armijas kreklā ar kapuci.

-     Vai nekā nav? apsargs noprasīja.

Harijs uzsita ar plaukstām pa kabatām.

-     Nekā.

Plāksnīte pie sienas vēstīja, ka alkohols jāatstāj pie durvīm, bet, ejot prom, to var atkal paņemt līdzi. Harijs zināja, ka apsardze neinteresējas par narkotikām, jo neviens viņiem tās neatstātu.

Harijs iegāja, ielēja sev krūzītē kafiju un apsēdās uz sola pie sienas. “Bākas gaisma” bija Pestīšanas armijas kafejnīca, jaunā gadu tūkstoša zupas virtuves variants, kurā visi, kas vien vēlējās, bez maksas saņēma sviestmaizes un kafiju. Gaiša, patīkama telpa, kas no parastās kafejnīcas atšķīrās vienīgi ar tās klientūru. Deviņdesmit procenti narkomānu bija vīrieši, pārējie sievietes. Tie ēda baltmaizes šķēlītes ar brūno vai balto sieru, sēžot pie galdiņiem, lasīja avīzes un mierīgi sarunājās. Tā bija brīvā zona, iespēja sasildīties un atvilkt elpu pēc kārtējās dienas devas medībām.

Kaut ari policijas aģenti reizēm te ielūkojās, pastāvēja nerakstīta vienošanās, un šajās telpās aresti nekad nenotika.

Kāds vīrs pie blakusgaldiņa, galvu noliecis uz priekšu, bija sastindzis šādā pozā. Viņa melnie pirksti turēja cigarešu papīru, uz galda gulēja vairāki izsmēķi.

Harijs skatījās uz miniatūrās, uniformā tērptās sievietes muguru. Viņa mainīja izdegušās stearīna sveces pret jaunām, kas stāvēja uz maza galdiņa iepretī četrām ierāmētām fotogrāfijām. Trijos rāmīšos bija kaut kādu cilvēku fotogrāfijas, bet ceturtajā tikai krusts un vārds uz balta fona. Harijs piecēlās un piegāja pie galdiņa.

-     Kas tas ir? viņš pajautāja.

Vai nu viņas slaidā kakla un vieglo kustību dēļ, vai ari gludo, ogļmelno, gandrīz nedabiski spīdīgo matu dēļ Harijs iedomājās par kaķi, pirms viņa vēl bija pagriezusies. Iespaidu pastiprināja mazās sejiņas neproporcionāli platā mute un deguntiņš, kas izskatījās kā obligātais paaugstinājums sejā japāņu komiksos. Bet galvenās bija acis. Viņš nevarēja pateikt iemeslu, bet kaut kas nebija pareizi.

-     Novembris, sieviete atbildēja.

Viņas mierīgais, zemais alts uzvilnīja Harijam domu, vai tas ir dabisks vai tikai veids, kā sarunāties. Viņš bija pazinis sievietes, kuras spēja izmainīt balsi, līdzīgi kā citas maina tērpus: viena balss mājās, cita pirmā iespaida radīšanai un sabiedriskiem pasākumiem, trešā naktij un tuvībai.

-     Kādā ziņā? Harijs nesaprata.

-     Mūsējie, kas miruši novembrī.

Harijs ieskatījās fotogrāfijās un beidzot apjauta, ko viņa domā.

-     Četri? viņš klusi pārvaicāja. Pie vienas no fotogrāfijām gulēja vēstule ar grīļīgiem, zīmuli rakstītiem burtiem.

-     Vidēji nedēļā nomirst viens klients. Četri tas ir diezgan normāli. Piemiņas bridis notiek katra mēneša pirmajā trešdienā. Vai tev kāds…?

Harijs papurināja galvu. “Mans mīļais Od!” tā iesākās vēstule. Neviena ziediņa.

-     Vai varu tev kā palīdzēt? sieviete jautāja.

Harijs nosprieda, ka viņas repertuārā laikam tomēr nav citu balsu kā vien šis zemais, patīkamais tonis.

-    Pērs Holmens… viņš iesāka, taču īsti nezināja, kā lai turpina.

-Jā, nabaga Pērs. Piemiņas bridi viņam mēs sarīkosim janvāri.

Harijs pamāja ar galvu.

-     Pirmajā trešdienā.

-     Tieši tā. Aicinām tevi piedalīties, brāli!

Šis “brāli” tika izteikts ar dabisku vieglumu kā slēpts un tādēļ tikko saklausāms papildinājums teikumam. Vienu mirkli Harijs gandrīz noticēja viņai.

-     Es esmu policijas izmeklētājs, Harijs teica.

Abu augumu starpība bija tik liela, ka viņai nācās atgāzt galvu, lai varētu rūpīgāk ieskatīties Harijam sejā.

-    Laikam esmu redzējusi tevi jau agrāk, bet tas droši vien bija sen.

Harijs piekrītoši pamāja.

-     Varbūt. Esmu te bijis, bet tevi gan neesmu redzējis.

-     Šeit es strādāju pusslodzē. Pārējā laikā esmu Pestīšanas armijas galvenajā birojā. Un tu strādā ar narkotikām?

Harijs papurināja galvu.

-     Slepkavību lietas.

-     Slepkavības? Bet Pēru taču ne…

-     Vai varam mazliet apsēsties?

Viņa brīdi svārstījās.

-     Vai esi ļoti aizņemta? Harijs jautāja.

-     Gluži pretēji šobrīd ir neparasti mierīgi. Parasti dienā mēs izsniedzam līdz tūkstoš astoņsimt sviestmaižu. Šodien ir pabalstu izmaksas diena.

*

Sieviete uzsauca kādam puisim aiz letes, un tas piekrita viņu uz brīdi aizstāt. Vienlaikus Harijs uzzināja viņas vārdu. Martīne. Galva vīram ar cigarešu papīru rokā bija noslīgusi vēl zemāk.

-    Ir dažas lietas, kas īsti nesaskan, Harijs iesāka, kad abi bija apsēdušies. Kas viņš bija par cilvēku?

-     Grūti pateikt. Ieraudzījusi Harija jautājošo sejas izteiksmi, viņa nopūtās. Ja cilvēks tik ilgu laiku lietojis narkotikas kā Pērs, tad smadzenes ir tā sapostītas, ka ir gandrīz neiespējami saskatīt kaut kādu personību. Vēlme pēc apreibināšanās kļūst noteicošā.

-    Es saprotu, bet domāju… par cilvēkiem, kuri viņu labi pazina…

-     Diemžēl. Par to, kas bija palicis pāri no dēla personības, vari pajautāt Pēra tēvam. Viņš nāca šurp vairākas reizes, lai savāktu dēlu. Beigās tomēr padevās. Viņš sacīja, ka mājās Pērs sācis kļūt agresīvs, jo viņi ieslēguši visas vērtslietas. Viņš lūdza mani, lai pieskatu puisi. Teicu, ka darīsim, ko spēsim, bet brīnumu apsolīt nevaram. Un tas arī nenotika…

Harijs uzlūkoja Martīni. Viņas sejā atspoguļojās vienīgi pierastā sociālo darbinieku rezignācija.

-     Tā droši vien bija īsta elle. Harijs pakasīja potīti.

-    Jā, lai visu izprastu pilnībā, droši vien pašam jābūt narkomānam.

-     Es domāju par vecākiem.

Martīne neatbildēja. Pie blakusgaldiņa bija pienācis kāds puisis noskrandušā jakā. Viņš atvēra caurspīdīgu plastikāta maisiņu un izbēra sausas tabakas kaudzīti, kas laikam bija savākta no simtiem cigarešu galu. Tā noklājās gan pār cigarešu papīru, gan pār sēdošā puiša melnajiem pirkstiem.

-      Priecīgus Ziemassvētkus! viņš nomurmulēja un vecišķā narkomāna solī devās prom.

-     Kas ir tas, kas nesaskan? Martīne noprasīja.

-    Asins analīze rādīja, ka viņš ir bijis gandrīz skaidrā, Harijs teica.

-     Un tad?

Harijs paskatījās uz vīru pie blakusgaldiņa. Viņš izmisīgi mēģināja satīt cigarešu papīru, taču pirksti nevēlējās klausīt. Pār brūno vaigu noritēja asara.

-    Es mazliet zinu par apreibināšanos, Harijs teica. Vai viņš kādam bija parādā naudu?

-     Nē.

Viņas atbilde bija īsa. Tik īsa, ka Harijs jau nojauta atbildi uz nākamo jautājumu:

-     Varbūt tu varētu…

-    Nē! Martīne viņu pārtrauca. Es nevaru izprašņāt. Klausies! Šie ir cilvēki, par kuriem nevienam nav daļas, un es esmu šeit, lai palīdzētu, nevis uzdotu viņiem jautājumus.

Harijs ilgi viņu uzlūkoja.

-    Tev taisnība. Man žēl, ka pajautāju, tas vairs neatkārtosies.

-     Paldies.

-    Vēl tikai pēdējais jautājums.

-     Klāj vaļā!

-             Vai tu… Harijs vilcinājās, domādams, ka atkal izdarīs kļūdu,

-     vai tu man ticētu, ja teiktu, ka man ir daļa?

Viņa piešķieba galvu un nopētīja Hariju.

-     Vai vajadzētu?

-    Nu tā. Es izmeklēju vienu lietu, kas, pēc visu domām, ir kādas personas, par kuru nevienam nav daļas, pašnāvība.

Martīne klusēja.

-     Laba kafija. Harijs piecēlās.

-     Uz veselību. Un lai Dievs tevi svētī!

-     Paldies, Harijs sacīja, sev par pārsteigumu sajuzdams, ka ausu ļipiņas kļūst siltas.

Pa ceļam uz izeju Harijs apstājās pie apsarga un pavērās atpakaļ, bet sievietes vairs nebija. Puisis kreklā ar kapuci piedāvāja Harijam zaļo plastikāta maisiņu ar Pestīšanas armijas pārtikas paciņu, bet viņš atteicās, apņēma ciešāk mēteli un izgāja uz ielas, kur sārtā vakara saule jau grima Oslofjorda ūdeņos. Viņš devās uz Akešelvas pusi. Pie Eikas lielā sniega kupenā, pavilcis uz augšu noskrandušās jakas piedurkni, stāvēja kāds puisis. Augšdelmā tam šūpojās šļirce. Viņš smaidīja un skatījās uz Hariju, neredzēdams ne viņu, ne Grenlannes migliņu.

6.   NODAĻA pirmdiena, 14. decembris. halvošens

Pernilla Holmena, sēžot atzveltnes krēslā Fredensborgveienā un ar lielām, saraudātām acīm veroties Harijā, izskatījās vēl mazāka. Klēpī viņa turēja ierāmētu sava dēla Pēra fotogrāfiju.

-     Šeit viņam bija deviņi gadi, viņa sacīja.

Harijs norija kamolu kaklā. Daļēji tāpēc, ka neviens smaidošs, deviņgadīgs zēns glābšanas vestē neizskatās pēc tāda, kurš beigs savu dzīvi konteinerā ar lodi pierē, un daļēji arī tāpēc, ka fotogrāfija viņam atgādināja par Oļegu, kurš reizēm varēja aizmirsties un nosaukt Hariju par tēti. Harijs prātoja, cik ilgs laiks Oļegam būs vajadzīgs, lai par tēti nosauktu Matīasu Lunnu-Helgesenu.

-    Mans vīrs Birgers mēdza iet meklēt Pēru, kad viņš uz vairākām dienām bija pazudis, sieviete teica. Es lūdzu viņu to izbeigt, jo nespēju Pēru vairs pieciest.

Harijs atteicās no otra jautājuma: “Kāpēc?”

Kad Harijs bez pieteikuma bija piezvanījis pie durvīm, viņa teica, ka Birgers Holmens devies uz apbedīšanas biroju.

Viņa iešņukstējās.

-     Vai kādreiz esi bijis mājās kopā ar narkomānu?

Harijs neatbildēja.

-     Viņš zaga visu, kam tika klāt. Mēs klusējām. Tas ir, klusēja Birgers. Viņš no mums abiem ir mīlošākais. Viņa savieba seju grimasē, ko Harijs uztvēra kā smaidu.

-   Viņš Pēru vienmēr aizstāvēja. Līdz kādai reizei šoruden, kad Pērs man sāka draudēt.

-   Draudēt?

-   Jā. Apdraudēja. Sieviete paskatījās uz fotogrāfiju un parīvēja tās stikliņu, it kā tas būtu netīrs. Kādā priekšpusdienā Pērs piezvanīja, un es negribēju viņu laist iekšā, jo biju viena. Viņš raudāja un lūdzās, bet es šo viņa spēlīti jau pazinu un biju nelokāma. Iegāju virtuvē un apsēdos. Nezinu, kā viņš bija ticis iekšā, bet pēkšņi viņš stāvēja manā priekšā ar pistoli rokā.

-   Ar to pašu, ar kuru…

-   Jā. Domāju, ka ar to pašu.

-   Turpini.

-   Viņš piespieda mani atslēgt skapi, kurā glabāju savas rotaslietas. Tas ir, tās, kas vēl bija atlikušas, jo lielāko daļu viņš jau bija pievācis. Pēc tam viņš aizgāja.

-   Un tu?

-  Es? Es sabruku. Pārnāca Birgers un aizveda mani uz slimnīcu, Pernilla Holmena iešņukstējās. Tur viņi pat negribēja dot man tabletes. Sacīja, ka esot jau pietiekami daudz iedzērusi.

-   Kas tās par tabletēm?

-   Un kā tev šķiet? Nomierinošas. Pietiek! Ja ir tāds dēls, kura dēļ tu katru nakti guli nomodā un baidies, ka viņš atgriezīsies…

Sieviete apklusa un piespieda plaukstu priekšā mutei. Acīs parādījās asaras. Tad nočukstēja tik klusi, ka Harijs tikai ar pūlēm saklausīja vārdus:

-   Tad reizēm negribas vairs dzīvot…

Harijs paskatījās uz savu piezīmju grāmatiņu. Lapa bija tīra.

-   Paldies, viņš izmocīja.

-   One night, sir, is that correct?[2] nepaceļot skatienu no pasūtījumu saraksta datora monitorā, jautāja viesnīcas Scandia Hotel pie Oslo Centrālās stacijas administratore.

-   Yes, vīrietis atbildēja.

Meitene ievēroja, ka mugurā tam ir gaišbrūns mētelis. Kamieļvilna. Vai arī imitācija.

Viņas garie, sarkani krāsotie nagi kā izbijušies tarakāni pārskrēja tastatūrai. Kamieļvilnas imitācija ziemīgajā Norvēģijā. Kādēļ gan ne? Viņa bija redzējusi fotogrāfijās kamieļus Afganistānā, un viņas draugs bija rakstījis un teicis, ka tur varot būt tikpat auksts kā šeit.

-   Will you pay by VISA or cash, sir?[3]

-   Cash.[4]

Viņa nolika uz letes reģistrācijas anketu un pildspalvu un palūdza uzrādīt pasi.

-   No need, vīrietis atbildēja. I will pay now.[5]

Viņš runāja angliski gandrīz kā brits, bet kaut kas līdzskaņu izrunā vedināja uz domām par Austrumeiropu.

-   Man tomēr jāredz jūsu pase, sir. Starptautiski noteikumi.

Vīrietis piekrītoši pamāja un pasniedza pasi kopā ar jaunu tūk-

stoškronu naudaszīmi. Horvātijas Republika? Noteikti kāda no jaunajām valstīm austrumos. Viņa izdeva atlikumu, ielika naudaszīmi kasē un nolēma pārbaudīt to pret gaismu, kad viesis būs aizgājis. Viņa centās turēties pie noteikta stila, kaut gan bija jāatzīst, ka viņa šobrīd strādā vienā no pilsētas vienkāršākajām viesnīcām. Turklāt šis viesis neizskatījās pēc viesnīcu blēžiem, bet vairāk pēc… jā, pēc kā gan viņš izskatās? Meitene pasniedza tam plastikāta kartīti, nosauca stāvu, parādīja, kur atrodas lifts, un paziņoja par brokastu un izrakstīšanās laikiem.

-   Will there be anything else, sir?[6] viņa nočivināja, lieliski apzinoties, ka viņas angļu valoda un apkalpošanas manieres ir pārāk labas šai viesnīcai. Drīz viņa dosies uz citu vietu. Vai ari ja neizdosies centīsies būt mazāk aktīva.

Viesis ieklepojās un pajautāja, kur atrodas tuvākais phone booth.

Viņa paskaidroja, ka viņš varot piezvanīt no savas istabas, bet viesis papurināja galvu.

Nācās padomāt. Mobilie telefoni praktiski bija likvidējuši lielāko daļu no Oslo taksofoniem, bet viņa noteikti zināja, ka tepat netālu, pie Jernbanetorget, viens vēl ir. Kaut ari līdz tam bija tikai aptuveni simts metru attālums, viņa sadabūja karti, uzzīmēja ceļu un izskaidroja. Tā, kā to dara Radisson un Choise viesnīcās. Pacēlusi galvu, lai pārliecinātos, vai vīrietis ir visu sapratis, viņa uz mirkli apjuka, pati nesaprotot, kāpēc.

-   Gan jau izkulsimies, Halvošen!

Izkliedzis savu parasto rīta sveicienu, Harijs iebrāzās abu kopīgajā kabinetā.

-  Divas ziņas, Halvošens sacīja. Tev jāierodas jaunā policijas komisāra kabinetā. Un tad vēl zvanīja kāda kundze un jautāja pēc tevis. Diezgan patīkama balss.

-  Ak tā? Harijs aizmeta mēteli drēbju pakaramā virzienā. Tas nokrita uz grīdas.

-   Ak Dievs! Halvošens spontāni iesaucās. Esi beidzot ticis tam pāri?

-   Kā, lūdzu?

-   Tu atkal met drēbes uz pakaramā. Un runā, ka mēs izkulsimies. Tu neesi tā darījis, kopš Rākela…

Halvošens aprāvās, ieraudzījis kolēģa brīdinošo sejas izteiksmi.

-   Ko tā kundze gribēja?

-   Kaut ko paziņot. Viņu sauc… Halvošens ieskatījās dzeltenajās lapiņās sev priekšā. Martīne Ekhofa.

-   Nepazīstu tādu.

-   No “Bākas gaismas” komandas.

-   Ahā!

-  Viņa teica, ka esot mazliet apjautājusies. Neviens neko neesot dzirdējis, ka Pērs Holmēns būtu kādam parādā.

-   Tiešām? Mm. Varbūt vajadzētu piezvanīt un painteresēties, vai nav vēl kaut kas.

-  Es par to iedomājos, bet, kad pajautāju viņas telefona numuru, saņēmu atbildi, ka tas esot viss, kas viņai sakāms.

-   Ak tā? Okay. Labi.

-   Tiešām? Tad kādēļ tev ir tik viltīgs izskats?

Harijs noliecās pēc mēteļa, taču nevis uzkāra to uz pakaramā, bet uzvilka mugurā.

-   Vai zini ko, junior? Man vēl jāizmet viens līkums.

-   Bet policijas komisārs…

-   …pagaidīs.

Konteineru ostas vārti bija vaļā, bet pie žoga karājās uzraksts, kas skaidri norādīja uz iebraukšanas aizliegumu un līdzās esošo stāvvietu. Harijs pakasīja savainoto kāju, uzmeta acis garajai un tukšajai teritorijai starp konteineriem un brauca iekšā. Uzrauga kantoris atradās zemā kazarmas tipa ēkā, kas pēdējo trīsdesmit gadu laikā pastāvīgi tika paplašināta. Harijs apstājās pie ieejas un ašā solī pieveica atlikušos metrus.

Kamēr Harijs skaidroja savas ierašanās iemeslu un to, kas noticis iepriekšējā vakarā, uzraugs, atgāzies krēslā un sakrampējis rokas aiz pakauša, klusēdams sēdēja un košļāja sērkociņu.

Sērkociņš bija vienīgais, kas vīrieša sejā kustējās, tomēr Harijam likās, ka pamanījis nelielu smīnu brīdī, kad stāstīja par plūkšanos ar suni.

-   Melnais Mecnera suns, uzraugs ierunājās. Rodēzijas ridžbeka brālēns. Ar grūtībām iegādājos. Lielisks sargsuns. Un arī kluss.

-   To es pamanīju.

Sērkociņš jautri palēcās.

-  Mecners ir mednieks, tas klusu piezogas klāt. Negrib izbiedēt laupījumu.

-   Tu domā, ka tam bija plāns mani… apēst?

-   Apēst, apēst…

Uzraugs neiedziļinājās, tikai neizteiksmīgi skatījās uz Hariju. Sakrampētās rokas apņēma visu galvu, un Harijs nodomāja, ka tam vīram ir vai nu neparasti lielas rokas, vai arī ļoti maza galva.

-   Tātad jūs neko ne redzējāt, ne dzirdējāt laikā, kad, pēc mūsu domām, tika nošauts Pērs Holmens?

-   Tika nošauts?

-   Nošāvās. Neko neredzējāt un nedzirdējāt?

-  Apsargs ziemas laikā uzturas iekšā. Un Mecners, kā jau teicu, ir kluss.

-   Vai tas ir normāli, ka suns neceļ trauksmi?

Vīrietis paraustīja plecus.

-   Tas dara savu darbu. Un mums nav jāiet ārā.

-   Suns neatklāja Pēru Holmenu, kad tas iekļuva aiz žoga.

-   Teritorija ir liela.

-   Bet vēlāk?

-   Tu domā līķi? Nūjā, tas taču bija galīgi sasalis. Un Mecners daudz neinteresējas par beigtiem, tas ņem dzīvu laupījumu.

Harijs nodrebinājās.

-   Policijas ziņojumā ir teikts, ka Pēru Holmenu tu nekad agrāk neesi te redzējis.

-   Tā ari ir.

-   Es apmeklēju viņa māti un aizņēmos vienu fotogrāfiju.

Harijs nolika fotogrāfiju uz rakstāmgalda.

-  Paskaties uz šo un pasaki: vai esi pilnīgi pārliecināts, ka agrāk neesi redzējis šo cilvēku?

Vīrietis nolaida skatienu. Pārbīdīja sērkociņu uz mutes kaktiņu, lai atbildētu, bet tad sastinga. Rokas nozuda no pakauša, un viņš, pacēlis fotogrāfiju, ilgi to pētīja.

-   Es kļūdījos. Esmu viņu redzējis. Viņš te bija vasarā. Nebija viegli atpazīt… to, kurš gulēja konteinerā.

-   Es lieliski saprotu.

Pēc dažām minūtēm gatavojoties iet ārā, Harijs vispirms mazliet pavēra durvis un paskatījās laukā. Uzraugs iesmējās:

-   Dienas laikā tas ir ieslēgts, turklāt Mecneram ir mazi zobiņi. Rētas ātri sadzīst. Biju domājis pirkt Kentuki terjeru. Tam zobi ir kā adatas. Izplēš veselus miesas gabalus. Tev paveicās, inspektor!

-   Labi, Harijs noteica. Sagatavo savu sargu tam, ka drīz atnāks kāda kundze un iedos viņam uzkost ko citu.

-    Ko īsti? Halvošens jautāja, piesardzīgi apbraucot sniega tīrītāju.

-   Kaut ko mīkstu, Harijs teica. Līdzīgu mālam. Pēc tam Beāte un viņas darbinieki ieliks šo mālu ģipsī, ļaus tam sacietēt, un, lūk, tev būs suņa žokļu modelis.

-  Tiešām. Un ar to pietiks, lai pierādītu, ka Pēru Holmenu nogalinājis kāds cits?

-   Nē.

-   Man likās, tu teici…

-   Es teicu, ka tas man vajadzīgs, lai pierādītu, ka tā bija slepkavība. The missing link pierādījumu ķēdē.

-   Tā, tā. Un kādi ir pārējie ķēdes posmi?

-   Parastie. Motīvs, slepkavības ierocis un iegansts. Šeit griez pa labi.

-   Es nesaprotu. Tu teici, ka aizdomas balstās uz to, ka Pērs Holmens, lai iekļūtu konteineru ostas teritorijā, esot izmantojis asknaibles?

-   Es teicu, ka tas mani pārsteidza. Pareizāk sakot, heroīna lietotājam ir tik slikti, ka jāmeklē patvērums konteinerā, bet vienlaikus viņš tik skaidri domā, ka sagādā sev asknaibles, lai iekļūtu pa vārtiem. Tādēļ papētīju mazliet rūpīgāk. Vari apstāties šeit.

-    Nesaprotu, kā tu vari apgalvot, ka zini, kurš ir vainīgais!

-    Padomā pats, Halvošen! Tas nav grūti, jo visi fakti tev ir zināmi.

-   Man nepatīk, ja tu tā rīkojies!

-   Es tikai vēlos, lai tu kļūtu labs policists.

Halvošens uzmeta acis vecākajam kolēģim, lai pārliecinātos, vai viņš nejoko. Viņi izkāpa no mašīnas.

-   Vai neaizslēgsi? Harijs pajautāja.

-   Slēdzene naktī iesala. Šorīt nolauzu atslēgu. Cik ilgi tu zināji, kurš ir vainīgais?

-   Kāds brītiņš jau būs.

Viņi šķērsoja ielu.

-   Uzzināt, kurš, tas parasti ir vieglākais. Ir noteikts kandidāts. Vīrs. Labākais draugs. Kāds ar garu nopelnu sarakstu. Nekad tas nav kalpotājs. Bet tā nav problēma. Problēma ir pierādīt to, ko tavas izjūtas jau sen saka priekšā. Harijs nospieda zvana podziņu pie uzvārda “Holmens”. Un to mēs tagad darīsim. Sagādāsim mazo mozaīkas gabaliņu, kas šķietami izkliedēto informāciju pārvērtīs vienotā pierādījumu ķēdē.

-   Jā? skaļrunī nočērkstēja kāda balss.

-   Harijs Hols no policijas. Vai varam…?

Nozumēja durvju slēdzene.

-   Ir jārīkojas ātri, Harijs turpināja. Vairākumu slepkavības lietu atrisina vai nu divdesmit četru stundu laikā, vai arī neatrisina vispār.

-   Paldies, esmu to dzirdējis jau agrāk, Halvošens teica.

Birgers Holmens gaidīja viņus kāpņu galā.

-   Nāciet, viņš sacīja un pirmais iegāja istabā.

Pie balkona durvīm stāvēja Ziemassvētku eglīte, gatava izrotāšanai.

-   Mana sieva atpūšas, viņš paskaidroja, pirms vēl Harijs paguva apvaicāties.

-   Mēs runāsim klusi, Harijs sacīja.

Vīrietis sērīgi pasmaidīja.

-   Viņa nepamodīsies.

Halvošens ātri paskatījās uz Hariju.

-  Mm, inspektors noteica. Vai iedzērusi kaut ko nomierinošu?

Birgers Holmens piekrītoši pamāja un noteica:

-   Rīt notiks apbedīšana.

-Jā, protams, tas ir liels sasprindzinājums. Tā. Paldies par fotogrāfiju!

Harijs nolika uzņēmumu uz galda. Tajā Pērs Holmens sēdēja vidū starp tēvu un māti, kuri stāvēja kājās. Aizsargāts. Vai, ja paskatās no citas puses, apsargāts. Istabā iestājās klusums. Birgers

Holmens pakasīja zem krekla augšdelmu. Halvošens paliecās krēslā uz priekšu, tad atgāzās atpakaļ.

-   Vai tu daudz zini par atkarību no narkotikām, Holmen? Harijs, neskatoties uz viņu, iejautājās.

Birgers Holmens sarauca pieri.

-   Mana sieva iedzēra tikai miegazāles. Tas nenozīmē…

-   Es nerunāju par tavu sievu. Viņu tu varbūt vēl vari glābt. Es runāju par tavu dēlu.

-  Kaut ko jau zinu. Pērs bija aizrāvies ar heroīnu. Tas darīja viņu nelaimīgu, Holmens gribēja kaut ko vēl piebilst, taču apklusa un skatījās uz fotogrāfiju. Tas darīja nelaimīgus mūs visus.

-   Par to es nešaubos. Bet, ja tu kaut ko zinātu par atkarību no narkotikām, tad saprastu, ka tā pārņem visu pārējo dzīvi.

Birgers Holmens ierunājās niknā balsī:

-   Vai tu, inspektor, domā, ka es to nezinu? Vai tu apgalvo… mana sieva… viņš… vīrieša balsi ieskanējās raudas, …pats savu māti…

-   Es zinu, Harijs klusi teica. Bet narkotikas ir svarīgākas par mātēm. Par tēviem. Par dzīvību. Harijs ievilka elpu. Un par nāvi.

-   Es esmu noguris, inspektor. Ko tu vēlies pateikt?

-   Asins analīze uzrāda, ka tavs dēls bija skaidrā, kad nomira. Tātad sliktā garastāvokli. Un, kad heroīna lietotājam ir slikti, vajadzība pēc glābšanas ir tik spēcīga, ka viņš var draudēt ar pistoli arī savai paša mātei, tikai lai to iegūtu. Un glābšana nav vis šāviens galvā, bet adata rokā, kaklā, cirksnī vai citā vietā, kur vēl ir tīra vēna. Tavs dēls tika atrasts ar šļirci un heroīna devu kabatā, Holmen. Viņš nevarēja nošauties. Apreibināšanās ir pirmajā vietā. Tā pārspēj arī…

-   Nāvi. Birgers Holmens sēdēja, aptvēris ar rokām galvu, bet viņa balss skanēja skaidri. Tātad tu domā, ka mans dēls tika nogalināts? Kāpēc?

-   Es cerēju, ka tu varēsi atbildēt.

Birgers Holmens klusēja.

-  Vai tāpēc, ka viņš draudēja viņai? Harijs jautāja. Vai tādēļ, lai tava sieva atgūtu mieru?

Holmens pacēla galvu.

-   Par ko tu runā?

-    Domāju, ka tu slaistījies ap Plātu un gaidiji. Kad viņš parādījās un nopirka devu, tu viņam sekoji. Līdz pat konteineru ostai, jo gadījās, ka tad, kad viņam citur nebija, kurp iet, viņš devās uz turieni.

-   Es taču to nezinu! Tas ir nedzirdēti, es…

-   Protams, tu to zināji! Es parādīju šo fotogrāfiju apsargam, un viņš atpazina personu, par kuru jautāju.

-   Pēru?

-   Nē, tevi. Tu vasarā tur biji un jautāji, vai tukšajos konteineros nevarot pameklēt dēlu.

Holmens skatījās uz Hariju, bet tas turpināja:

-   Tu visu biji rūpīgi izplānojis. Asknaibles, lai iekļūtu teritorijā, tukšs konteiners piemērota vieta, kurā narkomānam atvadīties no dzīves un kur neviens nevarētu dzirdēt vai redzēt, kad tu viņu nošauj. Ar pistoli, kura to Pēra māte varētu apliecināt viņam bija.

Halvošens pētīja Birgera Holmena seju, bija sagatavojies, bet tas pat negrasījās kaut ko uzsākt. Viņš smagi elpoja caur degunu un, ar tukšu skatienu vērodams istabu, kasīja savu augšdelmu.

-   Tu neko no tā visa nevari pierādīt, viņš rezignētā balsī noteica, it kā nožēlodams šo faktu.

Harijs noplātīja rokas. Klusumā, kas iestājās, varēja saklausīt uz ielas jautru zvaniņu skaņas.

-   Nebeidz niezēt, vai ne? Harijs pajautāja.

Holmens momentā atrāva roku no augšdelma.

-   Vai varam paskatīties, kas tur tā niez?

-   Nekas.

*

-   Mēs to varam apskatīt šeit vai iecirknī. Tava izvēle, Holmen.

Zvaniņu skaņas kļuva skaļākas. Ragavas šeit, pilsētas vidū?

Halvošenam radās sajūta, ka kaut kas gatavojas eksplodēt.

-   Labi, Holmens nočukstēja, atpogāja aproces pogas un pavilka uz augšu piedurkni.

Uz baltā, matainā augšdelma bija divas mazas, apkaltušas rētas. Ada ap tām bija iekaisusi sarkana.

-   Pagriez roku! Harijs pavēlēja.

Tāda pati rēta Holmenam bija rokas otrā pusē.

-          Šādi suņa kodumi pamatīgi niez, vai ne? Harijs jautāja.

-   īpaši pēc desmit līdz četrpadsmit dienām, kad tās sāk dzīt. Atrās palīdzības nodaļā kāds ārsts man pastāstīja, ka esot jāmēģina kodumu nekasīt. Tev arī to nevajadzētu darīt, Holmen.

Holmens vienaldzīgi aplūkoja rētas.

-   Nevajadzētu?

-   Tev ādā ir trīs caurumi. Ar žokļa maketu mēs varam pierādīt, ka tevi, Holmen, sakoda suns konteineru ostā. Ceru, ka tu mazliet atmaksāji sunim.

Holmens pakratīja galvu.

-   Es negribēju… es tikai vēlējos viņu atbrīvot.

Zvaniņi uz ielas pēkšņi apklusa.

-   Vai gribi atzīties? Harijs jautāja un pamāja Halvošenam, kurš tūlīt ķēra ar roku iekškabatā, taču neatrada tur ne pildspalvu, ne papīru.

Harijs nozibsnīja ar acīm un nolika kolēģim priekšā savu piezīmju grāmatiņu.

-   Viņš teica, ka esot ļoti noguris, Holmens sacīja, ka nespējot vairs izturēt. Ka tiešām vēloties visu izbeigt. Es pameklēju un atradu viņam vietu “Patvērumā”. Gultasvieta un trīs ēdienreizes dienā par tūkstoš divsimt kronām mēnesī. Viņam apsolīja arī vietu metadona programmā, vajadzēja tikai pāris mēnešu pagaidīt. Bet tad es par viņu vairs neko nedzirdēju, un, kad piezvanīju uz “Patvērumu”, man pateica, ka viņš esot nozudis, nesamaksājot par īri un… jā, tad viņš atkal uzradās. Ar pistoli.

-   Un tad tu izlēmi?

-   Viņš bija bezcerīgs. Es jau biju zaudējis savu dēlu. Un nevarēju ļaut viņam paņemt līdzi arī sievu.

-   Kā tu viņu atradi?

-    Ne pie Plātas. Es viņu atradu lejā, pie Eikas, un teicu, ka vēlos no viņa nopirkt pistoli. Viņam tā bija līdzi, viņš man to parādīja un gribēja tūlīt saņemt naudu. Es teicu, ka man naudas nav klāt, ka mums vajag satikties nākamajā vakarā pie konteineru ostas vārtiem pretējā pusē. Ziniet, patiesībā esmu priecīgs, ka jūs… es…

-   Cik daudz? Harijs viņu pārtrauca.

-   Ko?

-   Cik daudz tu būtu maksājis?

-   Piecpadsmit tūkstošus kronu.

-   Un…

-   Viņš atnāca. Izrādījās, ka viņam nav patronu pistolei. Teica, ka nekad neesot arī bijis.

-   Tu droši vien to nojauti. Tas taču ir standarta kalibrs, un tu tās sagādāji, vai ne?

-Jā-

-   Vai vispirms tu viņam samaksāji?

-   Ko?

-   Aizmirsti!

-Jums jāsaprot, ka cietām ne tikai mēs ar Pernillu. Pērām katra diena bija vienīgi ciešanu paildzināšana. Mans dēls jau bija miris cilvēks, kurš tikai gaidīja, ka… ka kāds apturēs sirdi, kas nepārstāja dauzīties. Kāds… kāds…

-   Glābējs.

-   Jā, tieši tā. Glābējs.

-   Bet tas nav tavs darbs, Holmen.

-   Nē, tas ir Dieva darbs. Holmens nolieca galvu un kaut ko nomurmināja.

-   Ko? Harijs pārjautāja.

Holmens pacēla galv„u, bet viņa skatiens bezmērķīgi klīda pa istabu.

-   Bet, ja Dievs savu darbu nepaveic, tad tas jādara kādam citam.

* * *

Uz ielas ap dzeltenajiem laternu gaismas apļiem klājās brūns mijkrēslis. Ja Oslo bija uzsnidzis sniegs, tad pat nakts vidū nekad nebija pilnīgi tumšs. Skaņas ietinās kā vatē, un sniega gurkstēšana zem zābaku zolēm atgādināja tālas uguņošanas sprakšķus.

-   Kāpēc mēs nepaņēmām viņu līdzi? Halvošens ieprasījās.

-   Viņš nekur nebēgs, un viņam ir kaut kas izstāstāms sievai. Pēc pāris stundām aizsūtīsim mašīnu.

-   Viņš ir mazliet aktieris.

-   Tā?

-   Jā. Vai tad viņš negatavojās izraudāt visas iekšas, kad tu paziņoji par dēla nāvi?

Harijs noliedzoši pašūpoja galvu.

-   Tev vēl daudz jāmācās, junior.

Halvošens aizkaitināts paspārdīja sniegu.

-   Apgaismo mani, gudriniek!

-   Slepkavība ir tik ekstrēma rīcība, ka daudzi no tās atvairās, tie var riņķot ap šo domu kā pusaizmirstu murgu. Esmu redzējis to vairākkārt. Tikai tad, kad kāds cits to pasaka skaļi, tie apjēdz, ka tas neeksistē tikai viņu galvās, bet ir noticis īstenībā.

-   Jā gan. Katrā ziņā aukstasinīgs tips.

-   Vai tu neredzēji, ka viņš izskatījās galīgi salauzts? Pernillai Holmenai droši vien bija taisnība, sakot, ka Birgers Holmens ir mīlošākais no abiem.

-   Mīlestība? Slepkava? Halvošens asi pārjautāja.

Harijs uzlika roku inspektoram uz pleca.

-   Padomā. Vai šāda rīcība nav aiz milzīgas mīlestības? Ziedot savu miesīgo dēlu.

-   Bet…

-   Es zinu, ko tu domā, Halvošen. Bet tev pie tā jāpierod. Šādu morāles paradoksu tavā dzīvē vēl būs daudz.

Halvošens devās pie neaizslēgtās mašīnas durvīm, bet tās bija piesalušas. Negaidītā niknumā viņš parāva rokturi, un blīvējošā gumija ar čērkstoņu padevās.

Viņi iesēdās, un Harijs pievērsās Halvošenam, kas pagrieza aizdedzes atslēgu, ar otru roku bungodams sev pa pieri. Motors ierēcās.

-   Halvošen… Harijs iesāka.

-   Vienalga, lieta ir atrisināta un policijas komisārs noteikti būs priecīgs, Halvošens skaļi noteica un izgrieza uz ceļa tieši priekšā signalizējošai kravas mašīnai. Tad pacēla pie spogulīša nosalušo vidējo pirkstu. Smaidīsim un mazliet pasvinēsim, labi?

Viņš nolaida roku un turpināja bungot sev pa pieri.

-   Halvošen…

-   Kas ir? viņš noburkšķēja.

-   Piebrauc malā.

-   Ko?

-   Piebrauc, piebrauc!

Halvošens piestūrēja pie ietves malas, atlaida stūri un mitrām acīm skatījās cauri priekšējam stiklam. Pa to laiku, kamēr viņi runāja ar Holmenu, sals bija paspējis zibenīgi pieķerties stiklam un sazīmēt savus rakstus. Halvošens smagi elsoja, viņa krūtis strauji cēlās un grima.

-   Dažreiz šis darbs tiešām ir draņķīgs, Harijs teica. Nepārdzīvo.

-   Nē. Halvošena elpa kļuva vēl smagāka.

-   Tu esi tu, un viņi ir viņi.

-Jā-

Harijs uzlika roku uz Halvošena muguras un gaidīja. Pēc brīža juta, ka kolēģa elpa kļūst mierīgāka.

-   Malacis, Harijs uzslavēja.

Abi pieklusa, bet mašīna sāka piesardzīgi virzīties pēcpusdienas mašīnu straumē lejup, uz Grenlanni.

7.    NODAĻA Otrdiena, 15. decembris. Anonimitāte

Viņš stāvēja pašā augstākajā vietā uz Oslo dzīvākās gājēju ielas, kas bija nosaukta zviedru-norvēģu karaļa Kārla Juhana vārdā. Viņš bija iegaumējis viesnīcā sagādāto ielu karti un zināja, ka rietumu pusē redzamās ēkas siluets ir karaļa pils, bet austrumu galā atrodas Oslo Centrālā stacija.

Viņš sabozās.

Augstu gaisā pie mājas sienas sarkanu neona gaismu spīdināja termometrs, un pat mazākā vēja pūsmiņa lika sajusties tā, it kā leduslaikmeta aukstums izlauztos cauri kamieļvilnas mētelim, ar kuru viņš bija ļoti apmierināts īpaši tāpēc, ka Londonā bija to nopircis par ļoti pieņemamu cenu.

Pulkstenis līdzās termometram rādīja 19.00. Viņš sāka iet austrumu virzienā. Izskatījās labi. Tumšs, daudz cilvēku, un vienīgās novērošanas kameras, kuras viņš pamanīja, bija tikai pie divām bankām, turklāt pavērstas uz bankomātiem. Kā atkāpšanās alternatīvu viņš jau bija izslēdzis metro lielā novērošanas kameru skaita un nedaudzo cilvēku dēļ. Oslo izrādījās mazāka, nekā viņš bija domājis.

Viņš iegāja gatavo apģērbu veikaliņā un izvēlējās zilu cepurīti par četrdesmit deviņām kronām un vilnas jaku par diviem simtiem, bet, ieraudzījis plānu vējjaku par simt divdesmit, pārdomāja. Uzlaikojot to pārģērbšanās kabīnē, atklāja, ka mēteļa kabatā, sadrupušas un daļēji ieberzušās audumā, joprojām atrodas pisuāru tabletes no Parīzes.

Restorāns atradās simt metru tālāk, gājēju ielas kreisajā pusē. Pirmais, ko viņš konstatēja, garderobē bija pašapkalpošanās. Labi, tā būs vienkāršāk. Viņš iegāja zālē. Pustukša. Un pārskatāma. No tās vietas, kur viņš stāvēja, varēja redzēt visus galdiņus. Pie viņa pienāca viesmīlis, un viņš pasūtīja uz rītdienu, pulksten sešiem, galdiņu pie loga.

Pirms aiziešanas pārbaudīja tualeti. Tai nebija logu. Tātad vienīgā otrā izeja bija caur virtuvi. Pavisam labi. Neviena vieta nav ideāla, un ļoti maz ticams, ka viņam vajadzēs kādu citu atkāpšanās ceļu.

Viņš izgāja no restorāna, paskatījās pulkstenī un pa gājēju ielu sāka virzīties lejup uz Centrālās dzelzceļa stacijas pusi. Cilvēki raudzījās sev zem kājām un sānis. Maza pilsēta, tomēr ar lielpilsētas vēso atturīgumu. Labi.

Stāvot uz lidostas ātrvilciena perona, viņš vēlreiz ielūkojās pulkstenī. Sešu minūšu gājiens no restorāna. Vilcieni atiet ik pēc desmit minūtēm un brauc deviņpadsmit minūtes. Tātad viņš varēja būt vilcienā 19.20 un lidostā 19.40. Tiešais reiss uz Zagrebu būs divdesmitos un desmit minūtēs, un biļete viņam bija kabatā. Par SAS akcijas cenu.

Apmierināts viņš izgāja no jaunā termināļa, nokāpa pa kāpnēm zem stikla jumta, kur agrāk acīmredzot bijuši vecie vilcienu peroni, bet tagad izvietojušies veikaliņi, un izgāja laukumā. Stacijas laukums tā bija atzīmēts kartē. Laukuma vidū, iestājies starp tramvaju sliedēm, mašīnām un cilvēkiem, bija novietots čuguna tīģeris, divreiz lielāks par parasto. Bet viņš neredzēja nevienu telefona automātu, kā to bija apgalvojusi administratore. Laukuma galā, pie nojumes, stāvēja bariņš cilvēku. Viņš piegāja tuvāk. Vairāki no tiem, sabāzuši kopā kapucēs segtās galvas, sarunājās. Droši vien tie bija no vienas puses, varbūt kaimiņi, kas stāv un gaida autobusu. Tie viņam atgādināja arī kaut ko citu. Viņš redzēja, kā priekšmeti ceļo no rokas rokā un kā novājējuši cilvēki, aizgriezušies no ledainā vēja, steidzas prom. Un saprata, ko tas nozīmē. Viņš bija redzējis tirgojam heroīnu gan Zagrebā, gan citās Eiropas pilsētās, bet nevienā vietā tik atklāti kā šeit. Atcerējās, ko tas viņam atgādina. Ļaužu grupiņas, kurās viņš pats bija stāvējis, kad serbi aizgāja. Bēgļus.

Beidzot pienāca autobuss. Balts. Tas apstājās mazliet atstatu no nojumes. Durvis atvērās, bet neviens nekāpa iekšā. No tā izkāpa meitene, ģērbusies formā, ko viņš tūlīt atpazina. Pestīšanas armija. Viņš palēnināja soļus.

Meitene piegāja pie kādas sievietes un palīdzēja tai iekāpt autobusā. Viņām sekoja divi vīrieši.

Viņš apstājās un skatījās. Nejaušība, viņš nodomāja. Nekas vairāk. Viņš pagriezās. Un tur, pie maza tornīša ar pulksteņiem, ieraudzīja trīs telefona automātus.

Pēc piecām minūtēm viņš jau bija piezvanījis uz Zagrebu un paziņojis viņai, ka viss liekoties kārtībā.

-   Pēdējais darbiņš! viņš bija atkārtojis.

Un Freds bija pastāstījis, ka Maksimar stadionā zilās lauvas, Zagrebas Dinamo, pabeiguši puslaiku ar 1:0 pret Rijeka.

Saruna maksāja piecas kronas. Pulkstenis tornītī rādīja deviņpadsmit un divdesmit piecas minūtes. Laika atskaite bija sākusies.

Grupa bija sanākusi draudzes ēkā, kas piederēja Vestreākeras baznīcai.

Sniega vaļņi gulēja abās pusēs akmens šķembu celiņam, kas veda uz nogāzi līdz mazajam ķieģeļu namiņam līdzās kapsētai. Tukšajā telpā ar plastmasas krēsliem gar sienām un garu galdu vidū sēdēja četrpadsmit cilvēki. Nejaušs ienācējs varbūt nodomātu, ka šeit notiek dzīvokļu kooperatīva kopsapulce, bet ne sanākušo sejas, ne vecums vai dzimums nenorādīja, kas šī ir par sabiedrību. Asā gaisma atstarojās logu stiklos un grīdas linolejā. Ļaudis klusi sarunājās un grozīja rokās papīra krūzītes. Iešņācās atvērta Farris pudele.

Tieši pulksten deviņpadsmitos kāda roka galda galā pacēla un pašķindināja mazu zvaniņu un visi apklusa. Skatieni pievērsās gadus trīsdesmit piecus vecai sievietei. Arī viņa uzlūkoja klātesošos ar tiešu, drošu skatienu. Lūpu krāsa viņas šaurās, stingrās lūpas veidoja mīkstākas, garie, kuplie un gaišie mati bija sasprausti ar vienkāršu sprādzi, un lielās rokas mierīgi gulēja uz galda virsmas. Eleganta sieviete, kā saka norvēģi. Tas nozīmē, ka ir skaisti sejas vaibsti, bet nav tā valdzinājuma, ko apzīmē ar vārdu “patīkams”. No viņas plūda atturība un spēks, ko vēl vairāk izcēla stingrā balss, kas nākamajā mirklī piepildīja auksto telpu:

-   Sveicināti! Mani sauc Astrida, es esmu alkoholiķe.

-   Sveika, Astrida! korī atbildēja pārējie.

Astrida atšķīra grāmatu un sāka lasīt:

-   “Vienīgais noteikums AA biedrības biedriem ir vēlēšanās atmest dzeršanu.”

Viņa turpināja, un tie ap galdu sēdošie, kuri zināja Divpadsmit soļus no galvas, kustināja līdzi lūpas. Pauzēs, kad sieviete ievilka elpu, varēja sadzirdēt draudzes kori, kam otrajā stāvā notika mēģinājums.

-   Šodienas tēma “Pirmais solis”, Astrida sacīja. Tas skan šādi: “Mēs atzīstam, ka bijām bezspēcīgi pret alkoholu un nespējām vairs vadīt savu dzīvi.” Es varu sākt un runāšu īsi, jo uzskatu, ka esmu tikusi galā ar Pirmo soli.

Sieviete ievilka elpu un greizi pasmaidīja.

-   Es nedzeru jau septiņus gadus, un pirmais, ko katru dienu pamostoties daru, saku sev, ka esmu alkoholiķe. Mani bērni to nezina, tie vienkārši domā, ka viņu mamma ļoti ātri noreibst un beidza dzert tāpēc, ka dzerot kļuva dusmīga. Lai manā dzīvē valdītu līdzsvars, tai vajadzīga daļa patiesības un daļa melu. Viss var aiziet pie velna, bet es dzīvoju vienai dienai, izvairos no pirmā kokteiļa un pašlaik strādāju pie Vienpadsmitā soļa. Paldies jums!

-   Paldies, Astrida! sanākušie, aplausiem skanot, noskandēja, tikmēr koris otrajā stāvā dziedāja slavas dziesmu.

Viņa pamāja kādam kreisajā pusē sēdošam liela auguma vīram ar gaišiem, īsi apgrieztiem matiem.

-  Sveicināti, mani sauc Harijs, viņš paziņoja viegli aizsmakušā balsī. Smalkais sarkano asinsvadu tīkliņš uz prāvā deguna liecināja par ilgu dzīvi ārpus nedzērāju rindām. Es esmu alkoholiķis.

-   Sveiks, Harij!

-    Es šeit esmu jauniņais, šī ir mana sestā tikšanās. Vai septītā. Un es neesmu pabeidzis Pirmo soli. Tas ir, es zinu, ka esmu alkoholiķis, bet domāju, ka spēju to kontrolēt. Tādēļ iznāk sava veida pretruna, ka esmu šeit. Bet es ierados solījuma dēļ, ko devu savam draugam psihologam, kurš vēl man labu. Viņš apgalvo: ja vien pirmās nedēļas spēšu izturēt runas par Dievu un garīgumu, tad atklāšu, ka tas darbojas. Nu, es gan nezinu, vai Anonīmie Alkoholiķi spēj sev palīdzēt, bet esmu gatavs pamēģināt. Kādēļ ne?

Vīrietis ar īsi apgrieztajiem matiem pagriezās pa kreisi, rādot, ka ir beidzis runāt. Bet aplausi nebija īsti iesākušies, kad Astrida tos pārtrauca:

-   Šī, protams, ir pirmā reize, kad tu runā mūsu sanāksmēs, Harij. Tas ir patīkami. Bet, ja jau esi sācis, varbūt pastāstīsi ko vairāk?

Harijs palūkojās uz Astridu. Ari pārējie, jo tas bija skaidrs noteikumu pārkāpums, kas aizliedza izdarīt spiedienu uz dalībniekiem. Astrida izturēja viņa skatienu. Agrākajās tikšanās reizēs viņš bija jutis uz sevi vērstu viņas skatienu, bet atbildēja tikai vienu reizi. Nopētīja no galvas līdz kājām, turklāt vairākkārt. Redzētais viņam zināmā mērā patika, bet vislabāk patika tas, ka, vēlreiz paraugoties sievietes sejā, tā bija jūtami piesarkusi. Nākamajā reizē viņa skatījās uz Hariju kā uz tukšu vietu.

-   Nē, paldies, Harijs atteicās.

Neizlēmīgi aplausi.

Kamēr runāja nākamais, Harijs ar acs kaktiņu viņu vēroja.

Pēc sapulces Astrida pajautāja, kur Harijs dzīvo, un piebilda, ka varot viņu aizvest ar mašīnu. Harijs vilcinājās, bet koris augšstāvā neatlaidīgi slavināja To Kungu.

Pēc pusotras stundas viņi klusēdami smēķēja katrs savu cigareti un vēroja dūmus, kas guļamistabas tumsu iekrāsoja zilu. Mitrais palags Harija šaurajā gultā vēl bija silts, bet aukstums istabā bija spiedis Astridu uzvilkt plāno, balto segu līdz pat zodam.

-   Tas bija brīnišķīgi, viņa sacīja.

Harijs klusēja. Viņš domāja, ka tas varbūt nemaz nav jautājums.

-   Es izjutu. Jau pirmajā reizē esot kopā. Tas nav…

-   Tavs vīrs tātad ir ārsts? Harijs jautāja.

-   Tu jautā jau otro reizi. Atbilde joprojām ir jā.

Harijs pamāja ar galvu.

-   Vai dzirdi šo skaņu?

-   Kādu skaņu?

-   Tikšķēšanu. Vai tas ir tavs pulkstenis?

-   Man nav pulksteņa. Laikam tavējais.

-   Man ir digitālais. Tas netikšķ.

Astrida uzlika roku viņam uz gurna. Harijs izslīdēja no gultas. Ledusaukstais linolejs svilināja pēdas.

-   Vai nevēlies glāzi ūdens?

-   Mm.

Harijs iegāja vannasistabā un, kamēr tecēja ūdens, paskatījās spogulī. Ko viņa bija teikusi ka saskatot viņa acīs vientulību? Viņš pieliecās tuvāk, bet neredzēja neko citu kā vien zilas varavīksnenes ap mazajām acu zīlītēm un asinsvadu tīkliņu baltumos. Kad Halvošens bija nopratis, ka viņam ar Rākelu viss beidzies, tad bija teicis, ka Harijam vajagot mierināt sevi ar citām sievietēm. Jeb, kā poētiski bija izteicies, izdzīt no sevis melanholiju. Bet Harijs to nespēja un negribēja, jo zināja, ka katra sieviete, kurai viņš pieskarsies, pārvērtīsies par Rākelu. Viņam bija nepieciešams aizmirst, izvadīt no savām asinīm, nevis ārstēties ar kaut kādu mīlestības metadonu.

Bet varbūt viņš kļūdās un Halvošenam ir taisnība. Tāpēc, ka viņš jutās labi. Tas bija skaisti. Tukšuma sajūtas vietā, mēģinādams remdēt vienu vēlmi, apmierinot to ar citu, viņš jutās uzlādēts. Un vienlaikus atslābinājies. Astrida bija parūpējusies. Un viņam bija paticis veids, kā viņa to izdarīja. Varbūt tas bija tik vienkārši arī viņam?

Harijs soli atkāpās un aplūkoja spogulī savu ķermeni. Pēdējā gada laikā novājējis. Mazāk tauku, bet mazāk arī muskuļu. Bija sācis kļūt līdzīgs tēvam. Pēc visa spriežot.

Viņš atgriezās gultā ar lielu puslitra glāzi ūdens, ko pa abiem iztukšoja. Pēc tam Astrida viņam pieglaudās. Iesākumā viņas āda likās auksta un mitra, bet pēc brīža viņš sajuta tās siltumu.

-   Tagad vari pastāstīt, viņa sacīja.

-   Par ko? Harijs pētīja dūmus, kuros vijās un veidojās kāds burts.

-   Kā viņu sauc? Tā taču ir viņa, vai ne?

Burts izgaisa.

-   Pie mums tu atnāci viņas dēļ.

-   Varbūt.

Harijs skatījās, kā uguns lēnām sagrauž cigareti, un stāstīja. Iesākumā nedaudz. Sieviete līdzās bija svešiniece, bija tumšs, un vārdi plūda no lūpām un izgaisa. Viņš iedomājās, ka līdzīgi varētu justies, sēžot biktskrēslā. Nometot visu smagumu vai atstājot, kā to dēvēja AA. Un Harijs turpināja stāstīt. Izstāstīja par Rākelu, kura pirms gada bija izmetusi viņu no mājas, jo uzskatīja, ka viņš esot apsēsts ar šī “kurmja” ar Prinča meklēšanu policijā. Un par Oļegu, viņas dēlu, kas tika nolaupīts no bērnistabas un turēts par ķīlnieku, līdz Harijs galu galā piekļuva Princim šāviena attālumā. Oļegs, ņemot vērā nolaupīšanas apstākļus un to, ka bija liecinieks, kā Harijs nogalina nolaupītāju kādā liftā Kampenē, bija izturējies dūšīgi. Sliktāk bija ar Rākelu. Divas nedēļas pēc nolaupīšanas, uzzinājusi visus sīkumus, viņa bija paziņojusi, ka vairs nevēlas Hariju savā dzīvē. Pareizāk sakot, Oļega dzīvē.

Astrida pamāja ar galvu.

-   Vai viņa aizgāja zaudējumu dēļ, ko tu viņiem sagādāji?

Harijs papurināja galvu.

-   Zaudējuma dēļ, kuru es tiem nesagādāju. Pagaidām.

-   Tā?

-   Es teicu, ka lieta ir izbeigta, bet viņa apgalvoja, ka esmu kā apsēsts, ka tas nekad nebeigsies, kamēr noziedznieki staigā brīvībā. Harijs nodzēsa cigareti pelnutraukā uz naktsgaldiņa. Un, ja nebūs viņu, tad atradīšot citus. Kādus citus, kas varēs viņiem kaitēt. Viņa teica, ka nevarot uzņemties tādu atbildību.

-   Izklausās, ka apsēsta ir viņa.

-   Nē. Harijs pasmaidīja. Viņai taisnība.

-   Ak tā? Vai nevēlies pastāstīt sīkāk?

Harijs paraustīja plecus.

-   Zemūdene… viņš iesāka, bet aprāvās, jo uznāca spēcīga klepus lēkme.

-   Ko tu teici par zemūdeni?

-   Viņa to teica. Es esot zemūdene. Iegremdējoties tur, kur ir tumšs un auksts, kur nevar elpot, un uzpeldot virspusē tikai reizi divos mēnešos. Viņa negribot tur, lejā, būt kopā ar mani. Var jau saprast.

-   Vai tu viņu vēl mīli?

Harijs nebija drošs, vai viņam patīk, kā saruna ievirzās. Viņš dziļi ievilka elpu. Galvā ieskanējās pēdējā saruna ar Rākelu.

Viņa paša balss, klusa, kāda tā mēdz būt, kad viņš dusmojas vai baidās:

-   Zemūdene?

Rākelas balss:

-   Es zinu, ka salīdzinājums nav veiksmīgs, bet tu jau saproti…

Harijs paceļ rokas.

-   Lūdzu! Skaidra bilde. Un kas ir tas… ārsts? Aviācijas bāzes kuģis?

Viņa ievaidas:

-   Harij, viņam ar to nav nekāda sakara! Runa ir par tevi un mani. Un par Oļegu.

-   Neaizsedzies tagad ar Oļegu!

-   Aizsegties…

-   Tu viņu izmanto par ķīlnieku, Rākel.

-   ES viņu izmantoju par ķīlnieku? Vai es nolaupīju Oļegu un pieliku pistoli viņam pie deniņiem, lai TU varētu apmierināt savu atriebības kāri?

Rākelas kakla dzīslas piepampst, un viņa kliedz tā, ka balss kļūst pretīga, sveša, viņai nav balss saišu, kas izturētu tādu niknumu. Harijs iziet un piesardzīgi, gandrīz nedzirdami aizver durvis.

Viņš pagriezās pret sievieti savā gultā.

-   Jā, es viņu mīlu. Vai tu mīli savu viru, ārstu?

-Jā-

-   Tad kādēļ tā?

-   Viņš nemīl mani.

-   Mm. Tātad tu viņam tagad atriebies?

Viņa izbrīnījās.

-   Nē. Es tikai esmu vientuļa. Un tu man patic. Droši vien tie paši iemesli, kas tev. Vai tu vēlētos, lai būtu sarežģītāk?

Harijs iesmējās.

-   Nē! Nē, tā ir labi.

-   Kā tu viņu nogalināji?

-   Kuru?

-   Vai ir vairāki? Nolaupītāju, protams.

-   Tas nav svarīgi.

-   Varbūt arī nav, bet es gribētu, lai tu pastāsti… Astrida ielika roku Harijam starp kājām, pievirzījās tuvāk un iečukstēja ausī:

-   …detaļas.

-   Nedomāju vis.

-   Tu kļūdies!

-   Okay, bet man nepatīk…

-    Izbeidz taču! viņa uzbudināti nošņāca un cieši saspieda viņa locekli.

Harijs ieskatījās viņai sejā. Astridas zilās acis tumsā asi nozibsnīja. Viņa pasteidzās uzsmaidīt un medainā balsi piebilda:

-   Manis dēļ.

Aiz guļamistabas loga temperatūra turpināja kristies, Bišletas namu jumti sāka krakšķēt un skanēt. Harijs stāstīja viņai visos sīkumos un juta, kā Astrida vispirms sastingst, tad atvirza roku un beidzot nočukst, ka pietiek.

Kad viņa aizgāja, Harijs palika stāvam guļamistabā un klausījās. Krakšķēšanā. Un tikšķēšanā.

Tad noliecās pār žaketi, kas kopā ar citām drēbēm bija nomesta uz grīdas bridi, kad abi iedrāzās pa durvīm. Kabatā viņš atrada trokšņa avotu. Bjārnes Mellera atvadu dāvanu. Pulksteņa stikls iezaigojās.

Viņš ielika to naktsgaldiņa atvilktnē, bet tikšķēšana Hariju pavadīja visu ceļu līdz pat miega valstībai.

Viņš noslaucīja lieko eļļu no ieroča detaļām ar vienu no viesnīcas baltajiem dvieļiem.

Satiksme ārpusē aizsniedza viņu kā vienmērīga dunoņa, kas noslāpēja stūrī esošā mazā televizora, kuram bija tikai trīs kanāli ar graudainu attēlu, skaņu, acīmredzot norvēģu valodā. Meitene reģistratūrā bija paņēmusi viņa žaketi un solījusi, ka līdz ritam tā būšot iztīrīta. Viņš izvietoja ieroča detaļas uz avīzes citu blakus citai. Kad tās visas bija nožuvušas, viņš salika pistoli, pavērsa pret spoguli un nospieda mēlīti. Mehānisms darbojās viegli, un viņš sajuta, kā tērauda kustība pāriet uz plaukstu un roku. Sausais klikšķis. Iedomāta nāves soda izpilde.

Tā viņi bija mēģinājuši salauzt Bobo.

1991. gada novembrī, pēc trīs mēnešu ilga nepārtraukta aplenkuma un bombardēšanas, Vukovara beidzot bija kapitulējusi. Kad serbi iemaršēja pilsētā, lietus gāza kā ar spaiņiem. Kopā ar tiem, kas bija palikuši no Bobo vienības, aptuveni astoņdesmit līdz nāvei pagurušiem un izsalkušiem horvātu karagūstekņiem viņam lika stāvēt ierindā pie drupām, tur, kur reiz bija pilsētas galvenā iela. Serbi pavēlēja, ka viņi nedrīkst pakustēties, bet paši ievilkās savās siltajās teltīs. Lietus lija tik stipri, ka māls kļuva līdzīgs ziepēm. Pēc divām stundām cilvēki sāka saļimt. Kad kāds Bobo vienības leitnants izgāja no ierindas, lai palīdzētu mālos nokritušajam karagūsteknim, no telts iznāca jauns serbu kareivis pavisam vēl puišelis un iešāva leitnantam vēderā. Pēc tam neviens nekustējās, tikai skatījās lietū, kas aizmigloja apkārtējās nogāzes, un cerēja, ka leitnants drīz beigs kliegt. Pats viņš sāka raudāt, bet tad izdzirda sev blakus Bobo balsi: “Neraudi.” Un viņš apklusa.

Pēcpusdienā, kad sāka jau krēslot, piebrauca vaļējs džips. Serbi izbrāzās no teltīm un militāri sveicināja. Viņš saprata, ka vīram pasažiera sēdvietā vajadzēja būt komandantam. “Krams ar maigo balsi” tā viņu dēvēja. Džipa aizmugurē, galvu nokāris, sēdēja kāds virs civilās drēbēs. Džips apstājās tieši gūstekņu ierindas priekšā, un, tā kā viņš pats stāvēja pirmajā rindā, tad dzirdēja, ka komandants palūdz civilistu uzlūkot karagūstekņus. Kad tas negribīgi pacēla galvu, viņš tūlīt to atpazina. Tas bija viens no Vukovaras iedzīvotājiem, tēvs kādam zēnam no viņa skolas. Vīrieša skatiens pārslīdēja ierindai, nonāca līdz viņam, taču nelikās to pazīstam un aizslīdēja tālāk. Komandants nopūtās, piecēlās džipā stāvus un nebūt ne maigā balsī nokliedza:

-   Kuram no jums ir iesauka “mazais glābējs”?

Ierindā neviens nepakustējās.

-    Pietrūkst drosmes iznākt priekšā, mali spasitelj? Tev, kurš uzspridzinājis divpadsmit mūsu tankus, atņēmis mūsu sievietēm viņu dzīvesbiedrus un padarījis serbu bērnus par bāreņiem?

Viņš nogaidīja.

-   Nu labi. Kurš no jums ir Bobo?

Arī tad neviens nepakustējās.

Komandants paskatījās uz civilistu, kurš ar drebošu rādītājpirkstu norādīja uz Bobo otrajā rindā.

-   Iznāc priekšā! komandants pavēlēja.

Bobo pagājās tos dažus soļus līdz džipam un šoferim, kas bija izkāpis un nostājies pie mašīnas. Kad Bobo izslējās miera stājā un atdeva godu, šoferis notrieca viņam no galvas cepuri, kas iekrita mālos.

-   No ziņojumiem pa radio mēs sapratām, ka mazais glābējs ir tavā vienībā, komandants teica. Esi tik labs un parādi man viņu!

-   Nekad neesmu dzirdējis par kādu glābēju, Bobo atbildēja. Komandants pacēla pistoli un sita. No Bobo deguna sāka tecēt

sarkana asins strūkliņa.

-   Atri, es esmu slapjš, turklāt mani gaida pusdienas!

-   Es esmu Bobo, kapteinis horvātu arm…

Komandants pamāja šoferim, un tas parāva Bobo aiz matiem, atgāžot galvu tā, ka lietus noskaloja no mutes un deguna uz sarkano kakla lakatiņu plūstošās asinis.

-   Muļķi! komandants iesaucās. Nav nekādas horvātu armijas, ir tikai nodevēji! Tu vari izvēlēties: vai nu mēs nošaujam tevi tepat un tūlīt, vai arī ietaupi mums laiku. Mēs viņu, vienalga, atradīsim.

-   Un tu, vienalga, mūs nogalināsi, Bobo izmocīja.

-   Protams.

-   Kāpēc?

Komandants iedzina savai pistolei patronu stobrā. No tās roktura pilēja lietus. Viņš pielika stobru Bobo pie deniņiem.

-   Es esmu serbu virsnieks. Un vīrietim ir jāciena savs darbs. Vai esi gatavs mirt?

Bobo samiedza acis. Skropstās karājās lietus lāses.

-   Kur ir mazais glābējs? Skaitīšu līdz trīs, tad šaušu. Viens…

-   Es esmu Bobo…

-   Divi!

-   …horvātu armijas kapteinis, es…

-   Trīs!

Pat skaļajā lietus troksnī sausais sprakšķis noskanēja kā šāviens.

-   Atvaino, esmu aizmirsis ielikt aptveri, komandants sacīja. Šoferis pasniedza komandantam aptveri. Viņš ielika to spalā, iedzina patronu stobrā un vēlreiz pacēla pistoli.

■ Pēdējā iespēja! Viens!

-   Es… mana… nodaļa ir…

-   Divi!

-   …pirmais kājnieku bataljons…

-   Trīs!

Atkal sauss sprakšķis. Civilists aizmugures sēdeklī iešņukstējās.

-   Nolāpīts! Tukša aptvere. Varbūt pamēģināsim vēlreiz, ar labām patronām?

Izņēma aptveri, ielika jaunu, iedzina patronu stobrā.

-   Kur ir mazais glābējs? Viens!

Bobo murmināja: “Oče naš…" "Mūsu Tēvs…"

-   Divi!

Debesis atvērās, lietus gaudoja lejup no debesīm, it kā izmisīgi cerot apturēt to, ko cilvēki gatavojās darīt, un, skatoties uz Bobo, viņš nespēja ilgāk izturēt un atvēra muti, lai kliegtu, ka tas ir viņš, ka viņš ir mazais glābējs, ka viņš tiem vajadzīgs, nevis Bobo, vienīgi viņš, lai ņem viņu. Bet šajā mirklī viņam pārslīdēja Bobo skatiens, un tajā viņš pamanīja enerģisku lūgumu, redzēja, kā viņš papurina galvu. Tad Bobo nodrebēja, lode atšķīra saikni starp ķermeni un dvēseli un viņa skatiens nodzisa un kļuva nedzīvs.

-   Tu! komandants iesaucās un norādīja uz vienu no vīriem pirmajā rindā. Tava kārta! Nāc šurp!

Šajā brīdī pieskrēja jauniņais serbs, kurš bija sašāvis leitnantu.

-   Tur, augšā pie slimnīcas, šauj! viņš ziņoja.

Komandants nolamājās un pamāja šoferim. Nākamajā mirklī

motors ierēcās un džips nozuda krēslā. Viņš būtu varējis tiem pastāstīt, ka serbiem nav iemesla uztraukties, jo slimnīcā nebija neviena horvāta, kurš varētu šaut. Viņiem nebija ieroču.

Viņi bija pametuši Bobo guļam ar seju melnajos dubļos. Kad kļuva tik tumšs, ka serbi teltī vairs nevarēja viņus saskatīt, viņš izgāja no ierindas, noliecās pār mirušo kapteini, atraisīja mezglu un paņēma sarkano kakla lakatiņu sev.

8.    NODAĻA Trešdiena, 16. decembris. Vakariņas

Bija 16. decembris. Pulkstenis rādija astoņi no rīta, un diena, kas Oslo kļūs par aukstāko dienu pēdējo divdesmit četru gadu laikā, vēl tinās nakts tumsā. Harijs, parakstījies pie Gerda par Toma Volera dzīvokļa atslēgas saņemšanu, izgāja no Policijas pārvaldes ēkas. Soļoja, sacēlis mēteļa apkakli, un, kad ieklepojās, likās, ka skaņa it kā izgaist vatē, it kā gaiss no aukstuma būtu kļuvis smags un blīvs.

Cilvēki rīta burzmā šļūkāja kājas pa ietvi, nespējot vien ātrāk nokļūt telpās, bet Harijs gāja lēniem, gariem soļiem, viegli ieliecies ceļos, gadījumā ja Dr. Martens firmas zābaku gumijas zoles uz gludenā ledus paslīdētu.

Kad viņš iegāja Toma Volera vecpuiša dzīvokli pilsētas centrā, aiz Ēkebergas pakalna, debesis sāka bālēt. Pēc Volera nāves dzīvoklis bija aizzīmogots jau vairākas nedēļas, bet izmeklētāji nebija atraduši nekādas pēdas, kas norādītu uz iespējamu līdzdalību ieroču kontrabandā. Tā vismaz bija sacījis Kriminālpolicijas šefs, kad informēja par to, ka šai lietai ir zemāka prioritāte salīdzinājumā ar “citiem neatliekamiem izmeklēšanas uzdevumiem”.

Harijs ieslēdza gaismu istabā un atkal izjuta īpašo klusumu mirušā mājoklī. Pie sienas spīdīgu, melnu ādas mēbeļu priekšā atradās liels plazmas .televizors ar metru augstiem skaļruņiem katrā pusē, kas acīmredzot bija daļa no stereoiekārtas Pie sienām karājās vairākas gleznas ar ziliem kubveida motīviem. Rākela tos dēvēja par lineāla un cirkuļa mākslu.

Viņš iegāja guļamistabā. Caur logu spiedās iekšā pelēka gaisma. Telpa bija sakopta. Uz rakstāmgalda stāvēja monitors, bet datora nebija. Droši vien atnākuši un paņēmuši pārbaudei. Bet Policijas pārvaldē starp pierādījumiem viņš to nebija redzējis. Viņš pats tika atstādināts no darba pie šīs lietas. Oficiālais paskaidrojums saistībā ar Volera nāvi Hariju pārbaudot Policijas iekšējās drošības nodaļa. Bet viņš nespēja atkratīties no domas, ka kolēģu vidū ir kāds, kuram nepatīk, ka, tā sakot, tiek apvērsti visi akmeņi.

Harijs gatavojās atstāt guļamistabu, kad kaut ko saklausīja.

Dzīvoklī vairs nevaldīja nāves klusums.

Kāda skaņa, attāli tikšķi kairināja ādu un lika matiņiem uz rokas saslieties stāvus. Skaņa nāca no drēbju skapja. Harijs pavilcinājās, tad atvēra skapja durvis. Uz grīdas, tieši priekšā, stāvēja atvērta kartona kaste, un viņš tūlīt pazina jaku, kas tonakt Kampenē bija Voleram mugurā. Uz jakas tikšķēja rokaspulkstenis. Tikšķēja tāpat kā tad, kad Toms Volers bija iebāzis savu roku pa lodziņu lifta durvīs pie viņiem un lifts bija sācis iet un nogriezis viņam roku. Pēc tam viņi sēdēja liftā, uz grīdas gulēja roka, mirusi, kā no vaska, kā manekenam norauta daļa, tikai ar niecīgu atšķirību šai rokai bija pulkstenis. Pulkstenis, kas tikšķēja, kas nevēlējās apstāties, kas dzīvoja kā stāstā, ko tēvs, Harijam mazam esot, bija stāstījis par nogalināta cilvēka pukstošo sirdi, kas negribēja apklust un beigās noveda slepkavu līdz ārprātam.

Tie bija skaidri tikšķi, enerģiski un skaļi. Tādus atceras. Tas bija Rolex pulkstenis. Smags un noteikti ārkārtīgi dārgs.

Harijs aizcirta skapja durvis. Smagiem soļiem, kas atbalsojās sienās, devās uz ārdurvīm. Slēdzot ciet, skaļi pažvadzināja ar atslēgām un drudžaini padungoja, līdz tika ārā uz ielas, kur visu noslāpēja brīnišķīgais satiksmes troksnis.

Pulksten trijos uz māju Komisāra T. I. Egrima laukumā nr. 4 jau krita garas ēnas un Pestīšanas armijas galvenās mītnes logos sāka iedegties gaisma. Piecos jau bija tumšs, un dzīvsudraba stabiņš noslīdēja zem mīnus piecpadsmit grādu atzīmes. Dažas vientuļas, noklīdušas sniegpārsliņas atlidinājās uz smieklīgi mazās mašīnas jumta, kurā sēdēja un gaidīja Martlne Ekhofa.

-   Nu nāc taču, tēt! viņa murmināja, bailīgi metot skatienus uz akumulatora skalu. Viņa īsti nezināja, kā elektromobilis karaļnama dāvana Pestīšanas armijai uzvedīsies sala laikā. Martlne pārcilāja atmiņā visu, ko bija darījusi pirms iziešanas no kantora: ievadījusi internetā paziņojumus par jaunām un atceltām korpusa sanāksmēm, precizējusi dežūru sarakstus pie autobusa-ēdnīcas Ēgera laukumā un izlasījusi atbildes vēstules korektūru premjerministra kancelejai par gadskārtējo Ziemassvētku pasākumu Oslo Koncertzālē.

Mašīnas durvis atvērās, ielaižot aukstumu un cilvēku ar kupliem, sirmiem matiem zem formas cepures un visskaistākajām zilajām acīm, kādas Martlne jelkad bija redzējusi. Vismaz tādam, kuram pāri par sešdesmit. Ar zināmu piepūli viņam izdevās iedabūt kājas šaurajā telpā starp sēdekli un instrumentu paneli.

-   Nu tad brauksim, viņš noteica un nopurināja sniegu no komisāra atšķirības zīmēm, kas liecināja, ka viņš ir Pestīšanas armijas augstākais komandieris Norvēģijā. Tas tika pateikts ar tādu mundrumu un nepiespiestu varas apziņu, kas raksturīga cilvēkiem, kuri pieraduši, ka viņu rīkojumi vienmēr tiek izpildīti.

-   Tu vēlu nāc, viņa ieteicās.

-    Un tu esi eņģelis. Viņš noglauda tai vaigu ar plaukstas virspusi. Viņa zilās acis enerģijas un prieka uzplūdā iemirdzējās.

-   Tagad pasteigsimies!

-   Tēt…

-   Acumirkli! Vīrietis nolaida mašīnas loga stiklu. Rikard!

Pie tempļa ieejas, kas atradās nedaudz tālāk, bet zem viena

jumta ar galveno mītni, stāvēja jauns puisis. Tas satrūkās un ar līkajām kājām, rokas piespiedis ķermenim, metās pie viņiem. Paslīdēja, grasījās Ierist, tomēr noturēja līdzsvaru. Līdz mašīnai nonāca jau aizelsies.

-   Jā, komisār?

-   Sauc mani par Dāvidu kā visi pārējie, Rikard!

-   Jā, Dāvid.

-   Tikai ne katrā teikumā, lūdzu!

Rikarda skatiens aizslīdēja no komisāra Dāvida Ekhofa uz viņa meitu Martīni un atkal atpakaļ. Ar diviem pirkstiem viņš notrausa sviedrus no virslūpas. Martīne bieži prātoja, kā tas var būt, ka cilvēkam tik stipri var svīst kāda vieta uz ķermeņa neatkarīgi no laikapstākļiem un vēja. īpaši, kad viņš dievkalpojuma laikā vai citviet pienāca, apsēdās viņai blakus un kaut ko čukstēja, kaut ko it kā smieklīgu, un varbūt tā arī bija, ja vien nebūtu neveikli slēptās nervozitātes un mazliet uzbāzīgās klātbūtnes. Un, protams, nosvīdusī virslūpa. Reizēm, kad Rikards sēdēja tuvu viņai un apkārt valdīja klusums, viņa varēja dzirdēt skrāpējošu skaņu, viņam pārlaižot pirkstus pār virslūpu. Piedevām Rikards Nilsens ne vien svīda, bet viņam arī ļoti ātri auga neparasti bieza bārda. No rītiem viņš varēja ierasties galvenajā mītnē svaigi noskuvies, gludu ādu kā mazam bērnam, bet jau pēc lenča baltā āda bija ieguvusi zilganu nokrāsu, un viņa bieži bija redzējusi, ka, atnākot uz sanāksmēm vakaros, viņš ir noskuvies vēlreiz.

-   Es pajokoju, Rikard. Dāvids Ekhofs uzsmaidīja.

Martīne zināja, ka tas nav ļauni domāts. Bet reizēm likās, ka

tēvs nesaprot, ka komandē cilvēkus.

-   Protams. Rikardam izdevās iesmieties. Viņš noliecās pie loga. Sveika, Martīne!

-   Sveiks, Rikard! Martīne izlikās, ka ir aizņemta ar akumulatora rādījumiem.

-         Es prātoju, vai tu nevarētu man palīdzēt, komisārs teica.

-   Pēdējo dienu laikā uz ceļiem ir tik daudz ledus, bet manai mašīnai ir riepas bez radzēm. Man vajadzētu tās nomainīt, bet jātiek līdz “Bākas gaismai”…

-   Es zinu, Rikards dedzīgi attrauca. Tu pusdienosi kopā ar sociālo lietu ministru. Cerams, būs daudz žurnālistu. Es runāju ar preses dienesta šefu.

Dāvids Ekhofs iecietīgi pasmaidīja.

-   Tas labi, ka tu esi lietas kursā, Rikard. Tikai problēma tāda, ka mana mašīna atrodas šeit, garāžā, un es labprāt redzētu tai riepas ar radzēm, kad atgriezīšos. Saproti?

-   Vai tās ir bagāžniekā?

-   Jā. Bet tikai tad, ja tev nav darāms kaut kas svarīgāks. Es tikko gatavojos zvanīt Jūnam, viņš teica, ka varot…

-   Nē, nē! Rikards enerģiski papurināja galvu. Es visu izdarīšu. Uzticies man, ē-e… Dāvid!

-   Tiešām?

Rikards apjucis paskatījās uz komisāru.

-   Tu vari man uzticēties.

-   Tikai tad, ja tev nav darāms kaut kas svarīgāks.

-   Protams, būs kārtībā! Man patīk darboties ar mašīnām un… un…

-   Mainīt riepas?

Par atbildi komisāra platajam smaidam Rikards klusējot pamāja ar galvu.

Kad loga stikls pacēlās un mašīna izkustējās no vietas, Martīne ieteicās, ka no tēva puses nav bijis pareizi izmantot Rikarda pakalpību.

-  Tu droši vien domā padevību, tēvs atbildēja. Atslābinies, dārgā, tā ir tikai pārbaude.

-   Pārbaude? Par pašuzupurēšanos vai bailēm no autoritātes?

-   Pēdējais. Komisārs pasmējās. Es runāju ar Rikarda māsu Tēu, un viņa nejauši izstāstīja, ka Rikards strādā, lai līdz rītdienai pabeigtu budžetu. Tādā gadījumā viņam vajadzēja darboties ar to un riepas atstāt Jūnam.

-   Nu un tad? Varbūt Rikards ir vienkārši laipns.

-   Jā, viņš ir laipns un spējīgs. Darbīgs un nopietns. Es tikai vēlos pārliecināties, ka viņam ir mugurkauls un drosme, kas nepieciešama svarīgam vadošam darbam.

-   Visi runā, ka šo amatu dabūs Jūns.

Dāvids Ekhofs, skatīdamies uz savām rokām, gandrīz nemanāmi pasmaidīja.

-   Tiešām? Man, starp citu, liekas, ka tu aizstāvi Rikardu.

Martīne turpināja raudzīties uz ceļu, bet juta tēva skatienu,

kad viņš turpināja:

-   Tu jau zini, ka mūsu ģimenes draudzējas daudzus gadus. Tie ir labi cilvēki. Ar stiprām saknēm armijā.

Lai slēptu sapīkumu, Martīne dziļi ievilka elpu.

Darbam vajadzīga tikai viena lode.

Tomēr viņš salika aptverē visas patronas. Pirmkārt, tāpēc, ka ierocis bija līdzsvarā tikai tad, ja aptvere pilna. Otrkārt, tas samazināja izredzes kļūdīties. Sešas aptverē un viena stobrā.

Pēc tam uzlika pistoles plecu somiņu. Viņš bija nopircis to lietotu, tās āda bija mīksta un oda pēc sāls, rūgtiem sviedriem un ieroču eļļas. Pistole iederējās nevainojami. Viņš nostājās spoguļa priekšā un uzvilka žaketi. Pistole nebija samanāma. Lielākas pistoles ir precīzākas, bet viņam nebija vajadzīgs snaipera ierocis. Viņš uzvilka vējjaku. Tad mēteli. Cepuri iebāza kabatā un pataustīja, vai iekškabatā atrodas sarkanais kakla lakats.

Palūkojās pulkstenī.

-   Stingrs raksturs, Gunnars Hāgens sacīja. Un drosme. Šīs divas īpašības es uzskatu par svarīgākajām saviem inspektoriem.

Harijs klusēja. Nodomāja, ka tas varbūt nav jautājums. Viņš pārlaida skatienu kabinetam, kurā tik bieži bija sēdējis tāpat kā šobrīd. Izņemot frāzes, kā policijas komisārs izklāsta inspektoram lietu patieso stāvokli, šeit viss bija mainījies. Vairs neredzēja Bjārnes Mellera papīru kaudzes, plauktā starp juridisko literatūru un policijas instrukcijām sabāztās Donald Duck Ј> Co. grāmatiņas, nebija lielā ģimenes uzņēmuma un vēl lielākās zelta retrīvera fotogrāfijas, kuru bērni reiz bija ieguvuši un sen aizmirsuši, jo tas jau pirms deviņiem gadiem bija miris, bet par kuru Bjārne Mellers joprojām sēroja.

Tagad te bija tikai tīra rakstāmgalda virsma ar datora monitoru un tastatūru, sudraba paliktnītis ar mazu kaula gabaliņu krīta baltumā un Gunnara Hāgena elkoņi, uz kuriem viņš tieši šobrīd balstījās, no smago uzacu apakšas pievērsis skatienu Harijam.

-   Bet ir vēl trešā īpašība, Hole! Pēc manām domām, vēl svarīgāka. Vai vari uzminēt, kāda tā ir?

-   Nē, Harijs bezkaislīgi atbildēja.

-   Disciplīna. Dis-cip-lī-na.

Pēc policijas komisāra pa zilbēm izteiktā vārda Harijs gandrīz vai gaidīja lingvistisku referātu par vārda izcelsmi. Bet Hāgens piecēlās un ar svarīgu sejas izteiksmi, rokas aizlicis aiz muguras, sāka soļot pa kabinetu šurpu turpu, it kā iezīmējot teritoriju, kas Harijam vienmēr bija licies nedaudz komiski.

-   Es šādi runāju ar visiem apakšnodaļā, aci pret aci, lai būtu skaidrs, ko es sagaidu.

-   Nodaļā.

-   Kā, lūdzu?

-  Tā nekad nav bijusi apakšnodaļa. Kaut arī agrāk amata nosaukums bija “policijas apakšnodaļas šefs”. Tas tikai informācijai.

-   Paldies, tas man ir skaidrs, inspektor. Kur es paliku?

-   Dis-cip-lī-na.

Hāgens ieurbās ar acīm Harijā. Tas pat nepamirkšķināja, un Policijas komisārs atsāka staigāt.

-   Pēdējos desmit gadus es lasīju lekcijas Augstākajā kara skolā. Mans speciālais priekšmets bija Birmas karš. Domāju, ka jutīsies pārsteigts, Hole, ja teikšu, ka tam ir stipra saistība ar manu darbu šeit.

-   Jā. Harijs pakasīja sev kāju. Tu lasi manī kā atvērtā grāmatā, šef.

Hāgens nobrauca ar rādītājpirkstu pa palodzi un nosodoši aplūkoja pirksta galu.

-    1942. gadā aptuveni simts tūkstoši japāņu karavīru iekaroja Birmu. Tā bija divreiz lielāka par Japānu, un toreiz to bija okupējis britu karaspēks, kas tālti pārspēja japāņus gan skaita, gan ieroču daudzuma ziņā. Hāgens pacēla netīro rādītājpirkstu. Bet bija joma, kurā japāņi bija pārāki, un tas ļāva tiem padzīt britus un indiešu algotņus. Disciplīna. Kad japāņi maršēja uz Rangūnu, tie četrdesmit piecas minūtes soļoja un piecpadsmit gulēja. Gūlās tieši uz ceļa, nenoņemot mugursomas, ar kājām iešanas virzienā. Lai pamodušies neatjēgtos grāvī vai neaizietu pretējā virzienā. Virziens ir ļoti svarīgs, Hole. Vai saproti?

Harijs nojauta, kas sekos.

-   Saprotu, ka viņi droši vien nonāca līdz Rangūnai, šef.

-   Nonāca. Visi. Jo rīkojās tā, kā tika pavēlēts. Es nupat uzzināju, ka tu esi ņēmis Toma Volera dzīvokļa atslēgas. Vai tas atbilst patiesībai, Hole?

-   Mazliet ieskatījos, šef. Tīri terapeitisku apsvērumu dēļ.

-   Ceru, ka tā. Tā lieta ir izbeigta. Ošņāt Volera dzīvoklī ir ne tikai veltīga laika šķiešana, bet arī pretrunā ar tām pavēlēm, ko agrāk saņēmi no Kriminālpolicijas šefa un tagad no manis. Es nedomāju, ka man vajadzētu atgādināt, kādas ir sekas par pavēles neizpildīšanu, varu tikai pateikt, ka japāņu virsnieki nošāva savus kareivjus, kas dzēra ūdeni tam neparedzētā laikā. Ne jau aiz sadisma, bet tādēļ, ka disciplīna nozīmē operatīvu vēža audzēja izgriešanu. Vai saprati, Hole?

-   Skaidrs kā… jā, viss ir ļoti skaidrs, šef.

-   Šai reizei tas ir viss, Hole. Hāgens apsēdās krēslā, izņēma no kastes kaut kādu papīru un sāka lasīt, būdams pārliecināts, ka Harijs jau izgājis no kabineta. Un izbrīnījās, kad, pacēlis galvu, ieraudzīja, ka Harijs turpina sēdēt viņa priekšā.

-   Vai vēl kaut kas, Hole?

-   Mm, es tikai prātoju vienu. Vai nebija tā, ka japāņi karu zaudēja?

Pēc Harija aiziešanas Gunnars Hāgens vēl ilgi sēdēja un ar tukšu skatienu blenza papīra lapiņā.

Restorāns bija gandrīz pilns. Tāpat kā iepriekšējā dienā. Pie durvīm viņu sagaidīja jauns, skaists oficiants ar zilām acīm un gaišām matu cirtām tik ļoti līdzīgs Džordži, ka viņš, nenovēršot acis, uz mirkli pat apstājās. Un saprata, ka ticis atklāts, jo uz oficianta lūpām izplauka plats smaids. Atstājot garderobē savu mēteli un vējjaku, viņš juta uz sevi vērsto skatienu.

-   Your name?[7] oficiants pajautāja, un viņš nomurmināja atbildi.

Oficiants pāršūdināja garu, tievu pirkstu pār pasūtījumu lapas sarakstu, līdz apstājās.

-1 got my finger on you now.[8] oficianta zilās acis skatījās, līdz viņš juta, ka tas nosarkst.

No skata restorāns nelikās īpaši ekskluzīvs, un, ja aprēķini galvā nevīla, tad cenas bija gluži pieņemamas. Viņš pasūtīja makaronus un glāzi ūdens. Viņš bija izsalcis. Sirds darbojās vienmērīgi un mierīgi. Pārējie cilvēki restorānā sarunājās, smaidīja un smējās, it kā ar tiem nekas nevarētu notikt. Viņu vienmēr pārsteidza tas, ka ap viņu nekas nebija redzams: ne melna oreola, ne plūstoša aukstuma vai puvuma smakas.

Pareizāk sakot, ka neviens cits to nemana.

Ārpusē rātsnama pulkstenis sešas reizes nozvanīja savas trīs notis.

-   Patīkama vietiņa, Tea noteica un palūkojās visapkārt.

Restorāns bija labi pārredzams, un no viņu galdiņa pavērās

skats uz gājēju ielu. No apslēptiem skaļruņiem plūda tikko dzirdama meditatīva New Age mūzika.

-  Es gribēju, lai būtu īpaša atmosfēra, Jūns sacīja un ieskatījās ēdienkartē. Ko tu izvēlēsies?

Tēas skatiens vienaldzīgi pārslīdēja ēdienu sarakstam.

-   Vispirms gribētu mazliet ūdens.

Tēa dzēra ūdeni, daudz. Jūns zināja, ka tam ir kaut kāds sakars ar cukurslimību un nierēm.

-   Tiešām nav viegli izvēlēties, viņa teica. Šeit viss izskatās tik labi!

-   Bet visu no ēdienkartes jau nevar apēst!

-   Nē…

Jūns norija kamolu kaklā. Vārdi bija izsprukuši nejauši. Viņš pašķielēja: acīmredzot Tēa neko nebija manījusi.

Pēkšņi viņa pacēla galvu.

-   Ko tu ar to gribēji teikt?

-   Ar ko?

-   Par to ēdienkarti. Tu mēģināji kaut ko pateikt. Es tevi pazīstu, Jūn. Kas ir?

Viņš paraustīja plecus.

-   Mēs taču vienojāmies, ka vēl pirms saderināšanās visu viens otram izstāstīsim, vai ne?

-Jā?

-   Vai esi pārliecināta, ka izstāstīji man… visu?

lēa īgnumā nopūtās.

-   Es esmu pārliecināta, Jūn. Es ne ar vienu neesmu bijusi kopā. Ne… tādā veidā.

Bet viņš pamanīja viņas skatienā, viņas sejā kaut ko tādu, ko agrāk nebija ievērojis. Mutes kaktiņā saspringa muskulītis, acis kļuva tumšākas, it kā aizveroties diafragmai. Un viņš nespēja noturēties, nepavaicājis:

-   Arī ar Robertu ne?

-   Ko?

-   Ar Robertu. Es taču atceros, ka pirmajā vasarā Estgorā jūs abi flirtējāt.

-   Man bija tikai četrpadsmit gadu, Jūn!

-   Un tad?

Vispirms viņa neticīgi palūkojās uz Jūnu, tad skatiens it kā iegrima, nodzisa un viņa attālinājās. Jūns saņēma viņas roku savējās, pieliecās tuvāk un nočukstēja:

-   Piedod, piedod, Tēa! Nezinu, kas man uznāca. Es… Vai varam aizmirst, ka jautāju?

-   Vai esat izlēmuši?

Abi paskatījās uz oficiantu.

-   Svaigus sparģeļus uzkodām. Tēa atdeva viņam ēdienkarti.

-   Šatobriānu ar baravikām pamatēdienā.

-   Laba izvēle. Vai drīkstu ieteikt labu un piemērotu sarkanvīnu, ko nupat saņēmām?

-   Ieteikt drīkst, bet pietiks ar ūdeni. Tēa žilbinoši pasmaidīja.

-   Daudz ūdens.

Jūns viņu uzlūkoja. Apbrīnoja viņas spēju slēpt jūtas.

Kad oficiants aizgāja, Tēa pievērsās Jūnam:

-   Ja esi beidzis pratināt mani, kā ir ar tevi?

Jūns mazliet pasmaidīja un papurināja galvu.

-   Tev nekad nav bijusi draudzene? viņa jautāja. Pat Estgorā ne?

-   Vai zini, kāpēc? Jūns uzlika plaukstu viņas rokai.

Tēa papurināja galvu.

-   Tāpēc, ka tajā vasarā es iemīlējos kādā meitenē. Jūns ieskatījās viņai acīs. Viņai bija tikai četrpadsmit gadu. Un kopš tā laika es esmu viņā iemīlējies.

Viņš pasmaidīja, arī Tea pasmaidīja, un Jūns redzēja, ka viņa atkal iznāk no savas slēptuves un piebiedrojas viņam.

-    Garšīga zupiņa! sociālo lietu ministrs sacīja komisāram Dāvidam Ekhofam, bet pietiekami skaļi, lai dzirdētu arī uzaicinātie žurnālisti.

-   Mūsu pašu recepte, komisārs uzsvēra. Pirms dažiem gadiem mēs izdevām pavārgrāmatu un domājām, ka ministra kungs varbūt… pēc tēva dotās zīmes Martīne piegāja pie galda un nolika grāmatu līdzās ministra zupas šķīvim, …atzīs to par lietderīgu, ja vēlēsies mājās pagatavot garšīgas un barojošas pusdienas.

Nedaudzie žurnālisti un fotogrāfi, kas bija sapulcējušies kafejnīcā “Bākas gaisma”, pasmējās. Telpā bija maz cilvēku tikai daži vecāki vīri no “Patvēruma”, kāda noraudājusies sieviete mētelī un pierē savainots narkomāns, kas drebēja kā apšu lapa un centās nokļūt otrajā stāvā uz medicīniskās aprūpes punktu. Nebija nekā dīvaina, ka cilvēku maz, jo “Bākas gaisma” šajā laikā parasti nebija atvērta. Diemžēl vizīte priekšpusdienā neiekļāvās ministra darba kārtībā, tādēļ viņam neizdevās redzēt, cik pilns te parasti mēdz būt. Komisārs viņam visu to izstāstīja, piebilstot, cik efektīvi viss darbojas un cik tas maksā. Ministrs tikai māja ar galvu un, pienākumu pildot, cītīgi rīkojās ar zupas karoti.

Martīne paskatījās pulkstenī. Bez ceturkšņa septiņi. Ministra sekretārs bija sacījis, ka 19.00 viņiem jāiet.

-   Paldies par pusdienām! ministrs pateicās. Vai paspēsim ar kādu sasveicināties?

Sekretārs piekrītoši pamāja.

Koķetērija, Martīne nodomāja. Protams, viņi paspēs sasveicināties, jo tādēļ jau ir ieradušies. Ne tādēļ, lai piešķirtu naudu, jo to var izdarīt pa telefonu. Bet tādēļ, lai varētu uzaicināt presi un parādīt sabiedrībai ministru, kurš jūt līdzi cietējiem, ēd zupu, sasveicinās ar narkomāniem un uzmanīgi, līdzcietīgi ieklausās.

Preses pārstāvis deva zīmi fotogrāfiem, ka tie var sākt strādāt. Pareizāk sakot, parūpējās, lai tie fotografē.

Sociālo lietu ministrs piecēlās un, pārlaidis skatienu telpai, aizpogāja žaketi. Martīne minēja, ka viņš izvērtē trīs iespējas. Divi padzīvojušie vīri atgādināja parastos veco ļaužu nama iemītniekus un nederētu nolūkam: šeit ministrs sasveicinās ar narkomānu un tur ar prostitūtu. Savainotais narkomāns izskatījās neaprēķināms un vispār sakaifojies. Bet sieviete… Likās parasta pilsone, no tādām, ar kuru katrs var sevi salīdzināt un labprāt vēlētos palīdzēt, ja uzklausītu tās sirdi plosošo stāstu.

-   Vai jums patīk iespēja nākt uz šejieni? ministrs, sniegdams roku, jautāja.

Sieviete pacēla galvu. Ministrs nosauca savu vārdu.

-   Pernilla… sieviete iesāka, bet ministrs viņu pārtrauca.

-   Ar vārdu pietiek, Pernilla. Šeit ir prese, vai saproti? Viņi labprāt mūs nofotografētu, vai piekrīti?

-   Holmena. Sieviete nošņaucās kabatlakatiņā. Pernilla Holmena.

Viņa norādīja uz galdu, kur pie vienas no fotogrāfijām dega svecīte.

-   Esmu šeit, lai pieminētu savu dēlu. Vai varat būt tik laipns un likt mani mierā?

Ministrs ar savu svītu steidzīgi atkāpās, bet Martīne palika stāvam pie galda un vēroja, ka ministrs tomēr tuvojas abiem vīriem.

-   Man žēl, ka ar Pēru tā notika, Martīne klusi teica.

Sievietes seja no asarām bija gluži pietūkusi. No tabletēm arī,

Martīne nodomāja.

-   Vai tu pazini Pēru? viņa nočukstēja.

Martīne izvēlējās teikt patiesību. Pat nepatīkamu. Ne audzināšanas dēļ, bet tādēļ, ka bija atklājusi tā vieglāk dzīvot. Bet saraudātajā balsī Martīne saklausīja lūgumu. Lūgumu, lai kāds pasacītu, ka viņas dēls bija ne tikai robots-narkomāns, nasta, no kuras sabiedrība tagad atbrīvojusies, bet cilvēks, par kuru kāds varēja teikt, ka viņu pazinis, ka viņi bijuši draugi.

-   Holmena kundze, pavilcinājusies Martīne ieteicās, es viņu pazinu. Viņš bija labs puisis.

Pernilla Holmena klusējot samirkšķināja acis. Mēģināja pasmaidīt, bet sanāca vienīgi grimase. Tikko spēja nočukstēt “paldies”, jo asaras atkal sāka ritēt pār vaigiem.

Martīne redzēja, ka komisārs māj viņai ar roku, taču viņa apsēdās.

-  Viņi… viņi paņēma arī manu vīru, Pernilla Holmena iešņukstējās.

-   Ko?

-   Policija. Saka, ka viņš esot to izdarījis.

Atstājusi Pemillu Holmenu, Martīne iedomājās garo, gaišmataino policistu. Viņš bija licies tik atklāts, kad teica, ka raizējoties par Pēru. Viņu pārņēma niknums. Arī apjukums, jo īsti nesaprata, kādēļ saniknojusies uz kādu, kuru nemaz nepazīst. Viņa paskatījās pulkstenī. Bez piecām minūtēm septiņi.

Harijs bija izvārījis zivju zupu. Findus paciņai viņš bija pievienojis pienu un papildinājis ar gabaliņiem no zivju pudiņa. Plus bagete. Tas viss bija pirkts Niazi, mazajā pārtikas preču veikaliņā, ko vadīja viņa apakšstāva kaimiņš Alī kopā ar brāli. Līdzās zupas šķīvim uz istabas galda stāvēja puslitra glāze ar ūdeni.

Harijs ielika atskaņotājā vienu no kompaktdiskiem un palielināja skaļumu. Atbrīvoja galvu no domām, koncentrējās uz mūziku un zupu. Uz skaņu un garšu. Un viss.

Šķīvis bija gandrīz tukšs un skanēja jau trešā dziesma, kad iezvanījās telefons. Lai zvana, viņš nodomāja. Pie astotā signāla tomēr piecēlās un pieklusināja mūziku.

-   Harijs.

Tā bija Astrida.

-   Ko tu dari?

Sieviete runāja klusi, tomēr izskanēja atbalss. Harijs iedomājās, ka viņa varētu būt ieslēgusies savā vannasistabā.

-   Ēdu. Un klausos mūziku.

-   Man jāizmet viens līkums. Netālu no tevis. Vai ir kādi plāni vakaram?

-Jā-

-   Kas tieši?

-   Klausīšos mūziku.

-   Hm. Izklausās, ka tu nevēlies sabiedrību.

-   Pareizi.

Pauze. Viņa nopūtās.

-   Ja nu tu pārdomā, tad dod ziņu.

-   Astrida?

-Jā?

-   Runa nav par tevi. Okay? Vaina ir manī.

-   Tev nav jāatvainojas, Harij. Tas ir, ja tu iedomātos, ka kādam no mums tas ir ārkārtīgi svarīgi. Es tikai padomāju, ka varētu būt patīkami.

-   Varbūt kādu citu reizi.

-   Kad?

-   Kādu citu reizi.

-   Pavisam citu reizi?

-   Apmēram tā.

-   Okay. Bet tu man patic, Harij! Neaizmirsti to.

Saruna beidzās. Harijs palika stāvam, pat neieklausoties pēkšņajā klusumā. Viņš bija pārsteigts. Kad Astrida piezvanīja, viņa iztēlē parādījās seja, taču izbrīnu radīja nevis tas, ka redz seju, bet fakts, ka tā nebija Rākelas seja. Vai Astridas. Viņš smagi iekrita krēslā un izlēma par to vairs nedomāt. Ja tas nozīmēja, ka laiks kā zāles sāk iedarboties un Rākela aiziet prom, tie ir labi jaunumi. Pietiekami labi, lai viņš procesu nesarežģītu.

Harijs uzgrieza stereoiekārtai skaļumu un izmeta no galvas visas domas.

Viņš samaksāja rēķinu. Iemeta pelnutraukā zobu bakstāmo un paskatījās pulksteni. Bez trim minūtēm septiņi. Pistoles maksts rīvējās pret padusi. Viņš izņēma no iekškabatas fotogrāfiju un vēlreiz uzmeta tai skatienu. Bija laiks.

Neviens no pārējiem restorāna apmeklētājiem pat pārītis pie blakusgaldiņa nepievērsa uzmanību, kad viņš piecēlās un devās uz tualeti. Viņš ieslēdzās vienā no kabīnēm, minūti nogaidīja, atturoties no kārdinājuma pārbaudīt, vai pistole pielādēta. To viņš bija iemācījies no Bobo. Ja pierod pie tādas greznības, ka viss jāpārbauda divreiz, tad reakcija notrulinās.

Minūte bija garām. Viņš izgāja garderobē, uzvilka jaku, apsēja sarkano kakla lakatu un nolaida cepuri pāri ausīm. Atvēra durvis un bija uz Kārla Juhana ielas.

Ātriem soļiem viņš devās uz ielas augstāko vietu. Ne tāpēc, ka steigtos, bet tāpēc, ka bija ievērojis, ka šādā tempā te kustas visi, šāds temps nevienu neizcēla pārējo vidū. Viņš pagāja garām atkritumu urnai pie apgaismes staba, kur dienu iepriekš bija nolēmis atceļā iemest pistoli. Tieši dzīvās gājēju ielas vidū. Policija to atradīs, bet tas nekas. Galvenais, lai to neatrastu pie viņa.

Jau no liela attāluma'viņš saklausīja mūziku.

Vairāki simti cilvēku bija sapulcējušies puslokā ap muzikantiem, kas, viņam pienākot, beidza kādu dziesmu. Kamēr skanēja aplausi, zvanu skaņas vēstīja, ka viņš ieradies tieši laikā. Pusapļa malā, grupas priekšā, uz trijkāja karājās melns katls, tam blakus stāvēja cilvēks no fotogrāfijas. Tiesa, viņu apgaismoja tikai ielas laternas un divas lāpas, taču šaubu nebija. īpaši tāpēc, ka viņam mugurā bija Pestīšanas armijas mētelis un galvā formas cepure.

Vokālists kaut ko nokliedza mikrofonā. Cilvēki uzgavilēja un aplaudēja. Muzikanti sāka spēlēt, iedzirkstijās zibspuldze. Spēlēja skaļi. Bundzinieks katru reizi, kad izsita ritmu uz mazajām bungām, cēla labo roku augstu gaisā.

Viņš izgrozījās ļaužu pūli, līdz stāvēja tikai trīs metru attālumā no Pestīšanas armijas cilvēka, tad pārbaudīja, vai aizmugure ir brīva atkāpšanās ceļam. Priekšā stāvēja divas meitenes pusaudža vecumā un pūta aukstajā gaisā baltu, pēc košļājamās gumijas smaržojošu elpu vālus. Abas augumā bija mazākas par viņu. Viņš neko īpašu nedomāja, nesteidzās, darīja bez ceremonijām tikai to, kā dēļ bija atnācis: izvilka pistoli un pacēla to izstieptā rokā, samazinot attālumu aptuveni līdz diviem metriem. Notēmēja. Cilvēka tēls pie katla izplūda un dubultojās. Viņš pārstāja mērķēt, un abas figūras atkal saplūda vienā.

-   Uz veselību! Jūns teica.

Mūzika plūda no skaļruņiem kā sīrups.

-   Uz veselību! Tēa paklausīgi arī pacēla glāzi.

Iedzēruši viņi palūkojās viens otrā. Jūna lūpas izveidoja vārdus: Es tevi mīlu.

Viņa nolaida acis un nosarka, bet pasmaidīja.

-   Man tev ir maza dāvaniņa, viņš sacīja.

-   Ak tā? Viņas balss skanēja rotaļīgi, koķetīgi.

Jūns iebāza roku žaketes kabatā. Zem mobilā telefona ar pirkstu galiem sataustīja pie juveliera iegādātās mazās kastītes cieto plastmasu. Sirds sāka dauzīties straujāk. Ak Dievs, kā viņš bija priecājies un šausminājies par šo vakaru, par šo brīdi!

Ievibrējās mobilais telefons.

-   Kaut kas noticis? lēa jautāja.

-   Nē, nē, es… atvaino. Pēc mirkļa būšu atpakaļ.

Tualetē viņš ieskatījās telefona displejā. Nopūtās un nospieda OK taustiņu.

-   Sveiks, skaistulīt! Kā sviežas?

Balss skanēja jautri, it kā viņa nupat būtu dzirdējusi kaut ko smieklīgu, kas būtu pamudinājis iedomāties par viņu un piezvanīt, tīri impulsīvi. Bet viņa aparāts uzrādīja sešus neatbildētus zvanus.

-   Sveika, Rangnhilla!

-   Savāda skaņa. Vai tu…

-   Esmu tualetē. Restorānā. Mēs ar Tēu vakariņojam. Parunāsim citā reizē.

-   Kad?

-   Nu… citā reizē.

Pauze.

-   Nu… jā.

-    Man vajadzēja tev piezvanīt, Rangnhilla. Man kaut kas tev jāpasaka. Tu noteikti saproti, kas tas ir, viņš ievilka elpu. Tu un es, mēs nevaram…

-   Jūn? Es gandrīz nedzirdu, ko tu saki.

Jūns šaubījās, vai tā ir patiesība.

-          Vai rītvakar nevaru aiziet pie tevis? Rangnhilla jautāja.

-   Tad varēsi paskaidrot.

-   Rītvakar es nebūšu viens. Arī kādu citu…

-   Tad satiksimies Grand, lenča laikā. Es varu nosūtīt īsziņu ar istabas numuru.

-   Rangnhilla, ne…

-   Es tevi nedzirdu. Piezvani man rīt, Jūn. Nē, man, starp citu, visu dienu būs sanāksme. Es piezvanīšu tev. Neizslēdz telefonu! Lai tev jautri iet, skaistulīt!

-   Rangnhilla!?

Jūns paskatījās uz displeju. Viņa bija pārtraukusi savienojumu. Viņš varēja iziet ārā un pārzvanīt. Izbeigt visu. Tagad ja jau ir iesācis. Tā būtu vienīgā pareizā rīcība. Vienīgā gudrākā. Dot izšķirīgo cirtienu, dabūt nost no ceļa.

*  * *

Tagad viņi stāvēja viens otram pretī, bet likās, ka vīrs Pestīšanas armijas formā viņu neredz. Viņš elpoja mierīgi, pirksts vienmērīgi spieda mēlīti. Viņu skatieni sastapās. Un viņš nodomāja, ka kareivis neizrāda nekādu pārsteigumu, ne šoku, ne izbailes. Gluži pretēji šķita, viņa seju pārņem apskaidrība, it kā pistole sniegtu viņam atbildi uz kādu no jautājumiem. Tad atskanēja šāviens.

Ja tas būtu atskanējis reizē ar bungu rīboņu, mūzika, iespējams, to noslāpētu pilnībā, bet tagad šāviena skaņa lika vairākiem cilvēkiem pagriezties un uzlūkot vīru vējjakā. Un viņa pistoli. Pēc tam Pestīšanas armijas kareivi, kurš, formas cepures apmalē tieši zem burta A saņēmis caurumu, kā lelle izmetis rokas uz priekšu, krita atmuguriski.

Harijs krēslā sarāvās. Viņš bija iemidzis. Istabā valdīja klusums. Kas viņu bija pamodinājis? Viņš ieklausījās, taču dzirdēja vienīgi pilsētas vienmērīgo, kluso, nomierinošo murdoņu. Nē, bija vēl kāda skaņa. Viņš sasprindzināja dzirdi. Tiešām. Tā bija tikko dzirdama, bet tagad, kad viņš to bija atklājis, skaņa kļuva skaidrāka. Tie bija klusi tikšķi.

Sēžot krēslā, Harijs aizvēra acis.

Pēkšņi viņu pārņēma negaidīts niknums, un, pirms vēl bija paspējis apdomāt, viņš iemetās guļamistabā, atvēra naktsgaldiņa atvilktni, sagrāba Mellera rokaspulksteni, atrāva logu un visā spēkā izmeta to tumsā. Viņš dzirdēja, kā tas atsitas vispirms pret kaimiņmājas sienu un pēc brīža nokrīt uz apledojušā asfalta. Tad aizcirta logu ciet, aizāķēja to, atgriezās istabā un palielināja skaļumu. Tik skaļi, ka skaļruņu membrānas trīcēja, augstie toņi patīkami kutināja bungādiņas un basi piepildīja muti.

Sapulcējušies cilvēki bija aizgriezušies no muzikantiem un skatījās uz sniegā gulošo ķermeni. Formas cepure bija aizripojusi līdz grupas vokālista mikrofona statīvam. Muzikanti vēl neapjēdza, kas noticis, un turpināja spēlēt.

Abas meitenes, kuras stāvēja vistuvāk virām sniegā, pakāpās atpakaļ. Viena no viņām sāka kliegt.

Vokālists, kas līdz šim bija dziedājis ar aizvērtām acīm, tās atvēra un atklāja, ka vairs nepiesaista publikas uzmanību. Viņš pagriezās un ieraudzīja cilvēku sniegā. Viņa skatiens meklēja kādu apsargu, organizatoru, turnejas vadītāju vai kādu, kurš spētu kontrolēt situāciju, bet šis bija vienkāršs ielas koncerts, katrs gaidīja uz kādu citu un mūzika turpinājās.

Tad ļaužu masa sakustējās un cilvēki pašķīrās, palaižot uz priekšu kādu sievieti, kas ar elkoņu palīdzību lauzās cauri pūlim.

-   Robert!

Rupja, aizsmakusi balss. Viņa bija bāla, ģērbusies plānā, melnā ādas jakā ar caurumu pie elkoņa. Viņa aizlīgojās līdz nedzīvajam ķermenim un sabruka tam līdzās uz ceļiem:

-   Robert?

Ar kaulainu roku viņa pieskārās tā kaklam. Tad pavērsa trīcošu rādītājpirkstu uz muzikantiem.

-   Apklustiet, velns parāvis!

Cits pēc cita tie pārstāja spēlēt.

-   Puisis mirst. Izsauciet ārstu! Ātri!

Sieviete vēlreiz uzlika roku kaklam. Pulsa nebija. Šādas situācijas viņa agrāk bija pieredzējusi daudzkārt. Reizēm paveicās. Parasti gan neveicās. Viņa bija apjukusi. Tā taču nevarēja būt pārdozēšana, puisis no armijas noteikti nesēž uz adatas? Bija sācis snigt, un sniegpārsliņas kusa uz viņa vaigiem, aizvērtajām acīm un puspievērtās mutes. Skaists puisis. Sejas vaibsti izlīdzinājās, un sievietei likās, ka tagad tas ir līdzīgs viņas pašas dēlam, kad tas guļ. Tad viņa pamanīja tievu, sarkanu svītriņu, kas plūda no mazā, melnā caurumiņa galvā šķērsām pāri pierei uz deniņiem un ausi.

Roku pāris satvēra sievieti un aizcēla tālāk, pār mirušo noliecās kāds vīrs. Viņa paspēja vēlreiz ieskatīties puiša sejā, redzēja caurumu, un līdz viņai nonāca pēkšņa, sāpīga apziņa, ka arī viņas puisēnu gaida līdzīgs liktenis.

*  * *

Viņš gāja ātri. Ne pārāk ātri, viņš neskrēja. Skatījās uz mugurām sev priekšā, ieraudzīja kādu, kurš steidzās, un piemērojās tā gaitai. Neviens nemēģināja viņu apturēt. Pats par sevi saprotams. Pistoles šāviens liek cilvēkiem atkāpties. Skats, kas liek bēgt. Un šajā gadījumā vairums pat nesaprata, kas notiek.

Pēdējais darbs.

Viņš dzirdēja, ka muzikanti vēl turpina spēlēt.

Bija sācis snigt. Lieliski, cilvēki vairāk skatīsies lejup, lai pasargātu acis no vēja un sniega.

Dažus simtus metru tālāk viņš redzēja dzelteno stacijas ēku. Kā jau reizēm gadījās, viņu pārņēma sajūta, ka apkārt viss plūst, ka ar viņu nekas nevar notikt, ka serbu tanks T-55 bijis tikai inerts dzelzs koloss, akls un kurls, un, kad viņš atgriezīsies mājās, dzimtā pilsēta atkal būs tur, kur viņš to atstāja.

Kāds bija aizņēmis vietu, kur viņam jāizmet pistole.

Šī cilvēka apģērbs izskatījās jauns un modems, izņemot zilās kedas kājās. Seja gan bija grumbaina un nobrūnējusi kā kalējam. Šis vīrs vai puisietis, vai kas viņš tur bija, izskatījās kā sataisījies uz palikšanu, katrā ziņā visa viņa labā roka bija nozudusi zaļās atkritumu urnas spraugā.

Neapstājoties viņš paskatījās pulkstenī. Pirms divām minūtēm viņš bija raidījis šāvienu, un pēc vienpadsmit minūtēm aties vilciens. Ierocis joprojām bija pie viņa. Pagājis garām atkritumu urnai, viņš devās uz restorānu.

Kāds pretimnācējs paraudzījās uz viņu, bet, pagājis garām, neatskatījās.

Viņš piegāja pie restorāna durvīm un atvēra tās.

Ģērbtuvē kāda māte, noliekusies pār dēlēnu, noņēmās ar jakas rāvējslēdzēju. Uz viņu neviens neskatījās. Brūnais kamieļvilnas mētelis karājās turpat. Zem tā stāvēja čemodāns. Viņš paņēma abus un iegāja vīriešu tualetē, ieslēdzās vienā no divām kabīnēm, novilka vējjaku, cepuri iebāza kabatā un uzģērba mēteli. Kaut arī telpā logu nebija, varēja dzirdēt sirēnu gaudošanu ārpusē. Vairākas sirēnas. Viņš paskatījās visapkārt. Jāatbrīvojas no pistoles. Izvēlei daudz vietu nebija. Viņš uzkāpa uz tualetes poda, pastiepās līdz baltajai ventilācijas lūkai sienā un mēģināja iebāzt pistoli tur, bet iekšpusē bija režģis.

Viņš nokāpa uz grīdas. Elpa kļuva smagāka, zem krekla viņš juta sviedrus. Astoņas minūtes līdz vilcienam. Protams, varēja braukt ar nākamo nekādas steigas nebija. Slikti tas, ka pagājušas deviņas minūtes, bet viņš nav atbrīvojies no ieroča, un viņa vienmēr teikusi, ka jau ilgāk par četrām minūtēm ir nepieņemams risks.

Protams, viņš varēja nolikt pistoli vienkārši uz grīdas, bet viens no principiem, ko viņš ievēroja, bija tāds, ka ierocis nedrīkst tikt atrasts, pirms viņš pats nav nokļuvis drošībā.

Viņš izgāja no kabīnes un devās pie izlietnes. Nomazgāja rokas, ar skatienu rūpīgi izpētot tukšo telpu. Upomoc! Skatiens apstājās pie ziepju kastes virs izlietnes.

Jūns un Tēa apskāvušies izgāja no restorāna Torggātā.

Paslīdējusi uz gājēju ielas ledus zem nodevīgās, tikko uzsnigušā sniega kārtiņas, Tēa iekliedzās. Viņa būtu novilkusi sev līdzi ari Jūnu, bet viņš pēdējā mirklī paglāba Tēu no kritiena. Tēas smiekli patīkami ieskanējās viņa ausīs.

-   Tu teici jā! viņš iesaucās pret debesīm, juzdams, kā sniegpārsliņas kūst uz sejas. Tu teici jā!

Nakts tumsā iedziedājās sirēna. Vairākas sirēnas. Skaņas nāca no Kārla Juhana ielas puses.

-   Vai iesim paskatīties, kas tur ir? Jūns pajautāja un saņēma Tēas roku.

-   Nē, Jūn. Tēas pierē ievilkās grumbiņa.

-   Jā, jā, iesim!

Tēa atspērās ar kājām pret zemi, bet gludās kurpju zoles spītīgi slīdēja.

-   Nē, Jūn!

Bet Jūns tikai smējās un vilka viņu sev līdzi kā ragaviņas.

-   Es teicu nē!

Viņas balss tonis lika Jūnam tūdaļ apstāties. Viņš izbrīnā palūkojās uz Tēu.

Viņa nopūtās.

-   Negribu tagad vērot kaut kādu ugunsgrēku. Gribu apgulties. Kopā ar tevi.

Jūns ilgi skatījās uz viņu.

-   Es esmu laimīgs, Tēa. Tu esi darījusi mani tik laimīgu!

Viņš nesaklausīja, vai viņa atbild, jo Tēa bija ieslēpusi seju

viņa jakā.

OTRĀ DAĻA. GLĀBĒJS

9. NODAĻA. Trešdiena, 16. decembris. Sniegs

Izmeklēšanas grupas prožektoru gaismā Ēgera laukumā krītošais sniegs likās dzeltens.

Harijs un Halvošens stāvēja pie kafejnīcas “3 brāļi” durvīm un vēroja skatītājus un preses pārstāvjus, kas drūzmējās pie policijas aizžogojuma. Harijs izņēma no mutes cigareti un skaļi ieklepojās.

-   Daudz preses.

-   Ātri uzradās, Halvošens piekrita. Viņu redakcija taču ir tikai akmens sviediena attālumā.

-   Trekns kumosiņš. Slepkavība Ziemassvētku ažiotāžas laikā uz pazīstamākās ielas Norvēģijā. Upuri redzēja visi: to puisi, kas stāvēja pie Pestīšanas armijas virtuves. Kad spēlēja populāra grupa. Ko vēl var vēlēties?

-   Interviju ar pazīstamo izmeklētāju Hariju Holu?

-   Pagaidām pastāvēsim šeit, Harijs teica. Vai tev ir zināms slepkavības laiks?

-   Dažas minūtes pēc septiņiem.

Harijs paskatījās pulkstenī.

-    Gandrīz pirms stundas. Kāpēc neviens man nepiezvanīja agrāk?

-  Nezinu. Es saņēmu zvanu no policijas komisāra mazliet pirms pusastoņiem. Kad ierados, domāju, ka tu jau būsi te…

-   Tātad tu piezvanīji man pēc paša iniciatīvas?

-   Tu taču esi it kā izmeklētājs.

-    It kā, Harijs nomurmināja un nometa cigareti zemē. Tā iekusa gaisīgajā sniega segā un pazuda.

-   Visas tehniskās pēdas drīz vien būs zem pusmetru biezas sniega segas, Halvošens teica. Tipisks gadījums.

-   Nebūs nekādu tehnisko pēdu, Harijs piebilda.

Tuvojās Beāte, turot pirkstos plastikāta maisiņu ar tukšu patronas čaulīti. Viņas gaišie mati bija piebiruši ar sniegpārsliņām.

-   Nepareizi! Halvošens triumfējoši uzsmaidīja Harijam.

-   Deviņi milimetri. Beāte saviebās. Visparastākā munīcija. Tas ir viss, kas mums ir.

-   Aizmirsti, kas jums ir un kā nav, Harijs sacīja. Kāds bija tavs pirmais iespaids? Nedomā, runā!

Beāte pasmaidīja. Viņa jau pazina Hariju. Vispirms intuīcija, pēc tam fakti. Jo intuīcija arī tie ir fakti, tā ir visa nozieguma vietas sniegtā informācija, ko smadzenes nespēj uzreiz izteikt vārdos.

-   Daudz nekā nav. Ēgera laukums ir Oslo visdzīvākie kvadrātmetri, tādējādi mēs ieradāmies ārkārtīgi piestaigātā nozieguma vietā, kaut arī tikai divdesmit minūtes pēc slepkavības izdarīšanas. Izskatās pēc profesionāļa darba. Šobrīd upuri apskata ārsts, bet liekas, ka šāviens ir bijis tikai viens. Tieši pierē. Profiņš. Jā, tāda sajūta ir.

-   Vai strādājat, balstoties uz izjūtām, inspektor?

Visi trīs pagriezās balss virzienā, kas atskanēja viņiem aiz muguras. Tas bija Gunnars Hāgens. Zaļā armijas frencī un melnā vilnas cepurē. Mutes kaktiņos tikko redzami vīdēja smaids.

-   Mēs izmēģinām visus līdzekļus, šef, Harijs teica. Kas tevi šurp atvedis?

-   Vai tad notikuma vieta nav šeit?

-   Zināmā mērā.

-   Kā dzirdēju, Bjārne Mellers devis priekšroku kabinetam. Personiski es uzskatu, ka vadītājam jāatrodas laukā. Vai tika izdarīts vairāk par vienu šāvieilu? Halvošen?

Halvošens sarāvās.

-   Pēc liecinieku vārdiem, viens.

Hāgens pakustināja cimdotos pirkstus.

-   Pazīmes?

-   Vīrietis, Halvošena skatiens slīdēja no policijas komisāra uz Hariju. Tas ir viss, kas pagaidām zināms. Cilvēki stāvēja un skatījās uz muzikantiem, un viss notika loti ātri.

Hāgens iespurdzās.

-   Tādā cilvēku pūlī taču kādam vajadzēja šāvēju labi ievērot?

-   Iespējams, Halvošens piekrita. Bet mēs precīzi nezinām, kurā vietā slepkava stāvēja.

-   Saprotu.

Atkal gandrīz nemanāmais smaidiņš.

-   Viņš stāvēja tieši pretī nogalinātajam, Harijs sacīja. Attālums ne vairāk par diviem metriem.

-   Lūk, kā? Hāgens un abi pārējie pievērsās Harijam.

-   Mūsu slepkava zināja: ja tev jānogalina cilvēks ar mazkalibra ieroci, tad jāšauj galvā, Harijs paskaidroja. Tā kā viņš izšāva tikai vienu reizi, tad bija drošs par rezultātu. Ergo viņš stāvēja tik tuvu, ka redzēja caurumu pierē vai zināja, ka nenopūdelēs. Ja pārbaudīsiet upura apģērbu, tad atradīsiet pulvera pēdas no šāviena, kas pierādīs manis sacīto. Ne vairāk par diviem metriem.

-   Pusotra metra, Beāte precizēja. Vairums pistoļu izmet čaulītes pa labi, taču ne pārāk tālu. Šo atrada iemīdītu sniegā simt četrdesmit sešu centimetru attālumā no līķa. Nogalinātajam uz mēteļa atlokiem bija apdeguši vilnas diegi. <

Harijs skatījās uz Beāti. Viņš augstu vērtēja nevis Beātes iedzimtās spējas atpazīt cilvēku sejas, bet viņas inteliģenci, centību un idiotisko priekšstatu, kas viņus abus vienoja: ticību, ka veic svarīgu darbu.

Hāgens pamīņājās sniegā.

-   Labi, Lenna. Bet, debesu vārdā, kurš šauj uz Pestīšanas armijas virsnieku?

-   Viņš nebija virsnieks, Halvošens iebilda. Tikai vienkāršs kareivis. Virsnieki ir štatā, bet kareivji brīvprātīgie vai strādā uz līguma pamata.

Viņš atvēra piezīmju grāmatiņu un nolasīja:

-   Roberts Kārlsens. Divdesmit deviņi gadi. Neprecējies, bērnu nav.

-   Bet acīmredzot ne bez ienaidniekiem, Hāgens noteica. Kas tev sakāms, Lenna?

Atbildot Beāte skatījās nevis uz Hāgenu, bet uz Hariju.

-   Varbūt uz šo personu nemaz netēmēja.

-gan? Hāgens pasmaidīja. Uz ko gan citu varēja tēmēt?

-   Varbūt uz Pestīšanas armiju.

-   Kas tev liek tā domāt?

Beāte paraustīja plecus.

-   Strīdīgi uzskati, Halvošens nepiekrita. Homoseksuāļi. Sievietes-mācītājas. Aborti. Varbūt kāds fanātiķis…

-   Ņemšu vērā šo teoriju, Hāgens noteica. Parādiet man līķi!

Beāte un Halvošens jautājoši uzlūkoja Hariju. Pēdējais pamāja

Beātei.

-         Ak Dievs! Halvošens ieteicās, kad Hāgens ar Beāti bija prom.

-   Vai policijas komisārs ir nodomājis pārņemt izmeklēšanu?

Harijs, skatīdamies uz aizsargbarjerām, kur preses fotogrāfi ar zibspuldzēm izgaismoja ziemīgo tumsu, domīgi pakasīja zodu.

-   Profiņš.

-   Ko?

-   Beāte uzskatīja, ka noziedznieks ir profesionālis. No tā arī sāksim. Kas ir pirmais, ko profesionālis dara pēc slepkavības?

-   Bēg?

-   Nav obligāti. Bet viņš noteikti atbrīvojas no visa, kas var saistīt viņu ar slepkavību.

-   No slepkavības ieroča.

-   Tieši tā. Jāpārbauda visas urnas, konteineri, atkritumu tvertnes un pagalmi piecu kvartālu rādiusā ap Ēgera laukumu. Nekavējoties. Ja nepieciešams, jāpiesaista cilvēki no operatīvās grupas.

-   Labi.

-   Un sadabū videokasetes no visu apkārtējo veikaliņu novērošanas kamerām laika posmā tieši pirms un pēc pulksten 19.00.

-   Palūgšu to izdarīt Skarrem.

-  Un vēl kāda lieta. Ielu koncertu rīkošanā piedalās “Dagbladet”. Noskaidro, vai viņu fotogrāfs ir uzņēmis publiku.

-   Protams. Par to es neiedomājos.

-   Aizsūti attēlus Beātei, lai uzmet tām aci. Un vēl es vēlos, lai visi izmeklētāji rīt desmitos sanāk sarkanās zonas sapulču telpā. Nokārtosi?

-Jā.

-   Kur ir Li un Lī?

-   Policijas pārvaldē nopratina lieciniekus. Dažas meitenes stāvēja tieši blakus tam, kurš šāva.

-   Okay. Palūdz Ūlu sastādīt upura radu un draugu sarakstu. Iesākumā paskatīsimies, vai tur nav kādi acīmredzami motīvi.

-   Man liekas, tu nupat sacīji, ka tas esot bijis profiņš?

-   Mums jāmēģina turēt galvā vairākas versijas vienlaikus, Halvošen. Un jāsāk meklēt tur, kur ir gaišs. Ģimeni un draugus parasti ir viegli atrast. Un astoņas no desmit slepkavībām izdara…

-   …kāds, kas pazīst upuri, Halvošens nopūtās.

Saruna pārtrūka, jo kāds sauca Harija Hola vārdu. Viņi laicīgi pagriezās, lai ieraudzītu žurnālistu bariņu, kas cauri putenim steidzās pie viņiem.

-   Un tā nu šovs ir sācies, Harijs noteica. Novirzi tos pie Hāgena. Es pazūdu uz Policijas pārvaldi.

Soma bija nodota aviosabiedrības bagāžā, un viņš devās pie drošības kontroles. Pacilātā garastāvoklī. Pēdējais darbs bija izdarīts. Viņš jutās tik labi, ka nolēma veikt testu ar biļeti. Drošības kontroliere pašūpoja galvu, kad viņš no iekškabatas izņēma zilo aploksni, lai uzrādītu biļeti.

-   Mobilais telefons? viņa norvēģiski pajautāja.

-   No.

Viņš nolika biļetes aploksni uz galda starp rentgenaparātu un metāla detektora arku un novilka kamieļvilnas mēteli. Tad, pamanījis, ka lakatiņš vēl ir ap kaklu, noņēma to un iebāza kabatā, ielika mēteli uzrauga pasniegtajā groziņā un izgāja cauri arkai, jūtot uz sevi vērstus vēl divu modru lidostas darbinieku skatienus. Ieskaitot sievieti, kura visu laiku skatījās monitorā uz izgaismoto mēteli, un vīrieti lentes galā, viņš saskaitīja piecus uzraugus, kuru vienīgais darbs bija raudzīties, lai viņam nebūtu līdzi kā tāda, ko lidmašīnā varētu izmantot kā ieroci. Metāla detektora otrā pusē viņš uzvilka mēteli, atgriezās un paņēma no galda biļeti. Neviens viņu neaizturēja, un viņš pagāja garām apsardzei. Tātad tik viegli bija iespējams biļetes aploksnē slepeni ienest naža asmeni. Viņš izgāja lielajā izlidošanas zālē. Pirmais, kas pievērsa uzmanību, bija milzīgais panorāmas logs tieši priekšā. Nekā neredzēja. Sniegs ārpusē bija aizvilcis ainavai priekšā baltu aizkaru.

Martīne sēdēja, noliekusies pie priekšējā stikla tīrītājiem, kas slaucīja nost sniegu.

-   Ministrs bija pozitīvi noskaņots, Dāvids Ekhofs apmierināti teica. Ļoti pozitīvi.

-   Tb tu saprati jau agrāk, Martīne atbildēja. Tādi cilvēki neierodas uz vakariņām un neuzaicina presi, ja nodomājuši kaut ko atteikt. Tiem jādomā par vēlēšanām.

-  Jā, Ekhofs nopūtās. Jādomā par vēlēšanām. Viņš paskatījās ārā pa logu. Rikards ir lielisks puisis, vai ne?

-   Tu atkārtojies, tēt!

-  Viņu vajag tikai mazliet ievirzīt, un viņš kļūs mums ļoti noderīgs.

Martīne nogriezās lejup uz galvenās mītnes garāžu, nospieda tālvadības pults podziņu, un tērauda durvis dunēdamas atvērās. Dzelkšņotajām riepām šņirkstot uz tukšās stāvvietas akmens grīdas, viņi ieripoja iekšā.

Zem vienas no griestu lampām, ģērbies kombinezonā un cimdos, pie komisāra zilā Volvo stāvēja Rikards. Taču Martīne neskatījās uz viņu, bet uz garo, blondo vīrieti blakus Rikardam. Viņa to uzreiz pazina.

Mašīna apstājās līdzās Volvo, bet viņa palika sēžam un kaut ko meklējam somā. Tēvs izkāpa no mašīnas, atstājot durvis vaļā, un viņa izdzirda policista balsi:

-   Ekhofs?

Skaņa atbalsojās kailajās akmens sienās.

-   Tas pats. Vai varu kā palīdzēt, jaunais cilvēk?

Meita labi pazina tēva balss toni. Draudzīgo, bet valdonīgo komisāra balsi.

-   Mans vārds ir Harijs Hols, esmu Oslo Policijas pārvaldes inspektors. Runa ir par vienu no jūsu darbiniekiem. Par Robertu…

Kāpjot ārā no mašīnas, Martīne juta sev pievērstu policista skatienu.

-   …Kārlsenu, Harijs turpināja un atkal pagriezās pret komisāru.

-   Brāli, Dāvids Ekhofs palaboja.

-   Atvaino?

-   Mēs uzskatām savus kolēģus par ģimenes locekļiem.

-   Saprotu. Tādā gadījumā man diemžēl jāpaziņo par nāves gadījumu ģimenē, Ekhof.

Martīne juta, kā sažņaudzas krūtis. Policists nogaidīja, it kā ļaujot aptvert šo ziņu, tad turpināja:

-  Roberts Kārlsens šovakar pulksten septiņos tika nošauts Ēgera laukumā.

-   Augstais Dievs! Ekhofs iesaucās. Kā? <

-   Mēs zinām tikai to, ka kāda nezināma persona cilvēku pūlī viņu nošāva un aizbēga.

Martīnes tēvs neticīgi pašūpoja galvu.

-   Bet… septiņos, tu saki? Kāpēc… kāpēc es to uzzinu tikai tagad?

-   Tāpēc, ka līdzīgos gadījumos mēs vispirms informējam tuvākos radiniekus. Tāda ir parastā procedūra. Diemžēl mums nav izdevies ar tiem sazināties.

Pēc policista lietišķā un pacietīgā runas veida Martīne saprata, ka viņš ir pieradis pie tā, ka cilvēki uz paziņojumiem par nāves gadījumiem reaģē, uzdodot ne tik relevantus jautājumus.

-    Es saprotu. Ekhofs piepūta vaigus un tad izelpoja caur muti. Roberta vecāki vairs nedzīvo Norvēģijā. Bet ar brāli, ar Jūnu, jūs taču varējāt sazināties?

-  Viņa nav mājās, un uz mobilā telefona numuru neviens neatbild. Man teica, ka viņš varbūt sēžot šeit, galvenajā mītnē, un strādājot. Es te satiku vienīgi šo jauno cilvēku.

Inspektors pamāja uz Rikarda pusi, kas stāvēja kā bēdīgs gorillaar stiklainu skatienu, rokas ar lielajiem darba cimdiem bezspēcīgi nolaidis gar sāniem, uz zili melnās virslūpas spīdēja sviedru lāsītes.

-   Vai kāds zina, kur varu atrast brāli? policists jautāja.

Martīne saskatījās ar tēvu un papurināja galvu.

-   Vai ir kāda nojausma, kas varētu vēlēties nogalināt Robertu Kārlsenu?

Abi atkal papurināja galvu.

-   Nu labi. Tagad jūs zināt. Man ir daudz darba, bet rīt domāju atgriezties un uzdot vairākus jautājumus.

-   Protams, inspektor. Komisārs izslējās. Bet, pirms tu aizej, gribētu palūgt pastāstīt sīkāk par notikušo.

-   Paskaties TV tekstu. Man jāiet.

Martīne pamanīja, ka tēvam satumst seja. Viņa pagriezās pret policistu un ieskatījās tam acīs.

-   Man ļoti žēl, viņš teica. Laiks ir svarīgs faktors šajā izmeklēšanas fazē.

-   Tu… tu vari pamēģināt pie manas māsas pie Teas Nilsenas.

Visi trīs pievērsās Rikardam. Puisis norija siekalas.

-   Viņa dzīvo armijas mājā Gēteborggātā.

Policists pamāja ar galvu. Jau gatavojās aiziet, bet tad vēlreiz uzrunāja Ekhofu:

-   Kādēļ viņa vecāki nedzīvo Norvēģijā?

-   Tas ir garš stāsts. Viņi atkrita.

-   Atkrita?

-   Zaudēja ticību. Cilvēkiem, kas uzauguši armijā, bieži vien ir grūti, ja tie izvēlas iet citu ceļu.

Martīne cieši paraudzījās uz tēvu. Bet pat viņa tēva meita nespēja saskatīt melus viņa granītcietajā sejā. Policists uzgrieza

viņiem muguru, un viņa juta uzrodamies pirmās asaras. Kad inspektora soļu skaņas izgaisa, Rikards iekremšļojās:

-   Vasaras riepas es ieliku bagāžas nodalījumā.

Kad informācija Oslo lidostas skaļrunī beidzot tika paziņota, viņš jau bija to sapratis:

“Due to weather conditions, the airport has been temporarily closed."[9]

Nekā briesmīga, viņš sevī noteica. Tāpat viņš bija teicis pirms stundas, kad atskanēja pirmais paziņojums, ka izlidošana atlikta sniegputeņa dēļ.

Viņi gaidīja, bet tikmēr sniegs ar savu pūkaino segu nosedza lidmašīnas. Viņš neapzināti ar acīm meklēja cilvēkus formas tērpos, jo bija iedomājies, ka lidlaukā visiem ir jābūt formās. Kad zilā tērpusies sieviete aiz barjeras pie 42. izejas pacēla pie mutes mikrofonu, pēc sejas izteiksmes viņš jau zināja, kas sekos: lidojums uz Zagrebu tiek atcelts. Viņai esot žēl. Vēl piebilda, ka reiss notiks nākamajā rītā pulksten desmitos un četrdesmit minūtēs. Pasažieri klusi, bet vienoti novaidējās. Sieviete nočivināja, ka aviokompānija apmaksāšot vilciena biļetes atpakaļ uz Oslo un istabu SAS viesnīcā tranzītpasažieriem vai tiem, kam ir atpakaļceļa biļetes.

Nekā briesmīga, vilcienam traucoties cauri melnajai naktij, viņš atkārtoja. Pirms Oslo vilciens apstājās tikai pie neliela māju puduriša sniega baltuma vidū. Uz perona zem viena no soliņiem <

sēdēja un trīcēja kāds suns, bet laternu gaismas apļos virpuļoja sniegs. Suns bija līdzīgs Tinto klaiņojošajam, rotaļīgajam sunim, kas viņa bērnībā bija skraidījis pa kvartālu Vukovarā. Džordži un daži vecāki puikas bija aplikuši tam kaklasiksnu ar uzrakstu: Vārds:

Tinto. īpašnieks: Svi. Visi. Neviens negribēja nodarīt Tinto pāri.

Neviens. Bet reizēm ar to nepietika.

Vilciens stiepti iestenējās un atkal ieslīdēja sniegputenī.

* * *

Kad Tēa devās atvērt, Jūns pagāja tālākajā istabas stūri, kas no durvīm nebija redzams.

Atskanēja kaimiņienes Emmas balss:

-   Atvaino, Tēa, bet šim vīram tiešām ir ļoti svarīgi satikt Jūnu Kārlsenu.

-Jūnu?

Vīrieša balss:

-  Jā. Man teica, ka viņu varbūt varētu sastapt pie Tēas Nilsenas šajā adresē. Lejā pie zvana pogas uzvārda nebija, bet šī kundze man izpalīdzēja.

-   Jūns ir šeit? Es nezinu, kā…

-    Es esmu no policijas. Mans vārds ir Harijs Hols. Runa ir par Jūna brāli.

-   Robertu?

Jūns pienāca pie durvīm. Pa puspievērto durvju spraudziņu uz viņu skatījās kāds tāda paša auguma vīrietis kā viņš ar gaišzilām acīm.

-  Vai Roberts kaut ko pastrādājis? viņš jautāja, mēģinot ignorēt kaimiņieni, kas stāvēja uz pirkstgaliem, cenšoties skatīties pār policista plecu.

-   To mēs nezinām, vīrietis atbildēja. Vai drīkstu ienākt?

-   Lūdzu! lēa sacīja.

Policists spēra soli iekšā un aizvēra durvis neapmierinātās kaimiņienes deguna priekšā.

-   Baidos, ka man ir sliktas ziņas. Varbūt jums vajadzētu apsēsties.

Visi trīs apsēdās pie žurnālu galdiņa. Kad policists pastāstīja par notikušo, Jūns, it kā saņēmis sitienu pakrūtē, automātiski noliecās uz priekšu.

-   Beigts? viņš dzirdēja Tēu čukstam. Roberts?

Policists ieklepojās un turpināja runāt. Vārdi līdz Jūnam nonāca kā neskaidras, noslēpumainas, gandrīz nesaprotamas skaņas. Visu

laiku, klausoties policista stāstījumā par apstākļiem, viņš bija skatījies vienā punktā. Uz Tēas puspavērto muti un zaigojošajām lūpām, mitrām, sarkanām. Viņa elpoja īsi un strauji. Jūns nemanīja, ka policists beidzis runāt, līdz izdzirdēja Has balsi:

-   Jūn? Viņš tev kaut ko teici!

-   Atvaino. Es… Ko tu jautāji?

-   Es zinu, ka šis ir smags bridis, bet varbūt ir kāds, kurš vēlējās atņemt dzīvību tavam brālim?

-    Robertam?

Ap Jūnu viss norisinājās kā palēninātā filmā, pat tas, kā viņš pašūpoja galvu.

-   Labi, policists noteica, neko nepierakstot savā piezīmju grāmatiņā. Vai ir kaut kas darbā vai privātajā dzīvē, kā dēļ viņam varētu būt ienaidnieki?

Jūns izdzirdēja pats savus smieklus nevietā.

-   Roberts ir Pestīšanas armijā, viņš teica. Mūsu ienaidnieks ir nabadzība. Materiālā un garīgā. Tās dēļ reti kāds nogalina.

-    Mm. Tas bija darbs, bet kā ar privāto dzīvi?

-   Tas, ko teicu, attiecas gan uz darbu, gan privāto dzīvi.

Policists nogaidīja.

-   Roberts bija labs. Jūns juta, ka balss vairs neklausa. Lojāls.

Roberts visiem patika. Viņš… balss pārgāja šņukstos.

Policista skatiens pārslīdēja istabai. Šķita, viņam īpaši nepatīk <

radusies situācija, bet viņš gaidīja. Gaidīja.

Jūns mēģināja tikt galā ar asarām.

-    Reizēm Roberts varēja būt mazliet nesavaldīgs. Mazliet… impulsīvs. Dažam labam varbūt likās, ka viņš izklausās nedaudz cinisks. Bet tāds nu viņš bija. Savā būtībā Roberts bija nekaitīgs puisis.

Policists pievērsās lēai un ieskatījās piezīmju grāmatiņā.

-   Cik saprotu, tu esi Tēa Nilsena, Rikarda Nilsena māsa. Vai tas sakrīt ar tavu iespaidu par Robertu Kārlsenu?

Tea paraustīja plecus.

-   Es Robertu tik labi nepazinu. Viņš… Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm un izvairījās no Jūna skatiena. Cik zinu, viņš nekad nevienam neko sliktu nav nodarījis.

-   Vai Roberts kaut ko teica, kas varētu norādīt uz konfliktu ar kādu?

Jūns spēcīgi papurināja galvu, it kā tajā būtu kas tāds, no kā viņš vēlētos atbrīvoties. Roberts bija miris. Miris.

-   Vai Roberts kādam bija parādā?

-   Nē… Jā, man. Nedaudz.

-   Esi pārliecināts, ka nevienam citam?

-   Ko tu vēlies pateikt?

-   Vai Roberts lietoja narkotikas?

Jūns neizpratnē skatījās uz policistu.

-   Nē! Absolūti nelietoja.

-   Kā tu vari tik droši zināt? Ne vienmēr…

-    Mēs strādājam ar narkomāniem. Mēs pazīstam simptomus. Un Roberts narkotikas nelietoja. Skaidrs?

Policists pamāja ar galvu un kaut ko pierakstīja.

-   Piedod, bet tādas lietas mums jāpajautā. Protams, mēs nevaram izslēgt, ka šāvējs bija garīgi slims un Roberts kļuva par upuri nejauši. Vai arī: tā kā Pestīšanas armijas kareivis pie Ziemassvētku virtuves Ēgera laukumā ir kļuvis gandrīz vai par simbolu, slepkavība tika vērsta pret jūsu organizāciju. Vai zināt kaut ko tādu, kas varētu apstiprināt šo teoriju?

Abi jaunieši vienlaikus papurināja galvu.

-   Paldies par palīdzību. Policists iebāza piezīmju grāmatiņu mēteļa kabatā un piecēlās. Mums nav ne tavu vecāku adreses, ne telefona numura…

-         Es to izdarīšu. Jūns ar tukšu skatienu raudzījās sev priekšā.

-   Vai esat pilnīgi pārliecināti?

-   Par ko?

-    Ka tas ir Roberts.

-   Jā, baidos, ka tā ir.

-   Bet tas ari ir viss, par ko esat pārliecināti, Tēa pēkšņi ierunājās. Vairāk jūs neko nezināt!

Policists apstājās pie durvīm un mazliet pavilcinājās.

-   Domāju, ka tas diezgan precīzi ataino situāciju, viņš noteica.

Pulksten divos naktī beidza snigt. Mākoņi, kas kā melns, smags skatuves aizkars bija karājušies virs pilsētas, izklīda, un parādījās liels, dzeltens mēness. Zem skaidrajām debesīm temperatūra atkal sāka kristies, un māju sienās turpināja spert lausks.

10.   NODAĻA ceturtdiena, 17. decembris. Skeptiķis

Septītā diena pirms Ziemassvētkiem sākās ar aukstumu, kas, līdzīgi dzelzs cimdam, tvarstīja cilvēkus, kuri ātri un klusi steidzās pa Oslo ielām, lai nokļūtu tur, kur varētu paglābties no sala skavām.

Harijs sēdēja Policijas pārvaldes sarkanās zonas sanāksmju telpā un klausījās Beātes Lennas nomācošajā izklāstā, vienlaikus mēģinot ignorēt uz galda gulošās avīzes. Tās visas pirmajā lappusē ziņoja par slepkavību, visās graudaina ziemīgi tumšā Ēgera laukuma fotogrāfija ar norādēm uz divām vai trim nākamajām lappusēm. “VG” un “Dagbladet" bija izdevies safabricēt materiālu, ko pie labas gribas varētu nodēvēt par Roberta Kārlsena portretu, kas balstīts uz nejaušām sarunām ar draugiem un paziņām. “Labs puisis”. “Vienmēr gatavs palīdzēt". “Traģiski”. Harijs to visu bija izlasījis, neatrodot nekā vērtīga. Neviens netika runājis ar vecākiem, un "Aftenposten" vienīgā citēja Jūnu: “Neaptverami.” Šī īsā replika bija zem nepazīstama puiša fotogrāfijas ar apjukušu sejas izteiksmi un izspūrušiem matiem mājas priekšā Gēteborggātā. Rakstiņa autors bija sens paziņa Rogers Jendems.

Pa ieplīsumu džinsa biksēs Harijs pakasīja sev kāju un nodomāja, ka vajadzēja uzvilkt citas bikses. Ieradies darbā pusastoņos, viņš bija iegājis pie Hāgena un pajautājis, kurš vadīs izmeklēšanu. Hāgens bija paskatījies uz viņu un atbildējis, ka kopīgi ar Kriminālpolicijas šefu nolēmuši, ka to darīs Harijs. Pagaidām. Harijs nebija lūdzis paskaidrot, ko nozīmē šis “pagaidām”, tikai pamājis ar galvu un izgājis.

Divpadsmit izmeklētāji no Smago noziegumu nodaļas, Beāte Lenna un Gunnars Hāgens, kurš vienkārši vēlējās “piedalīties”, sēdēja šajā sanāksmē jau no pulksten desmitiem.

Pirmkārt, nebija neviena liecinieka. Neviens no Ēgera laukumā stāvošajiem neko nebija ievērojis. Rajona novērošanas kameru ieraksti joprojām tika analizēti, bet pagaidām bez rezultātiem. Neviens no veikaliņu un restorānu darbiniekiem Kārla Juhana ielā, ar kuriem viņi bija runājuši, neko īpašu nebija manījis, un neviens cits liecinieks nebija pieteicies. Beāte, kurai iepriekšējā vakarā no “Dagbladet" atsūtīja pūļa fotogrāfijas, bija spiesta ziņot, ka tās ir vai nu no relatīvi tuva attāluma uzņemtas smaidošu meiteņu grupiņas, vai arī kopskati pārāk graudami, lai varētu izšķirt sejas vaibstus. Viņa bija palielinājusi tās vietas kopskatos, kurās redzami cilvēki Roberta Kārlsena tuvumā, bet neatklāja ne ieroci, ne kaut ko citu, kas varētu identificēt meklējamo personu.

Otrkārt, nebija nekādu tehnisko pēdu, izņemot Kriminālistikas nodaļas ballistikas eksperta slēdzienu, ka atrastā tukšā čaulīte ir no lodes, kas ieurbusies Roberta Kārlsena galvā.

Treškārt, nebija motīva.

Beāte Lenna pabeidza ziņojumu, un Harijs deva vārdu Magnusam Skarrem.

-   Šorīt es runāju ar Fretex veikaliņa vadītāju Hjirkeveienā, kur Roberts Kārlsens strādāja, sacīja Skarre, kuru liktenis ar savu tipisko noslieci uz sliktu humoru bija apveltījis ar nedaudz neskaidru izrunu. Viņa bija satriekta un teica, ka Roberts bijis tāds, kurš visiem paticis, pievilcīgs un vienmēr labā garastāvoklī. Protams, reizēm bijis mazliet neaprēķināms. Varējis kādudien pēkšņi neatnākt un tamlīdzīgi. Bet viņa nespējot noticēt, ka puisim bijuši ienaidnieki.

-   Tāds pats raksturojums no tiem, ar kuriem runāju es, Halvošens piebilda.

Gunnars Hāgens, aizlicis rokas aiz pakauša, visu šo laiku bija sēdējis un ar gaidpilnu smaidiņu raudzījies uz Hariju, it kā būtu skatītājs iluzionista izrādē un gaidītu, ka Harijs no cepures izņems trusīti. Bet tur nekā nebija. Tikai parastie iemītnieki. Teorijas.

-    Priekšlikumi? Harijs skaļi jautāja. Aiziet, tagad drīkst spļaut ārā, pēc sanāksmes beigām atļauja būs liegta!

-    Nošauts dienas laikā, pilnīgi atklāti, Skarre teica. Tikai viens kantoris tā rīkojas. Tā ir profesionāli izdarīta slepkavība par biedu un brīdinājumu citiem, kuri nemaksā narkotiku parādus.

-   Tā! Harijs noteica. Neviens no Narkotiku nodaļas slepenajiem aģentiem neko nezina par tādu Robertu Kārlsenu. Viņš ir tīrs, sodīto sarakstā viņa nav. Vai te kāds ir dzirdējis par narkomāniem bez naudas, kas nekad ne par ko nav iekrituši?

-   Un Tiesu medicīnas ekspertīze asins analīzē neatrada nekādu aizliegto vielu pazīmju, Beāte piebilda. Nav arī nekādu dūriena vai citu indikāciju pēdu.

Hāgens nokremšļojās, un visi pievērsās viņam.

-    Pestīšanas armijas kareivis, protams, nav iejaukts tādās lietās. Turpiniet!

Harijs redzēja, ka Magnusam Skarrem uz pieres parādās sarkani plankumi. Skarre maza auguma spēkavīrs, bijušais vingrotājs, ar brūno matu celiņu uz sāniem. Viens no jaunākajiem izmeklētājiem. Augstprātīgs un ambiciozs, tiecās pēc paaugstinājuma un daudzējādā ziņā atgādināja jauno Tomu Voleru, tikai bez Volera ļoti īpašā intelekta un spējām policista darbā. Tomēr pēdējā gada laikā Skarres pārliecība par saviem spēkiem bija nedaudz mazinājusies, un Harijs pieļāva, ka ar laiku viņš varētu kļūt par visai pieklājīgu policistu.

-   Bet ir vēl kāds aspekts Roberts Kārlsens, protams, bija eksperimentētājs, Harijs sacīja. Un mēs zinām, ka Fretex veikaliņos strādā narkomāni, kuri brīvprātīgi izcieš sodu. Ziņkārība un pieejamība ir slikta kombinācija.

-   Tieši tā, Skarre piekrita. Kad es kundzei no Fretex jautāju, vai Roberts dzīvoja viens, viņa atbildēja, ka laikam gan. Kaut arī dažas reizes parādījusies kāda ārzemniece un meklējusi viņu, tomēr tā bijusi pārāk jauna. Minēja, ka tā varētu būt no kaut kurienes Dienvidslāvijā. Esmu ar mieru apzvērēt, ka tā ir Kosovas albāniete.

-   Kāpēc tā? Hāgens jautāja.

-   Kosovas albāņi. Narkotikas, vai ne?

-   Ai-ai-ai! Hāgens nopukstēja un pagrozījās krēslā. Tas izklausās pēc stipriem aizspriedumiem, jaunais cilvēk!

-    Pareizi, Harijs piekrita. Un mūsu aizspriedumi atrisina lietas, jo nebalstās uz zināšanu trūkumu, bet uz sausiem faktiem un pieredzi. Tādēļ šajā telpā mēs paturam tiesības diskriminēt visus neatkarīgi no rases, reliģijas un dzimuma. Mūs attaisno tikai viens apstāklis: diskriminēti tiek ne tikai paši vājākie.

Halvošens ieķiķinājās. Šo dzejolīti viņš jau bija dzirdējis.

-   Ņemot vērā statistiku, zilie reliģiozi aktīvie cilvēki un sievietes ir vairāk likumpaklausīgi nekā heteroseksuāli vīrieši vecumā no astoņpadsmit līdz sešdesmit gadiem. Bet, ja tu esi sieviete, homoseksuāla un, iespējams, reliģioza Kosovas albāniete, varbūtība, ka tu tirgo narkotikas, ir lielāka nekā resnai, norvēģiski runājošai motociklu rokerei ar tetovējumu uz pieres. Tādēļ, ja mums ir jāizvēlas un tas mums jādara -, tad ķersimies vispirms pie albānietes nopratināšanas. Netaisnīgi attiecībā pret likumam paklausīgiem Kosovas albāņiem? Protams. Bet, tā kā mēs strādājam ar varbūtībām un ierobežotiem resursiem, tad nedrīkstam neņemt vērā iespēju iegūt informāciju. Ja pieredze rāditu, ka pārāk daudzi no tiem, kurus aizturam Gardermūenas lidostas muitā un kuri ir piesaistīti ratiņkrēslam, ķermeņa atvērumos pārvadā narkotikas, mēs tos izceltu no šiem krēsliem, uzvilktu gumijas cimdus un ar pirkstiem iztaustītu katru no tiem. Mēs tikai turētu muti par to, ja nāktos runāt ar presi.

-   Interesanta filozofija, Hole. Hāgens pavērās apkārt, lai pārbaudītu pārējo reakciju, taču nopietnās sejas neko neizteica. Bet atgriezīsimies pie lietas.

-   Okay, Harijs piekrita. Turpināsim no vietas, kur beidzām meklēt slepkavības ieroci, bet paplašināsim meklēšanas rādiusu līdz sešiem kvartāliem. Turpināsim uzklausīt lieciniekus un apstaigāsim veikaliņus, kuri vakar vakarā bija slēgti. Netērēsim laiku novērošanas kameru videoierakstu pētīšanai, līdz mums būs kaut kas nopietns, ko meklēt. Lī un Lī, jums ir Roberta Kārlsena dzīvokļa adrese un kratīšanas atļauja. Gerbica ielā, vai ne?

Lī un Lī piekrītoši pamāja.

-   Pārbaudiet arī viņa kantori, varbūt tur atradīsies kaut kas interesants. Paņemiet no abām vietām un atgādājiet šurp visu korespondenci un, iespējams, arī cietos diskus, lai varam noskaidrot, ar ko viņam bijuši sakari. Es runāju ar Kriminālpolicijas pārvaldi. Viņi šodien sazināsies ar Interpolu, vai tiem nav kas zināms par līdzīgiem gadījumiem Eiropā. Halvošen, tu brauksi man līdzi uz Pestīšanas armijas galveno mītni. Beāte, pēc sanāksmes gribu ar tevi mazliet parunāt. Aiziet!

Krēslu un kāju švīkstoņa.

-   Vienu mirkli, kungi!

Klusums. Visi pievērsās Gunnaram Hāgenam.

-   Es redzu, ka daži no jums ierodas darbā caurās džinsa biksēs un apģērbā, kas, cik saprotu, reklamē Volerengenas futbola klubu. Iespējams, ka bijušais šefs to atbalstīja, bet es ne. Prese mums sekos ar Argusa acīm. No rītdienas es vēlos redzēt tikai veselu, nebojātu apģērbu un bez jebkādām reklāmām. Uz mums skatās cilvēki, un mums jābūt nopietniem un neitrāliem darbiniekiem. Gribu palūgt visus inspektorus un tos, kuriem ir augstāka pakāpe, mazliet uzkavēties.

Visi izgāja, palika tikai Harijs un Beāte.

-   Es izdošu rīkojumu, ka no nākamās nedēļas pirmdienas visiem nodaļas inspektoriem būs jānēsā ierocis, Hāgens sacīja.

Harijs un Beāte neticīgi skatījās uz Hāgenu.

-          Karš kļūst nežēlīgāks. Hāgens parāva zodu uz augšu.

-     Mums tikai jāpierod pie domas, ka ierocis turpmāk būs nepieciešams. Un vadībai jārāda piemērs. Ierocis nedrīkst būt svešs elements, bet tikpat dabisks darbarīks kā mobilais telefons un dators. Piekrītat?

-   Jā, Harijs ieteicās, bet man nav nēsāšanas atļaujas.

-   Es pieļauju, ka tas ir joks, Hāgens sacīja.

-    Es rudeni palaidu garām pārbaudi šaušanā. Esmu atdevis savu ieroci.

-  Tad es izdošu atļauju, man ir tādas tiesības. Pieteikuma anketu atradīsi pastkastītē un varēsi saņemt ieroci. Neviens neizvairīsies. Darbojieties!

Hāgens izgāja.

-   Pavisam sajucis, Harijs iesmējās. Kāda velna pēc mums ierocis?

-   Tātad tagad nāksies lāpīt bikses un pirkt revolvera jostu? Beātes acis pazibēja smieklu dzirkstītes.

-   Mm. Es gribētu uzmest acis “Dagbladet" fotogrāfijām no Ēgera laukuma.

-   Lūdzu! Viņa pasniedza tam dzeltenu mapi. Vai varu tev pajautāt kādu lietu, Harij?

-   Protams.

-   Kādēļ tu to dari?

-   Ko īsti?

-   Kādēļ aizstāvēji Magnusu Skarri? Tu taču zini, ka viņš ir rasists, un pats netici nevienam vārdam, ko teici par diskrimināciju. Vai tas bija tāpēc, lai pakaitinātu jauno policijas komisāru? Vēlies kļūt nepopulārs jau no pirmās dienas?

Harijs atvēra aploksni.

-   Fotogrāfijas vēlāk saņemsi atpakaļ.

Viņš stāvēja pie Radisson SAS viesnīcas loga Holberga laukumā un skatījās uz balto, rītausmā sastingušo pilsētu. Ēkas šeit bija zemas un trauslas, bija grūti iedomāties, ka šī ir galvaspilsēta vienai no pasaulē bagātākajām valstīm. Karaļa pils bija dzeltena, anonīma ēka, kompromiss starp piētisku demokrātiju un beznaudas monarhiju. Starp kailo koku zariem viņš saskatīja lielu balkonu. Droši vien no turienes karalis vēršas pie saviem pavalstniekiem.

Viņš pielika pie pleca iedomātu šauteni, pievēra vienu aci un notēmēja. Balkons tūlīt dubultojās.

Viņš bija sapņojis par Džordži.

Kad viņš pirmo reizi satika Džordži, tas bija notupies blakus smilkstošam sunim. Suns bija Tinto, bet kas bija šis puisēns ar zilajām acīm un gaišiem, sprogainiem matiem? Kopīgiem spēkiem viņi iedabūja Tinto koka kastē un aiznesa pie pilsētas veterinārārsta, kas dzīvoja lejā pie upes pelēkā, no ķieģeļiem celtā divistabu mājiņā aizauguša ābeļdārza vidū. Veterinārārsts bija paskaidrojis, ka sunim sāpot zobi un viņš neesot zobārsts. Turklāt kurš viņam samaksāšot par vecu suni, kas drīz vien pazaudēs arī pārējos zobus? Labāk suni iemidzināt tagad, jo tad nebūs jācieš no sāpēm un lēnas bada nāves. Bet tad Džordži sāka raudāt. Skaļi, sirdi plosoši, gandrīz melodiski. Kad veterinārārsts pajautāja, kādēļ viņš raud, Džordži atbildēja, ka suns varbūt esot Jēzus, jo viņa tēvs esot stāstījis, ka Jēzus reizēm staigājot starp mums kā viena no mazākajām radībām, jā, varbūt kā nožēlojams nabaga suns, kam neviens nesniedz ne pajumti, ne ēdienu. Veterinārārsts bija pašūpojis galvu un piezvanījis zobārstam. Pēc skolas viņi ar Džordži bija atgriezušies un apciemojuši asti luncinošo Tinto, un veterinārārsts bija tiem parādījis skaistas, melnas plombas suņa zobos.

Kaut gan Džordži mācījās klasi augstāk par viņu, vēlāk abi dažas reizes kopā parotaļājās. Bet tas ilga tikai dažas nedēļas, pēc tam sākās vasaras brīvlaiks. Un rudenī, kad skolā atsākās mācības, likās, ka Džordži viņu ir aizmirsis. Katrā ziņā Džordži nepievērsa viņam uzmanību, it kā nevēlētos vairs ielaisties jebkādās darīšanās.

Viņš bija aizmirsis Tinto, bet ne Džordži. Pēc vairākiem gadiem, aplenkuma laikā, pilsētas dienvidu galā viņš drupās bija uzdūries kādam izkāmējušam sunim. Tas bija pieskrējis viņam klāt un nolaizījis seju. Sunim vairs nebija kaklasiksnas, un, tikai ieraugot melnās plombas zobos, viņš saprata, ka tas ir Tinto.

Viņš paskatījās pulkstenī. Autobusam uz lidostu jāatiet pēc desmit minūtēm. Viņš paņēma čemodānu un vēlreiz pārlūkoja istabu, lai pārliecinātos, ka nav kaut ko aizmirsis. Atverot durvis, nočaukstēja papīrs. Pie sliekšņa uz grīdas gulēja avīze. Viņš paskatījās gaiteni un ieraudzīja, ka tādas pašas avīzes guļ pie vairāku istabu durvīm. Pirmajā lappusē laukuma fotogrāfija. Viņš pieliecās un pacēla biezo laikrakstu ar neizlasāmu nosaukumu gotiskiem burtiem.

Gaidot liftu, viņš mēģināja lasīt, bet, lai gan daži vārdi mazliet atgādināja ko līdzīgu vācu valodā, vienalga, neko nesaprata. Pašķirstīja lapas līdz norādēm no pirmās lappuses. Tobrīd atvērās lifta durvis, un viņš nolēma biezo, neērto avīzi iebāzt papīrgrozā starp diviem liftiem. Bet lifts bija tukšs, tādēļ viņš paņēma avīzi līdzi, nospieda nulles stāva podziņu un iedziļinājās attēlos. Zem viena no attēliem viņa uzmanību piesaistīja teksts. Sākumā viņš nenoticēja izlasītajam. Bet tajā pašā mirklī, kad lifts sakustējās, viņš tik šausminoši skaidri saprata notikušo, ka noreiba galva un nācās atbalstīties pret sienu. Avīze izslīdēja no rokām, un viņš nepamanīja, ka lifta durvis atveras.

Pacēlis galvu un ieskatījies tumsā, viņš saprata, ka ir nokļuvis pagrabstāvā, nevis reģistratūrā, kas kaut kāda iemesla dēļ šajā valstī atrodas pirmajā stāvā.

Viņš izgāja no lifta, durvis aizvērās. Un tur, tumsā, viņš notupās un mēģināja apdomāties. Viss bija sagriezies ar kājām gaisā. Līdz autobusa atiešanai uz lidostu vēl astoņas minūtes. Tik ilgs laiks viņam bija atlicis līdz lēmuma pieņemšanai.

-   Es mēģinu te apskatīt dažas fotogrāfijas, Harijs nomākti sacīja.

Halvošens pacēla galvu. Viņš sēdēja pie rakstāmgalda pretī Harijam.

-   Lūdzu.

-   Tad varbūt vari izbeigt sist knipjus? Ko tas nozīmē?

-   Šis te? Halvošens paskatījās uz pirkstiem, uzsita gaisā knipi un nedaudz samulsa. Tikai vecs ieradums.

-    Ak tā?

-   Mans tēvs bija Ļeva Jašina fans. Tas sešdesmitajos gados bija krievu futbola komandas vārtsargs.

Harijs klusēja un gaidīja turpinājumu.

-    Mans tēvs gribēja, lai kļūstu par vārtsargu Steinhjeras komandā. Kad biju mazs, viņš mēdza sist knipjus man starp acīm. Tā, lūk. Lai norūdītu mani, lai es nebaidītos no bumbas. Jašina tēvs droši vien rīkojās tāpat. Ja nesamirkšķināju acis, dabūju cukura gabaliņu.

Pēc šiem vārdiem istabā iestājās pilnīgs klusums.

-   Tu muļķojies! Harijs teica.

-    Nē. Tādu brūnu, garšīgu.

-   Es runāju par knipjiem. Vai tā taisnība?

-   Protams. Viņš tā rīkojās visu laiku. Pusdienu laikā, kad skatījāmies televīziju, pat tad, kad pie manis atnāca draugi. Beigās es pats sāku sist sev knipjus. Uzrakstīju vārdu Jašins uz visām savām skolas somām un iegriezu to skolas solā. Pat tagad, ja datorprogramma prasa paroli, es vienmēr lietoju vārdu Jašins. Kaut arī zinu, ka ar mani manipulēja. Saproti?

-   Nē. Vai knipju sišana palīdzēja?

-   Jā, no bumbas es nebaidos.

-   Tātad tu…

-   Nē. Izrādījās, ka futbolista talanta man nav.

Harijs ar diviem pirkstiem saknieba virslūpu.

-   Vai tu kaut ko atradi uzņēmumos? Halvošens jautāja.

-   Kamēr tu sit knipjus un pļāpā, nē.

Halvošens lēni pašūpoja galvu.

-   Vai mums nevajadzētu doties uz Pestīšanas armijas galveno mītni?

-   Kad būšu ticis galā. Halvošen!

-Jā?

-   Vai tev jāelpo tik… savādi?

Halvošens aizvēra muti un aizturēja elpu. Harijs ātri paskatījās un atkal nolaida galvu. Halvošenam likās, ka būtu pamanījis vieglu smaidiņu, taču apzvērēt to nevarēja. Smaids izzuda, un inspektora pierē ievilkās dziļa grumba.

-   Nāc un paskaties uz šo, Halvošen!

Halvošens apgāja apkārt rakstāmgaldam. Harija priekšā gulēja divas fotogrāfijas, abās Ēgera laukuma cilvēku pūlis.

-   Vai redzi tur, malā, puisi ar cepuri un kakla lakatu? Harijs norādīja uz graudainu sejas attēlu. Katrā ziņā viņš stāv tieši priekšā Robertam Kārlsenam, sāņus no muzikantiem, vai ne?

-   Nu…

-   Bet paskaties otrajā fotogrāfijā! Tur. Tā pati cepure un kakla lakats, bet tagad tas ir vidū, tieši muzikantu priekšā.

-   Kas tur tik īpašs? Droši vien devies uz vidu, lai labāk dzirdētu un redzētu.

-   Bet ja nu viņš to darīja apgrieztā secībā?

Halvošens klusēja, tādēļ Harijs turpināja:

-   Neviens nemainīs vietu centrā pret malu, kur galva atduras skaļrunī un muzikantus gandrīz nevar redzēt. Ja vien nav pamatota iemesla.

-   Ja kāds būtu jānošauj?

-   Beidz muldēt!

-   Okay, bet tu nezini, kura fotogrāfija ir uzņemta pirmā. Deru, ka viņš pārvietojies uz vidu.

-   Uz cik?

-   Uz diviem simtiem.

-   Labi. Paskaties abos attēlos uz gaismu zem laternas. Harijs pasniedza Halvošenam palielināmo stiklu. Vai redzi kādu atšķirību?

Halvošens lēni pamāja ar galvu.

-    Sniegs, Harijs sacīja. Šajā attēlā, kur viņš stāv malā, ir sācis snigt. Vakar vakarā, kad iesāka snigt, tas nepārstāja krist līdz pusnaktij. Tātad šis attēls ir uzņemts pēdējais. Piezvanīsim Vedlogam no “Dagbladet”. Ja viņam bija digitālā kamera ar laika uzrādītāju, varbūt viņš zinās precīzi, kad fotografēts.

Hanss Vedlogs no "Dagbladet” joprojām deva priekšroku spoguļkamerām un kasetēm ar filmu. Tādēļ, ja runa bija par atsevišķu attēlu uzņemšanas laiku, viņam nācās apbēdināt inspektoru Holu.

-   Okay, Hols teica. Vai tu biji tas, kurš aizvakar fotografēja koncerta laikā?

-   Jā, mēs ar Redbergu taisām visu par ielu muzikantiem.

-   Ja tu lieto filmiņas, tev droši vien kaut kur ir kadri ar tāvakara publiku?

-   Ir gan. Digitālā kamerā gan nebūtu, jo tad jau sen tie būtu izdzēsti.

-   Tā jau ari domāju. Tādēļ gribētu lūgt tev mazu pakalpojumu. -Jā?

-    Vai vari pārskatīt aizvakardienas kadrus vai neieraudzīsi puisi adītā cepurītē un melnā vējjakā. Ar lakatiņu ap kaklu. Mēs pašlaik sēžam pie vienas no tavām fotogrāfijām ar šo vīru. Halvošens var to ieskenēt un aizsūtīt tev, ja esi pie datora.

Harijs dzirdēja, kā Vedlogs vilcinās.

-    Es varu jums aizsūtīt fotogrāfijas, bet to pārbaude vairāk ir policijas darbs, un kā preses pārstāvim man negribas pārāk sajaukt kārtis.

-   Saproti, mums mazliet pietrūkst laika. Vai tu gribi fotogrāfiju, kurā redzams, ko policija meklē, vai negribi?

-   Vai vēlies teikt, ka ļausi mums to izmantot?

-   Nūjā.

Vedloga balss atdzīvojās:

-    Šobrīd esmu laboratorijā un varu tūlīt pārbaudīt. Publikas fotogrāfiju man ir papilnam, tādēļ ir cerība. Piecas minūtes.

Halvošens ieskenēja un nosūtīja fotogrāfiju. Harijs sēdēja un gaidīja, bungodams ar pirkstiem pa galdu.

-    Kā tu vari būt tik pārliecināts, ka viņš tur bija iepriekšējā vakarā? Halvošens pavaicāja.

-    Es ne par ko neesmu pārliecināts, Harijs atbildēja. Bet, ja Beātei taisnība un viņš ir profiņš, tad būs izpētījis teritoriju droši vien tādā laikā, kad apstākļi vislabāk atbilst ieplānotajam slepkavības laikam. Un iepriekšējā vakarā arī notika koncerts.

Piecas minūtes pienāca un pagāja. Telefons iezvanījās tikai pēc vienpadsmit minūtēm.

-   Te Vedlogs. Atvaino! Nav nevienas adītas cepurītes un nevienas melnas vējjakas. Ari kakla lakatiņa nav.

-   Velns! Harijs skaļi nolamājās.

-   Man žēl. Vai aizsūtīt, lai tu pats varētu pārbaudīt? Es tovakar pagriezu vienu prožektoru uz publikas pusi, tur sejas redzamas labāk.

Harijs šaubījās. Runa bija par efektīvu laika izmantošanu, īpaši tagad, kritiskajā pirmajā diennaktī.

-    Sūti, mēs paskatīsimies, Harijs sacīja un gatavojās nodiktēt Vedlogam savu e-pasta adresi. Starp citu, nosūti labāk šīs fotogrāfijas Lennai uz Kriminālistikas nodaļu. Ja runa ir par sejām, tad viņai ir labas iemaņas, varbūt kaut ko saskatīs. Viņš iedeva Vedlogam adresi. Bet rītdienas avīzē nekādu datu, ko varētu saistīt ar mani, okay?

-    Nē, nē, tas būs “anonīms avots no policijas”. Patīkami ar jums sadarboties.

Harijs nolika klausuli un pamāja pārsteigtajam Halvošenam.

-    Okay, junior. Dosimies uz Pestīšanas armijas galveno mītni.

Halvošens atskatījās uz Hariju. Inspektors, nespējot slēpt savu nepacietību, mīņājās un pētīja informācijas plāksni ar paziņojumiem par sludinātāju ierašanos, muzikantu mēģinājumiem un dežūru sarakstiem. Sirmā sieviete reģistratūrā beidzot bija tikusi galā ar sarunu pa telefonu un smaidīdama pievērsās viņiem.

Harijs īsi un ātri izstāstīja lietas būtību. Viņa, it kā būtu tos gaidījusi, piekrītoši pamāja un norādīja ceļu.

Gaidot liftu, abi klusēja, bet Halvošens pamanīja sviedru pērlītes uz inspektora pieres. Viņš zināja, ka Harijam nepatik lifti. Viņi izkāpa piektajā stāvā, un Halvošens sīkiem solīšiem metās nopakaļ Harijam pa dzeltenajiem gaiteņiem, kas izbeidzās pie kādām atvērtām durvīm. Harijs apstājās tik spēji, ka Halvošens gandrīz ietriecās viņam mugurā.

-   Sveika!

-   Sveiks! kāda sievietes balss attrauca. Vai tas atkal esi tu?

Harija lielais augums piepildīja durvju aiļu un traucēja Halvošenam ieraudzīt runātāju, bet Harija balss tonis bija mainījies:

-   Pilnīgi pareizi. Vai komisārs ir?

-   Viņš jūs gaida. Nāciet iekšā!

Halvošens sekoja Harijam caur mazo pieņemšanas telpu, paspējot pamāt miniatūrai aiz rakstāmgalda sēdošai sievietei. Komisāra kabineta sienas rotāja koka vairogi, maskas un šķēpi. Grāmatu pilnajos plauktos stāvēja afrikāņu koka figūriņas un fotogrāfijas ar, pēc Halvošena domām, komisāra ģimenes locekļu attēliem.

-          Pateicos, Ekhof, ka varēji mūs tūlīt pieņemt, Harijs sacīja.

-    Šis ir inspektors Halvošens.

-    Traģisks gadījums. Ekhofs piecēlās un ar žestu norādīja uz diviem krēsliem. Pie mums visu dienu bija preses pārstāvji. Pastāstiet, cik tālu esat tikuši!

Harijs un Halvošens pārmija skatienus.

-   Šobrīd mēs nevēlamies iedziļināties, Ekhof.

Komisāra uzacis draudīgi savilkās. Halvošens nedzirdami nopūtās un sagatavojās vēl vienai no Harijam raksturīgajām gaiļu cīņām. Bet tad komisāra vaibsti atkal izlīdzinājās.

-    Piedod, Hol! Pieradums. Būdams priekšnieks, reizēm aizmirstu, ka ne visi te sniedz ziņojumus. Kā varu jums palīdzēt?

-   īsāk sakot, gribētos zināt, vai vari iedomāties kādus iespējamos motīvus notikušajam?

-    Njā, protams, esmu par to domājis. Ir grūti saskatīt kādu iemeslu. Roberts bija putrotājs, bet patīkams puisis. Stipri atšķīrās no sava brāļa.

-   Jūns nav patīkams?

-   Viņš nav putrotājs.

-   Kādās nekārtībās Roberts bija iesaistīts?

-   Iesaistīts? Par to man nekas nav zināms. Es tikai gribēju sacīt, ka Robertam dzīvē nebija noteikta virziena, ne tā kā brālim. Es taču labi pazinu viņu tēvu. Jūsefs bija viens no mūsu labākajiem virsniekiem. Taču viņš pazaudēja ticību.

-   Tu sacīji, ka tas esot garš stāsts. Vai var paklausīties īso versiju?

-   Labs jautājums. Komisārs smagi nopūtās un paskatījās ārā pa logu. Jūsefs strādāja Ķīnā plūdu laikā. Tur tikai nedaudzi bija dzirdējuši par To Kungu un ļaudis mira kā mušas. Saskaņā ar Jūsefa Bībeles skaidrojumu neviens, kas nav pieņēmis Jēzu, netikšot glābts, bet degs elles ugunīs. Viņi strādāja Huaņas provincē un dalīja zāles. Plūdu dēļ visur peldēja Rasela odzes, un daudzi tika sakosti. Kaut arī Jūsefam un viņa ļaudīm bija daudz seruma, tie parasti ieradās par vēlu, jo šīs odzes inde iznīcina asinsvadu sieniņas un sakostajiem sākas acu, ausu un citu ķermeņa atvērumu asiņošana, un dažu stundu laikā tie mirst. Es pats piedzīvoju šīs indes iedarbību, kad biju misionārs Tanzānijā un redzēju koku čūskas sakostus cilvēkus. Briesmīgs skats.

Ekhofs uz mirkli aizvēra acis.

-   īsāk sakot, kādā no ciematiem Jūsefs ar medmāsu deva penicilīnu diviem dvīņiem, kam bija plaušu karsonis. Kamēr viņi strādāja, ienāca dvīņu tēvs, ko rīsu lauka ūdenī nupat bija sakodusi Rasela odze. Jūsefam Kārlsenam bija atlikusi viena seruma deva, ko viņš lūdza medmāsai ievadīt šim vīram. Jūsefs izgāja ārā, jo, līdzīgi pārējiem, cieta no caurejas un sāpēm vēderā. Kamēr viņš tur ūdenī tupēja, čūska iekoda sēkliniekos. Viņš iekrita ūdenī, tik skaļi kliedzot, ka visi uzreiz saprata, kas noticis. Kad viņš atgriezās mājā, medmāsa teica, ka ķīniešu bezdievis atteicies ļaut viņai ievadīt serumu. Ja sanācis tā, ka arī Jūsefs ticis sakosts, viņš gribot, lai serumu saņem Jūsefs. Ja Jūsefs dzīvošot, tad izglābšot vairākus bērnus, bet viņš pats esot tikai zemnieks, kuram vairs neesot pat saimniecības.

Ekhofs ievilka elpu.

-Jūsefs man stāstīja, ka bijis tik pārbijies, ka pat neiedomājies atteikties no piedāvājuma un ļāvis medmāsai ievadīt sev serumu. Pēc tam sācis raudāt, bet ķīniešu zemnieks mēģinājis viņu mierināt. Kad Jūsefs beidzot saņēmies un lūdzis medmāsai pajautāt ķīniešu bezdievim, vai viņš ir dzirdējis par Jēzu, viņa nepaspēja to izdarīt, jo zemnieka bikses pēkšņi kļuva sarkanas. Dažu sekunžu laikā viņš nomira.

Ekhofs skatījās uz abiem, it kā ļaujot stāstījumam nogulsnēties. Pieredzējuša sludinātāja teatrāli ieturēta pauze, Harijs nodomāja.

-   Tātad tas virs tagad deg ellē?

-    Saskaņā ar Jūsefa Kārlsena teksta izpratni jā. Tas ir, tagad Jūsefs ir atteicies no Rakstiem.

-    Tātad tas bija iemesls ticības zaudēšanai un aizbraukšanai no valsts?

-   Tā viņš man teica.

Harijs pamāja ar galvu un, skatīdamies no kabatas izņemtajā piezīmju grāmatiņā, turpināja:

-   Tad nu tagad Jūsefs Kārlsens pats degs, jo nespēja pieņemt šo… ticības paradoksu. Vai pareizi uztvēru?

-   Tu esi nonācis teoloģisku problēmu lauciņā, Hol. Vai esi kristietis?

-   Nē. Es esmu izmeklētājs. Es ticu pierādījumiem.

-   Un tas nozīmē?

Harijs paskatījās rokaspulkstenī, nedaudz pavilcinājās, tad ātri un kaunīgi atbildēja:

-   Man ir grūtības ar reliģiju, kas apgalvo, ka ticība pati par sevi ir ieejas biļete debesīs. Tātad ideālam jābūt tavai spējai manipulēt ar paša apziņu, lai pieņemtu to, ko saprāts nepieņem. Tas ir tas pats intelektuālās pakļaušanas modelis, ko visos laikos izmantojušas diktatūras, ideja par augstāko saprātu, kam nav jāprasa pierādījumi.

Komisārs pamāja ar galvu.

-    Filozofisks iebildums, inspektor. Un tu, protams, neesi pirmais, kas tādu izsaka. Tomēr ir daudzi cilvēki inteliģentāki par mani un tevi -, kuri tic. Vai tev tas neliekas paradokss?

-   Nē, Harijs atbildēja. Es satieku daudzus cilvēkus, kuri ir krietni gudrāki par mani. Daži no tiem atņem cilvēku dzīvību ne sev, ne man saprotamu iemeslu dēļ. Vai tu nedomā, ka Roberta slepkavība varētu būt vērsta pret Pestīšanas armiju?

Komisārs izslējās krēslā.

-   Ja tu domā, ka pastāv politisku interešu grupas, tad es par to šaubos. Pestīšanas armija vienmēr ir bijusi politiski neitrāla.

Te mēs esam diezgan konsekventi. Pat Otrā pasaules kara laikā mēs nenācām klajā ar publisku vācu okupācijas nosodījumu, bet mēģinājām pēc iespējas labāk darīt savu darbu.

-   Apsveicu, Halvošens sausi noteica un izpelnījās brīdinošu skatienu no Harija.

-    Vienīgā invāzija, kuru mēs svētījām, notika 1888. gadā, Ekhofs mierīgi turpināja. Tad zviedru Pestīšanas armija izlēma okupēt Norvēģiju un visnabadzīgākajā Oslo rajonā, tieši tur, kur tagad atrodas jūsu Policijas pārvalde, zēni, mēs dabūjām pirmo bezmaksas virtuvi.

-   Man liekas, ka tādēļ neviens netur ļaunu prātu, Harijs sacīja. Šķiet, Pestīšanas armija tagad ir populārāka nekā jebkad.

-   Kā lai saka, Ekhofs nopūtās. Mēs taču redzam, ka sabiedrība mums uzticas. Bet ar rekrutēšanu veicas pavāji. Rudenī Askeres Virsnieku skolā mums bija tikai vienpadsmit kadetu, bet internātā ir sešdesmit gultasvietu. Un, tā kā mēs turamies pie Bībeles konservatīvajiem skaidrojumiem, piemēram, homoseksuālos jautājumos, tad, protams, visās nometnēs populāri neesam. Mēs mazliet atpaliekam salīdzinājumā ar citām baznīcu draudzēm. Vai zini ko?

Man liekas, mūsu pārmaiņu laikā tas nekas, ka dažas lietas mainās mazliet lēnāk. Viņš uzsmaidīja Halvošenam un Harijam, it kā tie

būtu piekrituši. Jebkurā gadījumā nāk jaunā maiņa. Ar svaigu (

skatu uz lietām. Tieši šobrīd mēs gatavojamies nozīmēt amatā jaunu administrācijas šefu, un kandidāti uz šo darbu ir ļoti jauni.

Ekhofs uzlika plaukstu sev uz vēdera.

-   Vai Roberts bija viens no viņiem? Harijs jautāja.

Komisārs smaidot papurināja galvu.

-   Varu noteikti sacīt, ka nebija. Bet, cik zinu, tad viņa brālis Jūns ir. Pretendentam vajadzēs prast rīkoties ar ievērojamām vērtībām, to skaitā mūsu īpašumiem, un Roberts nebija no tiem, kam varētu uzticēt tādu atbildību. Viņš arī nebija beidzis Virsnieku skolu.

-   Nekustamie īpašumi tie, kas atrodas Gēteborggātā?

-   Mums ir vairāki. Gēteborggātā dzīvo tikai armijas kadru darbinieki, bet citviet, piemēram, Jākoba Olla ielā, mēs izvietojam bēgļus no Eritrejas, Somālijas un Horvātijas.

-    Mm. Harijs ieskatījās piezīmju grāmatiņā, uzsita ar pildspalvu pa krēsla roku balstu un piecēlās. Domāju, ka esam jau atņēmuši tev pietiekami daudz laika, Ekhof.

-   Ko nu, nav jau tik daudz. Šī lieta taču skar arī mūs.

Komisārs pavadīja viņus līdz durvīm.

-         Vai varu uzdot tev personisku jautājumu, Hol? viņš vaicāja.

-   Kur esmu redzējis tevi agrāk? Saproti, es nekad neaizmirstu sejas.

-   Varbūt televīzijā vai avīzē, Harijs atteica. Ap manu personu bija neliels troksnis sakarā ar kāda norvēģa slepkavību Austrālijā.

-   Nē, tās sejas es aizmirstu. Saproti, esmu tevi redzējis dzīvē.

-   Vai iesi un piebrauksi mašīnu? Harijs pievērsās Halvošenam.

Kad Halvošens izgāja, Harijs pagriezās pret komisāru.

-    Es nezinu, bet reiz tu man palīdzēji, viņš sacīja. Kādā ziemas dienā savāci mani no ielas, kad biju tik piedzēries, ka neko nesajēdzu. Kareivis, kas mani atrada, sākumā gribēja zvanit uz policiju, jo domāja, ka tā varētu labāk parūpēties par mani, bet es paskaidroju, ka strādāju policijā un tas nozīmētu atlaišanu no darba. Viņš aizveda mani uz medpunktu, kur izdarīja injekciju un ļāva izgulēties. Esmu tev lielu pateicību parādā.

Dāvids Ekhofs pamāja ar galvu.

-   Jā, es kaut ko tādu iedomājos, bet negribējās skaļi teikt. Un, ja runa ir par pateicību, tad pateicīgi būsim mēs, ja jūs atradīsiet to, kurš nogalināja Robertu. Lai Dievs svētī tevi un tavu darbu, Hol!

Harijs pamāja un izgāja priekštelpā. Uz mirkli apstājās un atskatījās uz Ekhofa aizvērtajām durvīm.

-   Jūs esat diezgan līdzīgi, Harijs ieteicās.

-   Tiešām? atsaucās zema sievietes balss. Vai viņš bija bargs?

-   Es runāju par fotogrāfiju kabinetā.

-   Deviņi gadi, Martīne Ekhofa teica. Ļoti labi, ja atpazini mani.

Harijs pakratīja galvu. Starp citu, es jau gribēju ar tevi sazināties. Vēlējos parunāt.

-   Ak tā?

Harijs saklausīja viņas balss toni un pasteidzās piebilst:

-    Par Pēru Holmenu.

-   Vai tur ir, par ko runāt? Viņa vienaldzīgi paraustīja plecus, bet balss kļuva siltāka. Tu dari savu darbu. Un es savu.

-   Varbūt. Bet es… jā, es tikai gribēju teikt, ka viss nebija tieši tā, kā šķita.

-   Un kā tad bija?

-   Es tev sacīju, ka man rūp Pērs Holmens. Viss beidzās tā, ka iznīcināju to, kas bija palicis no viņa ģimenes. Tāds nu reizēm ir mans darbs.

Martīne gatavojās atbildēt, bet tai mirklī iezvanījās telefons.

Viņa pacēla klausuli.

-   Vestreākeras baznīca, viņa atbildēja. Pirmdien, divdesmitajā, pulksten divpadsmitos, labi?

Tad nolika klausuli.

-   Visi ieradīsies uz apbedīšanu. Martīne sāka šķirstīt papīrus.

-   Politiķi, garīdzniecība un slavenības. Sēru brīdī visi grib būt ar mums. Vakar zvanīja kādas mūsu jaunās dziedātājas menedžeris un piedāvāja iespēju, ka viņa māksliniece varētu bērēs padziedāt.

-Jā, Harijs noteica, prātodams, ko vēl varētu sacīt. Tas ir…

Bet atkal iezvanījās telefons, un doma aprāvās. Saprata, ka ir <

laiks iet. Viņš pamāja un devās uz durvīm.

-   Es ierakstīju Ūli uz Ēgera laukumu ceturtdien. Viņš saklausīja sev aiz muguras Martīnes balsi. Jā, Roberta vietā. Jautājums ir par to, vai tu šovakar varēsi kopā ar mani padežurēt pie zupas autobusa.

Liftā viņš klusi nolamājās un paberzēja ar plaukstām seju. Tad apjucis iesmējās. Tā, kā smejas par sliktiem klauniem.

Roberta kabinets šodien likās vēl mazāks un tikpat haotisks. Pestīšanas armijas karogs karājās līdzās ar leduspuķēm izdaiļotajam

logam, un rakstāmgaldā blakus papīru kaudzēm un neatvērtām aploksnēm bija iecirsts kabatas nazis. Pie galda sēdēja Jūns un ļāva skatienam slīdēt pār sienām. Tas apstājās pie fotogrāfijas: viņš kopā ar Robertu. Kad tas bija? Fotografēts Estgorā, protams, bet kurā vasarā? Roberts, šķiet, vēlējās izskatīties nopietns, tomēr smaidīja. Viņa paša smaids likās samocīts, uzspiests.

Viņš bija lasījis šodienas avīzes. Likās nereāli: kaut gan tagad viņš zināja visus sīkumus, runa bija it kā par gluži citu cilvēku, nevis par Robertu.

Atvērās durvis. Ārpusē stāvēja gara auguma blondīne aizsargkrāsas jakā. Seja bez jebkādas izteiksmes, skatiens stingrs, vienaldzīgs, lūpas plānas un bālas. Aiz viņas rēgojās maza auguma sarkanmatis ar apaļu seju un tādu smīniņu, kas dažiem cilvēkiem šķiet kā pielīmēts: ar to viņi sagaida gan labās, gan sliktās dienas.

-    Kas tu esi? sieviete jautāja.

-    Jūns Kārlsens. Bet, pamanījis, ka sievietes skatiens kļūst vēl stingrāks, piebilda: Esmu Roberta brālis.

-   Atvaino, sieviete monotoni noteica, pārkāpa pāri slieksnim un sniedza roku. Tūrila Lī. Smago noziegumu nodaļas izmeklētāja. Viņas roka bija ļoti cieta, taču silta. Šis ir inspektors Ūla Lī.

Vīrietis pamāja, Jūns arī.

-    Mums žēl par notikušo, sieviete teica. Bet, tā kā šī ir slepkavība, mums diemžēl šī telpa ir jāaizzīmogo.

Jūns vēlreiz pamāja ar galvu, bet viņa skatiens lēnām atgriezās pie fotogrāfijas uz sienas.

-    Tas gandrīz nozīmē, ka mums jālūdz tevi…

-   Ā, protams! Jūns piekrita. Atvaino, esmu nedaudz izklaidīgs.

-    Pilnīgi saprotams. Tūrila Lī pasmaidīja. Nevis platu un sirsnīgu smaidu, bet tikai mazliet draudzīgi, kā iederējās situācijā. Jūns iedomājās, ka viņiem policistiem, kuri strādā pie slepkavībām un līdzīgām lietām, jābūt pieredzei šādās situācijās. Tāpat kā garīdzniekiem. Kā tēvam.

-   Vai esi kaut ko aizticis? viņa jautāja.

-   Aizticis? Nē, kādēļ gan? Es vienkārši sēdēju krēslā.

Jūns piecēlās un, pats nezinot, kāpēc, izvilka no rakstāmgalda virsmas nazi, salocīja to un iebāza kabatā.

-   Lūdzu, viņš sacīja un atstāja istabu.

Durvis lēnām aizvērās. Nonācis līdz kāpnēm, viņš saprata, ka izdarījis muļķību: paņēmis līdzi saliekamo kabatas nazi. Viņš pagriezās un devās atpakaļ, lai to atdotu. Pie aizvērtajām durvīm apstājies, Jūns izdzirdēja sievietes balsi. Tā smējās:

-   Pie j oda, kā es nobij os! Viņš ir neticami līdzīgs brālim! Sākumā es nodomāju, ka redzu spoku!

-   Vispār nemaz tik līdzīgs nav, vīrieša balss atbildēja.

-   Būtu redzējis fotogrāfiju!

Jūna galvā iešāvās briesmīga doma.

SK-655 pacēlās no Oslo lidostas tieši desmitos četrdesmit, nogriezās pa kreisi, pāri Hūrdāles ezeram un uzņēma kursu uz dienvidiem, uz Olborgas navigācijas bāku. Tā kā bija neparasti auksta diena, gaisa slānis, tā sauktā tropopauze, bija noslīdējis tik zemu, ka MD-81 lidmašīna to šķērsoja, vēl atrodoties virs Oslo centrālās daļas. Un, tā kā tieši šajā slānī lidmašīna atstāj debesīs inversijas pēdas, viņš ja vien, stāvēdams un drebinādamies pie telefona automātiem stacijas laukumā, būtu paskatījies gaisā ieraudzītu lidmašīnu, kuras biļete gulēja viņa kamieļvilnas mēteļa kabatā.

Somu viņš bija ieslēdzis Centrālās stacijas bagāžas glabātavas kamerā. Vajadzīga istaba viesnīcā. Un jāpabeidz darbs. Tas nozīmē, ka nepieciešams ierocis. Bet kā lai sadabū ieroci pilsētā, kurā nav neviena pazīstama cilvēka?

Viņš noklausījās sievietes balsi no telefonu uzziņu dienesta, kura dziedošā skandināvu angļu valodā paskaidroja, ka Oslo esot septiņpadsmit personas, vārdā Jūns Kārlsens, un viņa diemžēl nevarot iedot visu adreses. Bet, jā, viņa varot iedot Pestīšanas armijas telefona numuru.

Sieviete, kas atbildēja no Pestīšanas armijas galvenās mītnes, sacīja, ka viņiem esot tikai viens Jūns Kārlsens, bet viņam šodien esot brīvdiena. Viņš paskaidroja, ka vēloties nosūtīt Ziemassvētku dāvanu, un pajautāja, vai nevarot dabūt viņa mājas adresi.

-   Paskatīšos! Gēteborggāta nr. 4, pasta indekss 0566. Jauki, ka kāds tagad par viņu, nabadziņu, domā!

-    Nabadziņu?

-   Jā, vakar taču nošāva viņa brāli.

-   Brāli?

-   Jā, Ēgera laukumā. Šodien par to raksta avīzēs.

Viņš pateicās par palīdzību un nolika klausuli.

Kāds pieskārās viņa plecam, un viņš strauji pagriezās.

Jaunā vīrieša vajadzību izskaidroja papīra krūzīte viņa rokā. Džinsa jaka bija mazliet netīra, taču puisim bija moderna frizūra, viņš bija noskuvies, pieklājīgi ģērbies, ar atklātu, drošu skatienu. Puisis kaut ko sacīja, bet tad, sapratis, ka uzrunātais nerunā norvēģiski, paraustīja plecus un pārgāja uz tekošu angļu valodu:

I'm Kristojfer. I need money for a room tonight. Or else I’ll freeze to death.

Izklausījās, ka viņš būtu mācījies mārketinga kursos, īsa, kodolīga ziņa, papildināta ar paša vārdu, kas piešķir efektīvu emocionālas tuvības izjūtu. Lūgumam sekoja plats smaids.

Viņš papurināja galvu un gribēja doties prom, bet lūdzējs ar papīra krūzīti nostājās viņam priekšā.

-   Mister? Vai tev kādreiz ir nācies gulēt ārā un tā salt, ka cauru nakti ir jāraud?

Yes, actually I have.

Uz mirkli viņam radās vēlme pastāstīt, ka reiz četras diennaktis bija gulējis applūdušā lapsas alā un gaidījis parādāmies serbu tanku.

-   Tad jau tu zini, par ko runāju, mister.

Par atbildi viņš lēni pamāja ar galvu. Iebāza roku kabatā, izvilka naudaszīmi un, nepaskatījies uz to, sniedza Kristoferam.

-   Tu taču, vienalga, gulēsi ārā, vai ne?

Kristofers steigšus iebāza banknoti kabatā, tad pamāja un vainīgi pasmaidīja.

-   Man jādod priekšroka zālēm, mister.

-   Kur īsti tu mēdz gulēt?

-    Tur, lejā. Narkomāns norādīja ar garu, slaidu pirkstu un koptu nagu. Konteineru ostā. Vasarā tur sāka būvēt operu. Kristofers atkal plati pasmaidīja. Un es mīlu operu.

-   Vai tagad tur nav mazliet par aukstu?

-  Šonakt varbūt iešu uz Pestīšanas armiju. “Patvērumā” vienmēr atradīsies brīva gulta.

Tiešām? Viņš paskatījās uz puisi. Izskatījās tīrīgs, līdzenie zobi balti mirdzēja. Tomēr viņš oda pēc pelējuma. Ieklausoties viņam likās, ka sadzird tūkstoš žokļu čamstināšanu, kas barojas no iekšpuses.

11.   NODAĻA Ceturtdiena, 17. decembris. Horvāts

Halvošens sēdēja pie stūres un pacietīgi gaidīja, kamēr priekšā esošā mašīna ar Bergenas numuru, kas darbojās ar pilnu jaudu, beigs uz ledus buksēt. Harijs pa mobilo telefonu runāja ar Beāti.

-   Ko tu gribi sacīt? Harijs, cenšoties pārspēt bergenieša radīto troksni, skaļi jautāja.

-   To, ka tajās divās fotogrāfijās redzamā persona nav viena un tā pati, Beāte atkārtoja.

-    Tiem ir vienādas cepures, vienādas jakas un vienādi kakla lakati. Tam taču vajadzētu būt vienam cilvēkam?

Viņa klusēja.

-   Beāte?

-   Sejas ir neskaidras. Tur ir kaut kas savāds, tikai īsti nezinu, kas. Varbūt vainīgs ir apgaismojums.

-   Mm. Tavuprāt, esam uz nepareizām pēdām?

-   Nezinu. Viņa pozīcija tieši priekšā Kārlsenam zināmā mērā sakrīt ar tehniskajiem datiem. Kas tā par skaņu?

-   Bembis uz ledus. Vēl sazvanīsimies.

-   Pagaidi!

Harijs gaidīja.

-   Ir vēl kāda lieta, Beāte teica. Es apskatīju pārējās fotogrāfijas no iepriekšējās dienas.

-Jā?

-    Neatrodu nevienu seju, kas būtu identiska tām, kuras tur atradās slepkavības dienā. Bet ir viena maza detaļa. Tur ir kāds vīrs dzeltenīgā, varbūt kamieļvilnas mētelī. Viņam ir šalle…

-   Mm. Tu gribi teikt kakla lakats?

-   Nē, izskatās pēc parastas vilnas šalles. Bet tā ir apsieta tāpat kā tam vai tiem ar kakla lakatiem. Labais stūris rēgojas virs mezgla. Vai ievēroji?

-   Nē.

-    Nekad agrāk neesmu redzējusi, ka kāds tā apsietu šalli, Beāte teica.

-   Atsūti fotogrāfijas pa e-pastu, es paskatīšos.

Atgriezies kabinetā, Harijs vispirms izdrukāja Beātes atsūtītos attēlus. Aizejot uz izdruku telpu, lai tos paņemtu, viņš sastapa tur Gunnaru Hāgenu.

Harijs nedzirdami pamāja ar galvu, un abi vīri klusi vēroja, kā pelēkais aparāts citu pēc citas izspļauj papīra lapas.

-   Vai ir kaut kas jauns? Hāgens beidzot pārtrauca klusumu.

-   Gan jā, gan nē.

-   Mani lenc prese. Labi, ja būtu kaut kas, ko viņiem iedot.

-    Pareizi, šef. Gandrīz aizmirsu. Ieminējos, ka mēs meklējam šo cilvēku.

Harijs izcēla no izdruku kaudzītes vienu lapu un norādīja uz cilvēku ar kakla lakatu.

-   Ko tu izdarīji? Hāgens noprasīja.

-   Iedevu presei pavedienu. Precīzāk “Dagbladet”.

-   Bez manas ziņas? (

-   Rutīna, šef. Mēs to dēvējam par konstruktīvu noplūdi. Sakām, ka informācija nāk no anonīma avota policijā, un redakcija var izlikties, ka izmeklēšanu veikuši žurnālisti. Viņiem tas patīk, tādēļ tie atvēl rakstiem lielāku vietu nekā tad, ja mēs lūdzam publicēt fotogrāfijas. Tagad varbūt sabiedrība palīdzēs mums identificēt šo cilvēku. Un visi būs apmierināti.

-   Tikai ne es, Hole.

-   Man tiešām ļoti žēl, šef. Harijs likās apbēdināts.

Hāgena žokļi asinhroni kustējās gan pa labi, gan pa kreisi, un Harijam radās asociācijas ar atgremotāju dzīvnieku.

-   Kas tad ir ar šo vīru? Hāgens paņēma no Harija izdrukāto lapu.

-    īsti nezinām. Varbūt ir vairāki. Beāte Lenna uzskata, ka… kakla lakats ir sasiets īpašā veidā.

-   Tas ir kravates mezgls. Hāgens vēlreiz aplūkoja fotogrāfiju.

-   Kas tad ir?

-   Kā tu teici, šef?

-   Kravates mezgls.

-   Vai tu domā kaklasaites mezglu?

-   Horvātu mezgls, cilvēk!

-   Ko?

-   Vai tā nav elementāra vēsture?

-    Būšu pateicīgs, ja apgaismosi mani, šef.

Hāgens aizlika rokas aiz muguras.

-   Ko tu zini par Trīsdesmitgadu karu?

-   Domāju, ka pārāk maz.

-   Trīsdesmitgadu kara laikā karalis Gustavs Ādolfs, gatavojoties iesoļot Vācijā, papildināja savu disciplinēto, taču nelielo karaspēku ar tiem, kas tika uzskatīti par labākajiem kareivjiem Eiropā. Par labākajiem tādēļ, ka bija bezbailīgi. Viņš nolīga horvātus. Vai zināji, ka norvēģu vārds krabat radies Zviedrijā un sākotnēji nozīmēja horvāts, tātad “bezbailīgs pārgalvis”?

Harijs pašūpoja galvu.

-   Kaut arī horvāti cīnījās svešā zemē un bija spiesti valkāt karaļa Gustava Ādolfa uniformu, tie, lai atšķirtos no pārējiem, drīkstēja nēsāt kavalēristu kakla lakatu. Horvāti apsēja to īpašā veidā. Šo apģērba gabalu pārņēma un vēlāk uzlaboja franči, taču nosauca par godu horvātiem, un tas kļuva par cravate.

-   Cravate. Kravate.

-   Tieši tā.

-   Paldies, šef. Harijs izņēma no printera pēdējo lapu ar fotogrāfiju un aplūkoja vīrieti ar šalli, kam Beāte bija apvilkusi aplīti.

-    Iespējams, ka tu nupat esi uzvedinājis uz pēdām.

-   Mums nav savstarpēji jāpateicas, Hole, jo darām savu darbu.

Hāgens paņēma pārējos papīrus un devās prom.

Kad Harijs strauji iebrāzās kabinetā, Halvošens pacēla galvu.

-   Man laikam ir pavediens, Harijs paziņoja.

Halvošens nopūtās. Tas parasti nozīmēja daudz darba un nulles rezultātu.

-   Es zvanu Aleksim uz Eiropolu! Harijs teica.

Halvošens zināja, ka Eiropols ir Interpola jaunākais brālis Hāgā,

ko pēc terora aktiem Madridē 1998. gadā nodibinājušas ES valstis un kas nodarbojas ar cīņu pret starptautisko terorismu un organizēto noziedzību. Viņš tikai nesaprata, kāpēc šis Aleksis regulāri un labprāt palīdz Harijam, kaut gan Norvēģija nav ES valsts.

-   Alex? Harry in Oslo. Could you check on a thing for me, please?'

Halvošens klausījās, kā Harijs savā neveiklajā, bet šoreiz tik

nepieciešamajā angļu valodā lūdz Aleksim sameklēt datubāzē ziņas par noziegumiem, ko pēdējo desmit gadu laikā Eiropā izdarījis, iespējams, starptautisks noziedznieks. Meklējamie vārdi: “algota slepkavība” un “horvāts”.

I’ll wait,  Harijs teica. Pagaidīja. Tad pārsteigts jautāja:

Really? That many?  Viņš pakasīja zodu un palūdza Aleksim pievienot meklēšanai datus par pistoli ar deviņu milimetru kalibru.

-    Divdesmit trīs atbildes, Aleksi? Divdesmit trīs slepkavības, kur iespējamais slepkava ir horvāts? Jesus! Jā, es zinu, ka karš rada profesionālus slepkavas, un tomēr. Pārbaudi Skandināviju! Nekā?

Okay, vai ir kādi vārdi, Aleksi? Nav? Hang on a sec.

Harijs paskatījās uz Halvošenu, it kā cerēdams, ka tas pateiks 1

kaut ko pieņemamu, bet tas tikai paraustīja plecus.

-   Okay, Aleksi, Harijs atsāka. Pēdējais mēģinājums.

Viņš palūdza Aleksi pievienot meklēšanai sarkanu kakla lakatu vai šalli.

Halvošens varēja saklausīt klausulē Alekša smieklus.

-   Paldies, Aleksi! Vēl piezvanīšu.

Harijs nolika klausuli.

-   Nu? Halvošens iejautājās. Zaudēji pavedienu?

Harijs pamāja ar galvu. Viņš bija ieslīdzis dziļāk krēslā, bet tad pēkšņi izslējās.

-    Mums jādomā no jauna. Kas mums ir? Nekas? Labi, man patīk tukšas lapas.

Halvošens atcerējās, ka Harijs reiz bija teicis, ka labu izmeklētāju no viduvēja atšķirot spēja aizmirst. Labs izmeklētājs aizmirst visas tās reizes, kad sajūta ir pievīlusi, aizmirst visas pēdas, kurām bija ticējis, bet kuras aizvedušas nepareizā virzienā. Tad ar tādu pašu entuziasmu sāk visu no jauna.

Iezvanījās telefons. Harijs satvēra klausuli.

-   Har…

Bet balss klausulē jau kaut ko runāja.

Harijs piecēlās kājās, un Halvošens redzēja, kā kļūst balti pirkstu gali, kas turēja klausuli.

-    Wait, Aleksi! Es palūgšu Halvošenu pierakstīt.

Harijs aizlika plaukstu priekšā klausulei un uzsauca Halvošenam:

-   Viņš joka pēc pamēģināja vēlreiz. Izņēma “horvātu”, “deviņi milimetri” un citas lietas un pameklēja tikai “sarkanu šalli”. Dabūja četrus rezultātus. Četras ar pistoli profesionāli izdarītas slepkavības, kurās liecinieki kā iespējamo noziedznieku nosauc cilvēku ar sarkanu šalli. Pieraksti: Zagreba 2000. un 2001. gads, Minhene 2002. gads un Parīze 2003. gads.

Harijs turpināja runāt klausulē:

This is our man, Alex.  Nē, pārliecināts neesmu, bet man ir tāda nojausma. Un prāts saka, ka divas slepkavības Horvātijā nav nejaušība. Vai tev nav kādas tuvākas pazīmes, lai Halvošens varētu pierakstīt?

Halvošens redzēja, kā Harijs paver muti.

-   Ko nozīmē “nekādu īpašu pazīmju”? Ja viņi atceras šalli, tad gan jau atceras vēl kaut ko. Ko? Normāla auguma? Vai tas ir viss?

Harijs klausījās un kratīja galvu.

-   Ko viņš saka? Halvošens čukstēja.

-   To, ka atšķiroties, Harijs atčukstēja pretī.

Halvošens pierakstīja: “dati atšķiras”.

-   Jā, būtu labi, ja tu atsūtītu detaļas pa e-pastu. Labi, paldies tev, Aleksi! Ja vēl ko atradīsi, iespējamo uzturēšanās vietu vai ko citu, tad piezvani, okay? Ko? Ha-ha! Protams, drīz aizsūtīšu tev filmiņu ar savu sievu.

Harijs nolika klausuli un pamanīja Halvošena jautājošo skatienu.

-   Tas ir vecs joks, Harijs paskaidroja. Aleksis domā, ka visi laulātie pāri Skandināvijā uzņem privātās pornofilmas.

Harijs uzgrieza jaunu numuru un, gaidot savienojumu, ievērojis, ka Halvošens turpina uz viņu skatīties, nopūtās:

-   Es pat neesmu bijis precējies, Halvošen.

Magnusam Skarrem nācās kliegt, lai pārspētu kafijas automāta krākšanu, kas izklausījās pēc nopietni savārguša diloņslimnieka:

-   Varbūt tie ir līdz šim nezināmas bandas dažādi slepkavas, kas sarkanu šalli izmanto kā sava veida uniformu.

-    Muļķības! Tūrila Lī vienaldzīgi izmeta un nostājās kafijas gribētāju rindā aiz Skarres. Rokā viņai bija tukša krūzīte ar uzrakstu “Labākā mamma pasaulē”. i

Ūla Lī īsi, klukstoši iesmējās. Viņš sēdēja pie galda mazajā virtuvītē, kas patiesībā Smago noziegumu un Tikumības nodaļai kalpoja par ēdnīcu.

-   Muļķības? Skarre iejautājās. Tas taču var būt terorisms, vai ne? Reliģiozais karš pret kristiešiem. Musulmaņi. Tad ir elle vaļā.

Varbūt tie ir “spāņu jakas", tie taču nēsā sarkanus kakla lakatus.

-   Tiem patīk, ja viņus dēvē par spāņiem, Tūrila Lī pārlaboja.

-   Baski, iepretī Ūlam Lī sēdošais Halvošens sacīja.

-   Ko?

-   Vēršu skrējieni. Sanfermīna festivāls Pamplonā. Basku zemē.

-   ETA! Skarre iesaucās. Velns, kāpēc mēs par to neiedomājāmies!

-    Tev vajadzētu rakstīt filmu scenārijus, Tūrila Lī ieteicās.

Šoreiz Ola Lī skaļi iesmējās, bet, kā parasti, neko neteica.

-   Un jums abiem vajadzētu nodarboties ar banku laupītājiem, Skarre nomurmināja, ar to norādīdams, ka Tūrila Lī un Ūla Lī, kas nebija ne radinieki, ne arī precējušies, bija ieradušies no Laupīšanu nodaļas.

-    Parasti vienīgi teroristi mēdz uzņemties vainu, Halvošens ieminējās. Tajos četros gadījumos, ko mums atsūtīja Eiropols, bija hit and run, pēc tam pilnīgs klusums. Un upuri parasti bija iesaistīti lietā. Zagrebā abi upuri bija serbi, kuriem noņemtas apsūdzības kara noziegumos, Minhenē nogalinātais apdraudēja kāda vietējā karaļa hegemoniju cilvēku tirdzniecības nozarē. Un tas, kuru piebeidza Parīzē, bija divas reizes tiesāts par pedofiliju.

Turot rokā krūzīti, ienāca Harijs Hols. Skarre, Lī un Lī ielēja savās krūzītēs kafiju un nevis apsēdās, bet izgāja ārā. Halvošens bija ievērojis, ka Harijs šādu reakciju saņem arī no citiem kolēģiem. Inspektors apsēdās un domīgi sarauca pieri. Halvošens to pamanīja.

-    Drīz būs pagājušas divdesmit četras stundas, Halvošens teica.

-   Jā. Harijs blenza savā vēl tukšajā krūzītē.

-   Vai kaut kas nogājis greizi?

Harijs vilcinājās.

-   Es nezinu. Zvanīju Bjāmem Melleram uz Bergenu, lai saņemtu kādu konstruktīvu priekšlikumu.

-   Un ko viņš teica?

-          Patiesībā neko. Viņš izklausījās… Harijs meklēja vārdus.

-   Vientuļš.

-   Vai viņam tur nav arī visa ģimene?

-   Tā ieradīsies vēlāk.

-   Nepatikšanas?

-   Nezinu. Es neko nezinu.

-   Kas tad tevi nomāc?

-   Viņš bija pilnā.

Halvošens sakustējās tā, ka kafija pārlija pāri krūzītes malai.

-   Mellers? Darba laikā pilnā? Tu joko.

Harijs klusēja.

-   Varbūt viņš tikai slikti jutās, Halvošens steigšus piebilda.

-    Es zinu, Halvošen, kā runā piedzēries cilvēks. Man jādodas uz Bergenu.

-   Tagad? Tu taču vadi slepkavības izmeklēšanu šeit, Harij!

-   Dienas laikā tikšu prom un ari atpakaļ. Pa to laiku tu nodrošināsi aizmuguri.

Halvošens pasmaidīja.

-   Vai tu kļūsti vecs, Harij?

-   Vecs? Par ko tu runā?

-    Vecs un cilvēcīgs. ŠI ir pirmā reize, kad dzirdu tevi dodam priekšroku dzīvajiem, nevis mirušajiem.

Ieraudzījis Harija sejas izteiksmi, Halvošens tūlīt nožēloja izteiktos vārdus.

-   Es nedomāju…

-   Viss kārtībā. Harijs strauji piecēlās. Es gribu, lai tu sagādātu pasažieru sarakstus no visām aviācijas kompānijām, kurām pēdējo dienu laikā ir bijuši reisi no Horvātijas un atpakaļ. Pajautā Oslo lidostas policijai, vai nav vajadzīga pilnvara no policijas jurista. Ja nepieciešams tiesas lēmums, dodies uz tiesu un saņem < to. Kad dabūsi sarakstus, piezvani Aleksim uz Eiropolu un palūdz pārbaudīt vārdus. Saki, ka tas vajadzīgs man.

-   Esi pārliecināts, ka viņš palīdzēs?

Harijs tikai pamāja ar galvu.

-   Pa to laiku es un Beāte parunāsim ar Jūnu Kārlsenu.

-Tā?

-   Līdz šim par Robertu Kārlsenu esam dzirdējuši vienīgi stāstus ar laimīgām beigām. Domāju, ka ir vēl kas.

-   Un kāpēc tu neņem mani sev līdzi?

-   Tāpēc, ka Beāte atšķirībā no tevis jūt, ja cilvēki melo.

Viņš dziļi ievilka elpu un tad devās augšup pa kāpnēm uz restorānu Biscuit.

Atšķirībā no iepriekšējā vakara tagad tur nebija gandrīz neviena cilvēka. Atspiedies pret ēdamzāles durvju stenderi, stāvēja tas pats oficiants ar Džordži matu cirtām un zilajām acīm.

Hello there,  oficiants sveicināja. Gandrīz nepazinu.

Viņš samirkšķināja acis, pārsteigts, ka tomēr ticis atpazīts.

-    Es atcerējos mēteli, oficiants turpināja. Ļoti smalks. Vai kamieļvilna?

-   Ceru, ka tā ir, viņš nomurmināja atbildi un pasmaidīja.

Oficiants iesmējās un uzlika roku viņam uz pleca. Viņš nemanīja

ne mazāko izbaiļu ēnu oficianta acīs un nosprieda, ka tam nav nekādu aizdomu. Un cerēja, ka tas nozīmē: policija šeit nav bijusi un ierocis vēl nav atrasts.

-   Es neēdīšu, viņš sacīja. Vēlos tikai izmantot tualeti.

-         Tualeti? oficiants atkārtoja, cenšoties uztvert viņa skatienu.

-   Tu šeit ieradies tikai tāpēc, lai izmantotu tualeti? Tiešām?

-   Tikai uz īsu brītiņu.

Oficianta klātbūtnē viņš jutās neērti.

-   Uz īsu brītiņu, oficiants atkārtoja. I see?

Tualetes telpa bija tukša un smaržoja pēc ziepēm. Bet ne pēc brīvības.

Smarža vēl pastiprinājās, kad viņš pacēla ziepju trauka vāku virs izlietnes. Viņš pavilka uz augšu žaketes piedurkni un iebāza roku zaļajā, aukstajā ķīselī. Uz mirkli galvā pazibēja doma: ja nu viņi ir nomainījuši ziepju trauku? Bet tad viņš to sataustīja un lēnām izcēla ārā. Ziepju šķīdums uz izlietnes baltā porcelāna atstāja garus, zaļus taustekļus. Vajadzēja nomazgāt, nedaudz ieeļļot un pistole būs kārtībā. Aptverē joprojām bija sešas patronas. Viņš pasteidzās pistoli noskalot un jau gatavojās iebāzt mēteļa kabatā, kad atvērās durvis.

Hello again,  oficiants nočukstēja un plati pasmaidīja. Taču, ieraugot pistoli, smaids viņa sejā sastinga.

Viņš ļāva pistolei aši ieslīdēt kabatā, nomurmināja goodbye un ātri aizspiedās garām oficiantam šaurajās durvīs. Sajuta viņa straujo elpu sev sejā un gurnu saskaršanos.

Tikai izkļuvis atkal āra aukstumā, viņš pamanīja, cik spēcīgi sitas sirds. Tā, it kā viņš būtu nobijies. Asinis riņķoja ķermenī, un tas kļuva silts un viegls.

Jūns Kārlsens devās laukā pa durvīm, kad Gēteborggātā piebrauca Harijs.

-   Vai kavēju? Jūns apjucis paskatījās pulkstenī.

-   Es ierados mazliet agrāk, Harijs atbildēja. Mana kolēģe drīz būs klāt.

-   Vai paspēšu nopirkt pienu?

Jūnam mugurā bija plāna jaka. Mati izskatījās nupat saķemmēti.

-   Protams.

Tuvākais veikaliņš atradās uz stūra ielas pretējā pusē, un, kamēr Jūns meklēja vienam litram piena vajadzīgo naudas summu, Harijs kā apburts skatījās uz bagātīgo eglīšu rotājumu izvēli starp tualetes papīru un kukurūzas pārslu paciņām. Neviens no abiem nekomentēja avīžu statni pie kases, kur slepkavību Ēgera laukumā izgaismoja lieli avīžu virsraksti. "Dagbladet" pirmajā lappusē bija ievietojusi graudainu, izplūdušu attēlu no Vedloga uzņemtā pūļa, <

tajā ar sarkanu aplīti bija apvilkts cilvēks ar šalli un uzrakstīts:

“Tas, kuru meklē policija.”

Viņi izgāja ārā, un Jūns apstājās pie kāda sarkanmataina lūdzēja ar nokarenām ūsām septiņdesmito gadu stilā. Ilgi un dziļi parakņājies kabatā, viņš kaut ko izvilka un ielika brūnajā papīra krūzītē.

-   Man nav nekā īpaša, ko piedāvāt, Jūns pievērsās Harijam.

-    Kafija, patiesību sakot, jau krietnu laiku stāv automātā. Droši vien garšo pēc asfalta.

-   Lieliski, man tāda patīk!

-   Tev arī? Jūns Kārlsens vārgi pasmaidīja. Ai! Viņš saķēra galvu un pagriezās pret lūdzēju. Vai tu met man ar naudu? viņš pārsteigts jautāja.

Lūdzējs dusmīgi nošņācās ūsās un skaļā balsī iesaucās:

-   Šeit ņem pretī tikai vietējo naudu. Paldiesiņ!

Jūna Kārlsena dzīvoklis bija tieši tāds pats kā Tēai Nilsenai. Tas bija tīrs un sakopts, bet iekārtojuma ziņā tam tomēr bija izteiktas vecpuiša dzīvokļa iezīmes. Harijs ātri izdarīja trīs pieņēmumus: vecās, bet labi uzturētās mēbeles nopirktas turpat, kur viņa paša mēbeles, Elevatorā, Ullevollsveienā, Jūns nav bijis mākslas izstādē, ko pie dzīvojamās istabas sienas reklamēja vientuļā afiša, un vairums maltīšu ieturētas, sēžot salīkušam pie zemā galdiņa televizora priekšā, nevis pie galda virtuves nišā. Pustukšajā grāmatu plauktā bija novietota fotogrāfija kāds vīrs Pestīšanas armijas formā ar valdonīgu skatienu lūkojās istabā.

-   Tavs tēvs? Harijs pajautāja.

-Jā, Jūns atbildēja, izņēma no virtuves skapīša divas krūzītes un no nobrūnējušas automāta stikla kolbas ielēja kafiju.

-   Jūs izskatāties līdzīgi.

-   Paldies! Jūns atsaucās. Ceru, ka tā ir.

Viņš paņēma krūzītes un kopā ar nopirkto piena paku nolika uz žurnālu galdiņa, ko noklāja daudzi trauku atstāti traipu apļi un kas norādīja, kurās vietās pie galda tika ieturētas maltītes. Harijs gatavojās pavaicāt, kā vecāki uzņēmuši ziņu par Roberta nāvi, tomēr pārdomāja.

-    Sāksim ar hipotēzi, Harijs ierunājās, ka tavs brālis tika nogalināts par to, ka kādam kaut ko bija nodarījis. Piemānījis, aizņēmies naudu, apvainojis, draudējis, kaitējis, vienalga ko. Tavs brālis bija labs cilvēks, to saka visi. Un slepkavību izmeklēšanas gadījumos mēs parasti dzirdam vispirms šādus raksturojumus, jo cilvēki vēlas izcelt labās īpašības. Bet vairākumam no mums ir arī slēptās puses, vai ne tā?

Jūns pamāja, bet Harijs nesaprata, vai tā bija piekrišanas zīme.

-    Mums nepieciešams izgaismot arī Roberta tumšās puses.

Jūns neizpratnē skatījās uz Hariju.

Harijs ieklepojās.

-    Sāksim ar naudu. Vai Robertam bija grūtības ar naudu?

Jūns paraustīja plecus.

-    Gan jā, gan nē. Viņš nedzīvoja ar plašu vērienu, un tādēļ nespēju iedomāties, ka viņam būtu kāds liels parāds, ja to tu domā. Ja viņš aizņēmās, tad tas bija galvenokārt no manis. Kaut gan aizņēmumi ir dažādi… Jūns bēdīgi pasmaidīja.

-    Par kādām summām mēs runājam?

-    Par nelielām. Izņemot šo rudeni.

-    Cik daudz?

-    Ē-e… trīsdesmit tūkstoši.

-    Kādam nolūkam?

Jūns pakasīja pakausi.

-   Bija kāds plāns, bet viņš negribēja par to stāstīt. Tikai pateica, ka sakarā ar to vajadzēšot braukt uz ārzemēm. Es vēlāk redzēšot, viņš teica. Jā, man liekas, ka nauda bija diezgan liela, bet es dzīvoju pieticīgi un man nav mašīnas. Viņš likās ļoti aizrāvies. Es degu nepacietībā, bet tad… jā, tad tas notika.

Harijs pierakstīja.

-    Mm. Kā ir ar Roberta kā cilvēka tumšajām pusēm?

Harijs sāka gaidīt. Skatījās uz žurnālu galdiņu un ļāva Jūnam sēdēt un domāt klusuma vakuumā, līdz tas agrāk vai vēlāk vienmēr izvelk kaut ko gaismā: melus, izmisīgu novirzīšanos no tēmas vai labākajā gadījumā patiesību.

-   Kad Roberts bija jaunāks, viņš bija… Jūns iesāka, bet aprāvās.

Harijs klusēja, pat nepakustējās.

-   Viņam trūka… bremžu.

Harijs pamāja, nepaceļot galvu. Uzmundrināja, nepārtraucot vakuumu.

-    Es parasti baidījos, kaut tikai Roberts kaut ko nepastrādā. Viņš bija ļoti nesavaldīgs. Viņā sadzīvoja it kā divi cilvēki. Viens

bija apvaldīts, aukstasinīgs pētnieks, kuru interesēja… kā lai to pasaka…? Reakcijas. Sajūtas. Arī kaisle. Tādas tās lietiņas.

-   Vai tev ir kādi piemēri? Harijs jautāja.

Jūns norija kamolu kaklā.

-   Reiz, kad pārnācu mājās, viņš sacīja, ka gribot man kaut ko parādīt veļas mazgātavā pagrabā. Mazā, tukšā akvārijā, kurā tēvs agrāk turēja gupijas, viņš bija ielicis mūsu kaķi un zem koka vāka pabāzis dārza šļūteni. Kad ienācu, viņš līdz galam atgrieza krānu. Akvārijs pildījās tik strauji, ka es tik tikko paspēju nomest vāku un dzīvnieku izmakšķerēt. Roberts teica, ka gribējis tikai redzēt, kā kaķis reaģēs, bet es reizēm prātoju, ka viņš gribēja redzēt manu reakciju.

-   Mm. Ja viņš bija tāds, tad savādi, ka neviens par to nav ieminējies.

-    Šo Roberta īpašību zināja tikai nedaudzi. Daļēji tas bija mans nopelns. Jau tad, kad bijām mazi, biju spiests tēvam apsolīt, ka pieskatīšu Robertu, lai viņš neizdara kaut ko pavisam traku. Centos, cik vien spēju. Un Roberts, kā saka, kontrolēja savu rīcību. Viņš bija reizē gan auksts, gan karsts, saproti? Tādējādi tikai tuvākajiem cilvēkiem iznāca saskare ar Roberta… citām rakstura īpašībām. Jā, vēl arī vienai otrai vardei. Jūns pasmaidīja. Viņš sūtīja tās lidojumā ar hēlija baloniem. Kad tēvs viņu norāja, Roberts paskaidroja, ka esot garlaicīgi būt vardei un nekad neko neieraudzīt no putna lidojuma. Un es… Jūns skatījās gaisā, un Harijs redzēja, ka viņa acīs sariešas asaras. Es sāku smieties. Tēvs bija nikns, bet es nespēju apstāties. Vienīgi Roberts spēja mani tā sasmīdināt.

-   Mm. Vai, gadiem ritot, viņam tas pārgāja?

Jūns paraustīja plecus.

-    Pavisam godīgi sakot, es nezinu visu, ar ko Roberts pēdējo gadu laikā nodarbojās. Pēc tēva un mātes aizbraukšanas uz Taizemi mums ar Robertu pazuda ciešie kontakti.

-   Kāpēc tā?

-   Ar brāļiem tā bieži notiek. īpašs iemesls nav vajadzīgs.

Harijs klusēja un gaidīja. Kāpņu telpā aizcirtās durvis.

-   Bija daži gadījumi ar sievietēm, Jūns turpināja.

Tāla ātrās palīdzības mašīnas sirēna. Metāliska lifta duna. Jūns ievilka elpu un nopūtās:

-   Ar jaunām.

-   Cik jaunām?

-   Es nezinu. Bet, ja Roberts nemeloja, tad ar ļoti jaunām.

-   Kādēļ viņam būtu jāmelo?

-   Kā jau teicu. Man šķiet, ka viņam patika redzēt manu reakciju.

Harijs piecēlās un piegāja pie loga. Kāds vīrs pa diagonāli šķērsoja Sufienberga parku. Taciņa izskatījās kā bērna novilkta, ne visai taisna, brūna līnija uz sniegbaltas papīra lapas. Baznīcas ziemeļu pusē atradās neliela iežogota ebreju reliģiskās kopienas kapsēta. Psihologs Stole Eune reiz bija viņam stāstījis, ka pirms simts gadiem viss Sufienberga parks bijis kapulauks.

-   Vai viņš bija vardarbīgs pret kādu no šīm meitenēm? Harijs jautāja.

-    Nē! Jūna izsauciens atbalsojās kailajās sienās.

Harijs klusēja. Vīrs bija šķērsojis parku un pāri Helgesena ielai nāca tieši šurp.

-   Par to viņš man neko neteica, Jūns turpināja. Ja ari būtu teicis, es neticētu.

-   Vai tu pazīsti kādu no tām meitenēm?

-   Nē. Viņam tās nekad nebija ilgi. Patiesībā, cik man zināms, bija tikai viena meitene, kas viņu nopietni interesēja.

-   A?

-   lēa Nilsena. Viņš bija kā apsēsts jau tad, kad vēl bijām pusaudži.

-   Tava draudzene?

Jūns domīgi lūkojās kafijas krūzītē.

-    Liekas, man vajadzētu turēties tālāk no vienīgās meitenes, kuru mans brālis izvēlējies sev, vai ne? Un Dievs ir mans liecinieks, ka esmu pats sev jautājis, kāpēc tas tā.

-   Un?

-   Zinu tikai to, ka Tēa ir visfantastiskākais cilvēks, kādu jelkad esmu saticis.

Lifta dūkoņa pēkšņi apklusa.

-   Vai brālis zināja par tevi un Tēu?

-   Viņš noskaidroja, ka mēs dažas reizes esam satikušies. Viņam bija aizdomas, bet mēs ar Tēu it kā centāmies to turēt noslēpumā.

Pie durvīm klauvēja.

-   Tā ir Beāte, mana kolēģe, Harijs teica. Ļauj man atvērt.

Viņš apvērsa piezīmju grāmatiņu, nolika pildspalvu paralēli tās

malai un pagājās dažus soļus līdz ieejas durvīm. Mazliet pavilcinājās, līdz saprata, ka durvis veras uz iekšpusi, un tad atvēra. Seja aiz durvīm likās tikpat pārsteigta kā Harijam, un kādu mirkli abi stāvēja un skatījās viens uz otru. Harijs uztvēra saldenu parfīma smaržu, it kā nācējs nupat būtu lietojis smaržīgu dezodorantu.

-   Jūns? vīrietis piesardzīgi iejautājās.

-    Protams, Harijs atbildēja. Piedod, mēs gaidījām kādu citu. Vienu mirklīti!

Harijs atgriezās pie dīvāna.

-   Tur meklē tevi.

Ieslīgstot mīkstajā mēbelē, Harijs momentā saprata, ka kaut kas ir noticis tieši tagad, pēdējo sekunžu laikā. Viņš pārbaudīja, vai pildspalva vēl guļ paralēli piezīmju grāmatiņai. Jā, nav aiztikta. Bet smadzenes kaut ko bija atklājušas, vēl nespēdamas sasaistīt kopā.

-   Labvakar? Viņš izdzirda Jūna balsi sev aiz muguras. Pieklājīga, rezervēta uzruna ar jautājuma pieskaņu. Tā uzrunā cilvēku, kuru nepazīst un nezina, ko tas grib. Lūk, atkal. Kaut kas notika, kaut kas nebija kārtībā. Kaut kas ar šo apmeklētāju nebija kārtībā. Viņš bija nosaucis Jūna vārdu, bet Jūns acīm redzami viņu nepazina.

-    What message?' Jūns jautāja.

Tajā pašā mirklī viss nostājās savās vietās. Kakls. Tam vīram kaut kas bija ap kaklu. Kakla lakats. Kravates mezgls. Pieceļoties

Harijs ar abiem ceļiem pagrūda galdiņu, un kafijas krūzītes apgāzās.

Viņš iekliedzās:

-   Aizver durvis!

Bet Jūns kā hipnotizēts stāvēja pie durvīm un skatījās. Pieliecies uz priekšu, it kā vēlētos palīdzēt.

Harijs pārlēca pāri dīvānam un drāzās uz priekšu.

-   Don’t… Jūns iesāka.

Harijs nomērķēja un metās uz durvju pusi. Likās, ka laiks ir apstājies. Viņš bija to piedzīvojis jau agrāk, kad adrenalīns izmaina laika sajūtu un liekas, ka kustība notiek ūdenī. Un viņš zināja, ka ir jau par vēlu. Ar labo plecu viņš sajuta durvis, ar kreiso Jūna gurnu, bet bungādiņā iesitās gaisa vilnis no eksplodējušā pulvera un no lodes, kas pameta pistoles stobru.

Tad sekoja skaņa. No lodes. No durvīm, kas aizcirtās ciet. Un no Jūna, kurš atsitās pret drēbju skapi un pēc mirkļa pret virtuves sola malu. Harijs pagriezās uz sāniem un pacēla galvu. Durvju rokturis liecās uz leju.

-   Velns! Harijs nočukstēja un pietrausās uz ceļiem.

Kāds divas reizes spēcīgi paraustīja durvis.

Harijs sagrāba nekustīgo Jūna ķermeni aiz jostas un aizvilka pa parketa grīdu uz guļamistabu.

Aiz durvīm kaut kas nošņirkstēja. Vēlreiz atskanēja šāviens. No durvju vidus izlidoja skaidas, viens no dīvāna spilveniem noraustījās, pie griestiem pacēlās vientuļa, pelēki melna pūciņa, un uz žurnālu galdiņa sāka burbuļot piena paka, veidojot uz grīdas baltu piena parabolu.

Ļaudis nenovērtē, ko var nodarīt deviņus milimetrus liela lode, Harijs nodomāja un pagrieza Jūnu uz muguras. No cauruma pierē iztecēja viens vienīgs asins piliens.

Atkal šāviens. Nodžinkstēja stikls.

Harijs izmakšķerēja no kabatas mobilo telefonu un uzspieda Beātes īso numuru.

-          Jā, jā, es jau nāku, Beāte atbildēja jau pēc pirmā signāla.

-    Es esmu pie…

-   Klausies! Harijs viņu pārtrauca. Paziņo pa rāciju, ka mums tūlīt vajadzīgas visas patruļmašīnas! Ar sirēnām! Aiz dzīvokļa durvīm stāv cilvēks un baro mūs ar svinu. Un pati turies nostāk! Saprati?

-   Sapratu. Neizslēdz telefonu!

Harijs nolika mobilo sev priekšā uz grīdas. Pie sienas kāds skrāpējās. Vai viņš varētu dzirdēt? Harijs sēdēja nekustīgi. Skrāpēšanās tuvojās. Kādas šeit bija sienas? Lodei, kas izgāja cauri skaņnecaurlaidīgām durvīm, nekādas grūtības nesagādātu dažas ģipškartona plāksnes un siltuma izolācijas vate. Vēl tuvāk. Apstājās. Harijs aizturēja elpu. Un tad saklausīja: Jūns elpoja.

Tad vienmērīgo pilsētas troksni iztraucēja skaņa, kas Harija ausīs ieskanējās kā mūzika. Policijas mašīnas sirēna. Divas sirēnas.

Harijs ieklausījās: vai neskrāpējas? Nekā. Bēdz, viņš lūdzās. Pazūdi! Viņa lūgums tika uzklausīts. Pa gaiteni attālinājās skrejoši soļi un noklusa uz kāpnēm.

Harijs atbalstīja pakausi pret auksto parketu, skatījās griestos. No durvju apakšas nāca caurvējš. Viņš aizvēra acis. Deviņpadsmit gadi. Ak Dievs! Vēl deviņpadsmit gadi līdz pensijai!

12.   NODAĻA.Ceturtdiena, 17. decembris. Slimnīca un pelni

Veikaliņa vitrīnā viņš ieraudzīja policijas mašīnas atspulgu, kas no mugurpuses slīdēja šurp pa ielu. Viņš turpināja iet un piespieda sevi savaldīties, lai neskrietu. Pirms dažām minūtēm viņš bija drāzies lejup pa kāpnēm, prom no Jūna Kārlsena dzīvokļa, izskrējis uz ietves un gandrīz notriecis no kājām kādu jaunu sievieti ar mobilo telefonu rokā, meties cauri parkam rietumu virzienā uz ļaužu pilnajām ielām, kur šobrīd arī atradās.

Policijas mašīna ieturēja tādu pašu ātrumu kā viņš. Ieraudzījis durvis, atvēra tās un sajutās, it kā būtu iekļuvis kādā filmā. Amerikāņu filmā ar kadilakiem, prievīšu kaklasaitēm un jauniem Elvisiem. Mūzika no skaļruņiem atgādināja ar trīskāršu ātrumu atskaņotas vecās skaņuplates, un bārmeņa apģērbs -, it kā viņš <

būtu izkāpis no skaņuplates apvāka.

Viņš pārlaida skatienu mazajai, bet pārsteidzoši pilnajai bāra telpai un uzreiz nepamanīja, ka bārmenis viņu uzrunā.

-   Sorry?'

A drink, sir?

-   Kādēļ ne? Kas tev ir?

-   Nūjā, varbūt vienu “Slow Comfortable Screw-Up". Starp citu, tu izskaties tā, ka tev noderētu viskijs no Orkneju salām.

-   Paldies.

Aiz loga iegaudojās un noklusa policijas mašīnas sirēna. Bārā bija silts, un sviedri plūda no visām ķermeņa porām. Viņš norāva savu kakla lakatu un iebāza mēteļa kabatā. Nopriecājās par tabakas dūmiem, kas apslāpēja viņa pistoles smaku mētelī.

Viņš paņēma glāzi ar dzērienu un sameklēja vietiņu pie sienas pretī logam.

Kas bija tas otrais cilvēks tajā dzīvoklī? Jūna Kārlsena biedrs? Radinieks? Varbūt viņi vienkārši kopā īrēja dzīvokli? Viņš iemalkoja viskiju. Garšoja pēc slimnīcas un pelniem. Kādēļ viņš uzstāda sev tik idiotiskus jautājumus? Tikai policists varēja reaģēt tā kā šis puisis. Tikai policists varēja tik ātri izsaukt palīgus. Un tagad tie zināja, kas ir viņa mērķis. Tas ļoti apgrūtinās darbu. Vajadzētu apsvērt atkāpšanās iespēju. Viņš iedzēra vēl vienu malku.

Policists bija redzējis kamieļvilnas mēteli.

Viņš iegāja tualetē, pārlika pistoli, kakla lakatu un pasi žaketes kabatās un iebāza mēteli papīrgrozā zem izlietnes. Ārpusē, uz ietves, viņš apstājās un, berzējot nosalušās rokas, pārlūkoja ielu.

Pēdējais darbs. Pats svarīgākais. No tā bija atkarīgs viss.

Tikai mierīgi, viņš sevi iedrošināja. Viņi nezina, kas tu esi. Atgriezies pie sākuma. Domā konstruktīvi.

Tomēr no jauna uzpeldēja doma, kuru viņš nespēja aizkavēt: kas bija tas vīrs dzīvoklī?

-    Mēs nezinām, Harijs teica. Zinām vienīgi to, ka viņš, iespējams, ir tas pats, kurš nogalināja Robertu.

Viņš pievilka kājas, lai sanitāre šaurajā gaitenī varētu aizstumt garām tukšu gultu.

-   V… var būt? Tēa Nilsena stostījās. Vai tie ir vairāki?

Viņa sēdēja, mazliet noliekusies uz priekšu, ar abām rokām cieši

turoties pie krēsla koka sēdekļa, it kā baidītos nokrist.

Beāte Lenna pastiepa roku un mierinot pieskārās Tēas celim.

-   Mēs nezinām. Galvenais, ka viss beidzās labi. Ārsts saka, ka esot tikai smadzeņu satricinājums.

-   To es izdarīju, Harijs sacīja. Kopā ar virtuves sola malu, kas viņa pierē iztaisīja mazu caurumiņu. Pistoles lode aizgāja garām, to mēs atradām sienā. Otrā lode iestrēga piena pakā. Padomā tik: iekšā piena pakā! Un trešā virtuves skapītī starp rozīnēm un…

Beāte uzmeta Harijam skatienu, kas, kā viņš saprata, nozīmēja, ka Tēu šobrīd diezin vai interesē ballistikas īpatnības.

-   Nav svarīgi. Ar Jūnu viss kārtībā, bet viņš ir bezsamaņā, un ārsti pagaidām paturēs viņu šeit novērošanai.

-   Skaidrs. Vai tagad varu ieiet pie viņa?

-   Protams, Beāte teica. Mēs tikai gribējām, lai tu vispirms aplūko šīs fotogrāfijas. Un pasaki, vai agrāk neesi redzējusi kādu no šiem cilvēkiem.

Viņa izņēma no mapes trīs fotogrāfijas un pasniedza Tēai. Attēli no Ēgera laukuma bija tik stipri palielināti, ka sejas atgādināja melnu un baltu punktiņu mozaīku.

Tēa pašūpoja galvu.

-   Tas ir grūti. Es nesaredzu nekādas atšķirības.

-    Es arī neredzu, Harijs piekrita. Bet Beāte ir speciāliste seju atpazīšanā, un viņa saka, ka šie ir divi dažādi cilvēki.

-   Es domāju, ka tā ir, Beāte pārlaboja. Turklāt tas, kurš izskrēja no mājas Gēteborggātā, gandrīz notrieca mani no kājām. Un man nelikās, ka tas būtu kāds no tiem, kuri ir šajās fotogrāfijās.

Harijs izbrīnījās, jo nekad agrāk nebija dzirdējis, ka Beāte šaubītos. <

-    Augstais Dievs! Tēa čukstēja. Cik tad viņu galu galā ir?

-    Tikai mierīgi, Harijs sacīja. Pie Jūna palātas mums ir apsardze.

-   Ko? lēa iepleta acis, un Harijs saprata, ka viņai nav ienākusi prātā doma, ka Jūns šeit, Ullevollas slimnīcā, varētu justies apdraudēts. Līdz šim brīdim. Lieliski.

-   Nāc, iesim un paskatīsimies, kā viņam klājas, Beāte draudzīgi sacīja.

Jā, Harijs nodomāja. Un lai šis idiots pasēž un mazliet padomā, kā jāapietas ar cilvēkiem.

Izdzirdējis gaiteņa otrā galā kādu skrienam, Harijs pagriezās.

Halvošens skrēja, veikli manevrēdams starp pacientiem, apmeklētājiem un māsiņām klabošās koka tupelēs. Aizelsies viņš nostājās Harija priekšā un padeva kritpapīra lapu ar bālu, melnu tekstu. Harijs saprata, ka tas ir no Smago noziegumu nodaļas faksa aparāta.

-   Viena lapa no pasažieru saraksta. Es mēģināju tev zvanīt…

-    Mobilie telefoni šeit ir jāizslēdz, Harijs paskaidroja. Vai ir kas interesants?

-   Tātad es dabūju pasažieru sarakstus, grūtību nebija. Un aizsūtīju tās Aleksim, kurš tūlīt ķērās pie darba. Daži pasažieri ir sarakstā par dažādiem sīkumiem, bet nav iemesla kādu turēt aizdomās. Taču kāda lieta ir nedaudz dīvaina…

-   Tā?

-   Viens no sarakstā minētajiem pasažieriem ieradās Oslo pirms divām dienām, un viņam bija biļete atpakaļceļam ar vakardienas reisu, taču tas tika pārcelts uz šodienu. Hristo Stankičs. Viņš neparādījās. Tas ir savādi, jo viņam bija lētā biļete, ko nevar pārreģistrēt. Pasažieru sarakstā viņš skaitās Horvātijas pilsonis, tādēļ es palūdzu Aleksim sazināties ar Horvātijas iedzīvotāju reģistrācijas pārvaldi. Horvātija gan nav Eiropola biedre, bet tāpēc, ka tā vēlas iestāties ES, tad labprāt sadarbojas, ja runa ir par…

-   Runā par lietu, Halvošen!

-   Tāda Hristo Stankiča nemaz nav.

-    Interesanti. Harijs pabraucīja zodu. Tomēr šim Hristo Stankičam nav obligāti jābūt saistītam ar mūsu lietu.

-   Protams.

Harijs skatījās uz sarakstu. Hristo Stankičs. Tas bija tikai vārds. Bet šim vārdam noteikti vajadzēja būt pasē, ko aviokompānija prasa uzrādīt pie reģistrācijas, ja jau tas ir pasažieru sarakstā. Tajā pašā pasē, ko viesnīcas prasa uzrādīt, ja tajās kāds piereģistrējas.

-  Es gribu, lai tiktu pārbaudīti visu Oslo viesnīcu viesu saraksti, Harijs sacīja. Uzzināsim, vai divu pēdējo dienu laikā kāda no tām nav izmitinājusi šo Hristo Stankiču.

-   Sākšu tūlīt pat.

Harijs izslējās un pamāja Halvošenam, cerēdams, ka šī kustība ietver to, ko viņš vēlējās pateikt: ka ir ar viņu apmierināts.

-   Tad es eju pie sava psihologa, Harijs noteica.

Psihologa Stoles Eunes kabinets atradās tajā Spūrveisgātas daļā, kur nekādu sliežu nav, taču uz ietvēm ir vērojams interesants iešanas veidu sajaukums: pašpārliecināto, švītīgo, savu ķermeni mīlošo mājsaimnieču gaita, kuras SATS centrā nodarbojas ar Atnesu, piesardzīgie soļi cilvēkiem ar suņiem-pavadoņiem no Neredzīgo biedrības nama un nevīžīgā izmocīto, bet bezbailīgo klientu gaita no narkomānu aprūpes centra.

-   Tātad šim Robertam Kārlsenam patika nepilngadīgas meitenes, Eune teica. Viņš uzkāra savu tvīda žaketi uz krēsla atzveltnes un atbalstīja dubultzodu pret tauriņu kaklasaites vietā. Protams, tas var būt saistīts ar daudzām lietām, bet es izprotu tā, ka viņš ir audzis piētiskā Pestīšanas armijas vidē?

-   Jā. Harijs uzmeta skatienu pilnajiem, taču nesakārtotajiem sava personiskā un profesionālā padomdevēja grāmatplauktiem.

-    Bet vai tas nav tikai mīts, ka cilvēks, kas izaudzis noslēgtā, stingri reliģiozā vidē, kļūst perverss?

-   Nē, Eune vienkārši atbildēja. Ja runa ir par tādām novirzēm, par kurām tu stāsti, tad kristiešu sektās tādu ir daudz.

-   Kāpēc?

Eune salika pirkstu galus kopā un apmierināti nočāpstināja:

-Ja bērnībā vai jaunībā bērnu par dabiskās seksualitātes izrādīšanu nosoda vai pazemo, piemēram, vecāki, tad tas šo savas personības daļu apspiež. Līdz ar to dabiskais seksuālais briedums apstājas un seksuālā priekšroka, tā sakot, tiek dota apkārtceļiem. Tādēļ daudzi jau pieaugušo vecumā atgriežas pie etapa, kad vēl drīkstēja būt dabiski un izrādīt savu seksualitāti.

-   Kā staigājot ar autiņiem.

-Jā. Vai ari kā spēlējoties ar ekskrementiem. Es atceros gadījumu Kalifornijā ar kādu senatoru…

Harijs ieklepojās.

-    Vai ari tie, būdami pieauguši, atgriežas pie tā dēvētā coreevent, Eune turpināja. Parasti tā ir pēdējā reize, kad tiem īstenojies viņu seksuālais nodoms, tātad pēdējā reize, kad viss darbojās. Tā var būt iemīlēšanās vai seksuāls kontakts pusaudža vecumā, kas netika atklāts vai sodīts.

-   Vai varbūt ļaunprātība?

-    Pareizi. Situācija, kuru tie kontrolēja un tādēļ jutās stipri, tātad pretēji pazemojumam. Un atlikušo dzīves daļu tie velta šīs situācijas atjaunošanai.

-   Bet kļūt par pavedēju taču nevar būt viegli.

-    Nē. Daudzi tiek sasisti zili melni, ja pusaudža vecumā tiem atrod pomo žurnālus, bet vēlāk tiem izveidojas gluži parasta, veselīga seksualitāte. Lai maksimāli palielinātu personas izredzes kļūt par pavedēju, jāsagādā vardarbīgs tēvs vai arī māte ar seksuālām nosliecēm, tāpat vide, kurai raksturīga noklusēšana un solījumi, ka savu iegribu dēļ nāksies degt elles ugunīs.

Iepīkstējās Harija mobilais telefons. Viņš to sadabūja un izlasīja Halvošena atsūtīto tekstu. Nakti pirms slepkavības viesnīcā Scandia esot uzturējies kāds Hristo Stankičs.

-    Kā ir ar Anonīmajiem Alkoholiķiem? Eune pajautāja. Vai tas tev palīdz atturēties?

-   Gan jā, gan nē, Harijs atbildēja un piecēlās.

Kāds kliedziens lika viņam nodrebēt.

Viņš pagriezās un ieskatījās mežonīgi ieplestu acu pārī un vaļējā mutes dobumā tikai dažu centimetru attālumā no savas sejas. Bērns bija piespiedis degunu pie Burger King rotaļu istabas stikla sienas un tad ar priekpilnu spiedzienu atmuguriski nogāzās sarkanu, dzeltenu un zilu plastmasas bumbiņu kaudzē.

Viņš noslaucīja no mutes kečupa atliekas, iztukšoja paplāti atkritumu urnā un izsteidzās uz Kārla Juhana ielas. Mēģināja sarauties plānajā žaketē, bet sals bija nesaudzīgs. Viņš nolēma: tiklīdz Scandia viesnīcā dabūs labu istabu, tā nopirks sev jaunu mēteli.

Pēc sešām minūtēm viņš iegāja pa durvīm viesnīcas vestibilā un nostājās aiz kāda pāra, kas acīmredzot reģistrējās. Viesnīcas darbiniece uzmeta viņam ašu skatienu, taču nekas neliecināja, ka būtu atpazinusi. Tad, sarunājoties norvēģiski, atkal noliecās pār jauno viesu dokumentiem. Sieviete, kas stāvēja pie reģistratores galda, pagriezās uz viņa pusi. Blondīne. Pasmaidīja. Skaista, viņš nodomāja. Kaut arī diezgan parasta. Viņš atsmaidīja pretī. Paspēja atsmaidīt. Viņš bija to redzējis. Tikai pirms dažām stundām. Pie ēkas Gēteborggātā.

Neizkustoties no vietas, viņš pielieca galvu un iebāza rokas žaketes kabatās. Cietais pistoles spals nomierināja. Viņš piesardzīgi pacēla skatienu, ieraudzīja aiz reģistratores pie sienas spoguli un ieskatījās tajā. Bet attēls izplūda, dubultojās. Viņš dziļi ievilka elpu, aizvēra acis un tad atkal atvēra. Lielā auguma vīrietis lēnām fokusējās. īsi apgrieztie mati, bālā sejas āda ar sarkano degunu, asie un cietie vaibsti, kas kontrastēja ar jutīgo muti. Tas bija viņš.

Otrais vīrietis no dzīvokļa. Policists. Viņš pārlaida ātru skatienu reģistratūrai. Viņi bija vieni. It kā lai izgaistu pēdējās šaubas, norvēģu vārdu plūdumā viņš uztvēra divus pazīstamus: Hristo Stankičs. Viņš piespieda sevi palikt uz vietas. Viņš nesaprata, kā tas bija izdevies, bet sāka nojaust, kādas būs sekas.

Blondīne dabūja no reģistratores atslēgu, paņēma kaut ko līdzīgu darbarīku somiņai un devās uz liftu. Lielā auguma vīrietis vēl kaut ko pateica meitenei reģistratūrā, un viņa pierakstīja. Pēc <

tam policists pagriezās, un pirms došanās uz izeju abu skatieni uz mirkli sastapās.

Reģistratore pasmaidīja, pateica kaut kādu draudzīgu standarta frāzi un jautājoši gaidīja. Viņš pajautāja, vai augšējā stāvā nav kāda istaba nesmēķētājiem.

-   Tūlīt paskatīšos, sir. Meitene pārlaida pirkstus datora tastatūrai.

-   Excuse me! Vai tas cilvēks, ar kuru tu nupat runāji, nav policists, kura attēls bija avīzē?

-   Es nezinu. Viņa pasmaidīja.

-   Jā gan, viņš ir pazīstams. Kā viņu tur sauca…

Reģistratore ieskatījās piezīmju grāmatiņā.

-   Harijs Hols. Vai viņš ir pazīstams?

-   Harijs Hols?

-Jā-

-   Nav tas vārds. Laikam būšu kļūdījies.

-   Ir viena brīva istaba. Ja gribat ņemt, jums jāizpilda šī kartīte un jāuzrāda pase. Kā jūs vēlaties maksāt?

-   Cik tā maksā?

Viņa pateica cenu.

-   Ļoti žēl. Viņš pasmaidīja. Par dārgu.

Viņš atstāja viesnīcu un, iegājis dzelzceļa stacijā, sameklēja tualeti un ieslēdzās vienā no kabīnēm. Apsēdās un mēģināja sakārtot domas. Viņi zina vārdu. Tātad jāatrod tāda vieta pārnakšņošanai, kur neprasa uzrādīt pasi. Un Hristo Stankičs var aizmirst par reģistrēšanos lidostā, uz kuģa, vilcienā vai par robežas šķērsošanu. Ko darīt? Jāpiezvana viņai uz Zagrebu.

Viņš izgāja stacijas laukumā. Ledains vējš virpuļoja pa kailo laukumu. No aukstuma klabinot zobus, viņš skatījās uz telefona automātiem. Laukuma vidū, atspiedies pret baltu vagoniņu, kurā pārdeva desiņas, stāvēja kāds vīrs. Tērpies kombinezonā, tas atgādināja astronautu. Vai viņam tikai izlikās vai arī šis vīrs novēroja telefona automātus? Vai varētu būt, ka tie izsekojuši viņa sarunām un tagad gaida, ka viņš atgriezīsies? Neiespējami. Viņš šaubījās. Ja tie noklausās telefona automātus, viņš riskēja atklāt viņu. Beidzot viņš izlēma. Telefona saruna varēja pagaidīt, tagad viņam bija vajadzīga istaba ar gultu un apkuri. Taču tādā vietā tiks prasīta skaidra nauda, bet viņš visu bija atdevis par hamburgeru.

Augstajā hallē starp veikaliņiem un vilcienu peroniem viņš atrada bankomātu. Izņēma VISA karti, izlasīja norādi angļu valodā, ka magnētiskajai joslai jāatrodas uz leju labajā pusē, un pielika pie spraugas. Roka apstājās. Karte taču arī bija izdota uz Hristo Stankiča vārda! Tā tiktu reģistrēta, un kaut kur izceltos trauksme. Viņš vilcinājās. Tad iebāza karti atpakaļ kabatas portfelī. Lēnām pagājās pa halli. Veikaliņi vērās ciet. Viņam pat nebija naudas, lai nopirktu siltu jaku. Kāds apsargs ilgi noskatījās viņam pakaļ. Viņš atkal izgāja uz laukuma. Uz tā ārdījās ziemeļu vējš. Pie vagona ar desiņām neviena vairs nebija, bet kāds stāvēja pie čuguna tīģera.

-   Man nepieciešams nedaudz naudas, lai varētu kaut kur pārnakšņot.

Viņam nebija vajadzīgas norvēģu valodas zināšanas, lai saprastu jautājumu, jo šis bija tas pats jaunais narkomāns, kuram viņš pirmīt iedeva naudu. Naudu, kas pašam tagad ļoti noderētu. Viņš pašūpoja galvu un pašķielēja uz trīcošo narkomānu bariņu vietā, ko bija noturējis par autobusa pieturu. Bija pienācis baltais autobuss.

Harijs juta sāpes krūtīs un plaušās. Patīkamas sāpes. Gurni dega. Arī patīkami.

Kad viņam neveicās, tad reizēm rīkojās kā tagad: nokāpa Policijas pārvaldes pagraba treniņu telpā un sēdās uz velotrenažiera. Ne tāpēc, ka tas palīdzētu labāk domāt, bet tādēļ, lai nedomātu.

-   Man teica, ka tu esot šeit. Gunnars Hāgens uzkāpa uz veloergometra viņam blakus. Cieši piegulošais T krekls un riteņbraucēju bikses vairāk izcēla, nevis nosedza policijas komisāra kalsnā, gandrīz vājā ķermeņa muskulatūru. Pēc kādas programmas tu trenējies?

-   Pēc devītās, Harijs smagi noelsās.

Nostājies uz pedāļiem, Hāgens noregulēja sēdekļa augstumu un tad ātri saspaidīja vajadzīgos velosipēda datora parametrus.

-   Dzirdēju, ka tev šodien bijuši dramatiski notikumi.

Harijs pamāja ar galvu.

-   Es lieliski saprastu, ja tu paņemtu slimības lapu, Hāgens sacīja. Dzīvojam taču miera laikā.

-   Paldies, šef, bet es jūtos diezgan labi.

-   Labi. Es nupat runāju ar Tūrleifu.

-   Kriminālnodaļas šefu?

-   Mēs vēlētos zināt, kāda ir situācija. Ir bijuši telefona zvani. Pestīšanas armija ir populāra, un ietekmīgi cilvēki mūsu pilsētā interesējas, vai spēsim līdz Ziemassvētkiem atklāt šo lietu. Ziemassvētku miers un tamlīdzīgi.

-   Pagājušajā gadā politiķu Ziemassvētku mieru patraucēja seši nāves gadījumi, kuru iemesls bija pārdozēšana.

-    Es jautāju, kāda ir situācija, Hole!

Harijs juta, kā sviedri dedzina krūšu galiņus.

-   Jā. Lai gan šīsdienas “Dagbladet" numurā ir publicētas fotogrāfijas, nav pieteicies neviens liecinieks. Un Beāte Lenna uzskata, ka attēli norāda uz to, ka mums jāmeklē nevis viens, bet vismaz divi slepkavas. Un es atbalstu šo pieņēmumu. Tam vīram pie Jūna Kārlsena bija kamieļvilnas mētelis un kakla lakats. Šis apģērbs atbilst attēlā redzamajam cilvēkam, kas bija Ēgera laukumā slepkavības priekšvakarā.

-   Vai sakrīt tikai apģērbs?

-   Es nepaspēju rūpīgāk ielūkoties tam sejā. Jūns Kārlsens neko daudz neatceras. Viena no īrniecēm atzinās, ka ielaidusi mājā kādu angli, kas vēlējies atstāt pie Jūna Kārlsena durvīm Ziemassvētku dāvaniņu.

-   Tā, tā, Hāgens noteica. Bet šo teoriju par vairākiem slepkavām paturēsim noslēpumā. Turpini!

-   Nav nekā daudz, ko piebilst.

-   Itin nekā?

Harijs paskatījās uz spidometru un pakāpeniski palielināja ātrumu līdz trīsdesmit pieciem kilometriem stundā.

-   Ir. Mums ir viltota pase, kas pieder kādam horvātam Hristo Stankičam, kurš neiekāpa lidmašīnā, kas šodien izlidoja uz Zagrebu. Noskaidrojām, ka viņš dzīvojis viesnīcā Scandia. Lenna pārmeklē viņa numuru, cerot atrast DNS pēdas. Viņiem nav pārāk daudz viesu, tādēļ domājām, ka reģistratore atpazīs cilvēku no mūsu fotogrāfijām.

-   Un?

-    Diemžēl nekā.

-   Kādas norādes liecina, ka šis Stankičs ir mūsu meklētais cilvēks?

-    Patiesībā tikai viltotā pase, Harijs atbildēja un pašķielēja uz Hāgena spidometru. Četrdesmit kilometri stundā.

-   Un kā tu gribi viņu atrast?

-   Informācijas laikmetā vārdi atstāj pēdas, un mēs esam iesaistījuši visus savus pastāvīgos ziņotājus. Ja Oslo kāds cilvēks, vārdā Hristo Stankičs, piereģistrēsies viesnīcā, nopirks lidmašīnas biļeti vai izmantos kredītkarti, mēs to tūdaļ uzzināsim. Pēc reģistratores sacītā, viņš jautājis par telefona automātu un viņa norādījusi uz stacijas laukumu. Telenor mums atsūtīs izejošo zvanu sarakstu no laukuma telefoniem par divām pēdējām dienām.

-    Tātad viss, kas tev ir, tas ir horvāts ar viltotu pasi, kurš nav aizlidojis ar savu reisu, Hāgens noteica. Tu esi iestrēdzis, vai ne?

Harijs klusēja.

-    Pamēģini domāt citā virzienā! Hāgens ieteica.

-   Jā, šef, Harijs neskanīgi atbildēja.

-   Alternatīvas ir vienmēr, Hāgens turpināja. Vai esmu tev stāstījis par japāņu karaspēka daļu, kurā izplatījās holera?

-   Nedomāju, ka man bija tas gods, šef.

-    Viņi bija džungļos, uz ziemeļiem no Rangūnas, un viss, ko tie ēda vai dzēra, iznāca laukā. Viņiem draudēja atūdeņošanās, bet karaspēka daļas komandieris negribēja vienkārši padoties un nomirt, tādēļ pavēlēja visiem iztukšot morfīna šļirces un no blašķēm iešļircināt sev ūdeni.

Hāgens palielināja tempu, un Harijs veltīgi centās saklausīt aizdusu.

-   Tas iedarbojās. Bet pēc dažām dienām bija atlikusi vairs tikai viena muca ūdens, kurā mudžēt mudžēja odu kāpuri. Tad komandiera vietnieks iedomājās, ka varētu pamēģināt iešļircināt asinīs to augļu sulu, kas auga visapkārt, jo augļu sula teorētiski satur līdz deviņdesmit procentiem ūdens. Kas viņiem būtu ko zaudēt? Izdoma un drosme. Tas cilvēkus paglāba. Izdoma un drosme.

-   Izdoma un drosme, Harijs noelsās. Paldies, šef.

Viņš mina pedāļus, cik spēja, un klausījās savā elpā, kas trokšņoja līdzīgi liesmām atvērtās krāsns durtiņās. Spidometrs rādīja četrdesmit divi. Harijs pašķielēja uz komisāra pusi. Četrdesmit septiņi. Bet elpo viņš mierīgi.

Harijs atcerējās vienu teikumu no tūkstoš gadu senas grāmatas “Karamāksla”, ko bija dabūjis no kāda banku aplaupītāja: Izvēlies savas cīņas. Viņš zināja, ka no šīs cīņas viņam jāatsakās, jo neatkarīgi no rezultāta viņš zaudētu.

Harijs samazināja ātrumu. Uz spidometra trīsdesmit pieci. Sev par brīnumu, viņš nejuta frustrāciju, vienīgi gurdenu rezignāciju. Varbūt viņš sāka kļūt pieaudzis un beidza tēlot idiotu, kas, noliecis ragus, uzbrūk, tiklīdz kāds pavicina sarkanu lupatu? Harijs paskatījās uz Hāgenu: kājas darbojas kā motora virzuļi, seju pārklājusi plāna sviedru kārtiņa, kas spīdēja lampu baltajā gaismā.

Harijs notrausa sviedrus. Vairākas reizes dziļi ieelpoja, tad atsāka mīt pedāļus. Pēc dažām sekundēm uzradās patīkamās sāpes.

13.   NODAĻA. Ceturtdiena, 17. decembris. Tikškēšana

Martine reizēm iedomājās, ka Plāta varētu būt kā kāpnes uz elli. Tomēr viņu biedēja baumas, ka pilsētas sociālo lietu padome līdz pavasarim plānojot atcelt vienošanos par teritoriju brīvai narkotiku apritei. Plātas pretinieki izvirzīja argumentu, ka šī vieta kalpo kā narkotiku iegādes vieta jaunatnei. Martīne uzskatīja, ka tie cilvēki, kuri domā, ka Plātā notiekošais varētu kādam likties vilinošs, ir vai nu nenormāli, vai arī nekad nav spēruši tur savu kāju.

Slēptais arguments ar balto līniju uz asfalta nodalītā teritorija stacijas pusē bojājot pilsētas izskatu. Un vai tā nebija kliedzoša neveiksme pasaules veiksmīgākajai katrā ziņā bagātākajai sociāldemokrātijai, ja tika pieļauta atklāta narkotiku un naudas pāriešana no rokas rokā galvaspilsētas pašā sirdī?

Martīne tam piekrita. Bija nogājis greizi. Cīņa par sabiedrību bez narkotikām bija zaudēta. Turpretī, lai mēģinātu ierobežot narkotiku izplatīšanas teritoriju, labāk bija pieļaut to apgrozību Plātā, zem novērošanas kameru nenogurstošās acs, nekā zem Akešelvas tiltiem, tumšajos Rātsnama ielas pagalmos un Ākešhūsas cietokšņa dienvidu pusē. Un Martīne zināja, ka vairums no tiem, kam bija kaut kāda saistība ar narkotikām Oslo, policija, socionomi, narkomāni, ielu sludinātāji un prostitūtas domāja tāpat: Plāta bija labāka par citiem variantiem.

Tiesa, nekāds skaistais skats tas nebija.

-   Langeman! viņa uzsauca kādam vīram, kas stāvēja tumsā pie autobusa. Vai tu šovakar negribi zupiņu?

Bet Langemans pakāpās atpakaļ un nozuda. Droši vien bija dabūjis savu devu un metās to iešļircināt.

Viņa koncentrējās, lai ielietu zupu kādam dienvidniekam zilā jakā, kad izdzirdēja sev līdzās kāda vīra klabošos zobus, kas, ģērbies plānā žaketē, gaidīja savu kārtu.

-   Lūdzu. Viņa ielēja tam bļodiņā zupu.

-   Sveika, saldumiņ! atskanēja aizsmakusi balss.

-   Venke!

-   Nāc un sasildi nelaimīgo, vecā palaistuve sirsnīgi iesmējās un apskāva Martīni.

Smaka no mitrā ķermeņa, ko apņēma cieši piegulošais leoparda plankumainā raksta apģērbs, bija nomācoša. Bet bija vēl kāda cita smaka, labi pazīstama, kas bija parādījusies, pirms vēl Venkes smaržu kanonāde noslāpēja visu pārējo.

Viņas apsēdās pie viena no tukšajiem galdiem.

Kaut gan dažas no ārzemju prostitūtām, kas pēdējo gadu laikā pārplūdināja rajonu, lietoja narkotikas, tomēr viņu vidū tās bija mazāk izplatītas nekā starp norvēģu konkurentēm. Venke bija viena no nedaudzajām norvēģietēm, kas neapreibinājās. Turklāt, pēc pašas izteicieniem, viņa bija sākusi strādāt ārpus mājām ar pastāvīgu klientūru, tādēļ Martīne viņu redzēja retāk.

-    Esmu ieradusies, lai sameklētu kādas draudzenes dēlu, Venke paskaidroja. Kristoferu. Runā, viņš esot palaidies.

-   Kristofers? Nepazīstu.

-   Eh! Sieviete atmeta ar roku. Aizmirsti! Redzu, ka tu domā par ko citu.

-   Tiešām?

-   Nemelo. Es redzu, ja meitene ir iemīlējusies. Vai tas ir viņš?

Venke pamāja uz puisi armijas uniformā, kas ar Bībeli rokā

nosēdās blakus vīram plānajā žaketē.

Martīne iesmējās.

-   Rikards? Nē, atvaino.

-   Tiešām? Kopš es atnācu, viņš ne acu nenolaiž no tevis.

-    Rikards ir labs puisis, Martīne nopūtās. Katrā ziņā viņš nekavējoties brīvprātīgi pieteicās padežurēt, jo tas, kuram šeit vajadzēja būt, ir miris.

-   Roberts Kārlsens?

-   Vai tu viņu pazini?

Venke sērīgi pamāja, tad atkal atdzīvojās.

-    Aizmirsti mirušos un labāk pastāsti mammītei, kurā tu esi iemīlējusies. Starp citu, tiešām bija laiks!

Martīne pasmaidīja.

-   Es pat nezināju, ka esmu iemīlējusies.

-   Izbeidz!

-    Nē, tiešām, es…

-   Martīne? atskanēja kāda balss.

Viņa pacēla galvu un ieraudzīja Rikarda lūdzošās acis.

-    Tur sēdošais vīrs saka viņam neesot ne silta apģērba, ne naudas, ne arī vietas, kur dzīvot. Vai tu nezini “Patvērumā” ir kāda brīva vieta?

-    Piezvani un pajautā, Martīne atteica. Katrā ziņā kāds ziemas apģērbs jau atradīsies.

-    Protams. Rikards palika stāvam, kaut gan Martīne atkal bija pievērsusies Venkei. Viņa bez skatīšanās zināja, ka puisim ir nosvīdusi augšlūpa.

Tad viņš nomurmināja “paldies” un atgriezās pie vīra žaketē.

-   Stāsti! Venke dedzīgi nočukstēja.

Ziemeļu vējš ārpusē dzenāja maza kalibra sniega skrotis.

Ar treniņu somu plecā, acis piemiedzis pret vēju, kas gandrīz neredzamām, asām sniegpārsliņām, līdzīgi mazām adatiņām, durstīja radzenes, Harijs soļoja pa ielu. Viņam ejot pa Pīlestrēdi garām bezpajumtnieku ieņemtajam namam, iezvanījās telefons. Runāja Halvošens.

-   Pēdējo divu diennakšu laikā no telefona automātiem stacijas laukumā ir zvanīts uz Zagrebu divas reizes. Abas reizes uz vienu un to pašu numuru. Es uz turieni piezvanīju, un mani savienoja ar kādas viesnīcas reģistratūru. Hotel International. Man nevarēja atbildēt, kas no Oslo zvanījis un ar ko vēlējies runāt. Neko nezināja arī par tādu Hristo Stankiču.

-   Mm.

-   Vai man jāturpina?

-    Nē, Harijs nopūtās. Atliksim, līdz kaut kas norādīs, ka šis Stankičs mūs var interesēt. Kad iesi prom, izslēdz visu. Parunāsim rit.

-   Pagaidi!

-   Es nekur neiešu.

-    Ir vēl kaut kas. Dežurantam nupat piezvanīja oficiants no Biscuit. Pastāstīja, ka priekšpusdienā gājis uz tualeti un tur uzdūries kādam apmeklētājam.

-   Ko viņš tur darīja?

-   Līdz tam es vēl nonākšu. Apmeklētājs turējis rokā…

-   Es runāju par oficiantu. Restorānu darbiniekiem vienmēr ir atsevišķas tualetes.

-   To es nepajautāju, Halvošens nepacietīgi noteica. Klausies! Šis apmeklētājs turējis rokā kaut ko zaļu un pilošu.

-   Izklausās, ka viņam būtu vajadzīgs ārsts.

-    Smieklīgi. Oficiants apzvēr, ka tā bijusi ar šķidrām ziepēm notašķīta pistole. Ziepju trauka vāks bijis pacelts.

-Biscuit, Harijs atkārtoja, apsverot informāciju. Tas atrodas Kārla Juhana ielā.

-   Divsimt metru attālumā no nozieguma vietas. Saderu uz kasti alus, ka tā ir mūsu pistole. Ak… sorry, es lieku…

-   Starp citu, esi man parādā divsimt kronas. Atlikums ir tavs.

-    Te ir āķis. Es jautaju par pazīmēm. Viņš nevarēja nosaukt nevienu.

-   Izklausās pēc piedziedājuma šajā lietā.

-   Ja neskaita to, ka viņš pazinis to puisi pēc mēteļa. Ārkārtīgi pretīgs kamieļvilnas mētelis.

-   Yes! Harijs iesaucās. Puisis ar kakla lakatu pūļa fotogrāfijā Ēgera laukumā iepriekšējā vakarā pirms Roberta Kārlsena nošaušanas!

-    Starp citu, oficiants domā, ka kamieļvilna bijusi imitācija. Izklausījās, ka viņš prot atšķirt.

-   Ko tu gribi pateikt?

-   Tu jau zini. Viņiem ir sava runas maniere.

-   Kam “viņiem”?

-   Nu sveiks! Homiķiem taču. Vienalga, vīrs izgāja pa durvīm ar pistoli. Man pagaidām tas ir viss. Tagad iešu uz Biscuit parādīt oficiantam fotogrāfijas.

-   Labi, Harijs uzslavēja.

-   Par ko tu domā?

-   Par ko domāju?

-   Es sāku tevi iepazīt, Harij!

-   Mm. Es domāju par to, kāpēc oficiants nepiezvanīja uz dežūrdaļu uzreiz, no rīta. Pajautā viņam, okay?

-   Patiesībā biju domājis to darīt, Harij.

-   Protams. Atvaino.

Harijs beidza sarunu, bet pēc piecām sekundēm telefons atkal iezumējās.

-   Vai kaut ko aizmirsi? Harijs noprasīja. \

-   Ko?

-   A, tā esi tu, Beāte! Klausos.

-   Labi jaunumi. Nupat pabeidzu visu Scandia viesnīcā.

-   Atradi DNS pēdas?

-   Vēl nezinu. Man ir tikai daži mati, kas tikpat labi var piederēt apkopējiem vai kādam iepriekšējam viesim. Bet pirms pusstundas saņēmu rezultātus no Ballistikas nodaļas. Lode Jūna Kārlsena piena pakā ir izšauta no tā paša ieroča kā lode, kuru atradām Ēgera laukumā.

-   Mm. Tas nozīmē, ka teorija par diviem slepkavām atkrīt.

-Jā. Vēl vairāk. Pēc tavas aiziešanas Scandia viesnīcas reģistratore kaut ko atcerējās. Šim Hristo Stankičam esot bijis ļoti slikts apģērbs. Viņa domā, tāda kā imitācija…

-     Ļauj minēt. Kamieļvilnas mētelis?

-     Tā viņa teica.

-     Un ar to arī sākam! Harijs iesaucās tik skaļi, ka ar grafiti apzīmētā Blitz mūra siena aizmeta atbalsi pāri tukšajai pilsētas centra ielai.

Harijs pārtrauca savienojumu un piezvanīja Halvošenam.

-     Klausos, Harij?

-     Hristo Stankičs ir mūsu meklējamais. Aizsūti norādi par kamieļvilnas mēteli Operatīvajai centrālei un Kriminālās uzraudzības dienestam, lai paziņo visām patruļmašīnām. Un…

Harijs uzsmaidīja kādai vecākai kundzei, kas, ar zābaku papēžu dzelkšņiem čirkstinot ietves ledu, tipināja viņam pretī.

-      …ir vajadzīga pastāvīga telefonu tīkla uzraudzība, lai mēs zinātu, ja kāds zvanīs no Oslo uz Hotel International Zagrebā. Un no kāda numura zvanīs. Parunā ar Klausu Torkilsenu Oslo apgabala Telenor centrā.

-    Tā ir telefona sarunu noklausīšanās. Ir jābūt tiesas lēmumam, un tas var aizņemt vairākas dienas.

-    Tā nav noklausīšanās, mums vajadzīga tikai zvanītāja adrese.

-     Baidos, ka Telenor nesaskatīs atšķirību.

-     Tu tikai pasaki Torkilsenam, ka runāji ar mani. Okay?

-    Vai varu pajautāt, kāpēc lai viņš būtu ar mieru tevis dēļ riskēt ar savu darbu?

-     Sens stāsts. Pirms vairākiem gadiem viņu izolatorā piekāva gandrīz līdz nāvei, un es viņu izglābu. Toms Volers un viņa draugi. Tu jau zini, kā ir, ja notver ekshibicionistu un tam līdzīgus.

-     Tātad ekshibicionists?

-    Vismaz bijušais. Un labprāt izdara pakalpojumus, pretī saņemot klusēšanu.

-     Saprotu.

Harijs beidza runāt. Viņi sāka darboties, un tad viņš vairs nejuta ne ziemeļu vēju, ne asās sniegpārsliņas. Reizēm darbs varēja darīt viņu gluži laimīgu. Viņš pagriezās un devās atpakaļ uz Policijas pārvaldi.

Ullevollas slimnīcas vienvietīgajā palātā gulošais Jūns sajuta caur palagu telefona vibrēšanu un pielika to pie auss.

-Jā?

-     Tā esmu es.

-     Ā, sveika! nespēdams slēpt vilšanos, viņš atsaucās.

-    Izklausās, it kā tu būtu cerējis uz kāda cita zvanu, Rangnhilla noteica nedaudz mundrā balsī, kas liecināja par aizvainojumu.

-     Es nevaru daudz runāt. Jūns paskatījās uz durvīm.

-     Es tikai vēlējos pateikt, cik briesmīgi ir tas, kas notika ar Robertu, Rangnhilla sacīja. Un to, ka jūtu tev līdzi.

-     Paldies.

-     Tev droši vien sāp. Kur tu esi? Es mēģināju zvanīt tev uz mājām.

Jūns klusēja.

-    Madss strādās vēlu, tādēļ, ja gribi, es varu iegriezties pie tevis.

-     Nē, paldies, Rangnhilla, es tikšu galā.

-     Es domāju par tevi. Ir tik tumšs un auksts. Es baidos.

-     Tu nekad nebaidies, Rangnhilla.

-              Reizēm gadās. Viņas balsī izskanēja liekulīgs aizvainojums. \

-     Te ir tik daudz telpu, bet neviena cilvēka.

-    Pārcelies uz mazāku māju. Man tagad jābeidz, šeit nav atļauts lietot mobilos telefonus.

-     Pagaidi! Kur tu esi, Jūn?

-     Man ir neliels smadzeņu satricinājums. Atrodos slimnīcā.

-     Kādā slimnīcā? Kurā nodaļā?

Jūns pabrīnījās:

-    Vairākums cilvēku vispirms pajautātu, kā es ieguvu smadzeņu satricinājumu.

-     Tu taču zini, ka nevaru ciest, ja nezinu, kur tu atrodies.

Jūns iedomājās, kā nākamajā dienā apmeklējumu laikā Rangnhilla iesoļos ar lielu rožu buķeti rokās. Un Tēas jautājošo skatienu vispirms uz Rangnhillu, tad uz viņu.

-     Es dzirdu māsiņas soļus, viņš nočukstēja. Man jābeidz runāt.

Viņš nospieda podziņu un turpināja skatīties griestos, bet telefonā noskanēja atvadu melodija un ekrāns nodzisa. Viņai taisnība. Bija tumšs. Bet baidījās viņš.

Rangnhilla Gilstrupa, aizvērusi acis, stāvēja pie loga. Tad paskatījās pulkstenī. Madss bija teicis, ka saistībā ar gatavošanos valdes sēdei vēl jāpastrādā un tādēļ viņš pārradīsies vēlu. Pēdējā laikā viņš bija pasācis tā runāt. Agrāk Madss vienmēr bija minējis noteiktu laiku un tad vai pat nedaudz pirms tā ari pārnācis. Nebija tā, ka viņa vēlētos, lai viņš nāk agrāk, bet likās mazliet savādi. Mazliet savādi, tas arī viss. Tikpat savādi arī tas, ka pēdējam stacionārā telefona rēķinam bija pievienots pārskats par visām sarunām. Viņa nebija pasūtījusi tādus datus. Bet te tie bija piecas A4 formāta lapas ar pārāk plašu informāciju. Vajadzētu beigt zvanīt Jūnam, bet viņa to nespēja. Skatiena dēļ. Viņam bija Juhannesa skatiens. Tas nebija ne laipns, ne gudrs, ne maigs. Tas bija tāds skatiens, kurš spēj nolasīt to, ko viņa vēl nebija paguvusi iedomāties. Kas redzēja viņu, kāda tā ir. Un tomēr mīlēja viņu.

Viņa atkal atvēra acis un paskatījās ārā uz sešus tūkstošus kvadrātmetru lielo dabas ainavu. Tā viņai atgādināja par internātskolu Šveicē. Sniegs izgaismoja lielo guļamistabu un meta zilgani baltu gaismu uz griestiem un sienām.

Rangnhilla bija uzstājusi, lai māju būvētu šeit, augstu virs pilsētas, jā, patiesībā mežā. Varbūt tad viņa spētu justies mazāk nebrīva un ieslēgta. Un viņas vīrs Madss Gilstrups, kurš uzskatīja, ka viņa ar to domā pilsētas nebrīvi, labprāt bija māju uzcēlis, ieguldot ari savu daļu naudas. Tas viss izmaksāja divdesmit miljonus. Kad viņi pārcēlās, Rangnhilla jutās tā, it kā no celles būtu izkļuvusi plašā pagalmā. Saule, gaiss un plašums. Un tomēr ieslēgta. Kā internātskolā.

Reizēm kā šovakar viņa domāja par to, kā šeit nokļuvusi. Summējot ārējos apstākļus, viss notika šādi: Madss Gilstrups bija mantinieks vienam no lielākajiem īpašumiem Oslo. Viņa to satika studiju laikā pie Čikāgas, Ilinoisā, kur abi studēja ekonomiku vidēja mēroga universitātē, kas tomēr bija prestižāka par labām Norvēģijas mācību iestādēm, turklāt tur bija jautrāk. Abi nāca no bagātām ģimenēm, tomēr viņa ģimene bija bagātāka. Viņa ģimenē kapitālu piecu paaudžu laikā izveidoja kuģu īpašnieki, turpretī viņas ģimene nāca no vienkāršiem zemniekiem, un nauda joprojām oda pēc tipogrāfijas krāsas un zivju audzētavas. Viņi bija dzīvojuši zemkopības subsīdiju un aizvainotas patmīlības krustpunktā, līdz viņas tēvs un tēva brālis pārdeva savus traktorus un ieguldīja naudu nelielā zivju audzētavā Ģordā tieši zem mājas logiem, vējainā pakalnā Vestagderē. Bija izvēlēts īstais brīdis, konkurence minimāla, cenas par kilogramu astronomiskas, un piecu treknu gadu laikā viņi kļuva multimiljonāri. Māja pakalnā tika nojaukta, un tās vietā uzcēla bezgaumīgu villu, lielāku par šķūni, ar astoņiem erkeriem un garāžu divām mašīnām.

Rangnhillai bija sešpadsmit, kad māte aizsūtīja viņu no viena pakalna uz citu: uz Arona Šustera privātskolu meitenēm, kas atradās Šveicē, kādā pilsētiņā ar dzelzceļa staciju, deviņsimt metrus virs jūras līmeņa, ar sešām baznīcām un alus bāru. Skaļi runāja, ka Rangnhilla mācīsies franču un vācu valodu un mākslas vēsturi priekšmetus, kas lieti noderēs, jo zivju cenas par kilogramu sasniedza aizvien jaunus rekordus.

Taču patiesais iemesls viņas aizsūtīšanai uz citu valsti, protams, bija viņas draugs Juhanness. Juhanness ar siltajām plaukstām, Juhanness ar maigo balsi un skatienu, kas spēja redzēt, ko viņa domā, pirms viņa paspēja sākt domāt. Lauķis Juhanness, kam nekur nebija jābrauc. Pēc Juhannesa viss kļuva citādi. Pēc Juhannesa arī viņa kļuva citāda.

Ārona Šustera privātskolā viņa atbrīvojās no murgiem, vainas izjūtas un zivju smakas un iemācījās visu, kas vajadzīgs jaunai meitenei, lai sagādātu sev vīru no savas vai augstākas kārtas. Balstoties uz mantoto izdzīvošanas instinktu, kas bija ļāvis dzīvot uz kalna Norvēģijā, viņa lēni, bet noteikti atvadījās no tās Rangnhillas, kas tik ļoti patika Juhannesam, un pārvērtās par Rangnhillu, kas meklēja savu ceļu, veidoja pati savu dzīvi un nevienam neļāva sevi aizkavēt katrā ziņā ne jau tām augstprātīgajām franču aristokrātijas meitenēm vai izlutinātajām dānietēm, kas pa stūriem sačukstējās, ka, lūk, lai cik ļoti tādas kā Rangnhilla arī censtos, tās vienmēr paliks provinciālas un vulgāras.

Viņa mazliet atriebās, pavedinot Brēmes kungu, jauno vācu valodas skolotāju, kurā visas bija drusciņ iemīlējušās. Skolotāji dzīvoja pretējā mājā, un viņa gluži vienkārši devās pāri nobruģētajam laukumam un pieklauvēja pie viņa mazās istabiņas durvīm. Viņa apmeklēja skolotāju četras reizes. Un četras naktis, kurpju papēdīšiem uz bruģa klaudzot un to skaņām atbalsojoties māju sienās, nāca atpakaļ pāri laukumam.

Sāka klīst baumas, un viņa nedarīja gandrīz neko, lai tās apklusinātu. Kad izplatījās ziņa, ka Brēmes kungs uzteicis darbu un steigšus aizbraucis strādāt uz Cīrihi, Rangnhilla triumfējoši uzsmaidīja visām savām apbēdinātajām klasesbiedrenēm.

Kad pēdējais mācību gads Šveicē bija beidzies, Rangnhilla atgriezās mājās. Beidzot mājās, viņa priecājās. Bet te atkal bija Juhannesa skatiens. Fjorda sudrabainajos ūdeņos, spilgti zaļā meža ēnās, aiz spožajiem melnajiem lūgšanu nama logiem vai mašīnās, kas traucās garām, atstājot aiz sevis putekļu mākoņus, kuri čirkstēja zobos un bija rūgti. Un, kad pienāca vēstule no Čikāgas ar piedāvājumu studēt biznesa administrēšanu: trīs gadi bakalaurs, pieci gadi maģistrs, viņa devās pie tēva un lūdza nekavējoties pārskaitīt nepieciešamo mācību maksu.

Aizbraukšanas iespēja nāca kā atvieglojums. Viņa atkal varēja būt jaunā Rangnhilla un priecājās, ka varēs visu aizmirst, bet tam bija vajadzīgs projekts, mērķis. Čikāgā viņa šo mērķi atrada. Madsu Gilstrupu.

Viņa domāja, ka viss būs vienkārši, jo tagad, par spīti visam, viņai bija gan teorētiskās, gan praktiskās zināšanas, lai pavestu puišus no augstākās sabiedrības slāņiem. Un viņa bija skaista.

To bija teicis Juhanness, un pārējie atkārtoja. Vispirms jau acis.

Tās bija apveltītas ar mātes gaišzilo varavīksneni neparasti tīros acu baltumos, kas, kā zinātniski bija pierādīts, pievilka pretējo dzimumu, jo liecināja par labu veselību un lieliskiem gēniem. Šī iemesla dēļ Rangnhillu reti kad redzēja saulesbrillēs. Ja vien viņa nebija ieplānojusi radīt efektu, kādā īpašā reizē tās noņemot.

Daži runāja, ka viņa esot līdzīga Nikolai Kidmenai. Viņa saprata, ko tie domā. Elegants, vienkāršs skaistums. Varbūt tas arī bija iemesls. Vienkāršums. Kad viņa bija mēģinājusi gaiteņos vai universitātes ēdnīcā nodibināt kontaktu ar Madsu Gilstrupu, pēdējais bija uzvedies kā izbijies savvaļas zirgs, novērsis skatienu, nervozi atmetis matu šķipsnu no pieres un atkāpies drošā attālumā.

Tad viņa beidzot lika visu uz vienas kārts.

Iepriekšējā vakarā pirms viena no gadskārtējiem, it kā tradicionālajiem, muļķīgajiem svētkiem Rangnhilla iedeva savai istabas biedrenei naudu jaunām kurpēm un viesnīcas istabai pilsētā un trīs stundas nosēdēja spoguļa priekšā. Izņēmuma kārtā uz svētkiem viņa ieradās agri gan tāpēc, ka zināja: Madss Gilstrups uz visiem svētkiem ierodas laikus, gan arī tāpēc, lai apsteigtu iespējamās sāncenses.

Viņš bija stomījies un murmulējis, gandrīz neuzdrošinājies ielūkoties viņas tik gaišzilajās acīs un vēl mazāk dziļajā kleitas izgriezumā. Un pretēji savam agrākajam uzskatam viņa atklāja, ka pašpārliecība ne vienmēr ir naudas pastāvīgais pavadonis. Vēlāk viņa secinās, ka Madsa nepilnvērtības kompleksā vainojams viņa izcilais, prasīgais un vājumu nīstošais tēvs, kurš nespēja aptvert, kāpēc viņam nav ticis dāvāts dēls, kurš vairāk līdzinātos viņam.

Bet Rangnhilla nepadevās un grozījās Madsa Gilstrupa priekšā gluži kā ēsma, tik atklāti izrādot savu pieejamību, ka redzēja

pārējās sabāžam galvas kopā un sačukstamies šīs meitenes, kuras viņa dēvēja par draudzenēm un vice vērsa, jo galu galā tās visas bija tikai bara dzīvnieki. Un tā pēc sešiem amerikāņu vieglā alus kausiem un miglainām aizdomām, ka Madss Gilstrups varētu būt homoseksuālis savvaļas zirgs uzdrošinājās iziet atklātā vietā, un vēl pēc diviem vieglā alus kausiem viņi pameta svētkus.

Viņa bija ļāvusi tam sevi iegūt, taču istabas biedrenes gultā. Tas tomēr bija dārgu kurpju pāris. Un, kad Rangnhilla pēc trim minūtēm noslaucīja viņu ar istabas biedrenes adīto gultas pārklāju, viņa zināja, ka uzlikusi tam apaušus. Aizjūgs un segli nāks pamazām.

Pēc studijām viņi devās prom kā saderinājies pāris. Madss Gilstrups pārvaldīs savu ģimenes īpašuma daļu ciešā pārliecībā, ka viņam nekad nenāksies skraidīt kā žurkai. Viņa darbs bija atrast labus padomniekus.

Rangnhilla meklēja un atrada darbu pie kāda fondu pārvaldnieka, kurš nekad nebija dzirdējis par vidusmēra universitāti, bet par Čikāgu gan, un viņam patika tas, ko dzirdēja. Un redzēja. Viņš nebija īpaši izcils, taču prasīgs un tādējādi atrada Rangnhillā sev radniecīgu dvēseli. Un tālab tieši tādēļ pēc relatīvi neilga laiciņa viņu atbrīvoja no intelektuāli mazliet pasmagā akciju analītiķa darba un nosēdināja pie monitora un telefona aiz viena no “virtuves” galdiem, kā viņi dēvēja mākleru telpu. Un šeit Rangnhilla Gilstrupa (savu meitasuzvārdu viņa bija nomainījusi jau pie saderināšanās, jo tas bijis “praktiskāk”) tiešām parādīja sevi no labākās puses. Ja nepietika ar ieteikumu mākleru kantora, domājams, profesionālajiem investoriem pirkt Opticom, viņa prata grozīties, flirtēt, šņākt, manipulēt, melot un raudāt. Rangnhilla Gilstrupa spēja patrīties gar vīriešiem vajadzības gadījumā arī gar sievietēm tā, ka akcijas virzījās daudz efektīvāk, nekā to bija veicinājušas viņas fondu analīzes. Viņas izcilākā īpašība bija lieliskā izpratne par akciju tirgus svarīgāko motivāciju alkatību.

Kādā dienā Rangnhilla pēkšņi kļuva grūta. Un, sev par izbrīnu, viņa atklāja, ka domā par abortu. Līdz šim viņai bija šķitis, ka vēlas bērnus, vismaz vienu. Pēc astoņiem mēnešiem piedzima Amālija.

Viņa jutās tik laimīga, ka ātri vien aizmirsa atmiņas par domu izdarīt abortu. Pēc divām nedēļām Amāliju ar augstu temperatūru ievietoja slimnīcā. Rangnhilla redzēja ārstu satraukumu, bet tie nevarēja pastāstīt, kas mazajai kait. Reiz naktī Rangnhilla gribēja sākt lūgt Dievu, bet atmeta šo domu. Nākamajā vakarā pulksten divdesmit trijos mazā Amālija nomira no plaušu karsoņa. Rangnhilla ieslēdzās istabā un raudāja veselas četras dienas.

-    Cistiskā fibroze, ārsts bija teicis, kad viņi palika vieni. Tā ir ģenētiska saslimšana un nozīmē, ka tu vai tavs vīrs esat slimības nēsātāji. Vai zini kādu savā vai vīra ģimenē, kam tā ir bijusi? Tā, piemēram, var izpausties tā, ka attiecīgajam cilvēkam ir biežas astmas lēkmes vai tamlīdzīgi.

-     Nē, Rangnhilla bija atbildējusi. Un ceru, ka tu zini savu pienākumu klusēt.

Bēdas tika remdinātas ar profesionāļu palīdzību. Pēc pāris mēnešiem viņa atkal spēja sarunāties ar citiem cilvēkiem. Kad pienāca vasara, viņi aizbrauca uz Gilstrupu vasarnīcu Zviedrijas rietumu piekrastē un vēlreiz mēģināja ieņemt bērnu. Taču kādā vakarā Madss Gilstrups atrada sievu raudam guļamistabā spoguļa priekšā.

Viņa sacīja, ka tas esot sods par to, ka gribējusi taisīt abortu. Viņš to mierināja, bet, kad viņa maigie glāsti kļuva drošāki, Rangnhilla viņu atgrūda un pateica, ka šī ir bijusi pēdējā reize. Madss bija sapratis, ka viņa runā par bērna dzemdēšanu, un tūdaļ piekritis, tādēļ jutās vīlies un izmisis, kad viņa lika noprast, ka uz laiku vēlas pārtraukt seksuālās attiecības. Madss Gilstrups bija izjutis šo rotaļu garšu un īpaši vērtēja pašcieņu, kas viņam radās, dodot viņai to, ko uztvēra kā mazus, bet izteiktus orgasmus. Tomēr viņas izteikumus Madss uztvēra kā bēdu atbalsis un hormonālās izmaiņas pēc bērna piedzimšanas. Rangnhillai negribējās stāstīt Madsam, ka pēdējos divus gadus gulējusi ar viņu vienīgi tīra pienākuma pēc un atlikusī kaisle izgaisusi dzemdību palātā, kad bija ieskatījusies viņa dumjajā, apstulbušajā un pārbiedētajā sejā. Kad viņš, raudot aiz laimes, nozaudēja šķēres, ar kurām vajadzēja pārgriezt nabas saiti visu tēvu triumfa zīmi -, viņai bija gribējies Madsam

iesist. Rangnhilla nedomāja ari viņam izstāstīt to, ka viņa un viņas nebūt ne izcilais šefs pēdējā gada laikā bija apmierinājuši viens otra prasības pārošanās jomā.

Rangnhilla bija vienīgā akciju māklere Oslo, kam pirms aiziešanas grūtniecības atvaļinājumā tika piedāvāts kļūt par pilntiesīgu partneri. Bet, visiem par pārsteigumu, viņa uzteica darbu. Viņai tika piedāvāts cits darbs: pārvaldīt Madsa Gilstrupa ģimenes īpašumu.

Atvadu vakarā viņa paziņoja šefam, ka, viņasprāt, pienācis laiks mākleriem pieglaimoties viņai, nevis otrādi. Ne ar vārdu neieminējās par patieso iemeslu: ka Madss Gilstrups nav ticis galā ar savu vienīgo uzdevumu atrast labus padomniekus un ģimenes īpašums sācis samazināties tik draudoši milzīgā ātrumā, ka vīratēvs Alberts Gilstrups un Rangnhilla beidzot noslēguši savienību. Pēc vairākiem mēnešiem viņa dzirdēja, ka bijušais šefs pēc ilgām astmas lēkmēm ievietots slimnīcā.

Rangnhillai nepatika Madsa paziņu loks, un viņa saprata, ka arī Madsam tas nepatīk. Tomēr viņi gāja uz svinībām, kurās tika ielūgti, jo alternatīva atrasties ārpus to cilvēku loka, kuri kaut ko nozīmēja vai kuriem kaut kas piederēja, bija daudz sliktāka. Viena lieta bija pompozie, pašapmierinātie vīri, kas patiesi uzskatīja, ka nauda dod tiem tiesības tādiem būt. Sliktāk bija ar viņu sievām jeb “vecenēm”, kā Rangnhilla klusībā tās dēvēja. Pļāpīgas, uz iepirkšanos trakas mājsaimnieces, ķertas ar rūpēm par veselību un ar lielām krūtīm, kas izskatījās pavisam dabiskas. Nosauļojušās, jo pēc divu nedēļu prombūtnes tikko kopā ar bērniem ir atgriezušās no Sentropēzas, kur atpūtās no au paire un trokšņainajiem amatniekiem, kas nekādi nespēja pabeigt ierīkot peldbaseinus un jaunās virtuves. Ar neslēptu sarūgtinājumu tās runāja par to, cik slikti pagājušajā gadā Eiropā bijis iepirkties, bet citā ziņā viņu apvārsnis nekad nesniedzās tālāk kā no Slemdāles līdz Bugstadei, vasarā līdz Krāgerē. Apģērbi, sejas ādas savilkšana un trenažieri bija draudzeņu iemīļotās tēmas, jo tie visi bija līdzekļi, kā noturēt pie sevis bagātos, pompozos vīriešus, kas ari bija viņu vienīgā patiesā misija šeit uz zemes.

Tā domājot, Rangnhilla reizēm pati pabrīnījās. Vai viņas tik ļoti atšķīrās? Varbūt starpība tikai tā, ka viņai ir darbs. Vai tāpēc viņa necieta šīs pašapmierinātās sejas izteiksmes rīta restorānā Vinnernā, kad tās žēlojās par nelikumībām ar sociālajiem pabalstiem un izvairīšanos no “sabiedrības”. Šis vārds tika izrunāts ar vieglu nicinājumu. Vai arī te ir kas cits? Kaut kas taču bija noticis. Revolūcija. Viņa bija sākusi domāt par citu cilvēku, ne tikai par sevi vien. Viņa to nebija jutusi kopš Amālijas laika. Un Juhannesa.

Viss sākās ar plānu. Tā kā Madss veica neveiksmīgus ieguldījumus, to vērtība turpināja kristies un bija nepieciešami radikāli pasākumi. Vajadzēja ne tikai pārvietot līdzekļus uz aktīviem ar zemāku riska pakāpi, bet bija uzkrājušies parādi, kuri bija jādzēš. īsāk sakot, bija nepieciešams finansiāli veiksmīgs darījums. Šo ideju izvirzīja vīratēvs. Un tas tiešām oda pēc veiksmīga pirkuma, pareizāk sakot, laupīšanas. Ne jau labi apsargātu banku, bet vienkārši vecenīšu aplaupīšanas. Vecenīte bija Pestīšanas armija. Rangnhilla bija iepazinusies ar armijas īpašumu portfeli, kas rādījās visai iespaidīgs. Tas ir, māju stāvoklis bija viduvējs, bet to potenciāls un atrašanās vieta izcila. Galvenokārt tas attiecās uz dzīvojamām mājām Oslo centrā, it īpaši Majoštuenas rajonā. Pestīšanas armijas dokumenti liecināja par vismaz divām problēmām: armijai bija vajadzīga nauda un īpašumu vērtības bilancēs bija stipri samazinātas. Acīmredzot viņiem nebija skaidrs, uz kādām vērtībām sēž, jo Rangnhilla stipri šaubījās, vai lēmumu pieņēmēji Pestīšanas armijā kaut ko no visa tā saprot. Turklāt droši vien bija īstais laiks pirkt, jo īpašumu cenas reizē ar akciju kursiem bija kritušās un citi indikatori sāka atkal uzrādīt augšupeju.

Viena telefona saruna, un viņa bija vienojusies par tikšanos.

Kādā jaukā pavasara dienā viņa piebrauca pie Pestīšanas armijas galvenās mītnes.

Viņu pieņēma komisārs Dāvids Ekhofs, un Rangnhilla trīs sekunžu laikā novērtēja viņa labvēlīgo raksturu. Aiz tā viņa saskatīja ietekmīgu vadoni, no tādiem, ar kuriem viņa prata apieties, un nosprieda, ka viss būs kārtībā. Viņš ieveda Rangnhillu sanāksmju telpā, kur tika pasniegtas vafeles un ārkārtīgi slikta kafija. Tur gaidīja viens vecāks kungs un divi jaunāki darbinieki. Vecākais bija administrācijas šefs, apakšpulkvedis, kurš drīz gatavojās doties pensijā. Viens no pārējiem diviem bija Rikards Nilsens, kautrīgs jauns vīrietis, kas no pirmā acu uzmetiena šķita līdzīgs Madsam Gilstrupam. Bet tas bija nieks salīdzinājumā ar šoku, kas viņu pārņēma, sasveicinoties ar otro jauno vīrieti, kas ar piesardzīgu smaidu saņēma viņas roku un stādījās priekšā kā Jūns Kārlsens. Tas nebija garais, sakumpušais augums, atklātā un zēniskā seja vai siltā balss, bet skatiens. Viņš skatījās tieši virsū. Iedziļinājās. Tas bija kā Juhannesa skatiens.

Sarunas sākumā, kad administrācijas šefs stāstīja, ka norvēģu Pestīšanas armijas apgrozījums ir mazliet zem viena miljarda kronu, no kura ievērojamu daļu veido īres maksas no 230 armijas nekustamajiem īpašumiem visā valstī, viņa sēdēja it kā transa stāvoklī, mēģinot novērst skatienu no jaunā puiša. No viņa matiem, no rokām, kas mierīgi gulēja uz galda. No pleciem, kas nebūt neplēsa pušu melno uniformu, ko Rangnhilla kopš bērnības saistīja ar veciem vīriem un sievām, kas trīsbalsīgās dziesmās dziedāja otro balsi un smaidīja, kaut gan neticēja par kaut kādu dzīvi pēc nāves. Viņa bija domājusi patiesībā neprātojot -, ka Pestīšanas armija noder tādiem, kas nav atraduši sev vietu citur, labsirdīgajiem, ne tik sabiedriskiem un izveicīgiem, lai citi vēlētos ar tiem draudzēties, tādiem, kuri saprot, ka armijā ir kopība, kurā pat viņi var izpildīt prasību: dziedāt otro balsi.

Kad administrācijas šefs bija beidzis runāt, Rangnhilla pateicās, atvēra līdzpaņemto mapi un pabīdīja pāri galdam uz komisāra pusi vienkāršu A4 formāta lapu.

-   Šis ir mūsu piedāvājums, viņa sacīja. Tur ir redzams, kādi īpašumi mūs interesē.

-     Paldies! komisārs pateicās un palūkojās uz papīra lapu.

Rangnhilla mēģināja ieskatīties viņa sejā, bet saprata, ka tā

neko neizsaka. Brilles lasīšanai gulēja viņa priekšā uz galda.

-    Mūsu speciālists to izpētīs un dos savu slēdzienu, komisārs sacīja un pabīdīja lapu tālāk. Jūnam Kārlsenam. Rangnhilla redzēja, kā Rikardam Nilsenam noraustās seja.

Viņa padeva savu vizītkarti Jūnam Kārlsenam.

-Ja ir kaut kas neskaidrs, piezvaniet man, viņa sacīja, sajūtot Jūna skatienu kā fizisku pieskaršanos.

-      Paldies, ka atnācāt, Gilstrupas kundze, komisārs Ekhofs teica un sasita plaukstas. Mēs apsolām dot atbildi… Jūn?

-     Drīz vien.

Komisārs labsirdīgi atkārtoja:

-     Drīz vien.

Visi četri pavadīja viņu līdz liftam. Neviens neteica ne vārda. Kad lifta durvis atvērās, viņa pieliecās Jūnam Kārlsenam mazliet tuvāk.

-     Vienalga kad. Zvani uz mobilo!

Viņa bija mēģinājusi notvert Jūna skatienu, lai vēlreiz to izbaudītu, taču nepaspēja. Braucot lejup, būdama liftā viena, Rangnhilla Gilstrupa sajuta asus, sāpīgus pulsa sitienus un neviļus sāka trīcēt.

Pagāja trīs dienas, līdz viņš piezvanīja un pateica “nē”. Viņi bija izvērtējuši piedāvājumu un nolēmuši nepārdot. Rangnhilla kaislīgi argumentēja piedāvāto cenu, norādīja uz Pestīšanas armijas vienpusīgo nostāju nekustamo īpašumu tirgū, uz to, ka īpašumi netiek pārvaldīti profesionāli, ka zemās amortizācijas izmaksas rēķinos maskē faktu, ka šie īpašumi ar nelielajiem ienākumiem no īres maksām sagādā zaudējumus un Pestīšanas armijai vajadzētu diversificēt savas investīcijas. Jūns Kārlsens klusēdams visu noklausījās.

-     Paldies, Gilstrupas kundze, viņš ierunājās, kad Rangnhilla beidza, ka tu tik pamatīgi iedziļinājies šajā lietā. Un kā ekonomists piekrītu tam, ko saki. Bet…

-    Bet ko? Aprēķini viennozīmīgi rāda… Viņa dzirdēja telefonā pati savu uzbudināto balsi.

-     Bet ir arī cilvēciskais aspekts.

-     Cilvēciskais?

-      īrnieki. Cilvēki. Veci cilvēki, kas nodzīvojuši tur visu savu mūžu, pensionēti Pestīšanas armijas kareivji, bēgļi, cilvēki, kam vajadzīga drošība. Tas ir mans cilvēciskais aspekts. Jūs viņus izmetīsiet uz ielas, lai atjaunotu šos dzīvokļus un izīrētu vai ar peļņu pārdotu. Aprēķins kā tu pati teici ir viennozīmīgs. Tas ir tavs vissvarīgākais ekonomiskais aspekts. Vai tu pieņem manējo?

Rangnhilla aizturēja elpu.

-     Es… viņa iesāka.

-     Tu vari atnākt man līdzi un iepazīties ar dažiem no šiem cilvēkiem, viņš teica. Tad varbūt labāk sapratīsi.

Viņa papurināja galvu.

-    Man gribētos noskaidrot dažas neskaidrības attiecībā uz mūsu nodomiem, viņa teica. Vai ceturtdienas vakarā esi aizņemts?

-     Nē. Bet…

-     Tiksimies pulksten astoņos pie Feinschmācker.

-     Kas ir Feinschmācker1

Rangnhilla bija spiesta pasmaidīt.

-     Restorāns Frognerē. Taksometra šoferis noteikti zinās, kur tas ir.

-Ja tas ir Frognerē, tad aizbraukšu ar velosipēdu.

-     Labi. Uz redzēšanos!

Viņa uzaicināja uz tikšanos Madsu un viņa tēvu un izstāstīja par rezultātiem.

-     Izklausās, ka atslēga visam ir viņu padomnieks, vīratēvs Alberts Gilstrups sacīja. Ja dabūsim viņu mūsu pusē, tad īpašumi būs mūsu.

-     Bet es taču saku, ka viņu neinteresē, kādu cenu mēs maksājam.

-     Nebūt ne, vīratēvs atcirta.

-     Nē!

-     Pestīšanas armiju nē. Tur viņš var vicināt savu morāles karogu. Mums jāspēlē uz viņa personisko alkatību.

Rangnhilla papurināja galvu.

-    Ar šo cilvēku tā nevar, viņš… viņš nav no tiem, kuri piekritīs.

-    Visam ir sava cena. Alberts Gilstrups, rūgti smaidot, līdzīgi vēzēklim pavicināja rādītājpirkstu gar viņas seju. Pestīšanas armija ir izaugusi no piētisma, un piētisms bija praktisku cilvēku tuvošanās reliģijai. Tādēļ tas šeit, nabadzīgajos ziemeļos, ieguva tik lielu popularitāti: vispirms maize, tad lūgšanas. Piedāvāšu divus miljonus.

-     Divus miljonus? Madss Gilstrups noelsās. Lai… dotu padomu pārdot?

-    Ja vien pārdošana notiks, protams. No cure, no pay.

-     Tā tomēr ir vājprātīga summa! dēls protestēja.

Neskatoties uz viņu, vīratēvs atbildēja:

-    Vienīgais vājprāts šeit ir tas, ka vajadzēja samazināt ģimenes īpašumu laikā, kad viss cits gāja uz augšu.

Madss Gilstrups, līdzīgi akvārija zivtiņai, divas reizes noplātīja muti, nepasakot ne vārda.

-     Šim viņu padomniekam nepietiks drosmes tirgoties par cenu, ja pirmo piedāvājumu viņš uzskatīs par zemu, vīratēvs turpināja. Knockout jāpanāk ar pirmo mēģinājumu. Divi miljoni. Ko teiksi, Rangnhilla?

Rangnhilla lēni māja ar galvu un skatījās ārā pa logu, jo nespēja paraudzīties uz vīru, kurš nokārtu galvu sēdēja ēnā, kur nesniedzās galda lampas gaisma.

Kad viņa ieradās, Jūns Kārlsens jau atradās pie galdiņa un gaidīja. Viņš likās mazāks, nekā Rangnhilla atcerējās, varbūt tāpēc, ka bija nomainījis uniformu pret maisam līdzīgu, pēc viņas domām, Fretex pirktu uzvalku. Bet varbūt tāpēc, ka jutās neveikli lepnajā restorānā. Pieceļoties, lai sasveicinātos, viņš apgāza vāzi ar ziediem. Kopīgiem spēkiem glābjot ziedus, abi iesmējās. Pēc tam viņi runājās par šo un to. Kad viņš pajautāja, vai Rangnhillai ir bērni, viņa tikai papurināja galvu.

Vai viņam ir bērni? Nē, diezin vai. Bet varbūt viņam ir…? Nē, nē!

Saruna novirzījās uz Pestīšanas armijas īpašumiem, taču viņa manīja, ka argumentē bez parastā azarta. Vīrietis pieklājīgi smaidīja un malkoja vīnu. Viņa par desmit procentiem paaugstināja piedāvājuma cenu. Viņš, joprojām smaidīdams, papurināja galvu un izteica komplimentus par kaklarotu, kas lieliski saskanēja ar viņas ādas krāsu. «

-     Manas mātes dāvana, viņa nepiespiesti sameloja un nodomāja, ka patiesībā viņš skatās uz viņas acīm gaišzilajām varavīksnenēm un skaidrajiem acu baltumiem.

Piedāvājumu par personisku atlīdzību divu miljonu apmērā viņa izteica starplaikā starp pamatēdienu un desertu. Viņai neizdevās ieskatīties acīs, jo viņš, pēkšņi nobālējis, klusēdams skatījās vīna glāzē.

Beidzot viņš klusi pajautāja:

-     Vai tā ir tava ideja?

-     Mana un mana vīratēva.

Viņa juta, ka aizraujas elpa.

-     Alberta Gilstrupa?

-    Jā. Izņemot mūs abus un manu vīru, neviens nekad par to neuzzinās. Ja tas nāktu atklātībā, tad mums būtu tikpat liels zaudējums kā… kā tev.

-     Vai esmu kaut ko teicis vai izdarījis?

-     Atvaino?

-    Kas liek tev un tavam vīratēvam domāt, ka es piekritīšu šiem sudraba grašiem?

Jūns pacēla acis uz Rangnhillu, un viņa juta, ka nosarkst. Neatcerējās, ka būtu sarkusi kopš skolas laikiem.

-    Atteiksimies no deserta? Viņš paņēma salveti no klēpja un nolika uz galda līdzās šķīvjiem.

-    Pirms atbildi, Jūn, apdomā, Rangnhilla nomurmināja. Sevis paša labad. Tā var būt tava iespēja realizēt sapņus.

Šie vārdi pat viņas ausīs izskanēja divkosīgi un pretīgi. Jūns pamāja oficiantam, ka vēlas saņemt rēķinu.

-     Kādi tad ir tie sapņi? Sapnis par korumpētu pakalpiņu, par nožēlojamu dezertieri? Braukāt apkārt lepnā mašīnā, kamēr viss cilvēciskais tevī ir drupās?

Viņa balss aiz dusmām drebēja.

-     Vai tādi sapņi ir tev, Rangnhilla Gilstrupa?

Viņa nespēja atbildēt.

-     Es esmu akls, viņš turpināja. Vai zini? Kad satiku tevi, iedomājos, ka redzu… pavisam citu cilvēku.

-     Tu redzēji mani, Rangnhilla nočukstēja un juta, ka viņu atkal pārņem trīsas tādas pašas kā liftā.

-     Ko?

Rangnhilla ieklepojās.

-Tu redzēji mani. Un tagad esmu tevi aizvainojusi. Man ļoti žēl.

Iestājās klusums. Viņai likās, ka grimst ūdeni, cauri auksta un silta ūdens slāņiem.

-     Aizmirsīsim visu šo, viņa ierosināja, kad pienākušais oficiants paņēma maksājuma karti no viņas rokas. Tas nav svarīgi. Nevienam no mums. Vai aiziesim uz Frogneres parku?

-     Es…

-     Lūdzu?

Jūns pārsteigts paskatījās uz Rangnhillu.

Vai tiešām?

Kā šis skatiens kas redzēja visu varēja būt pārsteigts?

Rangnhilla Gilstrupa pa savu logu Holmenkollenā skatījās uz tumšu četrstūri tur, tālu lejā. Uz Frogneres parku. Tur šis neprāts bija sācies.

Pulkstenis rādīja pāri pusnaktij, autobuss bija novietots garāžā, <

un Martīne juta patīkamu nogurumu un arī apmierinājumu. Viņa stāvēja uz ietves pie “Patvēruma”, šaurajā, tumšajā Heimdālsgātā, un gaidīja Rikardu, kurš bija devies paņemt mašīnu, kad izdzirda sev aiz muguras nogurkstam sniegu.

-     Sveika!

Viņa pagriezās un juta, ka sirds vai apstājas, vientuļās laternas gaismā rēgojās liels cilvēka siluets.

-     Vai tu mani neatceries?

Sirds iepukstējās vienu reizi. Tad otro. Pēc tam trešo un ceturto.

Viņa bija pazinusi balsi.

-     Ko tu šeit dari? viņa iejautājās, cerot, ka balss neatklās to, cik nobijusies viņa ir.

-     Uzzināju, ka šovakar tu strādā autobusā un ap pusnakti tas būs šeit. Lieta, kā saka, ir pavirzījusies. Esmu mazliet padomājis… Viņš paspēra dažus soļus, lai gaisma kristu sejā. Tā, cik viņa atcerējās, tagad likās nopietnāka un vecāka. Savādi, cik daudz varēja aizmirst diennakts laikā. Un man ir daži jautājumi.

-     Tādi, kas nevarēja pagaidīt? Martīne ieteicās, pasmaidīja un redzēja, ka smaids liek policista sejai atmaigt.

-     Vai tu kādu gaidi? Harijs jautāja.

-    Jā, Rikards aizvedis mani uz mājām.

Viņa paskatījās uz somu policista plecā. Uz sāna tai bija uzraksts JETTE, taču tā likās pārāk veca un nonēsāta, lai izskatītos pēc moderna retro varianta.

-     Tev vajadzētu nopirkt jaunas zolītes krosenēm, kas tev ir somā, viņa ieteica.

Viņš izbrīnījās.

-     Nav jābūt Žanam Batistam Grenuijam, lai sajustu smaku, viņa sacīja.

-     Patriks Zīskinds, viņš teica. “Parfīms”.

-     Policists, kurš lasa.

-    Pestīšanas armijas kareivis, kurš lasa par slepkavībām, Harijs turpināja. Baidos, ka tas atved mūs atpakaļ pie lietas.

Viņu priekšā apstājās Saab 900. Loga stikls bez skaņas noslīdēja lejup.

-     Vai brauksim, Martīne?

-    Vienu mirkli, Rikard! Viņa pagriezās pret Hariju. Uz kurieni tev?

-     Uz Bišletu. Bet es…

-     Rikard, vai neiebilsti paņemt Hariju līdz Bišletai? Tu taču arī tur dzīvo.

* *• '

Rikards ieskatījās tumsā un vienaldzīgi atbildēja:

-     Protams.

-     Nāc! Martīne sniedza Harijam roku.

Viņš izbrīnā paskatījās uz Martīni.

-     Nedrošas kurpes, viņa nočukstēja un satvēra Harija roku.

Juta, ka tā ir silta un sausa, un automātiski iekrampējas, it kā baidītos, ka viņa varētu tūlīt pakrist.

Rikards brauca piesardzīgi, ik pa brīdim paskatoties gan sānu, gan aizmugures skata spogulītī, it kā gaidītu uzbrukumu no mugurpuses.

-     Nu? Martīne no priekšējā sēdekļa iejautājās.

Harijs ieklepojās.

-     Šodien mēģināja nošaut Jūnu Kārlsenu.

-     Ko? Martīne iesaucās.

Atpakaļskata spogulītī Harijs sastapa Rikarda skatienu.

-     Vai tu jau biji dzirdējis?

-     Nē, Rikards atteica.

-     Kurš… Martīne iesāka.

-     Mēs nezinām.

-     Bet… gan Roberts, gan Jūns. Vai tam ir kāds sakars ar Kārlsenu ģimeni?

-     Es domāju, ka tie visu laiku meklēja tikai vienu no viņiem.

-     Ko tu gribi teikt?

-    Slepkava atlika aizbraukšanu. Manuprāt, viņš atklāja, ka nošāvis nepareizo vīru. Tas nebija Roberts, kuram vajadzēja mirt.

-     Nebija Ro…

-     Tādēļ man ar tevi jārunā. Domāju, ka tu varēsi man dot < atbildi, vai mana teorija ir pareiza.

-     Kāda teorija?

-     Roberts nomira tāpēc, ka nelaimīgā kārtā uzņēmās Jūna dežūru Ēgera laukumā.

Martīne priekšējā sēdeklī pagriezās un izbijusies paskatījās uz Hariju.

-    Tu nodarbojies ar dežūru grafikiem, Harijs turpināja. Kad biju pie jums pirmajā reizē, ievēroju, ka dežūru grafiks karājas pie ziņojumu dēļa reģistratūrā. Un katrs varēja redzēt, kuram tajā vakarā Ēgera laukumā vajadzēja dežurēt. Un tas bija Jūns Kārlsens.

-     Kā…

-     Pēc slimnīcas es iegāju un pārbaudīju. Tur bija Jūna vārds. Bet Roberts un Jūns samainījās pēc tam, kad saraksts tika nodrukāts, vai ne?

Rikards iegriezās Stensberggātē uz Bišletu.

Martīne iekoda sev apakšlūpā.

-    Dežuranti taču mainās visu laiku, un, ja tie savstarpēji samainās, es ne vienmēr to uzreiz uzzinu.

Rikards iegriezās Sufīesgātē. Martīne iepleta acis.

-    Starp citu, tagad es atceros! Roberts man piezvanīja un teica, ka viņi samainījušies un man nekas neesot jādara. Laikam tādēļ es par to neiedomājos. Bet… bet tas taču nozīmē, ka…

-Jūns un Roberts ir diezgan līdzīgi, Harijs teica. Un formā…

-    Un bija vakars un sniga… Martīne klusi, it kā pie sevis noteica.

-    Es gribēju uzzināt, vai tev kāds zvanīja un jautāja par dežūru sarakstu? īpaši par to vakaru?

-     Nespēju atcerēties, Martīne atbildēja.

-     Vai nevari vēl padomāt? Es rīt piezvanīšu.

-     Labi.

Harijs skatījās viņai acīs un ielas laternas gaismā vēlreiz pievērsa uzmanību sievietes neparastajai acu zīlīšu formai.

Rikards strauji apturēja mašīnu.

-     Kā tu zināji? Harijs pabrīnījās.

-     Ko zināju? Martīne ātri pārjautāja.

-     Es jautāju šoferim, Harijs sacīja. Kā tu zināji, ka es te dzīvoju?

-     Tu pats pateici, Rikards atsaucās. Es pazīstu pilsētu. Kā jau Martīne teica, es dzīvoju Bišletā.

Harijs pastāvēja uz ietves un noskatījās pakaļ aizbraucošajai mašīnai.

Bija skaidrs, ka puisis ir iemīlējies. Vispirms viņš bija izmetis līkumu uz šejieni, lai varētu pabūt dažas minūtes divatā ar Mārtiņi. Lai varētu ar viņu parunāt. Lai mierīgi un netraucēti varētu kaut ko pastāstīt, parādīt sevi, atklāt savu dvēseli un visu to, kas saistīts ar jaunību un kas viņam, par laimi, jau garām. Lai tikai izdzirdētu draudzīgu vārdu, sajustu apskāvienu un cerētu uz skūpstu, pirms viņa aiziet. Lai lūgtu mīlestību, kā to dara iemīlējušies idioti. Neatkarīgi no vecuma.

Harijs, ar roku automātiski meklēdams bikšu kabatā atslēgas, lēnām gāja uz durvju pusi, bet viņa domas kavējās kaut kur citur pie tāda, kas tūlīt pazūd, tiklīdz viņš tam pietuvojas. Savukārt skatiens meklēja to, ko viņš pagaidām tikai dzirdēja. Tā bija tikai klusa skaņa, bet Sufīesgātē tik vēlā stundā valdīja klusums. Harijs ieskatījās pelēkajās sniega kupenās, ko šodien bija izveidojis sniega tīrītājs. Likās, ka kaut kas sprakšķ. Kūst. Neiespējami, jo bija astoņpadsmit grādu stiprs sals.

Harijs iebāza atslēgu slēdzenē.

Un saklausīja, ka tā nav kušanas skaņa. Kaut kas tikšķēja.

Viņš lēni pagriezās un paskatījās uz sniega kupenas malu. Nozibsnīja. Stikls.

Harijs piegāja klāt un pacēla pulksteni. Mellera dāvanas stikls bija dzidrs kā spogulis, bez nevienas skrambiņas. Un laiku arī rādīja precīzi. Divas minūtes priekšā viņa paša pulksteņa laikam. Kā Mellers tika teicis? Lai paspētu laikā, ja iedomāsies, ka ir jau nokavējis.

14. nodaĻa. Nakts uz piektdienu, 18. decembris. Tumsa

Radiators “Patvēruma” atpūtas telpā tā sprakšķēja, it kā kāds mestu pa to akmentiņus. Siltais gaiss vibrēja virs brūnajiem apdegušo linaudekla tapešu traipiem un oda pēc nikotīna, līmes un sasmakuma no cilvēkiem, kas reiz te dzīvojuši. Dīvāna audums kodās cauri viņa biksēm.

Lai gan no radiatora plūda karstums, viņš, skatoties pie sienas uz kronšteina uzliktā televizorā jaunākās ziņas, visu laiku trīcēja. Viņš atpazina skatus no laukuma, taču ne vārda nesaprata no sacītā. Otrā telpas stūrī krēslā sēdēja kāds vecs vīrs un kūpināja slikti uztītas cigaretes. Kad tās sāka dedzināt melno pirkstu galus, viņš ātri izņēma no kastītes divus sērkociņus, iespieda tajos izsmēķi un turpināja smēķēt, līdz apdedzināja lūpas. Uz galda stūri stāvēja izgreznota eglītes galotne un rāmi mirdzēja.

Viņš domāja par Ziemassvētku pusdienām Dāļā.

Tas notika divus gadus pēc kara beigām. Serbi bija aizgājuši no vietas, ko reiz sauca Vukovara. Horvātu varas iestādes bija izvietojušas visus Hotel International viesnīcā Zagrebā. Viņš vairākiem bija jautājis, vai tie nezina, kur palikusi Džordži ģimene, un kādudien bija saticis bēgli, kurš zināja teikt, ka Džordži māte aplenkuma laikā mirusi un tēvs ar Džordži pārcēlies uz Dālu, nelielu pierobežas pilsētiņu netālu no Vukovaras. Otrajā Ziemassvētku dienā viņš ar vilcienu aizbrauca uz Osijeku un no turienes tālāk uz

Dālu. Viņš parunāja ar konduktoru, un tas apstiprināja, ka vilciens brauks līdz Borovo, kas bija galastacija, un pusseptiņos būs atpakaļ Dāļā. Izkāpjot Dāļā, pulkstenis rādīja divi. Viņš pajautāja un dabūja adresi zemu mājiņu, tikpat pelēku kā visa pilsēta. Iegāja kāpņu telpā, atrada vajadzīgās durvis un, pirms piezvanīja, klusībā noskaitīja lūgšanu kaut viņi būtu mājās. Izdzirdējis vieglus soļus, juta, ka sirds sāk stipri dauzīties.

Atvēra Džordži. Viņš nebija pārāk izmainījies. Bālāks gan, bet tādas pašas gaišas matu cirtas, zilas acis un sirdsveidīga mute, kas vienmēr uzvedināja viņu uz domu par eņģelīti. Bet smaida acīs vairs nebija, it kā tur būtu izdegusi kāda lampiņa.

-               Vai tu mani neatceries, Džordži? viņš pēc brīža jautāja.

-     Mēs dzīvojām vienā pilsētā, gājām vienā skolā.

Džordži sarauca pieri.

-    Tiešām? Pagaidi! Balss. Tev jābūt Seržam Dolāčam. Protams, tu tik ātri skrēji! Žēlīgais Dievs, kā tu esi mainījies! Ļoti patīkami satikt paziņu no Vukovaras. Visi taču ir prom.

-     Es ne.

-     Nē, Serž, tu ne.

Džordži viņu apskāva un turēja, līdz viņš juta nosalušajā ķermenī ieplūstam siltumu. Tad ievilka viņu dzīvoklī.

Pamazām iestājās agrā ziemas nokrēsla, bet viņi sēdēja spartiski vienkāršā mēbelētā istabā un pļāpāja par visu, kas noticis, par cilvēkiem, kurus Vukovarā pazinuši, un par to likteņiem. Kad viņš pajautāja, vai Džordži atceras sunīti Tinto, Džordži, mazliet samulsis, pasmaidīja.

Tad viņš teica, ka drīz vien pārnākšot tēvs. Vai Seržs nevēloties palikt uz pusdienām?

Viņš paskatījās pulkstenī. Vilciens atgriezīsies stacijā pēc trim stundām.

Tēvs bija ļoti pārsteigts, ka pie viņiem ieradies viesis no Vukovaras.

-     Tas ir Seržs, Džordži sacīja. Seržs Dolāčs.

-     Seržs Dolāčs? Tēvs viņu cieši nopētīja. Jā, kaut kas tevī liekas pazīstams. Hm. Vai es pazinu tavu tēvu? Nē?

Satumsa, un, kad viņi piesēdās pie galda, tēvs viņiem iedeva lielas, baltas salvetes. Viņš noraisīja sarkano kakla lakatu un uzsēja salveti. Tēvs noskaitīja īsu galda lūgšanu, pārmeta krustu un paklanījās pret vienīgo fotogrāfiju istabā sievietes portretu.

Kamēr tēvs un Džordži paņēma galda piederumus, viņš pats nolieca galvu un monotoni noskaitīja:

-    “Kas tas ir, kas nāk no Ēdomas, sarkanām drēbēm no Bocras, grezns savā apģērbā, lepns savā lielā spēkā? Es tas esmu, kas runāju taisnību, un varens esmu atpestīt.”

Tēvs izbrīnā viņu uzlūkoja. Tad pasniedza bļodu ar lieliem bālas gaļas gabaliem.

Maltīte norisinājās klusumā. Vienīgi plānie logi drebēja vējā.

Pēc gaļas tika pasniegts deserts. Palacinka, plānas pankūkas ar ievārījumu, pārlietas ar šokolādi. Viņš tās nebija ēdis kopš bērnības Vukovarā.

-    Paņem vēl kādu, dārgais Serž! tēvs sacīja. Ir Ziemassvētki.

Viņš paskatījās pulkstenī. Līdz vilcienam atlikusi pusstunda.

Bija laiks. Viņš nokremšļojās, noņēma salveti un piecēlās.

-     Mēs ar Džordži aprunājāmies par visiem, kurus atceramies no Vukovaras. Bet neesam runājuši par vēl vienu.

-     Lūk, kā? Tēvs pabrīnījās un uzsmaidīja. Kurš tas ir, Serž?

Tēvs mazliet pagrieza galvu un skatījās uz viņu ar vienu aci tā,

it kā mēģinātu atklāt ko tādu, ko grūti atcerēties.

-     Viņu sauca Bobo.

Pēc Džordži tēva acīm viņš redzēja, ka tas visu sapratis. Iespējams, viņš bija to jau gaidījis. Viņš dzirdēja savas balss skaņas atbalsojamies kailajās sienās.

-     Tu sēdēji džipā un norādīji serbu komandantam uz viņu. Viņš norija siekalas. Bobo nomira.

*

Istabā iestājās klusums. TSvs nolika galda piederumus.

* Bija karš, Serž. Mēs visi nomirsim.

Viņš pateica to vienā mierā. Gandrīz rezignēti.

Tēvs un Džordži sēdēja nekustīgi, bet viņš izvilka aiz jostas aizbāzto pistoli, noņēma no drošinātāja, nomērķēja pāri galdam un nospieda mēlīti. Plaukšķis bija īss un sauss, tēva ķermenis noraustījās. Krēsla kājas paskrāpēja grīdu. Tēvs nolieca galvu un palūkojās uz caurumu salvetē uz krūtīm. Tad uz baltā salvetes auduma, līdzīgi sarkanam ziedam, sāka plesties asins plankums.

-     Paskaties uz mani! viņš skaļi sacīja, un tēvs automātiski pacēla galvu.

Otrais šāviens atstāja mazu, melnu caurumiņu pierē. Galva krita uz priekšu un ar mīkstu skaņu trāpīja šķīvītī ar pankūkām.

Viņš pagriezās pret Džordži, kas, muti pavēris, skatījās. Pār vaigu tam tecēja sarkana svītriņa. Tikai sekundi vēlāk viņš saprata, ka tas ir ievārījums no tēva palacinka. Viņš aizbāza pistoli aiz bikšu jostas.

-     Nošauj arī mani, Serž!

-     Pret tevi man nav pretenziju.

Viņš izgāja no istabas un paņēma jaku no pakaramā pie durvīm.

Džordži iznāca līdzi.

-     Es atriebšos! Ja tu mani nenogalināsi, es tevi atradīšu un piebeigšu!

-     Un kā tu mani atradīsi, Džordži?

-     Tu nevari noslēpties. Es zinu, kas tu esi.

-     Tiešām? Tu domā, ka esmu Seržs. Bet Seržam Dolāčam bija < sarkani mati un viņš bija garāks par mani. Un es neskrienu ātri,

Džordži! Bet priecāsimies par to, ka tu mani neatpazīsti, Džordži.

Tas nozīmē, ka varu atstāt tevi dzīvu.

Viņš pieliecās, cieši noskūpstīja Džordži uz lūpām, atvēra durvis un prom bija.

Avīzes rakstīja par slepkavību, taču neviens netika meklēts.

Pēc trim mēnešiem kādā svētdienā māte pastāstīja par horvātu, kas ieradies pie viņas lūgt palīdzību. Daudz nav varējis samaksāt, bet no radiniekiem kādu mazumiņu savācis. Bija noskaidrojies, ka kāds serbs, kas kara laikā nomocījis viņa mirušo brāli, tepat

netālu dzīvojot. Un kāds ieminējies par personu, kuru dēvējot par mazo glābēju.

Vecais vīrs ar cigaretes nodeguli apdedzināja pirkstus un skaļi izlamājās.

Viņš piecēlās un izgāja pie reģistratūras. Stikla sienas otrajā pusē, puisim aiz muguras, stāvēja Pestīšanas armijas sarkanais karogs.

-     Could I please use the phone?1

Puisis skeptiski nomērīja viņu ar skatienu.

-    Ja vien tā ir vietējā saruna.

-     Tā ir vietējā.

Puisis norādīja uz mazu kantorīti aiz muguras, un viņš iegāja. Apsēdās pie rakstāmgalda un paskatījās uz telefonu. Iedomājās mātes balsi. Cik tā varēja būt apbēdināta, nobijusies un vienlaikus maiga un silta. Kā apskāviens. Viņš piecēlās, aizvēra durvis uz reģistratūru un ātri uzspieda Hotel International numuru. Viņas nebija. Ziņu viņš neatstāja. Atvērās durvis.

-     Durvis aizvērt ir aizliegts, puisis sacīja. Okay?

-     Okay. Sorry. Vai tev ir telefonu katalogs?

Puisis noblisināja acis, norādīja uz biezu grāmatu blakus telefonam un izgāja.

Viņš sameklēja Jūna Kārlsena numuru Gēteborggātā nr. 4 un uzspieda ciparus.

Tēa Nilsena skatījās uz skanošo telefonu.

Viņa bija iekļuvusi Jūna dzīvoklī ar viņa iedoto atslēgu.

Viņi teica, ka kaut kur esot jābūt caurumam no lodes. Viņa pameklēja un atrada caurumiņu skapja durvīs.

Tas cilvēks bija mēģinājis nošaut Jūnu. Nogalināt viņu. Šī doma satrauca Tēu, bet neizbiedēja. Reizēm viņa domāja, ka nekad vairs nespēs nobīties, lūk, tā no nāves.

Policija bija ieradusies, bet ilgi nepalika. Bija teikuši, ka, izņemot lodes, nekādu citu pēdu neesot.

Slimnīcā Tēa bija redzējusi, kā Jūns, skatoties uz viņu, elso. Lielajā slimnīcas gultā viņš bija izskatījies tik bezpalīdzīgs. Ja viņai būtu bijusi vajadzība uzlikt spilvenu uz viņa sejas, viņš nomirtu. Viņai tas patika, viņai patika redzēt Jūnu vārgu. Laikam jau skolotājam K. Hamsuna romānā “Viktorija” bija taisnība, ka dažām sievietēm vajadzība izjust līdzcietību liek tā ienīst savus veselos, spēcīgos vīrus, ka tās klusībā vēlas, lai viņu vīri būtu kropļi un atkarīgi no viņu labsirdības.

Bet šobrīd Tēa Jūna dzīvoklī bija viena un telefons zvanīja. Viņa paskatījās pulkstenī. Nakts. Tādā laikā godīgos nolūkos neviens nezvana. Tēa nebaidījās mirt, bet tagad izbijās. Vai tā bija sieviete, par kuru, pēc Jūna domām, viņa neko nezināja?

Viņa paspēra divus soļus tuvāk telefonam. Apstājās. Ceturtais zvans. Pēc piektā tas apklusīs. Viņa šaubījās. Piektais. Viņa aši piegāja un pacēla klausuli.

-Jā?

Otra galā mirkli bija klusums, tad vīrieša balss sāka runāt angliski:

-    Sorry for calling so late.1 Mans vārds ir Edoms. Vai Jūns tur ir?

-     Nē. Viņa atviegloti nopūtās. Viņš ir slimnīcā.

-    Ak jā, es dzirdēju, kas šodien notika. Esmu sens viņa draugs un vēlētos apciemot. Kurā slimnīcā viņš atrodas?

-     Ullevollā.

-     Ullevollā?

-Jā. Es nezinu, kā to nodaļu sauc angliski, bet norvēģiski neiroķirurģijas. Bet tur pie durvīm sēž policists, un viņš tevi nelaidīs iekšā. Vai saproti, ko es saku?

-     Saprotu?

-     Mana angļu valoda… tā nav īpaši…

-     Viss skaidrs. Liels paldies!

Tēa nolika klausuli un ilgi skatījās uz telefonu.

Tad sāka atkal meklēt. Viņi bija teikuši, ka esot jābūt vairākiem ložu caurumiem.

* * *

Viņš pateica puisim “Patvēruma” reģistratūrā, ka mazliet izies, un atdeva istabas atslēgu.

Puisis uzmeta skatienu sienas pulkstenim, kas rādija bez ceturkšņa divpadsmit, un palūdza atslēgu ņemt līdzi. Paskaidroja, ka drīz vien visu aizslēgs un liksies gulēt, bet istabas atslēga derot arī ieejas durvīm.

Tiklīdz viņš izgāja pa durvīm, viņam tūlīt uzklupa dedzinošais aukstums. Viņš pielieca galvu un sāka iet ašiem, noteiktiem soļiem. Tas bija riskanti. Noteikti ļoti riskanti. Bet tā vajadzēja.

Hafslund Energi ekspluatācijas nodaļas šefs Ola Henmū sēdēja Montebello centrāles kontroles telpā Oslo un, skatoties vienā no četrdesmit monitoriem, prātoja, ka ellīgi labi būtu uzvilkt dūmu. Dienas laikā šeit bija divpadsmit cilvēku, bet tagad, naktī, tikai trīs. Parasti katrs sēdēja savā darba vietā, bet šovakar šķita, ka āra aukstums būtu saspiedis visus ap vienu rakstāmgaldu telpas vidū.

Geirs un Ebbe, kā parasti, strīdējās par zirgiem un V75 rikšošanas sacensībām. Viņi to darīja jau astoņus gadus, un nevienam nebija ienācis prātā izdarīt likmes katram atsevišķi.

Olu vairāk nemierīgu darīja transformatoru stacija Hjirkeveienā starp Ullevollsveienu un Sognsveienu.

-    Trīsdesmit sešu procentu pārslodze Tl. Divdesmit deviņi no T2 līdz T4, viņš ziņoja.

-    Augstais Dievs, cilvēki nu gan kurina, Geirs secināja. Varbūt baidās, ka nosals? Ir taču nakts. Vai nevarētu līst zem pēļiem? Sweet Revenge kubā? Vai tev nav viegls insults?

-     Ļaudis siltumu nesamazinās, Ebbe sacīja. Tikai ne šajā zemē. Naudas tiem netrūkst.

-     Labi tas nebeigsies, Ola noteica.

-    Nekas, uzsūknēsim vairāk naftas, un viss būs kārtībā, Ebbe piebilda.

-    Es domāju par Tl. Ūla norādīja monitorā. Svārstās ap sešsimt astoņdesmit ampēriem. Nominālā slodze ir piecsimt ampēru.

-     Atslābinies! Ebbe paspēja izteikt, kad sāka skanēt trauksmes signāls.

-      Ak velns! Ūla noelsās. Aizgāja! Paskaties sarakstā un piezvani tam, kurš dežurē!

-     Skaties! Geirs iesaucās. T2 ari atslēdzās. Un T3 jau svilst.

-     Bingo! Ebbe bija priecīgs. Vai derēsim par T4…?

-     Par vēlu, ir jau gatavs, Geirs sacīja.

Ūla ielūkojās kartē.

-     Okay, viņš nopūtās. Strāva pazudusi lejas Songnā, Fāgerborgā un Bišletā.

-     Derēsim uz to, kas ir izkūpējis! Ebbe ierosināja. Lieku tūkstoti uz kabeļiem.

Geirs piemiedza vienu aci.

-     Transformators. Un pietiks ar pieciem simtiem.

-    Beidziet tagad ākstīties! Ūla iebrēcās. Ebbe, zvani ugunsdzēsējiem! Saderam, ka tur deg!

-     Piekrītu, Ebbe sacīja. Divi simti?

Kad slimnīcas palātā nodzisa gaisma, iestājās tāda tumsa, ka Jūnam likās viņš kļuvis akls, ka no sitiena cietis redzes nervs un nu ir iestājušās sekas. Bet tad viņš izdzirda gaitenī sasaukšanos, iezīmējās loga aprises, un viņš saprata, ka vienkārši nav elektrības.

Ārpusē iečīkstējās krēsls, un pavērās durvis.

-     Klau, vai tu te esi? kāda balss vaicāja.

-    Jā, Jūns atsaucās negaidīti smalkā balsī.

-     Es tikai eju un skatos, kas noticis. Nekur neaizej, okay?

-     Labi, tikai…

-Jā?

-     Vai viņiem nav neviena avārijas ģeneratora?

-    Man liekas, ka tie ir tikai operāciju zālēs un Intensīvās terapijas nodaļā.

-     Skaidrs…

Jūns skatījās uz zaļo, virs durvīm spīdošo plāksnīti “Izeja” un klausījās aizejošā policista soļu skaņās. Uzraksts lika viņam atkal atcerēties Rangnhillu. Toreiz ari viss bija iesācies tumsā. Pēc vakariņām viņi izgāja naksnīgajā Frogneres parkā, apstājās tukšajā laukumā Monolīta priekšā un sāka skatīties uz austrumiem centra virzienā. Viņš izstāstīja nostāstu par to, kā savādais mākslinieks no Mandāles, Gustavs Vīgelans, lai izrotātu parku ar savām skulptūrām, izvirzījis prasību, lai parks tiktu paplašināts tā, ka Monolīts atrastos simetriski attiecībā pret apkārtējām baznīcām un galvenie vārti būtu vērsti taisni uz Urānienborgas baznīcu. Un, kad municipalitātes pārstāvis paskaidrojis, ka parku nevarot pārvietot, Vīgelans pieprasījis pārvietot baznīcas.

Kamēr Jūns stāstīja, viņa nopietni skatījās, un viņš nodomāja: cik šī sieviete ir stipra un inteliģenta, taisni bail metas.

-     Man salst, viņa sacīja, saņemot mēteli ciešāk.

-     Varbūt mums vajadzētu iet atp… Jūns iesāka, bet viņa uzlika roku tam uz pakauša un pacēla pret viņu savu seju. Viņai bija visbrīnišķīgākās acis. Gaišzilas, gandrīz tirkīza krāsā, ar tik gaišiem acu baltumiem, ka bālā seja likās it kā melnīgsnēja. Un viņš rīkojās kā vienmēr saguma un pieliecās. Tad viņas mēle pēkšņi bija Jūna mutē, mitra un silta, uzstājīgs muskulis, mistiska anakonda, kas vijās ap viņa mēli un centās gūt virsroku. Viņš sajuta siltumu cauri biezajām Fretex vilnas biksēm, kad viņas roka ar pārsteidzošu precizitāti apstājās attiecīgajā vietā.

-    Nāc! viņa iečukstēja tam ausī un uzlika kāju uz apžogojuma.

Viņš nolaida acis un, pirms paguva atbrīvoties, manīja pavīdam

kailu miesu vietā, kur beidzas zeķe.

-     Es nevaru, viņš sacīja.

-     Kādēļ ne? Viņa ievaidējās.

-     Esmu devis solījumu. Dievam.

Rangnhilla paskatījās uz Jūnu, sākumā ar neizpratni. Tad viņas acis kļuva mitras, viņa sāka klusi raudāt, pieglauda galvu Jūna krūtīm un sacīja, ka nekad neesot ticējusi, ka atkal reiz viņu atradīs. Viņš nesaprata, ko viņa"ar to domā, bet noglāstīja tai matus, un tā tas bija sācies. Viņi vienmēr satikās Jūna dzīvoklī un vienmēr pēc viņas iniciatīvas. Pirmajās reizēs viņa daļēji mēģināja likt viņam lauzt savu solījumu, bet pamazām likās, ka ari viņa jūtas apmierināta, guļot Jūnam blakus gultā un vienam otru glāstot. Reizēm Jūnam nesaprotamu iemeslu dēļ viņa varēja krist izmisumā un sacīt, lai nekad viņu nepamet. Viņi nerunāja daudz, bet Jūnam radās iespaids, ka abu atturība jauno sievieti tikai vēl vairāk piesaista. Viņu tikšanās strauji izbeidzās, kad Jūns sastapa Tēu. Ne tāpēc, ka viņš vairs nevēlētos viņu satikt, bet tāpēc, ka Tēa gribēja savstarpēji apmainīties ar abu dzīvokļu rezerves atslēgām. Viņa sacīja, ka tas esot jautājums par uzticēšanos, un Jūnam neatradās, ko iebilst.

Jūns pagrozījās savā slimnīcas gultā un aizvēra acis. Viņš vēlējās tagad aizmigt. Aizmigt un aizmirst. Ja tas būtu iespējams. Viņš jau sāka iesnausties, kad sajuta istabā it kā gaisa pūsmu. Jūns instinktīvi atvēra acis un pagriezās uz sāniem. Bāli zaļā uzraksta “Izeja” gaismiņā bija redzams, ka durvis ir ciet. Aizturot elpu un ieklausoties, viņš nopētīja ēnas.

Martīne stāvēja tumsā pie loga savā dzīvoklī Sorgenfrīgātā, kurā arī nebija gaismas. Tomēr tur, lejā, varēja samanīt mašīnu. Laikam tā piederēja Rikardam.

Kad viņa kāpa ārā no mašīnas, Rikards nebija mēģinājis viņu noskūpstīt. Tikai skatījies ar savām suņa acīm un teicis, ka būšot jaunais administrācijas šefs. Esot bijuši signāli. Pozitīvi signāli. Tas būšot viņš. Viņa skatienā jautās savāds stingums. Vai arī viņa tā domājot?

Viņa atbildēja, ka viņš noteikti būšot labs šefs, un tvēra durvju rokturi, gaidīdama pieskārienu. Bet tas nesekoja. Un tad viņa bija jau uz ietves.

Martīne nopūtās, sameklēja mobilo telefonu un uzspieda numuru.

-     Klausos! Harija Hola balss telefonā skanēja gluži savādi. Varbūt tāpēc, ka viņš bija mājās, varbūt tā bija viņa mājas balss.

-     Te Martīne.

-     Sveika!

Nevarēja saklausīt, vai viņš priecājas.

-    Tu lūdzi mani padomāt, viņa sacīja, vai nevaru atcerēties kādu, kurš būtu zvanījis un jautājis par dežūru sarakstu. Par Jūna dežūru.

-Jā?

-     Esmu domājusi.

-     Un?

-     Neviens.

Ilga pauze.

-    Vai tu piezvanīji, lai to pateiktu? Harija Hola balss bija silta un aizsmakusi. It kā viņš būtu gulējis.

-    Jā. Vai nevajadzēja?

-    Jā. Jā, protams. Liels paldies par palīdzību!

-     Nav par ko.

Martīne aizvēra acis un gaidīja, līdz atkal izdzirda Harija balsi:

-     Vai tu… normāli tiki līdz mājām?

-     Mm. Šeit nav elektrības.

-     Te arī nav, viņš teica. Droši vien drīz būs.

-     Ko tad, ja nebūs?

-     Kādā ziņā?

-     Vai tad sāksies haoss?

-     Vai tu bieži tā domā?

-     Gadās. Man liekas, ka civilizācijas infrastruktūra ir daudz trauslāka, nekā mēs iedomājamies. Kā tev šķiet?

Viņš ilgi klusēja, tad atbildēja:

-Jā. Man liekas, ka visas sistēmas, uz kurām balstāmies, jebkurā mirklī var sabrukt un iemest mūs naktī, kur likumi un noteikumi pārstās mūs aizsargāt, kur valdīs aukstums un plēsīgi dzīvnieki un katram pašam nāksies domāt par savu glābiņu.

-     Tā gan, viņa ieteicās, kad turpinājums nesekoja. Nebija īsti piemēroti mazām meitenēm pirms gulētiešanas. Man liekas, Harij, tu esi pamatīgs distopiķis.

-     Protams. Es esmu policists. Arlabunakti.

Viņš nolika klausuli, pirms Martīne paguva atbildēt.

Harijs sarāvās zem segas un blenza sienā.

Temperatūra dzīvoklī bija kritusies.

Harijs domāja par debesīm aiz loga. Par Ondalsnēsi. Par vectēvu. Un par māti. Par bērēm. Un par vakara lūgšanu, ko viņa maigā, maigā balsī bija čukstējusi: “Dievs Kungs ir mūsu stipra pils.” Bet netveramajā mirklī pirms iemigšanas viņš iedomājās par Mārtiņi, kuras balss joprojām skanēja ausīs.

Istabā ar vaidu pamodās televizors un sāka šņākt. Gaitenī iedegās spuldzīte un caur atvērtajām guļamistabas durvīm apgaismoja Harija seju, bet tad viņš jau gulēja.

Pēc divdesmit minūtēm iezvanījās Harija telefons. Viņš atvēra acis un nolamājās. Trīcot no aukstuma, izsteberēja priekštelpā un pacēla klausuli:

-     Runā! Tikai klusi!

-     Harij?

-     Kas gan cits? Kas ir, Halvošen?

-     Kaut kas ir noticis.

-     Kaut kas vai daudz kas?

-     Daudz kas.

-     Velns!

15. nodaĻa. Nakts uz piektdienu, 18. decembris. Trieciens

Sails stāvēja un sala uz taciņas gar Akešelvu. Kaut velns parautu šo albāni! Par spīti salam, upe bija brīva no ledus, un melnais ūdens zem vienkāršā dzelzs tiltiņa vēl pastiprināja tumsu. Sailam bija sešpadsmit gadu, un divpadsmit gadu vecumā viņš kopā ar māti bija ieradies no Somālijas. Četrpadsmit gadu vecumā viņš bija sācis pārdot hašišu, bet kopš pagājušā pavasara arī heroīnu. Un tagad Hukss viņu atkal bija piemānījis un viņam nāksies riskēt un stāvēt te visu nakti ar savu preci bez apgrozījuma. Desmit devas. Ja viņam būtu astoņpadsmit, tad vienmēr varētu aiziet uz Plātu un pārdot tās tur. Bet mazgadīgos dīlerus Plātā kruķi uzreiz savāc. Viņu teritorija ir šeit, gar upi. Galvenokārt te bija jauni zēni no Somālijas, kas pārdeva klientiem, kuri vai nu paši bija nepilngadīgi, vai arī tiem bija citi iemesli nerādīties Plātā. Velns lai parauj Huksu, viņam tās kronas briesmīgi vajadzīgas!

Pa taciņu tuvojās kāds vīrs. Tas noteikti nebija Hukss, jo tas vēl kliboja, banda bija viņu piekāvusi par atšķaidītu amfetamīnu. Šis būs kāds cits. Pēc pārģērbta policista arī neizskatās. Pēc narkomāna arī ne, kaut gan ģērbies zilā jakā, kādas bija redzējis vairākiem narkomāniem. Sails pavērās apkārt. Viņi bija vieni.

Kad vīrs bija pienācis pietiekami tuvu, Sails iznāca no tilta paēnas.

-     Devu?

Vīrs īsi uzsmaidīja, papurināja galvu un gribēja turpināt ceļu, bet Sails nostājās taciņas vidū. Ņemot vērā vecumu, Sails bija liela auguma. Arī viņa nazis bija liels. Tāds kā filmā “Rambo: First Blood", ar ligzdu kompasam un makšķerauklai. Armijas veikalā tāds maksāja ap tūkstoš kronām, bet viņš no kāda paziņas bija dabūjis par trijiem simtiem.

-     Vai vēlies pirkt vai tikai samaksāt? Sails noprasīja, turot nazi tā, ka tā robotais asmens bālajā laternas gaismā iespīdējās.

-    Excuse me?

Ārzemnieka valoda. Tā nav Saila stiprā puse.

-    Money. Sails dzirdēja, kā viņa balss tonis paaugstinās, viņš vienmēr, aplaupot ļaudis, nezin kāpēc kļuva nikns. Now!'

Ārzemnieks pamāja un, brīdinoši pacēlis kreiso roku, labo mierīgi iebāza aiz jakas un strauji atkal izvilka. Sails nepaspēja reaģēt, vienīgi nočukstēja: “Velns!” jo saprata, ka raugās tieši pistoles stobrā. Viņam gribējās mesties prom, bet likās, it kā melnā metāla acs būtu viņu sastindzinājusi.

-     Es… viņš iesāka.

-     Run![19] vīrietis pavēlēja. now!

Un Sails skrēja. Aukstais un mitrais upes gaiss dedzināja plaušas, un acu tīklenēs augšup lejup lēkāja Plaza Hotel un Postgiro ēku gaismas. Viņš skrēja līdz vietai, kur upe ieplūst fjordā, jo tālāk nebija, kurp skriet, un uzkliedza konteineru ostas žogam, ka kādudien viņus visus nogalinās.

Bija pagājusi ceturtdaļstunda, kopš Hariju pamodināja Halvošena zvans un Sufīesgātē pie ietves apstājās policijas mašīna. Harijs iesēdās aizmugures sēdeklī blakus kolēģim un nomurmināja labvakaru priekšā sēdošajiem policistiem.

Šoferis, krietna auguma vīrs ar neizdibināmu policista sejas izteiksmi, sāka mierīgi braukt.

-     Piedod mazliet gāzi! ieteicās bālais, jaunais un piņņainais policists blakussēdeklī.

-     Cik mēs esam? Harijs ieskatījās pulkstenī.

-     Divas mašīnas un šī, Halvošens atbildēja.

-     Tātad seši plus mēs divi. Es negribu zilās gaismas, pamēģināsim izdarīt visu klusi un mierīgi. Tu, es un viens ar ieroci un formā veiksim aizturēšanu, pārējie pieci tikai noslēgs iespējamos atkāpšanās ceļus. Vai tev pašam ierocis ir?

Halvošens uzsita sev pa krūšu kabatu.

-     Tas labi, jo man tā nav, Harijs atzinās.

-     Vai neesi vēl saņēmis nēsāšanas atļauju?

Harijs pieliecās starp priekšējiem sēdekļiem.

-    Kuram no jums ir lielāka vēlēšanās piedalīties un saņemt ciet profesionālu slepkavu?

-     Man! ātri atbildēja blakus šoferim sēdošais.

-   Tad tas būsi tu! Harijs sacīja šoferim, kas spogulī lēni pamāja ar galvu.

Pēc sešām minūtēm viņi apstājās Grenlannē, Heimdālsgātas galā, un sāka vērot ieeju, kur Harijs šovakar jau bija stāvējis.

-     Vai mūsu cilvēks no Telenor ir pilnīgi pārliecināts? Harijs iejautājās.

-    Jā, Halvošens atbildēja. Torkilsens saka, ka no viena “Patvēruma” iekšējā numura pirms piecdesmit minūtēm mēģināts sazvanīt Hotel International.

-               Diez vai tā ir sagadīšanās. Harijs atvēra mašīnas durvis.

-      Te ir Pestīšanas armijas teritorija. Es ātri paskatīšos un pēc minūtes būšu atpakaļ.

Kad Harijs atgriezās, šoferis sēdēja ar automātu MP-5 uz ceļiem, jaunie noteikumi atļāva patruļmašīnām turēt automātus aiz atslēgas bagāžas nodalījumā.

-     Vai tev nav kaut kas smalkāks? Harijs jautāja.

Šoferis papurināja galvu. Harijs pievērsās Halvošenam:

-     Un tev?

-     Tikai mazs, jauks Smith & Wesson 38.

-      Vari aizņemties manējo, jaunais policists no pasažiera sēdekļa dedzīgi piedāvāja. Jericho 941. Krietns verķis. Tāds pats, ar ko Izraēlas policija mēdz nopūst galvas arābu cūkām.

-   Jericho? Harijs noprasīja. Halvošens redzēja, ka viņa redzokļi sašaurinās. Negribu jautāt, kur tu esi dabūjis šo pistoli, bet, šķiet, man tevi jāinformē: pastāv liela iespēja, ka tā nāk no ieroču tirgoņu bandas, ko vadīja tavs bijušais kolēģis Toms Volers.

Jaunais policists pagriezās. Viņa zilās acis nikni uzzibsnīja.

-     Es atceros Tomu Voleru. Un zini ko, inspektor? Vairums no mums uzskata, ka viņš bija lielisks puisis.

Harijs klusēdams paskatījās ārā pa logu.

-     Vairums no viņiem maldās, Halvošens noteica.

-     Iedod man rācīju, Harijs sacīja.

Viņš ātri un bez aizķeršanās noinstruēja pārējās ekipāžas. Norādīja, kur katrai no tām jāstāv, nenosaucot ne ielas, ne ēkas, ko varētu identificēt radioklausītāji: kriminālhroniku reportieri, bandīti un parastie ziņkārīgie, kas noklausījās šo frekvenci un droši vien jau nojauta, ka kaut kas notiek.

-     Tad sākam, Harijs pabeidza un pievērsās policistam priekšējā sēdeklī. Tu tātad paliec šeit un uzturi sakarus ar operatīvo centrāli. Ja kaut kas ir, tad sazinies pa rāciju ar savu kolēģi.

Okay?

Puisis tikai paraustīja plecus.

Tikai pēc tam, kad Harijs pie “Patvēruma” durvīm piezvanīja trešo reizi, šļūcošiem soļiem pienāca kāds puisis. Viņš pavēra durvīs spraudziņu un samiegojies nopētīja traucētājus.

-     Policija! Harijs sacīja un parakņājās kabatā. Velns, lie- i kas, ka savu ID karti esmu atstājis mājās. Parādi viņam savējo, Halvošen!

-    Jūs nedrīkstat šurp nākt, puisis teica. Jūs to zināt.

-     Runa ir par slepkavību, nevis narkotikām.

-     Ko?

Puisis ar lielām acīm skatījās pāri Harija plecam uz policistu, kas bija pacēlis savu MP-5. Tad atvēra durvis un atkāpās, nepaskatījies uz Halvošena apliecību.

-     Vai tev šeit ir tāds Hristo Stankičs? Harijs jautāja.

Puisis papurināja galvu.

-     Ārzemnieks kamieļvilnas mētelī? Halvošens turpināja, bet Harijs devās aiz reģistratūras letes un atvēra viesu grāmatu.

-Vienīgais ārzemnieks šeit šovakar ieradās ar zupas autobusu, puisis stostījās. Bet viņam nebija nekāda kamieļvilnas mēteļa. Tikai žakete. Starp citu, Rikards Nilsens izsniedza viņam no noliktavas ziemas jaku.

-     Vai viņš zvanīja no šejienes? Harijs noprasīja.

-     No kantora tev aiz muguras.

-     Cikos?

-     Ap pusdivpadsmitiem.

-     Tas saskan ar zvanu uz Zagrebu, Halvošens klusi teica.

-     Vai viņš ir šeit? Harijs jautāja.

-     Nezinu. Viņš paņēma atslēgu līdzi, jo es gulēju.

-     Vai tev ir universālā atslēga?

Puisis pamāja ar galvu, nokabināja no atslēgu saišķa pie jostas vienu atslēgu un ielika Harija pastieptajā rokā.

-     Istaba?

-     26. Augšup pa kāpnēm. Koridora galā.

Harijs jau bija sācis iet. Policists formā, turot ar abām rokām automātu, sekoja viņam cieši pa pēdām.

-     Sēdi savā istabā, kamēr viss beigsies. Halvošens pamirkšķināja puisim, uzsita viņam uz pleca un izvilka savu Smith Ј> Wesson revolveri.

Viņš atslēdza durvis un ievēroja, ka reģistratūrā neviena nav. Dabiski. Tikpat dabiski kā tas, ka tālāk uz ielas stāv policijas mašīna ar iekšā sēdošu policistu. Nupat taču bija pārliecinājies, ka šis rajons ir krimināls.

Viņš devās augšup pa kāpnēm un, nogriezies koridorā ap stūri, izdzirdēja raksturīgu sprakšķi, ko atpazina no Vukovaras ierakumu laikiem, rācija.

Viņš pacēla galvu. Koridorā pie viņa durvīm stāvēja divi civilisti un viens policists formas tērpā ar automātu rokās. Vienu no civilajās drēbēs ģērbtajiem vīriem, kurš turēja roku uz durvju roktura, viņš tūdaļ atpazina. Policists kaut ko klusi runāja rācijā.

Pārējie divi pagriezās uz viņa pusi. Atkāpties bija par vēlu.

Viņš tiem pamāja, apstājās pie 22. istabas durvīm un, lai izrādītu savu nomāktību sakarā ar pieaugošo noziedzību, pakratīja galvu un izlikās, ka meklē kabatās istabas atslēgu. Ar acs kaktiņu redzēja, kā policists no Scandia viesnīcas reģistratūras bez skaņas atver viņa istabas durvis un ieiet. Divi pārējie viņam tūliņ sekoja.

Tiklīdz tie pazuda skatienam, viņš devās atpakaļ pa to pašu ceļu, kur nācis, ar diviem lēcieniem bija lejā pa kāpnēm. Pirms tam, vakarā atbraucot ar autobusu, viņš automātiski bija ielāgojis visas izejas un vienu mirkli apsvēra, vai nedoties pa sētas durvīm uz dārzu. Bet tas būtu pārāk atklāti, un, ja vien viņš nekļūdās, tad tur noteikti stāv policists. Labākā iespēja bija galvenā ieeja. Viņš izgāja uz ielas un nogriezās pa kreisi. Tieši uz policijas mašīnas pusi, bet viņš vismaz zināja, ka tajā ir tikai viens no viņiem. Ja tiks mašīnai garām, nokļūs līdz upei un nozudīs tumsā.

-     Velns, velns! Harijs sāka lādēties, kad atklāja, ka istaba ir tukša.

-     Varbūt iet pa ielu, Halvošens ierunājās.

Abi pagriezās pret šoferi. Tas nebija teicis ne vārda, bet ierunājās rācija uz viņa krūtīm:

-     Te ir tas pats puisis, kurš, kā jau teicu, iegāja iekšā. Tagad viņš ir atkal ārā. Nāk uz manu pusi.

Harijs ievilka elpu. Telpā bija īpaša smarža, kas likās mazliet pazīstama.

-     Tas ir viņš, Harijs secināja. Mēs esam piemānīti.

-    Tas ir viņš, šoferis, skrienot aiz Harija, iesaucās mikrofonā. Harijs jau bija aiz durvīm.

-Jauki, viņš ir mans! rācija nočērkstēja. Beidzu.

-      Nē! Harijs, skrienot pa koridoru, iekliedzās. Nemēģini viņu aizturēt, pagaidi mūs!

Šoferis atkārtoja pavēli mikrofonā, bet rācija par atbildi tikai šņāca.

Laternas gaismā viņš redzēja, kā atveras policijas mašinas durvis un pa tām ar pistoli rokā izkāpj jauns policists.

-    Stāt! tas uzsauca un, iepletis kājas, pavērsa pret viņu ieroci.

Nepieredzējis, viņš nodomāja. Abus šķira gandrīz piecdesmit

metru garš tumšas ielas posms. Pretēji jaunajam laupītājam zem tilta šis policists nebija pietiekami aukstasinīgs, lai nogaidītu, līdz upurim vairs nebūs atkāpšanās iespējas. Jau otro reizi šajā vakarā viņš izvilka savu Llama MiniMax un bēgšanas vietā sāka skriet tieši uz policijas mašīnas pusi.

-     Stāt! policists atkārtoja.

Attālums bija sarucis līdz trīsdesmit metriem. Divdesmit.

Viņš pacēla pistoli un izšāva.

Vairākums cilvēku pārvērtē iespējas trāpīt citam cilvēkam ar pistoli no vairāk nekā desmit metru attāluma. Taču parasti tie nenovērtē skaņas, pulvera sprādziena un svina lodes svilpiena un trieciena psiholoģisko efektu, kad tā kaut kam trāpa tiešā tuvumā. Kad lode trāpīja mašīnas stiklam, kas vispirms kļuva balts un tad sabirza, tas pats notika ar policistu. Viņš nobālēja un noslīdēja uz ceļiem, cenšoties neizlaist no rokām savu mazliet pasmago Jericho 941.

Harijs un Halvošens vienlaikus izskrēja uz Heimdālsgātas.

-     Tur! Halvošens norādīja.

Jaunais policists joprojām tupēja uz ceļiem blakus mašīnai ar pistoli, paceltu pret debesīm. Bet tālumā uz ielas vīdēja mugura zilā jakā, ko viņi bija redzējuši koridorā.

-     Viņš skrien uz Eiku, Halvošens sacīja.

Harijs pagriezās pret klāt piesteigušos šoferi.

-     Iedod man automātu!

Policists sniedza Harijam ieroci.

-     Tas nav…

Bet Harijs jau bija sācis skriet. Viņš dzirdēja aiz sevis Halvošena soļus, bet viņa paša Dr. Martens zābaku zoles uz ledus slīdēja daudz mazāk. Bēgošais bija jau tālu priekšā un nogriezās ap stūri uz Vāla ielu, kas veda gar parka malu. Harijs turēja automātu vienā rokā un, mēģinot skriet viegli un vienmērīgi, koncentrējās uz elpošanu. Tad samazināja ātrumu un, nonācis līdz pagriezienam, sagatavoja automātu šaušanai. Mēģināja atbrīvoties no domām, pabāza galvu gar stūri un paskatījās pa labi.

Neviena tur nebija.

Arī uz ielas nevienu neredzēja.

Bet tāds cilvēks kā Stankičs noteikti nebija tik dumjš, lai mestos kādā pagalmā, kas varēja kļūt par īstām lamatām ar noslēgtām durvīm. Harijs ieskatījās parkā, kur lielie, baltie sniega klajumi atstaroja apkārtējo ēku ugunis. Vai tur kāds nekustējās? Tikai sešdesmit septiņdesmit metrus tālāk sniegā kāds lēnām kustējās. Zila jaka. Harijs pārskrēja pāri ceļam, atspērās, pārlidoja pāri sniega kupenai un iekrita līdz jostasvietai mīkstā sniegā.

-     Velns!

Viņš bija pazaudējis automātu. Cilvēks priekšā atskatījās un tad turpināja rausties uz priekšu. Meklējot automātu, Harijs ar rokām rakņājās pa sniegu un noskatījās, kā Stankičs izmisīgi cīnās ar irdeno sniegu, kas nesniedza atbalstu un neļāva virzīties tālāk. Pirksti uztaustīja kaut ko cietu. Ir! Harijs izvilka ieroci no sniega un atkal metās uz priekšu. Pacēla vienu kāju, izmeta to pēc iespējas tālāk uz priekšu, pārnesa ķermeņa svaru, izcēla otru kāju un izmeta to uz priekšu. Pēc divdesmit metriem pienskābe jau dedzināja gurnus, bet attālums bija samazinājies. Tas otrais tūlīt nokļūs līdz taciņai un tiks ārā no sniega putras. Harijs sakoda zobus un palielināja ātrumu. Attālums varēja būt piecpadsmit metru. Apmēram. Harijs nometās sniegā uz vēdera un sagatavoja automātu. Nopūta sniegu no tēmēkļa, noņēma no drošinātāja, pārslēdza uz atsevišķiem šāvieniem un gaidīja, līdz priekšā esošais sasniegs laternas gaismas apli pie celiņa.

-     Police! Harijs nepaspēja nodomāt, cik smieklīgi skan šis angļu vārds: Freeze/'

Virs viņam priekšā turpināja virzīties tālāk. Harijs uzlika pirkstu uz mēlītes.

-     Stāvi, vai ari šaušu!

Līdz celiņam vīram bija atlikuši vairs tikai pieci metri.

-     Es mērķēju tev galvā! Harijs uzsauca. Un nekļūdīšos!

Stankičs krita uz priekšu, ar abām rokām pieķērās pie laternas

staba un izvilkās no sniega. Harijs paņēma zilo jaku uz grauda, aizturēja elpu un izdarīja to, ko bija mācījies, lai pārvarētu impulsu smadzenēs, kas saskaņā ar evolūcijas loģiku aizliedz nogalināt sev līdzīgus: koncentrējās uz tehniku viegli, nevis strauji nospiest mēlīti. Viņš juta, kā atsperes mehānisms padodas, un izdzirdēja metālisku klikšķi, bet nejuta atsitienu pret plecu. Kļūda? Harijs vēlreiz nospieda mēlīti. Jauns klikšķis.

Vīrietis piecēlās kājās no sniega, kas nobira ap viņu, un smagiem, lēniem soļiem izkāpa uz celiņa. Pagriezās un paskatījās uz Hariju. Tas nekustējās. Stankičs stāvēja, rokas nolaidis gar sāniem. Kā mēnessērdzīgais, Harijs iedomājās. Stankičs pacēla roku. Harijs redzēja pistoli un zināja, ka viņš te, sniegā, ir bezspēcīgs. Stankiča roka turpināja celties līdz pat pierei ironiskā sveicienā. Tad viņš pagriezās un sāka skriet prom pa celiņu.

Harijs aizvēra acis un juta, kā viņa sirds dauzās pret ribām.

Kad viņš izrausās uz celiņa, bēgli jau sen bija aprijusi tumsa. Harijs izņēma un pārbaudīja sava MP-5 aptveri. Pilnīgi pareizi. Pēkšņā niknuma uzplūdā viņš aizmeta ieroci, kas kā melns, kroplīgs putns aizlidoja gar Plaza Hotel fasādi un ar mīkstu plunkšķi iekrita melnajā ūdeni.

Kad pienāca Halvošens, Harijs sēdēja sniega kupenā ar cigareti mutē.

Halvošens, rokas atbalstījis uz ceļiem, pieliecās un noelsās:

-     Velns, tu nu gan skrien! Pazuda?

-     Prom ir, Harijs sacīja. Iesim atpakaļ.

-     Kur ir MP-5?

-     Vai tad tu nejautāji par to?

Halvošens paskatījās uz Hariju un nolēma vairāk neko neteikt.

“Patvēruma” priekšā stāvēja divas policijas mašīnas ar ieslēgtām bākugunīm. Nosalušu cilvēku bariņš ar gariem objektīviem uz krūtīm drūzmējās pie ieejas, kas acīm redzami bija slēgta. Harijs un Halvošens nāca šurp pa Heimdālsgātu. Halvošens beidza sarunu pa mobilo telefonu.

-     Kādēļ es vienmēr iedomājos par rindu uz pornofilmu, kad redzu šos? Harijs ierunājās.

-     Žurnālisti, Halvošens noteica. Kā viņi uzoduši, ka šeit kaut kas notiek?

-      Pajautā puišelim, kurš sēdēja pie radiosakariem, Harijs teica. Saderam, ka viņš izpļāpājies! Ko teica operatīvā centrāle?

-     Viņi tūlīt norīkoja visas brīvās patruļmašīnas uz upi. Dežurants izsūtīja duci darbinieku kājām. Kā tev liekas?

-     Viņš ir labs. Tie viņu nekad neatradīs. Piezvani Beātei un palūdz atnākt.

Kāds žurnālists viņus pamanīja un panācās pretī.

-     Nu, Harij?

-     Nokavēji, Jennem?

-     Kas notiek?

-     Nekas īpašs.

-     Ak tā? Redzu, ka vienai jūsu policijas mašīnai kāds sašāvis priekšējo stiklu.

-    Kurš saka, ka tas nav izsists? Harijs atjautāja žurnālistam, kas tomēr nevēlējās atkāpties.

-     Tas, kurš sēdēja iekšā. Viņš saka, ka esot ticis apšaudīts.

-     Nu ko, nāksies ar viņu parunāt, Harijs teica. Atvainojiet, kungi!

Pūlītis negribīgi pašķīrās, un Harijs pieklauvēja pie ieejas durvīm. Iedūcās kameras, iedarbojās zibspuldzes.

-    Vai šeit notiekošajam ir sakars ar slepkavību Ēgera laukumā? kāds žurnālists skaļi pajautāja. Vai ir iejaukti arī Pestīšanas armijas cilvēki?

Durvis mazliet pavērās, un parādījās seja šoferis no policijas mašīnas. Viņš pavirzījās sānis, un Harijs ar Halvošenu iespraucās iekšā. Viņi izgāja cauri reģistratūrai, kur jaunais policists, sēžot krēslā, ar tukšu skatienu vērās nebūtībā, bet kāds kolēģis bija pietupies viņa priekšā un klusi runāja.

Otrajā stāvā 26. istabas durvis joprojām stāvēja atvērtas.

-     Kusties pēc iespējas mazāk, Harijs sacīja šoferim. Lennas jaunkundze sameklēs pirkstu nospiedumus un DNS.

Viņi pavērās visapkārt, atvēra skapja durvis, paskatījās zem gultas.

-     Ak Dievs! Halvošens ieteicās. Nekā nav. Viņam ir bijis vien tas, kas līdzi un mugurā.

-     Viņam vajadzēja būt somai vai kaut kam citam, lai ievestu valstī ieroci, Harijs sacīja. Protams, viņš būs no tā atbrīvojies. Vai arī kaut kur nodevis uzglabāšanas kamerā.

-     Uzglabāšanas kameru Oslo vairs nav nemaz tik daudz.

-     Domā!

-     Nūjā. Uzglabāšana kādā no viesnīcām, kurās viņš uzturējās? Protams, arī kameras Oslo Centrālajā stacijā.

-     Turpini domu.

-     Kādu domu?

-     Ka viņš tagad ir ārā, naktī, un kaut kur viņam ir soma.

-     Jā, varbūt tā viņam tagad ir vajadzīga. Es piezvanīšu operatīvajai centrālei un likšu tiem nosūtīt cilvēkus uz Scandia un Oslo Centrālo staciju, un… kas bija tā otrā viesnīca, kuras viesu sarakstā bija Stankičs?

-     Radisson SAS Holberga laukumā.

-     Paldies.

Harijs pagriezās pret policistu, kas sēdēja šofera vietā, un pajautāja, vai tas nevēlas iznākt līdzi ārā un uzsmēķēt. Viņi nokāpa lejā un izgāja pa sētas durvīm. Klusā pagalma piesnigušajā dārziņā stāvēja kāds vecs vīrs un, skatoties netīri dzeltenajās debesīs, smēķēja, nepievēršot tiem uzmanību.

-     Kā tur iet tavam kolēģim? Harijs jautāja, aizdedzinot abu cigaretes.

-     Viņš tiks galā. Nolāpītie žurnālisti.

-     Tā nav tava vaina.

-    Ir gan. Kad viņš izsauca mani pa rāciju, lai pateiktu, ka kāda persona nupat iegājusi, viņš pieminēja “Patvērumu”. Man vajadzēja viņu vairāk patrenēt tādām lietām.

-     Tev vajadzēja patrenēties arī uz dažām citām lietām.

Policists ātri paskatījās uz Hariju. Samirkšķināja acis.

-    Man ļoti žēl. Es mēģināju tevi brīdināt, bet tu uzreiz aizskrēji prom.

-     Okay. Bet kāpēc?

Policists dziļi ievilka elpu, un cigaretes gals sarkani un brīdinoši iekvēlojās.

-     Redzot pret sevi pavērstu MP-5, vairākums uzreiz padodas, viņš ieteicās.

-     Ne jau par to es jautāju.

Žokļu muskuļi saspringa un tūlīt arī atslāba.

-     Tas ir vecs stāsts.

-     Mm. Harijs paskatījās uz policistu. Mums visiem ir veci stāsti. Tas nenozīmē, ka pakļaujam kolēģu dzīvību briesmām un nēsājam ierocī tukšu aptveri.

-     Tev taisnība. Policists nometa pusizsmēķēto cigareti, kas čūkstēdama nozuda svaigajā sniegā. Viņš dziļi ievilka elpu: Nepatikšanu tev nebūs, Hole. Es apstiprināšu tavu ziņojumu.

Harijs pamīņājās. Vēroja savu cigareti. Viņš lēsa policista vecumu tā ap piecdesmit. Tādu, kas turpināja sēdēt patruļmašīnā, vairs nebija daudz.

-     Vecais stāsts, vai es to dzirdēšu?

-     Esi jau agrāk dzirdējis.

-     Mm. Jauns puisis?

-     Divdesmit divi gadi, agrāk nesodīts.

-     Beidzās ar nāvi?

-     Paralīze no krūtīm uz leju. Trāpīju viņam vēderā, bet lode izgāja cauri.

Vecais vīrs ieklepojās. Harijs paskatījās uz to. Tas turēja cigareti starp diviem sērkociņiem.

Reģistratūrā jaunais policists vēl sēdēja krēslā un tika mierināts. Harijs ar mājienu palūdza līdzjūtīgo kolēģi atkāpties un pietupēs tam blakus.

-    Krīzes psihiatrija nepalīdzēs, Harijs sacīja bālajam, jaunajam puisim. Tev pašam sevi jāārstē.

-     Ko?

-    Tu tagad esi nobijies, jo domā, ka esi bijis par mata tiesu no nāves. Tā nebija. Viņš nemērķēja uz tevi, bet uz mašīnu.

-     Ko? puišelis monotoni atkārtoja.

-    Tas vīrs ir profesionālis. Viņš zina: ja būtu nošāvis policistu, tad nebūtu izredzes paglābties. Viņš šāva, lai tevi nobiedētu.

-     Kā tu zini…

-    Uz mani arī viņš nešāva. Pārliecini sevi, un varēsi mierīgi gulēt. Un atsakies no psihologa. Ir citi, kuriem tas vairāk vajadzīgs. Harijs piecēlās kājās. Un atceries, ka cilvēki, kuriem ir augstāka pakāpe nekā tev, neapšaubāmi, ir gudrāki. Tādēļ nākamajā reizē pildīsi pavēli. Okay?

Viņa sirds dauzījās kā vajātam zvēram. Vēja brāzmas šūpoja laternas, kas bija iekārtas tievās tērauda trosēs virs ceļa un lika ari viņa ēnai uz ietves dejot. Viņš vēlējās, kaut varētu iet garākiem soļiem, bet ledus garozas dēļ bija spiests virzīties pavisam sīkiem solīšiem.

Policiju uz “Patvērumu” noteikti bija atvedis viņa telefona zvans uz Zagrebu. Ātri gan! Tas nozīmē, ka no šī brīža viņai zvanīt nedrīkst. Viņš izdzirda no aizmugures tuvojamies mašīnu un piespieda sevi neatskatītie's. Vienīgi ieklausījās. Pagaidām tā nebremzēja. Tā pabrauca garām un uzvilnīja gaisa šalti ar sniega vērpetēm uz kailā kakla, ko zilā jaka nenosedza. Policists bija redzējis viņu šajā jakā, un tādēļ viņš vairs nebija neredzams. Viņš bija prātojis, vai nenomest jaku, bet cilvēks kreklā būtu ne tikai aizdomigs, bet ari nosaltu lidz nāvei. Viņš paskatījās pulksteni. Vēl bija vairākas stundas, līdz pilsēta modīsies, līdz atvērsies kafejnīcas un veikaliņi, kur viņš varētu ieiet. Līdz tam laikam jāatrod kāda vieta, kāda pajumte, kur nenosalt un atpūsties līdz rītausmai.

Viņš gāja gar netīri dzeltenu, ar grafīti noķēpātu fasādi. Uzmanību piesaistīja uzkrāsotais vārds. “Rietumkrasts”. Mazliet tālāk uz ielas pie kādām durvīm salīcis stāvēja vīrietis. No attāluma izskatījās, it kā viņš būtu noliecis galvu pie durvīm. Pieejot tuvāk, izrādījās, ka viņš spiež durvju zvana podziņu.

Viņš apstājās un gaidīja. Tas varētu būt glābiņš.

Skaļruni virs zvana pogas atskanēja kāda balss. Salīkušais izslējās, salīgojās un nikni nobrēca kaut ko atbildei. Sarkanie, uztūkušie vaigi tam ļumēja kā ķīniešu šarpeja āda. Tad vīrs pēkšņi apklusa, un ari atbalss izgaisa starp naktsmierā dusošās pilsētas namu fasādēm. Mehānisms klusi iezumējās, un vīrietis, ar pūlēm saglabādams līdzsvaru, atgrūda durvis un iezvāļojās iekšā.

Kad durvis sāka vērties ciet, viņš reaģēja zibenīgi. Pārāk zibenīgi. Kurpju zoles uz ledus paslīdēja, un viņš tik tikko paspēja ar plaukstām atspiesties uz dedzinoši aukstās ietves. Neveikli piecēlies, viņš, ieraudzījis, ka durvis jau gandrīz aizvērušās, metās uz priekšu un iebāza kāju spraugā, jūtot, kā durvis saspiež potīti. Tad iespraucās iekšā, apstājās un ieklausījās. Šļūcoši soļi. Brīžiem gandrīz apstājas, tad atjaunojas. Klauvē. Atveras kādas durvis, un sievietes balss kaut ko nokliedz šajā dīvainajā, dziedošajā valodā. Tad pēkšņi apklust, it kā kāds būtu pārgriezis tai rīkli. Pēc vairāku sekunžu klusuma brīža viņš sadzirdēja klusu skaņu, it kā raudātu bērns. Tad durvis augšā aizcirtās un iestājās klusums.

Viņš ļāva ieejas durvīm aizvērties. Zem kāpnēm, starp atkritumiem, gulēja dažas avīzes. Vukovarā viņi avīžu papīru lika apavos tas gan sildīja, gan uzsūca mitrumu. No mutes turpināja velties balta gaisa garaiņi, bet šobrīd viņš bija glābts.

* * *

Harijs sēdēja “Patvēruma” kantori aiz reģistratūras un, piespiedis klausuli pie auss, mēģināja iedomāties dzīvokli, uz kuru zvana. Pie spoguļa virs telefona uzlīmētas draugu fotogrāfijas. Smaidošas, priecīgas sejas, varbūt no ārzemju brauciena. Vairāk gan draudzenes. Dzīvoklis vienkāršs, bet mājīgi iekārtots. Uz ledusskapja durvīm gudri izteicieni. Tualetē Če Gevaras plakāts. Vai tas tur vēl būtu?

-     Hallo! miegaina balss atsaucās.

-     Tas atkal esmu es.

-     Tēti?

Tētis? Harijs ievilka elpu un juta, ka nosarkst.

-     Policists.

-    Ā! Jā! Klusi smiekli. Skanīgi un reizē zemi.

-     Piedod, ja pamodināju, bet mēs…

-     Tas nekas.

Iestājās viena no tām pauzēm, no kurām Harijs vēlējās izvairīties.

-    Es esmu “Patvērumā”, viņš sacīja. Mēs mēģinājām aizturēt aizdomīgu personu. Administrators saka, ka tieši jūs ar Rikardu Nilsenu vakarā atvedāt viņu ar autobusu.

-     To nelaimīgo bez mēteļa?

-Jā.

-     Ko viņš nodarījis?

-     Mēs viņu turam aizdomās par Roberta Kārlsena slepkavību.

-     Augstais Dievs!

Harijs ievēroja, ka viņa šos vārdus saka nevis ātrrunā, bet skaidri, pa burtiem.

-    Ja neiebilsti, es aizsūtīšu inspektoru, lai parunā ar tevi. Pa to laiku mēģini atcerēties, ko viņš teica.

-     Protams. Bet vai labāk nevar…

Pauze.

-     Hallo? Harijs ierunājās.

-     Tas vīrietis neko neteica, viņa sacīja. Tieši tāpat kā visi bēgļi no kara. To var redzēt pēc viņu gaitas. Kustas kā mēnessērdzīgi. It kā tiem būtu ieslēgts autopilots. It kā būtu jau miruši.

-     Mm. Vai Rikards ar viņu runāja?

-     Varbūt. Vai vēlies viņa numuru?

-     Labprāt.

-     Vienu mirklīti.

Martīne nozuda. Viņai bija taisnība. Harijs atcerējās, kā tas vīrs bija izrausies no sniega kupenas. Kā sniegs bira nost no viņa drēbēm, atcerējās gar sāniem nolaistās rokas un seju bez jebkādas izteiksmes tieši tāpat kā zombijiem, kas cēlās no kapiem filmā “Night of the Living Dead”.

Kāds ieklepojās. Harijs pagriezās krēslā. Kantora durvīs stāvēja Gunnars Hāgens un Dāvids Ekhofs.

-     Vai mēs traucējam? Hāgens pajautāja.

Abi vīri ienāca un apsēdās rakstāmgaldam otrā pusē.

-     Mēs labprāt paklausītos ziņojumu, Hāgens teica.

Harijs nepaguva pajautāt, ko viņš domā ar vārdu “mēs”, kad klausulē ieskanējās Martīnes balss. Viņa nosauca numuru. Harijs to pierakstīja.

-     Paldies, viņš noteica. Labu nakti!

-     Es domāju…

-     Man jāiet, Harijs teica.

-     Ak tā. Labu nakti.

Viņš nolika klausuli.

-    Mēs nācām, cik vien ātri varējām, Martīnes tēvs teica. Tas

taču ir šausmīgi. Kas noticis? I

Harijs paskatījās uz Hāgenu.

-     Pastāsti mums, Hāgens mudināja.

Harijs īsi aprakstīja neveiksmīgo aizturēšanas mēģinājumu, šāvienu uz mašīnu un vajāšanu parkā.

-    Ja tu biji viņam tik tuvu un tev bija MP-5, tad kādēļ nenošāvi? Hāgens nesaprata.

Harijs ieklepojās, bet neatbildēja. Skatījās uz Ekhofu.

-     Nu? Hāgens sāka kļūt nepacietīgs.

-     Bija pārāk tumšs, Harijs teica.

Hāgens ilgi raudzījās inspektorā, tad turpināja:

-    Tātad, kamēr jūs bijāt viņa istabā, viņš bija uz ielas un pastaigājās. Vai ir kāda nojausma, kādēļ slepkava nakts vidū, divdesmit grādu salā, atrodas Oslo uz ielas?

Policijas komisārs pieklusināja balsi:

-     Es pieļauju, ka tu pilnībā kontrolē Jūnu Kārlsenu.

-     Jūnu? Dāvids Ekhofs iejautājās. Viņš taču ir Ullevollas slimnīcā.

-     Pie viņa palātas durvīm stāv policists, Harijs sacīja, cerēdams, ka balsī skan pārliecība, kuras viņam tomēr nebija. Es nupat gatavojos uz turieni zvanīt un pārbaudīt, vai viss ir kārtībā.

Ullevollas slimnīcas Neiroķirurģijas nodaļas kailajās sienās atbalsojās grupas Clash dziesmas "London Calling" pirmie četri toņi. Kāds vīrs pielaizītiem matiem, ģērbies halātā kaut kur vilka statīvu ar infūzijas sistēmu un garāmejot pārmetoši paskatījās uz policistu, kurš, par spīti aizliegumam, atbildēja mobilajā telefonā:

-     Strandens.

-     Hols. Vai ir kas ziņojams?

-     Nekā daudz nav. Te pa gaiteni, nespējot aizmigt, riņķo kāds puisis. Mazliet padrūms, taču liekas nekaitīgs.

Vīrs ar statīvu nospurdzās un aizšļūca tālāk.

-     Un nedaudz agrāk?

-Jā, White Hart stadionā Arsenal sasita Tottenham. Un pie mums pazuda elektrība.

-     Un pacients?

-     Ne skaņas.

-     Vai esi pārbaudījis, ka viss ir kārtībā?

-    Ja neņem vērā hemoroīdus, tad liekas labi.

Strandens ieklausījās ļaunu vēstošajā klusumā.

-     Tas bija joks. Tūlīt iešu un pārbaudīšu. Pagaidi!

Telpā oda pēc kaut kā salda. Ledenes, viņš nosprieda. Gaiteņa

*

gaisma ielauzās istabā, bet, tiklīdz durvis aizvērās, kļuva tumšs. Uz baltā spilvena pavīdēja bāla seja. Strandens piegāja tuvāk. Telpā bija kluss. Pārāk kluss. Trūka kaut kādas skaņas. Vienas skaņas.

-     Kārlsen?

Atbildes nebija.

Strandens ieklepojās un atkārtoja mazliet skaļāk:

-     Kārlsen!

Palātā bija tik kluss, ka Harija balss mobilajā telefonā izskanēja skaļi un skaidri:

-     Kas tur notiek?

Strandens pielika telefonu pie auss.

-     Viņš guļ kā bērns.

-     Esi pārliecināts?

Strandens ieskatījās sejā uz spilvena un apjēdza, kas viņu bija mocījis. Kārlsens gulēja kā bērns. Pieauguši cilvēki parasti elpo skaļāk. Viņš noliecās pie gulētāja sejas, lai ieklausītos tā elpā.

-     Hallo! Harija Hola balss atskanēja telefonā. Hallo!

16. nodaĻa. Piektdiena, 18. decembris. Bēglis

Saulīte viņu sildīja, vieglais vējiņš smilšu kāpās lika apmierināti māt un līgoties garajiem zāles stiebriņiem. Acīmredzot viņš nupat bija izpeldējies, jo dvielis zem viņa bija slapjš. “Skaties!” māte viņam norādīja ar roku. Ar roku piesedzis acis no saules, viņš pievērsa skatienu mirdzošajai, neticami zilajai Adrijas jūrai. Plati smaidot, no jūras nāca ārā kāds vīrs. Tas bija tēvs. Aiz viņa Bobo. Un Džordži. Viņam blakus, mazo astīti kā ķīli izslējis, peldēja neliels sunītis. Kamēr viņš tā skatījās, no jūras nāca ārā vēl citi. Dažus no tiem viņš labi pazina. Piemēram, Džordži tēvu. Citi tikai šķita pazīstami. Kāda seja no durvju spraugas Parīzē. Seju vaibsti izstiepti līdz nepazīšanai, līdz groteskām maskām tie ņirdza viņam pretī. Saule aizslēpās aiz mākoņa, un temperatūra strauji kritās. Maskas sāka kliegt.

Viņš pamodās no asām sāpēm sānos un atvēra acis. Viņš bija Oslo. Uz grīdas, zem kāpnēm kādā kāpņu telpā. Kāds, muti pavēris, bija noliecies pār viņu un kaut ko kliedza. Viņš saprata vienu vārdu, kas skanēja gandrīz tāpat kā viņa dzimtajā valodā. Narkomāns.

Nepazīstamais vīrs īsā ādas jakā soli atkāpās un pacēla kāju. Spēriens trāpīja jau sāpošajos sānos, un viņš ar vaidu apvēlās otrādi. Spērējam aiz muguras stāvēja vēl kāds un, ar roku aizspiedis degunu, smējās. Vīrs ādas jakā norādīja uz durvīm.

Viņš paskatījās uz abiem. Pieskārās ar roku jakas kabatai un juta, ka tā ir slapja. Tomēr pistole vēl bija. Aptverē divas lodes.

Bet, ja draudēs tiem ar pistoli, tad noteikti tiks izsaukta policija.

Vīrs ādas jakā kaut ko nobļāva un atvēzēja dūri.

Viņš aizsargājoties pacēla roku virs galvas un pietrausās kājās.

Tas, kurš bija aizspiedis sev degunu, smiedamies atvēra durvis un ar kājas spērienu izvadīja viņu ārā.

Durvis viņam aiz muguras noslēdzās, un viņš dzirdēja, kā abi uzbrucēji kāpj augšup pa kāpnēm. Paskatījās pulkstenī. Četri naktī.

Joprojām valdīja tumsa, un viņš bija pamatīgi nosalis. Un slapjš. Pataustīja ar roku jakas mugura un bikšu staras bija slapjas. Oda pēc urīna. Vai viņš būtu apčurājies? Nē, laikam būs gulējis peļķē.

Uz grīdas. Sasalušā urīnā, ko izkausējis ar sava ķermeņa siltumu.

Viņš sabāza rokas kabatās un sīkiem solīšiem sāka skriet lejup pa ielu, nepievēršot vairs uzmanību retajām garāmbraucošajām mašīnām.

Pacients nomurmināja “paldies”, un Matīass Lunns-Helgesens, aizvēris durvis, smagi atlaidās sava kabineta krēslā. Nožāvājās un pavērās pulkstenī. Seši. Līdz rīta maiņai vēl viena stunda. Tad varēs braukt uz mājām. Dažas stundas pagulēs un dosies pie Rākelas.

Viņa savā lielajā koka mājā Holmenkollenā šobrīd guļ, ieritinājusies zem segas. Viņš vēl nebija pilnībā atradis kopēju valodu ar zēnu, bet droši vien atradīs. Ar Matīasu Lunnu-Helgesenu tā mēdza <

gadīties. Nebija tā, ka Oļegam viņš nepatiktu, zēns vienkārši bija pārāk stipri pieķēries iepriekšējam. Policistam. Patiešām savādi, kā bērns var bez iebildumiem paaugstināt alkoholiķi un acīm redzami nenormālu cilvēku līdz tēva līmenim un censties tam līdzināties.

Matīasam jau sen gribējās parunāt ar Rākelu par Oļegu, taču saruna vienmēr tika atlikta. Viņš tikai izskatītos pēc bezpalīdzīga nejēgas. Jā, varbūt viņa pat sāktu šaubīties, vai viņš tiem ir īstais.

Viņš gribēja tāds būt. īstais. Viņš bija gatavs būt tas, kurš spētu Rākelu paturēt. Bet, lai to uzzinātu, vajadzēja taču jautāt. Un viņš pajautāja, kā bija ar to policistu. Viņa bija atbildējusi, ka nekā

īpaša nav bijis. Viņa tikai bija to mīlējusi. Ja Rākela neizteiktos tieši šādi, viņš varbūt nemaz neiedomātos, ka viņa šo vārdu nekad nav lietojusi attiecībā uz viņu.

Matīass Lunns-Helgesens nokratīja bezjēdzīgās domas, sameklēja datorā nākamā pacienta vārdu un izgāja priekštelpā, kur tos parasti vispirms pieņēma medmāsas. Taču tagad, tik vēlu naktī, tā bija tukša, un viņš devās uz uzgaidāmo telpu.

Pieci cilvēki ar cerību pilniem skatieniem vērās Matīasā, lai viņš izvēlētos kādu no viņiem. Izņemot vienu, kurš ar pavērtu muti sēdēja telpas stūrī un, galvu atbalstījis pret sienu, gulēja. Tas noteikti bija narkomāns. Par to liecināja zilā jaka un veca urīna smaka, kas uzvilnīja. Droši vien žēlosies par sāpēm un diedelēs tabletes.

Matīass piegāja pie viņa un sarauca degunu. Cieši sapurināja un aši vienu soli atkāpās. Dažiem narkomāniem gadu gaitā ir izveidojusies pieredze, ka, esot narkotiku iespaidā, tiem nolaupa gan narkotikas, gan naudu, tādēļ, ja tos pamodina, tie vai nu sit, vai ari bēg prom.

Vīrietis atvēra acis un paskatījās uz Matīasu ar pārsteidzoši skaidru skatienu.

-     Kas par vainu? Matīass jautāja.

Tas, protams, bija jautājums, ko ārsts nekad neuzdeva pacientam, pirms nebija palicis ar viņu divatā, bet Matīass bija noguris un viņam bija apnikuši narkomāni un dzērāji, kas atņēma laiku citiem pacientiem.

Vīrietis saņēma ciešāk jaku un neteica ne vārda.

-     Hallo! Tev vajadzētu pastāstīt, kāpēc esi šeit!

Vīrietis papurināja galvu un norādīja uz vienu no pārējiem, it kā gribēdams paskaidrot, ka nav pienākusi viņa kārta.

-    Te nav atpūtas telpa, Matīass paskaidroja. Te nav atļauts gulēt. Pazūdi! Tūlīt!

-    I don’t understand,' vīrietis sacīja.

-     Leave, Matīass teica. Or I'll call the police.’

Sev par pārsteigumu, Matīass juta, ka viņam jāsavaldās, lai neuzrautu smirdošo narkomānu no krēsla. Pārējie gaidītāji noskatījās uz viņiem.

Vīrietis pamāja ar galvu un lēni piecēlās. Matīass pavadīja viņu ar skatienu, līdz stikla durvis aizvērās.

-     Labi, ka jūs metat ārā šādus cilvēkus, kāda balss viņam aiz muguras noteica.

Matīass izklaidīgi pamāja. Laikam jau nebija teicis viņai pietiekami bieži. Ka mīl viņu. Laikam tur tā vaina.

Pulkstenis rādīja pusastoņi, un joprojām bija tumšs aiz Neiroķirurģijas nodaļas 19. palātas logiem, kurā stāvēja policists Strandens un skatījās uz tukšo, jau saklāto gultu, kurā bija gulējis Jūns Kārlsens. Drīz vien te gulēs cits pacients. Bija savādi domāt par to. Bet tagad viņš atradīs gultu pats sev, kurā gulēt. Ilgi. Policists nožāvājās un paskatījās, vai nav kaut ko atstājis uz naktsgaldiņa, paņēma avīzi no krēsla un pagriezās, lai ietu.

Durvīs kāds stāvēja. Tas bija inspektors. Hols.

-     Kur viņš ir?

-    Prom, Strandens atbildēja. Tie paņēma viņu pirms ceturtdaļstundas. Aizveda.

-     Ak tā? Kas lika to darīt?

-     Galvenais ārsts. Viņi negribēja to ilgāk paturēt.

-     Es jautāju, kas viņu aizveda. Un uz kurieni.

-     Tas bija tavs jaunais Smago noziegumu nodaļas šefs. Viņš piezvanīja.

-     Hāgens? Personiski?

-    Jā. Un viņi aizveda Jūnu Kārlsenu uz brāļa dzīvokli.

Hols lēni pašūpoja galvu. Tad aizgāja.

Austrumpusē debesis jau sāka kļūt gaišākas, kad Harijs kāpa augšup pa sarkanbrūnās ķieģeļu mājas kāpnēm Gerbica ielā -

bedrainā asfaltētā ieliņā starp Hjirkeveienu un Fāgerborggātu. Viņš apstājās otrajā stāvā, kā viņam tika teikts pa namruni. Pie puspavērtām durvīm uz gaišzilas plastmasas plāksnītes bija iegravēti balti burti: Roberts Kārlsens.

Harijs iegāja un pavērās apkārt. Tas bija mazs vienistabas dzīvoklītis, kurā valdošā lielā nekārtība apstiprināja par Robertu Kārlsenu viņa kantorī gūto iespaidu. Kaut gan nevarēja izslēgt iespēju, ka te savu roku bija pielikuši arī Lī un Lī, meklējot vēstules un citus dokumentus, kas varētu palīdzēt izmeklēšanai. Vienu sienu rotāja krāsains Jēzus attēls, un Harijs pēkšņi iedomājās: ja viņam ērkšķu kroni nomainītu pret bereti, tad izskatītos pēc Če Gevaras.

-     Tātad Gunnars Hāgens lika tevi atvest uz šejieni? skatīdamies mugurā cilvēkam, kas sēdēja pie rakstāmgalda līdzās logam, Harijs jautāja.

-     Jā, Jūns Kārlsens atbildēja un pagriezās krēslā. Tā kā slepkava zina mana dzīvokļa adresi, Hāgens teica, ka šeit būšot mierīgāk.

-     Mm. Harijs pārlaida skatienu telpai. Vai labi gulēji?

-     Ne pārāk. Jūns Kārlsens mulsi pasmaidīja. Es gulēju un klausījos neesošās skaņās. Un, kad beidzot iemigu, ienāca apsargs Strandens un līdz nāvei mani pārbiedēja.

Harijs noņēma no krēsla komiksu kaudzīti un apsēdās.

-     Es saprotu, ka tev ir bail, Jūn. Vai esi padomājis par to, kurš ir tas, kas vēlas tavu nāvi?

Jūns nopūtās.

-     Pēdējās diennakts laikā ne par ko citu neesmu domājis. Bet atbilde ir viena: man tiešām nav ne jausmas.

-    Vai esi kādreiz bijis Zagrebā? Harijs jautāja. Vai Horvātijā?

Jūns pašūpoja galvu.

-    Tālākais, kur esmu bijis ārpus Norvēģijas, Zviedrijā un Dānijā. Tad vēl biju mazs zēns.

»* -

-     Vai pazīsti kādus horvātus?

-     Tikai tos bēgļus, kuriem dodam pajumti.

-     Mm. Vai policisti neteica, kāpēc atveduši tevi tieši šurp?

Jūns paraustīja plecus.

-     Es pastāstīju, ka man ir šī dzīvokļa atslēga. Tas stāv tukšs, tādēļ…

Harijs pārlaida roku pāri sejai.

-     Šeit parasti stāvēja dators. Jūns norādīja uz rakstāmgaldu.

-     Mēs te bijām un to pievācām, Harijs sacīja un piecēlās.

-     Vai tu jau iesi?

-     Man jāpaspēj uz lidmašīnu. Uz Bergenu.

-    Jā, jā. Jūns ar tukšu skatienu raudzījās sev priekšā.

Harijs juta, ka vēlas uzlikt roku uz neveiklā jaunekļa šaurā pleca.

Vilciens uz lidostu kavējās. Jau trešo reizi pēc kārtas. “Aizkavēsies,” tāds bija īsais un neskaidrais paziņojums skaļruņos. Eisteins Aikelans, taksometra vadītājs un Harija vienīgais draugs no zēna gadiem, bija Harijam paskaidrojis, ka vilcienos ir uzstādīti paši vienkāršākie elektrodzinēji, ka pat viņa mazā māšele spētu tos iedarbināt, un, ja uz vienu dienu ļautu samainīties vietām SAS un Norvēģijas dzelzceļa tehniskajiem štābiem, tad visi vilcieni brauktu precīzi pēc saraksta un visas lidmašīnas nogāztos. Harijs atzina, ka ir labi tā, kā ir.

Kad vilciens pie Lillestremas izbrauca no tuneļa, Harijs pa tiešo līniju piezvanīja Gunnaram Hāgenam.

-     Te runā Hols.

-     Es dzirdu.

-     Es devu rīkojumu, lai Jūnu Kārlsenu apsargā visu diennakti. Un neesmu teicis, ka viņu vajadzētu aizvest no Ullevollas.

-     Par pēdējo izlemj slimnīca, Hāgens sacīja. Kas attiecas uz pirmo rīkojumu, tad to nosaku es.

Harijs saskaitīja trīs mājas baltajā klajumā aiz loga, tad atbildēja:

-     Vadīt šo izmeklēšanu tu norīkoji mani, Hāgen!

-     Tā gan, nevis pārsniegt mūsu virsstundu budžetu. Tev būtu jāzina, ka tas jau sen ir saspringts.

-    Puisis ir līdz nāvei pārbijies, Harijs turpināja. Un tu viņu ieliec dzīvokli, kas piederējis slepkavas iepriekšējam upurim viņa brālim. Lai ietaupītu dažus simtus kronu diennaktī par istabu viesnīcā.

Skaļrunī tika paziņota nākamā pietura.

-     Lillestrema? Hāgens pabrīnījās. Vai tu brauc vilcienā uz lidostu?

Harijs klusi izlamājās.

-     Steidzīgs brauciens uz Bergenu.

-Tā?

Harijs norija siekalas.

-     Pēcpusdienā būšu atpakaļ.

-     Vai esi prātu zaudējis, cilvēk? Mēs esam uzmanības centrā. Prese…

-     Mēs iebraucam tunelī, Harijs sacīja un nospieda taustiņu “Beigt”.

Rangnhilla Gilstrupa lēni modās no sapņa. Istabā bija tumšs. Viņa saprata, ka ir jau rīts, bet netika skaidrībā par savādo skaņu. It kā tikšķētu kāds liels, mehānisks pulkstenis. Bet guļamistabā nekāda pulksteņa nebija. Viņa pagriezās gultā uz sāniem un nodrebēja: pustumsā pie gultas kājgaļa nekustīgi stāvēja kails stāvs un vēroja viņu.

-     Labrīt, mīļā! tas teica.

-     Mads! Tu mani nobiedēji.

-     Tiešām?

Viņš nupat bija iznācis no dušas. Vannasistabas durvis bija vaļā. Ūdens pilieni, atgādinot pulksteņa tikšķus, no viņa ķermeņa smagi krita uz parketa grīdas.

-    Vai tu jau sen tā stāvi? viņa iejautājās un ciešāk ietinās segā.

-     Kādēļ jautā?

Viņa paraustīja plecus un kļuva domīga. Vīra balss likās savāda. Jautra, gandrīz ķircinoša. Un šis mazais smaidiņš. Parasti viņš tāds nebija. Viņa izstaipījās un nožāvājās. “Teatrāli,” viņai pašai iešāvās prātā.

-     Cikos tu vakar pārnāci? viņa jautāja. Es nedzirdēju.

-    Jā, tu gulēji kā nevainīgs bērns.

Atkal šis mazais smaidiņš.

Viņa vērīgāk uzlūkoja viru. Pēdējo mēnešu laikā viņš tiešām bija mainījies. Slaids viņš vienmēr bija bijis, bet tagad izskatījās spēcīgāks un atlētiskāks. Ari ar stāju kaut kas bija noticis it kā viņš būtu vairāk izslējies. Protams, reizēm Rangnhilla iedomājās, vai viņš nav sameklējis sev kādu mīļāko, bet tas viņu īpaši neuztrauca. Tā viņai šķita.

-     Kur tu biji? viņa jautāja.

-     Pusdienoju kopā ar Jānu Peteru Siseneru.

-     Ar brokeru?

-Jā. Viņš domā, ka perspektīvas tirgū ir labas. Ari īpašumiem.

-    Vai tas nav mans darbs runāt ar viņu? Rangnhillas balsi ieskanējās dusmas.

-     Vēlos tikai mazliet orientēties tirgus lietās.

-     Un tu jūti, ka es tevi neorientēju, dārgais?

Madss paskatījās uz sievu. Skatījās tieši acis, līdz viņa sajuta to, kas sarunās ar Madsu nekad nebija gadījies: ka nosarkst seja.

-     Esmu pārliecināts, ka tu ļauj man zināt to, kas man jāzina, dārgumiņ.

Viņš pagriezās un iegāja vannasistabā. Viņa dzirdēja, kā tiek atgriezts krāns.

-     Es apskatīju dažus interesantus projektus ar īpašumiem, viņa iesaucās vienkārši tādēļ, lai kaut ko sacītu un pārtrauktu savādo klusumu, kas bija iestājies pēc Madsa sacītā.

-     Es arī, Madss atsaucās. Vakar biju apskatīt kādu māju Gēteborggātā. To, kas pieder Pestīšanas armijai, tu jau zini.

Viņa sastinga. Tur bija Jūna dzīvoklis.

-    Skaista ēka. Bet zini? Viena dzīvokļa durvis bija aizzīmogojusi policija. Kāds no īrniekiem pastāstīja, ka tur esot notikusi šaušana. Vai esi ko tādu dzirdējusi?

-     Nē, viņa atsaucās. Kāpēc tur ir aizzīmogots?

-     Tā jau policija rīkojas: dzīvokli noslēdz, lai to pārmeklētu, mēģinot atrast pirkstu nospiedumus un DNS pēdas, gūstot pārskatu par to, kurš tur ir bijis. Lai kā ari būtu, bet var gadīties, ka Pestīšanas armija, ņemot vērā mājā notikušo šaušanu, varētu pazemināt cenu. Kā tu domā?

-     Es jau teicu, ka viņi negrib pārdot.

-     Viņi negribēja pārdot, dārgā.

Rangnhillai iešāvās prātā kāda doma.

-     Kādēļ policijai jāpārmeklē dzīvoklis, ja šauts tika no kāpņu telpas?

Viņa dzirdēja, ka Madss aizgriež ūdens krānu, un pacēla galvu. Viņš stāvēja uz sliekšņa un, turēdams rokā atvāztu bārdas nazi, smaidīja bārdas putās. Drīz vien viņš uzsmidzinās sev dārgo losjonu, kas viņai tā nepatika.

-     Par ko tu runā? viņš jautāja. Es neko neteicu par kāpņu telpu. Kādēļ pēkšņi kļuvi tik bāla, dārgumiņ?

Diena iestājās vēlu, un Sufienbergas parku vēl klāja caurspīdīga dūmaka. Rangnhilla, steidzoties pa Helgesena ielu, elpoja savā bēškrāsas “Bottega Veneta" šallē. Kaut gan par deviņtūkstoš kronām Milānā pirktā vilna nespēja aizsargāt no aukstuma, tā vismaz aizsedza viņas seju.

Pirkstu nospiedumi. DNS. Noskaidros, kurš tur ir bijis. Tas nedrīkstēja notikt, jo sekas būtu katastrofālas.

Viņa nogriezās ap stūri uz Gēteborggātu. Pie mājas vismaz nebija policijas mašīnas.

Atslēga ieslīdēja ārdurvju slēdzenē, viņa iegāja un steidzās pie lifta. Sen jau nebija šeit nākusi. Un šī, protams, bija pirmā viņas ierašanās bez brīdinājuma.

Kamēr lifts cēlās augšup, sirds dauzījās kā negudra, jo viņa domāja par saviem matiem viņa dušas kabīnē, par apģērba diedziņiem uz paklāja un visur esošajiem pirkstu nospiedumiem.

Koridors bija tukšs'. Šķērsām durvīm nostieptā oranžā lente liecināja, ka dzīvoklī neviena nav, bet viņa tomēr pieklauvēja un pagaidīja. Tad izņēma atslēgu un mēģināja iebāzt to slēdzenē.

Neizdevās. Mēģināja vēlreiz, bet cilindrā iegāja tikai atslēgas galiņš. Ak Dievs, vai Jūns būtu nomainījis slēdzeni? Viņa ievilka elpu, pagrieza atslēgu otrādi un klusībā noskaitīja lūgšanu.

Atslēga ieslīdēja slēdzenē, un durvis ar mīkstu klikšķi atslēdzās.

Rangnhilla ieelpoja tik labi pazīstamo dzīvokļa gaisu un metās pie skapja, kurā viņš turēja putekļsūcēju. Tas bija melns Siemens VS08G2040 markas aparāts, tāds pats kā viņiem mājās, ar 2000 vatu jaudu, spēcīgākais modelis. Jūns mīlēja tīrību. Viņa iebāza dakšiņu sienas kontaktā, un putekļsūcējs aizsmacis ierūcās. Pulkstenis rādīja desmit. Stundas laikā vajadzēja paspēt iztīrīt grīdas un noslaucīt sienas un pārējās virsmas. Uzmetusi skatienu aizvērtajām guļamistabas durvīm, viņa iedomājās, ka vajadzētu sākt no turienes, jo tur atmiņu un atstāto pēdu bija visvairāk. Nē. Viņa pielika putekļsūcēja galu pie pleca. Tas bija kā kodiens. Viņa atrāva caurules galu un ieraudzīja, ka sāk jau veidoties asinsizplūdums.

Viņa bija darbojusies tikai dažas minūtes, kad pēkšņi atcerējās. Vēstules! Ak Dievs, gandrīz bija aizmirsusi, ka tie varēja atrast viņas rakstītās vēstules. Gan pirmās, kurās viņa bija rakstījusi par saviem sapņiem un vēlmēm, gan pēdējās, izmisīgās un atklātās, kurās bija lūgusi tikšanos. Viņa atstāja aparātu ieslēgtu, tikai tā cauruli pārlika krēslam, tad pieskrēja pie Jūna rakstāmgalda un ņēmās vilkt ārā atvilktnes. Pirmajā bija pildspalvas, līmlente un caurumotājs. Otrajā telefonu katalogi. Trešā atvilktne bija aizslēgta. Protams.

Rangnhilla paņēma no galda virsmas papīru nazi, iebāza to spraugā virs slēdzenes un krietni uzspieda. Sausais, vecais koks nokrakšķēja. Kamēr viņa vēl domāja, ka papīru nazis tūlīt salūzīs, visā garumā sasprāga atvilktnes priekšējā mala. Ar rāvienu viņa izvilka atvilktni, noslaucīja koka šķēpeles un pievērsa uzmanību aploksnēm. Palielai kaudzītei. Pirksti zibenīgi tās pāršķirstīja. "Hafslund Energi". “DnB". “If". Pestīšanas armija. Balta aploksne. Viņa to atvēra. “Mīļais dēls!” tā iesākās vēstule. Viņa šķirstīja tālāk. Lūk! Uz aploksnes bija fonda nosaukums “Gilstrup Invest" atturīgā gaišzilā krāsā labējā apakšējā stūrī.

Ar atvieglojuma sajūtu Rangnhilla izņēma vēstuli.

Beigusi lasīt, viņa, jūtot asaras ritam pār vaigiem, nolika vēstuli sāņus. Pēkšņi viņai it kā atvērās acis, it kā iepriekš viņa būtu bijusi akla, bet tagad kļuvusi redzīga, un viss bija kā parasti. It kā viss, par ko viņa reiz domāja un centās aizmirst, atkal ir atgriezies. Vēstule bija īsa, tomēr tagad, pēc tās izlasīšanas, viss bija mainījies.

Putekļsūcējs uzstājīgi gaudoja un pārmāca visu, izņemot vienkāršos, skaidros teikumus vēstulē, to absurdo un vienlaikus acīm redzamo loģiku. Viņa nedzirdēja ne satiksmes troksni uz ielas, ne durvju noskrapstēšanu, ne arī cilvēku, kas nostājās tieši aiz viņas krēsla. Tikai sajutusi viņa smaržu, Rangnhilla manīja, ka mati uz pakauša saceļas stāvus.

Pūšot brāzmainam rietumu vējam, SAS lidmašīna piezemējās Flēslannes lidostā. Ceļā uz Bergenu taksometra logu tīrītāju švīksti jaucās kopā ar radžoto riepu čirkstiem uz slapjā, melnā šosejas asfalta, kas veda starp ogļmelniem slapjas zāles laukumiņiem un kailiem kokiem. Rietumnorvēģijas ziema.

Kad viņi bija tikuši līdz Fillingsdālenei, piezvanīja Skarre.

-     Mēs kaut ko atradām.

-     Klāj vaļā!

-     Mēs caurskatījām Roberta Kārlsena datora cieto disku. Vienīgais aizdomīgais bija dažas piesaistes uz vairākām porno lappusēm internetā.

-    Tādus mēs atradām ari tavā datorā, Skarre. Runā par galveno.

-     Arī dokumentos vai vēstulēs mēs neatradām nevienu aizdomīgu personu.

-     Skarre… Harijs brīdinoši ierunājās.

-     Toties mēs atradām interesantu aviobiļetes kopiju, Skarre sacīja. Uzmini, uz kurieni!

-     Sadošu pa ausīm!

-    Uz Zagrebu, Skarre pasteidzās piebilst un, kad Harijs neatbildēja, turpināja: Horvātijā.

-     Paldies. Kad viņš tur bija?

-     Oktobrī. Aizlidoja 12. oktobrī un atgriezās tās pašas dienas vakarā.

-     Mm. Viena vienīga oktobra diena Zagrebā. Neizklausās pēc atvaļinājuma.

-    Es aprunājos Hjirkeveienā ar Fretex vadītāju, un viņa saka, ka Robertam vispār nav bijuši nekādi uzdevumi ārzemēs.

Nolicis klausuli, Harijs iedomājās, kādēļ gan nebija Skarrem pateicis, ka ir apmierināts ar viņa darbu. Viņš taču to varēja. Vai, gadiem ritot, viņš būtu sācis kļūt nelaipns? Nē, viņš nodomāja, saņemot no taksometra vadītāja atpakaļ četras kronas; viņš vienmēr ir bijis nelaipns.

Harijs izkāpa no mašīnas apnicīgā, draņķīgā Bergenas lietutiņā, kas, pēc nostāstiem, sākas kādā septembra pēcpusdienā un beidzas vienā no marta pēcpusdienām. Viņš pagājās pāris soļu līdz kafejnīcas B0rs ieejas durvīm un apstājās, pārlaida skatienu telpai un ziņkārīgi nodomāja: ko gan jaunais, gaidāmais likums par smēķēšanu darīs ar tādām vietām kā šī. Kafejnīcu Bers Harijs bija apmeklējis arī agrāk divas reizes, un šī bija vieta, kurā viņš instinktīvi jutās kā mājās, bet vienlaikus kā svešinieks. Oficianti sarkanās žaketēs, ar tādām sejas izteiksmēm, it kā strādātu pirmklasīgā restorānā, riņķoja starp galdiņiem, iznēsājot piekrastes iedzīvotājiem, pensionētiem zvejniekiem, kara veterāniem un citiem kuģu avārijās cietušajiem puslitra krūzes ar alu un pārkaltušas asprātības. Kad Harijs te ienāca pirmo reizi, kāda atvaļināta slavenība ar vienu no zvejniekiem starp galdiņiem bija dejojusi tango, bet vecāka, svinīgi ģērbusies dāma akordeona pavadījumā dziedāja vācu romances un instrumentālo partiju laikā bārstīja ritmiskas jēlības, neskaidri izrunājot r skaņu.

Harija skatiens atrada meklēto, un viņš devās pie galdiņa, kur gara auguma vīrs sēdēja pie vienas tukšas un vēl vienas gandrīz tukšas puslitra alus glāzes.

-     Šefi

Izdzirdot Harija balsi, vīrs pacēla galvu. Ar nelielu aizkavēšanos tai sekoja skatiens. Noreibuma migliņas dēļ acu zīlītes sašaurinājās.

-     Harij!

Viņa balss skanēja pārsteidzoši skaidri.

Harijs pievilka klāt krēslu no blakusgaldiņa.

-     Caurbraucot? Bjārne Mellers pajautāja.

-Jā-

-     Kā tu mani atradi?

Harijs neatbildēja. Lai gan sagatavojies, viņš tomēr ar grūtībām spēja noticēt redzētajam.

-     Tātad viņi iecirknī tenko? Jā, jā! Mellers ieņēma no glāzes pamatīgu malku. Dīvaina lomu maiņa, vai ne? Parasti jau man nācās atrast tevi šādā stāvoklī. Vienu aliņu?

Harijs noliecās pār galdu.

-     Kas noticis, šef?

-    Kas parasti notiek, Harij, ja pieaudzis vīrietis dzer darba dienas vidū?

-     Viņš ir vai nu ticis atlaists, vai ari no viņa aizgājusi sieva.

-    Atlaists vēl neesmu. Cik man zināms, Mellers klusi iesmējās.

Viņa pleci noraustījās, bet pār lūpām nenāca neviena skaņa.

-     Vai Kāri…? Harijs aprāvās, jo nezināja, kā īsti izteikties.

-    Viņa ar puikām neatbrauca. Viss kārtībā. Tā jau iepriekš tika izlemts.

-     Ko?

-     Man pietrūkst zēnu, tas ir skaidrs. Bet es tikšu galā. Tas ir tikai… kā to sauc… pārejas periods? Jā, bet ir kāds labāks vārds. Trans… nē…

Bjārnes Mellera galva bija noslīgusi pār glāzi.

-    Izmetīsim kādu līkumu, Harijs sacīja un pamāja oficiantam, lai atnes rēķinu.

Pēc divdesmit piecām minūtēm Harijs un Bjārne Mellers stāvēja lietū pie balustrādes Fleiena kalnā un skatījās lejup, kur vajadzēja atrasties Bergenai. Sliežu vilciens, pārgriezts šķērsām kā pīrāgs un iekabināts resnās tērauda trosēs, bija atgādājis viņus no centra šurp.

-     Vai tāpēc tu pārcēlies uz šejieni? Harijs jautāja. Jūs ar Kāri nolēmāt šķirties?

-     Šeit līst tieši tik daudz, kā to apgalvo, Mellers teica.

Harijs nopūtās.

-     Dzeršana nelīdzēs, šef. Kļūs tikai sliktāk.

-     Tā ir mana replika, Harij. Kā tev ir ar Gunnaru Hāgenu?

-     Tā nekas. Veiksmīgs lekciju lasītājs.

-    Piesargies, Harij, un nenovērtē viņu par zemu! Viņš ir kas vairāk nekā lekciju lasītājs. Gunnars Hāgens septiņus gadus bija FSK.

-     Bruņoto spēku īpašajā vienībā? Harijs brīnījās.

-     Protams. Es to uzzināju no Kriminālistikas nodaļas šefa. Hāgens tika ieskaitīts grupā 1981. gadā, kad FSK izveidoja, lai aizsargātu mūsu naftas platformas Ziemeļjūrā. Tā kā šis darbs ir slepens, viņa CV par to nav ne vārda.

-     īpašā vienība, Harijs atkārtoja, juzdams, ka ledainais lietus tūlīt būs izsūcies cauri jakas pleciem. Esmu dzirdējis, ka tur valdot neparasti spēcīga lojalitāte.

-     Tā ir kā brālība, Mellers sacīja. Necaurredzama.

-     Vai nezini, varbūt vēl kāds tur ir dienējis?

Mellers pakratīja galvu. Viņš izskatījās jau atžirdzis.

-    Vai izmeklēšanā ir kādi jaunumi? Esmu saņēmis iekšējo informāciju.

-     Mums nav pat motīva.

-     Motīvs ir nauda, Mellers sacīja un ieklepojās. Alkatība un ilūzija, ka viss mainīsies, ja būs nauda. Ka pats cilvēks mainīsies. <

-      Nauda! Harijs pašķielēja uz Melleru, tad lēni piebilda:

-     Varbūt.

Mellers nicīgi nospļāvās pelēkajā žļurgā viņu priekšā.

-    Atrod naudu! Atrod naudu un seko tai. Tā tevi vienmēr novedīs līdz atbildei.

Harijs agrāk nebija dzirdējis viņu tā runājam ar rūgtu pārliecību, it kā zinātu ko tādu, ko labprāt vēlētos aizmirst.

Harijs ievilka elpu un klāja vaļā:

-    Tu jau zini, šef, ka es nespēju ilgi minstināties, tādēļ teikšu atklāti. Mēs ar tevi esam no tiem vīriem, kuriem nav daudz draugu.

Un pat tad, ja tu varbūt neuzskati mani par savu draugu, man tomēr šķiet, ka tāds esmu.

Harijs vēroja Melleru, tomēr atbilde nesekoja.

-     Es atbraucu šurp, lai uzzinātu, vai nevaru kaut kā palīdzēt. Varbūt vēlies par kaut ko parunāt vai…

Atbildes nebija.

-     Es ne velna nezinu, šef. Bet katrā ziņā tagad esmu šeit.

Mellers pavērsa seju pret debesīm.

-    Vai zināji, ka bergenieši to, kas atrodas šeit, mums aiz muguras, dēvē par kalnu plašumiem? Patiesībā tā arī ir. Šie ir īsti kalni. Sešu minūšu brauciens trošu vilcienā no Norvēģijas otrās lielākās pilsētas centra, un cilvēks var apmaldīties un aiziet bojā. Dīvaini, vai ne?

Harijs paraustīja plecus. Mellers nopūtās.

-     Lietus nepārstās. Kāpsim tajā dzelzs kastē un brauksim lejā!

Nonākuši lejā, viņi aizgāja līdz taksometru stāvvietai.

-     Divdesmit minūtēs tiksi līdz Flēslannes lidostai, jo pagaidām vēl nav sastrēgumu, Mellers sacīja.

Harijs pamāja ar galvu, bet vilcinājās iekāpt mašīnā. Viņa jaka tagad bija galīgi slapja.

-     Seko naudai, Mellers atkārtoja un uzlika roku Harijam uz pleca. Dari, kas tev jādara.

-     Tu arī, šef.

Mellers pacēla roku sveicienam un sāka iet, bet atskatījās, kad Harijs jau sēdās taksometrā, un kaut ko uzsauca, bet viņa sacītais izgaisa ielas satiksmes troksnī. Braucot pāri Dānijas laukumam, Harijs ieslēdza mobilo telefonu. Halvošens bija atsūtījis īsziņu ar lūgumu piezvanīt. Harijs uzspieda numuru.

-     Mums ir Stankiča kredītkarte, Halvošens paziņoja. Naktī, īsi pirms divpadsmitiem, to iesūca un paturēja viens no bankomātiem Jungstorgetā.

-    Tātad, kad mēs rīkojām reidu “Patvērumā”, viņš nāca no turienes.

-Jā.

-             Jungstorgeta ir labu gabaliņu no “Patvēruma”, Harijs sacīja.

-     Viņš devās uz turieni, jo baidījās, ka mēs varētu izsekot kartei līdz vietai “Patvēruma” tuvumā. Tas nozīmē, ka viņam ir ļoti vajadzīga nauda.

-     Ir vēl labāk, Halvošens sacīja. Pie bankomāta ir videokamera.

-     Tiešām?

Halvošens ieturēja teatrālu pauzi.

-     Stāsti taču! Harijs mudināja. Viņš neslēpj seju, vai ne?

-     Viņš smaida tieši kamerā gluži kā filmu zvaigzne, Halvošens turpināja.

-     Vai Beāte dabūja ierakstu?

-     Viņa šobrīd sēž “moku kambarī” un pēta to.

Rangnhilla Gilstrupa domāja par Juhannesu. Kā viss varētu būt bijis… Ja vien viņa būtu klausījusi savai sirdij, kas vienmēr bijusi daudz gudrāka par galvu. Un savādi: nekad viņa nav bijusi tik nelaimīga un tomēr nekad nav tik ļoti vēlējusies dzīvot kā tieši tagad.

Padzīvot vēl tikai mazliet.

Jo tagad viņa visu saprata.

Viņa raudzījās melnajā stobra caurumā un saprata, ko redz.

To, kas notiks.

Viņas kliedziens noslīka Siemens putekļsūcēja motora troksnī. Uz grīdas apgāzās krēsls. Stobra melnais caurums tuvojās acij. Viņa mēģināja cieši samiegt acu plakstiņus, bet tos turēja vaļā spēcīgi pirksti, kas gribēja, lai viņa redzētu. Un viņa redzēja. Un zināja, kas tūlīt notiks.

17.    NODAĻA Piektdiena, 18. decembris. Seja

Pulkstenis pie sienas virs letes lielajā aptiekā rādīja pusdesmit. Uz soliem gar sienām sēdēja cilvēki. Tie klepoja, blisināja miegainās acis vai pārmaiņus skatījās gan uz sarkanajiem digitālajiem cipariem pie griestiem, gan uz lapiņām ar saviem kārtas numuriem rokās, it kā tā būtu viņu loze dzīvei un katrs signāls jauna izloze.

Viņš nebija paņēmis savu kārtas numura lapiņu, viņš vēlējās tikai pasēdēt aptiekas radiatora tuvumā, taču viņam radās sajūta, ka zilā jaka piesaista lieku uzmanību, jo personāls jau bija sācis uz viņu mest acis. Viņš paskatījās pa logu. Dūmakā varēja samanīt bālas, nespēcīgas saules aprises. Garām pabrauca policijas mašīna. Te, iekšā, ir novērošanas kameras. Vajadzētu doties tālāk, bet uz kurieni? Bez naudas no kafejnīcām un bāriem viņu izmestu ārā. Tagad viņam vairs nebija pat kredītkartes. Vakar vakarā viņš, par spīti visam, bija nolēmis izņemt naudu, kaut arī pastāvēja risks, ka karti izsekos. Viņš bija izgājis no “Patvēruma” un galu galā labi patālu atradis bankomātu, bet tas karti bija norijis, neko citu nedodot pretī kā vien apstiprinājumu tam, ko viņš jau zināja: viņš atkal bija ielenkts, turklāt no visām pusēm.

Gandrīz tukšo restorāna Biscuit ēdamzāli pildīja Pāna flautas skaņas. Bija klusais laiks starp lenču un pusdienām, un Tūre Bjergens, nostājies pie loga, domīgi skatījās ārā uz Kārla Juhana ielu. Ne tādēļ, ka tur būtu kas īpašs, bet apkures sildelementi bija novietoti zem logiem, un likās, ka viņš nekad nespēs pietiekami sasildīties. Garastāvoklis bija slikts. Lidmašīnas biļetes uz Keiptaunu jāizņem divu dienu laikā, bet viņš nupat bija skaidri apzinājies to, ko patiesībā zināja jau sen: nebija naudas. Kaut gan daudz bija strādāts, tā kaut kur pazuda. Protams, pagājušajā rudenī viņš dzīvoklim bija nopircis rokoko stila spoguli, bet bija ari pārāk daudz šampanieša, pulvera un citu dārgu izklaižu. Pamats zem kājām nebija zudis, bet, godīgi sakot, bija pēdējais laiks izrauties no šī apburtā loka: ar pulveriem, lai varētu svinēt, ar tabletēm, lai spētu gulēt, un atkal pulveriem, lai strādātu virsstundas šo netikumu finansēšanai. Un tieši šobrīd viņa konts tātad bija pavisam tukšs. Pēdējos piecus gadus Ziemassvētkus un Jauno gadu viņš bija svinējis Keiptaunā, nevis devies uz mājām Vēgorsheijā pie reliģiozās aprobežotības, vecāku klusajiem pārmetumiem un slikti slēptajai nepatikai no tēvoču un brālēnu puses. Trīs nedēļas neizturama aukstuma, drūmas tumsas un garlaicību viņš nomainīja pret sauli, skaistiem cilvēkiem un vētrainu nakts dzīvi. Un rotaļām. Bīstamām rotaļām. Decembrī un janvārī Keiptaunu pārplūdināja eiropiešu reklāmu biroji, kino uzņemšanas grupas un modeļi gan vīrieši, gan sievietes. Un šajā vidē viņš atrada sev līdzīgi domājošos. Vislabāk viņam patika satikties ar nepazīstamiem cilvēkiem. Tādā pilsētā kā Keiptauna tas vienmēr bija riskanti, un satikt kādu vīrieti tumsā, graustu rajonā, bija bīstami dzīvībai. Un tomēr viņš tā darīja. Viņš ne vienmēr zināja, kāpēc dara šīs idiotiskās lietas, taču apjēdza tikai to, ka viņam nepieciešamas briesmas, lai sajustu, ka ir dzīvs, ka šai spēlei, lai tā būtu interesanta, jābūt ar iespēju zaudēt.

Tūre Bjergens paostīja gaisu. Viņa sapņus iztraucēja kāda smaka, kas noteikti nenāca no virtuves. Viņš pagriezās.

-     Hello again,' sacīja cilvēks, kurš bija nostājies viņam tieši aiz muguras.

Ja Tūre Bjergens būtu mazāk pieredzējis oficiants, tad būtu rādījis neapmierinātu sejas izteiksmi. Cilvēks viņa priekšā bija

uzvilcis tikai neglītu, zilu jaku, kādas acīmredzot bija lielā cieņā pie Kārla Juhana ielas narkomāniem. Viņš bija neskuvies, ar iekaisušām acīm, arī oda kā pisuārs.

-     Remember me? vīrietis jautāja. At the men’s room.1

Tūre Bjergens sākumā nosprieda, ka viņš runā par naktsklubu ar šādu nosaukumu, bet tad apjēdza, ka vīrietis domā tualeti. Un tikai tagad viņš to pazina. Tas ir, atcerējās balsi. Un nodomāja: neticami, ka vienas diennakts laikā bez tādiem civilizācijas labumiem kā skūšanās piederumi, duša un astoņu stundu ilgs miegs pārvēršas cilvēka izskats.

Laikam jau tas bija pārtrauktais sapnis ar vaļā acīm, kādēļ Tūri Bjergenu pārņēma divas ļoti atšķirīgas izjūtas: pirmkārt saldais miesaskārības dūriens. Vīrieša atgriešanās iemesls, neapšaubāmi, bija rita flirts un īslaicīgais, bet intīmais ķermeņu kontakts. Otrkārt izbailes, kad atmiņā atausa viņa tēls ar ziepēm notašķītu pistoli rokā. Un fakts, ka atnākušais policists saistīja to visu ar nabaga Pestīšanas armijas kareivja slepkavību.

-     Man vajadzīga kāda vieta, kur dzīvot, vīrietis sacīja.

Tūre Bjergens samirkšķināja acis. Viņš gandrīz nespēja noticēt.

Viņa priekšā stāv cilvēks, kas, iespējams, ir slepkava un tiek turēts aizdomās par cilvēka nošaušanu uz ielas. Tad kādēļ viņš nenomet visu, ko tur rokās, un, saukdams pēc policijas, neskrien ārā no zāles? Policists taču bija pateicis, ka esot pat izsludināta atlīdzība par ziņām, kas palīdzēs šo vīrieti arestēt. Bjergens paskatījās uz telpas otru galu, kur galvenais oficiants stāvēja un šķirstīja pasūtījumu grāmatu. Kādēļ viņš, domājot, kā pateikt kaut ko jēdzīgu, juta zem lāpstiņas šo dīvaino, kutinošo prieku, kas izplūda pa visu ķermeni, radot drebuļus?

-     Tikai uz vienu nakti, vīrietis piebilda.

-     Es šodien strādāju, Tūre Bjergens teica.

-     Es varu pagaidīt.

Tūre Bjergens viņu nopētīja. Tas ir vājprāts, viņš domāja, bet smadzenes lēni un nepielūdzami saistīja tieksmi pēc rotaļas ar

iespējamu viņa problēmas risinājumu. Viņš norija siekalas un pamīņājās uz vietas.

Izkāpis no lidostas vilciena Oslo Centrālajā stacijā, Harijs steidzīgi devās pāri Grenlannei uz Policijas pārvaldi, ar liftu uzbrauca līdz Laupīšanu nodaļai un pa gaiteņiem aiznesās līdz “moku kambarim”, policijas videotelpai.

Mazajā, šaurajā bezlogu istabiņā bija tumšs un silts. Viņš dzirdēja, kā ātri pirksti skraidelē pa datora tastatūru.

-     Ko tu redzi? viņš jautāja siluetam, kas izzīmējās uz mirgojošā ekrāna pie sienas.

-     Kaut ko ļoti interesantu, Beāte Lenna atbildēja nepagriežoties, bet Harijs arī tāpat zināja, ka acis viņai ir apsarkušas. Viņš jau agrāk bija redzējis Beāti strādājam. Kā viņa stundām ilgi sēž pie ekrāna un pārtin uz priekšu un atpakaļ, apstādina, fokusē, palielina, saglabā. Viņam nebija ne jausmas, ko viņa meklē vai ko redz. Tā bija viņas teritorija.

-     Un, iespējams, izskaidrojumu, viņa piebilda.

-    Uzmanīgi klausos. Harijs pataustījās tumsā uz priekšu, sasita kāju pret krēslu un, klusi lādēdamies, apsēdās.

-     Gatavs?

-     Klāj vaļā!

-     Okay. Iepazīsties ar Hristo Stankiču.

Uz ekrāna parādījās kāds vīrietis pie bankomāta.

-     Esi pārliecināta? Harijs jautāja.

-     Vai tu viņu nepazīsti?

-    Pazīstu zilo jaku, bet… Harijs saklausīja savā balsī apjukumu.

-     Pagaidi! Beāte sacīja.

Vīrietis, iebāzis automātā karti, stāvēja un gaidīja. Tad pagriezās pret novērošanas kameru un savieba seju tādā kā piespiestā smaidā, tomēr jautrs viņš nelikās.

-      Viņš ir atklājis, ka nesaņems naudu, Beāte paskaidroja.

Cilvēks ekrānā spieda un spieda taustiņus, līdz beidzot uzsita

ar plaukstu pa bankomāta paneli.

-    Un tagad viņš zina, ka nedabūs atpakaļ karti, Harijs noteica.

Cilvēks stāvēja un ilgi skatījās uz automāta displeju. Tad atlocīja

piedurkni, paskatījās pulkstenī, pagriezās un prom bija.

-     Kas viņam par pulksteni? Harija pajautāja.

-     Stikls spīd, Beāte teica. Bet es palielināju negatīvu. Uz ciparnīcas stāv Seiko SQ50.

-     Dūšīga meitene! Bet neko izskaidrojošu neredzu.

-     Tūlīt būs. Skaties!

Beāte paspaidīja taustiņus, un uz ekrāna parādījās nupat redzētā vīrieša divi attēli. Viens, kurā tas izņem karti, un otrs, kad skatās pulkstenī.

-     Es izvēlējos šos divus attēlus tāpēc, ka abos viņa seja ir apmēram vienā rakursā un to viegli saskatīt. Abi kadri ir uzņemti aptuveni ar simt sekunžu intervālu. Vai redzi?

-     Nē, Harijs godīgi atbildēja. Patiesībā tādas lietas man nepadodas, es pat nevaru saskatīt, vai abos kadros ir viens un tas pats cilvēks. Vai arī tas, kuru redzēju pie Akešelvas.

-     Labi. Tad tu esi to redzējis.

-     Ko īsti?

-    Te ir viņa attēls no kredītkartes. Beāte nospieda taustiņu.

Uz ekrāna parādījās puisis ar īsi apgrieztiem matiem un kaklasaiti.

-     Un šeit tie attēli, ko "Dagbladet" uzņēma Ēgera laukumā.

Divi jauni attēli.

-    Vai redzi, ka tas ir viens un tas pats cilvēks? Beāte jautāja.

-     Njā, nē.

-     Es ari neredzu.

-     Tu arī? Ja tu neredzi, tas tikai nozīmē, ka tas nav viens un tas pats cilvēks.

-    Nē, Beāte sacīja. Tas nozīmē, ka mūsu priekšā ir tā sauktā hipermobilitāte. Speciālistu aprindās to sauc par visage du pantomime.

-     Debesu vārdā, par ko tu runā?

-     Par cilvēku, kuram, lai pārvērstu izskatu, nav vajadzīgs ne grims, ne pārģērbšanās, ne arī plastiskā operācija.

Sarkanās zonas sanāksmju telpā Harijs nogaidīja, kamēr visi izmeklēšanas grupas dalībnieki apsēžas, un tad sāka runāt:

-     Tagad mēs zinām, ka meklējam tikai vienu vienīgu vīrieti. Pagaidām mēs viņu dēvējam par Hristo Stankiču. Beāte?

Beāte ieslēdza projektoru, un uz ekrāna parādījās kāda seja ar aizvērtām acīm un maska, kas šķita izveidota no sarkaniem spageti.

-     Šeit uz ekrāna jūs redzat mūsu sejas muskulatūru, viņa iesāka. Muskuļus mēs izmantojam, lai veidotu sejas izteiksmi un līdz ar to mainītu savu izskatu. Svarīgākie muskuļi atrodas uz pieres, ap acīm un ap muti. Šis, piemēram, ir musculus frontalis, kas kopā ar musculus corrugator supersilii paceļ un sarauc uzacis. Orbicularis oculi izmanto, lai izstieptu vai saspiestu kopā ap acīm esošo sejas daļu. Un tā tālāk.

Beāte nospieda tālvadības pults pogu. Parādījās klauna attēls ar lieliem, piepūstiem vaigiem.

-     Mums sejā ir simtiem šādu muskuļu, un pat tie, kuru darbs prasa veidot dažādas sejas izteiksmes, izmanto tikai niecīgu daļu no šīm iespējām. Aktieri un klauni trenē sejas muskuļus, cenšoties panākt to maksimālu kustīgumu, bet mēs, pārējie, parasti šo spēju zaudējam, kad esam vēl jauni. Bet pat aktieri un mīmi visumā izmanto seju, lai izteiktu kādas noteiktas emocijas. Kaut gan tās ir svarīgas, taču ir diezgan universālas, un to ir maz. Dusmas, prieks, iemīlēšanās, izbrīns, smiekliņi, lieli smiekli un tā tālāk. Daba, dāvinot mums šo muskuļu maskas, ir apveltījusi mūs ar iespēju radīt vairākus miljonus, jā, gandrīz neierobežotu skaitu sejas izteiksmju. Koncerta pianists ir uztrenējis sakarus starp smadzenēm un pirkstu muskulatūru tādā mērā, ka tie spēj izpildīt dažādus darba uzdevumus pilnīgi neatkarīgi cits no cita. Turklāt pirkstos mums nemaz nav pārāk daudz muskuļu. Ko gan mēs spējam izdarīt ar seju?

Beāte nomainīja attēlu ar Hristo Stankiču pie bankomāta.

-     Lūk, mēs varam, piemēram, izdarīt šādi.

Attēls sāka palēnināti kustēties.

-     Jūs gandrīz nevarat saskatīt izmaiņas. Tie ir mazi muskulīši, kas saraujas un atslābst. Mazo muskuļu kustības maina sejas izteiksmi. Vai tiešām seja tik ļoti izmainās? Nē, bet tā smadzeņu daļa, kas atpazīst sejas, fusiform gyrus ir ārkārtīgi uzņēmīga pret visniecīgākajām izmaiņām, jo tās uzdevums ir atšķirt tūkstošiem fizioloģiski vienādu seju. Pateicoties pakāpeniskām izmaiņām sejas muskuļu saspringumā, rodas it kā cita cilvēka seja. Lūk, tāda!

Kadrs uz ekrāna sastinga.

-     Hallo! Zeme izsauc Marsu!

Harijs pazina Magnusa Skarres balsi. Kāds iesmējās. Beāte nosarka.

-    Sorry! Tātad… Skarre apmierināti paraudzījās visapkārt. Tas joprojām ir Stankičs. Science fiction ir interesanta, bet čaļi, kas te mazliet sasprindzina un tur mazliet atslābina muskuļus un kļūst nepazīstami… tas nedaudz atgādina spoku stāstus. Man tā šķiet.

Harijs gribēja iejaukties, bet pārdomāja. Viņš cieši paskatījās uz Beāti. Pirms diviem gadiem šāds komentārs būtu izsitis jauno kolēģi no sliedēm un viņam nāktos nolīdzināt situāciju.

-     Tev pagaidām neviens nejautā! Beāte, joprojām nosarkusi, atcirta. Bet, ja tu tā jūties, ļauj man parādīt tev piemēru, kuru tu noteikti sapratīsi.

-               Ai, ai! Skarre iesaucās un kā aizsargājoties pacēla rokas.

-     Es taču nedomāju personiski tevi, Lenna!

-     Kad cilvēki nomirst, kā zināms, iestājas rigor mortis, Beāte šķietami nesatricināmi turpināja, bet Harijs pamanīja, ka nāsis viņai ieplešas. Ķermeņa muskuļi, arī sejā, sastingst. Efekts ir tāds pats kā tad, ja muskuļus sasprindzina. Un kāda ir tipiska reakcija, kad piederīgajiem jāidentificē līķis?

Klusumā, kas iestājās, bija dzirdama tikai projektora ventilatora sīkšana. Harijs jau smaidīja.

-     Viņi to nepazīst, ierunājās kāda skaļa, skaidra balss.

Harijs nebija pamanījis, ka telpā ienāk Gunnars Hāgens.

-     Tā mēdz būt problēma karā, kad jāidentificē nogalināti kareivji. Tie taču ir formās, un gadās, ka pat viņu apakšvienību biedriem, lai pārliecinātos, nākas pārbaudīt kritušo žetoniņus.

-     Paldies, Beāte sacīja. Vai tagad kļuva skaidrāks, Skarre?

Skarre paraustīja plecus. Harijs dzirdēja, ka kāds skaļi iesmejas.

Beāte izslēdza projektoru.

-    Sejas plastiskums vai kustīgums ir ļoti individuāls. Kaut ko var uztrenēt, un kaut kas droši vien ir ģenētiski ieprogrammēts. Vieni nespēj diferencēt labo un kreiso sejas pusi, citi treniņu rezultātā var operēt ar visiem muskuļiem neatkarīgi citam no cita. Kā pianists koncertā. To dēvē par hipermobilitāti jeb visage du pantomime. Zināmie gadījumi norāda uz stipru pārmantojamību, ka šo īpašību cilvēks ir attīstījis agrā jaunībā vai pat bērnībā. Cilvēkiem ar šādu hipermobilitāti nereti ir personības traucējumi, jo pusaudža gados tie, iespējams, pārdzīvojuši smagas traumas.

-    Tu vēlies sacīt, ka mums ir darīšana ar nenormālu cilvēku? Gunnars Hāgens jautāja.

-             Mana specialitāte ir sejas, nevis psiholoģija, Beāte atbildēja.

-     Bet katrā ziņā to nevar izslēgt. Harij?

-      Paldies, Beāte! Harijs piecēlās. Tagad jūs, puiši, zināt mazliet vairāk, ar ko mums ir darīšana. Jautājumi? Jā, Lī?

-     Kā mēs tādu būtni noķersim?

Harijs un Beāte saskatījās. Harijs ieklepojās.

-     Man nav ne jausmas, viņš sacīja. Zinu tikai to, ka tas nebeigsies, līdz viņš nebūs paveicis savu darbu. Vai arī mēs savējo.

Kad Harijs atgriezās kabinetā, viņu gaidīja ziņa no Rākelas. Lai daudz nedomātu, viņš tūlīt arī piezvanīja.

-     Kā sviežas? Rākela jautāja.

-     Uz Augstāko tiesu, Harijs atbildēja.

Tas bija izteiciens, kuru mēdza lietot Rākelas tēvs. Jociņš frontinieku vidū pēc kara. Rākela iesmējās. Jaukos, skanīgos smieklus. Reiz viņš bija gribējis ziedot visu, lai tikai dzirdētu tos katru dienu. Tie joprojām iedarbojās.

-     Vai tu esi viens? viņa jautāja.

-     Nē. Tepat sēž Halvošens un kā vienmēr klausās.

Halvošens pacēla galvu no Ēgera laukuma liecinieku liecībām

un savieba seju grimasē.

-     Oļegam vajadzīgs kāds, ar ko parunāt, Rākela sacīja.

-     Ak tā?

-    Vai! Neveikli izteicos. Nevis kāds. Viņam vajag parunāt ar tevi.

-     Vajag?

-     Vēlreiz laboju. Viņš teica, ka gribot runāt ar tevi.

-     Un lūdza tevi piezvanīt?

-     Nē. Nē, to viņš nekad nedarītu.

-     Nē. Harijs pasmaidīja.

-    Tātad… Vai tev atradīsies laiciņš vakarā?

-     Protams.

-Jauki. Tu taču varētu atnākt un paēst vakariņas kopā ar mums.

-     Ar mums?

-     Ar Oļegu un mani.

-     Mm.

-     Es zinu, ka tu satiki Matīasu…

-    Jā, Harijs ātri noteica. Liekas patīkams puisis.

-     Nu… jā.

Harijs nezināja, kā uztvert viņas balss intonāciju.

-     Vai tu vēl klausies?

-     Jā gan, Harijs atbildēja. Redzi, mums ir slepkavība un te viss nedaudz vārās. Vai es nevaru mazliet padomāt un, kad atradīšu piemērotu dienu, tad piezvanīt?

Klusums.

-     Rākela?

-    Jā, tas būtu labi. Kā pašam iet?

Jautājums bija tik ļoti nevietā, ka Harijs uz mirkli tajā saklausīja tādu kā ironiju.

-     Dienas rit uz priekšu, viņš sacīja.

-     Vai pēdējā laikā tavā dzīvē nav nekā jauna?

Harijs ievilka elpu.

-    Man jāskrien, Rākela. Piezvanīšu, kad būs brīvs laiciņš. Pasveicini Oļegu no manis! Okay?

-     Okay!

Harijs nolika klausuli.

-     Nu? Halvošens iejautājās. Brīvs laiciņš?

-     Tikai vakariņas. Kaut kas ar Oļegu. Kādēļ Roberts brauca uz Zagrebu?

Halvošens gatavojās kaut ko teikt, bet tai mirklī pie durvīm kāds klusi pieklauvēja. Viņi pagriezās pret durvīm. Tur stāvēja Skarre.

-     Nupat zvanīja Zagrebas policija, viņš paziņoja. Stankiča kredītkarte izdota pēc viltotas pases.

-     Mm, Harijs nodūca un, aizlicis rokas aiz pakauša, atlaidās pret krēsla atzveltni. Kādēļ Roberts brauca uz Zagrebu, Skarre?

-    Jūs jau zināt, ko es domāju.

-     Narkotikas, Halvošens noteica.

-     Vai tu, Skarre, kaut ko neieminējies par meiteni, kura meklējusi Robertu Fretex veikaliņā Hjirkeveienā? Veikaliņā domājuši, ka viņa varētu būt no Dienvidslāvijas?

-    Jā. Viņu priekšniece tur…

-     Zvani uz Fretex, Halvošen!

Kamēr Halvošens pašķirstīja telefonu grāmatu un uzgrieza numuru, kabinetā valdīja klusums. Harijs sāka bungot ar pirkstiem pa galda virsmu, prātodams, kā lai pasaka, ka viņš ir apmierināts ar Skarri. Viņš ieklepojās, bet tad Halvošens sniedza viņam klausuli.

Kaprāle Rūe klausījās, runāja un darbojās. Lietišķa sieviete, Harijs nosprieda. Pēc divām minūtēm nolicis klausuli, viņš nokremšļojās un teica:

-    Viens no viņas darbiniekiem, serbs, atcerējās šo meiteni. Domājot, ka viņas vārds ir Sofija, taču pārliecināts neesot. Bet noteikti atceroties, ka viņa bijusi no Vukovaras.

Harijs atrada Jūnu Roberta dzīvoklī guļam gultā ar atvērtu Bībeli uz vēdera. Viņš likās nupat pamodies un izbijies. Harijs aizsmēķēja cigareti, apsēdās uz trauslā virtuves krēsla un noprasīja, kāpēc, viņaprāt, Roberts devies uz Zagrebu.

-    Nav ne jausmas. Man viņš neko neteica. Varbūt tas bija saistīts ar slepeno projektu, kura dēļ aizdevu viņam naudu.

-     Okay. Vai tu zini, ka viņam bija draudzene jauna horvātu meitene, vārdā Sofija?

-     Sofija Miholeča? Tu joko!

-     Itin nemaz. Vai tas nozīmē, ka tu zini, kas viņa ir?

-      Sofija dzīvo vienā no mūsu mājām Jākoba Olla ielā. Viņas ģimene bija to horvātu bēgļu skaitā no Vukovaras, kurus komisārs atveda šurp. Bet Sofija… Sofijai ir piecpadsmit gadu.

-     Varbūt viņa vienkārši bija iemīlējusies Robertā? Jauna meitene. Pieaudzis, simpātisks puisis. Nav nemaz tik neparasti, vai ne?

Jūns gribēja atbildēt, tomēr atturējās.

-    Tu pats teici, ka Robertam patikušas jaunas meitenes, Harijs atgādināja.

Jūns skatījās grīdā.

-     Es varu tev iedot ģimenes adresi, varēsi pats viņai pajautāt.

-    Okay. Harijs paskatījās pulkstenī. Vai tev ir kas vajadzīgs?

Jūns paraudzījās apkārt.

-     Es gribētu aizbraukt līdz savam dzīvoklim. Jāpaņem daži apģērbi un tualetes piederumi.

-     Labi. Es tevi aizvedīšu. Uzvelc jaku un uzliec cepuri: ir kļuvis vēl aukstāks.

Brauciens aizņēma divdesmit minūtes. Pa ceļam viņi pabrauca garām vecajam, pamestajam Bišletas stadionam, ko drīz vien nojauks, un Šrēdera restorānam, pie kura durvīm stāvēja cilvēks biezā vilnas mētelī un cepurē. Harijs viņu pazina. Pārkāpjot noteikumus, Harijs apstājās'tieši pie mājas ieejas durvīm Gēteborggātā nr. 4. Viņi iegāja un nostājās pie lifta durvīm. Sarkanais displejs virs tām rādīja, ka lifts atrodas ceturtajā stāvā, turpat, kur Jūna

dzīvoklis. Pirms viņi paspēja nospiest izsaukšanas pogu, lifts sāka kustēties. Displejs liecināja, ka tas laižas lejup. Harijs nobraucīja plaukstas pret gurniem.

-     Tev nepatīk lifti, Jūns sacīja.

Harijs pārsteigti paskatījās uz viņu.

-     Vai to var redzēt?

Jūns pasmaidīja.

-     Manam tēvam arī nepatīk. Iesim pa kāpnēm.

Viņi devās augšup, un pēc brīža Harijs dzirdēja, kā lejā atveras lifta durvis.

Abi iegāja dzīvoklī. Harijs palika stāvam pie durvīm, bet Jūns iegāja vannasistabā un paņēma tualetes piederumu somiņu.

-     Dīvaini. Jūns sarauca pieri. Tāds iespaids, it kā te kāds būtu bijis.

-     Te bija tehniķi un atrada lodes, Harijs paskaidroja.

Jūns nozuda guļamistabā un atgriezās ar somu.

-     Savādi ož, viņš ieteicās.

Harijs pavērās apkārt. Pie mazgāšanas ierīces stāvēja divas glāzes, taču bez piena vai kāda cita dzēriena paliekām. Uz grīdas nebija izkusuša sniega pēdas no apaviem, vienīgi dažas gaišas koka skaidiņas pie rakstāmgalda, kas droši vien bija no sabojātās atvilktnes.

-     Iesim prom, Harijs sacīja.

-    Kāpēc te stāv mans putekļsūcējs? Jūns iejautājās. Vai tavi cilvēki to lietojuši?

Harijs pārzināja tehniskās procedūras, un nevienā no tām nebija paredzēta putekļsūcēja izmantošana nozieguma vietā.

-    Vai bez tevis vēl kādam ir šī dzīvokļa atslēga? Harijs jautāja.

Jūns vilcinājās ar atbildi.

-    Tēai, manai draudzenei. Bet viņai nekad neienāktu prātā sūkt šeit putekļus.

Harijs paskatījās uz koka skaidiņām pie rakstāmgalda. Tās putekļsūcējs būtu norijis uzreiz. Viņš piegāja pie ierīces. Uzgalis bija noņemts no plastikāta spala caurules galā. Harijam pārskrēja skudriņas pār muguru. Viņš pacēla caurulīti un ieskatījās apaļajā, melnajā tukšumā. Novilka ar rādītājpirkstu gar tā malu un aplūkoja pirksta galu.

-     Kas tas ir? Jūns jautāja.

-     Asinis, Harijs sacīja. Pārbaudi, vai durvis ir aizslēgtas.

Harijs jau zināja. Viņš stāvēja uz tās telpas sliekšņa, kuru

ienīda un no kuras tomēr nekad nespēja izvairīties. Viņš atvēra putekļsūcēju un izcēla dzelteno putekļu maisiņu, domājot par to, ka patiesībā šis ir “moku kambaris”. Vieta, kurā viņš vienmēr ir spiests likt lietā savas spējas iejusties ļaunumā. Spējas, kuras viņš pārāk labi ir attīstījis.

-     Ko tu dari? Jūns jautāja.

Maisiņš bija krietni vien uztūcis. Harijs satvēra biezo, mīksto papīru un parāva. Maisiņš pārplīsa, un, līdzīgi džinam no lampas, līdz pat griestiem gaisā pacēlās melns smalku putekļu mākonis. Jūns un Harijs stāvēja un blenza uz maisiņa saturu, kas tagad gulēja uz parketa.

-     Žēlīgais Dievs! Jūns nočukstēja.

18.    NODAĻA Piektdiena, 18. decembris. Šahta

-    Augstais Dievs! Jūns iestenējās, taustoties pēc krēsla. Kas šeit ir noticis? Tas taču ir… tas ir…

-     Jā. Harijs bija pietupies līdzās putekļsūcējam un centās elpot mierīgi. Tā ir acs.

Acābols izskatījās kā asiņaina, krastā izmesta medūza. Baltajai virsmai bija pielipuši putekļi. Uz asiņainās apakšpuses Harijs saskatīja muskuļu atliekas un resnāku, tārpam līdzīgu izaugumu redzes nervu.

-    Es prātoju par to, kā tā nebojāta tikusi cauri filtram un nonākusi putekļu maisiņā. Ja vien tā tur ir iesūkta.

-    Es izņēmu filtru, Jūns drebošā balsī sacīja. Tad tas labāk darbojas.

Harijs izņēma no jakas kabatas pildspalvu un piesardzīgi pa- (

grieza aci. Tā likās mīksta, bet ar cietu vidu. Viņš nedaudz pavirzījās sāņus, lai gaisma no griestu lampas kristu uz acs zīlīti. Tā bija liela, melna un izplūdusi, jo acs muskulatūra vairs nesaturēja tās formu. Gaišā, gandrīz tirkīza krāsas varavīksnene, kas apņēma zīlīti, spīdēja kā matēta spēļu bumbiņa. Harijs dzirdēja sev aiz muguras Jūna straujo elpu.

-     Neparasti gaiša varavīksnene, Harijs teica. Vai pazīsti?

-     Nē, es… es nezinu.

-      Paklausies, Jūn, nepagriežoties Harijs ieteicās. Es nezinu, cik daudz tu esi trenējies melošanā, taču īpaši labi tev tas

neizdodas. Es nevaru piespiest tevi pastāstīt pikantas detaļas par brāli, bet tas… Harijs norādīja uz asiņaino acābolu, …es piespiedīšu tevi izstāstīt, kas tas ir.

Viņš pagriezās. Jūns, nokāris galvu, sēdēja uz viena no diviem virtuves krēsliem.

-     Es… viņa… Balsi noslāpēja asaras.

-     Tātad viņa… Harijs piepalīdzēja.

Jūns, nepaceļot galvu, piekrītoši pamāja.

-    Viņu sauc Rangnhilla Gilstrupa. Nevienam citam tādu acu nav.

-     Un kā viņas acs varēja nonākt šeit?

-     Nav ne jausmas. Viņa… mēs… mēdzām šeit satikties. Viņai bija atslēga. Ko es esmu izdarījis, Harij? Kādēļ tas notiek?

-     Es nezinu, Jūn, bet man šeit ir jāizdara darbs un vispirms kaut kur jāaizved tevi.

-     Es varu doties atpakaļ uz Ullevollsveienu.

-     Nē! Harijs iesaucās. Vai tev ir Tēas dzīvokļa atslēga?

Jūns piekrītoši pamāja.

-     Okay, ej uz turieni. Raugies, lai durvis būtu aizslēgtas, un neatver nevienam, izņemot mani.

Jūns devās uz durvju pusi, tad apstājās.

-     Harij!

-Jā?

-    Vai tas, kas notika starp Rangnhillu un mani, ir jāzina visiem? Kad mēs ar Tēu kļuvām draugi, es ar viņu beidzu satikties.

-     Tādā gadījumā tas nav tik bīstami.

-     Tu nesaproti, Jūns teica. Rangnhilla Gilstrupa bija precējusies.

Harijs lēni pamāja ar galvu.

-     Astotais bauslis?

-     Desmitais, Jūns palaboja.

-     Es nevaru turēt to slepenībā, Jūn.

Jūns apjucis skatījās uz Hariju. Tad lēni pakratīja galvu.

-     Kas ir?

-    Nespēju noticēt, ka nupat to pateicu, Jūns sacīja. Rangnhilla ir mirusi, un viss, par ko es domāju, ir kā glābt savu ādu.

Jūna acīs pamirdzēja asaras. Vienu bezpalīdzīgu sekundi Harijs juta patiesu līdzjūtību. Ne tādu, kādu jūt pret upuri vai tā tuviniekiem, bet līdzjūtību pret cilvēku, kurš sirdi plosošā mirklī redz savu paša nožēlojamo cilvēcību.

Sverre Hasvolls reizēm nožēloja, ka savu tālbraucēja jūrnieka dzīvi ir nomainījis pret durvju sarga vietu pavisam jaunā namā Gēteborggātā nr. 4. īpaši aukstajās dienās, tādās kā šī, kad iedzīvotāji zvanīja un žēlojās, ka atkritumu šahta atkal ir ciet. Tā gadījās vidēji vienu reizi mēnesī, un iemesls tam bija vienkāršs: diametri lūkām katrā stāvā atbilda pašas šahtas diametram. Ne tā kā vecajos namos. Pat pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados, kad sāka ierīkot atkritumu šahtas, arhitektiem bija pieticis prāta izveidot lūkas ar mazāku diametru, lai cilvēki nemestu tajās lietas, kas zemāk šahtā varētu iesprūst. Tagad tika domāts vienīgi par stilu un apgaismojumu.

Hasvolls atvēra šahtas lūku trešajā stāvā, iebāza tajā galvu un paspīdināja kabatas lukturīti. Viņš ieraudzīja baltos plastmasas maisus un saprata, ka sablīvējums, kā parasti, radies starp pirmo un otro stāvu, kur šahtai bija neliels sašaurinājums.

Viņš nogāja pagrabā uz atkritumu telpu, aizvēra durvis un ieslēdza gaismu. No mitruma un aukstuma brilles tūlīt aizsvīda.

Viņš nodrebinājās un paņēma gandrīz trīs metrus garo dzelzs stieni, kas šādam nolūkam gulēja pie sienas. Stieņa galā viņš bija <

pat piestiprinājis plastmasas bumbiņu, lai, kliedējot sablīvējumu, necaurdurtu atkritumu maisus. No šahtas kaut kas pilēja uz plastikāta maisiem atkritumu kastē. Mājas iekšējās kārtības noteikumos bija skaidri minēts, ka šahtu drīkst izmantot vienīgi sausiem, labi iesaiņotiem atkritumiem, bet cilvēki pat tā dēvētie kristieši, kas dzīvoja šajā namā, nepievērsa tam uzmanību.

Sverre Hasvolls ierāpās atkritumu kastē un pagāja zem apaļā cauruma griestos. Zem kājām nočirkstēja olu čaumalas un piena paku papīrs. Viņš pacēla galvu, bet ieraudzīja vienīgi melnu tumsu.

Pabāza tajā dzelzs stieni, cerēdams, ka tas atdursies pret atkritumu

maisu mīksto masu, taču stieni apturēja kaut kas ciets. Viņš uzspieda spēcīgāk. Nesekmīgi. Kaut kas bija pamatīgi iesprūdis.

Viņš paņēma pie jostas piestiprināto kabatas lukturīti un pavērsa gaismas apli pret šahtu. Kāds piliens nokrita uz briļļu stikla. Pusakls, lādēdamies viņš noņēma brilles un, turot lukturīti padusē, paberzēja stikliņu pret zilā mēteļa piedurkni. Paspēra soli sāņus un, acis piemiedzis, tuvredzīgi vēlreiz paskatījās uz augšu. Pabrīnījās. Atkal pavērsa lukturīti, bet iztēle jau darbojās. Šķita, ka sirds sāk pukstēt lēnāk. Neticīgi pielika pie acīm brilles. Sirds gandrīz apstājās.

Dzelzs stienis nošņirkstēja gar sienu un žvadzēdams nokrita uz grīdas. Sverre Hasvolls pamanīja, ka atkritumu kastē ir apsēdies. Kabatas lukturītis bija ieslīdējis kaut kur starp maisiem. Plastmasas sainim starp viņa ceļiem uzkrita vēl viens piliens. Viņš atrāvās sāņus, it kā tā būtu skābe. Tad pielēca kājās un metās prom.

Vajadzēja ieelpot svaigu gaisu. Uz jūras viņš bija redzējis daudz ko, taču neko līdzīgu šim, tas bija… nenormāli. Tas bija vājprāts. Viņš atgrūda ieejas durvis un izlīgojās uz ietves, nepievēršot uzmanību ne diviem vīriem, kas tur stāvēja, ne aukstumam, kas sitās sejā. Aizelsies, būdams tuvu ģībonim, viņš atspiedās pret sienu un sameklēja mobilo telefonu. Bezpalīdzīgi noskatījās uz to. Pirms vairākiem gadiem steidzamo izsaukumu numuri, lai tos vieglāk varētu atcerēties, bija nomainīti, bet viņš, protams, atcerējās tikai vecos numurus. Tad viņš pamanīja abus stāvošos vīrus. Viens no viņiem runāja pa mobilo telefonu, bet otro viņš pazina kā vienu no nama īrniekiem.

-     Atvaino, vai nezini, kā piezvanīt policijai? Hasvolls jautāja, juzdams, ka viņam aizsmakusi balss, it kā viņš ilgi būtu kliedzis.

īrnieks paskatījās uz savu biedru, kurš, uz mirkli uzmetis skatienu durvju sargam, ierunājās telefonā:

-     Pagaidi, varbūt Ivāns ar suni nebūs vajadzīgs.

Viņš nolaida telefonu un pagriezās pret Sverri Hasvollu.

-     Es esmu Oslo policijas inspektors Hols. Ļauj minēt…

Vienā no Vestkanttorgeta dzīvokļiem Tūre Bjergens stāvēja pie guļamistabas loga un skatījās lejā uz pagalmu. Gan istabā, gan ārā valdīja klusums, neviens bērns ne skraidīja, ne trokšņoja, ne ari spēlējās sniegā. Bija pārāk tumšs un auksts. Starp citu, viņš jau vairākus gadus nebija redzējis bērnus ziemā rotaļājamies ārā. No dzīvojamās istabas televīzijas diktora balss brīdināja par aukstuma rekordu un stāstīja, ka sociālo lietu ministrs veiks ārkārtas pasākumus, lai bezpajumtniekiem sagādātu pajumti un vientuļiem pensionāriem dotu iespēju palielināt siltumu dzīvokļos. Vēl ziņoja, ka policija meklē kādu Horvātijas pilsoni, vārdā Hristo Stankičs, un jebkāda informācija, kas palīdzēs viņu notvert, tikšot atalgota. Summa netika minēta, bet Tūre Bjergens prātoja, ka tai vajadzētu būt lielākai par biļetes cenu un trīs nedēļu ilgu uzturēšanos Keiptaunā.

Tūre Bjergens noslaucīja nāsis un kokaīna atlikumu ieberzēja smaganās, līdz ar to iznīcinot mutē picas smaržas atliekas.

Viņš bija sacījis Biscuit šefam, ka sāp galva, un aizgājis agrāk.

Hristo jeb Maiks viņš bija teicis, ka tā viņu saucot, jau gaidīja viņu, kā norunāts, uz kāda soliņa Vestkanttorgetā. Hristo acīm redzami garšoja viņa pica Grandiosa, un viņš to notiesāja, nepamanot pulveri saberzto piecpadsmit miligramu stesolīda tableti.

Tūre Bjergens paskatījās uz Hristo, kurš kails gulēja uz vēdera viņa gultā. Neraugoties uz bumbiņu mutē, viņš elpoja dziļi un vienmērīgi. Kamēr Tūre bija gatavojies savam mazajam pasākumam, ( Hristo nebija izrādījis ne mazāko vēlēšanos pamosties. Trankvilizatorus viņš bija nopircis par piecpadsmit kronām gabalā uz ielas tieši pretī Biscuit no kāda izmisuša narkomāna. Ari pārējais neizmaksāja dārgi. Gan roku dzelži, kāju ķēdes un mutes bumbiņa ar siksnu galvai, gan saite ar spožajām anālajām bumbiņām ietilpa tā sauktajā iesācēju komplektā, un to viņš bija nopircis internetā, Lekshop.com, par nieka 599 kronām.

Sega gulēja uz grīdas. Mirgojošajā stearīna sveču gaismā, kuras Tūre bija salicis visā istabā, Hristo āda vizuļoja. Uz baltā palaga viņa ķermenis veidoja it kā y burtu. Hristo rokas bija piesaistītas

pie Tūres masīvās misiņa gultas galvgaļa, bet izplestās kājas pieķēdētas pie gultas kājgaļa stabiņiem. Zem Hristo vēdera Tūre bija pabāzis spilvenu lai dibens atrastos augstāk.

Tūre atvēra vazelīna trauciņa vāku, notriepa rādītājpirkstu un ar otro roku papleta Hristo sēžamvietu. Un tad iedomājās, ka tā ir vardarbība. Grūti būtu nosaukt to citādi. Un šī doma, tikai vārds vardarbība vien, viņu uzbudināja.

Tomēr viņš nebija pārliecināts, ka Hristo patiesībā būtu stipri iebildumi pret šādu rotaļu. Mājieni bija diezgan neskaidri. Galu galā rotaļāties ar slepkavu bija bīstami. Ļoti bīstami. Bet ne aplami. Šo puisi, vienalga, iesēdinās uz mūžu.

Viņš paskatījās uz savu uzbudināto locekli. Tad izņēma no kastītes anālās lodītes un pavilka aiz abiem galiem tievo, izturīgo neilona aukliņu, uz kuras, līdzīgi pērlītēm, bija uzvērtas bumbiņas: pirmās lodītes bija mazas, nākamās lielākas, bet pēdējā lodīte bija golfa bumbiņas lielumā. Saskaņā ar instrukciju lodītes jāievada anālajā atverē un pēc tam lēnām jāvelk ārā, tādējādi gūstot maksimālo nervu stimulāciju ap jutīgo atveri. Tās bija dažādās krāsās, un, nezinot to īsto nozīmi, viegli varēja iedomāties kaut ko pavisam citu. Tūre uzsmaidīja savam kroplīgajam atspulgam uz lielākās lodītes. Tēvs droši vien justos nedaudz pārsteigts, ja izsaiņotu Ziemassvētku dāvanu no Tūres kā sveicienu no Keiptaunas, domādams, ka tās iecerētas eglītes izrotāšanai. Bet nevienam no radiniekiem Vēgorsheijā, kuri, sadevušies rokās, soļo ap eglīti un dzied, nebūtu ne mazākās nojausmas par lodītēm, kas tur laistās. Vai arī kur tās pabijušas.

Harijs veda Beāti un divas viņas asistentes lejup pa kāpnēm uz pagrabstāvu, kur durvju sargs viņus ielaida atkritumu savākšanas telpā. Viena no asistentēm bija jauna meitene, kuras vārdu Harijs spēja atcerēties tieši trīs sekundes.

-     Tur, augšā, Harijs sacīja.

Trīs pārējie, ģērbušies baltos kombinezonos, kas atgādināja biškopju apģērbu, piesardzīgi sagāja zem vaļējās šahtas un pavērsa

uz pieres piestiprinātos lukturīšus augšup, tumsā. Harijs vēroja jauno asistenti, gaidīja reakciju viņas sejā. Un, kad sagaidīja, iedomājās par koraļļiem, kas instinktīvi saraujas, ja nirēji tiem pieskaras ar pirkstiem. Beāte gandrīz nemanāmi pašūpoja galvu kā santehniķis, kas apdomīgi noskata vidēji lielu sala izraisītu bojājumu.

-     Enukleācija, viņa noteica. Balss skaņas atbalsojās šahtā.

-    Vai tu pieraksti, Margarēt?

Asistente, meklēdama kombinezona iekškabatā pildspalvu un piezīmju grāmatiņu, smagi elpoja.

-     Kā tu teici? Harijs pārjautāja.

-     Kreisais acābols ir izņemts. Margarēt?

-     Rakstu, rakstu, asistente atsaucās.

-     Sieviete karājas ar galvu uz leju, acīmredzot ir iesprūdusi šahtā. No acs dobuma mazliet pil asinis, un dziļāk galvaskausa iekšpusē var redzēt baltas svītras, kas spīd cauri audiem. Asinis ir tumšsarkanas, tātad sarecējušas jau pirms laba laiciņa. Kad ieradīsies Tiesu medicīnas eksperts, tas izmērīs temperatūru un noteiks sastinguma pakāpi. Par ātru?

-     Nē, viss ir kārtībā, Margarēte sacīja.

-     Mēs konstatējām asiņu pēdas pie lūkas ceturtajā stāvā, kur tika atrasta acs. Tātad, iespējams, ķermenis tika iemests tieši tur.

Šahta ir šaura, un no šīs vietas izskatās, ka plecs varētu būt izmežģīts. Tas varēja notikt, vai nu spiežot viņu lūkā, vai arī tad, kad ķer- \ menis iesprūda šahtā. No šīs vietas grūti pateikt, bet man šķiet, ka

uz kakla redzu zilumus. Tas nozīmē, ka viņa tikusi žņaugta. Tiesu mediķis apskatīs plecus un noteiks nāves cēloni. Vairāk mums te nav, ko darīt. Lūdzu, Gilberg.

Beāte atkāpās, un viņas asistents vairākas reizes nofotografēja šahtu.

-     Kas ir tas dzeltenīgi baltais acs dobumā? viņš pajautāja.

-     Tauki, Beāte sacīja. Parakņājies atkritumos, varbūt atradīsi kaut ko, kas piederējis nogalinātajai vai slepkavam. Pēc tam policisti tev palīdzēs dabūt viņu lejā. Margarēt, tu nāksi man līdzi!

Viņi izgāja kāpņu telpā. Margarēte piegāja pie lifta durvīm un nospieda podziņu.

-     Iesim pa kāpnēm, Beāte ātri ieteicās.

Margarēte pārsteigti paskatījās uz viņu, tad sekoja saviem vecākajiem kolēģiem.

-     Drīz ieradīsies vēl trīs mani darbinieki, Beāte atbildēja uz Harija neizteikto jautājumu.

Kaut gan Harijs ar savām garajām kājām kāpa pa diviem pakāpieniem uzreiz, mazā auguma sieviete neatpalika.

-     Liecinieki ir?

-     Pagaidām nav, Harijs sacīja. Trīs policisti lai zvana pie katrām šī nama dzīvokļu durvīm. Pēc tam lai dodas uz kaimiņmāju.

-     Ar Stankiča fotogrāfijām?

Harijs pavērās Beātē: vai viņas balsī neizskanēja ironija? Grūti saprast.

-     Kāds bija tavs pirmais iespaids? Harijs jautāja.

-     Vīrietis.

-     Tādēļ, ka šai personai vajadzēja būt pietiekami spēcīgai, lai iedabūtu viņu šahtas lūkā?

-     Varbūt.

-     Un vēl?

-    Harij, vai mēs šaubāmies par to, kurš ir vainīgais? Viņa nopūtās.

-    Jā, Beāte, šaubāmies. Mēs šaubāmies principā, kamēr nezinām precīzi.

Harijs pievērsās Margarētei, kas aiz viņiem jau pūta un elsa.

-     Un kāds ir tavs pirmais iespaids?

-     Ko?

Viņi iegriezās ceturtā stāva gaitenī. Kāds korpulents vīrs smalkā uzvalkā zem vaļēja tvīda mēteļa stāvēja pie Jūna Kārlsena dzīvokļa durvīm. Acīmredzot gaidīja viņus.

-     Es jautāju, ko tu izjuti, ieejot dzīvoklī, Harijs sacīja. Un tad, kad ieskatījies šahtā.

-     Ko izjutu? Margarēte apmulsusi pasmaidīja.

-Jā, izjuti! nodārdināja Stole Eune un pastiepa roku, ko Harijs nekavējoties satvēra. Seko man un mācies, jo šis ir slavenais Hola evaņģēlijs. Pirms ierašanās nozieguma vietā tev jāatbrīvo galva no visām domām, jākļūst kā jaundzimušam bērnam, atvērtam pret svēto pirmo iespaidu, pirmajām svarīgākajām sekundēm, kas ir tava lielā un vienīgā iespēja redzēt to, kas noticis, kamēr vēl nav neviena fakta. Tas skan gandrīz kā burvju vārdi, vai ne? Glīts tērps, Beāte! Un kas ir tava apburošā kolēģe?

-     Margarete Svensena.

-     Stole Eune. Vīrietis satvēra Margarētes cimdoto roku un noskūpstīja to. Ai, ai, garšo pēc gumijas, dārgā!

-     Eune ir psihologs, Beāte paskaidroja. Viņš mēdz mums palīdzēt.

-    Viņš mēģina jums palīdzēt, Eune palaboja. Diemžēl psiholoģija ir zinātne, kas turpina staigāt bērna īsajās biksītēs un tikai pēc piecdesmit vai simts gadiem spēs sniegt nopietnu palīdzību. Un kāda ir tava atbilde uz inspektora Hola jautājumu, dārgā?

Margarete uzmeta Beātei lūdzošu skatienu.

-     Es… nezinu, asistente atbildēja. Tas bija mazliet pretīgi ar to aci, protams.

Harijs atslēdza durvis.

-     Tu jau zini, ka nespēju paciest asinis, Eune brīdināja.

-     Iedomājies, ka acs ir no stikla. Harijs atvēra durvis un atkāpās. Ej pa plastikātu un nekam nepieskaries.

Eune piesardzīgi uzkāpa uz melnā plastikāta, kas bija noklāts šķērsām pāri grīdai. Viņš notupās pie acs, kas, pārklājusies ar pelēkiem putekļiem, joprojām gulēja blakus putekļsūcējam.

-     To sauc par enukleāciju, Harijs paskaidroja.

Eune sarauca uzacis.

-     Un tas izdarīts ar putekļsūcēju, kas pielikts pie acs?

-               Ar putekļsūcēju aci no galvas izsūkt nevar, Harijs sacīja.

-    Noziedznieks droši vien to izsūca tiktāl, lai varētu pabāzt apakšā dažus pirkstus un tad aci izraut. Muskuļi un redzes nervi turas stipri.

-     Tu nu gan daudz zini, Harij!

-      Reiz es arestēju sievieti, kura savu bērnu bija noslīcinājusi vannā. Sēžot aresta telpā, viņa izrāva sev aci. Ārsts mani mazliet apgaismoja šādās lietās.

Margarēte viņiem aiz muguras skaļi ievilka elpu.

-    Acs izņemšana būtībā nav nāvējoša, Harijs turpināja. Beāte domā, ka šī sieviete, iespējams, ir nožņaugta. Kāda ir tava pirmā doma?

-     To, protams, ir izdarījusi persona ar emocionālu vai prāta spēju nelīdzsvarotību, Eune ieminējās. Sakropļošana norāda uz nekontrolējamu niknumu. Un, protams, tam, ka noziedznieks iemetis līķi atkritumu šahtā, var būt arī praktiski iemesli…

-    Diezin vai, Harijs iebilda. Ja viņš vēlējās, lai līķi kādu laiku neatrod, tad prātīgāk būtu bijis to atstāt tukšajā dzīvoklī.

-     Tādos gadījumos runa bieži ir par vairāk vai mazāk simboliska rakstura rīcību.

-     Mm. Izraut aci un ar pārējo ķermeni rīkoties kā ar atkritumiem?

-Jā-

Harijs paskatījās uz Beāti.

-     Neizklausās pēc profesionāla slepkavas, viņš ieteicās.

Eune paraustīja plecus.

-     Varētu domāt, ka tas ir ļauns profesionālais slepkava.

-     Profesionāļiem parasti ir kāda metode, uz kuru tie balstās. Hristo Stankiča metode līdz šim ir bijusi savu upuru nošaušana.

-     Varbūt viņa repertuārs ir lielāks, Beāte minēja. Vai arī upuris viņu pārsteidza, kamēr atradās dzīvoklī.

-    Varbūt viņš negribēja šaut, jo tas satrauktu kaimiņus, Margarēte ieteicās.

Visi trīs pagriezās pret Margarēti.

Viņa izbijusies pasmaidīja.

-     Es gribēju sacīt… varbūt viņam bija vajadzīgs laiks, lai klusi un mierīgi pabūtu dzīvoklī. Iespējams, viņš kaut ko meklēja.

Harijs pamanīja, ka Beāte pēkšņi sāk strauji elpot caur degunu un kļūst bālāka nekā parasti.

-     Kā tas viss izklausās? viņš pievērsās Eunem.

-     Kā psiholoģija, Eune atbildēja. Vesela kaudze jautājumu. Un atbilžu vietā vienīgi hipotēzes.

Kad viņi bija iznākuši uz ielas, Harijs pajautāja Beātei, kas noticis.

-     Kļuva mazliet nelabi.

-     Ak tā? Es aizliedzu tev saslimt tieši tagad. Saprati?

Atbildes vietā Beāte noslēpumaini pasmaidīja.

Viņš pamodās, atvēra acis un ieraudzīja pie balti krāsotajiem griestiem gaismas atspulgus. Galva un ķermenis sāpēja. Viņš sala. Kaut kas bija mutē. Mēģinot pakustēties, juta, ka rokas un kājas ir saķēdētas. Viņš pacēla galvu. Spogulī pie gultas kājgaļa degošu stearīna sveču gaismā viņš redzēja, ka ir kails. Un kaut kas bija uz galvas, kaut kas melns, kas izskatījās pēc zirglietām. Viena no siksnām bija šķērsām pāri sejai, pāri mutei, kurā rēgojās melna bumbiņa. Rokas bija saslēgtas roku dzelžos, kājas ar kaut ko melnu, līdzīgu manšetēm. Viņš skatījās spogulī. Uz palaga starp kājām aukla, kas pazuda starp viņa gūžām. Uz vēdera kaut kas balts. Izskatījās pēc spermas. Viņš ļāva galvai noslīgt atpakaļ uz spilvena un aizvēra acis. Gribējās kliegt, taču viņš saprata, ka bumbiņa mutē noslāpēs visas skaņas.

Viņš saklausīja balsi no istabas.

-     Hallo? Policija?

Policija? Polizei? Police?

Viņš apmetās gultā otrādi, parāva rokas sev klāt un iestenējās aiz sāpēm, kad roku dzelži, nobrāžot ādu, iegriezās ādā. Pagrieza plaukstas tā, ka pirksti satvēra ķēdīti starp roku dzelžiem. Roku dzelži. Armatūras tērauds. Tēvs viņam bija mācījis, ka celtniecības materiālus gandrīz vienmēr izgatavo tā, lai tie izturētu slodzi vienā virzienā, un stieņu liekšanas mākslā galvenais ir zināt, kurā virzienā tie izrādīs mazāko pretestību. Roku dzelžu ķēdīte bija izgatavota tā, lai to nevarētu saraut.

Viņš dzirdēja, kā cilvēks blakusistabā ātri runā pa telefonu. Tad iestājās klusums.

Viņš pielika ķēdītes un aproces stiprinājuma vietu pie gultas režģa, bet raušanas vietā sāka to griezt. Pēc ceturtdaļpagrieziena ķēdītē radās sprauga. Viņš mēģināja pagriezt vēl, taču tas neizdevās. Mēģināja vēlreiz, bet rokas tikai slīdēja pa metālu.

-     Hallo? no istabas atskanēja balss.

Viņš dziļi ievilka elpu. Aizvēra acis un armatūras stieņu priekšā būvlaukumā ieraudzīja tēvu kreklā ar īsām piedurknēm un muskuļotiem pleciem. Tēvs čukstēja puisēnam: “Atmet šaubas. Atstāj vietu vienīgi gribai. Dzelzij nav gribas, tādēļ tā vienmēr zaudē.”

Tūre Bjergens nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa rokoko stila spoguli ar pērļu krāsas gliemežvāku inkrustāciju. Antikvariāta īpašnieks bija stāstījis, ka rokoko patiesībā esot nievājošs vārds no franču rocaille, kas nozīmē grotesks. Vēlāk Tūre apjēdza, ka tam bijusi izšķirīgā nozīme, kad viņš izlēma aizņemties naudu, lai varētu izdot divpadsmit tūkstošus kronu, jo tāda bija spoguļa cena.

Policijas komutatorā mēģināja savienot viņu ar Smago noziegumu nodaļu, bet tur neviens neatbildēja. Tagad viņu mēģināja savienot ar Operatīvo daļu.

Viņš dzirdēja skaņas no guļamistabas. Ķēdītes šņirkstēšanu pret gultas režģi. Tātad stesolīds tomēr nebija iedarbīgākās miegazāles.

-     Dežurants.

Mierīgā, zemā balss lika Tūrēm nodrebēt.

-     Jā, tas ir… runa ir par atalgojumu. Par… ē… to puisi, kurš nošāva Pestīšanas armijas cilvēku.

-     Ar ko es runāju, un no kurienes tu zvani?

-     Tūre. No Oslo.

-     Mazliet precīzāk?

Tūre norija siekalas. Pilnīgi pamatotu iemeslu dēļ viņš izmantoja tiesības slēpt savu numuru un tādēļ zināja, ka uz Operatīvās daļas displeja mirgo “numurs nav zināms”.

-      Es varu jums palīdzēt. Tūres balss tonis kļuva augstāks.

-    Vispirms man jāzina…

-     Viņš ir šeit. Saķēdēts.

-    Tu saki, ka esi kādu saķēdējis?

-      Cilvēk, viņš taču ir slepkava! Viņš ir bīstams, es pats viņu redzēju restorānā ar pistoli rokā. Viņu sauc Hristo Stankičs. Viņa vārdu es izlasīju avīzē.

Klausules otrā galā uz mirkli iestājās klusums. Tad balss atkal atskanēja, joprojām paklusa, bet jau mazāk bezkaislīga:

-     Tagad mierīgi. Izstāsti, kas tu esi un kur tu dzīvo. Mēs tūlīt ieradīsimies.

-     Un kā ar atlīdzību?

-     Ja tiks notverta meklējamā persona, es apstiprināšu, ka tu mums palīdzēji.

-     Un tad es saņemšu atlīdzību?

-Jā-

Tūre padomaja. Par Keiptaunu. Par Ziemassvētku rūķīšiem dedzinošā saulē. Telefonā kaut kas iečirkstējās. Viņš ievilka elpu, lai atbildētu, un paskatījās savā divpadsmit tūkstošus vērtajā rokoko stila spogulī. Tai pašā mirklī Tūre Bjergens aptvēra trīs lietas: ka čirkstēšana nenāk no telefona klausules, ka augstākās kvalitātes roku dzelžus nevar saņemt pa pastu iesācēju komplektā par 599 kronām un viņš, visticamāk, savu pēdējo Ziemassvētku vakaru jau ir nosvinējis.

-     Hallo? balss telefonā atkārtoja.

Tūre Bjergens labprāt atbildētu, bet tievā neilona aukliņa ar spožajām lodītēm, tik līdzīgām Ziemassvētku eglītes rotājumiem, bija noslēgusi piekļuvi gaisam, kas ir tik nepieciešams, lai iedarbinātu balss saites.

19.    NODAĻA Piektdiena, 18. decembris. Konteiners

Mašīnā, kas tumsā un sniegputenī brauca pa augstām sniega kupenām apjoztu ceļu, sēdēja četri cilvēki.

-    Estgora ir tur, pa kreisi, Jūns teica. Viņš aizmugures sēdeklī bija aplicis roku apjukušās Tēas viduklim.

Halvošens nogriezās no lielā ceļa. Harijs skatījās uz retajām mājām, kurās gaismas gluži kā bākas spīdēja te pakalnos, te koku pudurīšos.

Kad Harijs bija pateicis, ka Roberta dzīvoklis vairs neesot droša slēptuve, Jūns pats bija piedāvājis Estgoru. Un uzstājis, ka Tēai jādodas viņam līdzi.

Halvošens iegriezās pagalmā starp baltu dzīvojamo ēku un sarkanu klēti.

-      Piezvanīsim kaimiņam un palūgsim, lai atbrauc ar traktoru un mazliet attīra ceļu, brienot pa mīksto sniegu uz mājas pusi, Jūns ieteicās.

-    Nē! Harijs iesaucās. Neviens nedrīkst uzzināt, ka jūs esat šeit. Pat policijā.

Jūns piegāja pie mājas sienas blakus lievenim, noskaitīja sienā piecus dēļus uz priekšu un iebāza roku sniegā, zem koka apšuvuma.

-     Lūk! Viņš pacēla plaukstu ar atslēgu.

Iekšā likās vēl aukstāks, krāsotās koka sienas bija apledojušas, un viņu balsis šķita pārāk skaļas. Viņi nokratīja sniegu no apaviem un iegāja lielā virtuvē ar milzīgu galdu, virtuves skapi, solu un J0tul krāsniņu stūri.

-     Es iekuršu. Jūns izelpoja baltu garaiņu mākoni un saberzēja plaukstas. Zem sola ir nedaudz malkas, bet vajadzētu no šķūnīša atnest vēl.

-     Es varu atnest, Halvošens piedāvājās.

-     Tu vari notīrīt taciņu. Pie lieveņa stāv divas lāpstas.

-     Es ari iešu, Tēa nomurmināja.

Pēkšņi bija pārstājis snigt un laiks noskaidrojās. Harijs stāvēja pie loga un smēķēja. Halvošens un Tēa baltajā mēnesgaismā tīrīja no celiņa mīksto sniegu. Krāsniņā sprēgāja uguns, un Jūns bija pietupies un skatījās liesmās.

-      Kā tava draudzene uzņēma notikumu ar Rangnhillu Gilstrupu? Harijs jautāja.

-     Viņa man piedod, Jūns atbildēja. Tas bija, tā sakot, pirms viņas.

Harijs vēroja cigaretes uguntiņu.

-     Vai nav radusies kāda doma, ko Rangnhilla Gilstrupa varēja darīt tavā dzīvokli?

Jūns papurināja galvu.

-     Es nezinu, vai tu ievēroji, Harijs ieteicās, bet izskatījās, it kā tava rakstāmgalda apakšējā atvilktne būtu uzlauzta. Kas tev tajā bija?

Jūns paraustīja plecus.

-     Personiskās lietas. Galvenokārt vēstules.

-     Mīlestības vēstules? Piemēram, no Rangnhillas?

Jūns nosarka.

-     Es… neatceros. Vairākumu es izmetu, bet varbūt vienu vai divas paturēju. Tā atvilktne bija vienmēr aizslēgta.

-     Tātad, lai Tea, ja dzīvoklī būtu viena, tās neatrastu?

Jūns lēni pamāja ar galvu.

Harijs izgāja uz lieveņa, ievilka pēdējos dūmus no cigaretes, iemeta to sniegā un izņēma mobilo telefonu. Gunnars Hāgens atbildēja pēc trešā signāla.

-     Es aizvedu Jūnu Kārlsenu uz citu vietu, Harijs pateica.

-     Precīzāk!

-     Nav vajadzīgs.

-     Kā, lūdzu?

-     Viņš tagad ir drošākā vietā. Halvošens paliks te pa nakti.

-     Kur, Hole?

-     Šeit.

Telefonā iestājās klusums, un Harijs nojauta, kas sekos. Tad Hāgens atkal ierunājās. Klusi, bet ārkārtīgi skaidri:

-      Hole, tavs priekšnieks nupat uzdeva nepārprotamu jautājumu. Neatbildēšana ir uzskatāma par pavēles nepildīšanu. Vai es skaidri izsakos?

Harijs bieži bija vēlējies, kaut būtu citāds, kaut viņam būtu mazliet no izdzīvošanas instinkta sabiedrībā, kā tas ir daudziem citiem cilvēkiem. Bet viņam tā nebija. Nekad nebija bijis.

-     Kādēļ tev tik svarīgi to zināt, Hāgen?

Hāgena balss aiz niknuma drebēja.

-     Es pateikšu, kad tu varēsi uzdot man jautājumus, Hole! Saprati?

Harijs gaidīja. Ilgi. Un tad, izdzirdis, ka Hāgens ievelk elpu, pateica:

-     Skansena īpašums.

-     Ko?

-     Tieši uz austrumiem, pirms Stremmenas. Policijas mācību poligons Lērenskūgā.

-     Ak tā, pēc brīža atskanēja Hāgena balss.

Harijs beidza sarunu un, vērojot mēnesgaismā stāvošo Tēu, kas skatījās uz tualetes pusi, uzspieda jaunu numuru. Tēa bija pārstājusi tīrīt sniegu un likās savādi sastingusi.

-     Skarre.

-     Te Harijs. Vai ir kas jauns?

-     Nē.

-     Nevienas norādes?

-     Nekā nopietna.

-     Bet cilvēki zvana?

-    Un kā vēl! Viņi taču ir dzirdējuši par izsolīto atlīdzību. Manuprāt, slikta ideja. Tikai daudz liekā darba mums.

-     Ko tie saka?

-Jā, ko tie saka? Apraksta līdzīgas sejas, ko redzējuši. Jocīgākais bija kāds, kurš piezvanīja dežurantam un apgalvoja, ka Stankičs esot pieķēdēts viņa mājās pie gultas. Vai viņš saņemšot par to atalgojumu?

Harijs pagaidīja, līdz apklusīs Skarres dārdošie smiekli.

-     Un kā noskaidroja, ka viņš melo?

-     Tas nebija vajadzīgs, jo viņš nolika klausuli. Acīmredzot apjuka. Viņš apgalvoja, ka redzējis Stankiču agrāk. Ar pistoli rokā kādā restorānā. Ko jūs tur darāt?

-     Mēs… ko tu teici?

-     Es jautāju par…

-     Nē. Par to, ka viņš redzējis Stankiču ar pistoli.

-     Ha-ha! Cilvēkiem ir laba fantāzija, vai ne?

-     Savieno mani ar to dežurantu, ar kuru tu runāji!

-     Tātad…

-     Tūlīt, Skarre!

Harijs tika savienots, pārmija ar dežurantu trīs teikumus un palūdza mazliet uzgaidīt.

-     Halvošen! Harija balss noskanēja pa visu pagalmu.

-    Jā? Halvošens parādījās mēnesgaismā klēts priekšā.

-    Kā sauca oficiantu, kurš bija redzējis tualetē puisi ar ziepjainu pistoli rokā?

-     Kā lai es to atceros?

-     Man vienalga, kā, tikai atceries.

Atbalsis noskanēja nakts klusumā starp mājas sienu un klēti.

-     Tūre vai kaut kā tā. Varbūt.

-     Tieši tā! Tūre ir vārds, ko viņš nosauca telefonā. Un tagad, dārgais, atceries uzvārdu.

Ē… Bjergs? Nē. Bjērangs? Nē…

-     Atceries, Ļev Jašin!

-     Bjergens. Jā. Bjergens.

-     Met prom lāpstu, saņemsi atļauju pabraukt rallijā!

Kad Halvošens un Harijs pēc divdesmit astoņām minūtēm pabrauca garām Vestkanttorgetam un iegriezās Šivesgātē uz Tūres Bjergena māju, kuras adresi dežurants bija dabūjis no Biscuit galvenā oficianta, patruļmašīna viņus jau gaidīja.

Halvošens apstājās blakus policijas mašīnai un nolaida loga stiklu.

-     Trešais stāvs, policiste vadītāja sēdeklī teica un norādīja uz pelēkajā fasādē apgaismoto logu.

Harijs paliecās pie loga pāri Halvošenam.

-    Mēs ar Halvošenu iesim augšā. Viens no jums paliek šeit un uztur sakarus ar dežūrdaļu, un viens nāks līdzi un uzmanīs aizmugures izeju. Vai jums bagāžniekā ir kāds ierocis, ko varu aizņemties?

-    Jā, ir, sieviete atbildēja.

Viņas kolēģis pieliecās tuvāk logam.

-    Tu esi Harijs Hols, vai ne?

-    Tieši tā, inspektor.

-     Operatīvajā daļā kāds teica, ka tev nav ieroča nēsāšanas atļaujas.

-    Nebija, inspektor.

-     Ā!

Harijs pasmaidīja.

-    Rudenī nogulēju pirmo pārbaudi šaušanā. Bet varu tevi iepriecināt, ka otrajā ieguvu trešo labāko rezultātu korpusā. Okay?

Abi patruļnieki saskatījās.

-     Okay, vīrietis nomurmināja.

Harijs atgrūda mašīnas durvis. Nočirkstēja sasalušās gumijas blīves.

-      Okay, paskatīsimies, vai šajā informācijā kaut kas slēpjas.

Jau otro reizi divu dienu laikā turot rokās MP-5, Harijs piezvanīja

namrunī kādai Sejerstedai un paskaidroja bailīgai sievietes balsij, ka viņi ir no policijas. Un pirms durvju atvēršanas viņa varot pienākt pie loga un pārliecināties, ka lejā stāv policijas mašīna. Viņa tā arī darīja. Policiste izgāja mājas otrā pusē, bet Halvošens un Harijs devās augšup pa kāpnēm.

Virs zvana pogas bija misiņa plāksnīte ar melnu iegravētu uzrakstu “Tūre Bjergens”. Harijs atcerējās, kā Bjārne Mellers, kad viņi pirmo reizi bija kopā operācijā, mācīja viņam vienkāršāko un joprojām efektīvāko metodi, kā noskaidrot, vai kāds ir mājās. Viņš pielika ausi pie durvju stikla. Iekšpusē nebija dzirdama neviena skaņa.

-    Vai ir pielādēts un noņemts no drošinātāja? Harijs čukstēja.

Halvošens bija izņēmis savu dienesta revolveri un nostājies pie

sienas durvju kreisajā pusē.

Harijs piezvanīja.

Aizturēja elpu un klausījās.

Tad piezvanīja vēlreiz.

-     Ielauzties vai neielauzties, Harijs nočukstēja. Tāds, lūk,

. ir jautājums.

-     Tādā gadījumā mums vajag vispirms piezvanīt adjutantam un saņemt pārmeklēšanas atļauju…

Halvošena teikto pārtrauca stikla šķindas, jo Harija MP-5 trāpīja <

durvīs. Harijs aši iebāza roku un atslēdza durvis.

Viņi ieslīdēja priekštelpā, un Harijs ar žestiem norādīja Halvošenam, kuras durvis pārbaudīt. Pats viņš ātri devās uz dzīvojamo istabu. Tukša. Bet tūlīt arī pamanīja, ka spogulim virs telefona galdiņa trāpījis kaut kāds ciets priekšmets. No spoguļa vidus bija izkritusi apaļa lauska, un kā no melnas saules uz apzeltīto dekoratīvo rāmi stiepās melni stari. Harijs koncentrēja uzmanību uz pusvirus stāvošajām durvīm istabas pretējā pusē.

-    Virtuvē un vannasistabā neviena nav, Halvošens viņam aiz muguras nočukstēja.

-     Okay. Esi gatavībā.

Harijs virzījās uz guļamistabas durvīm. Viņš jau sajuta. Ja te kaut kas ir, tad tur iekšā viņi to atradis. Uz ielas iesprauslojās mašīnas trokšņu slāpētājs. Tālumā nokaucās tramvaja bremzes. Harijs saprata, ka ir instinktīvi sarāvies. It kā lai kļūtu par iespējami mazāku mērķi.

Ar automāta stobru viņš pagrūda durvis un, ātri iegājis, piespiedās pie sienas, lai durvīs nerēgotos viņa siluets. Turot pirkstu uz mēlītes, viņš gaidīja, līdz acis apradīs ar tumsu.

Caur durvīm krītošajā gaismā viņš redzēja lielu gultu ar misiņa spraišļiem. No segas apakšas rēgojās divas kailas kājas. Viņš paspēra soli uz priekšu, ar vienu roku satvēra segas galu un parāva to sāņus.

-     Žēlīgais Dievs! Halvošens iesaucās.

Viņš stāvēja durvīs un, neticīgi skatoties uz gultu, lēnām nolaida roku ar revolveri.

Viņš ar acīm nomērīja dzeloņstieples virs žoga. Tad ieskrējās un lēca. Kā tārps līda augšup, tā, kā bija mācījis Bobo. Veļoties pāri žogam, kabatā esošā pistole iesitās vēderā. Stāvot uz apledojušā asfalta žoga otrā pusē, laternas gaismā viņš ieraudzīja, ka zilajā jakā ir izplēsts liels caurums. No tā rēgojās balta sintētika.

Kāda skaņa lika viņam paslēpties konteineru ēnā, kuri lielajā ostas teritorijā stāvēja rindās, sakrauti cits uz cita. Ieklausījās un palūkojās visapkārt. Kādas tumšas, pussagruvušas koka barakas izsistajos logos klusi svilpoja vējš.

Viņš nezināja, kāpēc, taču bija sajūta, ka tiek vērots. Nē, nevis novērots, bet viņš ir atklāts, pamanīts. Kāds zina, ka viņš ir šeit, pat neredzot viņu. Viņš pārlaida skatienu apgaismotajam žogam, vai nav signalizācijas. Nekā.

Apstaigājis divas konteineru rindas, viņš atrada vienu, kas bija vaļā. Iegāja tā necaurredzamajā tumsā un acumirklī saprata, ka nekas neizdosies, ka viņš nosals līdz nāvei, ja te gulēs. Aizverot durvis, viņš varēja sajust gaisa kustību, it kā stāvētu kaut kāda fiziska blāķa vidū.

Pie katra soļa nočaukstēja avīžu papīrs. Vajadzēja sasildīties.

Ārpusē viņam atkal radās sajūta, ka tiek vērots. Viņš devās pie barakas, satvēra vienu atkārušos dēli un parāva. Tas nolūza ar sausu sprakšķi. Manīdams pavīdam kādu ēnu, viņš pagriezās, taču ieraudzīja vienīgi mirdzošās viesnīcu ugunis ap Oslo Centrālo staciju un tumšo durvju caurumu savai šīsnakts mītnei. Atrāvis vēl divus dēļus, viņš devās atpakaļ pie konteinera. Vēja sanestajā sniegā bija pēdas. Ķepu pēdas. Lielu ķepu pēdas. Sargsuns. Vai arī agrāk bija šīs pēdas? Viņš nolauza no dēļiem skaidas un pielika dēļus pie tērauda sienas tuvāk ieejai konteinerā. Durvis viņš atstāja pusvirus, cerot, ka dūmi daļēji izies ārpusē. Sērkociņu kastīte no “Patvēruma” atradās kabatā kopā ar pistoli. Viņš aizdedzināja avīzi, pabāza to zem skaidiņām un izstiepa rokas virs liesmām. Uguns mēles nolaizīja aprūsējušo sienu.

Viņš atcerējās oficianta pārbiedētās acis, kad tas, skatīdamies pistoles stobrā, bija vilcis ārā no kabatām sīknaudu un apgalvojis, ka vairāk viņam neesot. Bija pieticis tikai vienam hamburgeram un metro biļetei. Par maz, lai atrastu vietu, kur noslēpties, sasildīties un pagulēt. Turklāt oficiants bija tik dumjš, ka pateica, ka policija esot brīdināta un jau izbraukusi. Tādēļ viņš bija darījis to, ko bija spiests darīt.

Uguns liesmas apgaismoja sniegu ārpusē. Viņa uzmanību piesaistīja vairāku ķepu pēdas tieši pie ieejas. Dīvaini, ka viņš nebija tās pamanījis, pirmo reizi pienākot pie konteinera. Ar acīm pētot pēdas, viņš ieklausījās savā elpā, kas šajā dzelzs kastē atbalsojās tā, it kā viņš šeit nebūtu viens, un sastinga. Viņa pēdas krustojās ar dzīvnieka pēdām, un savas kurpes nospieduma vidū viņš ieraudzīja ķepas nospiedumu.

Viņš ātri aizrāva durvis ciet un dobjajā troksnī nodzēsa liesmas. Tumsā kvēloja tikai avīžpapīra maliņas. Tagad viņš smagi elpoja. Ārā kāds bija, tur kāds viņu medīja, un tas spēja viņu saost un pazīt. Viņš aizturēja elpu. Un tad saprata: šis kāds, kas viņu medīja, nebija tur, laukā. Tā nebija viņa elpas atbalss, ko dzirdēja. Tas bija te, iekšā. Izmisīgi ķerot pēc pistoles kabatā, viņš paspēja nodomāt: cik savādi, ka nebija atskanējis ne rūciens, ne kāda cita skaņa. Līdz šim brīdim. Beidzot viņš saklausīja klusu nagu skrapstēšanu, tiem slidot pa dzelzs grīdu. Viņš paspēja tikai pacelt roku, kad ap to sakļāvās žokli, un sāpes lika domām sašķīst sīku skaidiņu lietū.

Harijs skatījās uz gultu un to, kas, viņaprāt, bija Tūre Bjergens.

Halvošens pienāca un nostājās viņam blakus.

-     Ak Dievs! viņš nočukstēja. Kas šeit ir noticis?

Neatbildējis Harijs atvilka rāvējslēdzēju melnajai maskai, kas sedza gulētāja seju. Sarkani nokrāsotās lūpas un smiņķis ap acīm atsauca atmiņā Robertu Smitu, grupas The Cure vokālistu.

-      Vai šis ir tas oficiants, ar kuru tu runāji Biscuit? Harijs jautāja, ar skatienu rūpīgi pārlūkojis istabu.

-     Tā šķiet. Ko, pie joda, viņš ir uzģērbis?

-    Tas ir latekss, Harijs atbildēja un ar pirkstu galiņiem pataustīja dažas metāla skaidiņas uz palaga. Tad pacēla kaut ko, kas gulēja uz naktsgaldiņa līdzās pusizdzertai ūdens glāzei. Tā bija tablete. Viņš to nopētīja.

Halvošens iestenējās.

-     Tas taču izskatās pavisam nenormāli!

-     Viens no fetišisma veidiem, Harijs noteica. Un šajā gadījumā nav nenormālāk kā tas, ka tev patīk skatīties uz sievietēm minibruncīšos un zeķturos vai ko citu, kas tevi iedvesmo.

-    Uniformas, Halvošens atbildēja. Jebkādas. Medmāsu, mašīnu stāvv…

-     Paldies, Harijs pateicās.

-    Kā tu domā? Halvošens iejautājās. Pašnāvība ar tabletēm?

-     Pajautā viņam pats! Harijs paņēma no naktsgaldiņa glāzi ar ūdeni un iešļāca tās saturu gulošajam sejā.

Halvošens, pavēris muti, blenza inspektorā.

-Ja tu nebūtu bijis tik pārliecināts par pašnāvību, tad dzirdētu, ka viņš elpo, Harijs teica. Tas ir stesolīds. Nedaudz sliktāks par diazepāmu.

Cilvēks gultā nožāvājās. Tad savieba seju un sāka klepot.

Harijs apsēdās uz gultas malas un gaidīja, līdz izbaiļu pilnajām un ļoti mazajām acu zīlītēm beidzot izdevās fokusēties uz viņu.

-      Mēs esam no policijas, Bjergen. Piedod, ka mēs šādi ielauzāmies, bet mums šķiet, ka tev ir kas tāds, kas vajadzīgs mums. Tomēr izskatās, ka tev tā vairs nav.

Acis divreiz samirkšķinājās.

-     Par ko tu runā? atskanēja neskaidra balss. Kā jūs šeit iekļuvāt?

-     Durvis, Harijs paskaidroja. Tev šovakar jau bija viesis.

Vīrietis pašūpoja galvu.

-     Tā tu sacīji policijai, Harijs atgādināja.

-    Te neviena nav bijis. Un es neesmu zvanījis policijai. Man ir slepens numurs. Jūs to nevarat izsekot.

-     Varam gan. Un es neko neteicu, ka tu būtu zvanījis. Tu teici pa telefonu, ka esot kādu pieķēdējis pie gultas, un es šeit uz palaga redzu skaidiņas no gultas galvgaļa režģa. Liekas, arī spogulis mazliet ir cietis. Vai viņš aizlaidās, Bjergen?

Vīrietis apjucis skatījās te uz Hariju, te uz Halvošenu.

-              Vai viņš tev draudēja? Harijs runāja klusā, monotonā balsī.

-     Vai teica, ka atgriezīsies, ja tu mums kaut ko pateiksi? Vai tā ir? Tu baidies?

Vīrietim pavērās mute. Varbūt tā bija ādas maska, kādēļ Harijs iedomājās par pilotu, kas nomaldījies. Roberts Smits devies ogot.

-    Viņi to parasti saka, Harijs turpināja. Vai zini ko? Ja viņš tā tiešām būtu domājis, tu jau sen būtu beigts.

Vīrietis blenza uz Hariju.

-     Vai zini, kurp viņš devās, Bjergen? Vai kaut ko paņēma sev līdzi? Naudu? Apģērbu?

Klusums.

-    Runā, tas ir svarīgi! Vai viņš te, Oslo, meklē vēl kādu cilvēku, kuru grib nogalināt?

-     Man nav ne jausmas, par ko tu runā, neuzlūkojot Hariju, Tūre Bjergens nočukstēja. Vai jūs tagad nevarētu iet prom?

-     Protams. Bet man tevi jābridina, ka tu riskē. Tev var uzrādīt apsūdzību par to, ka palīdzēji slēpt bēgošu slepkavu. Un sliktākajā gadījumā tiesa to var novērtēt kā līdzdalību slepkavībā.

-    Kur ir pierādījumi? Okay, es varbūt piezvanīju. Es tikai blefoju. Gribēju mazliet uzjautrināties. Un tad?

Harijs piecēlās kājās.

-     Kā vēlies. Mēs tagad iesim. Savāc dažus apģērba gabalus. Es atsūtīšu pēc tevis divus no mūsu puišiem, Bjergen.

-     Pēc manis?

-     Arestēsim tevi. Harijs padeva zīmi Halvošenam, lai dotos prom.

-    Arestēt mani? Bjergena balss vairs nebija aizsmakusi. Kādēļ? Jums taču nav nekādu pierādījumu!

Harijs parādīja tableti, ko turēja starp īkšķi un rādītājpirkstu.

-     Stesolldu pārdod uz receptēm līdzīgi kā amfetamlnu un kokainu, Bjergen. Tādēļ, ja neuzrādīsi kādu recepti, mums diemžēl nāksies ņemt tevi ciet par glabāšanu. Sods ir līdz diviem gadiem.

-     Tu joko! Bjergens piecēlās no gultas un pacēla no grīdas segu. Liekas, tikai tagad viņš pievērsa uzmanību savam apģērbam.

Harijs devās uz durvīm.

-     Personiski es pilnīgi piekritu, Bjergen, ka norvēģu likumdošana attiecībā uz vieglām narkotikām ir pārāk stingra. Tādēļ citos apstākļos es varbūt uz to skatītos caur pirkstiem. Arlabvakar.

-     Pagaidi!

Harijs apstājās. Un gaidīja.

-     Viņa b-b-brāļi… Tūre Bjergens izstomīja.

-     Brāļi?

-    Viņš sacīja, ka tad, ja ar viņu šeit, Oslo, kaut kas notiks, tad atsūtīšot pēc manis savus brāļus. Ja viņu arestēs vai nogalinās, tie atnākšot pēc manis jebkurā gadījumā. Teica, ka viņa brāļi mēdzot izmantot skābi.

-     Viņam nav brāļu, Harijs sacīja.

Tūre Bjergens pacēla galvu, paskatījās uz garā auguma policistu un pārsteiguma pilnā balsī iejautājās:

-     Nav brāļu?

Harijs lēni pašūpoja galvu.

Bjergens sāka lauzīt rokas.

-     Es… es iedzēru tās tabletes tikai tāpēc, ka biju nobijies. Tās taču tam domātas, vai ne?

-     Kurp viņš devās?

-     Neko neteica.

-     Vai dabūja no tevis naudu?

-     Man bija tikai sīknauda. Tad viņš aizgāja. Un es… es te sēdēju un biju tik nobijies… Raudiens pēkšņi pārtrauca runas plūdus, un viņš sakņupa zem segas. Man ir tik bail.

Harijs uzlūkoja raudošo vīrieti.

-    Ja vēlies, tad šonakt vari pārgulēt Policijas pārvaldē.

-     Es palikšu tepat, Bjergens šņukstēja.

-     Okay. Rīt no rīta kāds atnāks un parunās ar tevi.

-     Labi. Pagaidi! Ja jūs viņu saņemsiet…

-Jā?

-     Tā atlīdzība joprojām ir spēkā, vai ne?

Ugunskurs beidzot krietni dega. Liesmas uzzibsnīja ari trisstūrveida stikla lauskā, ko viņš bija izvilcis no izsistā barakas loga. Viņš atnesa vairāk malkas un juta, ka ķermenis sāk atkust. Naktī būs sliktāk, bet viņš bija dzīvs. Asiņojošos pirkstus viņš bija pārsējis ar krekla strēmelēm, kuras sagrieza ar stikla gabalu. Dzīvnieka žokļi bija sakļāvušies ap roku, kas turēja pistoli. Un ap pistoli.

Uz konteinera sienas dejoja melnā Mecnera ēna. Suns šūpojās gaisā starp griestiem un grīdu. Mute vaļā, ķermenis izstiepies un sasalis pēdējā, mēmā uzbrukumā. Pakaļkājas bija sasietas ar tērauda stiepli, kas ievilkta un nostiprināta gofrētā jumta caurumos. No zvēra mutes un cauruma aiz auss, kur bija izgājusi lode, uz dzelzs gridas vienmērīgi pilēja asinis. Viņš nekad neuzzinās, vai tie bija viņa paša muskuļi vai suņa kodiens, kas lika pirkstam nospiest mēlīti, bet viņam šķita, ka joprojām sajūt, kā novibrē dzelzs sienas pēc šāviena. Jau sestā kopš viņa ierašanās šajā nolādētajā pilsētā. Un tagad pistolē bija vairs tikai viena lode.

Ar vienu lodi pietika, bet kā lai viņš tagad atrod Jūnu Kārlsenu? Bija vajadzīgs kāds, kurš norāda pareizo virzienu. Viņš iedomājās par policistu. Hariju Holu. Tas neizklausījās pēc parasta vārda. Varbūt nebūs grūti viņu atrast.

TREŠĀ DAĻA. KRUSTĀ SIŠANA

..

20.     NODAĻA piektdiena, 18. decembris. Templis

Gaismas tablo pie viesnīcas Vika Atrium izgaismoja mīnus astoņpadsmit, un pulksteņa rādītāji tuvojās deviņiem vakarā, kad Harijs un Halvošens, stāvot stikla liftā, vēroja, kā strūklaka ar tropiskajiem augiem kļūst aizvien mazāka un mazāka.

Halvošens gribēja kaut ko sacīt, taču pārdomāja. Tad vēlreiz pavēra muti.

-    Stikla lifts tas ir lieliski, Harijs ieteicās. Uz augšu iet labi.

-     0 jā.

-     Es gribu, lai tu iesāc ar jautājumiem. Pēc tam es pamazām iesaistīšos. Okay?

Halvošens pamāja ar galvu.

Pēc Tūres Bjergena apmeklējuma viņi tikko bija paspējuši iesēsties mašīnā, kad piezvanīja Gunnars Hāgens un palūdza aizbraukt līdz Vika Atrium, kur Alberts un Madss Gilstrupi, tēvs un dēls, sēžot un gaidot viņus, lai sniegtu liecības. Harijs bija aizrādījis, ka parastā darba procesā policiju neizsauc, lai sniegtu tai paskaidrojumus, un viņš lūdzis Skarri, lai tas uzņemas šo darbu.

-    Alberts ir sens Kriminālistikas nodaļas šefa paziņa, Hāgens paskaidroja. Viņš man nupat piezvanīja un pateica, ka viņi nolēmuši, ka nevēlas runāt ar citiem, bet vienīgi ar to, kurš vada izmeklēšanu. Labākais ir tas, ka viņi to dara bez advokāta klātbūtnes.

-     Nu labi…

-    Jauki. Es to augsti novērtēju.

Tātad šoreiz nekādas pavēles.

Pie lifta viņus gaidīja maza auguma vīrs zilā žaketē.

-     Alberts Gilstrups, viņš tikko pakustināja lūpas un īsi, izlēmīgi paspieda Harijam roku.

Gilstrupam bija sirmi mati un grumbu pilna, vēju appūsta seja, bet jauneklīgas acis, kas piesardzīgi pētīja Hariju visu laiku, kamēr viņi devās pie durvīm, uz kurām plāksnīte vēstīja, ka šeit atrodas Gilstrup ASA.

-    Gribu pievērst jūsu uzmanību, ka notikušais ir ļoti ietekmējis manu dēlu, Alberts Gilstrups sacīja. Līķis izskatījās briesmīgi, un Madsam diemžēl ir diezgan jūtīga daba.

Pēc Alberta Gilstrupa runas veida Harijs nosprieda, ka vai nu viņš ir praktisks cilvēks, kas zina, ka mirušo labā maz ko var darīt, vai arī vedekla viņa sirdi nebija aizņēmusi īpaši lielu vietu.

Mazajā, bet gaumīgi iekārtotajā reģistratūras telpā karājās pazīstamas gleznas ar norvēģu nacionālās romantikas motīviem, ko Harijs jau neskaitāmas reizes bija redzējis agrāk. “Vīrs ar kaķi”. “Soria Moria pils”. Atšķirība tā, ka Harijs šoreiz nebija pārliecināts, ka šīs ir reprodukcijas.

Kad viņi iegāja sapulču telpā, Madss Gilstrups sēdēja un skatījās stikla sienā, aiz kuras atradās ātrijs. Tēvs ieklepojās. Dēls lēni pagriezās, it kā būtu iztraucēts no sapņa, ko nevēlas pārtraukt. Hariju pārsteidza tas, ka dēls nepavisam nebija līdzīgs tēvam. Šaurā seja, vieglie, apaļīgie vaibsti un viļņainie mati lika Madsam Gilstrupam izskatīties jaunākam par, pēc Harija aplēsēm, trīsdesmit gadiem. Bet varbūt tas bija skatiens, bērnišķīgā bezpalīdzība brūnajās acīs, kas beidzot, viņam pieceļoties kājās, fokusējās uz Hariju.

-    Paldies, ka varējāt atnākt, Madss Gilstrups aizsmakušā balsī nočukstēja un tik sirsnīgi paspieda Harijam roku, ka viņam radās aizdomas, vai tikai Madss viņu, policistu, nav noturējis par garīdznieku.

-     Nav par ko pateikties, Harijs sacīja. Mēs taču jebkurā gadījumā gribējām ar tevi parunāt.

Alberts Gilstrups ieklepojās un pavēra muti it kā spraugu koka maskā.

-    Madss vēlas izteikt pateicību, ka ieradāties uz mūsu lūgumu. Mēs domājām, ka jūs varbūt vēlētos runāt ar mums iecirknī.

-     Bet es domāju, ka tik vēlu tu gribēsi tikties ar mums savās mājās, Harijs pievērsās dēlam.

Madss nedroši paskatījās uz tēvu un, saņēmis vieglu galvas mājienu, atbildēja:

-     Es šobrīd nespēju tur atrasties. Tur ir tik… tukšs. Šonakt es gulēšu mājās.

-     Pie mums, tēvs piebilda un paraudzījās uz Madsu ar skatienu, kam, pēc Harija domām, vajadzēja būt līdzcietīgam, taču vairāk izskatījās pēc nicinājuma.

Viņi apsēdās, un tēvs ar dēlu pasniedza pāri galdam Harijam un Halvošenam savas vizītkartes. Halvošens iedeva divas savējās. Gilstrups seniors jautājoši paskatījās uz Hariju.

-    Manējās vēl nav gatavas, Harijs sacīja. Tā bija patiesība kā vienmēr. Bet mēs ar Halvošenu strādājam kopā, tādēļ vajadzības gadījumā varat piezvanīt viņam.

Halvošens ieklepojās.

-     Mums ir daži jautājumi.

Halvošena jautājumi attiecās uz Rangnhillas rīcību viņas nāves dienā: kas viņai bija darāms Jūna Kārlsena dzīvoldī un kas ir viņas iespējamie ienaidnieki. Uz visiem jautājumiem tēvs un dēls tikai šūpoja galvas.

Harijs ar acīm meklēja pienu, ko pieliet pie kafijas. Viņš bija pasācis tā darīt. Droša pazīme, ka viņš sāk kļūt vecs. Pirms dažām nedēļām viņš bija ielicis atskaņotājā bītlu neapstrīdamo šedevru “Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band" un sajutās vīlies. Arī tas bija novecojis.

Halvošens no piezīmju grāmatiņas lasīja jautājumus un, ne uz vienu neskatīdamies, pierakstīja atbildes. Viņš palūdza Madsu Gilstrupu pastāstīt, kur viņš bijis no deviņiem līdz desmitiem no rīta, kas, pēc ārsta slēdziena, bija nāves iestāšanās brīdis.

-     Viņš bija šeit, Alberts Gilstrups sacīja. Mēs abi šeit visu dienu strādājām. Gatavojam lielāku reorganizāciju.

Viņš pievērsās Harijam.

-     Mēs bijām gatavi, ka jūs uzdosiet šo jautājumu. Esmu lasījis, ka slepkavību gadījumos policija vienmēr kā pirmo tur aizdomās vīru.

-    Pilnīgi pamatoti, Harijs atbildēja. No statistikas viedokļa raugoties.

-     Labi. Alberts Gilstrups pamāja ar galvu. Bet šī nav statistika, labo cilvēk. Šī ir realitāte.

Harijs sastapa Alberta Gilstrupa gaišzilo acu skatienu. Halvošens paskatījās uz Hariju, it kā par kaut ko nervozētu.

-    Tātad turēsimies pie realitātes, Harijs ieteica. Mazāk šūpojiet galvas un vairāk stāstiet. Mads?

Madss Gilstrups strauji pacēla galvu, it kā būtu bijis iesnaudies un tagad pamodies. Harijs pagaidīja, līdz notvēra viņa acu skatienu.

-     Ko tu zināji par Jūnu Kārlsenu un savu sievu?

-     Stop! atskanēja no Alberta Gilstrupa koka maskai līdzīgās mutes. Tādas bezkaunības varbūt iederas jūsu pastāvīgo klientu lokā, nevis šeit.

Harijs nopūtās.

-    Ja tu vēlies, Mads, tavs tēvs var šeit sēdēt. Bet, ja vajadzīgs, es izmetīšu viņu ārā.

Alberts Gilstrups iesmējās. Tie bija tāda cilvēka smieldi, kurš radis uzvarēt un tagad beidzot atradis līdzvērtīgu pretinieku.

-     Sald man, inspektor, vai būšu spiests piezvanīt savam draugam, Kriminālistikas nodaļas šefam, un pastāstīt, kā viņa cilvēki apietas ar vīru, kurš nupat zaudējis sievu?

Harijs gatavojās atbildēt, bet Madss, ar apbrīnojami graciozu un lēnu kustību pacēlis roku, viņu apturēja.

-    Mums jāmēģina viņu atrast, tēvs. Mums savstarpēji jāpalīdz.

Viņi nogaidīja, bet Madsa skatiens bija atgriezies pie stikla

sienas, un vairāk neko viņš neteica.

-    Ali right, Alberts Gilstrups noteica ar angļu akcentu. Mēs runāsim, bet ar vienu noteikumu. Mēs runāsim ar tevi, Hol, zem četrām acīm. Tavs asistents var pagaidīt ārpusē.

-     Mēs tā nestrādājam, Harijs sacīja.

-     Mēs šeit mēģinām sadarboties, Hol, bet šī prasība nav diskusiju priekšmets. Alternatīva ir runāt ar mums advokāta klātbūtnē. Skaidrs?

Harijs gaidija, ka viņam uznāks niknuma lēkme. Kad tā tomēr nenotika, šaubu vairs nebija: viņš tiešām sāk kļūt vecs. Viņš pamāja Halvošenam. Tas pārsteigti paskatījās, tomēr piecēlās. Alberts Gilstrups nogaidīja, līdz durvis aiz policista būs aizvērušās.

-Jā, mēs tikāmies ar Jūnu Kārlsenu. Madss, Rangnhilla un es mēs viņu uzaicinājām kā padomnieku Pestīšanas armijai ekonomiskajos jautājumos. Mēs izteicām piedāvājumu, kas būtu ļoti izdevīgs viņam personiski, bet viņš atteicās. Nešaubīgi persona ar augstu morāli un patstāvīgs. Bet viņš, protams, varēja aplidot Rangnhillu, un viņš nebūtu pirmais. Cik saprotu, tad ārlaulības sakari vairs nav kā sensācijas laikrakstu pirmajās lappusēs. Bet to, uz ko tu norādi, neiespējamu dara Rangnhilla pati. Tici man, es šo sievieti pazinu sen. Viņa ir mīlēta ne tikai kā ģimenes loceklis, bet arī kā cilvēks ar stingru raksturu.

-    Un ja es tev pastāstīšu, ka viņai bija Jūna Kārlsena dzīvokļa atslēgas?

-    Par šo lietu es negribu vairs neko dzirdēt! Alberts Gilstrups \ atcirta.

Harijs paskatījās uz stikla sienu, uz Madsa Gilstrupa atspulgu tajā, bet tēvs turpināja:

-     Ļauj man pateikt, kāpēc mēs gribējām tikties ar tevi personiski, Hol. Tu vadi izmeklēšanu, un mēs esam nodomājuši noteikt bonusu, ja tu notversi vainīgo Rangnhillas slepkavībā. Precīzāk, divsimt tūkstoš kronu. Pilnīgi konfidenciāli.

-     Ko, lūdzu? Harijs pārjautāja.

-     Ali right, Gilstrups noteica. Par summu varam diskutēt.

Mums svarīgākais, lai šī lieta jums būtu prioritāra.

-     Saki: vai tu mēģini mani piekukuļot?

Alberts Gilstrups skābi pasmaidīja.

-    Tas izskanēja ļoti dramatiski, Hol. Vari padomāt. Ja ieguldīsi naudu policistu atraitņu fondā, tā nebūs mūsu darīšana.

Harijs klusēja. Alberts Gilstrups uzsita ar plaukstām pa galdu.

-    Līdz ar to mūsu tikšanās ir galā. Uzturēsim sakarus, inspektor!

Kamēr stikla lifts klusi un viegli slīdēja lejup, Halvošens žāvājās. Viņš iedomājās, ka tā, lūk, dziesmā eņģeļi laižas lejup uz zemi.

-     Kāpēc tu uzreiz neizmeti to tēvu ārā? viņš jautāja.

-     Viņš ir interesants, Harijs atbildēja.

-     Ko viņš teica, kamēr manis nebija?

-     Ka Rangnhilla esot lieliska sieviete, kurai neesot varējušas būt attiecības ar Jūnu Kārlsenu.

-     Vai viņi paši tam tic?

Harijs paraustīja plecus.

-     Vai jūs runājāt par kaut ko citu arī?

Harijs vilcinājās.

-    Nē, viņš atteica, raudzīdamies lejup uz zaļo oāzi ar strūklaku marmora tuksnesī.

-     Par ko tu domā? Halvošens iejautājās.

-     īsti nezinu. Es redzēju, ka Madss Gilstrups smaida.

-     Ko?

-    Es redzēju viņa atspulgu logā. Vai ievēroji, ka Alberts Gilstrups ir līdzīgs koka lellei? Tādai, kādu izmanto vēderrunātāji?

Halvošens pakratīja galvu.

Pa Munkedamsveienu viņi devās Koncertzāles virzienā, kur pa trotuāru steidza cilvēki ar Ziemassvētku iepirkumu sainīšiem rokās.

-    Vēsi. Harijs nodrebinājās. Žēl, ka sals spiež izplūdes gāzes pie zemes. Tās taču smacē pilsētu.

-    Tomēr labāk nekā smagā skūšanās losjona smaka sanāksmju telpā, Halvošens atteica.

Pie dienesta ieejas Koncertzālē karājās Pestīšanas armijas reklāmas plakāts par Ziemassvētku koncertu. Uz ietves zem plakāta sēdēja kāds puisis ar tukšu papīra krūzīti pastieptajā rokā.

-     Tu meloji Bjergenam, Halvošens ierunājās.

-     Tiešām?

-    Divu gadu ilgs cietumsods par vienu stesolīda tableti? Turklāt Stankičam tiešām var būt deviņi atriebīgi brāļi.

Harijs paraustīja plecus un paskatījās pulkstenī. Uz Anonīmo Alkoholiķu sapulci viņš bija nokavējis, tādēļ nolēma, ka pienācis laiks uzklausīt Dieva vārdus.

-     Bet, kad Jēzus atgriezīsies atpakaļ uz zemes, kurš spēs Viņu atkal pazīt? Dāvids Ekhofs tik skaļi iesaucās, ka stearīna sveces liesmiņa viņa priekšā noliecās. Varbūt Glābējs jau tagad ir šeit, šajā pilsētā?

Lielo, balti nokrāsoto un vienkārši mēbelēto telpu pāršalca balsu murdoņa. Templim nebija ne altāra, ne svētbildes, vienīgi sols starp sapulci un paaugstinājumu, kur nomesties uz ceļiem un nožēlot grēkus.

Komisārs paraudzījās lejup uz sanākušajiem, ieturēja pauzi un turpināja:

-    Kaut arī Matejs raksta, ka Glābējs atnāks visā savā godībā un visi eņģeļi līdz ar Viņu, stāv rakstīts arī: “Es biju svešinieks, bet

jūs neesat Mani uzņēmuši; Es biju pliks, un jūs neesat Mani apģēr- <

buši; Es biju slims un cietumā, un jūs neesat Mani apmeklējuši.”

Dāvids Ekhofs ievilka elpu, pāršķīra lapu un pacēla acis uz klausītājiem. Tad, neskatoties Rakstos, turpināja:

-      “Tad tie arīdzan Viņam atbildēs un sacīs: Kungs, kad mēs esam Tevi redzējuši izsalkušu vai izslāpušu, vai kā svešinieku, vai pliku, vai slimu, vai cietumā un neesam Tev kalpojuši? Tad Viņš tiem atbildēs un sacīs: Patiesi, Es jums saku, ko jūs neesat darījuši vienam no šiem vismazākajiem, to jūs arīdzan Man neesat darījuši.

Un tie ieies mūžīgā sodībā, bet taisnie mūžīgā dzīvē.”

Komisārs uzsita ar plaukstu pa tribīni.

-    Šie Mateja vārdi ir kara sauciens, kara pieteikums egoismam un cietsirdībai! viņš dārdināja. Un mēs, Pestīšanas armijas kareivji, ticam, ka, pasaulei bojā ejot, notiks vispārēja tiesa, ka taisnīgie iegūs mūžīgu svētlaimi un grēcīgie mūžīgu sodu.

Kad komisāra sprediķis bija galā, pienāca laiks liecinājumiem. Kāds vecāks vīrs pastāstīja par kautiņu pie Stūrtorvetas, kad viņi uzvarējuši ar pārliecību Jēzus un Dieva vārdā. Tad priekšā iznāca jaunāks vīrietis un paziņoja, ka viņi noslēgšot vakara sanāksmi ar 617. dziesmu no dziesmu grāmatas. Viņš nostājās priekšā formās ģērbtajiem orķestrantiem ar astoņiem pūšamiem instrumentiem un Rikardu Nilsenu pie lielajām bungām un pacēla zizli. Viņi nospēlēja ievadu, tad diriģents pagriezās pret sanākušajiem un tie piebiedrojās dziesmā. Tā telpā izskanēja vareni:

-     “Lai nu glābējkarogs plīvo, svētais karš nu sācies ir!”

Kad dziesma beidzās, Dāvids Ekhofs atkal uzkāpa tribīnē.

-    Dārgie draugi, ļaujiet man sapulces noslēgumā paziņot: premjerministra birojs šodien apstiprināja, ka premjerministrs piedalīsies gadskārtējā Ziemassvētku koncertā.

Jaunums tika uzņemts ar spontāniem aplausiem. Dalībnieki piecēlās un, telpai dūcot no dedzīgajām sarunām, lēnām virzījās uz izeju. Vienīgi Martīne Ekhofa, kā likās, steidzās. Harijs sēdējā pēdējā solā un vēroja viņu nākam pa vidējo eju. Vilnas jakā, melnās zeķēs, Dr. Martens zābakos kā viņam pašam un baltā adītā cepurītē. Viņa paskatījās tieši uz Hariju, neizrādot, ka pazītu viņu. Bet tad jaunās sievietes seja atplauka smaidā. Harijs piecēlās no sola.

-    Sveiks. Viņa pielieca galvu un pasmaidīja. Darbs vai garīgās slāpes?

-     Nu tā. Tavs tēvs ir lielisks runātājs.

-    Ja viņš būtu Vasarsvētku draudzē, tad būtu pasaules klases zvaigzne.

Harijam likās, ka pūlī aiz viņas pavīd Rikards.

-     Paklau, man ir daži jautājumi. Ja ir vēlme mazliet paieties aukstumā, es varu pavadīt tevi līdz mājām.

Šķita, ka Martīne vilcinās.

-    Ja tev ir jāiet uz mājām, Harijs steidzīgi piebilda.

Martīne pameta acis uz visām pusēm, tad atbildēja:

-     Es labāk pavadīšu tevi, mums ir pa ceļam.

Gaiss ārā bija mitrs, smags un smirdēja pēc taukainām izplūdes gāzēm.

-    Es runāšu tieši, Harijs sacīja. Tu taču pazīsti gan Robertu, gan Jūnu. Vai varētu būt tā, ka Roberts vēlētos atņemt dzīvību brālim?

-     Ko tu runā?

-     Pirms atbildi, mazliet padomā.

Cenšoties nepaslīdēt, viņi pa tukšo ielu pagāja garām estrādes teātrim Edderkoppen. Ziemassvētku banketu sezona gāja uz beigām, bet Pīlestrēdē taksometri joprojām šaudījās ar iereibušiem, svētku drānās tērptiem pasažieriem.

-    Roberts bija mazliet mežonīgs, Martīne piekrita. Bet nogalināt?

Viņa apņēmīgi papurināja galvu.

-     Varbūt viņš lika to izdarīt dažiem citiem?

Martīne paraustīja plecus.

-     Man nav bijis daudz darīšanu ar Jūnu un Robertu.

-     Kādēļ ne? Jūs taču, tā sakot, kopā uzaugāt.

-    Jā. Bet es patiesībā ne ar vienu daudz nesagājos. Man labāk patika būt vienai. Tāpat kā tev.

-     Man? Harijs izbrīnījās. <

-     Vai zini: vientuļš vilks atpazīst citu vientuļo vilku.

Harijs pašķielēja uz Martīni un ieraudzīja viņas ķircinošo skatienu.

-    Tu noteikti esi bijis tāds zēns, kas iet savus ceļus. Interesants un nepieejams.

Harijs pasmaidīja un papurināja galvu. Šobrīd viņi gāja garām naftas mucām pie nolaistās, bet spilgtās Blitz fasādes.

Viņš ieteicās:

-     Vai atceries, kā viņi 1982. gadā ieņēma šo māju un kā te notika Kj0tt, The Aller Vasrste un citu panku grupu koncerti?

Martīne iesmējās.

-     Nē. Tad es tikai sāku iet skolā. Un Blitz nebija piemērotākā vieta mums no Pestīšanas armijas.

Harijs greizi pasmaidīja.

-    Nē. Bet gadījās tā, ka es reizēm tur biju. Katrā ziņā iesākumā, kad es domāju, ka tā varbūt ir vieta tādiem kā es autsaideriem. Bet ari tur es neiederējos. Jo galu galā ari Blitz runa bija tikai par nonivelēšanu un grupveida domāšanu. Tur demagogiem bija tikpat liela rīcības brīvība kā…

Harijs aprāvās, bet Martīne viņu papildināja:

-     Kā manam tēvam šovakar templi?

Harijs sabāza rokas dziļāk kabatās.

-     Es tikai gribēju teikt: ja vēlas ar savām smadzenēm rast atbildes, ātri vien kļūst vientuļš.

-     Un pie kādas atbildes tagad ir nonākušas tavas vientuļās smadzenes? Martīne ieķērās viņam elkoni.

-     Izskatās, ka gan Jūnam, gan Robertam ir bijušas darīšanas ar sievietēm. Kas tik īpašs ir ar Tēu, ka abi izvēlējās tieši viņu?

-     Vai Robertu interesēja Tēa? Man tāds iespaids neradās.

-     Tā saka Jūns.

-Jā, kā jau teicu, es ar viņiem daudz nesagājos. Bet atceros, ka tajās vasarās, kad dzīvojām Estgorā, Tēa zēnu vidū bija populāra. Sāncensība, vai zini, sākas agri.

-     Sāncensība?

-Jā, zēniem, kuri nodomājuši kļūt par virsniekiem, taču jāatrod sev meitene no armijas rindām.

-     Tiešām? Harijs bija pārsteigts.

-     Vai tad tu to nezināji? Ja apprecēsies ar kādu no malas, tad zaudēsi savu darbu armijā. Visa sistēma ir sakārtota tā, lai precētie virsnieki dzīvotu un strādātu kopā. Tiem ir kopējs aicinājums.

-     Izklausās bargi.

-    Mēs esam militāra organizācija, Martīne atbildēja bez mazākās ironijas balsī.

-    Un tie zēni zināja, ka Tēa būs virsniece? Kaut arī ir meitene?

Martīne smaidot pakratīja galvu.

-     Par Pestīšanas armiju tu daudz nezini. Divas trešdaļas virsnieku ir sievietes.

-     Bet komisārs ir vīrietis? Un galvenais pārvaldnieks?

Martīne pamāja ar galvu.

-      Mūsu organizācijas dibinātājs Viljams Būts sacīja, ka viņa labākie cilvēki esot sievietes. Tomēr pie mums ir tāpat kā pārējā sabiedrībā. Dumji, pašapmierināti vīrieši komandē gudras un elegantas sievietes, kas baidās no augstuma.

-     Tātad zēni katru vasaru cīnījās par to, lai varētu komandēt Tēu?

-    Kādu laiciņu. Bet Tēa pēkšņi pārstāja braukt uz Estgoru, līdz ar to problēma bija atrisināta.

-     Kādēļ pārstāja?

Martīne paraustīja plecus.

-     Varbūt vairāk nevēlējās. Varbūt vecāki negribēja. Tik daudzi jaunieši kopā, visu diennakti, tādā vecumā… tu jau zini.

Harijs pamāja. Bet viņš nezināja. Viņš pat nebija braucis uz konfirmācijas nometni. Viņi tagad gāja pa Stēnberggātu.

-     Te es esmu dzimusi. Martīne norādīja uz mūri, aiz kura bija atradusies tagad jau nojauktā Centrālā slimnīca. Drīz šeit būs gatavs Pīlestrēdetparka dzīvojamais komplekss.

-     Dzemdību nodaļas ēka ir palikusi, tās telpas pārveidoja par dzīvokļiem, Harijs sacīja. (

-     Vai tiešām kāds tur dzīvo? Padomā, kas tik tur nav noticis.

Aborti un…

Harijs pamāja ar galvu.

-     Reizēm, kad ap pusnakti ej garām, no turienes vēl joprojām var dzirdēt bērnu kliedzienus.

Martīne iepleta acis.

-     Tu joko! Vai tur spokojas?

-    Njā, Harijs noteica un iegriezās Sufiesgātē. Tas, protams, tā var būt, jo tur ir ievākušās ģimenes ar bērniem.

Martīne smiedamās uzsita viņam uz pleca.

-     Par spokiem nejoko! Es tiem ticu.

-     Es ari, Harijs noteica. Es arī.

Martīne pārstāja smieties.

-     Es dzīvoju šeit. Harijs norādīja uz gaišzilām ieejas durvīm.

-     Vai vairāk jautājumu tev nav?

-     Ir gan, bet tie var pagaidīt līdz rītam.

Viņa piešķieba galvu.

-     Es neesmu nogurusi. Vai tev ir tēja?

Kāda mašīna aizslīdēja pa gurkstošo sniegu un apstājās pie ietves, metrus piecdesmit tālāk, apžilbinot ar zilgani balto gaismu. Meklēdams kabatās atslēgu, Harijs domīgi skatījās uz Martīni.

-     Tikai šķīstošā kafija. Klausies, es piezvanīšu…

-     Šķīstošā ir laba, Martīne sacīja.

Harijs gatavojās bāzt atslēgu slēdzenē, bet Martīne viņu apsteidza un atgrūda gaišzilās durvis. Viņš noskatījās, kā tās ieslīd atpakaļ rāmī, bet neaizslēdzas.

-     Tas aukstuma dēļ, viņš nomurmināja. Māja saraujas. Harijs spēcīgi parāva durvis ciet, un abi devās augšup pa kāpnēm.

-    Tev te ir sakopts, priekštelpā velkot nost zābakus, Martīne secināja.

-     Man nav daudz mantu, Harijs no virtuves atsaucās.

-     Un kuras no tām tev visvairāk patīk?

Harijs padomāja.

-     Skaņuplates.

-     Nevis fotoalbumi?

-     Es neticu fotoalbumiem, Harijs sacija.

Martīne ienāca virtuvē un ierīkojās vienā no krēsliem. Harijs paslepšus vēroja, kā viņa ar kaķes veiklību pavelk zem sevis kājas.

-    Netici? viņa pārjautāja. Kā to lai saprot?

-     Tas iznīcinoši iedarbojas uz spēju aizmirst. Pienu?

Viņa papurināja galvu.

-     Bet tu tici skaņuplatēm.

-    Jā. Tās melo daudz ticamāk.

-    Vai tad tās ari neiznīcina spēju aizmirst?

Harijs pārstāja liet kafiju. Martīne klusi iesmējās.

-    Es īsti neticu nelaipnam un ilūzijas zaudējušam inspektoram. Man liekas, tu esi romantiķis, Hol.

-    Iesim uz istabu, Harijs teica. Nupat nopirku diezgan labu kompaktdisku. Līdz šim ar to nav saistītas nekādas atmiņas.

Martīne ieslīdēja dīvānā, bet Harijs uzlika Džima Stārka debijas disku. Tad apsēdās zaļajā atzveltnes krēslā un, ieskanoties pirmajām ģitāras skaņām, pārlaida ar roku krēsla raupjajam vilnas audumam. Viņam iešāvās prātā, ka tas nopirkts Elevator, Pestīšanas armijas lietoto mantu veikaliņā.

Harijs ieklepojās.

-    Varbūt Robertam bija attiecības ar kādu daudz jaunāku meiteni nekā viņš pats? Kā tu domā?

-    Ko es domāju par attiecībām starp jaunām sievietēm un vecākiem vīriešiem? Martīne īsi iesmējās un klusumā, kas iestājās, tumši nosarka. Vai arī varbūt es domāju, ka Robertam patika mazgadīgās?

-    Es neteicu, ka viņa tāda bija, bet tineidžere varbūt. Horvāte.

-    Izgubila sam se.

-     Ko tu teici?

-     Tas bija horvātu valodā. Vai serbu-horvātu. Kad biju maza, pirms vēl Pestīšanas armija nopirka Estgoru, mēs vasarās mēdzām braukt uz Dalmāciju. Kad tētim bija astoņpadsmit gadu, viņš devās uz Dienvidslāviju palīdzēt to atjaunot pēc Otrā pasaules kara. Viņš iepazinās ar vairākām celtnieku ģimenēm. Tādēļ tēvs iestājās par to, lai mēs uzņemtu bēgļus no Vukovaras.

-     Starp citu, par Estgoru. Vai atceries tādu Madsu Gilstrupu, to cilvēku mazdēlu, no kuriem nopirkāt īpašumu?

-    Jā gan. Tovasar, kad ievācāmies, viņš tur dažas dienas bija. Es ar viņu nerunāju. Cik atceros, neviens ar viņu nerunāja, jo viņš šķita tik dusmīgs un noslēgts. Bet man liekas, ka arī viņam Tēa patika.

-    Kādēļ tu tā domā? Es gribu teikt ja viņš ne ar vienu nerunāja?

-    Es redzēju, ka viņš uz to skatās. Un, kad biju kopā ar Tēu, arī viņš tur pēkšņi uzradās. Ne vārda nesakot. Man viņš likās diezgan dīvains. Gandrīz pat netīkams.

-     Ak tā?

-    Jā. Tās dažas dienas viņš nakšņoja pie kaimiņiem, bet kādā naktī, guļot lielajā istabā pie pārējām meitenēm, es pamodos un ieraudzīju pie loga rūts piespiestu seju. Tad tā nozuda. Esmu gandrīz pārliecināta, ka tas bija viņš. Kad izstāstīju to pārējām meitenēm, tās atbildēja, ka esmu redzējusi spokus. Viņas bija pārliecinātas, ka man kaut kas nav kārtībā ar acīm.

-     Kāpēc tā?

-     Vai neesi pamanījis?

-     Ko pamanījis?

-    Apsēdies šeit! Martīne paplikšķināja pa dīvānu sev blakus.

-     Es tev parādīšu.

Harijs apgāja ap galdu.

-     Vai redzi manas acu zīlītes? viņa jautāja.

Harijs pieliecās un sajuta viņas elpu sev uz sejas. Un tad ieraudzīja. Zīlītes brūnajās varavīksnenēs izskatījās tā, it kā būtu notecējušas lejup līdz varavīksnenes malai, atgādinot atslēgas cauruma formu.

-     Tas ir iedzimts, viņa sacīja. To sauc iris coloboma. Bet redze var būt gluži normāla.

-     Interesanti.

Viņu sejas bija tik tuvu viena otrai, ka Harijs varēja sajust Martīnes ādas un matu smaržu. Viņš dziļi ieelpoja un nodrebēja no izjūtas, it kā iegremdētos siltā vannā. Pēkšņi kaut kas īsi un asi noskanēja.

Pagāja mirklis, līdz Harijs saprata, ka tas ir zvans. Nevis namrunis. Kāpņu telpā kāds stāvēja aiz viņa durvīm.

-      Tas noteikti ir Alī, Harijs sacīja un piecēlās no dīvāna.

-     Kaimiņš.

Šo sešu sekunžu laikā, pieceļoties no dīvāna un izejot priekštelpā atvērt durvis, Harijs paguva nodomāt, ka Alī apmeklējumam varētu būt jau pārāk vēls. Un Alī mēdza pieklauvēt. Un, ja kāds pēc viņa un Martines būtu ienācis vai izgājis no mājas, tad ārdurvis noteikti stāv atkal vaļā.

Tikai septītajā sekundē viņš saprata, ka nevajadzēja iet atvērt. Viņš blenza cilvēkā, kas tur stāvēja, un nojauta, kas tūlīt sekos.

-     Man šķiet, tu ļoti priecājies. Astrida runāja mazliet caur degunu.

Harijs klusēja.

-    Es nāku no Ziemassvētku svinībām, vai neaicināsi mani iekšā, Harijpuika?

Sarkani krāsotās lūpas izstiepās smaidā, un tievie kurpju papēdīši, pasperot soli sāņus, skaļi noklaudzēja.

-     Nav īstais laiks, Harijs ieteicās.

Sieviete piemiedza acis un ieskatījās Harijam sejā. Tad paskatījās viņam pār plecu.

-    Vai tev ir viešņa? Vai tāpēc tu šodien izlaidi mūsu sanāksmi?

-     Parunāsim citā reizē, Astrida. Tu esi pilnā.

-     Šodien sanāksmē mēs diskutējām par Trešo soli: “Mēs nolēmām nodot savu dzīvi Dieva gādībā. ’’ Bet es nevienu Dievu neredzu, Harij. Viņa pa jokam iebukņīja Hariju ar somiņu.

-     Nav nekāda Trešā soļa, Astrida. Katram jāglābjas pašam.

Viņa sastinga, paraudzījās Harijā, un viņas acīs pēkšņi parādījās asaras.

-     Ļauj man ienākt, Harij, Astrida nočukstēja.

-              Tas nepalīdzēs, Astrida. Harijs uzlika roku viņai uz pleca.

-     Es izsaukšu taksometru, un tu varēsi tikt līdz mājām.

Viņa roka ar pārsteidzošu spēku tika nogrūsta no pleca. Asi noskanēja balss:

-     Līdz mājām? Ne velna es neiešu uz mājām, tu nolādētais, impotentais donžuāni

Viņa pagriezās un nedrošā gaitā devās lejup pa kāpnēm.

-     Astrida…

-     Atšujies! Labāk drātē kādu no savām palaistuvēm!

Harijs pavadīja sievieti ar skatienu, līdz viņa nozuda, dzirdēja viņu lamājoties cīkstamies ap durvīm un čīkstošās durvju eņģes. Pēc tam iestājās klusums.

Kad viņš pagriezās, Martine stāvēja priekštelpā viņam aiz muguras un lēni pogāja ciet mēteli.

-     Es… viņš iesāka.

-     Ir jau vēls. Viņa īsi pasmaidīja. Es tomēr esmu mazliet nogurusi.

Pulkstenis rādīja trīs naktī, un Harijs joprojām sēdēja atzveltnes krēslā. Toms Veits klusi dziedāja par Alisi, bet slotiņas slidinājās pa mazo bungu ādu.

"It's dreamy weather we’re on. You wave your crooked wand along an icy pond."

Domas uzradās pretēji viņa gribai. Ka visas dzertuves jau ir slēgtas. Ka viņš nav uzpildījis kabatas blašķīti pēc tam, kad iztukšoja to suņa rīklē konteineru ostā. Bet viņš varēja piezvanīt Eisteinam. Ka Eisteinam, kurš gandrīz katru nakti braukāja ar taksometru, vienmēr zem sēdekļa atradās puspudele džina.

“Tas nepalīdzēs.”

Protams, ja netic spokiem. Tiem, kas tagad aplenkuši krēslu un skatās uz viņu ar tumšiem, tukšiem acu dobumiem. Birgitai, kas izkāpusi no ūdens, joprojām ar enkuru ap kaklu, Elēnai, kas smejas, bet no galvas tai rēgojas beisbola nūja, Villijam, kas, līdzīgi kuģa priekšgala figūrai, karājas pie drēbju žāvētāja, sievietei ūdensgultā, kas skatās caur zilo gumiju, un Tomam, kas ieradies saņemt atpakaļ savu pulksteni un vicina asiņainu rokas stumbeni.

Alkohols nespēja viņu atbrīvot, tikai deva īslaicīgu atslābumu. Un tieši šobrīd viņš bija gatavs par to dārgi samaksāt.

Harijs paņēma telefonu un uzspieda numuru. Pēc otrā signāla saņēma atbildi.

-     Kā jums tur iet, Halvošen?

-     Auksti. Jūns un Tēa guļ. Es sēžu istabā, skatos uz ceļu. Būs mazliet jānosnaužas.

-     Mm.

-    Rīt vajadzēs aizbraukt līdz Teas dzīvoklim un paņemt insulīnu. Viņai, domājams, ir cukurslimība.

-    Okay, bet paņem līdzi Jūnu, es negribu, ka viņš tur sēž viens.

-     Es varētu dabūt kādu citu uz šejieni.

-     Nē! Harijs asi noteica. Pagaidām es negribu iesaistīt nevienu citu.

-    Ja ne, tad ne.

Harijs nopūtās.

-     Paklau, es zinu, ka tavos pienākumos neietilpst būt par aukli. Ja ir kaut kas, kā varu tev atlīdzināt, saki droši.

-     Njā…

-     Runā!

-     Es Beātei apsolīju kādu vakaru pirms Ziemassvētkiem aizvest un uzcienāt ar lutefish, sārmā mērcētu zivi. Nav nekad ēdusi, nabadzīte.

-     Labs solījums.

-     Paldies.

-     Halvošen?

-Jā?

-     Tu esi… Harijs dziļi ievilka elpu, …okay.

-     Paldies, šef.

Harijs nolika telefonu. Veits dziedāja, ka slidotāji uz apledojušā dīķa ar slidām izraksta vārdu “Alise”.

21.     NODAĻA. Sestdiena, 19. decembris. zagreba

Drebēdams no aukstuma, viņš sēdēja uz kartona gabala ietves malā pie Sufīenbergparka. Bija rīta burzma, un ļaudis steidzās viņam garām. Dažs labs tomēr iemeta pāris kronu papīra krūzītē viņam priekšā. Drīz būs Ziemassvētki. Viņam sāpēja plaušas, jo tās visu nakti bija elpojušas dūmus. Viņš pacēla galvu un paskatījās uz Gēteborggātu.

Tas bija vienīgais, ko viņš šobrīd spēja.

Viņš atcerējās Donavu pie Vukovaras. Pacietīgu un neapturamu. Ari viņam jābūt tādam. Pacietīgi jāgaida, līdz parādīsies tanks, līdz pūķis pabāzis galvu no alas. Līdz Jūns Kārlsens atgriezīsies mājās. Viņa skatiens atdūrās pret kāda ceļiem, kas bija nostājušies viņa priekšā.

Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja sarkanbārdainu viru ar papīra krūzīti rokā. Bārda kaut ko teica. Skaļi un dusmīgi.

-     Excuse me?

Vīrietis atbildēja kaut ko angliski. Kaut ko par teritoriju.

Viņš juta pistoli kabatā. Ar vienu lodi. Tās vietā no otrās kabatas viņš izņēma lielo, aso stikla gabalu. Diedelētājs nikni paskatījās, tomēr prom aizvācās.

Viņš nepieļāva domu, ka Jūns Kārlsens neatnāks. Viņam bija jānāk. Bet pats viņš līdz tam brīdim būs kā Donava. Pacietīgs un neapturams.

-    Nāciet iekšā, sacīja enerģiskā, labsirdīgā sieviete Pestīšanas armijas dzīvoklī Jākoba Olla ielā. Spriežot pēc izrunas, valodu viņa bija iemācījusies, jau būdama pieaugusi.

-      Ceru, ka mēs netraucējam, Harijs teica, un abi ar Beāti Lennu iegāja priekštelpā.

Tās grīda gandrīz pilnībā bija aizņemta ar apaviem gan lieliem, gan maziem.

Kad viņi gatavojās novilkt zābakus, sieviete noraidoši papurināja galvu.

-     Ir auksts, viņa teica. Esat izsalkuši?

-     Paldies, es nupat pabrokastoju, Beāte pateicās.

Harijs tikai draudzīgi papurināja galvu.

Viņa ieveda abus istabā. Pie galda sēdēja pēc Harija domām visa Miholeču ģimene: divi pieauguši vīrieši, kāds zēns Oļega vecumā, maza meitenīte un jauna sieviete. Harijs saprata, ka tā ir Sofija. Viņas acis slēpās aiz īsi apgrieztiem matiem, kas nokarājās pāri pierei. Klēpī viņa turēja zīdaini.

-     Zdravo, teica vecākais, kalsns vīrietis ar sirmot sākušiem, bet kupliem matiem un drūmu skatienu, kādu Harijs jau pazina. Tas bija niknais un baiļpilnais trimdinieka skatiens.

-     Tas ir mans vīrs, sieviete teica. Viņš saprot norvēģiski, bet runā slikti. Šis ir tēvocis Jūsips. Apciemo mūs uz Ziemassvētkiem. Mani bērni.

-     Visi četri? Beāte jautāja.

-    Jā, viņa iesmējās. Pēdējais bija kā Dieva dāvana.

-    īsts saldumiņš. Beāte bērniņam uzsmaidīja, un tas jūsmīgi nobubināja pretī. Un, kā jau Harijs bija gaidījis, nespēja atturēties, nepaplikšķinājusi tam pa sārto, apaļo vaidziņu. Iespējams, pēc gada vai diviem arī Beātei un Halvošenam būs bērniņš.

Vīrietis kaut ko teica, un sieva viņam atbildēja. Tad pievērsās Harijam.

-    Viņš grib, lai es jums pasaku, ka jūs negribat, ka Norvēģijā kopā ar norvēģiem strādā ari citi. Viņš mēģina, bet nespēj atrast darbu.

Harijs sastapa vīrieša skatienu un pamāja, taču atbildi nesaņēma.

Šeit. Sieva norādīja uz diviem tukšiem krēsliem.

Viņi apsēdās. Harijs pagaidīja, līdz Beāte izņem piezīmju grāmatiņu, tad sāka runāt:

-     Mēs atnācām, lai pajautātu par…

-    Robertu Kārlsenu, sieva pabeidza teikumu un paskatījās uz vīru, kurš piekrītoši pamāja ar galvu.

-     Tieši tā. Ko jūs varat par viņu pastāstīt?

-     Nedaudz. Pāris reižu esam tikušies.

-    Pāris reižu. Sievas skatiens it kā nejauši pārslīdēja Sofijai, kas klusi sēdēja, iespiedusi degunu zīdainīša izspūrušajos matos.

-     Jūns palūdza Robertu mums palīdzēt, kad vasarā pārcēlāmies šurp no mazā dzīvoklīša A sekcijā. Jūns ir labs cilvēks. Saproti, kad mums uzradās mazais, viņš nokārtoja, lai mēs dabūtu lielāku dzīvokli. Viņa uzsmaidīja mazulim. Bet Roberts vairāk stāvēja un pļāpāja ar Sofiju. Un… jā. Viņai ir tikai piecpadsmit gadu.

Harijs manīja, ka jaunā meitene nosarkst.

-     Mm. Mēs labprāt vēlētos parunāt ar Sofiju.

-     Lūdzu, māte piekrita.

-     Vislabāk vienatnē, Harijs ieteicās.

Māte ar tēvu saskatījās. Viņu duelis ilga tikai divas sekundes, bet Harijs paspēja šo un to nojaust: ka reiz noteicējs bija viņš, bet jaunajā realitātē, jaunajā zemē sieviete labāk ir spējusi pielāgoties un tagad noteicēja ir viņa. Sieviete pamāja Harijam.

-     Apsēdieties virtuvē. Mēs netraucēsim.

-     Paldies, Beāte pateicās.

-     Nav par ko, sieva nopietni teica. Mēs gribam, lai jūs saņemtu ciet to, kurš tā izrīkojās. Vai kaut ko zināt par viņu?

-   Mēs domājam, ka viņš ir nolīgts slepkava, kas dzīvo Zagrebā, Harijs sacīja. Katrā ziņā viņš no Oslo zvanīja uz turienes viesnīcu.

-     Uz kādu?

Harijs pārsteigti paskatījās uz tēvu, kurš bija izrunājis šo norvēģu vārdu.

-    Hotel International, viņš atbildēja un redzēja, ka tēvs saskatās ar tēvoci.

-     Vai jūs kaut ko zināt? Harijs jautāja.

Tēvs papurināja galvu.

-    Tādā gadījumā es būtu pateicīgs, Harijs turpināja. Šis vīrs tagad medi Jūnu, un vakar viņš piebārstīja Jūna dzīvokli ar lodēm.

Harijs ievēroja, ka tēva sejā parādās neticības izteiksme. Tomēr viņš turpināja klusēt.

Māte devās uz virtuvi, un Sofija negribīgi vilkās līdzi. Kā vairums pusaudžu, Harijs nodomāja. Varbūt pēc dažiem gadiem tieši tāpat darīs arī Oļegs.

Kad māte izgāja, Harijs paņēma piezīmju grāmatiņu, bet Beāte apsēdās uz krēsla tieši pretī Sofijai.

-     Sveika, Sofij! Mani sauc Beāte. Vai tu un Roberts bijāt kopā?

Sofija skatījās grīdā un pašūpoja galvu.

-     Vai biji viņā iemīlējusies?

Vēlreiz pašūpoja galvu.

-     Vai viņš tev nodarīja pāri?

Pirmo reizi kopš viņu ierašanās Sofija atbīdīja melno matu aizkaru un paskatījās tieši uz Beāti. Harijs redzēja, ka aiz biezās grima kārtas slēpjas skaista meitene. Tagad viņš redzēja tikai tēva atspulgu, niknu un piesardzīgu. Un zilumu uz pieres, ko grims nespēja noslēpt. <

-     Nē, viņa teica.

-    Vai tēvs tev teica, ka tu nedrīksti mums neko sacīt, Sofij? Es to varu redzēt.

-     Ko tu vari redzēt?

-     Ka kāds tev ir nodarījis pāri.

-    Tu melo!

-     Kā tu dabūji šo zilumu pierē?

-     Iedrāzos durvis.

-    Tagad tu esi tā, kura melo.

Sofija iespurdzās:

A

tu izliecies gudra, taču neko nezini. Tu esi tikai veca policiste, kas patiesībā vēlas būt mājās pie bērniem. Es taču redzēju tevi tur, istabā!

Balsī joprojām skanēja niknums, tomēr tā jau sāka drebēt. Vēl tikai viens vai divi teikumi, Harijs nosprieda.

Beāte nopūtās.

-   Tev mums jātic, Sofij. Un jāpalīdz. Mēs mēģinām apturēt slepkavu.

-     Tā nav mana vaina, meitenei pēkšņi aizrāvās balss.

Harijs secināja, ka sanācis tikai viens teikums. Tad nāca asaras.

Asaru plūdi. Sofija pieliecās, un mati atkal aizsedza acis.

Beāte uzlika roku viņai uz pleca, bet meitene to nokratīja.

-     Ej prom! viņa uzkliedza.

-    Vai tu zināji, ka Roberts rudenī bija Zagrebā? Harijs jautāja. Sofija ātri paskatījās uz Hariju ar neticīgu sejas izteiksmi zem

slapjās grima kārtiņas.

-     Tātad viņš tev to nestāstīja? Harijs turpināja. Tad jau viņš droši vien nestāstīja arī to, ka bija iemīlējies kādā meitenē, ko sauca Tēa Nilsena?

-     Nē, viņa caur asarām nočukstēja. Un kas tad ir?

Harijs mēģināja pēc sejas izteiksmes uzminēt, vai šī ziņa ir

atstājusi kādu iespaidu, taču zem melnajām notecējušās tušas svītrām to bija grūti izdarīt.

-     Tu biji Fretex veikaliņā un vaicāji pēc Roberta. Ko tu gribēji?

-     Palūgt cigareti! Sofija nikni iesaucās. Pazūdiet!

Harijs un Beāte saskatījās. Tad piecēlās.

-    Mazliet padomā, Beāte sacīja. Un tad piezvani man uz šo numuru.

Viņa nolika vizītkarti uz galda.

Māte stāvēja un gaidīja viņus gaitenī.

-     Man žēl, Beāte teica. Viņa diezgan stipri sanervozējās. Varbūt vajadzētu ar viņu mazliet aprunāties.

Viņi izgāja decembra rīta dzestrumā Jākoba Olla ielā un sāka iet uz Sūmsgātes pusi, kur Beāte bija atradusi vientuļu stāvvietu mašīnai.

-     Oprostite!

Viņi atskatījās. Balss nāca no pavārtes tumsas, kurā spīdēja divu cigarešu uguntiņas. Tad tās nokrita zemē, un no tumsas viņiem pretī iznāca divi vīri. Sofijas tēvs un tēvocis Jūsips. Pienākuši klāt, tie apstājās.

-     Hotel International, jā? tēvs pajautāja.

Harijs piekrītoši pamāja.

Tēvs ar acs kaktiņu ātri pašķielēja uz Beāti.

-     Es iešu paņemt mašīnu, Beāte spēji ieteicās.

Harijs nebeidza brīnīties, kā šī meitene, kas tik daudz laika savā īsajā dzīvē pavadījusi vienatnē ar videoierakstiem un tehniskajiem pierādījumiem, varējusi izstrādāt sevī tādu sociālo inteliģenci, līdz kurai viņam pašam vēl bija ļoti tālu.

-    Es strādāt pirmais gads… zini… transporta aģentūrā. Bet mugura kaputt. Vukovarā es biju electro engineer, saproti? Pirms kara. Šeit man nav ne sūda.

Harijs pamāja ar galvu. Un gaidīja.

Tēvocis Jūsips kaut ko sacīja.

-     Da, da, tēvs nomurmināja un pievērsās Harijam. 1991. gadā, kad dienvidslāvu armija ieņēma Vukovaru, jā? Tad bija viens zēns, kurš uzspridzināja divpadsmit tankus ar… landmines, jā? Mēs viņu dēvējām par mali spasitelj.

-     Mali spasitelj, bijīgi atkārtoja tēvocis Jūsips.

-     Mazais glābējs, tēvs sacīja. Tas bija viņa… vārds, tā viņu sauca pa rāciju.

-     Segvārds?

-     Jā. Pēc Vukovaras kapitulācijas serbi mēģināja viņu atrast. Tomēr neatrada. Daži teica, ka viņš esot miris. Citi tam neticēja, sacīja, ka tāds nekad nav… eksistējis. Jā?

-     Kāds tam sakars ar Hotel International?

-     Pēc kara cilvēkiem Vukovarā nebija kur dzīvot. Viss bija drupās. Daži atbrauca uz šejieni. Bet vairākums uz Zagrebu. Prezidents Tudžmans…

-     Tudjman, tēvocis atkārtoja un pacēla acis pret debesīm.

-     …un viņa cilvēki deva tiem pajumti vecā, lielā viesnīcā, kur tie vienmēr bija acu priekšā. Uzraudzība. Jā? Tie dabūja zupu, bet nedabūja darbu. Tudžmanam nepatīk cilvēki no Slavonijas. Pārāk daudz serbu asiņu. Pēc tam serbi, kas bija Vukovarā, sāka mirt. Paklīda baumas. Mali spasitelj esot atgriezies.

-     Mali spasitelj, tēvocis Jūsips iesmējās.

-     Viņi teica, ka horvāti varot saņemt palīdzību. Hotel International.

-     Kā?

lēvs paraustīja plecus.

-     Nezinu. Baumas.

-    Mm. Vai kāds cits zina par šo… palīgu un Hotel International?

-     Kāds cits?

-     Kāds Pestīšanas armijā, piemēram?

-    Jā, jā. Dāvids Ekhofs zina visu. Tagad arī citi. Viņš teica vārdus… vasarā, pēc pusdienām svētkos Estgorā.

-     Teica runu?

-     Jā. Viņš pastāstīja par mali spasitelj un to, ka daži vienmēr karo. Ka karš nekad nebeigsies. Ari viņiem.

-    Vai komisārs tiešām to teica? Beāte iestūrēja mašīnu apgaismotajā Ibsena tunelī, nobremzēja un apstājās nekustīgās mašīnu rindas galā.

-     Tā teica Miholeča kungs, Harijs precizēja. Protams, tur bija visi. Arī Roberts.

-     Un tu domā, ka Robertam tur varēja rasties doma nolīgt algotu slepkavu? Beāte nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa stūri.

-     Varbūt. Katrā ziņā mēs varam konstatēt, ka Roberts ir bijis Zagrebā. Un, tā kā viņš zināja, ka Jūns satiekas ar lēu, viņam bija arī motīvs. Harijs paberzēja zodu. Klausies, vai tu vari panākt, lai Sofiju aizved pie ārsta un pamatīgi izmeklē? Ja daudz nekļūdos, tad viņai ir vairāk nekā tikai viens zilums. Es mēģināšu ar priekšpusdienas reisu tikt uz Zagrebu.

Beāte uzmeta viņam īsu, asu skatienu.

-     Ja jābrauc uz ārzemēm, tad parasti, lai palīdzētu turienes policijai. Vai atvaļinājumā. Instrukcija skaidri nosaka, ka…

-     Pēdējais sakrīt, Harijs sacīja. īss Ziemassvētku atvaļinājums.

Beāte bezcerīgi nopūtās.

-     Tad ceru, ka tu arī Halvošenam iedosi nelielas brīvdienas. Mums bija plāns apmeklēt viņa vecākus Steinhjerā. Kur tu esi nodomājis šogad svinēt Ziemassvētkus?

Šai mirklī iezvanījās mobilais telefons, un Harijs, meklēdams to kabatā, atbildēja:

-    Pagājušajā gadā biju kopā ar Rākelu un Oļegu. Aizpagājušajā ar tēvu un Sēsu. Bet tiešām, šogad man nav atlicis laika padomāt, kur svinēšu Ziemassvētkus.

Viņš domāja par Rākelu un pamanīja, ka kabatā nospiedis telefona atbildes taustiņu. Un tagad pie savas auss dzird viņas smieklus.

-     Tu taču vari atbraukt pie manis, sieviete teica. Ziemassvētku vakarā mūsu durvis ir atvērtas un mums vienmēr ir vajadzīgi brīvprātīgie palīgi. “Bākas gaismā”.

Pagāja divas sekundes, līdz Harijs saprata, ka tā nav Rākela.

-     Es piezvanīju tikai tāpēc, lai pateiktu, ka man žēl par vakar notikušo, Martīne sacīja. Es nebiju domājusi tādā veidā aizbēgt. Tikai mazliet satraucos. Vai saņēmi vajadzīgās atbildes?

-    Ā, tā esi tu? Harijs ierunājās, viņaprāt, neitrālā balsī, tomēr pamanīja Beātes zibenīgo skatienu. Un izcilo sociālo inteliģenci.

-     Vai varu tev atzvanīt?

-     Protams.

-     Paldies.

-    Nav par ko. Viņa pateica to nopietnā balsī, bet Harijs varēja saklausīt atzinīgus smieklus. Tikai vēl kāda lieta.

-     Okay?

-     Ko tu darīsi otrdien? 22. decembrī?

-     Nezinu.

-     Mums ir viena lieka biļete uz Ziemassvētku koncertu.

-     Nu… jā.

-     Neizklausās, ka tu vai ģībtu aiz sajūsmas.

-     Piedod. Esmu aizņemts, un man nav piemērota uzvalka.

-     Un mākslinieki ir pārāk pareizi un garlaicīgi.

-    Tā es neteicu.

-    Nē, es tā teicu. Un, kad pieminēju lieko biļeti, tad domāju man tā ir.

-    Ak tā?

-     Ir iespēja ieraudzīt mani kleitā. Un es tajā izskatos labi. Pietrūkst vienīgi piemērota gara auguma vecāka kavaliera. Padomā par to!

Harijs iesmējās.

-     Paldies, es apsolu.

-     Nav par ko.

Kad viņš beidza sarunu, Beāte neteica ne vārda un nekomentēja ari viņa smaidu, kas negribēja izzust no lūpām, vienīgi ieminējās, ka, spriežot pēc laika ziņām, sniega tīrītājiem būšot daudz darba. Brīžiem Harijs iedomājās, vai Halvošens saprot, cik ļoti viņam ir paveicies.

Jūns Kārlsens līdz šim vēl nebija parādījies. Viņš stīvi piecēlās no ietves pie Sufienberga parka. Aukstums likās nākam no zemes dziļumiem un iesēžamies visā ķermeni. Asinis sāka riņķot kājās, tiklīdz viņš spēra soli, un par šim sāpēm viņš pat nopriecājās. Viņš nebija skaitījis, cik stundu nosēdējis ar sakrustotām kājām un papīra krūzīti sev priekšā, vērojot cilvēkus, kas nāca un gāja no mājas Gēteborggātā nr. 4, tomēr dienasgaisma sāka jau pazust. Viņš iebāza roku kabatā.

Saubagotās naudas noteikti pietiks kafijai, nedaudz ēdienam un, cerams, paciņai cigarešu.

Viņš steidzās uz krustojumu, uz kafejnīcu, kur bija dabūjis papīra krūzīti. Tur iekšā viņš pie sienas bija redzējis telefonu, taču atmeta šo domu. Kafejnīcas priekšā viņš apstājās, nolaida zilo kapuci un paskatījās uz savu atspulgu vitrīnā. Nav brīnums, ka cilvēki viņu uzskatīja par nabaga lūdzēju. Bārda auga ātri, un no ugunskura konteinerā seja bija nokvēpusi melna.

Vitrīnas stiklā viņš redzēja, kā luksoforā iedegas sarkanā gaisma un līdzās apstājas kāda mašīna. Satvēris kafejnīcas durvju rokturi, viņš uzmeta acis mašīnā sēdošajiem. Un sastinga. Pūķis. Serbu tanks. Jūns Kārlsens. Pasažiera sēdeklī. Tikai divu metru attālumā.

Iegājis kafejnīcā, viņš steidzās pie loga un paskatījās uz mašīnu ārā. Vīrs pie stūres šķita kaut kur redzēts, tikai kur? “Patvērumā”. Jā, viens no policistiem, kuri bija kopā ar Hariju Holu. Aizmugurē sēdēja kāda sieviete.

Luksoforā mainījās gaismas. Viņš izmetās ārā un noskatījās pakaļ baltajiem mašīnas atgāzu dūmiem, kas ātri attālinājās gar parku. Viņš sāka skriet pakaļ mašīnai. Tālu sev priekšā viņš redzēja, ka tā iegriežas Gēteborggātā. Viņš pataustījās kabatās. Ar gandrīz nejutīgajiem pirkstiem sajuta stikla gabalu no izsistā barakas loga. Kājas neklausīja, tās bija kā nedzīvas protēzes ja paspers nepareizu soli, tad salūzīs kā lāstekas.

Parks ar kokiem, bērnudārzu un kapakmeņiem lēkāja viņa acu priekšā kā saraustīts attēls televizora ekrānā. Roka atrada pistoli. Laikam būs sagraizījis plaukstu uz stikla gabala, jo tvēriens šķita lipīgs.

Halvošens apstājās tieši pie nama Gēteborggātā nr. 4. Viņš ar Jūnu izkāpa no mašīnas izstaipīt kājas, bet Tēa devās iekšā, lai paņemtu savu insulīnu.

Halvošens pārlūkoja tukšo ielu. No aukstuma mīdoties uz vietas, arī Jūns likās nemierīgs. Caur mašīnas logu Halvošens varēja redzēt sava dienesta revolvera maksti, ko bija noņēmis, jo braucot tā spieda sānus. Ja kaut kas atgadītos, viņš divās sekundēs to satvertu. Ieslēdzis mobilo telefonu, viņš redzēja, ka braukšanas laikā pienākusi kāda ziņa. Viņš nospieda taustiņu, un labi pazīstama balss atkārtoja, ka pienācis paziņojums. Tad atskanēja pīkstiens un sāka runāt kāda nepazīstama balss. Halvošens ar pieaugošu izbrīnu klausījās un ievēroja, ka Jūns arī ieklausās balsī un pienāk tuvāk. Halvošena izbrīns pārvērtās neticībā.

Kad viņš beidza klausīties, Jūns jautājoši viņu uzlūkoja, bet Halvošens, neko neteicis, steigšus uzspieda kādu numuru.

-     Kas tas bija? Jūns jautāja.

-     Atzīšanās, Halvošens īsi atbildēja.

-     Un ko tu tagad dari?

-     Paziņošu Harijam.

Halvošens pacēla galvu un ieraudzīja Jūna pārvērtušos seju. Acis bija kļuvušas lielas un melnas, un likās, ka tās skatās viņam cauri, kaut kur garām.

-     Vai kas noticis? viņš iejautājās.

Ticis cauri muitas kontrolei, Harijs iegāja Pleso lidostas pieticīgajā ēkā un iebāza savu VISA karti bankomātā, kas neprotestējot izsniedza viņam tūkstoš kronas kuņās. Pusi no summas Harijs ielika brūnā aploksnē, tad izgāja uz ielas un iesēdās mersedesā ar zilu uzrakstu Taxi.

-    Hotel International.

Taksometra vadītājs, ne vārda neteicis, iedarbināja mašīnu un sāka braukt.

No zemo mākoņu segas lietus lāses krita uz brūnajiem laukiem ar pelēka sniega plankumiem. Šoseja starp nelieliem pauguriņiem vijās uz ziemeļrietumiem, uz Zagrebu.

Jau pēc ceturtdaļstundas viņš redzēja, kā Zagrebas virzienā pret apvārsni iezīmējas betona blāķi un baznīcu torņi. Viņi šķērsoja tumšu, mierīgu upi. Harijs pieļāva, ka tai jābūt Savai. Viņi iebrauca pilsētā pa platu avēniju, kas niecīgās satiksmes dēļ šķita milzīga, pabrauca garām dzelzceļa stacijai un lielam, atklātam parkam ar stikla paviljonu. Kailiem kokiem ar izplestiem, ziemas laikā nomelnējušiem zaru pirkstiem.

-    Hotel International,'taksometra šoferis teica un nogriezās pie pelēka un iespaidīga akmens kolosa pie tāda, kādus komunistu zemēs mēdza būvēt saviem valdības vadītājiem.

Harijs samaksāja. Kāds no viesnīcas šveicariem, ģērbies kā admirālis, jau bija atvēris mašīnas durvis un, plati smaidīdams, stāvēja ar paceltu lietussargu:

-     Welcome, sir! This way, sir/*

Harijs izkāpa uz ietves tajā mirklī, kad pa virpuļdurvīm iznāca divi viesnīcas viesi un iekāpa piebraukušajā mersedesā. Aiz durvīm mirdzēja kristāla lustra. Harijs apstājās.

-     Refugees?[20]

-     Sorry, sir?[21]

-     Bēgļi, Harijs atkārtoja. Vukovara.

Harijs sajuta lietus lāses uz galvas, kad lietussargs un platais smaids pēkšņi nozuda. Admirāļa cimdotais rādītājpirksts norādīja uz durvīm mazliet attālāk no galvenās ieejas.

Ieejot lielā, tukšā vestibilā ar augstiem griestiem, Harijam degunā iesitās slimnīcas smaka. Un tie četrdesmit vai piecdesmit cilvēki, kuri stāvēja vai sēdēja pie diviem gariem galdiem vestibila vidū vai bija izkārtojušies pie reģistratūras rindā pēc zupas, viņam atgādināja pacientus. Varbūt vaina bija apģērbā: bezveidīgi treniņtērpi, novalkāti džemperi un cauras kurpes viss liecināja par vienaldzību pret ārējo izskatu. Varbūt šo iespaidu radīja pār zupas šķīvjiem noliektās galvas un miegainie, apātiskie skatieni, kas viņam gandrīz nepievērsa uzmanību.

Harija skatiens pārslīdēja telpai un apstājās pie bāra letes. Tā vairāk līdzinājās desu kioskam, kurā šobrīd nebija klientu, tikai bārmenis, kurš vienlaikus darīja trīs darbus: slaucīja glāzi; skatoties pie griestiem iekārtajā televizorā, pie tuvākā galdiņa sēdošajiem skaļi komentēja futbola reportāžu; sekoja vismazākajai Harija kustībai.

Harijs nojauta, ka atnācis īstajā vietā, un devās pie letes. Bārmenis pārlaida plaukstu pār ķemmētajiem un taukaini spīdošajiem matiem.

-Da?

Harijs mēģināja ignorēt desu kioska dibenā uz plaukta izvietotās pudeles, tomēr uzreiz bija pazinis savu seno draugu un ienaidnieku -Jim Beam. Bārmenis sekoja Harija skatienam un jautājoši norādīja uz taisnstūra pudeli ar brūno dziru.

Harijs papurināja galvu. Un dziļi ieelpoja. Nebija iemesla visu sarežģīt.

-    Mali spasitelj, viņš pateica tik klusi, ka televizora troksni to sadzirdēja vienīgi bārmenis. Es meklēju mazo glābēju.

Bārmenis cieši nopētīja Hariju un tad atbildēja angliski, ar stipru vācu akcentu.

-     Es nepazīstu nevienu glābēju.

-    No viena sava drauga Vukovarā es uzzināju, ka mali spasitelj man var palīdzēt.

Harijs izņēma no jakas kabatas brūno aploksni un nolika uz bāra letes.

Bārmenis paskatījās, taču aploksnei nepieskārās.

-     Tu esi policists, viņš teica.

Harijs papurināja galvu.

-     Tu melo, bārmenis turpināja. Es to uzreiz pamanīju, tiklīdz ienāci.

-     Tu redzēji to, kurš bija policists divpadsmit gadus, bet tagad vairs nav. Es aizgāju no policijas pirms diviem gadiem. Harijs paskatījās bārmenim tieši acīs un sevī mēģināja uzminēt, par ko viņš bijis tiesāts. Lielie muskuļi un tetovējumi norādīja, ka vīrietis ir sēdējis, kaut ari pasen.

-     Te nedzīvo neviens, kuru sauc par glābēju. Un es te pazīstu visus.

Bārmenis gribēja aizgriezties, bet Harijs pārliecās pār leti un satvēra viņu aiz pleca. Vīrietis paskatījās uz Harija roku, un Harijs juta, kā saspringst viņa bicepss, tādēļ atlaida tvērienu.

-      Manu dēlu nošāva narkodīleris, kas stāvēja pie skolas un pārdeva narkotikas. Dēls tam pateica: ja viņš turpinās pārdot, tad ziņos direktoram.

Bārmenis klusēja.

-     Viņam palika vienpadsmit gadu, Harijs turpināja.

-     Man nav ne jausmas, kādēļ tu man to stāsti, mister.

-     Tādēļ, lai tu saprastu, kāpēc es šeit sēdēšu un gaidīšu, līdz atnāks kāds, kurš spēj man palīdzēt.

Bārmenis lēni pamāja ar galvu.

Sekoja zibenīgs jautājums:

-     Kā sauca tavu zēnu?

-     Oļegs, Harijs atbildēja.

Abi nomērīja viens otru ar skatienu. Bārmenis piemiedza aci. Harijs juta, ka kabatā bez skaņas ievibrējas mobilais telefons. Lai vibrē.

Bārmenis uzlika roku uz brūnās aploksnes un pastūma to atpakaļ Harijam.

-     Tas nav vajadzīgs. Kā tevi sauc, un kurā viesnīcā tu dzīvo?

-     Es nāku tieši no lidostas.

-     Uzraksti savu vārdu uz šīs salvetes un ej uz viesnīcu Balkan Hotel, kas atrodas pie dzelzceļa stacijas. Pāri tiltam un taisni uz priekšu. Gaidi numurā. Kāds aizies tevi satikt.

Harijs gatavojās kaut ko sacīt, bet bārmenis jau bija pagriezies pret televizoru un sācis atkal komentēt.

Izgājis ārā, Harijs redzēja, ka zvanītājs bijis Halvošens.

-    Do vraga! viņš iestenējās. Velns!

Sniegs Gēteborggātā bija līdzīgs sarkanam šerbetam.

Viņš bija apjucis. Viss norisinājās tik ātri. Pēdējā lode, kuru viņš bija sūtījis nopakaļ bēgošajam Jūnam Kārlsenam, ar mīkstu skaņu ietriecās nama fasādē. Jūns Kārlsens paspēja ieskriet pa durvīm iekšā. Viņš pietupās un dzirdēja, kā asiņainais stikla gabals plēš jakas kabatu. Policists gulēja uz vēdera, ar seju sniegā, kas uzsūca no ievainojuma kaklā plūstošās asinis.

Ierocis, viņš nodomāja, saņēma to aiz pleca un pagrieza. Viņam vajadzēja kādu šaujamo. Vēja brāzma nopūta matus no nedabiski bālās sejas. Viņš ātri pārmeklēja mēteļa kabatas. Asinis nepārstāja tecēt. Sarkanas, biezas. Viņš tikai paspēja sajust rūgto žults garšu, kad mute jau bija pilna. Viņš aizgriezās un izšļāca dzelteno kuņģa saturu uz ledus. Pēc tam noslaucīja muti. Bikšu kabatas. Atrada piezīmju grāmatiņu. Bikšu josta. Velns, policist, tev taču vajadzīga pistole, ja kāds ir jānošauj!

Ap stūri iegriezās kāda mašīna un brauca tiem tieši pretī. Viņš paņēma piezīmju grāmatiņu, piecēlās, pārgāja pāri ielai un sāka soļot prom. Mašīna apstājās. Tikai neskriet! Viņš sāka skriet.

Uz stūra pie veikaliņa viņš paslīdēja un nokrita uz gurna, bet tūdaļ, nejūtot sāpes, piecēlās. Steidzās uz parku pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis. Tas bija murgs, nejēdzīgu notikumu murgs, kas atkal atkārtojās. Vai viņš būtu kļuvis traks vai arī tas viss notika īstenībā? Aukstais gaiss un žults dzeldināja kaklu. Nonācis līdz Markveienai, viņš saklausīja pirmās policijas sirēnas. Un juta, ka ir nobijies.

22.     NODAĻA Sestdiena, 19. decembris. Miniatūra

Pēcpusdienas krēslā Policijas pārvalde mirdzēja kā Ziemassvētku eglīte. Ēkas iekšpusē, nopratināšanas telpā nr. 2, galvu atspiedis plaukstās, sēdēja Jūns Kārlsens. Mazā, apaļā galdiņa pretējā pusē sēdēja inspektore Tūrila Lī. Starp viņiem atradās divi mikrofoni un pirmās liecības izraksts. Pa logu Jūns varēja redzēt Tēu, kas blakusistabā gaidīja savu kārtu.

-    Tātad viņš jums uzbruka? policiste jautāja, lasot ziņojumu.

-     Vīrs zilajā jakā skrēja mums virsū ar pistoli.

-     Un tad?

-     Tas notika ļoti ātri. Es tā izbijos, ka atceros tikai dažas epizodes. Varbūt tas ir smadzeņu satricinājums.

-     Es saprotu, Tūrila Lī sacīja, kaut gan viņas sejas izteiksme liecināja gluži pretējo.

Viņa uzmeta skatienu sarkanajai lampiņai ieraksts joprojām turpinājās.

-     Bet Halvošens tātad skrēja uz mašīnu?

-Jā, viņam tur bija pistole. Es atceros, ka, mums izbraucot no Estgoras, viņš to nolika sev blakus.

-     Un ko tu darīji?

-    Es apjuku. Vispirms iedomājos paslēpties mašīnā, bet tad pārdomāju un skrēju uz mājas ieejas durvīm.

-     Un tad noziedznieks uz tevi šāva?

-     Katrā ziņā es dzirdēju šāvienu.

-    Turpini.

-     Es ieskrēju namā, un, kad paskatījos ārā, viņš bija uzbrucis Halvošenam.

-     Kurš nebija iekļuvis mašīnā?

-     Nē. Viņš žēlojās, ka durvis iesalstot.

-    Un viņš tātad uzbruka Halvošenam ar nazi, nevis ar pistoli?

-    No turienes, kur stāvēju, tā izskatījās. Uzlēca Halvošenam no mugurpuses un vairākas reizes iedūra.

-     Cik reižu?

-     Četras vai piecas. Es nezinu… es…

-    Un pēc tam?

-    Tad noskrēju lejup pa pagraba kāpnēm un pa īpašo numuru piezvanīju jums.

-     Vai noziedznieks tev nesekoja?

-     Nezinu, ārdurvis taču bija ciet.

-     Bet viņš varēja sasist stiklu. Šķiet, viņš taču jau bija sadūris policistu?

-    Jā, tev taisnība. Es nezinu.

Tūrila Lī skatījās uz izdruku.

-    Blakus Halvošenam bija vēmekļi. Mēs uzskatām, ka izvēmās noziedznieks. Vai tu vari to apstiprināt?

Jūns papurināja galvu.

-    Es paliku uz pagraba kāpnēm, līdz ieradāties jūs. Man varbūt vajadzēja palīdzēt… bet es…

-Jā?

-     Es nobijos.

-    Tu droši vien rīkojies pareizi.

Lī sejas izteiksme atkal liecināja par pretējo.

-     Ko saka ārsti?… Vai viņš…

-     Viņš ir komā, līdz stāvoklis uzlabosies. Vai dzīvībai draud briesmas, ārsti vēl nezina. Turpināsim.

-              Tas ir kā murgs, kas visu laiku atkārtojas, Jūns nočukstēja.

-     Tas visu laiku turpinās. Atkal un atkal no jauna.

-     Nevēlos visu laiku atkārtot, ka jārunā mikrofonā, Tūrila Lī bezkaislīgi sacīja.

Harijs stāvēja viesnīcas istabā pie loga un skatījās uz tumšo pilsētu, kur greizās un izļodzītās televīzijas antenas rādīja brūni dzeltenajām debesīm dīvainas zīmes un žestus. Zviedru valodas skaņas televizorā noslāpēja biezie, tumšie paklāji un aizkari. Makss fon Zīdovs tēloja Knutu Hamsunu. Minibāra durtiņas bija atvērtas. Uz salona galdiņa gulēja viesnīcas brošūra. Vāku rotāja Josipa Jelačiča statujas attēls Jelačiča laukumā, virs viņa četras mazas pudelītes. Johnnie Walker, Smirnoff, Jдgermeister un Gordon’s. Tāpat arī divas Ozujsko markas alus pudeles. Neviena no tām nebija atvērta. Pagaidām. Pirms stundas bija piezvanījis Skarre un pastāstījis, kas noticis Gēteborggātā.

Šīs sarunas laikā viņš gribēja būt skaidrā.

Beāte atbildēja pēc ceturtā signāla.

-    Viņš ir dzīvs, viņa sacīja, pirms vēl Harijs paguva pajautāt.

-     Viņam uzlika respiratoru, un viņš ir komā.

-     Ko saka ārsti?

-     Viņi nezina, Harij. Viņš varēja nomirt uz vietas, jo izskatās, ka Stankičs mēģinājis pārgriezt viņam miega artēriju, bet viņš paspējis aizlikt priekšā roku. Viņam ir dziļš griezums plaukstas virspusē, un abās pusēs kaklam asiņo dažas mazākas artērijas. Tā vietā Stankičs vairākas reizes iedūris viņam krūtīs, tieši virs sirds. Ārsti saka, pietrūcis tikai dažu milimetru.

Ja nebūtu šīs gandrīz nemanāmās balss ietrīcēšanās, varētu domāt, ka viņa runā par kaut kādu nepazīstamu uzbrukuma upuri. Un Harijs saprata, ka šis laikam bija vienīgais veids, kā viņa spēja runāt par notikušo kā par darba sastāvdaļu. Iestājās klusums. Istabā skanēja tikai Maksa fon Zīdova sašutuma pilnā balss. Harijs meklēja mierinājuma vārdus.

-    Es nupat runāju ar Tūrilu Lī, viņš beidzot pārtrauca klusumu.

-      Man pastāstīja par Jūna Kārlsena liecību. Vai ir vēl kaut kas?

-      Mēs atradām lodi mājas fasādē, pa labi no ieejas durvīm. Ballistiķis tagad to pārbauda, bet es esmu diezgan pārliecināta, ka tā atbildīs lodēm Ēgera laukumā, Jūna dzīvoklī un “Patvērumā”. Tas ir Stankičs.

-     Kādēļ esi tik pārliecināta?

-     Kāds pārītis, kas braucis mašīnā un, ieraugot Halvošenu guļam uz ietves, apstājies, stāstīja, ka tieši viņu mašīnas priekšā ceļu šķērsojis kāds ubagam līdzīgs cilvēks. Meitene spogulītī redzējusi, ka mazliet tālāk viņš uz ietves pakritis. Mēs pārbaudījām to vietu. Mans kolēģis Bjēms Holms atrada kādu ārzemju monētu, tik dziļi iemītu sniegā, ka iesākumā domājām tā tur gulējusi vairākas dienas. Viņš arī nesaprata, no kurienes tā radusies, jo uz tās bija tikai uzraksts Republika Hrvatska un “piecas kuņas”. Tad arī viņš pārbaudīja.

-    Paldies, es zinu atbildi, Harijs sacīja. Tātad tas ir Stankičs.

-    Lai būtu pilnīgi pārliecināti, mēs paņēmām vēmekļu paraugus no ietves. Tiesu medicīnas eksperts salīdzinās šo DNS ar matu, ko atradām uz spilvena viņa istabā “Patvērumā”. Ceru, ka rīt saņemsim atbildi.

-     Tad vismaz zināsim, ka mums ir DNS pēdas.

-    Njā. Lai cik dīvaini liktos, bet vēmekļu peļķe nav ideāla vieta DNS meklēšanai. Gļotādas virsējās šūnas lielas vēmekļu masas gadījumā izkliedējas. Un āra apstākļos…

-     …tiek piesārņotas ar neskaitāmu daudzumu citu DNS avotu. Es visu to zinu, bet tagad mums vismaz ir, pie kā strādāt. Ar ko tu pašlaik nodarbojies?

Beāte nopūtās.

-    Es saņēmu mazliet dīvainu īsziņu no Veterinārā institūta. Tagad zvanīšu un noskaidrošu, ko tie vēlas.

-     Veterinārā institūta?

-    Jā, mēs vēmekļos atradām dažus pussagremotas gaļas gabaliņus un nosūtījām tos DNS analīzei. Domājām, ka viņi varētu tos salīdzināt ar gaļas arhīvu, ko Lauksaimniecības institūts Osā izmanto gaļas izcelsmes un ražotāja noteikšanas vietai. Ja šai gaļai

\

ir īpaša kvalitāte, varbūt varam to saistīt ar kādu sabiedriskās ēdināšanas vietu Oslo. Tas ir kā šāviens tumsā, bet, ja Stankičs pēdējās diennakts laikā ir atradis kādu slēptuvi, tad droši vien pārvietojas minimāli. Un, ja sākumā ir ēdis kaut kur netālu, tad var pieļaut, ka viņš tur atgriezīsies.

-    Jā, kādēļ gan ne? Kas rakstīts tajā īsziņā?

-    To, ka tas varētu būt kāds ķīniešu restorāns. Diezgan noslēpumaini.

-     Mm. Piezvani, kad zināsi ko vairāk. Un…

-Jā?

Harijs apjēdza, ka bija gatavojies pateikt kaut ko pavisam idiotisku: ka Halvošens ir malacis, ka mūsdienu medicīna spēj paveikt visneticamākās lietas un viss noteikti beigsies labi.

-     Nekas.

Kad Beāte nolika klausuli, Harijs pagriezās pret galdu un pudelītēm. "Enik, benik…" Skaitāmais beidzās pie Johnnie Walker. Harijs cieši satvēra pudelīti vienā rokā, bet ar otro atgrieza vai, pareizāk sakot, pagrieza vāciņu. Viņš jutās kā Gulivers. Kā gūsteknis svešā zemē ar pigmejiskām pudelītēm. No šaurā kakliņa viņš ieelpoja saldo, labi pazīstamo smaržu. Tas bija tikai viens malciņš, bet ķermenis jau bija brīdināts un sagatavojies indes iebrukumam.

Harijs šausminājās par pirmo, neatvairāmo vemšanas lēkmi, taču zināja, ka tā viņu neatturēs. Televizorā Knuts Hamsuns teica, ka esot noguris un vairs nevarot rakstīt. I

Harijs ievilka elpu, it kā gatavotos dziļi un ilgi ienirt.

Zvanīja telefons.

Harijs šaubījās. Pēc viena signāla viss noklusa.

Viņš pacēla pudelīti, un telefons vēlreiz iezvanījās. Un apklusa.

Viņš nojauta, ka zvana no reģistratūras.

Viņš nolika pudelīti uz naktsgaldiņa un gaidīja. Kad zvans atskanēja trešo reizi, viņš pacēla klausuli.

-    Mister Hansen?

-     Yes.

-     Ir kāds, kurš vēlas jūs satikt, šeit, vestibilā.

Harijs paskatījās uz pudeles etiķeti džentlmeni sarkanā jakā.

-     Pasaki, ka es nākšu.

-     Yes, sir.

Harijs ar trim pirkstiem satvēra pudelīti. Tad atgāza galvu atpakaļ un ielēja tās saturu rīklē. Četras sekundes vēlāk viņš saliecies stāvēja pie tualetes poda un izvēma lidmašīnā apēstās brokastis.

Reģistrators norādīja uz kādu cilvēku grupiņu, kas bija novietojušies netālu no klavierēm. Tur, krēslā izslējusies, sēdēja maza, sirma sieviete ar melnu šalli ap pleciem. Ar savām brūnajām acīm viņa mierīgi vēroja Hariju. Viņš apstājās pie galda, uz kura stāvēja mazs pārnēsājamais radioaparāts. Dedzīgas balsis komentēja kādu sporta pārraidi, varbūt futbola sacīkstes. Radio balsis jaucās ar klavierēm, uz kurām pianista pirksti zagās pa taustiņiem, atskaņojot pazīstamu filmu mūziku popūriju.

-      Doktors Živago. Viņa pamāja uz pianista pusi. Skaisti, vai ne, Mister Hansen?

Viņas angļu valoda un intonācija bija pareiza kā skolā. Viņa mazliet pasmaidīja, it kā būtu pateikusi ko jautru, un ar delikātu, bet izteiksmīgu žestu uzaicināja viņu apsēsties.

-     Vai jums patīk mūzika? Harijs jautāja.

-     Vai tad tā nepatīk visiem? Es mācīju mūziku.

Sieviete pieliecās un uzgrieza radio skaļāk.

-     Vai baidāties, ka mūs noklausās?

Viņa izslējās krēslā.

-     Ko jūs vēlaties, Hansen?

Harijs atkārtoja stāstu par vīrieti pie skolas un savu dēlu, jūtot, kā žults dedzina kaklā, bet suņu bars vēderā ārdās, prasot vēl. Stāsts nelikās pārliecinošs.

-     Kā tu mani atradi? sieviete pajautāja.

-     Kāds cilvēks no Vukovaras deva man norādi.

-     No kurienes tu esi?

Harijs norija siekalas. Mēle šķita sausa un uzpampusi.

-     No Kopenhāgenas.

Sieviete nomērīja Hariju ar skatienu. Viņš gaidīja. Juta, kā starp plecu lāpstiņām norit sviedru lāsīte un otra sāk parādīties uz virslūpas. Pie velna visu, viņam vajadzīgas zāles. Tūlīt.

-     Es neticu tam, ko tu saki, viņa beidzot noteica.

-     Okay, Harijs atbildēja un piecēlās. Man jāiet.

-     Pagaidi!

Mazās sievietes balss izskanēja noteikti, un ar rokas mājienu viņa lika tam atkal apsēsties.

-     Tas nenozīmē, ka man nav acu pierē, viņa sacīja.

Harijs apsēdās.

-     Es redzu naidu, sieviete turpināja. Un bēdas. Un varu saost alkohola smaku. Es ticu tavam stāstam par mirušo dēlu. Viņa īsi pasmaidīja. Ko tu vēlies, lai izdara?

Harijs mēģināja saņemties.

-     Cik tas maksās? Un cik ātri to var izdarīt?

-    Tas atkarīgs no apstākļiem, bet tu neatradīsi nevienu nopietnu speciālistu, kas būs lētāks par mums. Cena, sākot no pieciem tūkstošiem, plus izdevumi.

-     Lieliski. Nākamnedēļ?

-     Tas… varētu būt mazliet par ātru.

Sieviete vilcinājās burtiski sekundes daļu, bet ar to pietika. Lai viņš saprastu. Un tagad viņš redzēja, ka arī viņa zina, ka viņš zina. Balsis radio kaut ko kliedza, publika auroja. Kāds bija iesitis vārtus.

-     Varbūt neesi pārliecināta, ka tavs speciālists tik ātri atgriezīsies? Harijs jautāja.

Viņa ilgi skatījās uz Hariju.

-     Tu joprojām esi policists, vai ne?

Harijs piekrita.

-     Es esmu inspektors Oslo.

Viņai noraustījās acu muskulis.

-     Bet tev es neesmu bīstams, Harijs turpināja. Horvātija nav manā jurisdikcijā, un neviens nezina, ka esmu šeit. Ne horvātu policija, ne mani priekšnieki.

-     Ko tad tu vēlies?

-     Vienoties.

-     Par ko? Viņa noliecās pār galdu un pieklusināja radio.

-     Par tavu speciālistu un manu mērķi.

-     Kā tas domāts?

-     Apmaiņa. Tavs speciālists pret Jūnu Kārlsenu. Ja viņš beigs vajāt Kārlsenu, mēs viņam ļausim iet.

Viņa sarauca uzaci.

-    Tik daudzi, lai aizsargātu vienu vienīgu viru no viena vienīga speciālista, Hansena kungs? Un jūs baidāties?

-      Mēs baidāmies no asinspirts. Tavs speciālists ir atņēmis dzīvību jau diviem cilvēkiem un sadūris vienu no maniem kolēģiem.

-     Vai… viņa aprāvās. Tas nevar būt.

-    Ja tu viņu neatsauksi, būs vēl vairāk līķu. Un viens no tiem būs viņš pats.

Sieviete aizvēra acis. Ilgi tā sēdēja. Tad dziļi ievilka elpu.

-Ja viņš ir nogalinājis vienu no taviem kolēģiem, tad jūs meklēsiet, kā atriebties. Kā lai es noticu, ka jūs pildīsiet savu norunas daļu?

-    Mans vārds ir Harijs Hols. Viņš nolika uz galda savu pasi. Ja nāks gaismā, ka esmu šeit bijis bez horvātu varas iestāžu atļaujas, radīsies diplomātiski sarežģījumi. Un es palikšu bez darba.

Viņa sameklēja brilles.

-    Tātad tu pats esi gatavs kļūt par ķīlnieku? Izklausās ticami, kungs… Viņa uzlika brilles un izlasīja pasē: Harijs Hols.

-     Par to es arī vēlos vienoties.

Sieviete pamāja ar galvu.

-    Saprotu. Vai zini ko? Viņa noņēma brilles. Varbūt es būtu gatava šai apmaiņai. Bet ko tas līdz, ja es nevaru viņu atsaukt?

-     Kā to saprast?

-     Es nezinu, kur viņš ir.

Harijs viņu vēroja. Redzēja sāpes viņas skatienā. Dzirdēja, kā ietrīcas balss.

-     Nu labi, Harijs noteica. Tad varam vienoties par to, kas tev ir. Nosauc man slepkavības pasūtītāja vārdu.

-     Nē.

-     Ja policists nomirs… Harijs izvilka no kabatas fotogrāfiju un nolika to uz galda, tad tavs speciālists droši vien tiks nogalināts. Viss izskatīsies tā, it kā policists būtu šāvis pašaizsardzības nolūkā. Tā, lūk. Ja es to neaizkavēšu. Saproti? Vai šis ir tas cilvēks?

-     Šantāža uz mani slikti iedarbojas, Hola kungs.

-    Rīt agri došos atpakaļ uz Oslo. Fotogrāfijas aizmugurē uzrakstīšu sava telefona numuru. Ja pārdomāsi, tad piezvani man.

Viņa paņēma fotogrāfiju un ielika somiņā.

Harijs klusi un ātri pajautāja:

-     Tas ir tavs dēls, vai ne?

Sieviete sastinga.

-     Kas tev liek tā domāt?

-     Man arī ir acis pierē. Arī es varu redzēt sāpes.

Viņa palika sēžam, noliekusies pār somiņu.

-    Un kā ar tevi, Hol? Viņa pacēla galvu. Vai tu nepazīsti to policistu, ja tik viegli spēj atteikties no atriebības?

Harijam mute kļuva tik sausa, ka paša elpa to dedzināja.

-    Jā, viņš sacīja. Es viņu nepazīstu.

Harijam likās, ka sadzird, kā iedziedas gailis. Viņš pa logu sekoja sievietei ar skatienu, līdz viņa ielas otrā pusē uz ietves nogriezās pa kreisi un nozuda.

Viesnīcas istabā viņš iztukšoja pārējās miniatūrās pudelītes, vēlreiz izvēmās, iedzēra alu, izvēmās, paskatījās uz sevi spogulī un ar liftu nobrauca lejā uz bāru.

23.     NODAĻA nakts uz svētdienu, 20. decembris. Suni

Viņš sēdēja tumšajā konteinerā un centās domāt. Policista kabatas portfeli atradās divi tūkstoši astoņsimt norvēģu kronu, un, ja viņš pareizi atceras maiņas kursu, tas nozīmēja, ka viņam pietiek naudas ēdienam, jaunai jakai un lidmašīnas biļetei uz Kopenhāgenu.

Šobrīd bija grūtības ar munīciju.

Šāviens Gēteborggātā bija septītais un arī pēdējais. Viņš bija devies uz Plātu un pajautājis, kur var nopirkt deviņu milimetru patronas, bet kā atbildi saņēmis tikai tukšus skatienus. Viņš zināja: ja turpinās prašņāt uz labu laimi, tad pastāv liels risks uzdurties kādam policijas aģentam.

Viņš uzsita ar savu tukšo Llama Minimax pa metāla grīdu.

Uz ID kartītes viņam pretī smaidīja jauns vīrietis. Halvošens. Tagad viņi noteikti ir ieslēguši Jūnu Kārlsenu dzelzs lokā. Atlika tikai viena iespēja. Trojas zirgs. Un viņš zināja, kam jābūt šim zirgam. Harijam Holam. Sufīesgātē nr. 5, jo sieviete telefona uzziņu dienestā bija teikusi, ka Oslo ir tikai viens Harijs Hols. Viņš paskatījās pulkstenī. Un sastinga.

Ārpusē atskanēja soļi.

Viņš satrūkās, paķēra.vienā rokā stikla lausku, bet otrā pistoli un nostājās pie durvīm.

Durvis atvērās. Pilsētas uguņu gaismā parādījās kāds siluets. Tas ātri ieslīdēja iekšā un, sakrustojis kājas, apsēdās uz grīdas.

Viņš aizturēja elpu.

Nekas nenotika.

Tad nočirkstēja sērkociņš un izgaismojās konteinera stūris un ienācēja seja. Viņam rokā bez sērkociņa bija arī tējkarote. Ar otru roku un zobiem viņš pārplēsa mazu plastikāta maisiņu. Ieraugot zilo džinsa jaku, viņš šo puisi tūlīt pazina.

Sajūtot atvieglojumu, viņš atsāka elpot, bet puisis tūdaļ spēji sastinga.

-    Hallo? Steidzīgi paslēpjot maisiņu kabatā, tas glūnēja tumsā.

Viņš ieklepojās un paspēra soli uz priekšu tā, lai sērkociņš apgaismotu kaut daļu sejas.

-     Remember me?'

Puisis izbīlī skatījās uz viņu.

-     Es runāju ar tevi pie dzelzceļa stacijas. Es iedevu tev naudu. Tevi sauc Kristofers, vai ne?

Kristofers blenza uz viņu.

-     Is that you?[22] Ārzemnieks, kurš iedeva man piecsimt kronu? ak dievs! Nūjā, es pazīstu šo balsi… ai! Kristofers nometa sērkociņu, kas nodzisa uz grīdas. Slāpējošajā tumsā viņa balss atskanēja tuvāk. Vai neiebildīsi, draugs, ja šo nakti pārlaidīsim kopā?

-     Tu vari palikt viens pats. Es jau gatavojos doties prom.

Aizdegās jauns sērkociņš.

-    Būs labāk, ja paliksi šeit. Divatā būs siltāk. Es domāju, lūk, šo.

Viņš paņēma karoti un no mazas pudelītes ielēja tajā kādu

šķidrumu.

-     Kas tas ir?

-     Ūdens un askorbīnskābe.

Kristofers atvēra maisiņu un, nezaudējot ne graudiņa, iebēra pulveri karotē. Tad veikli pārlika sērkociņu otrā rokā.

-     Tev tas veikli izdodas, Kristofer.

Viņš vēroja, kā narkomāns pavirza liesmiņu zem karotes, vienlaikus izņemot no kastītes un turot gatavībā vēl vienu sērkociņu.

-     Plātā mani dēvē par Steadyhand, stabilo roku.

-     Es saprotu. Klausies, man jāiet. Bet vispirms apmainīsimies ar jakām, jo tad tu varbūt pārdzīvosi šo nakti.

Kristofers paskatījās vispirms uz savu plāno džinsa jaku un tad uz sarunas biedra biezo, zilo.

-     Ak Dievs! Vai tu runā nopietni?

-     Protams.

-     Pie velna, tu esi laipns! Tikai uzgaidi, līdz es ieņemšu šo dozu. Vai nepaturēsi sērkociņu?

-     Vai nebūs labāk, ja turēšu šļirci?

Kristofers pašķielēja uz viņu.

-     Klausies, varbūt esmu zaļš, bet neiekritīšu uz pasaulē vecākajiem narkomānu trikiem! Turi sērkociņu!

Viņš paņēma sērkociņu.

Pulverītis ūdenī izšķīda, tas pārvērtās par dzidru, brūnu šķidrumu, un Kristofers ielika karotītē mazu vates tamponiņu.

-     Lai nokāstu draņķus no šķīduma, viņš paskaidroja, pirms vēl tika uzdots jautājums, tad caur vati iesūca šķidrumu šļircē un pielika tās galu pie rokas. Vai redzi tīro ādu? Nav gandrīz nekādu pēdu. Un resnas, skaistas vēnas. Viņi saka: īsta neskartā zeme. Bet pēc dažiem gadiem tās kļūs dzeltenas no vātīm tāpat kā pārējiem. Un nebūs arī vairs Steadyhand. Es to zinu un tomēr turpinu. Dumji, vai ne?

Šādi runādams, Kristofers kratīja šļirci, lai tā ātrāk atdzistu. Uzlicis augšdelmam žņaugu, viņš pielika adatas galu pie vēnas, kas, līdzīgi zilai čūskai, izspiedās locītavā. Metāls ieslīdēja zem ādas, un viņš iespieda heroīnu asinīs. Acu plakstiņi nolaidās, un mute pa pusei pavērās. Tad galva atgāzās atpakaļ un acis ieraudzīja pakārto suņa līķi.

Brīdi viņš noraudzījās Kristoferā. Tad nometa izdegušo sērkociņu un atvilka vaļā savas zilās jakas rāvējslēdzēju.

Kad Beāte Lenna beidzot sagaidīja atbildi, viņa Hariju gandrīz nedzirdēja, jo fonā skanēja “Jingle Bells" disko versija. Tomēr saklausīja pietiekami, lai saprastu, ka viņš nav skaidrā prātā. Viņš nestostījās. Gluži pretēji runāja ļoti skaidri. Beāte pastāstīja par Halvošenu.

-     Sirds tamponāde! Harijs iesaucās.

-      Iekšējā asiņošana piepilda sirds apvidu ar asinīm un traucē tai normāli strādāt. Nācās izsūknēt daudz asiņu. Šobrīd stāvoklis ir stabilizējies, bet viņš joprojām ir komā. Varam vienīgi gaidīt. Ja kaut kas notiks, es piezvanīšu.

-     Paldies. Vai ir vēl kaut kas, ko man vajadzētu zināt?

-      Hāgens aizsūtīja Jūnu Kārlsenu un Tēu Nilsenu ar diviem bērnu kopējiem atpakaļ uz Estgoru. Es runāju ar Sofijas Miholečas māti. Viņa apsolīja šodien aizvest Sofiju pie ārsta.

-     Mm. Un kā ir ar ziņojumu no Veterinārā institūta par gaļas gabaliņiem vēmekļos?

-    Viņi ierunājās par ķīniešu restorānu, jo, cik tiem zināms, Ķīna esot vienīgā zeme, kurā kaut ko tādu ēdot.

-     Ko viņi ēd?

-     Suņus.

-     Suņus? Pagaidi!

Mūzika apklusa, un bija dzirdams ielas satiksmes troksnis. Tad atkal atskanēja Harija balss:

-     Pie velna! Norvēģijā taču suņu gaļu nekur nepasniedz.

-    Nē, bet šis ir īpašs gadījums. Veterinārajam institūtam izdevās noskaidrot sugu, tādēļ rīt zvanīšu uz Norvēģijas Suņu audzētāju klubu. Viņiem ir reģistrs ar visiem tīršķirnes suņiem un to saimniekiem.

-     īsti nezinu, kā tas mums varētu palīdzēt. Norvēģijā varētu būt ap simttūkstoš suņu.

-     Četrsimt tūkstoši. Vismaz viens katrā piektajā ģimenē. Es pārbaudīju. Galvenais ir tas, ka tā ir reta suga. Vai esi dzirdējis par melno Mecneru?

-     Lūdzu, atkārto!

Viņa atkārtoja. Dažas sekundes Beāte dzirdēja vienīgi Zagrebas ielu satiksmes troksni, tad Harijs iesaucās:

-     Tas taču ir loģiski! Cilvēks bez pajumtes. Kā gan es to neiedomājos agrāk!

-    Ko neiedomājies?

-     Es zinu, kur Stankičs slēpjas.

-     Ko?

-     Tev jāsazinās ar Hāgenu un jādabū atļauja iesaistīt Deltas vienību bruņotai operācijai.

-     Kur? Par ko tu runā?

-     Konteineru osta! Stankičs slēpjas vienā no konteineriem!

-     Kā tu to zini?

-     Tāpēc, ka Oslo nav nemaz tik daudz vietu, kur varētu ēst melno Mecneru. Parūpējies, lai Delta un Falkeids ielenc konteineru ostu dzelzs spīlēs. Es ieradīšos rīt ar pirmo reisu, un bez manis lai neko neuzsāk. Skaidrs?

Kad Beāte nolika klausuli, Harijs brītiņu pastāvēja uz ielas un pa logu ieskatījās viesnīcas bārā. Tur dārdēja mūzika un pustukšā glāze ar indi vēl gaidīja viņu.

Tagad viņš Harijam bija rokā šis mali spasitelj. Vajadzēja vienīgi skaidru galvu un stipru roku. Harijs iedomājās par Halvošenu. Par sirdi, kuru smacēja asinis. Viņš varēja doties taisnā ceļā uz savu numuru, kurā vairs nebija alkohola, aizslēgt durvis un atslēgu izmest pa logu. Varēja arī ieiet bārā un iztukšot savu glāzi. Harijs drudžaini ievilka elpu un izslēdza mobilo telefonu. Tad iegāja bārā.

Pestīšanas armijas štāba mītnes darbinieki jau sen bija aizgājuši uz mājām, tikai Martīnes kabinetā turpināja degt gaisma. Uzgriežot Harija Hola numuru, viņa visu laiku uzdeva sev vienus un tos pašus jautājumus: vai viņš šķita interesants tāpēc, ka bija vecāks? Varbūt tāpēc, ka viņā it kā bija daudz apslēptu jūtu? Viņš likās tāds kā pazudis. Epizodei ar atraidīto sievieti kāpņu telpā vajadzētu viņu aizbiedēt, bet kaut kāda iemesla dēļ bija noticis pretējais: viņa bija aizrāvusies vairāk nekā jelkad… jā, ko gan viņa patiesībā gribēja? Martīne nopūtās, kad balss telefonā paziņoja, ka abonents ir izslēdzis telefonu vai atrodas ārpus uztveršanas zonas. Viņa sazinājās ar uzziņu dienestu, dabūja Harija mājas telefona numuru Sufiesgātē un piezvanīja uz turieni. Izdzirdot viņa balsi, Martīnes sirds sāka sisties straujāk. Tomēr tas bija tikai automātiskais atbildētājs. Lielisks iegansts pa ceļam no kantora uz mājām iegriezties, bet viņa tur nav! Martlne atstāja ziņu, ka viņai jau laikus jāatdod Harijam biļete uz Ziemassvētku koncertu, jo no priekšpusdienas vajadzēs palīdzēt darbā Koncertzālē.

Martlne nolika klausuli un pēkšņi pamanīja, ka kāds stāv pie durvīm un viņu vēro.

-     Rikard! Vairāk tā nedari, tu mani nobiedēji!

-    Piedod, es devos mājup un gribēju tikai palūkoties, vai esmu palicis pēdējais. Varu tevi aizvest?

-     Paldies, bet es…

-    Tu jau esi uzvilkusi jaku. Iesim, un tev nevajadzēs darboties ar signalizāciju.

Rikards aprauti iesmējās. Martinei pagājušajā nedēļā, aizejot pēdējai, bija izdevies divas reizes iedarbināt jauno signalizāciju, un viņi bija spiesti samaksāt apsardzes uzņēmumam par izsaukumiem.

-     Okay, viņa noteica. Paldies!

-     Nav par ko… Rikards nošņaukājās, …pateikties.

Viņa sirds dauzījās. Viņš jau varēja sajust Harija Hola smaržu. Piesardzīgi pavēra istabas durvis un pataustījās ar roku, līdz atrada iekšpusē pie sienas slēdzi. Pistole otrā rokā tika pavērsta uz gultas pusi, kas vidēja tumsā. Viņš ievilka elpu un pagrieza slēdzi. Guļamistaba pielija ar gaismu. Gandrīz tukša telpa. Vienkārša gulta saklāta, tukša. Tāpat kā viss dzīvoklis. Citas telpas jau bija pārskatītas. Un tagad viņš stāvēja guļamistabā un juta, ka pulss nomierinās. Harija Hola nebija mājās.

Viņš iebāza tukšo pistoli savas netīrās džinsa jakas kabatā un juta, kā tā sašķaida smaržīgās pisuāru lodītes, ko bija pievācis Oslo dzelzceļa stacijas tualetē netālu no telefona automāta, no kura bija zvanījis uz uzziņu biroju un ieguvis Hola adresi Sufiesgātē.

Iekļūt izrādījās vieglāk, nekā viņš bija iedomājies. Lejā pie durvīm divas reizes piezvanījis un nesaņēmis atbildi, viņš gandrīz jau bija padevies. Bet, mazliet pagrūžot durvis, izrādījās, ka tās ir tikai pievērtas, nevis aizslēgtas. Laikam sala dēļ. Trešajā stāvā uz aizsargplēves gabaliņa bija uzšņāpts Harija Hola vārds. Viņš bija pielicis cepuri pie stikla virs atslēgas un ar pistoles stobru to izsitis.

Dzīvojamā istaba bija pagalma pusē, tādēļ viņš riskēja ieslēgt gaismu. Pavērās apkārt. Vienkārša, spartiski iekārtota telpa. Sakopta.

Bet viņa Trojas zirga, cilvēka, kas varēja aizvest pie Jūna Kārlsena, šeit nebija. Pagaidām. Cerams, ka viņam ir ierocis vai munīcija. Viņš sāka meklēt vietās, kur būtu dabiski iedomāties, ka policists tur varētu glabāt ieroci, atvilktnēs, skapī un gultā zem spilvena. Neko neatradis, ņēmās rūpīgi un sistemātiski pārmeklēt visas istabas, taču nesekmīgi. Tad atsāka meklēšanu bez jebkāda plāna, vienkārši aiz izmisuma, ne uz ko vairs necerot. Priekštelpā uz telefona galdiņa zem vēstules viņš atrada policijas ID kartīti ar Harija Hola fotogrāfiju un iebāza to kabatā. Pārcilājot grāmatas un diskus, viņš ievēroja, ka viss sakārtots alfabētiskā secībā. Uz žurnālu galdiņa gulēja papīru kaudze. Viņš to pārcilāja un pievērsa uzmanību kādai fotogrāfijai, kuru bija redzējis dažādās variācijās: miris cilvēks formā. Roberts Kārlsens. Ieraudzīja uzvārdu Stankičs. Anketu ar Harija vārdu augšgalā. Skatienam slīdot zemāk, tas apstājās pie krustiņa līdzās pazīstamam vārdam. Smith & Wesson 38. Paraksts bija veidots ar lieliem un ērmīgiem lokiem. Nēsāšanas atļauja? Iesniegums?

Viņš padevās. Tātad ierocis Harijam Holam bija līdzi.

Viņš iegāja šaurā, bet tīrā vannasistabā un atgrieza ūdens krānu. Siltais ūdens uzdzina drebuļus. Sodrēji no sejas iekrāsoja izlietni melnu. Tad viņš pagrieza aukstā ūdens krānu, un sarecējušās asinis uz rokām izšķīda. Izlietne kļuva sarkanai Viņš noslaucījās un atvēra skapīti virs izlietnes. Atrada marles rullīti un apsaitēja ar stiklu savainoto roku.

Kaut kā pietrūka.

Pie ūdens krāna viņš ieraudzīja īsu, cietu matiņu. It kā pēc skūšanās. Bet nebija ne skūšanas aparāta, ne putu. Ne ari zobu birstītes vai zobu pastas un losjona. Vai Hols tagad, slepkavības izmeklēšanas laikā, būtu kaut kur aizbraucis? Vai varbūt dzīvoja pie draudzenes?

Virtuvē viņš atvēra ledusskapi, kurā atradās piena paka ar sešu dienu derīguma termiņu, stikla burciņa ar ievārījumu, siers, trīs konservu bundžiņas ar gaļas ragū un sasaldēta rupjmaize plastikāta iesaiņojumā. Viņš izņēma pienu, maizi, divas ragū bundžiņas un ieslēdza plīti. Blakus tosteram gulēja jaunākā avīze. Svaigs piens, jauna avīze. Aizbraukšanas teoriju viņš sāka apšaubīt.

Viņš bija paņēmis glāzi no skapīša un gatavojās ieliet tajā pienu, kad kāda pēkšņa skaņa lika viņam izlaist paciņu no rokām, un tā nokrita uz grīdas.

Telefons.

Viņš skatījās uz pienu, kas izplūda pa sarkanajām terakota flīzēm, un klausījās uzstājīgajos pīkstienos priekštelpā. Pēc piektā signāla atskanēja trīs metāliski klikšķi, un pēkšņi istabā atskanēja sievietes balss. Vārdi plūda strauji, to tonis likās dzīvespriecīgs. Viņa iesmējās un tad nolika klausuli. Šī balss…

Viņš uzlika atvērtās bundžiņas ar ragū uz karstās pannas tā, kā viņi bija darījuši aplenkuma laikā. Ne tāpēc, ka nebūtu šķīvju, bet tādēļ, lai visi zinātu, ka saņem vienāda lieluma devas. Tad viņš izgāja priekštelpā. Mazajā, melnajā atbildētājā līdzās skaitlim “divi” mirgoja sarkana gaismiņa. Viņš nospieda ieslēgšanas podziņu. Lente pārtinās atpakaļ.

“Rākela,” sievietes balss sacīja. Tā izklausījās mazliet vecāka par to, kura nupat bija runājusi. Pateikusi dažas frāzes, tā iedeva klausuli kādam zēnam, kas kaut ko dedzīgi stāstīja. Tad vēlreiz atkārtojās pēdējais ziņojums. Un viņš saprata, ka tās nav tikai iedomas, ka šo balsi viņš ir dzirdējis jau agrāk. Tā bija meitene no baltā autobusa.

Viņš vēl pastāvēja un aplūkoja divas zem spoguļa rāmja piestiprinātas fotogrāfijas. Vienā no tām Hols, kāda tumšmate un zēns sēdēja sniegā uz slēpēm un skatījās objektīvā. Otrā fotogrāfija bija veca, ar izbalējušām krāsām maza meitenīte un zēns, abi peldkostīmos. Meitenītei bija mongoloīdi sejas vaibsti, zēnam Harija Hola.

Sēžot virtuvē, viņš lēni ēda un ieklausījās skaņās, kas nāca no kāpņu telpas. Durvju stiklu viņš bija sastiprinājis ar telefona galdiņa atvilktnē atrastu baltu līmlenti. Ticis galā ar ēdienu, viņš iegāja guļamistabā. Bija auksti. Apsēdās uz gultas malas un pārlaida ar roku mīkstajai segai. Paostīja spilvenu. Atvēra drēbju skapi. Tur viņš atrada pelēkus, cieši piegulošus bokseršortus un salocītu, baltu T kreklu ar kaut kāda Šivas attēlu ar astoņām rokām un vārdu GLĀBTS zem tā un JOKKE & VALENTINERNE augšpusē. Apģērbs smaržoja pēc ziepēm. Viņš pārģērbās. Iegūlās gultā un aizvēra acis. Domāja par Hola fotogrāfiju. Par Džordži. Nolika pistoli zem spilvena. Kaut gan līdz nāvei noguris, viņš juta erekciju, juta, ka viņa loceklis spiežas pret apspīlēto, bet mīksto kokvilnas audumu. Un tad iemiga, būdams ciešā pārliecībā, ka pamodīsies, ja vien kāds pieskarsies ieejas durvīm.

“Paredzēt neparedzamo.”

Tas bija policijas Atrās reaģēšanas grupas Delta akcijas vadītāja Sīverta Falkeida moto. Viņš stāvēja pauguriņā aiz konteineru ostas, turot rokā rāciju. Aizmugurē, uz šosejas, šaudījās nakts taksometri un kravas mašīnas, kuru vadītāji steidzās mājup, lai svinētu Ziemassvētkus. Viņam blakus, pacēlis zaļās kamuflāžas jakas apkakli, bija nostājies policijas komisārs Gunnars Hāgens. Aukstajā, sasalušajā tumsā lejāk bija izvietojušies Falkeida puiši. Viņš paskatījās pulkstenī. Bez piecām minūtēm trīs.

Pirms deviņpadsmit minūtēm viens no patruļas aitusuņiem pie kāda sarkana konteinera bija atklājis, ka tajā atrodas cilvēks. Tomēr Falkeidam šī situācija nepatika. Kaut arī uzdevums šķita vienkāršs. Viņam nepatika kas cits.

Līdz šim viss bija gājis gludi. Četrdesmit piecas minūtes pēc Hāgena zvana pieci viņa izraudzītie puiši, gatavi uzdevumam, jau stāvēja policijas iecirknī. Delta sastāvēja no septiņdesmit cilvēkiem galvenokārt augsti motivētiem un labi trenētiem vīriem, kuru vidējais vecums bija trīsdesmit viens gads. Izsaukumi notika pēc vajadzības, un darbības lauks ietvēra tā dēvētos “sarežģītos gadījumus”. Šī operācija arī ietilpa šajā kategorijā. Turklāt šiem pieciem Deltas vīriem bija pievienojies vēl viens no FSK, Aizsardzības īpašās vienības. Un šeit sākās tas, kas Falkeidam gaužām nepatika. Vīrs, kuru Gunnars Hāgens bija uzaicinājis personiski, bija snaiperis. Viņu sauca Ārons, bet Falkeids zināja, ka FSK neviens nestrādā ar savu īsto vārdu. Jā, visa šī vienība bija slepena kopš tās dibināšanas dienas 1981. gadā, un tikai pēc skandalozās Operation Enduring Freedom Afganistānā plašsaziņas līdzekļiem izdevās uzzināt dažus sīkumus par šo īpaši trenēto vienību, kas, pēc Falkeida domām, vairāk atgādināja slepenu brālību.

“Tāpēc, ka es uzticos Āronam,” Hāgens bija īsi paskaidrojis Falkeidam. “Vai tu atceries šāvienu Torpā deviņdesmit ceturtajā?”

Falkeids ļoti labi atcerējās ķīlnieku drāmu Torpas lidlaukā. Viņš arī tur bija. Vēlāk neviens vairs necentās uzzināt, kurš bija šāvis, bet lode izgāja cauri bruņuvestes padusei, kas bija aizklāta priekšā mašīnas logam, un bruņotā bankas laupītāja galvai, kura uz jaunā Volvo aizmugures sēdekļa bija eksplodējusi līdzīgi ķirbim. Mašīnas tirgonis vēlāk pieņēma to apmaiņai, iztīrīja un pārdeva no jauna. Tas Falkeidu nesatrauca. Arī tas ne, ka Āronam bija šautene, kādu Falkeids agrāk nebija redzējis. Iniciāļi Mдr uz laides viņam neko neizteica. Šobrīd Ārons, bruņojies ar lāzera tēmēkli un nakts redzamības brillēm, gulēja kaut kur tur un ziņoja, ka labi redz konteineru. Kad Falkeids lūdza ziņot par situāciju, Ārons par atbildi tikai ierukšķējās. Bet arī tas nebija iemesls. Falkeidam nepatika kas cits: Āronam šeit nebija ko darīt. Snaiperi te vienkārši nebija vajadzīgi.

Falkeids mirkli vilcinājās. Tad pielika rāciju pie mutes.

-     Paspīdini lukturīti, ja esi gatavs, Atle!

Lejā, pie sarkanā konteinera, paspīdēja un nodzisa gaismiņa.

-     Visi pozīcijās, Falkeids sacīja. Esam gatavi sākt.

Hāgens pamāja ar galvu.

-     Labi. Bet, pirms sākam, vēlos saņemt apstiprinājumu tam, ka tu piekrīti manam uzskatam, Falkeid. Ka labāk ir veikt arestu tagad un negaidīt Holu.

Falkeids paraustīja plecus. Pēc piecām stundām kļūtu gaišs, Stankičs iznāktu ārā un viņi atklātā vietā ar suņiem to saņemtu ciet. Klīda baumas, ka netālā nākotnē Gunnars Hāgens ieņemšot Policijas pārvaldes priekšnieka vietu.

-    Jā, liekas diezgan saprātīgi, Falkeids atbildēja.

-    Labi. Un tā būs manā ziņojumā ka tas bija kopīgs lēmums. Gadījumā ja kāds apgalvotu, ka esmu pasteidzinājis arestēšanu, lai viss gods pienāktos man.

-     Domāju, ka neviens neturēs tevi aizdomās.

-     Labi.

Falkeids nospieda podziņu rācijā.

-     Divu minūšu gatavība.

Hāgens un Falkeids izelpoja baltus garaiņus, kas saplūda kopā, izveidoja mazu mākonīti un tad izgaisa.

-     Falkeid…

Tā bija rācija. Atle. Viņš čukstēja:

-     Konteinera durvīs nupat parādījās kāds cilvēks.

-    Stand-by, visiem, Falkeids mierīgā, stingrā balsī nokomandēja. Paredzēt neparedzēto. Vai viņš iet ārā?

-     Nē, viņš stāv. Viņš… izskatās, ka…

Oslofjorda tumsā atbalsojās vientuļš šāviens. Tad viss kļuva atkal kluss.

-     Pie velna, kas tas bija? Hāgens noprasīja.

Neparedzētais, Falkeids nodomāja.

24.    NODAĻA Svētdiena, 20. decembris. Solījums

Bija ļoti agrs svētdienas rīts. Viņš vēl gulēja. Harija dzīvoklī,

Harija gultā, Harija apģērbā. Un viņu mocīja Harija murgi. Spoki, tikai spoki vien.

Skaņa bija tikko sadzirdama viegla skrāpēšanās pie ārdurvīm.

Bet tas bija vairāk nekā pietiekami. Viņš pamodās, grāba ar roku zem spilvena un pielēca kājās. Žogoties ārā uz priekštelpu, ledusaukstā grīda svilināja kāju pēdas. Caur ārdurvju viļņoto stiklu vīdēja kāda cilvēka apveids. Viņš bija nodzēsis visas gaismas un zināja, ka no ārpuses neviens viņu neredz. Cilvēks aiz durvīm stāvēja pieliecies un kaut ko darīja. Varbūt nespēja iebāzt atslēgu slēdzenē? Vai Harijs Hols būtu piedzēries? Varbūt viņš tomēr nekur nav braucis, bet visu nakti tikai dzēris?

Tagad viņš stāvēja jau pie durvīm un pastiepa roku pie aukstā <

metāla roktura. Aizturēja elpu un sajuta otrā rokā pistoles spalu.

Šķita, ka otrpus durvīm stāvošais arī aiztur elpu.

Viņš cerēja, ka lieku sarežģījumu nebūs, ka Holam tomēr pietiks veselā saprāta, lai apjēgtu, ka viņam nav izvēles: vai nu jāaizved viņš pie Jūna Kārlsena, vai ari, ja tas nebūs iespējams, jādabū Jūns Kārlsens šurp, uz dzīvokli.

Turot pistoli tā, lai tā būtu tūlīt ieraugāma, viņš atrāva durvis vaļā. Cilvēks aiz tām noelsās un dažus soļus atkāpās.

Ārpusē pie durvju roktura bija kaut kas piestiprināts. Papīrā un celofānā ietīta ziedu buķete. Papīram pielīmēta liela aploksne.

Lai gan seja bija bailēs pārvērsta, viņš to tūdaļ pazina.

-     Get in here,[23] viņš klusi sacīja.

Martīne Ekhofa vilcinājās, līdz viņš pacēla pistoli augstāk.

Ar žestu viņš uzaicināja viņu iet istabā un tad sekoja. Pieklājīgi palūdza apsēsties klubkrēslā, bet pats iesēdās dīvānā.

Martīne beidzot novērsa skatienu no pistoles un paskatījās uz viņū.

-     Piedod, neesmu apģērbies, viņš ierunājās. Kur ir Harijs?

-     What do you want?[24] viņa jautāja.

Viņu pārsteidza Martīnes balss. Tā bija mierīga, gandrīz laipna.

-     Man vajadzīgs Harijs Hols, viņš atkārtoja. Kur viņš ir?

-     Es nezinu. Ko tev no viņa vajag?

-    Jautājumus ļauj uzdot man. Ja nepateiksi, kur ir Harijs Hols, man nāksies tevi nošaut. Saproti?

-     Es nezinu. Vari šaut. Ja vien domā, ka tas tev līdzēs.

Viņš centās saskatīt meitenes acīs bailes. Nesaskatīja. Varbūt acu zīlīšu dēļ. Tās šķita savādas.

-     Ko tu šeit dari? viņš iejautājās.

-     Kā jau tiku solījusi, atnesu Harijam biļeti uz koncertu.

-     Un ziedi?

-    Tikai kaprīze.

Viņš pievilka tuvāk somiņu, ko Martīne bija nolikusi uz galda, parakņājās tajā, līdz atrada naudas maku un bankas karti. Martīne Ekhofa. Dzimusi 1977. gadā. Adrese Sorgenfrīgāta, Oslo.

-    Tu esi Stankičs, viņa sacīja. Tu biji tajā baltajā autobusā, vai ne?

Viņš atkal paskatījās uz Martīni, bet viņa nenovērsa skatienu.

Tad viņa lēni pamāja ar galvu.

-     Tu esi šeit, jo gribi, lai Harijs aizved tevi pie Jūna Kārlsena, vai ne? Un tagad nezini, ko darīt. Vai tā?

-    Turi muti! viņš jioteica.

Taču balss neizskanēja tā, kā viņš bija vēlējies. Viņai bija taisnība: viss plāns grasījās sabrukt. Viņi klusēdami sēdēja tumšajā istabā, līdz ārā pamazām sāka kļūt gaišāks.

Beidzot tomēr viņa ierunājās:

-     Es varu aizvest tevi pie Jūna Kārlsena.

-     Ko? viņš neticīgi pārjautāja.

-     Es zinu, kur viņš ir.

-     Un kur tad viņš ir?

-     Kādā mājā.

-     Kā tu to zini?

-     Tā māja pieder Pestīšanas armijai, un man ir to cilvēku saraksts, kuri māju izmanto. Policija man piezvanīja, lai uzzinātu, vai turpmāko dienu laikā varēs tajā netraucēti pabūt.

-     Nu labi. Bet kāpēc tu gribētu aizvest mani uz turieni?

-     Tāpēc, ka Harijs tev to neteiks, viņa vienkārši atbildēja.

-     Un tad tu viņu nošautu.

Viņš vēroja Martīni. Saprata, ka viņa runā to, ko domā. Tad lēni pamāja ar galvu.

-     Cik viņu tur, tajā mājā, ir?

-    Jūns, viņa draudzene un viens policists.

Viens policists. Viņa galvā sāka veidoties plāns.

-     Cik tālu ir līdz turienei?

-     Trīs ceturtdaļstundas, tagad, rīta burzmā viena stunda, Martīne sacīja. Man ārā stāv mašīna. I

-     Kādēļ tu man palīdzi?

-     Es taču teicu. Man gribas ātrāk visu izbeigt.

-     Tu taču apzinies, ka ielaidīšu tev lodi galvā, ja piemānīsi?

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

-     Brauksim tūlīt, viņš noteica.

Pulksten septiņos un četrpadsmit minūtēs Harijs noskaidroja, ka ir dzīvs, jo sāpes varēja sajust katrā nervā. Un suņi gribēja vēl.

Viņš pavēra vienu aci un paskatījās apkārt. Drēbes gulēja izmētātas pa visu viesnīcas istabu. Bet katrā ziņā viņš bija viens. Roka

nomērķēja uz glāzes pusi, kura atradās uz naktsgaldiņa. Trāpīja. Glāze bija tukša. Viņš novilka ar pirkstu pa tās dibenu un aplaizīja. Salds. Viss alkohols bija izgarojis.

Viņš piecēlās no gultas un ar glāzi rokā iegāja vannasistabā. Nepaskatījies spogulī, piepildīja glāzi ar ūdeni. Lēnām izdzēra to. Suņi protestēja, bet viņš izturēja. Vēl vienu glāzi. Lidmašīna. Viņš paskatījās uz plaukstas locītavu. Kur, pie velna, palicis pulkstenis? Un cik tagad ir laiks? Viņam jādodas prom, uz mājām. Bet vispirms tikai vienu glāzīti… Viņš atrada un uzvilka kājās bikses. Pirksti likās nejutīgi un uzpampuši. Soma. Šeit. Tualetes piederumi. Kurpes. Bet kur palicis mobilais telefons? Kā zemē iekritis. Viņš uzgrieza deviņnieku, numuru reģistratūrā, un dzirdēja, kā tam aiz muguras printeris izdrukā rēķinu. Administrators viņam trīs reizes atkārtoja, cik ir pulkstenis, taču Harijs nespēja to saprast.

Harijs nobuldurēja kaut ko angliski, ko pats tā īsti nesaprata.

-     Sorry, sir, administrators atbildēja. The bar doesn’t open till three p.m. Do you want to check out now?[25]

Harijs pamāja, cenšoties jakas kabatās, kura mētājās gultas kājgalī, atrast lidmašīnas biļeti.

-     Sir?

-    Yes, Harijs atbildēja un nolika klausuli. Viņš atgāzās gultā, lai turpinātu meklēt bikšu kabatās, bet atrada tikai divdesmit norvēģu kronas. Un tad pēkšņi atcerējās, kur palicis pulkstenis. Kad bāru slēdza un viņš gribēja samaksāt, bija pietrūkušas dažas kuņas. Uz banknotēm viņš bija uzlicis norvēģu divdesmitkronu monētu un devies prom. Bet, līdz durvīm neticis, izdzirda dusmīgu uzsaucienu un sajuta dedzinošas sāpes pakausī. Uz grīdas pie viņa kājām skanēdama dejoja tā pati monēta. Viņš devās atpakaļ pie bāra letes, un bārmenis, kaut ko murminot, bija pieņēmis trūkstošās naudas vietā viņa pulksteni.

Harijs atklāja, ka jakas kabatas ir saplēstas. Pataustījies un atradis biļeti aiz iekškabatas oderes, viņš to izvilka un paskatījās uz izlidošanas laiku. Šajā bridi kāds pieklauvēja pie durvīm. Vispirms vienu reizi, tad vēl vienu spēcīgāk.

To, kas bija noticis pēc bāra slēgšanas, Harijs gandrīz neatcerējās, tādēļ, ja klauvēšanai bija kāds sakars ar šo laika sprīdi, nebija iemesla domāt, ka viņu sagaida kaut kas patīkams. Tomēr varbūt kāds atradis viņa mobilo telefonu. Viņš aizšļūca līdz durvīm un mazliet tās pavēra.

-     Good morning, ārpusē stāvošā sieviete sacīja. Vai varbūt rits nav labs?

Harijs mēģināja pasmaidīt un atspiedās pret durvju stenderi.

-     Ko tu vēlies?

Tagad, ar augšup saceltiem matiem, viņa vairāk atgādināja angļu valodas skolotāju.

-     Noslēgt vienošanos, viņa teica.

-     Tā? Kāpēc tagad, nevis vakar?

-    Gribēju zināt, ko tu darīsi pēc mūsu tikšanās. Varbūt, piemēram, tiksies ar kādu no horvātu policijas.

-     Un vai tagad zini, ka netikos?

-    Tu dzēri bārā, līdz to slēdza, un tad aizvilkies uz savu istabu.

-     Vai tev ir ari spiegi?

-     Izbeidz, Hol! Tev jāpaspēj uz lidmašīnu.

Ārpusē stāvēja un gaidīja mašīna. Pie stūres sēdēja bārmenis ar cietuma tetovējumiem.

-    Uz Stefana katedrāli, Fred, sieviete teica. Ātri. Pēc pusotras stundas viņam ir jāaizlido.

-    Tu daudz zini par mani, Harijs ieteicās. Un es neko nezinu par tevi.

-     Vari saukt mani par Mariju, viņa atbildēja.

Varenās Stefana katedrāles tornis gaisa rīta miglā, kas cēlās pār Zagrebu.

Marija veda Hariju pa lielo, gandrīz tukšo galveno jomu. Viņi pagāja garām biktskrēsliem un svēto statujām ar lūgšanu soliņiem pie tiem. No neredzamiem skaļruņiem plūda, lentē ierakstītas, klusas, svinīgas, mantrām līdzīgas kora dziesmu skaņas, droši vien paredzētas pārdomu raisīšanai, taču Hariju vedināja uz domām par muzikālu fonu katoļu supermārketā. Viņi iegāja sānu jomā un no tā pa durvīm kādā mazā telpā ar dubultiem lūgšanu soliem. Caur krāsainajiem vitrāžu stikliem iespīdēja zilsarkana rīta gaismiņa. Katrā pusē krustā sistajai Kristus figūriņai dega pa svecei. Krucifiksa priekšā ceļos nometusies vaska figūra ar augšup pavērstu skatienu un it kā izmisīgā lūgšanā paceltām rokām.

-     Apustulis Toms, celtnieku svētais aizstāvis, viņa paskaidroja, nolieca galvu un pārmeta krustu. Tas, kurš vēlējās doties nāvē kopā ar Kristu.

Neticīgais Toms, Harijs nodomāja. Sieviete noliecās pie savas somas, izņēma mazu vaska svecīti ar svētā attēlu, aizdedza to un novietoja apustuļa priekšā.

-     Meties uz ceļiem! viņa sacīja.

-     Kāpēc?

-     Dari, kā teicu.

Harijs negribīgi nometās ceļos uz lūgšanu sola netīrā, sarkanā samta un uzlika elkoņus uz slīpā, no sviedriem, taukiem un asarām nomelnējušā roku balsta. Apbrīnojami ērts stāvoklis.

-     Zvēri pie Dieva Dēla, ka pildīsi savu vienošanās daļu!

Harijs vilcinājās. Tad nolieca galvu.

-     Es zvēru… viņa iesāka.

-     Es zvēru…

-     Dieva Dēla, sava glābēja vārdā.

-     Dieva Dēla, sava glābēja vārdā.

-     Darīt visu, kas manos spēkos, lai glābtu to, kuru dēvē par mali spasiteļj.

Harijs atkārtoja.

Viņa apsēdās.

-     Šeit es satikos ar klienta kurjeru, viņa sacīja. Šeit viņš pasūtīja darbu. Bet iesim prom, jo te nav īstā vieta, kur apspriest cilvēku likteņus.

Freds aizveda viņus uz karaļa Tomislava parku un palika gaidot mašīnā, bet Harijs un Marija apsēdās uz soliņa. Brūnie, pusvītušie zāles stiebriņi mēģināja piecelties, taču mitrais vējš spieda tos atpakaļ pie zemes. Otrpus vecajam izstāžu paviljonam nozvanīja tramvajs.

-    Es viņu neredzēju, Marija teica. Bet balss izklausījās jauna.

-     Izklausījās?

-     Pirmo reizi viņš piezvanīja oktobrī uz Hotel International. Ja jautā par bēgļiem, tad telefonu pārslēdz Fredam. Un Freds to pārslēdz tālāk man. Tas cilvēks sacīja, ka zvanot kādas anonīmas personas vārdā, kura vēloties, lai Oslo izdarītu vienu darbiņu. Atceros, ka fonā skanēja ielas satiksmes troksnis.

-     Telefona automāts.

-     Iespējams. Es pateicu, ka nekad neslēdzu darījumus pa telefonu un nekad to nedaru anonīmi. Es noliku klausuli. Pēc divām dienām viņš piezvanīja vēlreiz un lūdza mani pēc trim dienām aiziet uz Stefana katedrāli. Man norādīja precīzu laiku, kurā jāierodas, un to, kurā biktskrēslā jāapsēžas.

Sola priekšā koka zarā nosēdās vārna, pašķieba galvu un sērīgi paskatījās uz abiem sēdētājiem.

-     Todien baznīcā bija daudz tūristu. Norunātajā laikā es iegāju vajadzīgajā biktskrēslā. Uz krēsla gulēja aizzīmogota aploksne. Es to atvēru. Tajā bija izsmeļoša instrukcija par to, kur un kad jānovāc Jūns Kārlsens, avanss dolāros, kas bija krietni vairāk, nekā mēs parasti mēdzam ņemt, kā arī priekšlikums galīgajam norēķinam. Tālāk tika paziņots, ka kurjers, ar kuru jau biju runājusi pa telefonu, ar mani sazināsies, lai saņemtu atbildi, un, ja piekritīšu, apspriedīs detaļas par finanšu norēķiniem. Kurjers būšot mūsu vienīgais sakarnieks, bet drošības apsvērumu dēļ nezināšot uzdevuma detaļas, tādēļ arī es nekādā gadījumā nedrīkstu tās izpaust. Es paņēmu aploksni un izgāju no baznīcas. Devos atpakaļ uz viesnīcu. Pusstundu vēlāk man piezvanīja kurjers.

-     Tātad tas pats cilvēks, kurš tev zvanīja no Oslo?

-    Viņš nestādījās priekšā, bet, būdama bijusī skolotāja, mēdzu ievērot, kā cilvēki runā angliski. Un šim bija ļoti īpatnējs akcents.

-     Par ko jūs runājāt?

-    Es pateicu, ka atsakāmies trīs iemeslu dēļ. Pirmkārt, mums ir princips: zināt, kādēļ tāds pasūtījums tiek dots. Otrkārt, drošības apsvērumu dēļ mēs nekad neļaujam citiem noteikt laiku un vietu. Un, treškārt, mēs nestrādājam ar anonīmiem pasūtītājiem.

-     Ko viņš atbildēja?

-     Teica, ka viņš nosakot samaksu un man jāsamierinās ar viņa identitāti. Vēl jautāja, par cik jāpalielina samaksa, lai es atsacītos no pārējiem iebildumiem. Es atbildēju, ka tas ir vairāk, nekā viņš spēj samaksāt. Tad viņš nosauca summu. Un es…

Kamēr viņa meklēja atbilstošus vārdus angļu valodā, Harijs viņu vēroja.

-     …nebiju sagatavojusies tādai naudai.

-     Ko viņš pateica?

-     Divsimt tūkstoši dolāru. Tas ir piecpadsmit reižu vairāk par mūsu parasto cenu.

Harijs lēni pamāja ar galvu.

-     Un tad motīvs vairs nebija svarīgs?

-     Tev tas nav jāsaprot, Hol, bet mums visu laiku bija plāns. Kad mums būtu pietiekami daudz naudas, mēs visu izbeigtu un dotos atpakaļ uz Vukovaru. Sāktu jaunu dzīvi. Kad nāca šis piedāvājums, es sapratu, ka tā ir mūsu biļete, lai tiktu prom. Šis būtu bijis pēdējais darbs.

-    Tātad princips par ideālu slepkavību uzņēmumu tiek nodots aizmirstībai? Harijs, taustīdams kabatā pēc cigaretes, jautāja.

-     Vai tu, Hol, izmeklē slepkavības ideālisma dēļ?

-     Gan jā, gan nē. Jādzīvo vien ir.

Viņa tikko manāmi pasmaidīja.

-     Tad jau starp mums nav nemaz tik liela atšķirība, vai ne?

-     Šaubos gan.

-     Ak tā? Ja nekļūdos, mēs abi ceram, ka tu arestēsi tos, kuri to pelnījuši. Tā ir?

-     Pats par sevi saprotams.

-     Bet īsti tā tomēr nav? Tu atklāji, ka vainīgumam ir nianses, par kurām nebiji padomājis, kad nolēmi kļūt par policistu un atbrīvot cilvēci no ļaunuma. Ka parasti runa ir nevis par ļaunumu, bet vairāk par cilvēciskām vājībām. Daudzos bēdīgos atgadījumos ieraugi pats sevi. Bet, kā jau tu saki, jādzīvo vien ir. Un tad mēs sākam mazliet melot. Gan tiem, kas ir ap mums, gan paši sev.

Harijs nevarēja atrast šķiltavas. Ja viņš tūlīt neaizdegs cigareti, tad uzsprāgs. Viņš negribēja domāt par Birgeru Holmenu. Ne šobrīd. Nokožot filtru, viņš sajuta zobos sausu čirkstoņu.

-     Ko kurjers teica, kā viņu sauc?

-     Tu jautā, it kā jau zinātu atbildi, viņa secināja.

-      Roberts Kārlsens, Harijs sacīja un ar plaukstām spēcīgi paberzēja seju. Un viņš iedeva tev aploksni ar instrukcijām divpadsmitajā oktobrī.

Viņa sarauca vienu no savām skaisti veidotajām uzacīm.

-     Mēs atradām viņa lidmašīnas biļeti, Harijs sabozās. Vējš pūta viņam cauri, it kā viņš būtu spoks. Un, atgriezies mājās, viņš netīšām ieņēma tā cilvēka vietu, kuru pats bija palīdzējis notiesāt uz nāvi. Var pārsmieties, vai ne?

Viņa klusēja.

-    Es nesaprotu vienu, Harijs turpināja. Kāpēc tavs dēls nepārtrauc pildīt uzdevumu, ja redz televīzijā vai izlasa avīzēs, ka patiesībā ir nogalinājis cilvēku, kuram vajadzēja samaksāt rēķinu?

-    Viņš nekad neuzzinās ne to, kas ir pasūtītājs, ne to, ko upuris ir nogrēkojies, viņa sacīja. Tā ir labāk.

-     Tātad, ja tiks noķerts, tad nevienu nevarēs atmaskot?

-     Tā viņam nav jādomā. Tā viņš var tikai darīt savu darbu un ticēt, ka es esmu pareizi izlēmusi.

-     Gan morāli, gan ekonomiski?

Viņa paraustīja plecus.

-     Šajā gadījumā tā, protams, būtu bijusi priekšrocība, ja viņš būtu zinājis, kurš ir pasūtītājs. Grūtības ir tādas, ka pēc slepkavības viņš ar mums nav sazinājies. Nezinu, kāpēc.

-     Neuzdrošinās, Harijs minēja.

Marija aizvēra acis, un Harijs redzēja, kā šaurajā sievietes sejā saspringst muskuļi.

-     Tu gribēji, lai mana vienošanās daļa būtu mana speciālista atsaukšana, viņa teica. Tagad tu saproti, ka tas nav iespējams. Bet es tev pateicu tā cilvēka vārdu, kurš deva mums šo uzdevumu. Vairāk neko nevaru izdarīt, līdz viņš ar mums sazināsies. Vai tu pildīsi savu norunas daļu, Harij? Vai izglābsi manu zēnu?

Harijs neatbildēja. Vārna pēkšņi pacēlās no zara, un uz grants viņu priekšā nolija ūdens pilienu lietus.

-    Vai tu domā, ka tavs zēns būtu apstājies, ja zinātu, cik sliktas ir viņa izredzes? Harijs jautāja.

Sieviete greizi pasmaidīja. Tad sērīgi papurināja galvu.

-     Kāpēc ne?

-     Tāpēc, ka viņš ir bezbailīgs un spītīgs. Pilnīgi atsities tēvā. Harijs paskatījās uz kalsno sievieti ar lepni pacelto galvu un

nodomāja, ka par pēdējo izteicienu nav gluži pārliecināts.

-     Pasveicini Fredu. Paņemšu taksometru līdz lidostai.

Viņa skatījās uz savām rokām.

-     Vai tu tici Dievam, Harij?

-     Nē.

-     Tomēr tu zvērēji pie Viņa, ka izglābsi manu zēnu.

-    Jā, Harijs atbildēja un piecēlās.

Viņa palika sēžam, tikai pacēla galvu.

-     Vai tu turi savu doto vārdu?

-     Ne vienmēr.

-     Tu netici Dievam, viņa turpināja, un arī savam dotajam vārdam. Kas tad atliek?

Viņš sakļāva jaku ciešāk.

-     Pastāsti man, kam tu tici, Harij!

-     Es ticu nākamajam solījumam, Harijs teica, pagriezās un paskatījās uz plato avēniju ar rāmo svētdienas satiksmi. Cilvēki spēj pildīt solījumu pat tad, ja ir lauzuši iepriekšējo. Es ticu jaunam sākumam. Protams, neesmu to teicis… Viņš pamāja taksometram, kas tuvojās. Bet tieši tāpēc es strādāju šajā profesijā.

Taksometrā Harijs atjēdzās, ka viņam nav skaidras naudas. Viņš uzzināja, ka Pleso lidostā ir bankomāts, kas ņem pretī VISA kartes. Visu ceļu Harijs grozīja pirkstos divdesmit kronu monētu. Viņā cīnījās domas: uz bāra grīdas ripojošā monēta un pirmais dzēriena malks lidmašīnā.

Ārā jau bija gaišs, kad Jūnu pamodināja mašīna, kas iegriezās un piestāja pie Estgoras. Viņš gulēja un skatījās griestos. Pagājusī nakts bija gara un auksta, un viņš bija maz gulējis.

-     Kas tur nāk? Tēa, kas pirms mirkļa bija cieši aizmigusi, iejautājās.

Viņas balsī ieskanējās bailes.

-     Noteikti kāds, kurš nomainīs policistu, Jūns atbildēja.

Motors apklusa. Divas mašīnas durvis atvērās un atkal aizcirtās.

Tātad divi cilvēki. Taču neviens nerunāja. Klusie policisti. Priekštelpā, kurā bija iekārtojies policists, varēja saklausīt klauvējienus pie ārdurvīm. Vienu reizi. Divas reizes.

-     Vai viņš neatvērs? Tēa čukstēja.

-    Csst! Jūns pieklusināja Tēu. Varbūt viņš ir izgājis. Varbūt ārā uz tualeti.

Klauvēja jau trešo reizi. Stipri.

-     Es iešu atvērt, Jūns teica.

-     Pagaidi!

-     Mums taču jālaiž iekšā. Jūns pārrāpās viņai pāri un apģērbās.

Viņš atvēra istabas durvis. Pelnutraukā uz galdiņa kūpēja cigaretes gals, uz dīvāna bija nomesta vilnas sega. Pie durvīm atkal klauvēja. Jūns paskatījās pa logu, bet mašīnu neredzēja. Dīvaini. Viņš nostājās durvju priekšā.

-     Kas tur ir? viņš nedroši uzsauca.

-     Policija! ārpusē atskanēja balss.

Varbūt Jūns kļūdījās, bet, viņaprāt, balsij piemita savāds akcents.

Klauvējiens atkārtojās, un viņš nodrebēja un pastiepa trīcošo roku uz durvju roktura pusi. Tad dziļi ievilka elpu un strauji atrāva durvis.

Šķita, ka viņam uzgāzusies ūdens siena, jo sejā iecirtās ledains vējš un zemās rīta saules žilbinošā gaisma lika samiegt acis. Uz kāpnēm vīdēja divi silueti.

-     Vai jūs esat maiņa? Jūns jautāja.

-     Nē, atbildēja pazīstama sievietes balss. Viss ir beidzies.

-     Visam beigas? Jūns, ar roku piesedzot acis, izbrīnīti pārvaicāja. Sveika, vai tā esi tu?

-Jā, varat posties, mēs aizvedīsim jūs uz mājām, viņa sacīja.

-     Kāpēc?

Viņa izstāstīja, kāpēc.

-    Jūn! no guļamistabas atskanēja Tēas balss.

-     Mirklīti! Jūns, atstājot durvis vaļā, iegāja pie Tēas.

-     Kas tur ir? viņa jautāja.

-    Tā sieviete, kas mani nopratināja, Jūns paskaidroja. Tūrila Lī. Un vēl puisis, kuru arī, šķiet, sauc Lī. Viņi stāsta, ka Stankičs esot beigts. Šonakt nošauts.

Viņus apsargājušais policists atgriezās no tualetes, sakravāja savas mantiņas un aizbrauca. Un pēc desmit minūtēm Jūns uzmeta plecā somu, aizvēra durvis un pagrieza tajās atslēgu. Pa savām atstātajām pēdām dziļajā sniegā aizbrida līdz mājas sienai, noskaitīja piecus dēļus un uzkāra atslēgu uz āķīša iekšpusē. Tad metās pakaļ pārējiem pie sarkanā golfiņa, kas stāvēja ar ieslēgtu motoru, pūšot ārā baltu kondensātu. Viņš iespiedās aizmugures sēdeklī blakus Teai. Viņi sāka braukt. Jūns aplika roku lēai ap vidukli un paliecās uz priekšu starp priekšējiem sēdekļiem.

-     Kā tad patiesībā šonakt konteineru ostā viss notika?

Policiste Tūrila Lī saskatījās ar savu kolēģi Ūlu Lī pasažiera

sēdeklī.

-Viņi saka, ka esot izskatījies tā, it kā Stankičs ķertos pie ieroča, Ola Lī noteica. Vismaz tā esot licies īpašās vienības snaiperim.

-     Vai tad tā nebija?

-    Atkarīgs no tā, ko uzskata par ieroci. Ūla paskatījās uz Tūrilu Lī, kas par varītēln pūlējās izlikties nopietna. Kad viņi to pagrieza otrādi, izrādījās, ka bikšu priekša ir vaļā un penis ir ārā. Izskatās, ka viņš būs iestājies durvīs tikai tāpēc, lai pačurātu.

Tūrila Lī pēkšņi bargi ieklepojās.

-     Tas lai paliek tikai starp mums, Ūla Lī pasteidzās piebilst.

-    Jūs taču saprotat, vai ne?

-    Tu gribi sacīt, ka jūs viņu tā vienkārši nošāvāt? Tēa neticīgi iesaucās.

-     Ne jau mēs, Tūrila Lī sacīja. Snaiperis no FSK.

-    Viņi uzskata, ka Stankičs kaut ko būs saklausījis un pagriezis galvu, Ūla teica. Lode bija iegājusi aiz auss un iznākusi ārā pie deguna. Snip-snapp-snurre. Snurre… he, he.

Tēa paskatījās uz Jūnu.

-     Viņš ir izmantojis pamatīgu munīciju, Ūla domīgi noteica.

-    Jā, drīz jau pats to redzēsi, Kārlsen. Būtu labi, ja tu spētu viņu pazīt.

-     Tas būtu grūti jebkurā gadījumā, Jūns atsaucās.

-Jā, mēs dzirdējām. Ūla pašūpoja galvu. Pantomīmas ģīmis. Ja jautāsi man, teikšu muļķības. Bet tas viss tikai starp mums, skaidrs?

Kādu brīdi viņi brauca klusēdami.

-     Kā jūs tik droši varat zināt, ka tas ir viņš? Tēa ierunājās.

-     Tas ir, ja viņa seja tik ļoti sakropļota?

-     Viņi pazina jaku, Ūla atteica.

-     Un tas ir viss?

Ūla un Tūrila saskatījās.

-    Ne gluži, Tūrila ieteicās. Uz jakas un kabatā atrastā stikla gabala bija sarecējušas asinis. Tagad tās salīdzina ar Halvošena asinīm.

-     Tas ir beidzies, Tēa. Jūns pievilka meiteni cieši sev klāt. Viņa uzlika galvu tam uz pleca. Jūns ieelpoja viņas matu smaržu.

Drīz viņš gulēs. Ilgi. Starp sēdekļu mugurām viņš redzēja Tūrilas Lī roku uz stūres. Viņa piegriezās tuvāk šaurā ceļa labajai malai, lai palaistu garām baltu elektromobili. Jūns nosprieda, ka tas ir tādas pašas markas, kādu Pestīšanas armija bija saņēmusi kā dāvanu no karaļnama.

25.     NODAĻA svētdiena, 20. decembris. Piedošana

Diagrammas un skaitļi monitoros, vienmērīgie pulsa pīkstieni radīja ilūziju, ka viss tiek kontrolēts.

Halvošena muti un degunu sedza maska, kaut kas ķiverei līdzīgs bija arī uz galvas. Ārsts paskaidroja, ka tā tiek reģistrētas galvas smadzeņu aktivitātes izmaiņas. Viņa acu plakstiņi bija tumši, ar sīku asinsvadu tīklojumu. Harijam iešāvās prātā, ka viņš agrāk tos nav redzējis. Viņš nekad nebija redzējis Halvošenu ar aizvērtām acīm. Tās vienmēr bija vaļā. Viņam aiz muguras atvērās durvis. Beāte.

-     Beidzot! viņa teica.

-    Es ierados tieši no lidostas, Harijs čukstēja. Viņš izskatās kā gulošs iznīcinātāja pilots.

Ieraudzījis Beātes samocīto smaidu, viņš saprata metaforas nelaimi vēstījošo jēgu. Ja smadzenes nebūtu tik apdullinātas, viņš varbūt izvēlētos citu salīdzinājumu. Varbūt vienkārši turētu muti. Viņš vispār spēja saglabāt savu seju vienīgi tāpēc, ka lidojums starptautiskajā gaisa telpā starp Zagrebu un Oslo aizņēma tikai pusotru stundu un dzērienus iznēsājošai stjuartei, šķiet, vajadzēja apkalpot absolūti visus citus pasažierus, līdz viņa pamanīja spuldzīti pie viņa sēdvietas.

Viņi izgāja ārā un gaiteņa galā atrada atpūtas stūrīti.

-     Vai ir kaut kas jauns? Harijs pavaicāja.

Beāte pārlaida plaukstu sejai.

-   Vakar vakarā man piezvanīja ārsts, kas izmeklēja Sofiju Miholeču. Bez ziluma uz pieres, kas varētu būt radies no trieciena pret durvīm kā Sofija bija paskaidrojusi -, nekādu citu traumu nebija. Vēl viņš teica, ka nopietni izturoties pret klusēšanas zvērestu, bet sieva esot viņu pārliecinājusi, ka no tā dažkārt ir jāatkāpjas, ja runa esot par ļoti nopietna gadījuma izmeklēšanu. Viņš paņēma no Sofijas asinis analīzei, bet tur nekādu noviržu nebija, līdz viņš tīri instinktīvi palūdza pārbaudīt horiono gonadotropīna jeb HCG līmeni. Viņa saka, ka tā līmenis neliek šaubīties.

Beāte iekoda sev apakšlūpā.

-     Interesanta intuīcija, Harijs ieminējās. Bet man nav ne jausmas, kas tas HCG ir.

-     Sofija nesen bijusi grūta, Harij.

Harijs mēģināja iesvilpties, bet mute bija par sausu.

-     Tev jādodas ar viņu aprunāties.

-    Jā, jo pēdējā laikā esam kļuvušas sirdsdraudzenes, Beāte sausi piezīmēja.

-     Tev nav jābūt draudzenei. Jānoskaidro, vai viņa nav tikusi izvarota.

-     Izvarota?

-     Intuīcija.

Viņa nopūtās.

-     Okay. Bet tas taču tagad droši vien nav steidzami.

-     Kāpēc tā?

-     Pēc tā, kas notika naktī.

-     Un kas naktī notika?

Beāte ieurba skatienu Harijā.

-     Vai tad tu nezini?

Harijs papurināja galvu.

-     Es tavā telefonā atstāju vismaz četras īsziņas.

-     Es vakar pazaudēju mobilo telefonu. Bet pasaki taču!

Viņš redzēja, ka Beāte vilcinās.

-     Velns! Harijs iesaucās. Saki, ka tas nav tas, par ko es iedomājos!

-     Naktī viņi Stankiču nošāva. Viņš nomira uzreiz.

Harijs aizvēra acis. Beātes balss skanēja kā no tālienes:

-    Stankičs pēc kaut kā tvēra, un, kā ziņojumā teikts, viņš ticis brīdināts.

Ziņojums, Harijs nodomāja. Jau.

-    Diemžēl vienīgais atrastais ierocis viņa jakas kabatā bija stikla gabals. Uz tā bija asinis, un Tiesu mediķi apsolīja līdz rītdienai tās pārbaudīt. Pistoli viņš droši vien uz laiciņu kaut kur noslēpis. Ja viņu ar to saņemtu, tas būtu svarīgs pierādījums. Viņam nebija arī nekādu dokumentu.

-    Vai atradāt vēl kaut ko? Harija jautājums sekoja automātiski, jo domas maldījās pavisam citur. Pareizāk Stefana katedrālē. “Zvēru pie Dieva Dēla.”

-      Stūrī gulēja narkomāna piederumi. Šļirce, karote un tamlīdzīgi. Interesantāk ir tas, ka pie griestiem karājās suņa līķis. Pēc ostas uzrauga vārdiem melnais Mecners. Tam bija izgriezti gabali no miesas.

-     Prieks dzirdēt, Harijs nomurmināja.

-     Ko?

-     Nekas.

-    Tas izskaidro, kā jau tu teici, gaļas gabaliņus vēmekļos Gēteborggātā.

-     Vai akcijā kopā ar Deltas vīriem piedalījās vēl citi?

-     Spriežot pēc ziņojuma, neviens.

-     Kurš galu galā rakstīja šo ziņojumu?

-     Operācijas vadītājs, protams. Sīverts Falkeids.

-     Protams.

-     Tagad vismaz viss ir beidzies.

-     Nē!

-     Tev nevajag kliegt, Harij!

-     Nekas nav beidzies! Kur ir princis, ir arī karalis.

-     Kas ar tevi notiek? Beātes vaigi iekvēlojās. Ir miris profesionāls slepkava, un tu runā tā, it kā viņam būtu… līdzzinātājs.

Halvošens, Harijs nodomāja. Viņa gribēja sacīt: Halvošens. Viņš aizvēra acis, un plakstiņu iekšpusē sāka dejot sarkanas zvaigznītes. Kā sveces, Harijs iedomājās. Kā sveces baznīcā. Viņš bija vēl tikai bērns, kad glabāja māti. Ondalsnēsē, ar skatu uz kalniem. Viņa, guļot slimības gultā, bija tā lūgusi. Un viņi tur bija stāvējuši tēvs, Sēsa un viņš pats un klausījušies, kā mācītājs stāsta par cilvēku, kuru nekad nebija pazinis. Tēvs pats to nekad nebija spējis izdarīt. Un varbūt Harijs jau toreiz bija zinājis, ka bez viņas vairs nav ģimenes. Un vectēvs, no kura Harijs bija mantojis lielo augumu, bija pieliecies un, pūšot viņam sejā alkohola pilnu elpu, sacījis, ka tā tam jābūt, ka pirmajiem jāaiziet vecākiem. Harijs norija kamolu kaklā.

-    Es atradu Stankiča šefu, viņš sacīja. Viņa apstiprināja, ka slepkavību pasūtījis Roberts Kārlsens.

Beāte apjukusi skatījās uz Hariju.

-    Bet tas nav viss, viņš turpināja. Roberts bija tikai kurjers. Aiz viņa slēpjas kāds cits.

-     Kas?

-     Nezinu. Zinu tikai to, ka ir kāds, kurš par slepkavību spēj samaksāt divsimt tūkstoš dolāru.

-     Un to visu tev pastāstīja Stankiča šefs, tikai tāpat vien?

Harijs papurināja galvu.

-     Mēs noslēdzām vienošanos.

-     Kādu vienošanos?

-     To tu negribēsi zināt.

Beāte vairākkārt samirkšķināja acis. Tad pamāja ar galvu. Harijs skatījās uz kādu padzīvojušu sievieti, kas ar kruķu palīdzību pagāja viņiem garām, un prātoja, vai Stankiča māte un Freds lasa intemetā norvēģu avīzes. Vai viņiem jau būtu zināms, ka Stankičs ir miris.

-     Halvošena vecāki ir ēdnīcā un pašlaik ēd. Es noiešu lejā pie viņiem. Vai nāksi līdzi? Harij?

-     Ko? Atvaino! Es paēdu lidmašīnā.

-    Viņiem tas būtu patīkami. Viņi saka, ka Halvošens bijis labās domās par tevi. Kā par vecāko brāli.

Harijs papurināja galvu.

-     Varbūt vēlāk.

Kad viņa aizgāja, Harijs atgriezās palātā pie Halvošena. Viņš apsēdās uz krēsla maliņas pie gultas un ieskatījās bālajā sejā uz spilvena. Somā Harijam gulēja neatvērta tax-free veikalā nopirkta Jim Beam pudele.

-     Gan jau izkulsimies, viņš nočukstēja.

Harijs ar īkšķi un garo pirkstu uzsita knipi Halvošenam uz pieres. Trāpīja starp acīm, bet plakstiņi nepakustējās.

-    Jašins, Harijs nočukstēja un juta, ka balss ir aizsmakusi.

Viņa jaka pasmagi atsitās pret gultas malu. Harijs pataustīja.

Zem oderes kaut kas bija. Viņa pazaudētais mobilais telefons.

Harijs aizgāja, kad palātā atgriezās Beāte un Halvošena vecāki.

Jūns gulēja dīvānā, galvu uzlicis Tēai uz ceļiem. Viņa skatījās televīzijā kādu vecu filmu. Jūns klausījās Betas Deivisas asajā balsī un lūkojās griestos, prātodams, ka šos griestus pazīst labāk nekā pats savējos. Un, ja labāk ieskatītos, tad beigās ieraudzītu kaut ko pazīstamu, kaut ko citu, nevis saplosīto seju, ko viņam parādīja aukstajā Centrālās slimnīcas pagrabā. Viņš bija noliedzoši pašūpojis galvu, kad viņam jautāja, vai tas ir vīrs, kuru viņš redzējis sava dzīvokļa durvis un kurš vēlāk ar nazi uzbrucis policistam.

-    Bet tas nenozīmē, ka tas nebija viņš, Jūns tika atbildējis, un viņi bija pamājuši ar galvām, pierakstījuši, un tad visi izgājuši ārā.

-    Vai esi pārliecināts, ka policija neļaus tev gulēt savā dzīvoklī? Tēa jautāja. Ja tu šonakt paliksi te, būs daudz valodu.

-    Tā ir slepkavības vieta, Jūns atbildēja. Tā būs aizplombēta līdz izmeklēšanas beigām.

-     Aizplombēta, viņa atkārtoja. Izklausās pēc sāpoša zoba.

Beta Deivisa metās klāt kādai jaunākai sievietei. Skali un dramatiski ieraudājās vijoles.

-     Par ko tu domā? Tēa jautāja.

Jūns neatbildēja. Un neatbildēja tāpēc, ka domāja par to, ka melojis, sacīdams viņai, ka viss ir beidzies. Nekas nebeigsies, kamēr

viņš pats neizdarīs to, kas jādara. Un jāizdara bija, lūk, kas: jāņem vērsis aiz ragiem, jāaptur ienaidnieks, jābūt drosmīgam, mazam kareivim. Jo tagad viņš zināja. Viņš bija stāvējis pavisam tuvu, kad Halvošens Gēteborggātā klausījās Madsa Gilstrupa paziņojumu pa telefonu, un bija dzirdējis atzīšanos.

Pie durvīm zvanīja. Viņa aši piecēlās, it kā tas būtu gaidīts pārtraukums. Nācējs bija Rikards.

-     Vai netraucēju? viņš jautāja.

-     Nē, Jūns atbildēja. Es jau grasījos iet.

Kamēr Jūns ģērbās, visi trīs klusēja. Aizvēris aiz sevis durvis, viņš vēl dažas sekundes pastāvēja un ieklausījās dzīvoklī skanošajās balsīs. Viņi sačukstējās. Kādēļ viņi čukstēja? Rikards izklausījās nikns.

Ar tramvaju viņš aizbrauca līdz pilsētai un tad pārsēdās Holmenkollenas vagoniņā. Svētdienās, kad bija daudz sniega, tas parasti bija pilns ar slēpotājiem, bet šodien vairumam acīmredzot šķita pārāk auksts. Viņš izkāpa pēdējā pieturā. Tālu lejā zem viņa gulēja Oslo.

Madsa un Rangnhillas māja stāvēja pakalna galā. Jūns nekad agrāk nebija tur bijis. Vārti bija diezgan šauri, ari piebrauktuve tā nogriezās ap koku pudurīti, kas no ceļa puses apslēpa mājas lielāko daļu. Pati māja bija zema un tik dabiski iekļāvās apkārtnes ainavā, ka nevarēja noteikt tās izmērus, līdz pienāca tai klāt. Tā vismaz Rangnhilla bija teikusi. <

Jūns piezvanīja, un pēc dažām sekundēm no neredzama skaļruņa atskanēja balss:

-     Skaties tik! Jūns Kārlsens!

Jūns ielūkojās kamerā virs durvīm.

-     Es esmu istabā. Madsa Gilstrupa balss aprāvās, un viņš īsi iesmējās. Domāju, ka tu zini ceļu.

Durvis atvērās, un Jūns Kārlsens iegāja priekštelpā, kas lieluma ziņā līdzinājās viņa dzīvoklim.

-     Hallo?

Par atbildi atskanēja tikai īsa, asa atbalss.

Viņš sāka iet pa gaiteni, kam, pēc viņa domām, vajadzēja izbeigties dzīvojamā istabā. Pie sienām karājās eļļas gleznas spilgtās krāsās bez rāmjiem. Un, jo tālāk viņš gāja, jo vairāk juta kādu īpatnēju smaku. Izgāja cauri virtuvei ar plīti un duci krēslu ap ēdamgaldu. Izlietne bija pilna ar šķīvjiem, glāzēm un tukšām alus un alkohola pudelēm. Nejauki oda pēc sastāvējuša ēdiena un alus. Jūns devās tālāk. Gaitenī mētājās apģērba gabali. Viņš ieskatījās pa durvīm vannasistabā. Tur smirdēja pēc vēmekļiem.

Viņš nogriezās ap stūri, un pēkšņi priekšā pavērās Oslo pilsētas un fjorda skats, kādu viņš agrāk bija redzējis, tikai ejot kopā ar tēvu pastaigās pa Nūrmarku.

Istabas vidū bija novietots ekrāns, un uz tā baltās virsmas zibēja mēmi kadri, acīmredzot kāda amatiera uzfilmēti kāzu skati. Tēvs ved meitu baznīcā pa galveno eju, bet viņa smaidot māj viesiem pa labi un pa kreisi. Vienīgā dzirdamā skaņa bija projektora ventilatora dūkšana. Ekrāna priekšā Jūns ieraudzīja melnu krēslu ar augstu atzveltni un uz grīdas tam blakus divas tukšas pudeles un vienu pustukšu.

Jūns skaļi ieklepojās un piegāja tuvāk.

Krēsls lēnām pagriezās.

Un Jūns spēji apstājās.

Krēslā sēdēja vīrs, kurā viņš tikai ar grūtībām pazina Madsu Gilstrupu. Mugurā tam bija balts krekls un kājās melnas bikses, taču viņš nebija skuvies, ar uzblīdušu seju un ūdeņainām, kā ar pelēku plēvi pārvilktām acīm. Uz ceļiem tam gulēja melna divstobru skrošu bise ar smalki iegrebtiem dzīvnieku motīviem uz tumšsarkanās laides. Stobrs bija pavērsts tieši pret Jūnu.

-      Vai tu ej medībās, Kārlsen? Madss Gilstrups aizsmakušā dzērāja balsī lēni noprasīja.

Jūns, nespējot novērst skatienu no bises, papurināja galvu.

-     Mēs savā ģimenē medījam visu, Gilstrups teica. Neviens zvērs nav par mazu, un neviens nav par lielu. Gandrīz var teikt, ka tas ir mūsu dzimtas moto. Mans tēvs ir šāvis uz visu, kas spēj līst un iet. Katru ziemu viņš dodas uz tādu zemi, kurā ir dzīvnieki, kādus viņš vēl nav šāvis. Pagājušajā gadā tā bija Paragvaja, tur bija kāda reta mežu puma. Pats es nekur neesmu derīgs. Pēc tēva domām. Viņš saka, ka neesmu pietiekami aukstasinīgs. Viņš mēdza teikt, ka vienīgais zvēriņš, ko biju spējīgs noķert, bija, lūk, viņa. Madss Gilstrups īsi pamāja ar galvu uz ekrāna pusi. Kaut gan droši vien domāja, ka viņa noķērusi mani.

Madss Gilstrups nolika bisi sev līdzās uz salona galdiņa un pamāja ar roku.

-     Sēdies! Nākamnedēļ mēs ar tavu priekšnieku Dāvidu Ekhofu parakstīsim galīgo vienošanos, vispirms jau par īpašumu Jākoba Olla ielā. Tēvs vēlas tev pateikties par to, ka ierosināji pārdošanu.

-      Baidos, ka nav, par ko pateikties. Jūns apsēdās uz melnā dīvāna. Tā āda bija mīksta, bet ledusauksta. Tīri profesionāls novērtējums.

-     Ak tā! Pastāstīsi?

Jūns nokremšļojās.

-    Nekustamos īpašumos ieguldītā nauda neatsver labumu, kādu tā var dot citā mūsu darbā.

-     Bet citi pārdevēji varbūt izliktu nekustamo īpašumu atklātā izsolē?

-      Mēs arī tā būtu rīkojušies. Bet jūs bijāt nelokāmi un likāt saprast, ka, piedāvājot pirkt visu īpašumu, nepiekritīsiet nekādām izsolēm.

-     Un tomēr izšķirīgā loma bija tavam ieteikumam.

-     Es uzskatīju, ka piedāvājums ir labs.

Madss Gilstrups pasmaidīja.

-     Pie velna, jūs varējāt dabūt divreiz vairāk!

Jūns paraustīja plecus.

-     Ja mēs būtu sadalījuši īpašumu, varbūt saņemtu vairāk, bet šādi mēs izvairījāmies no ilga un darbietilpīga pārdošanas procesa. Un padomei ir svarīgi uzticēties tiem, kuri izīrē. Mums taču jāņem vērā arī īrnieku intereses. Nevar jau zināt, ko nekaunīgāki pircēji ar tiem darītu.

-     Punkts par īres maksas iesaldēšanu un tagadējo īrnieku neizlikšanu ir spēkā tikai astoņpadsmit mēnešus.

-     Uzticība ir svarīgāka par klauzulām.

Madss Gilstrups paliecās krēslā uz priekšu.

-     Velns lai parauj, tas tiesa, Kārlsen! Vai tu zini, ka es visu laiku zināju par tevi un Rangnhillu? Redzi, kad viņa ar kādu drātējās, tad vaigi ziedēja kā rozes. Un tā notika katru reizi, kad birojā izskanēja tavs vārds. Vai tu seksa laikā skaitīji viņai pantiņus no Bībeles? Un zini man liekas, viņai tas patiktu… Madss Gilstrups atgāzās krēslā, īsi iesmējās un ar roku noglāstīja bisi. Man šajā ierocī ir divas patronas, Kārlsen. Vai esi redzējis, ko tādas spēj izdarīt? Nav pat vajadzīgs labi nomērķēt, tikai jānospiež mēlīte, un bah! tu esi aizmests pie sienas. Fascinējoši, vai ne?

-      Es atnācu pateikt, ka nevēlos, lai mēs būtu ienaidnieki.

-     Ienaidnieki? Madss Gilstrups iesmējās. Jūs vienmēr būsiet mani ienaidnieki. Vai atceries to vasaru, kad jūs nopirkāt Estgoru un pats komisārs Ekhofs mani uzaicināja uz turieni? Mani taču žēloja, es taču biju nabaga puišelis, no kura jūs nopirkāt viņa bērnības atmiņas! Tādās reizēs jūs esat jūtīgi. Ak Dievs, kā es jūs ienīdu! Madss Gilstrups smējās. Es stāvēju un skatījos, kā jūs rotaļājaties un priecājaties, it kā viss tur piederētu jums! īpaši tavs brālis Roberts. Viņu pievilka mazas meitenes. Viņš tās kutināja, veda uz siena šķūni un… Madss pārlika vienu kāju pār otru un aizķēra pudeli uz grīdas, kas apgāzās. No tās uz parketa klunkšķēdams izlija brūns šķidrums. Jūs mani neredzējāt. Neviens no jums mani neredzēja. Varēja domāt, ka manis tur nemaz nav, jūs bijāt aizņemti cits ar citu. Tad es iedomājos: ja jau es, šķiet, esmu neredzams, tad es jums parādīšu, ko neredzami cilvēki var izdarīt.

-     Un tāpēc tu to izdarīji?

-      Es? Madss iesmējās. Bet es taču esmu nevainīgs, Jūn Kārlsen! Mēs, privileģētie, vienmēr esam nevainīgi, to tev vajadzētu saprast. Mums vienmēr ir tīra sirdsapziņa, jo mums pietiek līdzekļu, lai nopirktu no citiem. No tiem, kuri ir radīti, lai mums kalpotu, lai darītu melnos darbus. Tāds ir dabas likums.

Jūns pamāja ar galvu.

-     Kādēļ tu zvanīji tam policistam un atzinies?

Madss Gilstrups paraustīja plecus.

-     Patiesībā es gribēju piezvanīt tam otrajam, Harijam Holam. Bet viņam, palaidnim, nebija vizītkartes, tādēļ piezvanīju tam, kura numurs man bija. Halvošenam, vai kā viņu tur sauc. Es neatceros, biju pilnā.

-     Vai esi stāstījis arī kādam citam? Jūns jautāja.

Madss Gilstrups papurināja galvu, pacēla no grīdas apgāzto pudeli un iedzēra malku.

-     Vienīgi tēvam.

-     Tēvam? Jūns pārjautāja. Jā, protams.

-      Protams? Madss pasmējās. Vai tu mīli savu tēvu, Jūn Kārlsen?

-     Jā. Ļoti.

-      Un vai nepiekrīti, ka mīlestība pret tēvu var būt kā lāsts? Jūns klusēja, un Madss turpināja: Tēvs atnāca tūlīt pēc tam, kad piezvanīju policistam, un, kad izstāstīju to viņam, vai zini, ko viņš darīja? Paņēma slēpju nūju un piekāva mani. Un viņš, velns, joprojām sit spēcīgi! Naids piedod spēkus! Viņš teica: ja es kaut ar vienu vārdu par to kādam ieminēšos, ja es ģimenes labo vārdu iemīšu dubļos, viņš mani nogalināšot. Tieši tā arī pateica. Un vai zini? Madsa acīs pēkšņi parādījās asaras, un viņa balss aizlūza. Vienalga, es viņu mīlu. Un man liekas, tieši tas viņam liek mani tik stipri ienīst. Ka es, viņa vienīgais dēls, esmu tik vājš, ka pat nespēju viņu ienīst.

Madss ar troksni nolika pudeli uz parketa. Istabā noskanēja atbalss.

Jūns salika rokas klēpī.

-     Tagad uzklausi mani. Policists, kurš dzirdēja tavu atzīšanos, guļ komā. Un, ja tu apsoli nevajāt mani un man tuvos cilvēkus, tad es apsolos nekad neatklāt to, ko zinu par tevi.

Madss Gilstrups, šķita, neklausījās Jūnā. Viņa skatiens slīdēja pār ekrānu, kurā ar muguru pret viņiem stāvēja jaunlaulātie.

-     Skaties, tagad viņa saka “jā”. Es visu laiku atkārtoju šo epizodi. Tādēļ, ka nevaru saprast. Viņa taču dod zvērestu. Viņa… Madss papurināja galvu. Es domāju, varbūt tas liks viņai iemīlēt mani no jauna. Ja es spēšu izdarīt šo… noziegumu, viņa ieraudzīs mani tādu, kāds esmu. Noziedzniekam ir jābūt drosmīgam. Stipram. Vīrietim, vai ne? Ne tikai… Viņš strauji elpoja caur degunu un tad izspļāva vārdus: …kāda dēlam.

Jūns piecēlās.

-     Man jāiet.

Madss Gilstrups pamāja ar galvu.

-    Man ir kaut kas, kas pieder tev. Sauksim to par… viņš domīgi pakodīja virslūpu, …atvadu dāvanu no Rangnhillas.

Jūns sēdēja Holmenkollenas vagoniņā un skatījās uz melno, no Madsa Gilstrupa saņemto somu.

Bija tik auksts, ka tie, kuri uzdrošinājās doties ārā svētdienas pastaigā, gāja ar uzrautiem pleciem un pieliektām galvām, ievīstījušies cepurēs un šallēs. Bet Beāte Lenna, stāvot Jākoba Olla ielā un spiežot Miholeču dzīvokļa zvana pogu, aukstumu nejuta. Pēc pēdējās no slimnīcas saņemtās ziņas viņa vispār nejuta neko.

-     Šobrīd lielākās raizes nav par sirdi, ārsts bija teicis. Grūtības sagādā citi orgāni. Galvenokārt nieres.

Miholečas kundze gaidīja kāpņu laukumiņā un devās Beātei pa priekšu uz virtuvi, kurā sēdēja viņas meita Sofija un darbojās ap saviem matiem. Miholečas kundze ielēja ūdeni kafijas aparātā un nolika uz galda trīs krūzītes.

-     Varbūt būs labāk, ja mēs ar Sofiju parunāsim divatā, Beāte ieteicās.

-               Viņa vēlas, lai ari es būtu šeit, Miholečas kundze sacīja.

-      Kafiju?

-     Nē, paldies, man jādodas atpakaļ uz slimnīcu. Tas nebūs ilgi.

-Ja ne, ne.

Viņa izlēja ūdeni no kafijas vārāmā aparāta.

Beāte apsēdās iepretī Sofijai. Mēģināja uztvert viņas skatienu, kas pētīja matu šķipsnu.

-     Vai tu esi pārliecināta, ka mums nav vajadzības aprunāties divatā, Sofij?

-     Kādēļ? viņa atjautāja izaicinošā balsī, kādu ar pārsteidzošu efektivitāti izmanto pusaudži, lai sasniegtu vēlamo saniknotu sarunas biedru.

-     Tā ir diezgan personiska lieta, Sofij.

-     Viņa ir mana mamma, cienītā!

-     Labi, Beāte piekrita. Vai tu taisīji abortu?

Sofija sastinga. Viņas sejā atspoguļojās dusmas un sāpes.

-     Par ko tu runā? meitene īsi izmeta, taču nespēja balsī slēpt izbrīnu.

-     Kurš bija tēvs? Beāte turpināja jautāt.

Sofija nemitējās plūkāt savus matus. Miholečas kundzei pavērās mute.

-     Vai sekss ar viņu tev bija brīvprātīgs? Beāte vaicāja. Varbūt viņš tevi izvaroja?

-               Kā tu uzdrošinies tā runāt ar manu meitu? māte iesaucās.

-     Viņa ir tikai bērns, un tu iedrošinies runāt tā, it kā viņa būtu… palaistuve!

-     Jūsu meita bija stāvoklī, Miholečas kundze. Es tikai gribu zināt, vai tam ir kāds sakars ar slepkavību, pie kuras strādājam.

Mātes apakšžoklis it kā izmežģījās un mute palika vaļā. Beāte pieliecās Sofijai tuvāk.

-     Vai tas bija Roberts Kārlsens, Sofij? Tas bija viņš?

Viņa redzēja, kā meitenes apakšlūpa sāk trīcēt.

Māte piecēlās no krēsla.

-     Ko viņa runā, Sofij? Saki, ka tā nav taisnība!

Sofija nolieca seju pie galda un apņēma ar rokām galvu.

-     Sofij! māte iesaucās.

-     Jā! Sofija caur asarām nočukstēja. Tas bija viņš. Tas bija Roberts Kārlsens. Es neiedomājos… es nenojautu, ka viņš… ir tāds.

Beāte piecēlās. Sofija šņukstēja, un māte izskatījās tā, it kā kāds būtu viņai iesitis. Beāte pati jutās kā sastingusi.

-              Cilvēku, kurš nogalināja Robertu, šonakt atrada, viņa sacīja.

-      Atrās reaģēšanas vienība konteineru ostā viņu nošāva. Viņš ir miris.

Viņa gaidīja kādu reakciju, bet tādas nebija.

-     Es tagad iešu.

Neviens viņā neklausījās, un Beāte viena devās uz durvīm.

Viņš stāvēja pie loga un lūkojās uz viļņoto, balto ainavu. It kā pēkšņi būtu aizsalusi piena jūra. Dažās viļņu galotnēs vīdēja mājas un sarkani šķūņi. Pār nogāzi karājās zema, pagurusi saule.

-     They are not coming back,1 viņš teica. Viņi ir prom. Varbūt viņi šeit nemaz nav bijuši? Varbūt tu meloji?

-     Viņi bija šeit. Martīne noņēma katliņu no plīts. Kad ienācām, te bija silts, un tu pats redzēji pēdas sniegā. Kaut kas būs noticis. Apsēdies, paēdīsim.

Viņš nolika pistoli blakus šķīvim un ķērās pie ragū. Ievēroja, ka kārbiņas tādas pašas kā Harija Hola dzīvoklī. Uz palodzes stāvēja vecs, zils tranzistoru radioaparāts. Skanēja popmūzika, ko brīžiem pārtrauca nesaprotama runa. Šobrīd skanēja melodija, ko viņš reiz bija dzirdējis kādā filmā un ko māte bija pat spēlējusi uz klavierēm, kuras stāvēja pie loga. Tēvs, kad vēlējās māti pakaitināt, mēdza sacīt, ka šis logs “ir vienīgais visā mājā, no kura var redzēt Donavu”. Un, ja māte apvainojās, tēvs vienmēr pārtrauca strīdu, pajautājot, kā tik inteliģenta un skaista sieviete varējusi izvēlēties sev par vīru tādu kā viņš.

-     Vai tu ar Hariju draudzējies? viņš pajautāja.

Martīne papurināja galvu.

-     Kāpēc tad tu nāci pie viņa ar koncerta biļetēm?

Viņa klusēja.

Viņš pasmaidīja.

-     Man liekas, tu esi viņā iemīlējusies.

Martīne pacēla dakšiņu, it kā vēlētos kaut ko sacīt, tad pārdomāja.

-     Un kā ir ar tevi? Vai tev mājās ir meitene?

Viņš papurināja galvu un padzērās no glāzes ūdeni.

-     Kādēļ nav? Pārāk daudz darba?

Viņš izspurdza ūdeni uz galdauta. Sasprindzinājums, viņš nodomāja. Tādēļ viņš pēkšņi nenovaldīja smieklus. Arī Martīne iesmējās.

-     Varbūt tu esi zilais, slaucīdama smieklu asaras, viņa ieteicās. Varbūt mājās tev ir kāds vīrietis?

Viņš smējās vēl skaļāk. Vēl ilgi pēc tam, kad Martīne bija apklususi.

Viņa uzlika abiem vēl mazliet ragū.

-     Ja viņš tev tik ļoti patīk, tad vari paņemt šo, viņš sacīja un uzmeta uz galda fotogrāfiju, ko bija paņēmis priekštelpā no spoguļa: Harijs, kāda tumšmate un puisēns.

Martīne paņēma to un aplūkoja.

-     Viņš izskatās jautrs.

-     Varbūt labi jutās. Tobrīd.

-Jā-

Caur logiem, piepildot istabu, spiedās iekšā pelēcīga krēsla.

-     Varbūt viņš atkal varēs justies labi, viņa klusi noteica.

-     Vai domā, ka tas izdosies?

-     Justies labi? Protams.

Viņš paskatījās uz radioaparātu.

-     Kādēļ tu man palīdzi?

-     Es jau teicu. Harijs tev nepalīdzētu un tādēļ…

-     Es tev neticu. Tur ir vēl kaut kas.

Viņa paraustīja plecus.

-     Vai vari man pastāstīt, kas te rakstīts? viņš atlocīja un pasniedza Martīnei veidlapu, ko bija atradis papīru kaudzē uz Harija galdiņa.

Kamēr Martīne lasīja, viņš apskatīja fotogrāfiju uz dzīvoklī paņemtās Harija ID kartes. Policists skatījās virs objektīva, un viņš saprata, ka Harijs skatās uz fotogrāfa, nevis kameru. Nodomāja, ka tas varbūt kaut ko liecina par cilvēku fotogrāfijā.

-    Tas ir iesniegums par kaut ko, kas saucas Smith & Wesson 38, Martīne paskaidroja. Viņš tiek lūgts to saņemt Policijas pārvaldes noliktavā, iesniedzot šo parakstīto anketu.

Viņš lēnām pamāja ar galvu.

-     Un tas ir parakstīts, vai ne?

-     Jā. To parakstījis… paskatīšos… policijas komisārs Gunnars Hāgens.

-    Citiem vārdiem runājot, Harijs nav izņēmis ieroci. Tas nozīmē, ka viņš nav bīstams. Viņš ir gluži bezpalīdzīgs.

Martīne samirkšķināja acis.

-     Par ko tu tagad domā?

26.   NODAĻA Svētdiena, 20. decembris. Burvju triks

Gēteborggātā iedegās ielu laternas.

-     Okay, Harijs teica Beātei. Tātad mašīnu Halvošens apturēja tieši šeit?

-Jā-

-      Viņi izkāpa. Un viņiem uzbruka Stankičs. Vispirms šava uz Jūnu, kurš ieskrēja mājā. Un tad metās virsū Halvošenam, kurš steidzās pie mašīnas, lai paņemtu ieroci.

-     Jā. Halvošenu atrada blakus mašīnai. Viņa mēteļa un bikšu kabatās, arī pie bikšu jostas mēs atradām asinis. Tās nav viņa asinis, tādēļ domājam, ka tās pieder Stankičam, kad tas acīmredzot viņu pārmeklēja, pievācot kabatas portfeli un mobilo telefonu.

-     Mm… Harijs pabraucīja zodu. Kādēļ viņš nenošāva Halvošenu? Kādēļ ķērās pie naža? Ne jau tādēļ, lai izvairītos no trokšņa, jo, šaujot uz Jūnu, bija sacēlis kājās visu apkaimi.

-      Mēs ari uzdevām sev šo jautājumu.

-      Kāpēc viņš nodur Halvošenu un pēc tam bēg? Vienīgais iemesls novākt Halvošenu lai varētu izrēķināties ar Jūnu. Bet viņš to pat nemēģina darīt.

-     Viņu taču iztraucēja. Tuvojās mašīna, vai ne?

-Jā, bet mēs šeit runājam par cilvēku, kurš gaišā dienas laikā uz ielas sadūris policistu. Kādēļ viņš izbijās no kaut kādas mašīnas? Un kādēļ izmantoja nazi, ja viņam bija pistole?

-     Jā, pasaki!

Harijs aizvēra acis. Ilgi. Beāte pamīdljās sniegā.

-     Harij, viņa ieteicās. Es gribētu doties prom, man…

Harijs lēni atvēra acis.

-     Viņam vairs nebija patronu.

-      Ko?

-     Tā bija Stankiča pēdējā lode.

Beāte smagi nopūtās.

-     Viņš bija profesionālis, Harij. Munīcija tā vienkārši nevar izbeigties.

-     Jā, tieši tā arī gadās, Harijs dedzīgi turpināja. Ja tev ir detalizēts plāns, kā nogalināt kādu puisi, un tas prasa vienu vai, augstākais, divas lodes, tad neņemsi sev līdzi munīcijas noliktavu. Tu dodies uz svešu zemi, visa bagāža tiek pārmeklēta, un tev tas viss kaut kur jānoslēpj, vai ne?

Beāte klusēja, un Harijs turpināja:

-      Stankičs tātad raida uz Jūnu savu pēdējo lodi un nopūdelē. Tad viņš uzbrūk Halvošenam ar duramo. Kāpēc? Jā! Lai atņemtu dienesta ieroci un turpinātu medīt Jūnu. Tādēļ pie Halvošena bikšu jostas ir asinis. Tā nav vieta, kur meklē kabatas portfeli, tur meklē ieroci. Bet viņš neatrod revolveri, jo nezina, ka tas guļ mašīnā. Un tagad Jūns ir ieslēdzies mājā, bet Stankičam ir vienīgi nazis. Tādēļ viņš met mieru un bēg.

-    Skaista teorija. Beāte nožāvājās. Mēs varētu pajautāt Stankičam, bet viņš ir beigts. Un tagad tas droši vien nav tik svarīgi.

Harijs paskatījās uz Beāti. No negulēšanas sarkanas, pietūkušas acis. Viņa bija pietiekami taktiska, lai nepieminētu, ka no viņa nāk alkohola smārds. Vai arī tik gudra, lai zinātu, ka nav jēgas tagad to teikt. Taču Harijs saprata arī to, ka šobrīd viņa tam galīgi neuzticas.

-     Ko sacīja mašīnā sēdošā lieciniece? Harijs iejautājās. Ka Stankičs aizbēga pa ielas kreiso pusi?

-     Jā, viņa skatījās spogulītī. Tur, pie stūra, viņš pakritis. Tur, kur mēs atradām Horvātijas monētu.

Viņš paskatījās uz stfūra pusi. Kad Harijs te bija pēdējoreiz, tur stāvēja bārdains ubags. Varbūt viņš kaut ko redzēja? Bet tagad bija mīnus divdesmit divu grādu sals un nevienu nemanīja.

-     Brauksim uz Tiesu medicīnas ekspertīzi, Harijs sacīja.

Klusēdami viņi devās augšup pa Toftesgāti līdz Ring2. Garām

Ullevollas slimnīcai. Pabrauca garām baltajiem dārziem un ķieģeļu ēkām angļu stilā pie Songnsveienas, kad Harijs pēkšņi pārtrauca klusumu:

-     Piebrauc malā!

-     Tagad? Šeit?

-Jā-

Viņa pavērās spogulītī un paklausīja.

-    Ieslēdz pagrieziena rādītāju, Harijs teica, un koncentrējies. Vai atceries intuīcijas spēli, ko tev mācīju?

-     Tu domā to, kad jārunā, pirms vēl esi padomājis?

-     Vai arī kad saki, ko domā, pirms iedomājies, ka par to nav jādomā. Iztukšo smadzenes!

Beāte aizvēra acis. Pa trotuāru aizslēpoja kāda ģimene.

-     Esi gatava? Okay. Kas aizsūtīja Robertu Kārlsenu uz Zagrebu?

-      Sofijas māte.

-     Mm, Harijs noņurdēja. No kurienes tas?

-      Nav ne jausmas. Beāte atvēra acis. Cik mums zināms, viņai nav motīva. Un viņa nav tāda tipa cilvēks. Varbūt tāpēc, ka viņa, tāpat kā Stankičs, ir horvāte. Mana zemapziņa tik sarežģīti nedomā.

-      Viss, ko tu saki, var būt pareizi, Harijs sacīja. Izņemot pēdējo par zemapziņu. Okay. Pajautā man.

-     Vai man jāprasa… skaļi?

-Jā-

-     Kādēļ?

-     Vienkārši jautā. Harijs aizvēra acis. Esmu gatavs.

-     Kas aizsūtīja Robertu Kārlsenu uz Zagrebu?

-      Nilsens.

-     Nilsens? Kāds Nilsens?

Harijs atvēra acis.

Nedaudz apjucis, piemiedza tās no pretimnākošo mašīnu gaismām.

-     Tas varētu būt Rikards.

Jautra rotaļa! Beāte secināja.

-     Brauc! Harijs noteica.

Estgorai pāri klājās tumsa. Uz palodzes pļāpāja radio.

-       Vai tiešām nav neviena, kas tevi varētu pazīt? Martīne jautāja.

-     Ir gan, viņš atbildēja. Bet tas prasa laiku. Lai iegaumētu manu seju, ir vajadzīgs laiks. Tikai nedaudzi vēlas veltīt tam šo laiku.

-     Tātad runa nav par tevi, bet par citiem?

-     Varbūt. Bet es negribēju, lai viņi mani pazīst, tas ir… manas nodarbes dēļ.

-     Tu bēdz.

-     Nē, gluži pretēji. Es iefiltrējos. Ielaužos. Es kļūstu neredzams un ielavos, kur vien vēlos.

-     Bet, ja neviens tevi neredz, kur slēpjas jēga?

Viņš izbrīnā paskatījās uz Martīni. No radio atskanēja jautra melodija, neitrālā nopietnībā bija dzirdama sievietes balss.

-     Ko viņa saka? viņš iejautājās.

-    Kļūšot vēl aukstāks. Tiek slēgti bērnudārzi. Vecos cilvēkus lūdz uzturēties iekštelpās un nemēģināt taupīt elektrību.

-     Bet tu mani redzēji, viņš teica. Tu mani pazini.

-      Es skatos uz cilvēkiem, viņa paskaidroja. Es tos redzu. Tas ir mans vienīgais talants.

-      Vai tāpēc tu man palīdzi? viņš jautāja. Vai tāpēc tu pat vienu vienīgu reizi neesi mēģinājusi bēgt?

Martīne pētoši palūkojās viņā.

-     Nē, ne tāpēc, viņa beidzot noteica.

-     Kāpēc tad?

-     Es vēlos, lai Jūns Kārlsens mirst. Es gribu, lai viņš ir vēl beigtāks par tevi.

Viņš nodrebēja. Vai jukusi?

-     Es esmu beigts?

-     Ziņu izlaidumos to apgalvo jau vairākas stundas. Martīne pamāja uz radio pusi.

Viņa dziļi ievilka elpu un ierunājās nopietnā, bezkaislīga diktora balsī:

-     Cilvēks, kuru turēja aizdomās par slepkavību Ēgera laukumā, šonakt gāja bojā. Viņu nošāva policijas Atrās reaģēšanas grupa akcijas laikā konteineru ostā. Operācijas vadītājs Sīverts Falkeids paziņoja, ka aizdomās turamais atteicies padoties un, pēc visa spriežot, mēģinājis ķerties pie ieroča. Policijas Smago noziegumu nodaļas vadītājs Gunnars Hāgens apgalvo, ka saskaņā ar parasto procedūru lieta tiks nodota Policijas Drošības dienesta nodaļai SEFO. Hāgens arī saka, ka šī lieta ir jauns piemērs tam, ka policija saskaras ar aizvien cietsirdīgāku organizēto noziedzību un diskusijā par ieroču nēsāšanu policistiem runa ir ne vien par efektīvu likumības nodrošināšanu, bet arī par pašu policistu drošību.

Viņš samiedza acis. Divreiz. Trīsreiz. Tad saprata. Kristofers. Zilā jaka.

-     Es esmu miris, viņš sacīja. Tāpēc viņi aizbrauca, kad devāmies šurp. Viņi domā, ka viss ir beidzies. Viņš uzlika plaukstu Martīnes rokai. Tu vēlies, lai Jūns Kārlsens mirst.

Viņa skatījās griestos. Ievilka elpu, it kā gatavotos kaut ko sacīt, bet tad ievaidējusies izelpoja. Laikam netika atrasti pareizie vārdi. Mēģināja vēlreiz. Ar trešo mēģinājumu Martīnei izdevās:

-    Tādēļ, ka Jūns Kārlsens zināja. Visus šos gadus viņš bija zinājis. Tādēļ es viņu ienīstu. Un tādēļ ienīstu pati sevi.

Harijs skatījās uz kailo, mirušo ķermeni uz galda. Redzot ko tādu, viņam gandrīz vairs nebija nekādu emociju. Gandrīz.

Telpā bija apmēram četrpadsmit grādu temperatūra, un gludās betona sienas meta īsas, dobjas atbalsis, kad Tiesu medicīnas eksperte atbildēja uz Harija jautājumiem.

-    Nē, mēs neesam domājuši izdarīt sekciju. Mums jau ir krietni gara rinda, un šeit nāves iemesls ir acīm redzams. Vai tev tā nešķiet?

Sieviete norādīja uz seju, kurā gandrīz visa deguna un augšlūpas vietā bija liels, melns caurums, atklājot muti un augšžokļa zobus.

-     īsts krāteris, Harijs ieteicās. Manuprāt, izskatās pēc MP-5. Kad saņemšu ziņojumu?

-     Pajautā savam šefam. Viņš lūdza to nosūtīt sev.

-     Hāgens?

-     Jā. Ja tas ir steidzami, vari palūgt viņam kopiju.

Harijs un Beāte saskatījās.

-     Paklausies. Tiesu eksperte sašķobīja lūpas, kas, pēc Harija domām, varēja būt smaids. Brīvdienās mums ir maz cilvēku, un man sakrājies daudz darba. Tādēļ, lūdzu, atvainojiet.

-     Protams, Beāte noteica.

Tiesu eksperte un Beāte sāka virzīties uz durvju pusi, bet, izdzirdējušas Harija balsi, apstājās.

-     Vai kāds no jums ir pievērsis uzmanību šim?

Abas pagriezās. Harijs bija noliecies pār līķi.

-      Viņam ir injekcijas pēdas. Vai esat pārbaudījuši asinis uz narkotikām?

Tiesu eksperte nopūtās.

-     Viņu ieveda tikai šorīt, un mēs paspējām to vienīgi atdzesēt.

-     Kad varēsiet to izdarīt?

-     Vai tas ir svarīgi? viņa iejautājās un, redzot, ka Harijs vilcinās, turpināja: Būtu labi, ja tu atbildētu godīgi. Ja ķersimies pie šīs pārbaudes, tas nozīmē, ka visu pārējo nāksies atlikt. Tagad, pirms Ziemassvētkiem, te ir īsta ellīte!

-     Labi, Harijs noteica. Varbūt viņš dažas reizes sev iedūra. Viņš paraustīja plecus. Bet viņš ir beigts. Un tad jau nav arī tik svarīgi. Vai pulksteni jūs viņam noņēmāt?

-     Pulksteni?

-Jā. Kad viņš nesen izņēma no bankomāta naudu, viņam bija Seiko SQ50.

-     Viņam nebija pulksteņa.

-      Mm. Harijs paskatījās uz savu plaukstas locītavu. Droši vien pazaudējis.

-      Es aiziešu uz Intensīvās terapijas nodaļu, Beāte noteica, kad viņi bija izgājuši ārā.

-      Okay, Harijs sacīja. Es paņemšu taksometru. Vai apstiprināsi viņa identitāti?

-     Kā tu to domā?

-      Tā, ka esam pilnīgi pārliecināti, ka tur, iekšā, guļ Stankičs.

-     Protams, tā ir parasta procedūra. Līķim ir A asinsgrupa, kas saskan ar to, ko atradām uz Halvošena kabatām.

-     Tā ir visparastākā asinsgrupa Norvēģijā, Beāte!

-     Jā gan, bet viņi pārbaudīs arī DNS. Vai tu šaubies?

Harijs paraustīja plecus.

-     Tas noteikti jādara. Kad?

-     Pats agrākais trešdien. Labi?

-     Trīs dienas? Nav labi.

-     Harij…

Harijs atvairoties pacēla rokas.

-     Labi jau, labi. Eju prom. Paguli mazliet, okay?

-      Godīgi sakot, tu izskaties tā, it kā tev to vajadzētu vairāk nekā man.

Harijs uzlika roku Beātei uz pleca. Juta, cik tas zem jakas ir trausls.

-     Viņš ir malacis, Beāte. Un vēlas būt šeit. Okay?

Beāte iekoda sev apakšlūpā. Šķita, ka mēģinās kaut ko sacīt, bet tā vietā tikai īsi pasmaidīja un pamāja. t

Taksometrā Harijs sameklēja mobilo un uzspieda Halvošena telefona numuru. Protams, neviens neatbildēja.

Tad viņš sastādīja Hotel International numuru. Dabūjis savienojumu ar reģistratūru, palūdza pārslēgt uz Freda numuru bārā.

Fredu? Kādā bārā?

-     The other bar, Harijs pateica.

-     Te runā policists, Harijs, izdzirdis bārmeņa balsi, paskaidroja. Tas, kurš vakar vaicāja pēc mali spasitelj.

-     Da?

-     Man vajag parunāt ar viņu.

-     Sliktās ziņas viņa ir saņēmusi, Freds sacīja. Ardievu.

Kādu brīdi Harijs klausījās pīkstienos klausulē. Tad ielika telefonu iekškabatā un pa mašīnas sānu logu paskatījās uz tukšajām ielām. Iedomājās, ka viņa ir katedrālē un iededz jaunu svecīti.

-     Šrēdera restorāns, taksometra šoferis paziņoja un nobremzēja.

Harijs sēdēja pie sava ierastā galdiņa un vērās pustukšajā alus glāzē. Tā dēvētais restorāns patiesībā bija vienkārša, noplukusi dzertuve, tomēr tajā jautās lepnuma un cienīguma aura iespējams, klientūras, bet varbūt arī apkalpošanas vai pie piedūmotajām sienām sakārto lielisko gleznu dēļ. Vai arī tā vienkāršā fakta dēļ, ka Šrēdera restorāns bija noturējies tik daudzus gadus un pieredzējis, kā daudzi līdzās esošie restorāniņi maina izkārtnes un savus īpašniekus, bet pats turpinājis dzīvot tālāk.

Tagad, svētdienas vakarā, īsi pirms slēgšanas, šeit nebija daudz cilvēku. Bet tieši šobrīd ienāca jauns apmeklētājs, palūkojās apkārt un, atpogājis mēteli, zem kura rēgojās tvīda žakete, taisnā ceļā devās pie Harija galdiņa.

-    Labvakar, draugs! Stole Eune sveicināja. Liekas, šis ir tavs mīļākais stūris?

-      Šis nav stūris, Harijs bez īdzīguma pazīmēm balsī atbildēja. Tas ir kaktiņš. Stūri ir ārpusē. Ap tiem var nogriezties, bet tajos nevar sēdēt.

-     Un kā ar vārdiem “stūra galdiņš”?

-     Tas nav galdiņš stūrī, bet galdiņš ar stūriem. Tāpat kā stūra dīvāns.

Eune apmierināti pasmaidīja. Viņam patika šādas sarunas. Pienāca oficiante un uzmeta viņam ātru, aizdomīgu skatienu, kad Eune pasūtīja tēju.

-     Tad jau nav pareizi arī, ja saka: “Ej stūrī un nokaunies”? sakārtodams melnsarkani punktaino tauriņu, viņš iejautājās.

Harijs smaidīja.

-     Vai tu mēģini man kaut ko paziņot, psihologa kungs?

-     Njā, šķiet, ka tu man piezvanīji, lai kaut ko tev pastāstu.

-       Cik tu ņem stundā, lai pateiktu cilvēkiem, ka tiem tagad jākaunas?

-      Paklausies, Harij! Dzeršana tevi ne tikai uzbudina, bet arī sanikno. Es neesmu atnācis, lai atņemtu tev pašcieņu, pārliecību par sevi vai alu. Bet šobrīd tava problēma ir tā, ka visas trīs šīs lietas ir tavā glāzītē.

-      Tev, kā parasti, ir taisnība. Harijs pacēla glāzīti. Tādēļ pasteigšos to izdzert.

Eune piecēlās.

-    Ja vēlies runāt par savu dzeršanu, tad, kā parasti, darīsim to manā kantorī. Konsultācija beigusies, un tu samaksāsi par tēju.

-    Pagaidi! Harijs ieteicās. Skaties! Viņš pagriezās un nolika neizdzerto puslitra glāzi uz tukšā blakusgaldiņa. Tas ir mans burvju triks. Es izbeidzu dzeršanu ar puslitra glāzi, ko iztukšoju stundas laikā. Pa mazam malciņam ik pēc pāris minūtēm. Kā miegazāles. Tad eju uz mājām un no nākamās dienas esmu pilnīgi skaidrs. Es gribēju parunāt ar tevi par uzbrukumu Halvošenam.

Eune vilcinājās. Tad atkal apsēdās.

-      Šausmīgs gadījums. Esmu uzzinājis detaļas.

-     Un ko tu saskati?

-      Miglaini, Harij. Miglaini. Nojaušu tikai ar grūtībām. Eune laipni pamāja oficiantei, kura atnesa tēju. Bet, kā tev jau zināms,

es nojaušu labāk nekā citi manas nozares slaisti. Un es katrā ziņā <

saredzu līdzības starp šo uzbrukumu un Rangnhillas Gilstrupas slepkavību.

-     Klāj vaļā!

-     Dziļš iekšējs niknums, kas izlauzies uz āru. Ar seksuālu frustrāciju saistīta vardarbība. Tu jau zini, ka niknuma uzplūdi ir tipiski personībām, kas atrodas uz robežas.

-    Jā, tikai šī persona, izrādās, spēj kontrolēt savu niknumu, jo noziegumu vietās bija centusies neatstāt pēdas.

-     Laba piezīme! Tas varētu būt vardarbīgs noziedznieks vai “persona, kas pielieto vardarbību”, kā to uzstājīgi aicina dēvēt

mūsu nozares kundzītes kas ikdienas dzīvē izskatās mierīgs, gandrīz smalkjūtīgs. "American Journal of Psychology" nesen publicēja rakstu par tādiem cilvēkiem ar "slumbering rage". Es tos dēvēju par doktoru Džekilu un misteru Haidu. Un, kad misters Haids pamostas… Eune pakratīja kreisās rokas rādītājpirkstu, vienlaikus iedzerdams malciņu tējas, …notiek reizē tiesa un pasaules gals. Bet, kad niknums izlaužas uz āru, tie to vairs nekontrolē.

-      Neizklausās pēc pārāk labas īpašības profesionālam slepkavam.

-     Noteikti ne. Ko tu vēlies sacīt?

-    Attiecībā uz Rangnhillas Gilstrupas slepkavību un uzbrukumu Halvošenam Stankičs zaudē savu stilu. Tas ir kaut kas… nenormāls. Pavisam citādi nekā Roberta Kārlsena un citu pārējo slepkavības, par kurām esam uzzinājuši no Eiropola.

-     Nikns un psihiski nelīdzsvarots algots slepkava? Njā. Ir taču arī nelīdzsvaroti piloti un atomelektrostaciju operatori. Ne katrs strādā tur, kur pienāktos, saproti?

-     Apsveicu!

-     Patiesībā šobrīd es nedomāju par tevi. Vai zini, inspektor, ka tev piemīt dažas narcisma iezīmes?

Harijs pasmaidīja.

-     Vai vēlies izstāstīt, kādēļ tu kaunies? Eune vaicāja. Vai tev liekas, ka Halvošenu sadūra tavas vainas dēļ?

Harijs ieklepojās.

-     Katrā ziņā es biju tas, kurš lika viņam uzraudzīt Jūnu Kārlsenu. Un es biju tas, kuram vajadzēja viņu pamācīt, kur tādos gadījumos jātur ierocis.

Eune pamāja ar galvu.

-     Tātad visā ir tava vaina. Kā vienmēr.

Harijs aizgriezās unj>ārlaida skatienu telpai. Spuldzes bija sākušas mirgot, un nedaudzie apmeklētāji, paklausīgi iztukšojuši glāzes, uzlika sev šalles un cepures. Harijs nolika uz galdiņa simts kronas un ar kāju izstūma no galdiņa apakšas somu.

-      Nākamreiz, Stole. Pēc Zagrebas vēl neesmu bijis mājās un tagad gribu pagulēt.

Harijs sekoja Eunem uz durvīm, tomēr nespēja noturēties, neatskatījies uz glāzi ar atlikušo alu uz galdiņa viņiem aiz muguras.

Gatavojoties atslēgt sava dzīvokļa durvis, Harijs ieraudzīja izsisto stiklu un skaļi nolamājās. Šogad vien tā bija jau otrā ielaušanās. Viņš ievēroja, ka iebrucējs bija atradis laiku aizlīmēt stiklu, lai nepievērstu garāmgājēju kaimiņu uzmanību. Tomēr nebija pievācis ne stereoiekārtu, ne televizoru. Skaidrs neviens no tiem nebija jaunākais modelis. Pat ne no pagājušā gada. Un citu viegli pārdodamu vērtslietu nebija.

Kāds bija rakņājies papīru kaudzē uz žurnālu galdiņa. Harijs iegāja vannasistabā un ieraudzīja, ka zāļu skapītis virs izlietnes ir izvandīts. Nebija grūti saprast, ka te darbojies narkomāns.

Viņš mazliet pabrīnījās par šķīvi uz virtuves galda un tukšo ragū kārbu atkritumu maisā zem izlietnes. Vai neveiksmīgais zaglis paēdis, lai nomierinātu nervus?

Iegūlies gultā, Harijs sajuta brīdinājumu, ka gatavojas uzrasties sāpes, un cerēja, ka spēs iemigt, jo “zāļu” iedarbība vēl nebija beigusies. Pa aizkaru spraugu uz grīdas līdz pašai gultai stiepās baltas mēnesgaismas svītra. Gaidot rēgus, viņš nepārtraukti grozījās pa gultu. Zinādams, ka tā ir tikai dzērāja paranoja, viņam tomēr likās, ka gultas veļa ož pēc asinīm un nāves.

27.   NODAĻA Pirmdiena, 21. decembris. Māceklis

Sarkanajā zonā pie sanāksmju telpas durvīm kāds bija uzkāris Ziemassvētku vainagu.

Aiz aizvērtajām durvīm tuvojās beigām izmeklēšanas grupas pēdējā rīta sanāksme.

Harijs, ģērbies tumšā, cieši piegulošā uzvalkā, stāvēja visu priekšā un svīda.

-      Tā kā gan izpildītājs Stankičs, gan pasūtītājs Roberts Kārlsens ir miruši, izmeklēšanas grupa pēc šīs sanāksmes izbeidz savu darbu, Harijs sacīja. Tas nozīmē, ka vairums no jums šogad varēs svinēt Ziemassvētkus. Bet es palūgšu Hāgenu norīkot kādu no jums izmeklēšanas turpināšanai. Pirms beidzam vai ir jautājumi? Tūrila?

-      Tu saki, ka Stankiča sakarnieks Zagrebā esot apstiprinājis mūsu aizdomas, ka Roberts Kārlsens pasūtījis Jūna slepkavību. Kas un kad ir runājis ar šo sakarnieku?

-      Diemžēl to es nevaru izpaust, Harijs, ignorējot Beātes izteiksmīgo skatienu, atbildēja, juzdams, kā pa muguru tek sviedri. Ne jau apģērba vai jautājuma dēļ, bet tādēļ, ka viņš bija skaidrā.

-      Okay, Harijs turpināja. Mūsu nākamais uzdevums noskaidrot, ar ko Roberts sadarbojās. Dienas gaitā es sazināšos ar tiem laimīgajiem, kas ar to nodarbosies. Hāgens vēlāk piedalīsies preses konferencē un šobrīd apdomā, kas viņam ir sakāms. Harijs pamāja ar roku. Tagad skrieniet pie saviem papīriem!

-      Hei! Skarres balss pārspēja krēslu švīkstu troksni. Vai tad nesvinēsim?

Telpā iestājās klusums. Visi vērās Harijā.

-     Tā gan, Harijs klusi ieteicās. Es tā īsti nezinu, ko lai svinam, Skarre. To, ka miruši trīs cilvēki? Ka pasūtītājs joprojām ir brīvībā? Varbūt to, ka viens policists guļ komā?

Harijs skatījās uz pārējiem, necenšoties saīsināt klusuma brīdi.

Kad visi bija izgājuši, Skarre pienāca pie Harija, kas lika atpakaļ mapītē sešos no rīta uzrakstītās piezīmes.

-     Atvaino, Skarre sacīja. Tas bija slikts priekšlikums.

-    Viss kārtībā, Harijs atsaucās. Tu taču nedomāji neko sliktu.

Skarre ieklepojās.

-     Reti izdodas redzēt tevi uzvalkā.

-     Roberta Kārlsena bēres notiks divpadsmitos, nepaceļot galvu, sacīja Harijs. Domāju paraudzīties, kas ieradīsies.

-      Saprotu. Skarre pamīdījās uz vietas.

Harijs pārstāja šķirstīt papīrus.

-     Vai tev vēl kas sakāms, Skarre?

-     Jā. Jā gan. Es tikai iedomājos, ka daudziem mūsu nodaļā ir ģimenes un tie priecājas, ka varēs svinēt Ziemassvētkus, turpretī es esmu viens…

-     Mm?

-     Jā, es piesakos brīvprātīgi.

-      Brīvprātīgi?

-     Es, tā sakot, gribētu turpināt strādāt pie šīs lietas. Ja vien tu to vēlies, Skarre pasteidzās piebilst.

Harijs cieši nopētīja Magnusu Skarri.

-     Es zinu, ka tev nepatīku, Skarre ieteicās.

-      Runa nav par to, Harijs atbildēja. Es jau esmu izlēmis, kurš turpinās izmeklēšanu: tie, kurus es uzskatu par labākajiem, nevis tie, kuri man patīk.

Skarre paraustīja plecus. Viņa ādamābols noraustījās.

-     Godīga atbilde. Nu tad priecīgus Ziemassvētkus!

Viņš sāka virzīties uz durvīm.

-    Tādēļ, Harijs ielika piezīmes mapītē, es vēlos, lai tu sāktu ar to, ka pārbaudīsi Roberta Kārlsena bankas kontus. Palūko, kas pēdējā pusgada laikā ir ienācis un izgājis, vai nav kādas neregularitātes.

Skarre apstājās, tad izbrīnā pagriezās.

-     To pašu izdarīsi ar Alberta un Madsa Gilstrupu kontiem. Vai saprati, Skarre?

Magnuss Skarre dedzīgi pamāja ar galvu.

-     Pārbaudi arī pie Telenor, vai starp Robertu un Gilstrupu attiecīgajā laikposmā nav notikušas telefona sarunas. Jā, un, tā kā Stankičs, šķiet, pievāca Halvošena mobilo telefonu, noskaidro ari to, vai pa šo numuru nav notikušas sarunas. Par bankas kontu pārbaudīšanu aprunājies ar policijas juristu.

-      Tas nav vajadzīgs, Skarre sacīja. Saskaņā ar jauno instrukciju mums ir pastāvīgas piekļuves tiesības.

-     Mm. Harijs nopietni pavērās Skarrē. Tas ir labi, ja līdzās ir kāds, kurš lasa instrukcijas. Jā.

Ar šiem vārdiem Harijs izsteidzās pa durvīm.

Robertam Kārlsenam nebija virsnieka pakāpes, bet, tā kā viņš bija miris savā postenī, tika nolemts viņu tomēr apglabāt Vestres kapsētā, vietā, kur apbedī Pestīšanas armijas virsniekus. Pēc apbedīšanas, kā parasti, notiks piemiņas brīdis korpusā, Majoštuenā.

Kad Harijs ienāca kapličā, Jūns, kas kopā ar lēu sēdēja pirmās rindas solā, pagriezās. Harijs saprata, ka Roberta vecāki nav ieradušies. Abi saskatījās. Jūns īsi un nopietni pamāja ar galvu. Viņa skatienā jautās pateicība.

Kā jau tika paredzēts, kapliča bija ļaužu pilna. Vairākums bija Pestīšanas armijas formā. Harijs pamanīja Rikardu Nilsenu un Dāvidu Ekhofu. Viņam līdzās Gunnaru Hāgenu. Arī dažus maitu ērgļus no preses. Tūlīt arī Rogers Jendems nosēdās Harijam blakus un pajautāja, vai viņš nezinot, kādēļ, kā ticis solīts, nav ieradies premjerministrs.

-       Pajautā premjera kancelejai, Harijs atbildēja, kaut gan zināja, ka no rīta kancelejā pienācis konfidenciāls telefona zvans no Policijas pārvaldes vadības ar ziņu par Roberta Kārlsena iespējamo lomu slepkavības lietā. Tāpēc premjerministra kancelejā tika nolemts, ka valdības vadītājam jādod priekšroka citām svarīgām sanāksmēm.

Komisāram Dāvidam Ekhofam arī piezvanīja no Policijas pārvaldes, un tas galvenajā mītnē izraisīja nelielu paniku, īpaši tāpēc, ka viena no bēru sagatavošanas atbildīgajām personām, viņa meita Martīne, no rīta bija paziņojusi, ka esot saslimusi, un tādēļ neieradās darbā.

Tomēr komisārs stingrā balsī apgalvoja, ka cilvēks ir nevainīgs, kamēr neapgāžami nav pierādīts pretējais. “Turklāt,” viņš bija piebildis, “tagad par vēlu mainīt plānu un ceremonijai jānotiek.” Un premjerministrs bija apsolījis komisāram, ka rītvakar Koncertzālē paredzētajā Ziemassvētku pasākumā noteikti piedalīsies.

-     Un vispār? Jendems čukstēja. Vai ir kas jauns slepkavību lietās?

-Jums taču pateica, Harijs atbildēja. Visa informācija presei notiek caur Gunnaru Hāgenu vai preses sekretāriem.

-     Tie taču neko nesaka!

-     Viņi, šķiet, ir izpratuši sava darba pienākumus.

-      Izbeidz, Hole, es taču saprotu, ka kaut kas norisinās. Vai policistam, kuru Gēteborggātā sadūra, ir kāda saistība ar slepkavu, kuru jūs vakarnakt nošāvāt?

Harijs pakratīja galvu. Tas varēja nozīmēt gan “nē”, gan “nav komentāru”.

Ērģeles apklusa, un sarunas acumirklī aprāvās. Priekšā iznāca meitene un izjusti, pat smeldzīgi nodziedāja pazīstamu psalmu, nobeidzot pēdējo zilbi tonī, kādu apskaustu pat Meraija Kerija. Vienu mirkli Harijs izjuta nepārvaramu vēlmi iedzert. Bet meitene beidzot aizvēra muti un sērīgi nolieca galvu zibspuldžu priekšā. Viņas menedžeris apmierināti pasmaidīja. Acīmredzot nebija saņēmis telefona zvanu no Policijas pārvaldes.

Tad sanākušos uzrunāja Ekhofs. Viņš stāstīja par drosmi un upuriem.

Harijs nespēja koncentrēties. Skatījās uz zārku un domāja par Halvošenu. Un par Stankiča māti. Un, kad aizvēra acis, par Martīni.

Pēc tam seši virsnieki iznesa zārku. Priekšā Jūns un Rikards.

Nogriežoties uz grants celiņa, Jūns paslīdēja uz ledus.

Harijs devās prom, kad pārējie vēl stāvēja pie kapa. Viņš gāja pa tukšo kapsētu Frogneres parka virzienā, kad sadzirdēja aiz sevis sniega gurkstēšanu.

Sākumā Harijs nodomāja, ka tas ir kāds žurnālists, bet, izdzirdis strauju, uzbudinātu elpu, nedomājot ātri pagriezās.

Tas bija Rikards. Viņš spēji apstājās.

-     Kur viņa ir? viņš aizelsies noprasīja.

-      Kas?

-      Martīne!

-      Dzirdēju, ka viņa šodien esot slima.

-     Slima, jā. Rikarda krūtis strauji cilājās. Bet mājās, gultā, viņas nav. Un naktī arī nebija mājās.

-     Kā tu to zini?

-      Nemēģini…! Rikards kā sāpēs iesaucās. Viņa sejā uzradās tāda grimase, it kā viņš vairs nespētu kontrolēt savu mīmiku. Tad viņš ievilka elpu un ar milzīgu gribasspēku saņēmās.

-     Nemēģini to ar mani! viņš čukstēja. Es labi zinu. Tu viņu piemānīji. Aptraipīji viņas godu. Viņa ir tavā dzīvoklī, vai ne? Bet tu nedrīksti…

Rikards paspēra soli pretī Harijam, kas automātiski izvilka rokas no mēteļa kabatām.

-     Paklausies! Harijs sacīja. Man nav ne jausmas, kur Martīne ir.

-     Tu melo! Rikards sažņaudza dūres, un Harijs saprata, ka steigšus jāatrod īstie, nomierinošie vārdi.

Viņš ieteicās:

-    Tev tagad jāapsver dažas lietas, Rikard. Es neesmu īpaši ātrs, bet sveru deviņdesmit piecus kilogramus un esmu izsitis caurumu ozolkoka durvīs. Un saskaņā ar Kriminālkodeksa 127. pantu par spēka pielietošanu pret amatpersonu minimālais sods ir seši mēneši. Tu riskē nonākt slimnīcā. Un cietumā.

Rikards nikni blenza uz Hariju.

-     Mēs vēl tiksimies, Harij Hol, viņš ātri noteica, pagriezās un pa sniegu starp kapakmeņiem aizskrēja uz baznīcas pusi.

Imtiazam Rahimam bija slikts garastāvoklis. Viņš nupat bija sastrīdējies ar brāli par to, vai pie sienas aiz kases vajadzētu pielikt Ziemassvētku rotājumus. Imtiazs uzskatīja: pietiek ar to, ka viņi pārdod Ziemassvētku kalendārus, cūkgaļu un citas kristiešu preces, ka nevajag zaimot Allāhu, sekojot šādām pagānu ieražām. Ko teiks viņu pircēji pakistānieši? Bet viņa brālis uzskatīja, ka esot jādomā par citiem klientiem. Piemēram, par tiem no nama Gēteborggātas pretējā pusē. Šajos laikos nebūtu slikti piešķirt bakalejas veikaliņam nelielu kristietības pieskaņu. Imtiazs šajā karstajā strīdā tomēr bija uzvarējis, taču prieku tas nesagādāja.

Tādēļ Imtiazs smagi nopūtās, kad virs durvīm asi ieskanējās zvaniņš un veikaliņā ienāca gara auguma plecīgs vīrietis tumšā uzvalkā un devās pie kases.

-     Harijs Hols, no policijas, vīrietis sacīja.

Uz īsu, panikas pilnu mirkli Imtiazs iedomājās, ka Norvēģijā ir likums, kas nosaka, ka visi veikaliņi uz Ziemassvētkiem jāizrotā.

-    Pirms dažām dienām šeit, pie veikaliņa, stāvēja ubags, policists turpināja. Puisis ar rudiem matiem un šādām ūsām. Viņš novilka ar pirkstu pa augšlūpu un lejup līdz zodam.

-     Jā, Imtiazs sacīja. Es viņu zinu. Viņš te nodod pudeles.

-     Vai zini, kā viņu sauc?

-     Ubags. Vai pudeļnieks.

-     Kā tu teici?

Imtiazs iesmējās. Viņam atkal bija labs garastāvoklis.

-     Viņš ir ubags, vai ne? Un nodod pudeles…

Harijs pamāja ar galvu.

-     To man iemācīja brāļadēls…

-     Mm. Nav slikti. Bet…

-     Nē, es nezinu, kā viņu sauc. Bet zinu, kur tu vari viņu atrast.

Espens Kaspersens, kā parasti, sēdēja Deikmana bibliotēkā Henrika Ibsena ielā 1 ar grāmatu kaudzi savā priekšā, kad pēkšņi pamanīja, ka kāds stāv blakus. Viņš pacēla galvu.

-      Hols, policija, virs stādījās priekšā un apsēdās uz krēsla garā galda pretējā pusē.

Espens ievēroja, ka galda otrā galā lasošā meitene pašķielē uz viņiem. Gadījās, ka jaunie darbinieki reģistratūrā reizēm palūdza viņam atļauju pirms aiziešanas pārbaudīt somu. Un divas reizes pie viņa bija pienākuši un lūguši doties prom, jo viņš tā smirdējis, ka tie nav bijuši spējīgi koncentrēties darbam. Bet šī bija pirmā reize, kad viņu uzrunāja policija. Jā, neskaitot tās reizes, kad viņš uz ielas ubagoja.

-     Ko tu lasi? policists apvaicājās.

Kaspersens paraustīja plecus. Viņš redzēja uzreiz, ka tā būtu veltīga laika izšķiešana, ja sāktu stāstīt šim vīram par savu projektu.

-      Sērens Kirkegors? Policists, piemiedzis acis, aplūkoja grāmatu muguriņas. Šopenhauers. Nīče. Filozofija. Vai tu esi domātājs?

Espens Kaspersens iespurdzās.

-     Es mēģinu atrast pareizo ceļu. Un tas nozīmē pārdomāt to, kas tas ir būt cilvēkam.

-     Vai tas nenozīmē, ka esi filozofs?

Espens Kaspersens paskatījās uz Holu. Varētu būt, ka nepareizi novērtējis viņu.

-      Es runāju ar bakalejas tirgotāju Gēteborggātā, policists teica. Viņš sacīja, ka tu šeit sēžot katru dienu. Un, kad nesēdi te, tad uz ielas ubago.

-     Jā, tādu dzīvi esmu izvēlējies.

Policists izņēma piezīmju grāmatiņu, un Espens Kaspersens pēc viņa lūguma nosauca savu pilno vārdu un dzīvesvietas adresi pie savas vecās radinieces Hāgegātā.

-     Un profesija?

-     Mūks.

Espens Kaspersens apmierināti noskatījās, kā policists bez ierunām visu pieraksta.

Policists pamāja ar galvu.

-     Labi, Espen. Tu neesi narkomāns. Kādēļ tad ubago?

-     Tādēļ, ka tas ir mans uzdevums būt par spoguli cilvēkiem, lai tie paši varētu redzēt, kas ir liels un kas mazs.

-     Un kas tad ir liels?

Espens bezcerīgi nopūtās, it kā būtu paguris atkārtot acīm redzamo.

-      Žēlsirdība. Dalīties un palīdzēt tuvākajam. Bībele gandrīz par to vien runā. Faktiski ellīgi ilgi jāmeklē, lai atrastu kaut ko par dzimumsakariem pirms laulībām, abortiem, homoseksuālismu un sieviešu tiesībām runāt sapulcēs. Bet farizejiem, protams, ir vieglāk skaļi spriedelēt par otršķirīgām lietām Bībelē, nevis runāt un darit lielās lietas, tās, uz kurām Bībele neatlaidīgi aicina: pusi no tā, kas tev ir, atdod tam, kuram nav nekā. Katru dienu tūkstošiem cilvēku nomirst, nedzirdējuši Dieva vārdus, jo šie kristieši cieši turas pie saviem laicīgajiem labumiem. Es dodu tiem iespēju par to padomāt.

Policists pamāja.

Espens Kaspersens kļuva domīgs.

-     Starp citu, kā tu zināji, ka es neesmu narkomāns?

-     Pirms dažām dienām redzēju tevi Gēteborggātā. Tu ubagoji, un es pagāju garām ar kādu jaunu vīrieti, kurš tev iedeva monētu. Bet tu to pacēli un nikni aizmeti viņam nopakaļ. Narkomāns nekad tā nedarītu, lai cik maza tā monētiņa būtu.

-     Es atceros.

-     Tas pats pirms divām dienām notika ar mani kādā bārā Zagrebā, un es sāku domāt. Tas ir, kaut kas lika man aizdomāties, bet es to atliku. Līdz šim brīdim.

-      Man bija iemesls mest to monētiņu, Espens Kaspersens sacīja.

-     Un es to pēkšņi apjēdzu, Harijs teica un nolika uz galda plastikāta maisiņu ar kādu priekšmetu. Vai šis ir tas iemesls?

28.   NODAĻA Pirmdiena, 21. decembris. Skūpsts

Preses konference notika ceturtajā stāvā, sapulču zālē. Gunnars Hāgens un Kriminālistikas nodaļas šefs sēdēja uz paaugstinājuma, un viņu balsis dobji atbalsojās lielajā, tukšajā telpā. Harijs bija saņēmis pavēli piedalīties, gadījumā ja Hāgenam rastos vajadzība pakonsultēties ar viņu par sīkākām detaļām izmeklēšanas gaitā. Bet žurnālisti uzdeva jautājumus galvenokārt par dramatisko epizodi ar šaušanu konteineru ostā, un Hāgena atbildēs skanēja tādas variācijas kā “nav komentāru”, “sīkāk nevaru pastāstīt” un “uz šo jautājumu ļausim atbildēt Iekšējās drošības dienestam”.

Uz jautājumu, kas policijai zināms par to, vai slepkava ar kādu sadarbojies, Hāgens atbildēja:

-     Pagaidām nav zināms, bet mēs pie tā strādājam.

Kad preses konference beidzās, Hāgens pasauca Hariju pie sevis. Zāle tukšojās. Hāgens pienāca pie paaugstinājuma malas un no augšas noskatījās uz savu garā auguma padoto.

-      Es devu skaidru pavēli, ka no šodienas gribu redzēt visus savus inspektorus nēsājam ieročus. Tu no manis saņēmi atļauju, tātad: kur ir tavējais?

-     Es nodarbojos ar izmeklēšanu un neesmu piešķīris tam prioritāti, šef.

-     Tad piešķir to!

Hāgena vārdi atbalsojās zālē.

Harijs lēni pamāja ar galvu.

-     Vai vēl kas, šef?

Savā kabinetā Harijs apsēdās pie galda un noskatījās uz Halvošena tukšo krēslu. Tad piezvanīja uz pasu nodaļu pirmajā stāvā un palūdza sastādīt pārskatu par ārzemju pasēm, kas izdotas Kārlsenu ģimenei. Nazāla sievietes balss pajautāja, vai viņš nejoko. Harijs iedeva viņai Roberta personisko numuru, un caur Iedzīvotāju reģistrācijas pārvaldi ar vidēji ātra datora palīdzību diezgan drīz meklējumi sašaurinājās līdz Robertam, Jūnam, Jūsefam un Dortei.

-    Vecākiem Jūsefam un Dortei ir pases, atjaunotas pirms četriem gadiem. Jūnam pasi neesam izdevuši. Un tad… aparāts šodien lēni strādā… te ir, jā. Robertam Kārlsenam ir desmit gadus veca pase, kam drīz izbeigsies termiņš, tādēļ vari viņam pateikt, ka…

-     Viņš ir miris.

Harijs uzgrieza Skarres iekšējā telefona numuru un palūdza viņu nekavējoties atnākt.

-      Pagaidām nekā nav. Skarre vai nu gadījuma pēc, vai pēkšņas takta izjūtas pārņemts, apsēdās uz galda malas, nevis Halvošena krēslā. Es pārbaudīju Gilstrupu kontus. Nav nekāda sakara ar Robertu Kārlsenu vai Šveices kontiem. Vienīgais neparastais moments: vienā no sabiedrības kontiem ir izņemti skaidrā naudā pieci miljoni kronu dolāros. Es piezvanīju Albertam Gilstrupam un pajautāju. Viņš atbildēja, ka tā esot gadskārtējā naudas prēmija ostu inspektoriem Buenosairesā, Manilā un Bombejā, kurus Madss decembrī mēdzot apmeklēt.

-     Un Roberta konts?

-     Tur ieskaitīta tikai alga un visu laiku pa drusciņai ņemts ārā.

-     Kā ir ar Gilstrupu telefonu sarunām?

-      Nav neviena zvana Robertam Kārlsenam. Bet, pārlūkojot Gilstrupu zvanus, ievērojām ko citu. Uzmini, kurš bez mitas zvanījis Jūnam Kārlsenam, reizēm pat nakts vidū!

-     Rangnhilla Gilstrupa, Harijs noteica un pamanīja vilšanos Skarres sejā. Vai vēl kas?

-    Nē, Skarre sacīja. Ja neskaita to, ka uzrādās viens pazīstams numurs. Madss Gilstrups zvanījis Halvošenam tajā pašā dienā, kad viņu sadūra. Neatbildēts zvans.

-     Tā, tā, Harijs noteica. Es gribētu, lai tu pārbaudi vēl kādu kontu.

-     Kuru?

-     Dāvida Ekhofa.

-     Komisāra? Kas man jāmeklē?

-     īsti nezinu. Vienkārši pārbaudi.

Kad Skarre aizgāja, Harijs uzgrieza Tiesu medicīnas ekspertīzes numuru, un tur darbiniece bez ceremonijām tūlīt apsolīja nosūtīt identificēšanai Hristo Stankiča līķa fotogrāfiju pa faksa numuru, kas, kā Harijs paskaidroja, pieder Hotel International Zagrebā.

Harijs pateicās, nolika klausuli un tad uzgrieza šīs viesnīcas numuru.

-      Ir radies jautājums, ko lai darām ar līķi, viņš sacīja Fredam. Horvātu iestādes nepazīst cilvēku, vārdā Hristo Stankičs, un tādēļ nav lūgušas to izdot.

Pēc desmit minūtēm viņš izdzirdēja viņas lielisko angļu valodu.

-     Es vēlos piedāvāt jaunu darījumu, Harijs sacīja.

Klausa Torkilsena, Oslo reģiona Telenor ekspluatācijas centra darbinieka, dzīvē patiesībā bija tikai viens mērķis: lai viņu liek mierā. Un, tā kā viņam bija pārāk liels svars, turklāt viņš pastāvīgi svīda un mūžam burkšķēja, tad šī vēlme visumā piepildījās. Nepieciešamības gadījumos nonākot saskarsmē ar cilvēkiem, viņš centās ieturēt maksimālo distanci. Tādēļ lielākoties viņš sēdēja viens telpā ar daudzām siltām ierīcēm un atvēsinošiem ventilatoriem, un ļoti nedaudzi, pat tikai daži, zināja, ar ko viņš tur nodarbojas. Galvenais viņš bija neaizstājams. Vajadzība pēc distances ieturēšanas varēja arī būt par iemeslu tam, ka viņš vairākus gadus praktizēja ekshibicionismu un tādējādi spēja gūt apmierinājumu ar partneri, kas atradās piecu līdz piecpadsmit metru attālumā. Bet galvenokārt Klauss Torkilsens vēlējās mieru. Un šajā nedēļā raižu

viņam netrūka. Vispirms jau šis Halvošens, kurš gribēja kontrolēt telefonu līniju uz kādu viesnīcu Zagrebā. Tad Skarre, kam vajadzēja sarakstu par sarunām starp kaut kādu Gilstrupu un kādu Kārlsenu.

Abi bija atsaukušies uz Hariju Holu, kuram Klauss Torkilsens galu galā bija liels parādnieks. Un tas arī bija vienīgais iemesls, kādēļ viņš nenolika klausuli, kad piezvanīja pats Harijs Hols.

-     Mums ir tāds dienests, kas atbild uz policijas jautājumiem, Torkilsens drūmi atbildēja. Saskaņā ar instrukciju, ja vēlaties saņemt palīdzību, jums jāzvana uz turieni.

-      Es to zinu, Harijs teica. Es četras reizes zvanīju Martīnei Ekhofai un neesmu saņēmis nekādu atbildi. Pestīšanas armijā neviens nezina, kur viņa atrodas, pat viņas tēvs to nezina.

-     Tie droši vien ir pēdējie, kas to uzzina, Klauss piebilda. Viņam pašam tādas pieredzes nebija, bet šīs zināšanas varēja viegli apgūt, ja daudz apmeklē kino. Un Klauss Torkilsens to darīja ļoti bieži.

-    Es domāju, ka viņa savu telefonu ir izslēgusi, bet vai tu varētu manis dēļ to lokalizēt? Tā, lai es vismaz zinātu, vai viņa ir pilsētā.

Klauss Torkilsens nopūtās. Tīras koķetēšanas dēļ, jo viņš mīlēja šos mazos darbiņus policijas labā. īpaši tādus, kuri nebija gluži legāli.

-     Viņas numuru.

Pēc piecpadsmit minūtēm Klauss piezvanīja un paziņoja, ka viņas SIM karte noteikti neatrodas pilsētā. Signālu pieņēmušas divas bāzes stacijas, abas uz rietumiem no E6. Viņš pastāstīja, kur šīs i

bāzes stacijas atrodas un kāds ir to darbības rādiuss. Hols ātri pateicās un nolika klausuli, tādēļ Klauss secināja, ka ir palīdzējis, un apmierināts pievērsās kinoteātru programmu pētīšanai.

Jūns ieslēdzās Roberta dzīvoklī.

Sienas joprojām oda pēc tabakas dūmiem, uz grīdas līdzās skapim gulēja netīrs T krekls. It kā Roberts nupat būtu te bijis un tikai devies uz veikaliņu nopirkt kafiju un cigaretes.

Melno somu, ko viņš bija dabūjis no Madsa, Jūns nolika pie gultas un ieslēdza apkuri. Nometa visas drēbes, iegāja dušā un ļāva

siltajam ūdenim masēt ādu, līdz tā kļuva sarkana. Tad noslaucījās dvielī, izgāja no vannasistabas un, kails apsēdies gultā, paskatījās uz somu.

Viņš neuzdrošinājās to atvērt, jo zināja, kas aiz gludā, cietā materiāla atrodas. Tās bija beigas. Nāve. Jūnam šķita, ka jau sajūt puvuma smaku. Viņš aizvēra acis. Vajadzēja padomāt.

Iezvanījās mobilais telefons.

Droši vien Tēa interesējas, kur viņš palicis. Šobrīd Jūns nebija spējīgs ar viņu runāt. Taču telefons turpināja zvanīt uzstājīgi un nenovēršami, kā ķīniešu spīdzināšana ar ūdeni, līdz beidzot viņš sagrāba aparātiņu un noprasīja aiz niknuma trīcošā balsī:

-     Ko vajag?

Neviens neatbildēja. Jūns paskatījās uz displeju. Zvanītāja numurs nebija redzams. Jūns saprata, ka tā nav Tēa.

-     Hallo, Jūns Kārlsens klausās, viņš piesardzīgi sacīja.

Klusums.

-     Hallo, kas tur ir? Hallo, es dzirdu, ka tur kāds ir, kas…?

No kāju pirkstu galiem pa muguru pārskrēja sīkas skudriņas.

-     Hello? viņš izdzirda sevi sakām. Who is this? Is that you? I need to speak with you. Hello!1

Atskanēja klikšķis, un sakari pārtrūka.

Smieklīgi, Jūns nodomāja. Droši vien kāds sajaucis numuru. Viņš norija siekalas. Stankičs bija beigts. Roberts bija beigts. Un Rangnhilla bija beigta. Tie visi bija beigti. Vienīgi policists joprojām ir dzīvs. Un viņš pats. Jūns paskatījās uz somu un, juzdams, kā piezogas aukstums, pārvilka sev pāri segu.

Kad Harijs nogriezās no E6 un, gabaliņu pabraucis pa sniegotā apvidus šaurajiem celiņiem, pameta skatienu augšup, tad ieraudzīja zvaigžņotās debesis.

Viņam bija savāda, gaidpilna sajūta, ka drīz kaut kam jānotiek. Ieraugot, kā priekšā pie debesīm parabolu izveido kāda krītošā

zvaigzne, viņš iedomājās: ja tiešām pastāv debesu zīmes, tad, iespējams, viņa acu priekšā ir gājusi bojā kāda planēta.

Estgoras pirmā stāva logā dega gaisma.

Iegriezies pagalmā, Harijs ieraudzīja elektromobili, un priekšnojauta kļuva spēcīgāka.

Vērodams sniegā atstātās pēdas, viņš devās uz māju.

Pie durvīm viņš apstājās un piespieda pie tām ausi. Iekšā bija dzirdamas klusinātas balsis.

Harijs pieklauvēja. Trīs reizes. Balsis apklusa.

Tad atskanēja soļi un viņas maigā balss:

-      Kas tur ir?

-      Harijs… viņš atbildēja. Hols.

Pēdējo vārdu viņš piebilda, lai iespējamai trešajai personai nerastos aizdomas, ka viņam un Martīnei Ekhofai varētu būt personiskas attiecības.

Brītiņu noņēmusies ar atslēgu, viņa atvēra durvis.

Pirmā un vienīgā Harija doma: viņa ir skaista. Mugurā mīksts, balts un biezs kokvilnas krekliņš ar vaļēju kaklu. Viņas acis staroja.

-     Esmu priecīga! viņa iesmējās.

-     Redzu. Harijs pasmaidīja. Es arī priecājos!

Viņa metās Harijam ap kaklu. Viņš sajuta Martīnes paātrināto pulsu.

-      Kā tu mani atradi? viņa iečukstēja tam ausī.

-      Modernā tehnoloģija.

Viņas siltais ķermenis, mirdzošās acis, jūsmīgais tikšanās prieks tas viss pildīja Hariju ar nereālas laimes izjūtu, tas šķita brīnišķīgs sapnis, no kura itin nemaz negribējās tik ātri šķirties. Bet vajadzēja.

-     Vai tev ir viesi? viņš iejautājās.

-     Man? Nē…

-     Man likās, ka dzirdēju balsis.

-     A, tas. Viņa palaida Hariju vaļā. Man bija ieslēgts radio. Kad klauvēji, es to izslēdzu. Mazliet izbijos. Bet izrādījās, ka tas esi tu…

Martlne uzsita viņam uz pleca.

-     Harijs Hols.

-     Neviens nezina, kur tu esi, Martlne!

-     Lieliski.

-     Daži ir norūpējušies.

-     Tiešām?

-     īpaši Rikards.

-     Ā! Aizmirsti Rikardu! Martīne saņēma Hariju aiz rokas un veda viņu uz virtuvi.

No virtuves skapīša viņa izņēma zilu kafijas krūzīti. Harijs ievēroja, ka izlietnē stāv divi šķīvīši un divas krūzītes.

-     īpaši slima tu neizskaties, viņš konstatēja.

-     Pēc visa notikušā man vienkārši vajadzēja kādu dieniņu atpūsties. Martīne piepildīja krūzīti un sniedza to Harijam. Vai melnu?

Harijs piekrītoši pamāja. Virtuve bija silti piekurināta. Viņš novilka jaku un biezo džemperi un tikai tad apsēdās pie virtuves galda.

-    Rītdien taču notiks Ziemassvētku koncerts, un tad man jābūt atpakaļ. Viņa nopūtās. Vai tu atnāksi?

-     Nūjā, man jau tika apsolīta biļete…

-    Saki, ka atnāksi! Martīne pēkšņi iekoda sev lūpā. Patiesībā es taču sagādāju biļetes goda viesu ložā. Trīs rindas aiz premjerministra. Bet biju spiesta atdot tavu biļeti citam.

-     Tas nekas.

-     Tu, vienalga, būtu sēdējis viens. Man jāstrādā aiz skatuves.

-     Tad jau ir vienalga, iešu vai ne.

-     Nē! Viņa iesmējās. Es gribu, lai tu atnāc!

Viņa saņēma Harija plaukstu, un viņš noskatījās, kā Martīnes mazā rociņa saspiež un glāsta viņa lielo roku. Valdīja tāds klusums, ka Harijs saklausīja asiņu šalkoņu ausīs it kā tajās trokšņotu ūdenskritums.

-    Pa ceļam uz šejieni es redzēju krītošu zvaigzni, Harijs ierunājās. Vai tas nav savādi, ka tā ir laime redzēt kāda maza debess ķermeņa bojāeju?

Martīne klusi pamāja ar galvu. Tad piecēlās un, neatlaižot Harija roku, apgāja apkārt galdam un apsēdās viņam klēpī. Aplika roku Harijam ap kaklu.

-     Martīne… viņš iesāka.

-     Tss! Martīne uzlika rādītājpirkstu Harijam uz lūpām.

Un, nenoņemot pirkstu, viņa paliecās uz priekšu un viegli piespieda lūpas pie Harija lūpām.

Harijs aizvēra acis un gaidīja. Juta savas sirds smagos pukstus, taču nekustējās. Domāja, ka gaida, kad viņas sirds sāks pukstēt vienā ritmā ar paša sirdi, taču patiesībā zināja tikai vienu: viņam jānogaida. Tad juta, ka Martīnes lūpas paveras. Arī viņš automātiski atvēra muti un ļāva mēlei izvirzīties līdz zobiem. Viņas pirkstam bija rūgta garša, pēc ziepēm un kafijas, mēles galiņš pat ieniezējās. Martīnes roka apskāva viņa kaklu vēl ciešāk.

Tad viņš sajuta Martīnes mēli. Tā piespiedās pie pirksta un no abām pusēm saskārās ar viņa mēli. Kā šķelta čūskas mēle viņam ienāca prātā. Kā divi pusskūpsti.

Pēkšņi viņa atlaida skāvienu.

-     Never vaļā acis! Martīne nočukstēja viņam pie auss.

Harijs atgāza galvu atpakaļ, cīnoties ar vēlmi uzlikt rokas uz

viņas gurniem. Sekundes vilkās. Viņas kreklam noslīdot uz grīdas, mīkstais kokvilnas audums pieskārās Harija rokai.

-     Tagad vari tās atvērt, viņa čukstēja.

Harijs paklausīja. Sēdēja un skatījās uz Martīni. Viņas sejā jaucās bailes ar gaidām.

-     Tu esi tik skaista! viņš apjucis ierunājās savādi aizžņaugtā balsī.

Martīne norija kamolu kaklā. Tad meitenes sejā parādījās triumfējošs smaids.

-     Pacel rokas! viņa nokomandēja.

Viņa satvēra Harija T kreklu aiz apakšas un novilka to pāri galvai.

-     Un tu esi briesmīgs! viņa noteica. Skaists un briesmīgs.

Hariju pārņēma reibinoša sāpju sajūta, kad viņa iekoda tam

krūtsgaliņā. Martīnes viena roka aizslīdēja aiz muguras un tad augšup starp viņa kājām. Viņš juta sev uz kakla viņas straujo elpu, kamēr otra roka taustījās ap viņa siksnas sprādzi. Harijs pieskārās viņas jostasvietai un tikai tad sajuta, ka viņa pret savu gribu trīc. Viņai bija izdevies noslēpt savu sasprindzinājumu: viņai bija bail.

-     Pagaidi, Martīne, Harijs nočukstēja.

Viņas roka sastinga.

Harijs pieliecās pavisam klāt pie Martīnes auss.

-     Vai tu to vēlies? Vai tu zini, ko taisies darīt?

Viņš juta Martīnes straujo elpu. Viņa čukstus atbildēja:

-     Nē. Un tu?

-     Nē. Tad varbūt mums nevajag…

Viņa piecēlās. Paskatījās uz Hariju ar pārmetošu, izmisušu skatienu.

-     Bet es… es taču jūtu, ka tu…

-Jā! Harijs noglāstīja viņas matus. Es vēlos tevi. Es vēlējos tevi jau pirmajā reizē, tiklīdz ieraudzīju.

-     Tiešām? Martīne satvēra viņa roku un pielika to pie sava karstā, kvēlojošā vaiga.

Harijs pasmaidīja.

-     Nu, varbūt otrajā.

-     Otrajā reizē?

-     Okay, trešajā. Labai mūzikai ir vajadzīgs laiks.

-     Un es esmu laba mūzika?

-      Meloju, tas tomēr bija pirmajā reizē, bet nenozīmē, ka es esmu vieglprātīgs. Okay?

Martīne pasmaidīja. Tad sāka smieties. Harijs arī. Viņa noliecās un piespieda pieri pie Harija krūtīm. Smējās tā, ka, sitot ar dūrīti viņam pa plecu, tai aizrāvās elpa, un tikai tad, kad Harijs sajuta pa vēderu ritam viņas asaras, apjēdza, ka Martīne raud.

Jūns pamodās, jo bija nosalis. Tā viņš domāja. Roberta dzīvoklis bija tumšs, un cita izskaidrojuma nebija. Bet tad smadzenēs uzausa atmiņas, un viņš saprata, ka tas, ko viņš bija uztvēris kā sapņa paliekas, patiesībā nebija sapnis. Viņš tiešām bija dzirdējis, kā slēdzenē pagriežas atslēga un atveras durvis. Un tagad istabā kāds elpoja.

Ar dйjа vu sajūtu, ar sajūtu, ka viss šajā murgā atkārtojas, viņš strauji pagriezās.

Pie gultas stāvēja kāds cilvēks.

Jūns dziļi ievilka elpu, kad nāves baiļu ilkņi iegrima miesā, aizsniedzot kaula plēves nervus. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, bija pavisam drošs, ka šis cilvēks vēlas viņa nāvi.

-     Stigla sam, būtne sacīja.

Jūns nezināja daudz horvātu valodas vārdu, bet ar tiem, kurus bija saklausījis no īrniekiem, kas ieradās no Vukovaras, pietika, lai saprastu šīs balss sacīto: “Es esmu ieradies.”

-     Vai tu vienmēr biji viens, Harij?

-     Laikam gan.

-     Kāpēc?

Harijs paraustīja plecus.

-     Nekad neesmu bijis īpaši sabiedrisks.

-     Un tas ir viss?

Harijs izpūta pret griestiem dūmu aplīti un juta, ka Martine aposta viņa džemperi un kaklu. Viņi gulēja guļamistabas gultā viņš uz segas, viņa zem tās.

-      Bjārne Mellers, man bijušais šefs, mēdz teikt, ka tādi kā es vienmēr izvēloties lielākās pretestības ceļu. Viņš to dēvē par mūsu “nolādēto dabu”. Un tādēļ tas vienmēr beidzas ar to, ka paliekam vieni. Es nezinu. Man patīk būt vienam. Un varbūt man pamazām sāk patikt šis vientuļnieka tēls. Kā ir ar tevi?

-     Es vēlos, lai tu pastāsti.

-     Kādēļ?

-      Nezinu. Man patīk tevī klausīties. Kā kāds spēj sev patikt vientuļnieka lomā?

Harijs dziļi ievilka dūmus. Paturēja tos plaušās, prātojot, ka būtu lieliski, ja varētu izpūst tādus dūmu attēlus, kas visu izskaidrotu. Tad viņš izlaida tos no plaušām un aizsmacis izdvesa:

-      Manuprāt, lai izdzīvotu, ir jāatrod sevī kas tāds, kas patīk. Viens otrs saka, ka būt vientuļam nozīmē būt nesabiedriskam un egoistam. Bet tad tu esi neatkarīgs un nevienu nevelc sev līdzi, ja grimsti. Daudzi baidās palikt vieni. Bet mani tas darīja brīvu, stipru un neievainojamu.

-     Stipru tādēļ, ka esi viens?

-Jā gan. Kā teicis doktors Stokmanis: “Stiprākais cilvēks pasaulē ir tas, kurš ir visvientuļākais.”

-     Vispirms Zīskinds un tagad Ibsens?

Harijs iesmējās.

-              Šo rindiņu mēdza citēt mans tēvs, viņš nopūtās un piebilda:

-      Kamēr māte bija dziva.

-     Tu teici darīja neievainojamu. Vai tagad tā vairs nav?

Harijs juta, ka cigaretes pelni nokrīt viņam uz krūtīm, bet nepievērsa tiem uzmanību.

-     Es satiku Rākelu un… jā, Oļegu. Viņi mani piesaistīja sev. Un man atvērās acis manā dzīvē ir arī citi cilvēki. Cilvēki, kuri ir draugi un uztraucas par mani. Sapratu, ka viņi man ir vajadzīgi. Harijs ievilka dūmus tā, ka cigaretes uguntiņa iekvēlojās. Vēl sliktāk tiem varbūt biju vajadzīgs es.

-     Un tad tu vairs nebiji brīvs?

-     Nē. Nē, tad es vairs nebiju brīvs.

Viņi gulēja un skatījās tumsā.

Martīne piespieda degunu pie viņa kakla.

-     Tev viņi ļoti patīk, vai ne?

-     Jā. Harijs pievilka Martīni sev klāt. Jā, es viņus mīlu.

Kad Martīne iemiga, Harijs klusītēm izslīdēja no gultas un apsedza viņu ar segu. Ieskatījās viņas pulkstenī. Tieši divi naktī. Viņš izgāja priekštelpā, uzvilka zābakus, atslēdza durvis un devās laukā, zvaigžņotajā naktī. Pa ceļam uz tualeti uzmeta acis pēdām, cenšoties atcerēties, vai kopš svētdienas rīta ir snidzis sniegs.

Tualetē gaismas nebija. Lai orientētos, Harijs iededza sērkociņu. Kad tas bija jau gandrīz izdedzis, viņš pamanīja sienā zem nodzeltējušas Monako grāfienes Greisas attēla iegrebtus divus burtus.

Un tumsā iedomājās, ka kāds te ir sēdējis tāpat kā viņš un ar nazi cītīgi izveidojis šo vienkāršo atzīšanos: R+M.

Iznācis no tualetes, Harijs pie šķūņa stūra uztvēra ašu kustību. Viņš apstājās. Tajā virzienā veda pēdas.

Harijs vilcinājās. Nu atkal tā bija klāt. Sajūta, ka kaut kam ir jānotiek, tieši tagad, kaut kam neparedzētam, ko viņš nespēj novērst. Viņš pataustījās aiz tualetes durvīm un atrada lāpstu, ko jau agrāk bija redzējis tur stāvam. Tad sāka iet pa pēdām līdz šķūņa stūrim.

Tur viņš apstājās un satvēra lāpstu ciešāk. Ausīs dunēja viņa paša straujā elpa. Harijs pārstāja elpot. Tagad. Tas notiks tūlīt. Turot lāpstu sev priekšā, viņš metās ap stūri.

Priekšā pa mēnesgaismā burvīgi mirdzošo, žilbinoši balto sniegu uz meža pusi skrēja lapsa.

Smagi elpodams, viņš nomākti atspiedās pret šķūņa durvīm.

Kad pie durvīm pieklauvēja, viņš automātiski paspēra dažus soļus atpakaļ.

Vai viņš bija atklāts? Durvīm otrajā pusē stāvošais cilvēks nedrīkstēja te ienākt.

Viņš nolādēja pats savu nepiesardzību. Bobo būtu viņu pamatīgi norājis par šādu amatierismu.

Durvis bija aizslēgtas, bet viņš tomēr palūkojās apkārt, meklēdams, ko varētu izmantot, ja nācējam kaut kā izdotos tikt iekšā.

Nazis. Martīnes maizes nazis, ko viņš nupat bija lietojis. Tas gulēja virtuvē.

Pie durvīm atkal klauvēja.

Viņam taču bija pistole. Tukša, protams, bet ar to pietiek, lai saprātīgu cilvēku izbiedētu.

Grūtības radīja tas, ka viņš šaubījās, vai klauvētājs ir saprātīgs.

Viņš bija atbraucis ar mašīnu un apstājies pie Martīnes dzīvokļa Sorgenfrīgātā. Viņš to neredzēja, līdz nejauši bija piegājis pie loga un pārlaidis skatienu ietves malā stāvošo mašīnu rindai. Tad viņš bija pamanījis vienā no tām nekustīgu siluetu. Un, kad tas bija sakustējies un paliecies uz priekšu, lai labāk redzētu, viņš saprata, ka ir jau par vēlu, ka viņš ir atklāts. Viņš bija atgājis no loga, nogaidījis pusstundu, pēc tam nolaidis žalūzijas un izslēdzis visu gaismu Martīnes dzīvoklī. Viņa bija teikusi, ka varot atstāt spuldzes ieslēgtas. Siltumu dzīvoklī regulē termostats, un, tā kā deviņdesmit procenti no spuldžu enerģijas ir siltuma enerģija, tad gaismas izslēgšanas rezultātā iegūtā ekonomija aizies apsildei, jo termostats jutīs siltuma zudumu.

-    Elementāra fizika, viņa bija paskaidrojusi. Labāk būtu pateikusi, kas notiek pašlaik. Neprātīgs pielūdzējs? Greizsirdīgs bijušais mīļākais? Katrā ziņā policija tā nebija, jo aiz durvīm atkal atskanēja sāpju pilni, izmisīgi kaucieni, kas lika skudriņām skriet pār muguru.

-     Mar-tīne! Mar-tīne! Tad sekoja daži saraustīti vārdi norvēģiski. Un vēl, gandrīz raudošā balsī: Martīne…

Viņam nebija ne jausmas, kā šis puisis iekļuvis kāpņu telpā, bet tad atvērās kādas durvis un atskanēja cita balss. Starp svešās valodas skaņām viņš uztvēra vienu tagad jau pazīstamu vārdu. Policija.

Tad kaimiņu dzīvokļa durvis aizcirtās.

Viņš dzirdēja, kā cilvēks aiz durvīm izmisīgi iestenas, dzirdēja viņa pirkstus noskrapstam gar durvīm. Tad beidzot soļi attālinājās. Viņš atviegloti uzelpoja.

Tā bija gara diena. No rīta Martīne bija aizvedusi viņu līdz dzelzceļa stacijai, un viņš bija aizbraucis uz pilsētu. Tur, dzelzceļa stacijā, viņš vispirms bija iegājis tūrisma aģentūrā un nopircis biļeti uz Kopenhāgenu ar pēdējo reisu nākamajā vakarā. Neviens nebija reaģējis uz viņa nosaukto norvēģisko uzvārdu. Halvošens. Viņš bija norēķinājies skaidrā naudā no Halvošena maciņa, pateicis paldies un devies prom. No Kopenhāgenas viņš piezvanīs uz Zagrebu un sarunās, lai Freds atlido ar jaunu pasi. Ja paveiksies, Ziemassvētku vakarā viņš būs mājās.

Viņš bija iegājis trijās frizētavās, un visi bija purinājuši galvas, sacīdami, ka šobrīd, īsi pirms svētkiem, esot garas rindas ar iepriekšēju pierakstu. Ceturtajā viņam bija pamājuši uz kādas ļoti jaunas meitenes pusi, kas nomākta sēdēja telpas stūri ar košļājamo gumiju mutē. Izskatījās pēc mācekles. Pēc vairākiem nesekmīgiem mēģinājumiem ieskaidrot, ko vēlas, viņš parādīja meitenei fotogrāfiju. Tā beidza košļāt, pacēla savus biezi nokrāsotos plakstiņus un iejautājās MTV raidījumos saklausītā angļu valodā: “You sure, man?”

Pēc tam viņš bija iesēdies taksometrā, kas aizveda līdz adresei Sorgenfrīgātā, ar Martīnes doto atslēgu atslēdzis dzīvokļa durvis un sācis gaidīt. Vairākas reizes iezvanījās telefons, bet citādi viss bija mierīgi. Līdz brīdim, kad viņš tik muļķīgā kārtā bija piegājis pie loga apgaismotā istabā.

Viņš pagriezās, lai dotos atpakaļ uz dzīvojamo istabu.

Tajā pašā mirklī atkal norībēja durvis. Gaiss trīcēja, griestu lampa sašūpojās.

-      Mar-tīne!

Viņš dzirdēja, ka cilvēks aiz durvīm ieskrienas un metas durvīs, kas gandrīz vai ieliecās.

Viņas vārds noskanēja vēl divas reizes, vēl divreiz tas metās pret durvīm. Tad viņš saklausīja skrejošus soļus lejup pa kāpnēm.

Viņš iegāja dzīvojamā istabā, nostājās pie loga un redzēja, kā neatlaidīgais puisis izskrien no kāpņu telpas. Kad tas apstājās, lai atslēgtu mašīnas durvis, un laterna apgaismoja tam seju, viņš to pazina. Tas bija tas pats, kurš viņam palīdzēja “Patvērumā”. Niklass, Rikards… kaut kā tā viņu sauca. Mašīna ierēcās un strauji nozuda ziemīgajā tumsā.

Pēc stundas viņš jau gulēja, sapņojot par vietām, kurās reiz bijis, un pamodās no soļiem un avīžu plaukšķiem, kas tika nomestas kāpņu telpā pie dzīvokļu durvīm.

Harijs pamodās astoņos. Viņš atvēra acis un paostīja vilnas segu, ar ko daļēji bija apsedzis seju. Smarža kaut ko atgādināja. Viņš nometa segu. Harijs bija gulējis ciešā miegā bez sapņiem un atmodās lieliskā noskaņojumā. Jutās pat priecīgs.

Viņš izgāja virtuvē, uzlika vārities kafiju, izlietnē noskaloja seju un sāka klusi dungot Džima Sterka “Morning Song". Virs zemā pakalna austrumu pusē, līdzīgi meitenes vaigiem, sārtojās debesis, un pēdējā zvaigzne sāka bālēt un pamazām nozust. Aiz virtuves loga pletās mistiska, jauna un neskarta pasaule, balta un optimisma pilna tā sniedzās līdz pat apvārsnim.

Viņš sagrieza maizi šķēlītēs, atrada sieru, vienā glāzē ielēja ūdeni, tīrā krūzītē kūpošu kafiju, tad salika visu uz paplātes un devās uz guļamistabu.

Virs segas rēgojās melnie, izspūrušie mati, viņas elpa bija gandrīz nedzirdama. Harijs novietoja paplāti uz naktsgaldiņa, apsēdās uz gultas malas un sāka gaidīt.

Istabā pamazām izplatījās kafijas smarža.

Martīnes elpa kļuva nevienmērīga. Viņa pavēra acis. Ieraudzīja Hariju, saberzēja seju un pārspīlēti kautrīgi izstaipījās. It kā būtu ieslēdzies kāds slēdzis viņas acis kļuva aizvien spožākas un uz lūpām parādījās smaids.

-     Labrīt! Harijs teica.

-     Labrīt!

-     Brokastis?

-     Hm. Martīne pasmaidīja. Vai tu neēdīsi?

-     Es pagaidīšu un pagaidām, ja neiebilsti, iztikšu ar šo. Viņš izvilka cigarešu paciņu.

-     Tu daudz smēķē, viņa iebilda.

-     Pēc recidīva es vienmēr smēķēju. Nikotīns noslāpē vēlmi.

Viņa pagaršoja kafiju.

-     Vai tas nav paradokss?

-     Kas?

-     Nu… ka tu, kurš tā baidījās būt nebrīvs, kļuvi par alkoholiķi? -Jā-

Harijs atvēra logu, aizsmēķēja cigareti un iegūlās gultā blakus viņai.

-     Tad tāpēc tu baidies no manis? Martīne noprasīja un piespiedās viņam klāt. Ka es darīšu tevi nebrīvu? Tad tāpēc… tu negribi… ar mani mīlēties?

-     Nē, Martīne. Harijs ievilka dūmus, saviebās un neapmierināti paskatījās uz cigareti. Tāpēc, ka tev ir bail.

Viņš manīja, ka Martīne sastingst.

-     Man ir bail? viņa izbrīnā pārjautāja.

-     Jā. Un tavā vietā es arī baidītos. Vispār es nekad neesmu spējis saprast, kā sievietes uzdrošinās dalīties mājā un gultā ar cilvēkiem, kuri fiziski pār tām pilnībā dominē. Viņš nodzēsa cigareti uz naktsgaldiņa šķīvīša. Vīrieši to nekad neuzdrīkstētos.

-     Kas tev liek domāt, ka man ir bail?

-     Es varu to sajust. Tu ņem iniciatīvu savās rokās un gribi būt noteicēja. Galvenokārt tādēļ, ka baidies, kas varētu notikt, ja ļausi komandēt man. Tas ir lieliski, bet es nevēlos, ka tu to darītu, ja tev ir bail.

-      Bet tu taču nevari izlemt, vai es to vēlos! viņa dedzīgi iesaucās. Pat tad, ja man ir bail!

Harijs ieskatījās viņai sejā. Pēkšņi Martīne viņu apskāva un piespieda seju pie viņa kakla.

-     Tu laikam uzskati mani par savādnieci, viņa ierunājās.

-     Nebūt ne.

Viņa tam cieši piekļāvās.

-      Ko tad, ja man vienmēr būs bail? viņa nočukstēja. Ko tad, ja es nekad…

Martīne apklusa.

Harijs nogaidīja.

-      Kaut kas notika, viņa ieteicās. Es nezinu, kas.

Viņš gaidīja.

-     Jā, es zinu, kas tas bija, viņa turpināja. Mani izvaroja. Šeit, pirms daudziem gadiem. Salauza mani.

Klusumu pārtrauca auksts vārnas ķērciens birztaliņā.

-     Vai tu vēlies…?

-      Nē, es nevēlos par to runāt. Nav arī daudz, ko runāt. Tas bija sen, un tagad jau esmu atguvusies. Esmu tikai… viņa atkal piekļāvās Harijam, …mazmazlietiņ nobijusies.

-     Vai tu ziņoji?

-     Nē. Pietrūka drosmes.

-     Es zinu, ka tas ir grūti, tomēr vajadzēja ziņot.

Martīne pasmaidīja.

-     Jā, esmu dzirdējusi, ka tā vajagot. Jo kādai citai meitenei draud tas pats, vai ne?

-     Tas nav joks, Martīne!

-     Piedod, tēt!

Harijs paraustīja plecus.

-     Es nezinu, vai noziegumi atmaksājas, bet zinu, ka tie atkārtojas.

-     Jo tas sēž gēnos, vai ne?

-     Precīzi nepateikšu.

-     Vai neesi lasījis par pētījumiem adopciju sakarībā? Noziedzīgu vecāku bērniem, kas izauguši normālā ģimenē kopā ar citiem bērniem un nezina par savu adoptēšanu, ir daudz lielāks risks kļūt par noziedzniekiem nekā pārējiem bērniem šajā ģimenē. Tādēļ ir jābūt kaut kādam noziedzības gēnam.

-Jā, esmu par to lasījis, Harijs atbildēja. Ir pilnīgi iespējams, ka uzvedības modeļi ir pārmantojami. Tomēr man vairāk šķiet, ka zināmā mērā mēs visi esam potenciāli noziedznieki.

-    Tu domā, ka mēs esam ieradumu vergi? Martīne ar pirkstiņu pakutināja Hariju zem zoda.

-     Manuprāt, mēs sabāžam visu vienā lielā uzdevumā vēlmi un bailes, sasprindzinājumu, alkatību un tamlīdzīgi. Un smadzenes ir fantastiski veiklas, tās gandrīz nekad nekļūdās, tādēļ katru reizi dod vienu un to pašu atbildi.

Martīne paslējās uz elkoņiem un paskatījās uz Hariju.

-     Un kā ar morāli un brīvo izvēli?

-     Tās arī ietilpst uzdevuma nosacījumos.

-     Tātad tu domā, ka noziedznieks vienmēr…?

-     Nē. Tad es nevarētu darīt savu darbu.

Martīne novilka ar pirkstu pār viņa pieri.

. Tātad cilvēki tomēr spēj mainīties?

-     Vismaz ceru, ka tā ir. Ka cilvēki mācās.

Viņa piespieda pieri pie Harija pieres.

-     Un ko tad var iemācīties?

-     Iemācīties var… Harijs iesāka, taču viņu pārtrauca Martlnes lūpu pieskaršanās viņa lūpām, …nebūt vienam. Var iemācīties… viņas mēles galiņš noslīdēja gar Harija apakšlūpu, nebaidīties. Un var…

-     Iemācīties skūpstīties?

-     Jā. Tikai ne tad, ja meitene ir nupat kā pamodusies un uz mēles viņai ir tik nejauki balts aplikums…

Viņas plauksta trāpīja Harija vaigam, un, līdzīgi ledus gabaliņiem glāzē, ieskanējās viņas smiekli. Tad Martlnes siltā mēlīte atrada Harija mēli, viņa uzmeta tam segu un, parāvusi uz augšu džemperi un viņa T kreklu, piekļāva viņam savu silto augumu.

Harijs ļāva rokai paslīdēt zem viņas krekla pār muguru, juta, kā zem ādas sakustas lāpstiņas, kā, viņai piekļaujoties, saspringst un atkal atslābinās muskuļi.

Viņš lēni atpogāja viņas kreklu un, skatoties acīs, slidināja plaukstu pār Martlnes vēderu, ribām un maigo ādu, līdz ar īkšķi un rādītājpirkstu satvēra viņas stingro krūtsgalu. Martlnes siltā elpa apņēma Hariju. Viņa uzspieda tam skūpstu. Un, kad Harijs uzlika savu roku starp abu gurniem, viņš zināja, ka šoreiz nespēs apstāties. Un ari nevēlas.

-     Zvana, viņa ieteicās.

-     Ko?

-     Tavā bikšu kabatā vibrē telefons. Viņa iesmējās. Patausti.

-      Sorry, Harijs izvilka telefonu no kabatas, pārliecās viņai pāri un nolika to uz naktsgaldiņa. Uz sāna, tā, ka bija redzams displejs. Viņš mēģināja to ignorēt, bet bija jau par vēlu. Ieraudzīja, ka zvana Beāte.

-     Velns, viņš nomurmināja. Vienu mirklīti.

Viņš piecēlās sēdus un, klausoties Beātē, skatījās uz Martini, kas arī nenovērsa acis no Harija. Viņas seja bija kā spogulis, it kā viņi spēlētu pantomīmu. Sevi neredzēdams, Harijs viņas sejā redzēja savas izbailes, savas sāpes un rezignāciju.

-     Kas noticis? Martine jautāja, kad viņš beidza runāt.

-     Viņš ir miris.

-     Kas?

-      Halvošens. Viņš nomiris naktī. Deviņas minūtes pēc diviem. Kad es stāvēju ārā pie šķūņa.

CETURTĀ DALA ŽĒLSIRDĪBA

..

29.   NODAĻA. Otrdiena, 22. decembris. Komisārs

Bija gada īsākā diena, bet inspektoram Harijam Holam tā, pa īstam vēl nesākusies, likās neizmērojami gara.

Saņēmis ziņu par Halvošena nāvi, viņš izgāja ārā. Pa dziļo sniegu aizbrida līdz birztaliņai, tur apsēdās un noskatījās, kā aust diena. Bija cerējis, ka aukstums sasaldēs, mazinās vai vismaz sastindzinās viņa izjūtas.

Tad viņš devās atpakaļ. Martīne jautājoši paskatījās, bet neko neteica. Viņš izdzēra krūzīti kafijas, noskūpstīja viņu uz vaiga un iesēdās mašīnā. Spogulītī Martīne, stāvēdama uz lieveņa ar sakrustotām rokām uz krūtīm, izskatījās vēl mazāka.

Harijs pārbrauca mājās, iegāja dušā, pārģērbās un trīs reizes pārcilāja papīrus uz žurnālu galdiņa, līdz neizpratnē pārtrauca šo nodarbi. Kopš aizvakardienas jau n-to reizi gribēja paskatīties pulkstenī, taču ieraudzīja vienīgi kailo plaukstas locītavu. Viņš paņēma Mellera pulksteni no naktsgaldiņa atvilktnes. Tas vēl darbojās, pagaidām noderēs. Viņš aizbrauca līdz Policijas pārvaldei un novietoja mašīnu garāžā blakus Hāgena Audi.

Kāpjot pa kāpnēm uz sesto stāvu, viņš ātrijā dzirdēja balsis, soļus un smieklus. Bet, tiklīdz Smago noziegumu nodaļas durvis aiz viņa aizvērās, šķita, it kā kāds būtu izslēdzis skaņu. Gaitenī Harijs sastapa kādu inspektoru, bet tas klusēdams uz viņu paskatījās, pakratīja galvu un turpināja iet.

-      Sveiks, Harij!

Viņš pagriezās. Tā bija Tūrila Lī. Harijs nespēja atcerēties, ka tā agrāk būtu uzrunājusi viņu vārdā.

-     Kā tu jūties?

Harijs gribēja atbildēt, jau pavēra muti, bet pēkšņi juta, ka pazudusi balss.

-    Mēs domājam, ka pēc rīta sanāksmes varētu sapulcēties uz īsu piemiņas brīdi, Tūrila LI, kā glābjot situāciju, steidzās piebilst.

Harijs pateicīgi pamāja ar galvu.

-     Varbūt tu vari sazināties ar Beāti?

-     Protams.

Pie sava kabineta durvīm Harijs apstājās. Viņš jutās briesmīgi. Tad devās iekšā.

Atgāzies Halvošena krēslā, šūpodamies šurpu turpu, sēdēja kāds cilvēks. It kā gaidītu Hariju.

-     Labrīt, Harij, Gunnars Hāgens sveicināja.

Harijs klusēdams uzkāra jaku uz drēbju pakaramā.

-     Atvaino, Hāgens piebilda. Nevietā pateicu.

-     Ko tu vēlies? Harijs apsēdās.

-    Vēlējos izteikt līdzjūtību sakarā ar notikušo. Protams, to pašu es darīšu rīta sanāksmē, bet vispirms gribēju runāt ar tevi. Jaks taču bija tavs tuvākais kolēģis.

-     Halvošens.

-     Kā, lūdzu?

Harijs atspieda galvu rokās.

-     Mēs viņu saucām tikai par Halvošenu.

Hāgens piekrītoši pamāja.

-     Halvošens. Vēl kāda lieta, Harij…

-     Es domāju, ka atļauja man ir mājās. Harijs paskatījās caur pirkstiem. Bet tā ir pazudusi.

-     A, par to… Hāgens pagrozījās krēslā. Šķita, ka viņš tajā jūtas neērti. Šobrīd es nedomāju par ieroci. Sakarā ar izdevumu samazināšanu komandējumiem esmu lūdzis iesniegt parakstīšanai man visus rēķinus. Izrādās, tu esi bijis Zagrebā. Neatceros, ka būtu devis atļauju kādam ārzemju braucienam. Un, ja norvēģu policija ir veikusi tur izmeklēšanas darbības, tad tas ir rupjš instrukciju pārkāpums.

Tomēr atraduši, Harijs, nepaceļot galvu, nodomāja. Kļūdainais solis, kas no viņa tika gaidīts. Formālais iegansts izsviest inspektoru dzērāju tur, kur viņam īstā vieta, starp necivilizētiem pilsoņiem. Harijs mēģināja apjaust savas izjūtas. Taču sajuta vienīgi atvieglojumu.

-     Mans iesniegums par aiziešanu rītdien būs tev uz galda, šef.

-      Nesaprotu, par ko tu runā, Hāgens teica. Es saku, ka Zagrebā nekāda izmeklēšana nav notikusi. Tas mūs visus nostādītu ļoti neveiklā situācijā.

Harijs pacēla galvu.

-    Es to saprotu tā, Hāgens turpināja, ka tu biji devies nelielā mācību braucienā uz Zagrebu.

-     Mācību braucienā, šef?

-     Jā. Parastā mācību braucienā. Un te ir mana rakstiskā piekrišana tavam mutiskam lūgumam par braucienu uz Zagrebu, aprakstīta A4 lapa pārlidoja pāri rakstāmgaldam un nokrita Harija priekšā. Tādējādi jautājumu vairs nav.

Hāgens piecēlās un piegāja pie sienas, kur karājās Elēnas Jeltēnas fotogrāfija.

-     Halvošens ir jau otrais partneris, kuru tu esi zaudējis, vai ne?

Harijs klusuciešot pamāja. Mazajā bezlogu istabiņā iestājās klusums. Tad Hāgens ieklepojās.

-     Vai esi redzējis mazo kaula gabaliņu, kas stāv man uz rakstāmgalda? Es to nopirku Nagasaki. Tā ir slavenā japāņu bataljona komandiera, kremētā Jošito Jasudas, mazā pirkstiņa kopija. Viņš pagriezās pret Hariju. Japāņi savus mirušos parasti kremē, taču Birmā tos vajadzēja aprakt, jo to bija pārāk daudz un, lai ķermenis pilnībā sadegtu, ir vajadzīgas gandrīz desmit stundas. Tādēļ viņi mirušajam nogrieza mazo pirkstiņu, kremēja to un aizsūtīja uz mājām piederīgajiem. 1943. gada pavasarī, pēc izšķirošās kaujas pie Pegu, japāņi bija spiesti atkāpties un noslēpties džungļos. Bataljona komandieris Jošito Jasuda lūdza savai priekšniecībai atļauju tajā pašā vakarā uzbrukt, lai varētu savākt savu biedru mirstīgās atliekas. Viņam aizliedza, jo pretinieka pārspēks bija ļoti liels. Tovakar, ugunskura gaismā, viņš raudot stāvēja savu vīru priekšā un pastāstīja par komandieru lēmumu. Bet, ieraudzījis savu vīru sejās bezcerību, notrauca asaras, paņēma durkli, uzlika roku uz celma, nocirta sev mazo pirkstiņu un iemeta to ugunskurā. Viņa vīri uzgavilēja. Pavēlniekam tas nonāca ausīs, un nākamajā dienā japāņi devās uzbrukumā.

Hāgens atgriezās pie Halvošena rakstāmgalda, paņēma pirkstos zīmuļu asinātāju un ilgi pētīja to.

-      Pirmajās dienās, sākot strādāt, es te esmu pieļāvis vairākas kļūdas. Un, cik man zināms, dažas no tām varētu būt netiešs cēlonis Halvošena nāvei. Es mēģinu pateikt… Hāgens nolika zīmuļu asinātāju un ievilka elpu, …ka vēlētos rīkoties kā Jošito Jasuda un iedvesmot jūs. Tikai īsti nezinu, kā to izdarīt.

Harijs nesaprata, ko lai saka. Tādēļ klusēja.

-     Tādēļ, Harij, teikšu tā: es vēlos, lai tu atrastu to vai tos, kuri stāv aiz šīm slepkavībām. Tas arī viss.

Abi centās neskatīties viens otram acīs. Hāgens saberzēja plaukstas, it kā lai saburzītu iestājušos klusumu.

-       Bet izdari man pakalpojumu, Harij, un nēsā ieroci! Rādi piemēru citiem. Vismaz līdz Jaungadam. Pēc tam atcelšu rīkojumu.

-     Labi.

-     Paldies. Uzrakstīšu tev jaunu papīru.

Harijs pamāja ar galvu, un Hāgens devās uz durvīm.

-      Kā tas beidzās? Harijs iejautājās. Ar to japāņu pretuzbrukumu?

-      A, tas? Hāgens pagriezās un greizi pasmaidīja. Viņus sakāva.

Hjells Atle Ūre Policijas pārvaldes pagrabstāva noliktavā bija nostrādājis deviņpadsmit gadus. Šorīt viņš sēdēja pie totalizatora kuponiņa un prātoja, vai nebūs pārāk bezkaunīgi atzīmēt ar krustiņu Fulham uzvaru izbraukuma spēlē Ziemassvētku dienā pret Arsenal. Kuponiņu viņš aizsūtīs ar Osheugu, kad tas dosies ieturēt lenču, un laika bija atlicis maz. Tādēļ viņš klusībā nolamājās, kad dzirdēja ieskanamies metāla zvaniņu.

Stenēdams viņš pietrausās kājās. Savā laikā Ūre bija spēlējis futbolu pirmajā divīzijā Skeid komandā, viņam aiz muguras bija ilga karjera bez traumām, tādēļ viņš ar rūgtumu atcerējās sākumā it kā nevainīgo sastiepumu Policijas sporta biedrības sacensībās, kas tagad, desmit gadus pēc spēles, joprojām lika viņam nedaudz pievilkt labo kāju.

Pie letes stāvēja vīrietis ar gaišiem, astītē saņemtiem matiem.

Ūre paņēma viņa pasniegto atļauju un piemiedza acis, pētot burtiņus, kas viņam šķita kļūstam aizvien mazāki un mazāki. Pagājušajā nedēļā, kad viņš tika ieminējies sievai, ka uz Ziemassvētkiem vēlētos lielāku televizoru, tā bija likusi priekšā drīzāk apmeklēt acu ārstu.

-      Harijs Hols, Smith & Wesson 38, jā, Ūre iestenējās un aizkliboja atpakaļ uz ieroču istabu. Tur sameklēja dienesta revolveri, kuru, viņaprāt, tā iepriekšējais īpašnieks bija uzturējis labā kārtībā. Vienlaikus viņam iešāvās prātā, ka vajadzētu nolikt vietā to ieroci, kas bija piederējis Gēteborggātā sadurtajam inspektoram. Viņš paņēma revolvera maksti, pienākošās trīs kastītes ar patronām un atgriezās pie letes.

-     Paraksties par saņemšanu, šeit. Viņš norādīja uz vietu atļaujā. Un parādi apliecību!

Vīrietis, jau nolicis savu ID kartīti uz letes, paņēma no Ūres pildspalvu un parakstījās. Ūre paskatījās uz Harija Hola ID kartīti un uz parakstu. Varbūt Fulham apturēs Teriju Henriju?

-     Un atceries, ka jāšauj tikai pa sliktajiem puišiem! Ūre atgādināja, taču atbildi nesaņēma.

Klibodams atpakaļ līdz savam kuponiņam, viņš iedomājās, ka policista nerunīgums varbūt nav nemaz tik pārsteidzošs. Apliecībā bija rakstīts: “Smago noziegumu nodaļa”. Vai tajā nebija strādājis tas inspektors?

Harijs apturēja mašīnu Hēvīkodenā, pie Henijas-Onstada centra, un no zemās, skaistās ķieģeļu ēkas pa lēzeno nogāzi devās līdz ūdenim.

Uz ledus, uz Snārejas pusi, vīdēja vientuļa, tumša figūra.

Viņš piesardzīgi uzlika kāju uz krasta tuvumā stāvus sablīvētā ledus. Tas ar troksni salūza. Harijs skaļā balsī pasauca Dāvidu Ekhofu, taču tumšā figūra uz ledus nepakustējās.

Tad viņš nolamājās un aprēķināja, ka komisārs nevarētu svērt daudz vairāk par viņa paša deviņdesmit kilogramiem, izžonglēja starp piekrastē sadzītajiem ledus gabaliem un apdomīgi uzkāpa uz nodevīgās, sniegotās virsmas. Tā izturēja. īsiem, ātriem solīšiem viņš aizšļūca pa ledu uz priekšu. Attālums izrādījās lielāks, nekā bija licies no krasta, un, kad Harijs beidzot bija pienācis tik tuvu, ka redzēja cilvēks vilkādas kažokā, kurš sēž uz saliekamā krēsliņa pie āliņģa ar makšķeri cimdotajā rokā, tiešām ir Pestīšanas armijas komisārs, viņš saprata, kāpēc tas nebija viņu sadzirdējis.

-     Vai esi pārliecināts, ka ledus ir drošs, Ekhof?

Dāvids Ekhofs pagriezās un vispirms paskatījās uz Harija zābakiem.

-     Decembrī Oslofjorda ledus nekad nav drošs, viņš teica, izpūšot pelēku auksta gaisa mākonīti. Tādēļ makšķerēt vajag vienatnē. Un es vienmēr izmantoju šīs, viņš pamāja uz slēpēm sev pie kājām. Tās izlīdzina svaru.

Harijs lēni pamāja ar galvu. Viņam likās, ka dzird ledu krakšķam sev zem kājām.

-     Galvenajā mītnē man teica, ka atradīšu tevi šeit.

-      Šī ir vienīgā vieta, kur var dzirdēt savas domas. Ekhofs paraustīja makšķeri.

Blakus āliņģim gulēja “Dagbladet" ar ēsmas burciņu un nazi uz tās. Pirmajā lappusē tika ziņots, ka, sākoties Ziemassvētkiem, kļūšot siltāks. Itin nekā par Halvošena nāvi. Acīmredzot avīze nodrukāta agrāk.

-     Vai ir daudz, ko apdomāt? Harijs jautāja.

-     Jā. Mēs ar sievu šovakar Ziemassvētku koncertā uzņemsim premjerministru. Un šonedēļ parakstīsim ar Gilstrupu līgumu par nekustamā īpašuma pārdošanu. Jā, ir mazliet, ko pārdomāt.

-     Es patiesībā vēlējos pajautāt tikai, lūk, ko, Harijs, cenšoties vienmērīgi sadalīt savu svaru uz abām kājām, sacīja.

-     Klausos.

-    Es lūdzu inspektoru Skarri pārbaudīt, vai nav tikusi pārskaitīta kāda naudas summa starp tavu un Roberta Kārlsena kontiem. Tādu nebija. Bet viņš atrada citu Kārlsenu, kas regulāri bija iemaksājis naudu tavā kontā. Jūsefu Kārlsenu.

Dāvids Ekhofs, pat aci nepamirkšķinājis, skatījās tumšajā ūdens aplī.

-     Mans jautājums ir šāds. Harijs cieši vēroja Ekhofu. Kādēļ tu pēdējo divpadsmit gadu laikā katru ceturksni esi saņēmis astoņus tūkstošus kronu no Roberta un Jūna tēva?

Ekhofs nodrebēja, it kā viņam uz āķa būtu pieķērusies liela zivs.

-     Kādēļ? Harijs pārjautāja.

-     Vai tas tiešām ir svarīgi?

-     Domāju gan, Ekhof.

-     Tādā gadījumā lai tas viss paliek starp mums.

-     To es nevaru apsolīt.

-     Tad es nevaru pastāstīt.

-     Tad man jāņem tevi līdzi uz Policijas pārvaldi un tur jānopratina.

Komisārs pacēla galvu, piemiedza vienu aci un pētoši uzlūkoja Hariju, it kā novērtējot potenciāla pretinieka spēku.

-      Un tu domā, ka Gunnars Hāgens to atbalstīs? Ja aizvilksi mani uz turieni?

-     Tad jau redzēsim.

Ekhofs gribēja kaut ko sacīt, bet atturējās, it kā būtu sajutis Harija izlēmīgumu. Bet Harijs nodomāja, ka vadonis kļūst par tādu nevis sava rupjā spēka dēļ, bet gan pateicoties spējai pareizi novērtēt situāciju.

-     Labi, komisārs noteica. Bet tas ir garš stāsts.

-     Man laika pietiek, Harijs, juzdams cauri apavu zolēm ledus aukstumu, samelojās.

-      Jūna un Roberta tēvs Jūsefs Kārlsens bija mans labākais draugs. Ekhofa skatiens aizklīda kaut kur uz Snāreju. Mēs kopā mācījāmies, kopā strādājām, abi bijām ambiciozi un, tā sakot, daudzsološi. Pats galvenais mums abiem bija vīzija par spēcīgu Pestīšanas armiju, kas darītu Dievam tīkamus darbus uz zemes. Kas uzvarētu. Saproti?

Harijs piekrītoši pamāja.

-     Ari pa dienesta kāpnēm mēs virzījāmies kopā, Ekhofs turpināja. Un, jā, pamazām Jūsefu un mani sāka uzskatīt par sāncenšiem uz šo darbu, ko pašlaik pildu. Patiesībā es nedomāju, ka stāvoklis ir tik svarīgs, man šķita, ka mūs virza vīzija. Bet, kad izvēle krita uz mani, ar Jūsefu kaut kas notika. Viņš it kā sabruka. Ko var zināt, pats sevi jau arī tā īsti nepazīsti varbūt es reaģētu tieši tāpat. Tomēr Jūsefs dabūja atbildīgo galvenā pārvaldnieka vietu un, lai gan mūsu ģimenes draudzējās tāpat kā agrāk, kaut kas bija mainījies… Ekhofs meklēja vārdus. Uzticība. Jūsefu kaut kas nospieda. Kaut kas ļauns. Un 1991. gada rudenī es un mūsu galvenais grāmatvedis Franks Nilsens, Rikarda un Tēas tēvs, to atklājām. Jūsefs bija izšķērdējis naudu.

-     Un kas notika?

-     Patiesību sakot, tādās lietās mums Pestīšanas armijā nav lielas pieredzes, tādēļ līdz brīdim, kamēr mēs ar Nilsenu lēmām, ko darīt, mēs klusējām. Protams, es biju vilies Jūsefā, bet vienlaikus redzēju cēloņsakarību, kurā ietilpu ari pats. Situāciju, kurā es tiku izvēlēts un viņš noraidīts, es noteikti varēju atrisināt ar lielāku… iejūtību. Lai nu kā, tajā laikā Pestīšanas armijā ar rekrutēšanu veicās diezgan slikti, un attieksme pret to nebija tik labvēlīga kā tagad. Mums vienkārši nebija līdzekļu skandālam. No vecākiem man bija mantota vasaras mājiņa Dienvidnorvēģijā. Mēs to reti izmantojām, jo atvaļinājumus vairāk pavadījām Estgorā. Tādēļ es to steidzīgi pārdevu un ieguvu pietiekami daudz naudas, lai nosegtu iztrūkumu kasē, pirms tas tiktu atklāts.

-    Tu? Harijs iejautājās. Tu no saviem privātajiem līdzekļiem nosedzi Jūsefa Kārlsena iztrūkumu?

Ekhofs paraustīja plecus.

-     Cita risinājuma nebija.

-     Nav pierasts, ka uzņēmumā šefs personiski…

-       Bet šis nav parasts uzņēmums, Hol. Mēs darām Dievam tīkamu darbu. Un tad viss tomēr kļūst personisks.

Harijs lēni pamāja ar galvu. Viņš atcerējās mazo pirkstiņu uz Hāgena rakstāmgalda.

-      Un tad Jūsefs Kārlsens aizgāja no darba un kopā ar sievu devās uz ārzemēm. Un neviens par to neuzzināja?

-               Es piedāvāju viņam mazāk atbildīgu amatu, Ekhofs sacīja.

-     Bet to viņš, protams, nevarēja pieņemt. Tad rastos milzum daudz jautājumu. Cik man zināms, tagad viņš dzīvo Taizemē. Netālu no Bangkokas.

-    Tātad stāsts par ķīniešu zemnieku un čūskas kodienu ir izdomājums?

Ekhofs smaidot papurināja galvu.

-     Nē. Jūsefs tiešām bija skeptiķis. Un tas notikums viņu dziļi satricināja. Jūsefs šaubījās, tāpat kā mēs visi mēdzam darīt.

-     Arī tu, komisār?

-    Arī es. Šaubas ir ticības ēna. Ja tu nespēj šaubīties, tad nevari ticēt. Tāpat kā ar drosmi, inspektor. Ja tu nespēj baidīties, tad nevari būt drosmīgs.

-     Un nauda?

-Jūsefs uzstāja, ka atmaksās man to naudu. Ne tāpēc, ka vēlētos reabilitāciju. Kas bijis, bijis, un viņš nekad nenopelnīs tik daudz naudas, lai kādreiz spētu norēķināties. Man liekas, te runa ir par baznīcas sodu, kas, viņaprāt, tam nāk par labu. Tad kādēļ lai es viņam to liegtu?

Harijs piekrītoši pamāja.

-     Vai Roberts un Jūns par to zināja?

-     Nevaru pateikt, Ekhofs atbildēja. Nekad neesmu to pieminējis. Vienīgais, par ko esmu rūpējies, lai tēva pārkāpums nekad nekļūtu par šķērsli viņa dēlu karjerai Pestīšanas armijā. Jā, vispirms jau Jūna karjerai. Viņš taču ir kļuvis par vienu no mūsu svarīgākajiem profesionālajiem resursiem. Ņemsim kaut vai šo nekustamā īpašuma pārdošanu. Sākumā Jākoba Olla ielā, vēlāk vēl kaut kas. Varbūt Gilstrups vēl atpirks Estgoru. Ja šī īpašuma pārdošana būtu notikusi pirms desmit gadiem, tad mums būtu nācies izmantot visus iespējamos padomdevējus. Bet ar tādu cilvēku kā Jūns mums šī kompetence ir pašu rindās.

-     Vai tu uzskati, ka šo pārdošanu vadīja Jūns?

-      Nē, nepavisam. Par to parūpējās Vadītāju padome. Bet bez viņa paveiktā sagatavošanas darba un pārliecinošajiem secinājumiem, manuprāt, mēs nebūtu uzdrošinājušies to darīt. Jūns mums ir perspektīvs cilvēks. Mūsdienīgs. Un labākais pierādījums tam, ka Jūna tēvs viņam netraucē, ir tas, ka viņš un Tēa Nilsena šovakar sēdēs goda vietā līdzās premjerministram. Ekhofs sarauca pieri. Starp citu, es šodien mēģināju sazināties ar Jūnu, bet viņš neatbild. Vai tu gadījumā neesi ar viņu runājis?

-     Diemžēl ne. Ja Jūna nav…

-      Kā, lūdzu?

-     Gribēju sacīt ja Jūna nebūs, ja slepkava būs izpildījis savu uzdevumu, kurš tad ieņems Jūna vietu?

Dāvids Ekhofs sarauca ne vairs vienu, bet abas uzacis.

-     Šovakar?

-      Es vairāk domāju par amatu.

-     Ak tā! Jā, neatklāšu jau laikam nekādu noslēpumu, ja teikšu, ka tas varētu būt Rikards Nilsens. Viņš pavīpsnāja. Ir tādi, kuri saskata paralēles starp Jūnu un Rikardu kā toreiz starp mani un Franku.

-     Tāda pati sāncensība?

-    Kur ir cilvēki, tur ir sāncensība. Arī armijā. Cerēsim, ka visumā ir tā, ka neliela sacensība noliek cilvēkus vietā, kur tie dod vislielāko labumu un kalpo kopīgajai lietai. Nu tā. Komisārs izvilka aukliņu no āliņģa. Ceru, ka esmu atbildējis uz tavu jautājumu, Harij. Ja vēlies, Franks Nilsens var apstiprināt stāstu par Jūsefu, bet ceru, ka sapratīsi, kāpēc es nevēlos, lai tas nonāktu atklātībā.

-     Ja jau runājam par armijas noslēpumiem, man ir vēl viens, pēdējais jautājums.

-     Klāj vaļā, liekot somā makšķerēšanas piederumus, komisārs nepacietīgi sacīja.

-     Vai tu kaut ko zini par izvarošanu Estgorā pirms divpadsmit gadiem?

Harijs uzskatīja, ka Ekhofa sejai ir ierobežotas spējas attēlot izbrīnu. Tā kā tagad šķita, ka šī robeža ir ievērojami pārkāpta, viņš saprata, ka komisāram tas ir jaunums.

-      Tā noteikti ir kļūda, inspektor! Pretējā gadījumā tas būtu briesmīgi. Par ko ir runa?

Harijs cerēja, ka viņa seja neko neatklās.

-     Klusēšanas pienākuma dēļ nedrīkstu par to stāstīt.

Ekhofs ar cimdu pakasīja zodu.

-      Protams. Bet… šim noziegumam droši vien jau ir beidzies noilguma termiņš?

-    Tas atkarīgs no tā, kā uz to paskatās. Harijs pameta skatienu uz krasta pusi. Iesim?

-      Būs labāk, ja iesim atsevišķi. Smagums…

Harijs pamāja.

Beidzot ar sausiem apaviem ticis līdz krastam, Harijs pagriezās atpakaļ. Bija sācis pūst vējš, un sniegs, līdzīgi dūmu aizkaram, griezās virs ledus. Šķita, ka Ekhofs staigā pa mākoni.

Stāvvietā Harija mašīnas logu stikliem bija pārvilkusies plāna sarmas kārtiņa. Viņš apsēdās pie stūres, iedarbināja motoru un ieslēdza apsildi. Aukstajiem stikliem uzvēdīja siltums. Sēžot un gaidot, līdz stikls atkusīs, viņš atcerējās, ko bija teicis Skarre ka Madss Gilstrups zvanījis Halvošenam. Viņš sameklēja kabatā vizītkarti un uzspieda numuru. Atbildes nebija. Harijs jau gatavojās bāzt telefonu atpakaļ kabatā, kad tas iezvanījās. Numurs rādīja, ka zvana no Hotel International.

-      How are you?1 sievietes balss nevainojamā angļu valodā vaicāja.

-     Ciešami, Harijs atbildēja. Vai saņēmi…?

-    Jā, saņēmu.

Harijs dziļi nopūtās.

-     Vai tas bija viņš?

-    Jā, arī viņa nopūtās. Tas bija viņš.

-    Vai esi pilnīgi pārliecināta? Gribēju teikt, ka nav viegli identificēt personu pēc…

-    Harry?

-Jā?

-    I'm quite sure.

Harijs nojauta, ka angļu valodas skolotāja varētu viņam pastāstīt: kaut ari šis "quite sure" burtiski tulkojams kā "diezgan pārliecināta", tad šajā kontekstā tas nozīmē "pilnīgi pārliecināta”.

-     Paldies, viņš sacīja un beidza sarunu. Un sirds dziļumos cerēja, ka viņai taisnība. Jo tagad tikai sāksies.

Un sākās arī.

Kad Harijs ieslēdza stikla tīrītājus un tie sāka mest uz abām pusēm pakusušo sarmu, vēlreiz iezvanījās telefons.

-     Harijs Hols.

-     Te runā Miholečas kundze. Sofijas māte. Tu teici, lai zvanot uz šo numuru, ja…

-Jā?

-     Kaut kas ir noticis. Ar Sofiju.

30.     NODAĻA otrdiena, 22. decembris. Klusēšana

Gada īsākā diena.

Tā vēstīja “Aftenposten" pirmā lappuse. Avīze gulēja Harija priekšā uz galda Stūrgātas Atrās palīdzības nodaļas uzgaidāmajā telpā. Viņš paskatījās uz pulksteni pie sienas. Tad atcerējās, ka beidzot arī pašam ir savs pulkstenis.

-    Viņš tūlīt tevi pieņems, Hol! caur lodziņu uzsauca sieviete, kurai viņš bija izstāstījis savu vajadzību: jārunā ar ārstu, kurš pirms dažām stundām bija pieņēmis Sofiju Miholeču un viņas tēvu.

-     Gaitenī trešās durvis pa labi! sieviete pavēstīja.

Harijs piecēlās un pagāja garām klusējošajiem gaidītājiem.

-    Sveiks, es jau sapratu, ka tas esi tu. Matīass Lunns-Helgesens smaidīja, piecēlās un sniedza roku. Kā šoreiz varu tev palīdzēt?

-     Runa ir par pacienti, kuru tu šorīt pieņēmi. Par Sofiju Miho- [ leču.

-     Tā, tā. Apsēdies, Harij!

Harijs nepievērsa uzmanību sarunas biedra draudzīgajam balss tonim. Viņš to negribēja atbalstīt. Ne tādēļ, ka būtu pārāk lepns, bet tas viņiem abiem būtu vienkārši apgrūtinoši.

-     Sofijas māte man piezvanīja un teica, ka šorīt pamodusies no raudām Sofijas istabā, Harijs sacīja. Viņa iegājusi un atradusi meitu sasistu un asiņainu. Sofija stāstījusi, ka bija izgājusi ar draudzenēm un mājupceļā paslīdējusi uz ledus. Māte pamodinājusi Sofijas tēvu, un viņš atvedis meitu uz šejieni.

-    Tā varētu būt, Matīass sacīja. Atspiedies uz elkoņiem, viņš bija paliecies uz priekšu, it kā lai izrādītu patiesu interesi.

-    Bet māte apgalvo, ka Sofija melojot, Harijs turpināja. Kad tēvs un Sofija aizbraukuši, viņa apskatījusi gultu. Tur bijušas asinis ne tikai uz spilvena, bet arī uz palaga. “Lejā,” kā viņa izteicās.

-     Hm-m.

Matīasa izdvestā skaņa nebija ne apstiprinājums, ne noliegums. Harijs zināja, ka to speciāli apgūst psihoterapijas nodarbībās. Intonācija, kas beigās paaugstinās, domāta, lai iedrošinātu pacientu turpināt stāstīt. Tieši šāda bija Matīasa intonācija.

-     Šobrīd Sofija ir ieslēgusies savā istabā, Harijs sacīja. Viņa raud un negrib neko stāstīt. Pēc mātes vārdiem, arī viņa nespējot neko darīt. Māte zvanījusi Sofijas draudzenēm. Neviena no tām Sofiju vakar nav redzējusi.

-     Skaidrs. Matīass paberzēja virsdeguni. Un tagad tu gribi lūgt, lai tevis dēļ pārkāpju klusēšanas zvērestu?

-     Nē, Harijs sacīja.

-     Nē?

-     Ne manis dēļ. Viņu dēļ. Sofijas un viņas vecāku dēļ. Un citu dēļ, kuras viņš var būt izvarojis un izvaros.

-     Spēcīgi teikts! Matīass pasmaidīja, taču viņa smaids, nesaņēmis atbildi, nozuda. Viņš ieklepojās. Tu taču saproti, Harij, ka man vispirms jāapdomā.

-     Vai viņa tika nakti izvarota vai ne?

Matīass nopūtās.

-     Harij, klusēšanas zvērests ir…

-               Es zinu, kas ir klusēšanas zvērests, Harijs viņu pārtrauca.

-     Man arī tāds pastāv. Ja es lūdzu tevi šoreiz to pārkāpt, tad ne jau tāpēc, ka izturētos pret to nenopietni, bet tāpēc, ka esmu izvērtējis nozieguma smagumu un draudus, ka tas varētu atkārtoties. Ja uzticēsies man un manam vērtējumam, būšu pateicīgs. Ja ne, tad mēģini sadzīvot ar to, kā pats spēj.

Cik gan reižu līdzīgās situācijās nācies stāstīt līdzīgas lietas, Harijs nodomāja.

Matīass mirkšķināja acis, pavēra muti.

-    Pietiks ar to, ka pamāsi vai papurināsi galvu, Harijs piebilda.

Matīass Lunns-Helgesens pamāja.

Tas atkal bija iedarbojies.

-     Paldies, Harijs piecēlās. Vai tev, Rākelai un Oļegam viss kārtībā?

Matīass Lunns-Helgesens vēlreiz pamāja un tikko manāmi pasmaidīja. Harijs pieliecās un uzlika roku ārstam uz pleca.

-     Priecīgus Ziemassvētkus, Matīas!

Pēdējais, ko Harijs, ejot ārā pa durvīm, redzēja: Matīass LunnsHelgesens sašļucis sēž krēslā tā, it kā kāds viņam būtu pamatīgi iesitis.

Dziestošās dienasgaismas stari spiedās cauri oranžajiem mākoņiem virs eglēm un namu jumtiem Norvēģijas lielākās kapsētas rietumu pusē. Harijs pagāja garām karā kritušo dienvidslāvu piemineklim, Darba partijas teritorijai, premjerministru Einara Gerhardsena un Trigves Bratelī pieminekļiem, līdz nonāca Pestīšanas armijas teritorijā. Kā jau tika paredzējis, Sofiju viņš ieraudzīja pie paša jaunākā kapa. Ievīstījusies jakā, viņa sēdēja tieši sniegā.

-     Sveika! Harijs apsēdās viņai līdzās.

Viņš aizsmēķēja cigareti un izpūta dūmus ledainajā vējā, kas tūdaļ aiznesa tos prom.

-    Tava māte teica, ka tu esot aizgājusi, Harijs ierunājās. Un < paņēmusi līdzi tēva nopirktos ziedus. Nebija grūti uzminēt.

Sofija klusēja.

-     Roberts bija labs draugs, vai ne? Cilvēks, kuram varēji uzticēties. Ar kuru varēji aprunāties. Viņš nebija vardarbīgs.

-     To izdarīja Roberts, viņa vārgi nočukstēja.

-     Tavi ziedi guļ uz Roberta kapa, Sofij. Es domāju, ka to izdarīja kāds cits. Un šonakt tas notika atkal. Un viņš droši vien to ir darījis vairākkārt.

-     Liec mani mierā! meitene iesaucās un uztrausās kājās. Saproti taču!

Vienā rokā turot cigareti, Harijs ar otru roku satvēra viņas plecu un ar asu kustību nosēdināja atpakaļ sniegā.

-    Tas, kurš te guļ, ir miris, Sofij. Tu esi dzīva. Saproti? Tu dzīvo! Un, ja esi nodomājusi turpināt dzīvot, mums viņš ir jānoķer. Ja tā nenotiks, viņš turpinās. Tu nebiji pirmā un nebūsi pēdējā. Paskaties uz mani! Skaties uz mani, es saku!

No pēkšņā uzsauciena Sofija nodrebēja un automātiski paskatījās uz Hariju.

-     Es zinu, ka tev ir bail, Sofij. Bet es tev apsolu, ka noķeršu viņu. Noteikti. Zvēru!

Harijs redzēja, ka viņas skatiens atdzīvojas. Ja viņš nekļūdījās, tad Sofijas acīs pavīdēja cerību stariņš. Viņš nogaidīja. Tad Sofija kaut ko nedzirdami nomurmināja.

-     Ko tu teici? Harijs pieliecās viņai tuvāk.

-    Kurš gan man ticēs? Sofija čukstēja. Kurš man ticēs tagad… kad Roberts ir miris?

Harijs piesardzīgi uzlika roku viņai uz pleca.

-     Pamēģini! Tad jau redzēsim.

Oranžie mākoņi pamazām sāka iekrāsoties sarkani.

-    Viņš draudēja mums visu iznīcināt, ja es nedarīšu tā, kā viņš liek, viņa sacīja. Viņš parūpēšoties, lai mūs izmet no dzīvokļa un izsūta no valsts. Bet mums nav, kurp atgriezties. Un, ja es izstāstītu, kurš man noticētu? Kurš…

Viņa apklusa.

-      …izņemot Robertu, Harijs pabeidza teikumu. Un gaidīja.

Adresi Harijs atrada uz Madsa Gilstrupa vizītkartes. Viņš vēlējās to apmeklēt. Un vispirms jau uzzināt, kāpēc Madss zvanījis Halvošenam. Spriežot pēc adreses, viņam nāksies braukt garām Rākelas un Oļega mājai, kas arī atradās Holmenkollenā.

Braucot garām, viņš nesamazināja ātrumu, vienīgi uzmeta skatienu piebraucamajam ceļam. Pēdējā reizē viņš bija redzējis garāžas priekšā stāvam Jeep Cherokee. Viņaprāt, tas piederēja ārstam. Tagad tur bija tikai Rākelas mašīna. Oļega istabā dega gaisma.

Harijs dzina mašīnu pa šaurajām līkloču ieliņām starp Oslo pilsētas dārgākajām villām, līdz ceļš iztaisnojās un virzījās augšup pa nogāzi, garām pilsētas baltajam obeliskam Holmenkollenas tramplīnam. Lejā gulēja pilsēta un fjords, kurā starp apsnigušajām saliņām peldēja caurspīdīgi aukstas miglas vāli. īsā diena, kas patiesībā sastāvēja tikai no saules lēkta un rieta, mirkšķināja acis, un tur, lejā, jau sen bija iedegtas gaismas kā Adventes sveces laika atskaitē.

Viņam jau bija gandrīz visi mozaīkas gabaliņi.

Četras reizes piezvanījis pie Gilstrupu nama durvīm un nesaņēmis atbildi, Harijs padevās. Ejot atpakaļ uz mašīnu, no kaimiņmājas pie Harija pieskrēja kāds vīrs un pajautāja, vai viņš neesot Gilstrupa paziņa. Jā, viņš negribot jaukties privātajā dzīvē, bet šorīt viņi namā esot dzirdējuši stipru troksni, un Madss Gilstrups nupat esot zaudējis sievu, tādēļ varbūt vajadzētu piezvanīt policijai? Harijs devās atpakaļ, izsita stiklu pie ieejas durvīm un tūdaļ ari iedarbojās signalizācija.

Kamēr skaņas signāls atkal un atkal aizsmacis auroja, Harijs atrada dzīvojamo istabu. Domājot par laika atskaiti, viņš paskatījās pulkstenī un noskaitīja tās divas minūtes, ko Mellers bija ieregulējis uz priekšu. Piecpadsmit un trīsdesmit septiņas minūtes.

Madss Gilstrups bija kails. Viņam trūka pakauša.

Viņš gulēja uz sāniem uz parketa grīdas apgaismota ekrāna priekšā, un šķita, ka bise ar sarkano laidi aug viņam tieši no mutes. Stobrs bija garš. Spriežot pēc ķermeņa stāvokļa, Harijs pieļāva, ka Madss Gilstrups mēlīti nospiedis ar kājas lielo pirkstu. Tam bija nepieciešamas ne tikai labas koordinācijas spējas, bet ari stipra vēlme nomirt.

Pēkšņi signalizācija apklusa un Harijs sadzirdēja projektora dūkšanu. Uz ekrāna sastindzis trīcēja jaunlaulāto tuvplāns, tiem ejot pa baznīcas eju. Sejas, žilbinošie smaidi un baltais līgavas tērps uz ekrāna bija sīkos, tam piekaltušos asins traipiņos.

Uz žurnālu galdiņa zem tukšas konjaka pudeles gulēja atvadu vēstule. Tā bija īsa:

“Tēvs, piedod man! Madss.”

31.     NODAĻA. Otrdiena, 22. decembris. Augšāmcelšanās

Viņš paskatījās uz sevi spogulī. Kad viņi reiz kādurīt, varbūt nākamgad, izies no savas mazās mājiņas Vukovarā, vai šī seja būs kļuvusi tāda, kuru kaimiņi sagaidīs ar smaidu un “zdravok”? Tā, kā sasveicinās ar labi pazīstamiem un uzticamiem? Ar labiem cilvēkiem?

-     Lieliski, viņam aiz muguras stāvošā sieviete sacīja.

Viņš nosprieda, ka runa ir par smokingu, kurā viņš stāvēja spoguļa priekšā šajā iznomāšanas un reizē arī ķīmiskās tīrīšanas uzņēmumā.

-     How much?[26] viņš noprasīja.

Viņš samaksāja un apsolīja smokingu atgādāt atpakaļ nākamajā dienā līdz pulksten divpadsmitiem.

Tad viņš devās ārā, pelēkajā tumsā. Viņš bija atradis kafejnīcu, kurā varēja nopirkt krūzīti kafijas, arī ēdiens tur nebija pārāk dārgs. Atlika tikai gaidīt. Viņš paskatījās pulkstenī.

Sākās pati garākā nakts. Kad Harijs devās prom no Holmenkollenas, krēsla jau iekrāsoja māju sienas un pārējo apkārtni pelēkos toņos, bet viņš nebija vēl ticis līdz Grenlannei, kad krēsla bija pārņēmusi arī parkus.

No Madsa Gilstrupa mājas Harijs piezvanīja uz Kriminālpolicijas dežūrdaļu un pateica, lai tie atsūta mašīnu. Pēc tam, nekam nepieskāries, devās prom.

Viņš iestūrēja mašīnu Policijas pārvaldes garāžā K3 un devās uz savu kabinetu. No turienes piezvanīja Torkilsenam.

-     Mana kolēģa Halvošena mobilais telefons ir pazudis, un es gribu zināt, vai Madss Gilstrups nav atstājis viņam kādu ziņu.

-     Un ja viņš būtu atstājis?

-     Tad es to vēlos dzirdēt.

-    Tā ir telefona noklausīšanās, un es to nedrīkstu. Torkilsens nopūtās. Piezvani mūsu centram sakariem ar policiju.

-     Tad man būtu vajadzīga pilnvara, bet man nav laika. Vai ir kāds priekšlikums?

Torkilsens padomāja.

-     Vai Halvošenam ir dators?

-     Es sēžu pie tā.

-     Starp citu, nē. Aizmirsti.

-     Ko tu gribēji teikt?

-    Tu vari piekļūt visiem ziņojumiem savā atbildētājā caur Telenor Mobil tīkla lapu, bet tad tev, protams, ir jāzina viņa parole.

-     Vai šo paroli telefona īpašnieks izvēlas pats?

-     Jā, bet, ja tev tās nav, tad vajadzīga milzīga veiksme, lai…

-     Mēģināsim, Harijs sacīja. Kāda ir tās mājaslapas adrese?

-     Tev tā būtu liela cūcene, Torkilsens noteica.

Un pateica to tādā balsī, kas liecināja, ka viņš nav pieradis pie tādiem panākumiem.

-     Man ir sajūta, ka es zinu paroli, Harijs ieteicās.

Iegājis mājaslapā, Harijs ierakstīja paroles lodziņā: “Ļevs Jašins”. Un saņēma paziņojumu, ka ierakstītā parole nav pareiza. Tad viņš saīsināja to, ierakstot vienīgi: “Jašins”. Un tur nu tie bija. Astoņi ziņojumi. Starp tiem seši no Beātes. Viens no kaut kāda numura Trendelāgā, un viens no mobilā telefona numura uz vizītkartes, ko Harijs turēja rokā. Madss Gilstrups.

Harijs nospieda atskaņošanas taustiņu, un datora plastmasas skaļrunī ar metālisku pieskaņu atskanēja tā cilvēka balss, kuru viņš pirms nepilnas pusstundas bija redzējis guļam mirušu savā mājā.

Kad ziņojums beidzās, Harijs bija ieguvis pēdējo iztrūkstošo mozaīkas gabaliņu.

-     Vai tiešām neviens nezina, kur atrodas Jūns Kārlsens? kāpjot lejup pa Policijas pārvaldes kāpnēm, Harijs pa telefonu jautāja Skarrem. Vai esi pārbaudījis Roberta dzīvokli?

Harijs iegāja pa materiālu noliktavas durvīm un paskandināja uz letes esošo zvaniņu.

-     Zvanīju arī uz turieni, Skarre atbildēja. Neviens necēla klausuli.

-     Aizbrauc. Ja neviens neatver, ej iekšā. Okay?

-    Atslēgas ir pie kriminālistiem, un pulkstenis rāda pāri četriem. Parasti jau pēcpusdienās Beāte tur sēž, bet šodien Halvošens un…

-    Aizmirsti par atslēgām, Harijs teica. Paņem līdzi lauznīti! Harijs izdzirda šļūcošus soļus, un no noliktavas iznāca cilvēks

darba drēbēs, ar grumbu izvagotu seju un brillēm uz degungala. Nepagodinājis Hariju pat ar skatienu, viņš paņēma uz letes uzlikto ieroča nēsāšanas atļauju.

-     Un atļauja? Skarre jautāja.

-     Nav vajadzīga, esošā vēl ir derīga, Harijs sameloja.

-     Tiešām?

-Ja kāds jautās, tad saki, ka tā bija tiešā mana pavēle. Skaidrs?

-     Labi.

Vīrs zilajā darba apģērbā kaut ko nomurmināja. Tad papurināja galvu un sniedza Harijam atļauju atpakaļ.

-     Es piezvanīšu vēlāk, Skarre. Liekas, te radušies sarežģījumi… Harijs iebāza mobilo telefonu kabatā un jautājoši paskatījās

uz zilo darba tērpu.

-     Tu nevari izņemt vienu ieroci divas reizes, Hole, vīrietis teica.

Harijs īsti nesaprata, ko Hjells Atle Ūre domā, taču sajuta pakausi pārskrienam siltas skudriņas. Viņš tādas bija jutis ari agrāk un zināja, ka tas nozīmē murgs vēl nav beidzies, bet tikai sākas.

Gunnara Hāgena sieva, izgludinājusi kleitu, izgāja no vannasistabas. Gaiteni spoguļa priekšā stāvēja viņas virs un mēģināja aplikt melno smokinga tauriņu. Viņa apstājās, zinādama, ka virs drīz vien neapmierināti ieņurdēsies un lūgs viņas palīdzību.

No rīta, kad bija piezvanījuši no Policijas pārvaldes un paziņojuši, ka Jaks Halvošens ir miris, Gunnars bija teicis, ka viņam nav ne noskaņojuma, ne tiesību iet uz koncertu. Un viņa zināja, ka tā būs ilgu pārdomu nedēļa. Reizēm viņa prātoja, vai kāds cits, izņemot viņu, zina, cik smagi Gunnars pārdzīvo šādus gadījumus. Tomēr vēlāk, dienā, Policijas pārvaldes priekšnieks bija lūdzis Gunnaru iet uz koncertu, jo Pestīšanas armija izlēmusi Jaku Halvošenu pieminēt ar īsu klusuma brīdi, un tad būtu dabiski, ja Policiju pārstāvētu Halvošena priekšniecība. Tomēr sieva redzēja, ka viņš nejūtas priecīgs. Nopietnība viņa pieri spieda līdzīgi pārāk šaurai ķiverei.

Viņš nošņācās un norāva tauriņu.

-     Līse!

-    Esmu tepat, sieva mierīgi atbildēja, piegāja Hāgenam blakus un pastiepa roku. Dod to man!

Uz galdiņa zem spoguļa iezvanījās telefons. Viņš pieliecās un pacēla klausuli.

-     Hāgens.

Otrā līnijas galā viņš sadzirdēja tālu balsi.

-     Labvakar, Harij, Gunnars sacīja. Nē, esmu mājās. Mēs ar sievu šodien iesim uz pasākumu Koncertzālē, tādēļ no darba es aizgāju agrāk. Vai ir kaut kas jauns?

Līse Hāgena redzēja, kā vīram, ilgi un nopietni klausoties, neredzamā ķivere vēl ciešāk apņem pieri.

-Jā, Hāgens beidzot sacīja. Es piezvanīšu operatīvajai daļai un izsludināšu trauksmi. Iesaistīsim operācijā visus iespējamos spēkus. Es drīz došos uz Koncertzāli un būšu tur vairākas stundas, bet manam mobilajam telefonam būs ieslēgts vibrozvans, tādēļ atliek tikai piezvanīt.

Viņš nolika klausuli.

-     Kas noticis? Līse iejautājās.

-    Viens no maniem inspektoriem, Harijs Hols, nupat bijis materiālu noliktavā, lai, pamatojoties uz manis šorīt izsniegto atļauju, saņemtu ieroci. Viņš to saņēma tās vietā, kas pēc iebrukuma viņa dzīvokli bija pazudusi. Izrādās, ka šorīt ar šo atļauju kāds jau ir saņēmis ieroci ar visu munīciju.

-     Tas ir sliktākais… LIse iesāka.

-     Nē, Gunnars Hāgens nopūtās. Diemžēl tas nav pats sliktākais. Harijam ir aizdomas, kurš tas varētu būt. Viņš piezvanījis Tiesu medicīnas ekspertiem un saņēmis apstiprinājumu.

Sev par šausmām, Līse ieraudzīja, ka vīra seja kļuvusi gluži pelēka. It kā iespējamās sekas pēc Harija pastāstītā viņš būtu apjēdzis tikai tagad, izdzirdot paša sacīto savai sievai:

-     Konteineru ostā nošautā vīrieša asins paraugi liecina, ka tas nav bijis tas pats, kurš izvēmās blakus Halvošenam. Arī tas ne, kura asinis bija uz viņa mēteļa vai “Patvērumā” uz spilvena atstātie mati. Vārdu sakot, vīrs, kuru mēs nošāvām, nav Hristo Stankičs. Ja Harijam ir taisnība, tas nozīmē, ka Stankičs joprojām atrodas pilsētā. Ar ieroci.

-     Bet tad jau… tad viņš turpina meklēt to nabaga cilvēku, kā viņu sauca?

-    Jūnu Kārlsenu. Jā! Un tādēļ man tagad jāzvana dežūrdaļai un jāmobilizē visi iespējamie spēki gan Jūna Kārlsena, gan Stankiča meklēšanai. Gunnars Hāgens piespieda rokas pie acīm, it kā tajās būtu koncentrējušās sāpes. Un Harijam nupat bija piezvanījis kāds inspektors, kas, meklējot Jūnu, bija iekļuvis Roberta Kārlsena dzīvokli.

-Jā?

-     Izskatījies tā, it kā tur būtu noticis ķīviņš. Un gultas veļa… mirkusi asinīs, Līse. Nekāda Jūna Kārlsena nav bijis, zem gultas tikai saliekamais kabatas nazis ar melnām, sažuvušām asinīm uz asmens.

Viņš atņēma rokas no acīm. Līse spogulī redzēja, ka Gunnara acis kļuvušas sarkanas.

-     Tas ir ļoti slikti, Līse.

-      Es taču saprotu, Gunnar, dārgais! Bet… bet kas ir tas, kuru jūs nošāvāt konteineru ostā?

Gunnars Hāgens ar grūtībām norija kamolu kaklā.

-     Mēs nezinām, Līse. Zinām vienīgi to, ka viņš dzīvojis konteinerā un asinīs tam bijis heroīns.

-     Ak Dievs, Gunnar…!

Viņa uzlika tam roku uz pleca un mēģināja spogulī notvert vīra skatienu.

-    Viņš piecēlās no mirušajiem trešajā dienā, Gunnars Hāgens čukstēja.

-     Ko?

-     Glābējs. Mēs viņu nogalinājām naktī uz sestdienu. Šodien ir otrdiena. Trešā diena.

Martīne Ekhofa bija tik skaista, ka Harijam aizrāvās elpa.

-     Sveiks! Vai tas esi tu? viņa iejautājās savā zemajā balsī, kādu Harijs atcerējās kopš pirmās reizes, kad bija ieraudzījis viņu kafejnīcā “Bākas gaisma”. Toreiz viņa bija ģērbusies formā. Bet tagad stāvēja Harija priekšā vienkāršā, elegantā kleitiņā bez piedurknēm tikpat spīdīgi melnā kā viņas mati. Acis šķita vēl lielākas un tumšākas nekā parasti. Ada balta, maiga, gandrīz caurspīdīga.

-     Es uzcērtos, viņa iesmējās. Skaties!

Ar neticami vieglu kustību gandrīz kā dejā viņa pacēla roku. Tajā bija balta, asarveida pērlīte, kurā atspoguļojās blāvā kāpņu telpas gaisma pie viņas dzīvokļa durvīm. Otra pērlīte karājās Martīnes ausī.

-     Nāc iekšā, viņa sacīja, soli atkāpās un atbrīvoja durvis.

Harijs pārkāpa pāri slieksnim un attapās viņas skavās.

-     Ir tik jauki, ka tu atnāci! Martīne pievilka viņa galvu sev klāt, un meitenes siltā elpa apņēma Harija ausi. Es visu laiku domāju par tevi.

Harijs aizvēra acis un cieši turēja viņu sev klāt, jūtot mazā, kaķiski maigā ķermeņa siltumu. Nepilnas diennakts laikā šī bija jau otrā reize, kad viņš tā stāvēja un turēja viņu. Un nevēlējās laist vaļā. Jo zināja, ka šī reize būs pēdējā.

Auskars viegli pieskārās vaigam zem acs kā jau atdzisusi asara.

Viņš atbrīvojās.

-     Vai kaut kas nav kārtībā? viņa iejautājās.

-     Apsēdīsimies, Harijs sacīja. Mums jāaprunājas.

Viņi iegāja istabā. Martīne apsēdās uz dīvāna, bet Harijs nostājās pie loga un paskatījās lejā, uz ielu.

-      Tur lejā kāds sēž mašīnā un skatās uz mūsu pusi, viņš ieteicās.

Martīne nopūtās.

-    Tas ir Rikards. Viņš gaida mani. Aizvedīs mani uz Koncertzāli.

-     Mm. Vai tu, Martīne, zini, kur ir Jūns? Harijs cieši lūkojās uz viņas atspulgu loga stiklā.

-      Nē. Viņa uztvēra Harija skatienu. Vai tev šķiet, ka ir kāds īpašs iemesls, kādēļ man tas būtu jāzina? Tas ir ja tu šādi jautā?

Viņas balsī vairs nebija maiguma.

-     Mēs nupat uzlauzām Roberta dzīvokli, kurā, mūsuprāt, Jūns bija uzturējies, Harijs paskaidroja. Un atradām asiņainu gultu.

-     Es to nezināju, Martīne neliekuļotā izbrīnā atbildēja.

-    Es zinu, ka tu to nezināji, Harijs turpināja. Tiesu medicīnas eksperti pašlaik pārbauda asinsgrupas. Tas ir viss jau ir skaidrs. Un esmu diezgan pārliecināts par rezultātiem.

-    Jūns? viņa noelsās.

-     Nē, Harijs atbildēja. Bet tu laikam uz to cerēji?

-     Kāpēc tu tā domā?

-     Tāpēc, ka tas bija Jūns, kurš tevi izvaroja.

Telpā iestājās pilnīgs klusums. Harijs aizturēja elpu un dzirdēja, kā Martīne tver pēc gaisa un, nepaspējusi to aizvadīt līdz plaušām, atkal izelpo.

-    Kāpēc tu tā domā? Gandrīz nemanāmi ietrīcējās viņas balss.

-   Tu stāstīji, ka tas noticis Estgorā, un, lai nu kā, tādu, kas izvaro, nav daudz. Jūns Kārlsens ir viens no tiem. Asinis Roberta gultā pieder meitenei, vārdā Sofija Miholeča. Viņa atnāca uz Roberta dzīvokli vakar vakarā, jo Jūns Kārlsens bija pavēlējis ierasties. Kā bija norunāts, durvis viņa atvēra pati ar atslēgu, ko savulaik bija dabūjusi no sava labākā drauga Roberta. Jūns viņu izvaroja un pēc tam piekāva. Viņa pastāstīja, ka viņš tā mēdzot rīkoties.

-     Mēdzot?

-     Saskaņā ar Sofijas teikto Jūns viņu pirmo reizi izvarojis kādā pēcpusdienā pagājušajā gadā. Tas noticis Miholeču ģimenes dzīvoklī, kamēr vecāku nav bijis mājās. Jūns atnācis ar ieganstu, ka vajagot apskatīt dzīvokli. Tas ietilpa viņa darba pienākumos. Un tieši viņš varēja izlemt, kuri varēs paturēt dzīvokļus.

-     Tu domā… viņš tai piedraudēja?

Harijs pamāja ar galvu.

-    Viņš teica, ka ģimeni izmetīs no dzīvokļa un izsūtīs no valsts, ja Sofija nepildīs viņa pavēles un neturēs mēli aiz zobiem. Miholeču laime un nedienas esot atkarīgas no viņa, Jūna, ieskatiem. Un viņas piekāpības. Nabaga meitene neuzdrošinājās neko uzsākt. Bet, kad izrādījās, ka viņa ir stāvoklī, bija nepieciešama palīdzība. Vajadzēja kādu draugu, kuram varētu uzticēties, kurš būtu vecāks un bez liekiem jautājumiem spētu noorganizēt aborta praktisko pusi.

-     Roberts, Martīne ierunājās. Mans Dievs! Viņa devās pie Roberta!

-Jā. Un, kaut arī viņa tam neko neteica, viņai šķita, ka Roberts saprot, ka tas bijis Jūns. Arī es tā domāju. Jo Roberts taču zināja, ka Jūns arī agrāk ir izvarojis, vai ne?

Martīne klusēja. Viņa ierāvās dīvānā, pavilka kājas zem sevis un ar rokām apņēma kailos plecus it kā saltu vai gribētu noslēpties pati sevī.

Kad viņa beidzot sāka runāt, balss skanēja tik klusi, ka Harijs varēja saklausīt Bjārnes Mellera pulksteņa tikšķus.

-     Man bija četrpadsmit gadu. Kad viņš to darīja, es gulēju un domāju: ja vien koncentrēšos uz zvaigznēm, tad varēšu tās ieraudzīt caur jumtu.

Harijs klausījās, kā viņa stāstīja par karsto vasaras dienu Estgorā, par spēli ar Robertu, par Jūna nosodošo, aiz greizsirdības drūmo skatienu. Un par to, kā atvērās āra tualetes durvis un kā uz sliekšņa stāvēja Jūns ar brāļa kabatas nazi rokā. Par vardarbību un sāpēm pēc tam, kad viņa tur gulēja un raudāja, bet viņš devās atpakaļ uz māju. Un par neaptveramo tūlīt pēc tam ārpusē sāka dziedāt putni.

-     Bet pats sliktākais nebija šī vardarbība, Martīne turpināja no asarām aizlūzušā balsī, taču acis viņai bija sausas. Sliktākais bija tas, ka Jūns zināja. Viņš zināja, ka nevajadzēs pat piedraudēt, lai klusēju. Ka es nekad nedziedāšu. Viņš zināja, ka es zinu: pat tad, ja parādītu saplēsto apģērbu un man noticētu, vienmēr tomēr paliktu nelielas šaubas par cēloni un vainu. Un runa bija par lojalitāti. Vai es, komisāra meita, būšu tā, kas ievilks mūsu vecākus un visu armiju iznīcinošā skandālā? Un visus šos gadus, kad esmu redzējusi Jūnu, viņš ir raudzījies manī ar šo skatienu, kas saka: “Es zinu. Es zinu, kā tu trīcēji aiz bailēm un pēc tam klusi raudāji, tā, lai neviens tevi nedzirdētu. Es zinu un katru dienu redzu tavu mēmo gļēvulību.” Pār viņas vaigu noritēja pirmā asara. Un tādēļ es viņu tā ienīstu. Nevis par to, ka viņš mani izvaroja to es spētu piedot -, bet par to, ka viņš visu laiku man izrādīja, ka zina.

Harijs aizgāja uz virtuvi, noplēsa gabaliņu papīra dvieļa, ienāca atpakaļ un apsēdās blakus Martīnei.

-     Nesabojā grimu. Viņš pasniedza papīru. Premjerministrs un tā tālāk…

Viņa piesardzīgi piespieda to zem acīm.

-      Stankičs ir bijis Estgorā, Harijs sacīja. Vai tu viņu uz turieni aizvedi?

-     Par ko tu runā?

-     Viņš tur bija.

-     Kur tu to ņēmi?

-     Smarža.

-     Smarža?

Harijs pamāja.

-     Salda parfīma smarža. Pirmo reizi to sajutu, kad pie Jūna atvēru Stankičam durvis. Otro reizi, kad stāvēju viņa istabā “Patvērumā”. Un trešo -, kad šorīt pamodos Estgorā. Šī smarža bija ieēdusies segā. Viņš nopētīja Martines acu zīlītes. Kur viņš ir, Martīne?

Martīne piecēlās.

-     Domāju, ka tev ir laiks iet.

-     Vispirms atbildi!

-     Man nav jāatbild par to, ko neesmu darījusi.

Martīne bija jau pie istabas durvīm, bet Harijs viņu panāca, aizstājās priekšā un saņēma aiz pleciem.

-     Martīne…

-     Man jāpaspēj uz koncertu.

-    Viņš nogalināja vienu no maniem labākajiem draugiem, Martīne!

Martīnes seja kļuva noslēgta un barga. Viņa atbildēja:

-    Varbūt viņam nevajadzēja aizšķērsot ceļu.

Harijs nolaida rokas, it kā būtu apdedzinājies.

-    Tu nedrīksti ļaut Jūnu Kārlsenu tā vienkārši nogalināt. Kā tad ir ar piedošanu? Vai pie mums tā nav pieņemts?

-    Tu tici, ka cilvēki spēj mainīties, Martīne sacīja. Es neticu. Un nezinu, kur ir Stankičs.

Harijs palaida viņu vaļā. Martīne iegāja vannasistabā un aizslēdza durvis. Harijs palika stāvam.

-    Un tu kļūdies attiecībā uz mūsu darbu! Martīne aiz durvīm skaļi iesaucās. Runa nav par piedošanu. Mēs esam tādi paši cilvēki kā visi citi. Runa ir par glābšanu, vai ne?

Lai gan bija sals, Rikards stāvēja, atspiedies pret mašīnas pārsegu. Harijs garāmejot viņam pamāja ar galvu, bet atbildi nesaņēma.

32.     NODAĻA Otrdiena, 22. decembris. exodus1

Pulkstenis jau rādīja pusseptiņi vakarā, bet Smago noziegumu nodaļā valdīja drudžaina aktivitāte.

Ūlu Lī Harijs sastapa pie faksa aparāta. Viņš uzmeta acis pienākošajam paziņojumam. Tā sūtītājs bija Interpols.

-     Kas notiek, Ūla?

-    Gunnars Hāgens apzvanīja visus un sasauca kopā. Te ir absolūti visi. Ņemsim ciet to, kurš nogalināja Halvošenu.

Lī balsī jautās izlēmīgums, un Harijs instinktīvi saprata, ka tas atspoguļo visu šovakar sestajā stāvā sanākušo noskaņojumu.

Harijs iegāja pie Skarres. Tas, stāvēdams pie rakstāmgalda, ātri un skaļi runāja pa telefonu:

-      Mēs varam sagādāt tev un taviem puišiem lielākas nepatikšanas, nekā tu spēj iedomāties, Affi. Ja tu man nepalīdzēsi un neizdabūsi savējos uz ielas, tad ātri vien nonāksi mūsu meklējamo saraksta augšgalā. Vai es skaidri izteicos? Tātad horvāts, vidēja auguma…

-     Ar gaišiem, bizītē sasietiem matiem, Harijs piebilda.

Skarre pacēla galvu un pamāja Harijam.

-     Gaišiem matiem, ar bizīti. Ja kaut ko uzzināsi, zvani man! Viņš nolika klausuli. Te valda īsts kara laika noskaņojums visi, kas spēj iet un rāpot, piedalīsies operācijā. Neko tādu neesmu piedzīvojis.

-     Mm, Harijs nomurmināja. Par Jūnu Kārlsenu vēl nekas nav dzirdams?

-     Itin nekas. Vienīgais, ko zinām: viņa draudzene Tēa saka abiem esot norunāta tikšanās šovakar Koncertzālē. Protams, viņi sēdēs goda vietās.

Harijs paskatījās pulkstenī.

-     Tad Stankičam, lai paveiktu savu darbu, ir pusotra stunda laika.

-     Kādēļ tā?

-     Es piezvanīja uz Koncertzāli. Visas biļetes tika izpārdotas vēl pirms četrām nedēļām, un bez biļetes viņi nevienu neielaidīšot pat foajē. Tas nozīmē ja Jūns būs ticis iekšā Koncertzālē, tad būs drošībā. Piezvani uz Telenor un noskaidro, vai Torkilsens strādā un vai viņš nevar izsekot Kārlsena mobilo telefonu. Jā, un parūpējies arī, lai pie Koncertzāles būtu pietiekami daudz policistu, lai tie būtu apbruņoti un ar meklējamā pazīmēm. Pēc tam sazvani premjerministra kanceleju un brīdini par pastiprinātiem drošības pasākumiem.

-     Es? Skarre satraucās. Uz… premjerministra kanceleju?

-     Protams, Harijs sacīja. Tu tagad esi liels puisis.

Savā kabinetā Harijs uzgrieza vienu no sešiem telefona numuriem, kurus zināja no galvas.

Pieci pārējie numuri bija Sēsai, vecāku mājām Opsalā, Halvošena mobilajam telefonam, Bjāmes Mellera vecajam mājas telefonam un Elēnas Jeltēnas atslēgtais numurs.

-     Rākela.

-     Tas esmu es.

Harijs dzirdēja, kā viņa nopūšas.

-     Tā jau es iedomājos.

-     Kāpēc?

-    Tāpēc, ka domāju par tevi, viņa klusi iesmējās. Tā nu tas ir. Ko teiksi?

Harijs piemiedza acis.

-    Iedomājos, ka rit varētu satikties ar Oļegu. Kā bijām runājuši.

-Jauki! Rākela nopriecājās. Viņam tas patiks. Vai atbrauksi

pēc viņa?

Jūtot, ka Harijs vilcinās, viņa piebilda:

-     Mēs esam vieni.

Harijam reizē gribējās un negribējās pajautāt, ko viņa ar to domā.

-     Mēģināšu ierasties ap pulksten sešiem, viņš sacīja.

Klauss Torkilsens ziņoja, ka Jūna Kārlsena mobilais telefons atrodoties kaut kur Oslo austrumu nomalē Heugerudā vai Heibrotenē.

-     Tas mums daudz nepalīdzēs, Harijs konstatēja.

Apmēram stundu klīdis no viena kabineta uz citu, lai uzzinātu,

kā veicas pārējiem, Harijs uzvilka jaku un pateica, ka iešot uz Koncertzāli.

Atstājis mašīnu neatļautā vietā vienā no mazajām sānieliņām pie Viktorijas terases, viņš pagāja garām Ārlietu ministrijai, pa platajām kāpnēm nokāpa līdz Rūselekveienai un nogriezās pa labi uz Koncertzāles pusi.

Pa lielo, atklāto laukumu stikla fasādes priekšā svilinošajā salā steidzās eleganti ģērbušies cilvēki. Pie ieejas stāvēja divi plecīgi vīri melnos mēteļos, ar austiņām ausīs. Gar fasādi bija izvietojušies vēl seši formās tērpušies policisti. No aukstuma trīcošie nācēji nebija raduši redzēt pilsētas policiju, bruņotu ar automātiem.

Vienā no formās tērptajiem Harijs pazina Sīvertu Falkeidu un devās pie tā.

-     Nezināju, ka ari Delta ir pieaicināta.

-     Neesam jau arī, Falkeids atsaucās. Es pats piezvanīju dežūrdaļai un apjautājos, vai nevaram palīdzēt. Viņš bija tavs partneris, vai ne?

Harijs piekrītoši pamāja, no iekškabatas izņēma cigarešu paciņu un piedāvāja Falkeidam cigareti. Tas papurināja galvu.

-     Vai Jūns Kārlsens vēl nav uzradies?

-    Nē, Falkeids atbildēja. Un, kad ieradīsies premjerministrs, ložā mēs vairāk nevienu neielaidīsim.

Tieši tobrīd laukumā iegriezās divas melnas mašīnas.

-     Lūk, arī viņš!

Harijs noskatījās, kā premjerministrs izkāpj un ātri tiek aizvadīts līdz durvīm. Kad ārdurvis atvērās, viņš pamanīja arī dažus no sagaidītājiem: plati smaidošo Dāvidu Ekhofu un nebūt ne priecīgo Tēu Nilsenu, abus Pestīšanas armijas formās.

Harijs aizsmēķēja cigareti.

-     Velns, ir nu gan aukstums, Falkeids ieteicās. Kājas pavisam nejutīgas. Galva arī.

Es tevi apskaužu, Harijs nodomāja.

Cigareti līdz pusei izsmēķējis, inspektors skaļi ierunājās:

-     Viņš neatnāks.

-     Tā šķiet. Cerēsim, ka viņš Kārlsenu nav jau atradis.

-     Es runāju par Kārlsenu. Viņš ir sapratis, ka spēle beigusies.

Falkeids paskatījās uz lielā auguma izmeklētāju, kuru agrāk,

kamēr baumas par alkohola lietošanu un nesavaldīgumu nebija nonākušas viņam ausīs, bija uzskatījis par piemērotu kandidātu Deltai.

-     Kāda spēle? viņš iejautājās.

-      Garš stāsts. Es iešu iekšā. Ja Jūns Kārlsens tomēr parādās, viņš ir jāarestē.

-     Kārlsens? Falkeids izskatījās pavisam apjucis. Un kā ar Stankiču?

Harijs nometa cigareti, kas čūkstēdama iekrita sniegā viņam pie kājām.

-    Jā, viņš lēni, it kā pats sev, noteica. Kā būs ar Stankiču?

Viņš sēdēja pustumsā un ar pirkstiem glaudīja uz ceļiem uzlikto mēteli. No skaļruņiem plūda klusas arfas skaņas. No prožektoriem pie griestiem mazi gaismas aplīši slīdēja pār publiku. Viņš iedomājās, ka tā tiek radīta sasprindzinātā gaisotne pirms koncerta uz skatuves.

Priekšā sēdošā publika saviļņojās, kad zālē ienāca ļaužu pulciņš, cilvēku divpadsmit. Daži gatavojās slieties kājās, bet tūlīt arī atskanēja čuksti un murmināšana un visi atkal apsēdās. Šajā zemē acīmredzot netika izrādīta cieņa politiķiem. Ienācējus aizvadīja līdz vietām trīs rindas viņam priekšā, kur pusstundu, kamēr viņš sēdēja un gaidīja, visi krēsli bija stāvējuši tukši.

Viņš ievēroja kādu vīrieti uzvalkā, ar vadiņu pie auss, bet formās ģērbušos policistus nemanīja. Policistu skaits ārpusē arī nesatrauca. Patiesībā viņš bija gaidījis vairāk, jo Martīne taču bija stāstījusi, ka ieradīsies premjerministrs. Un tomēr kāda nozīme policistu skaitam? Viņš bija neredzams. Vēl neredzamāks nekā parasti. Viņš apmierināti pavērās apkārt. Cik simti vīriešu šeit bija smokingos? Viņš jau iedomājās haosu. Un vienkāršo, ātro atkāpšanos. Viņš pabija šeit iepriekšējā dienā un atrada bēgšanas ceļu. Un pēdējais, ko viņš darīja pirms ienākšanas zālē šovakar, pārbaudīja, ka neviens nav noslēdzis logus vīriešu tualetē. Vienkāršo matētā stikla logu varēja atgrūst, tas bija pietiekami liels un tik zemu, lai viegli un ātri tiktu ārā uz karnīzes. No turienes nolēkt trīs metrus zemāk uz kāda no mašīnu jumtiem, ātri uzvilkt mēteli, tad ārā uz dzīvās Hokona VII ielas. Pēc divu minūšu un četrdesmit sekunžu ilga gājiena viņš jau stāvēs uz Nacionālā teātra stacijas perona, kurā ik pēc divdesmit minūtēm piestāj vilciens uz lidostu. Viņš bija aprēķinājis, ka iekāps vilcienā divdesmitos un deviņpadsmit minūtēs. Pirms iziešanas no tualetes uz zāli viņš bija iebāzis jakas kabatā divas pisuāra tabletes.

Pie ieejas zālē viņam otro reizi bija nācies uzrādīt biļeti. Smaidot viņš bija papurinājis galvu, kad kontroliere, rādot uz viņa mēteli, kaut ko norvēģiski pavaicāja. Ieskatījusies biļetē, viņa bija norādījusi uz vienu no goda vietām, kas patiesībā bija četras krēslu rindas zāles vidū, norobežotas ar sarkanu lenti. Martīne bija paskaidrojusi, kur sēdēs Jūns Kārlsens un viņa draudzene Tēa.

Tad nu tie beidzot nāca. Viņš pašķielēja pulkstenī. Sešas minūtes pāri astoņiem. Zāle slīga pustumsā, un gaisma no skatuves bija pārāk spilgta, lai viņš spētu identificēt cilvēkus delegācijā, bet tad pēkšņi kāds no mazajiem prožektoriem izgaismoja vienu seju. Tikai uz īsu mirkli pavīdēja bāla, ciešanu pilna seja, taču šaubu nebija: tā bija sieviete, kuru viņš Gēteborggātā bija redzējis mašīnā sēžam aizmugures sēdeklī blakus Jūnam Kārlsenam.

Šķita, ka priekšā radies neliels sajukums ar vietām, bet tad viss norima un cilvēku ķermeņu siena ieslīga krēslos. Viņš zem mēteļa pataustīja revolvera spalu. Veltnī bija sešas patronas. Tas bija nepierasts ierocis, ar stingrāku mēlīti nekā pistolei, bet viņš visu dienu bija trenējies, to spiežot.

Kā pēc neredzamas rokas mājiena zālē iestājās klusums.

Priekšā iznāca kāds cilvēks formā, apsveica sanākušos un pateica vēl kaut ko, kas lika visiem zālē sēdošajiem piecelties. Viņš darīja tāpat un uzlūkoja pārējos ap sevi stāvošos, kas klusēdami nolieca galvas. Droši vien kāds bija nomiris. Tad priekšā stāvošais pateica vēl kaut ko un visi apsēdās.

Beidzot pacēlās priekškars.

Harijs stāvēja tumsā, skatuves malā, un skatījās, kā priekškars slīd augšup. Rampas gaisma neļāva viņam saskatīt publiku, bet viņš to sajuta tā elpoja līdzīgi lielam dzīvniekam.

Diriģents pacēla zizli, un Oslo 3. korpusa gospeļu koris iesāka dziesmu, ko Harijs bija dzirdējis templī:

“Lai nu glābējkarogs plīvo, svētais karš nu sācies ir."

-      Atvaino! viņš izdzirda kādu balsi, pagriezās un ieraudzīja jaunu sievieti ar brillēm un austiņām. Ko tu te dari? viņa jautāja.

-     Policija, Harijs atbildēja.

-     Es esmu režisora palīdze. Man jālūdz tevi nestāvēt šeit un netraucēt.

-    Es meklēju Martīni Ekhofu, Harijs paskaidroja. Man teica, ka viņa esot šeit.

-     Viņa ir tur. Režisora palīdze norādīja uz kori.

Harijs viņu tūlīt ieraudzīja. Meitene stāvēja pēdējā rindā pašā augšā un dziedāja ar nopietnu, gandrīz vai ciešanu pilnu sejas izteiksmi. It kā dziedātu par zaudētu mīlestību, nevis par cīņu un uzvaru.

Blakus viņai stāvēja Rikards. Pretstatā Martīnei viņa lūpas rotāja svētlaimīgs smaids. Tagad, kad viņš dziedāja, viņa seja šķita pavisam citāda. No noslēgtības un kautrīguma nebija ne miņas, no viņa acīm staroja tāda kā gaisma, it kā viņš no visas sirds ticētu tam, ko dzied, ka visa pasaule Dieva vārdā kalpos žēlsirdības lietai un mīlestībai pret tuvāko.

Sev par pārsteigumu, Harijs ievēroja, ka dziesma un tās teksts atstāj iespaidu.

Kad viņi bija beiguši, saņēmuši aplausus un pametuši skatuvi, Rikards izbrīnā paskatījās uz Hariju, taču neko neteica. Martīne, viņu ieraudzījusi, nodūra acis un mēģināja paiet garām, bet Harijs bija veiklāks un aizšķērsoja viņai ceļu.

-     Dodu tev pēdējo iespēju, Martīne! Lūdzu, nenoraidi to!

Viņa smagi nopūtās.

-     Es jau teicu, ka nezinu, kur viņš ir.

Harijs satvēra viņu aiz pleciem un nikni nošņāca:

-     Tevi tiesās par līdzdalību. Vai tiešām vēlies sagādāt viņam tādu prieku?

-     Prieku? Viņa gurdeni pasmaidīja. Tur, kur viņš nonāks, prieka nebūs.

-     Un kā ar dziesmu, ko nupat dziedāji? “Kas žēlastības pilns un grēcinieku patiesais draugs.” Vai tas neko nenozīmē, vai tie ir tikai vārdi?

Viņa klusēja.

-     Es saprotu, ka tas ir grūtāk, Harijs turpināja, nekā tā virspusējā piedošana, kuru tu, sevi dievinot, kaisi “Bākas gaismā”. Narkomāns, kas zog no anonīmām personām, lai apmierinātu tieksmes, kas tas ir? Kas tas ir salīdzinājumā ar piedošanu tādam, kam tā pa īstam ir vajadzīga? Patiesam grēciniekam, kura ceļš ved tieši uz elli?

-    Izbeidz! Martlne caur asarām iesaucās un mēģināja pagrūst viņu sāņus.

-Tu vēl vari izglābt Jūnu, Martīne. Lai viņam būtu jauna iespēja. Un tev arī.

-     Vai viņš tevi neliek mierā, Martīne?

Tā bija Rikarda balss.

Nepagriežoties Harijs saspieda labo roku dūrē un sagatavojās, taču nenovērsa skatienu no Martīnes asaru pilnajām acīm.

-     Nē, Rikard, viņa sacīja. Viss ir labi.

Turpinot skatīties Martīnei acīs, Harijs dzirdēja, kā Rikarda soļi attālinās. Uz skatuves kāds sāka strinkšķināt ģitāru. Pēc tam klavieres. Harijs pazina šo dziesmu. Viņš bija dzirdējis to Ēgera laukumā, tovakar. Un pa radio Estgorā. “Morning Song”. Likās, ka pagājusi vesela mūžība.

-    Ja nepalīdzēsi man to apturēt, viņi abi mirs, Harijs teica.

-     Kāpēc tu tā runā?

-    Tāpēc, ka Jūns ir uz robežas un viņu vada niknums. Un Stankičs ne no kā nebaidās.

-    Un tu gribi man iestāstīt, ka esi tik pārņemts ar viņu glābšanu tāpēc, ka tas ir tavs darbs?

-Jā, Harijs atbildēja. Un tāpēc, ka apsolīju Stankiča mātei.

-     Mātei? Tu esi runājis ar viņa māti?

-    Es zvērēju, ka mēģināšu glābt viņas dēlu. Ja es tagad Stankiču neapstādināšu, viņš tiks nošauts. Tāpat kā tas puisis konteineru ostā. Tici man!

Harijs paskatījās uz Martīni, tad uzgrieza viņai muguru un sāka iet. Viņš bija ticis līdz kāpnēm, kad sev aiz muguras izdzirda balsi:

-     Viņš ir šeit.

Harijs sastinga.

-     Ko?

-     Es iedevu Stankičam tavu biļeti.

Tajā mirklī uz skatuves iedegās gaismas.

Priekšā sēdošo silueti asi iezīmējās spilgtās gaismas kaskādēs. Viņš iesēdās krēslā dziļāk, piesardzīgi pacēla roku, uzlika īso stobru uz priekšējā krēsla atzveltnes tā, lai brīvi varētu iešaut smokingā tērptajā mugurā pa kreisi no Tēas. Viņš izšaus divas reizes. Tad piecelsies kājās un, ja būs nepieciešams, šaus trešo reizi. Taču viņš jau zināja, ka to nevajadzēs darīt.

Mēlīte šķita vieglāka nekā pirmīt, dienā, bet viņš zināja, ka tas ir adrenalīna dēļ. Un tomēr baiļu vairs nebija. Mēlīte slīdēja un slīdēja, tā bija nonākusi līdz punktam, kur izbeidzās pretestība, puse milimetra neitrālas joslas, var atslābt, bet pirksts turpina spiedienu, jo atpakaļceļa vairs nav, kontrole tiek pakļauta nepielūdzamajiem mehānikas likumiem un nejaušībām.

Galva virs muguras, kurā tūlīt būs jātrāpa lodei, pagriezās uz Tēas pusi un kaut ko sacīja.

Tai pašā mirklī viņa smadzenes fiksēja divas lietas: diezgan dīvaini, ka Jūns Kārlsens ģērbies smokingā, nevis Pestīšanas armijas formā, un kaut kas nebija kārtībā ar fizisko atstatumu starp Tēu un Jūnu. Koncertzālē, kur skaļa mūzika, divi iemīlējušies būtu ciešāk viens pie otra.

Smadzenes izmisīgi mēģināja pārtraukt jau iesākto darbību rādītājpirksta spiedienu uz mēlīti.

Atskanēja skaļš rībiens.

Tik skaļš, ka Harijam iezvanījās ausīs.

-     Ko? uz mirkli kļuvis gluži kurls, viņš uzkliedza Martīnei, cenšoties pārspēt bundzinieka pēkšņo uzbrukumu cimbalām.

-     Viņš sēž 19. rindā, trīs rindas aiz Jūna un premjerministra. 25. vieta. Vidū. Viņa mēģināja smaidīt, bet lūpas pārāk stipri trīcēja. Es sarūpēju tev pašu labāko vietu zālē, Harij.

Harijs skatījās uz Martīni. Tad sāka skriet.

Jūns Kārlsens mēģināja likt kājām kustēties pa Oslo Centrālās stacijas peronu līdzīgi bungu vālītēm ātrā tempā, tomēr

sprinteris viņš nekad nebija bijis. Automātiskās durvis ar gari stieptu nopūtu aizslīdēja ciet, un sudrabainais vilciens sāka kustēties tajā pašā mirklī, kad parādījās Jūns. Viņš ievaidējās, nolika čemodānu, noņēma mazo mugursomiņu un ieslīga vienā no dizaineru veidotajiem perona soliņiem. Paturēja klēpī vienīgi melno somu. Nākamais vilciens pēc desmit minūtēm. Nekā briesmīga, laika viņam pietiek. Vesela jūra laika. Tik daudz, ka viņš gandrīz vēlējās, lai tā būtu nedaudz mazāk. Viņš paskatījās uz tuneli, no kura jāparādās nākamajam vilcienam. Kad Sofija bija aizgājusi un viņš rīta pusē Roberta dzīvoklī beidzot bija iemidzis, viņam parādījās sapnis. Slikts sapnis, kurā uz viņu nekustīgi blenza Rangnhillas acs.

Jūns paskatījās pulkstenī.

Koncerts bija jau sācies. Un tur sēž nabaga Tēa viena, bez viņa, un neko nesaprot. Starp citu, ari pārējie. Jūns elpoja uz rokām, bet sals mitro gaisu tik strauji atdzesēja, ka rokas kļuva vēl aukstākas. Tā vajadzēja rīkoties, citas iespējas nebija. Apstākļi bija sarežģījušies, viss kļuva nekontrolējams, un nedrīkstēja riskēt palikt ilgāk.

Tā bija tikai un vienīgi viņa paša vaina. Naktī ar Sofiju viņš bija zaudējis savaldīšanos. To vajadzēja paredzēt. Sasprindzinājumam vajadzēja izlauzties uz āru. Viņu saniknoja tas, ka Sofija visu pieņēma bez vārdiem, bez nevienas skaņas. Tikai raudzījās ar atsvešinātu, mēmu skatienu. Kā klusējošs upurjērs. Un viņš iesita tai pa seju. Ar dūri. Ada uz pirkstu kauliņiem pārplīsa, bet viņš bija sitis vēlreiz. Dumji. Lai neredzētu, viņš bija pagriezis Sofiju pret sienu un tikai pēc ejakulācijas bija spējis nomierināties. Pārāk vēlu. Kad Sofija gāja prom, viņš bija paskatījies un sapratis, ka šoreiz viņas vecāki nesamierināsies ar paskaidrojumiem, ka viņa “uzskrējusi uz durvīm” vai “pakritusi uz ledus”.

Otrais iemesls, kas spieda doties prom, bija vakardienas klusējošais telefona zvans. Viņš bija noskaidrojis numuru. Zvanīts tika no kādas viesnīcas Zagrebā. Hotel International. Jūnam nebija ne jausmas, kā tie dabūjuši viņa mobilā telefona numuru, jo tas nekur nebija reģistrēts. Bet viņš nojauta, ko tas nozīmē: kaut arī

Roberts bija miris, viņi neuzskatīja uzdevumu par izpildītu. Tā viņš nebija plānojis un tagad nesaprata. Varbūt viņi sūtīs uz Oslo citu cilvēku. Lai nu kā, viņam vajadzēja nozust.

Biļeti Jūns bija pircis steigā līdz Bangkokai caur Amsterdamu. Ar Roberta Kārlsena vārdu tāpat kā toreiz, kad oktobri bija to pircis uz Zagrebu. Iekškabatā viņam tāpat kā toreiz bija brāļa desmit gadus vecā pase. Neviens nevarēja noliegt līdzību starp viņu un cilvēku pases fotogrāfijā. Un to, ka jauna cilvēka ārējais izskats desmit gadu laikā mainās, pases kontroles darbiniekiem skaidrot nevajadzēja.

Iegādājies biļeti, Jūns bija aizbraucis līdz Gēteborggātai, sasaiņojis čemodānu un mugursomu. Līdz izlidošanai vēl atlika desmit stundas, un viņam kaut kur vajadzēja nogaidīt. Tādēļ viņš devās uz vienu no armijas tā dēvētajiem “daļēji mēbelētajiem” īres dzīvokļiem Heugerudā, no kura viņam bija atslēga. Dzīvoklis jau divus gadus stāvēja tukšs tas bija cietis no mitruma, tajā atradās dīvāns, atzveltnes krēsls ar bojātu polsterējumu un gulta ar plankumainu matraci. Tieši uz šejieni Sofija bija saņēmusi pavēli ierasties katru ceturtdienas pēcpusdienu pulksten sešos. Dažus no šiem traipiem bija atstājusi viņa. Pārējos viņš pats, kad bija viens. Tad viņš visu laiku bija domājis par Mārtiņi. Tas bija kaut kas līdzīgs badam, kas tikai vienu reizi tika remdēts, un kopš tā brīža viņš bija meklējis toreizējās izjūtas, līdz beidzot tās atrada ar piecpadsmit gadus jauno horvātu meiteni.

Tomēr kādā rudens dienā pagājušajā gadā viņu bija uzmeklējis stipri sašutušais Roberts un izstāstījis, ka atnākusi Sofija un uzticējusi viņam savu noslēpumu. Jūns bija tā saniknojies, ka tikai ar pūlēm spēja savaldīties.

Tas bija tik… pazemojoši. Tāpat kā toreiz, kad viņam bija trīspadsmit gadu un tēvs nopēra ar siksnu, jo māte uz palaga bija ieraudzījusi spermas traipus.

Un, kad Roberts bija piedraudējis atklāt visu Pestīšanas armijas vadībai, ja viņš kaut tikai pietuvosies Sofijai, Jūns saprata, ka viņam paliek tikai viena alternatīva. Un tā nebija atteikšanās tikties ar Sofiju. Jo ne Roberts, ne Rangnhilla, ne Tea nesaprata, ka viņam tas vajadzīgs, tas bija vienīgais, kas sniedza atvieglojumu un apmierinājumu. Pēc dažiem gadiem Sofija kļūs pārāk pieaugusi un viņam vajadzēs atrast citu. Bet līdz tam viņa būs Jūna princesīte, viņa dvēseles gaismiņa un gurnu liesma tāda bija Martīne, kad tonakt Estgorā šī maģija iedarbojās pirmo reizi.

Perons pildījās ar cilvēkiem. Varbūt nekas neatgadīsies. Varbūt viņš varēs tikai dažas nedēļas nogaidīt un tad atgriezties. Atpakaļ pie Tēas. Viņš izņēma telefonu, sameklēja viņas numuru un uzrakstīja īsziņu:

“Saslimis tēvs. Šovakar lidoju uz Bangkoku. Rīt piezvanīšu.”

Viņš to nosūtīja un paplikšķināja ar plaukstu pa melno somu. Pieci miljoni kronu dolāros. Tēvs nopriecāsies, kad sapratis, ka beidzot varēs samaksāt parādu un būt brīvs. Es uzņemos citu grēkus, viņš nodomāja. Es viņus atbrīvoju.

Viņš blenza tunelī, melnajā acs caurumā. Astoņpadsmit minūtes pāri astoņiem. Kur tas kavējas?

Kur palicis Jūns Kārlsens? Viņš skatījās uz muguru rindām sev priekšā un lēnām nolaida revolveri. Pirksts paklausīgi atbrīvoja mēlīti. Viņš nekad neuzzinās, cik tuvu bijis tam, lai atskanētu šāviens. Toties tagad viņš zināja: Jūna Kārlsena šeit nav. Viņš nebija atnācis. Tādēļ, viņiem apsēžoties, bija radusies nesaprašanās ar vietām.

Mūzika kļuva mierīgāka, slotiņas slīdēja pa bungu ādu, un pirksti skraidīja pa ģitāras stīgām.

Viņš redzēja, ka Jūna Kārlsena draudzene pieliecas, kā kustas viņas pleci. Šķita, ka viņa kaut ko meklē somiņā. Dažas sekundes viņa, noliekusi galvu, pasēdēja, tad piecēlās. Viņš sekoja tai ar acu skatienu, kad viņa ar nepacietīgām kustībām virzījās gar sēdošo cilvēku rindu, kuri cēlās kājās, lai palaistu garām. Viņš tūdaļ saprata, kas darāms.

-     Excuse me, viņš atvainojās un piecēlās, nepievēršot uzmanību cilvēku pārmetumu pilnajiem skatieniem, tiem negribīgi slienoties kājās, jo domāja tikai vienu: viņa pēdējā iespēja ieraudzīt Jūnu Kārlsenu gatavojas atstāt zāli.

Izgājis foajē un izdzirdis, kā polsterētās durvis aizveras, viņš tūlīt apstājās. Arī mūzika tūdaļ kļuva nedzirdama. Meitene nebija aizgājusi tālu. Viņa stāvēja pie kolonnas foajē vidū un spaidīja telefona taustiņus. Pie otrās ieejas zālē varēja redzēt divus vīrus uzvalkos, kuri sarunājās, bet aiz letes uz krēsliem sēdēja un izklaidīgi blenza divas garderobistes. Viņš paskatījās, ka rokai pārliktais mētelis nosedz revolveri, un gatavojās virzīties meitenei tuvāk, kad no labās puses saklausīja skrejošu soļu troksni. Viņš pagriezās un paspēja ieraudzīt liela auguma vīru ar piesarkušu seju un plati ieplestām acīm metamies viņam tieši virsū. Harijs Hols. Viņš zināja, ka ir par vēlu, ka mētelis traucēs laicīgi pavērst pret viņu revolveri. Kad policista roka trāpīja plecam, viņš atsprāga pie sienas un apjucis noskatījās, kā Hols sagrābj zāles durvju rokturi, atrauj tās vaļā un nozūd zālē.

Viņš atbalstīja galvu pret sienu un uz mirkli cieši samiedza acis. Tad lēni izslējās un redzēja, ka meitene, ar izmisuma pilnu sejas izteiksmi piespiedusi telefonu pie auss, stāv un mīņājas. Viņš piegāja, nostājās tai tieši priekšā, pavilka mēteli sāņus lai viņa ieraudzītu revolveri un lēni, skaidri sacīja:

-     Please come with me!' Vai arī man nāksies tevi nogalināt.

Viņš redzēja, kā, zīlītēm aiz bailēm ieplešoties, meitenes acis kļūst melnas. Mobilais telefons noslīdēja uz grīdas.

Tas krita un ar troksni atsitās pret sliedēm. Jūns skatījās uz telefonu, kas turpināja zvanīt. īsu mirkli, nepaspējis ieraudzīt, ka zvana Tēa, viņš iedomājās, ka zvana tas pats vakardienas klusētājs. Tas nebija bildis ne vārda, bet Jūns bija pārliecināts, ka zvanītājs ir sieviete. Tā bija viņa, tā bija Rangnhilla. Stop! Kas notiek, vai viņš kļūst traks? Jākoncentrējas uz elpošanu. Tagad nedrīkstēja zaudēt kontroli.

Kad vilciens pieslīdēja pie perona, Jūns cieši satvēra savu melno somu.

Vilciena durvis ar nopūtu atvērās, Jūns iekāpa, nolika čemodānu bagāžas statīvā un sameklēja brīvu vietu.

Tukšais krēsls rēgojās viņam pretī kā izsista zoba vieta mutē. Harijs nopētīja sejas abpus krēslam, bet tās bija vai nu par vecām, vai jaunām, vai vienkārši cita dzimuma sejas. Viņš pieskrēja pie pirmā krēsla 19. rindā un pietupās blakus vecam, sirmam vīram.

-     Policija. Mēs esam…

-     Ko? sirmgalvis skaļi pārjautāja un pielika roku pie auss.

-     Policija, Harijs atkārtoja skaļāk. Viņš pamanīja, ka vienu rindu tālāk uz priekšu kāds cilvēks ar vadiņu pie auss satrūkstas un, pieliecis galvu žaketes atlokam, sāk runāt. Mēs meklējam cilvēku, kuram vajadzēja sēdēt šīs rindas vidū. Vai neesi redzējis kādu, kurš izgāja vai…

-     Ko?

Vecāka sieviete, acīmredzot sirmgalvja šīvakara pavadone, paliecās uz priekšu.

-     Viņš nupat izgāja. No zāles. Dziesmas vidū…

Viņa pateica to tādā balsī, it kā domātu, ka tieši tādēļ policija viņu meklē.

Harijs metās atpakaļ pie durvīm, atrāva tās vaļā, izbrāzās cauri foajē, lejup pa kāpnēm uz vestibilu un izeju. Vēl būdams uz kāpnēm, pamanīja ārpusē formā tērptu muguru un uzsauca:

-     Falkeid!

Sīverts Falkeids pagriezās, ieraudzīja Hariju un atvēra durvis.

-     Vai nupat te neizgāja kāds cilvēks?

Falkeids papurināja galvu.

-     Stankičs ir ēkā, Harijs sacīja. Cel trauksmi!

Falkeids pamāja un pacēla žaketes atloku.

Harijs steidzās atpakaļ uz foajē, pamanīja uz grīdas mazu, sarkanu mobilo telefonu un noprasīja garderobistēm, vai tās nav redzējušas kādu iznākam no zāles. Abas saskatījās un sinhronās balsīs atbildēja noliedzoši. Vēl viņš pajautāja, vai, izņemot kāpnes, ir vēl kāda cita izeja.

-     Tikai avārijas izeja, viena no viņām atbildēja.

-Jā, bet tās durvis tik stipri cērtas, ka mēs būtu dzirdējušas, otra piebilda.

Harijs vēlreiz nostājās pie zāles durvīm un, mēģinādams izdomāt bēgšanas ceļu, pārlūkoja visu foajē no kreisās puses uz labo. Vai Martīne šoreiz būtu runājusi patiesību un Stankičs tiešām būtu šeit bijis? Un tūdaļ saprata, ka viņa nemeloja. Gaisā joprojām jautās saldā smarža. Puisis, kurš, Harijam skrienot, bija stāvējis ceļā. Un tūlīt viņš noprata, kā Stankičs ticis prom.

Kad Harijs atrāva vaļā vīriešu tualetes durvis, viņam uzbrāzās ledusaukstais gaiss no atvērtā loga telpas galā. Viņš piegāja pie loga, paskatījās lejā uz karnīzi un mašīnu stāvvietu. Uzsita ar plaukstu pa palodzi.

-     Velns, velns!

Vienā no tualetes kabīnēm atskanēja troksnītis.

-     Hallo! Harijs skaļi iesaucās. Vai te kāds ir?

Kā atbilde pisuārā skaļi noburbuļoja ūdens.

Skaņa atkārtojās. Tā kā šņuksti. Harijs pārlaida skatienu kabīņu durvīm. Pie vienām dega sarkans signāls: “Aizņemts”. Viņš nometās uz vēdera un ieraudzīja kājas sieviešu kurpītēs.

-     Policija! Harijs iesaucās. Vai tev viss kārtībā?

Šņuksti pieklusa.

-     Vai viņš ir prom? trīcoša sievietes balss jautāja.

-     Kas?

-     Viņš teica, lai es te sēžot piecpadsmit minūtes.

-     Viņš ir prom.

Kabīnes durtiņas atvērās. Uz grīdas starp podu un sienu sēdēja Tēa Nilsena. Grims bija notecējis pār seju.

-    Viņš sacīja, ka nogalinās mani, ja nepateikšu, kur palicis Jūns, viņa raudulīgi, it kā vēlēdamās atvainoties, ierunājās.

-     Un ko tu teici? Harijs jautāja, palīdzot viņai apsēsties uz poda vāka.

Viņa samirkšķināja acis.

-     Tēa, ko tu viņam teici?

-    Jūns atsūtīja īsziņu. Viņa izklaidīgi blenza uz tualetes sienām. Viņš rakstīja, ka saslimis tēvs. Viņš šovakar izlido uz Bangkoku. Iedomājies? Tieši šovakar!

-     Uz Bangkoku? Vai tu to pateici Stankičam?

-    Šovakar mums vajadzēja sagaidīt premjerministru. Pār Tēas vaigu noritēja asara. Un, kad piezvanīju, Jūns pat neatbildēja, viņš… viņš…

-     Tēa! Vai tu viņam pateici, ka Jūns šovakar aizlido?

Viņa pamāja ar galvu kā mēnessērdzīga, it kā tas viss neattiektos uz viņu.

Harijs piecēlās un iznesās foajē, kur Martīne un Rikards stāvēja un sarunājās ar kādu vīru, kuru Harijs pazina kā premjerministra apsardzes darbinieku.

-    Atcel trauksmi! Harijs skaļi sacīja. Stankiča ēkā vairs nav.

Visi trīs pagriezās pret Hariju.

-    Rikard, tur iekšā sēž tava māsa, vai vari par viņu parūpēties? Martīne, vai vari nākt man līdzi?

Nenogaidījis atbildi, Harijs paņēma meiteni zem rokas, un viņai nācās pusskriešus doties lejup pa kāpnēm uz izejas pusi.

-     Uz kurieni ejam? viņa ievaicājās.

-     Uz Oslo lidostu.

-     Ko es tur darīšu?

-     Tu būsi manas acis, dārgā Martīne. Tu man parādīsi neredzamo cilvēku.

Viņš ieskatījās savā atspulgā vagona logā. Piere, deguns, vaigi, mute, zods, acis. Mēģināja ieraudzīt, kur slēpjas mistika, taču nekā īpaša virs sarkanā kakla lakatiņa neredzēja. Vienīgi neizteiksmīgu seju ar acīm un matiem, kas uz tuneļa sienām starp Oslo Centrālo staciju un Lillestremu izskatījās tikpat melni kā nakts aiz loga.

33.     NODAĻA otrdiena, 22. decembris. īsākā diena

Harijam un Martlnei bija vajadzīgas tieši divas minūtes un trīsdesmit astoņas sekundes, lai no Koncertzāles aizskrietu līdz Nacionālā teātra stacijas peronam, un vēl pēc divām minūtēm viņi iekāpa starppilsētu ātrvilcienā, kas pa ceļam uz Lillehammeri apstājās Oslo Centrālajā stacijā un Oslo lidostā. Patiesībā šis vilciens bija lēnāks, bet nevajadzēja gaidīt lidostas vilcienu. Viņi apmetās vienīgajās divās brīvās vietās vagonā, pilnā ar kareivjiem, kas devās mājup Ziemassvētku atvaļinājumā, un studentiem rūķu cepurītēs un vīna paciņām rokās.

-     Kas notiek? Martīne iejautājās.

-    Jūns bēg, Harijs paskaidroja.

-     Vai viņš zina, ka Stankičs ir dzīvs?

-    Viņš nebēg no Stankiča, bet no mums. Viņš zina, ka ir atklāts.

Martīne skatījās uz Hariju platām acīm.

-     Kas ir atklāts?

-     īsti nezinu, kā lai iesāku.

Vilciens iebrauca Oslo Centrālajā stacijā. Harijs pavēroja pasažierus uz perona, taču Jūnu Kārlsenu nemanīja.

-     Sākās ar to, ka Rangnhilla Gilstrupa piedāvāja Jūnam divus miljonus kronu, lai tas palīdzētu Gilstrupiem nopirkt Pestīšanas armijas īpašumus, Harijs teica. Jūns atteicās, jo neticēja, ka viņa būs tik saprātīga, lai ciestu klusu. Tā vietā viņš, Rangnhillai nezinot, pats aprunājās ar Madsu un Albertu Gilstrupiem. Viņš pieprasīja piecus miljonus un solījumu, ka Rangnhilla par šo vienošanos neuzzinās. Viņi piekrita.

Martīne izbrīnā pavēra muti.

-     Kā tu to zini?

-     Pēc Rangnhillas nāves Madss Gilstrups acīmredzot sabruka. Viņš nolēma atklāt šo vienošanos un piezvanīja uz numuru, kas viņam policijā bija zināms. Tas bija numurs uz Halvošena vizītkartes. Halvošens neatbildēja, un Madss atstāja atbildētājā ziņu. Un pirms dažām stundām es to noklausījos. Tur viņš, starp citu, saka, ka Jūns pieprasījis noslēgt rakstisku vienošanos.

-    Jūns mīl kārtību, Martīne klusi noteica.

Vilciens atgāja no stacijas garām stacijas priekšnieka mājai un devās iekšā pilsētas austrumu daļas pelēcībā, garām mājām ar sadauzītiem velosipēdiem, tukšām veļas auklām un aizkvēpušiem logiem.

-     Bet kāds tam sakars ar Stankiču? viņa iejautājās. Kurš viņu pasūtīja? Vai Madss Gilstrups?

-     Nē.

Viņus iesūca tuneļa melnais tukšums, un tumsā riteņu klaudzoņas dēļ viņas balss bija tikko sadzirdama:

-     Vai tas bija Rikards? Saki, ka tas nav Rikards…

-     Kāpēc tu domā, ka tas ir Rikards?

-    Tonakt, kad Jūns mani izvaroja, atejā mani atrada Rikards. Es viņam teicu, ka tumsā esmu paklupusi, bet redzēju, ka viņš man netic. Viņš, nevienu nepamodinot, palīdzēja man tikt līdz gultai. Kaut arī viņš nekad neko neteica, man vienmēr bija sajūta, ka viņš ir Jūnu redzējis un saprot, kas noticis.

-    Mm, Harijs noteica. Tad tādēļ viņš tevi tik sirdīgi aizstāv. Šķiet, ka Rikardam tu ļoti patīc.

Viņa pamāja ar galvu.

-     Droši vien tādēļ es… Martīne iesāka, bet aprāvās.

-Jā?

-     Tādēļ es vēlos, kaut tas nebūtu viņš.

-    Tādā gadījumā tava vēlēšanās ir piepildījusies. Harijs paskatījās pulkstenī. Pēc piecpadsmit minūtēm viņi būs galā.

Martīne apjukusi paskatījās uz Hariju.

-     Tu… tu taču nedomā?

-     Ko?

-    Tu nedomā, ka mans tēvs zināja par izvarošanu? Ka viņš… ir…

-     Nē, tavam tēvam ar to nav nekāda sakara. Tas, kurš pasūtīja Jūna Kārlsena slepkavību…

Pēkšņi viņi iznira no tuneļa, un melnās zvaigžņotās debesis izpletās pār balto, mirdzošo lauku.

-     …ir pats Jūns Kārlsens.

Sieviete SAS uniformā, uzsmaidot nozibinājusi savus balinātos zobus, pasniedza Jūnam biļeti un nospieda pogu sev priekšā. Virs galvas noskanēja zvaniņš, un nākamais klients, līdzīgi mačetei vicinot savu lapiņu ar kārtas numuru, steidzās pie barjeras.

Jūns pagriezās ar seju uz lielās izlidojumu zāles pusi. Viņš bija bijis te arī agrāk, bet nekad nebija redzējis tik daudz cilvēku kā tagad. Balsu troksnis, soļi un paziņojumi pa radio atbalsojās augstajās velvēs kā baznīcā. Gaidpilna kakofonija, valodu sajaukums un nesaprotamu frāžu fragmenti. Uz mājām svinēt Ziemassvētkus. Prom no šejienes uz Ziemassvētku svinībām. Nekustīgas rindas pie reģistrācijas kā pieēdušās žņaudzējčūskas izvijās starp nožogojumiem.

Elpo viņš sev pavēlēja. Laika ir diezgan. Viņi neko nezina. Pagaidām. Varbūt nekad neuzzinās. Viņš nostājās aiz kādas vecākas kundzes, noliecās un palīdzēja viņai pārvietot čemodānu, kad rinda pavirzījās centimetrus divdesmit uz priekšu. Kad sieviete pagriezās un pateicīgi uzsmaidīja, viņš ieraudzīja, ka viņas āda ir līķa bālumā un plāna un it kā cieši pārvilkta galvaskausam.

Jūns arī pasmaidīja, un sieviete beidzot aizgriezās. Tomēr dzīvo balsu jūklī viņš visu laiku dzirdēja viņas kliedzienu. Neizturamu, nepārtrauktu kliedzienu, kas mēģināja pārspēt gaudojošo elektromotoru.

Kad viņš bija nonācis slimnīcā un uzzinājis, ka policija pārmeklējusi viņa dzīvokli, tad iedomājās, ka tie varētu atrast viņa skapītī līgumu ar Gilstrup Invest. To, kurā rakstīts, ka Jūns saņems piecus miljonus kronu, ja Vadības padome darījumu atbalstīs. To parakstījuši Alberts un Madss Gilstrupi. Tādēļ, kad policija aizveda Jūnu uz Roberta dzīvokli, viņš bija meties uz Gēteborggātu, lai līgumu paņemtu. Bet, tur nonācis, atklāja, ka kāds jau ir priekšā. Rangnhilla. Viņa nebija dzirdējusi Jūna ienākšanu, jo darbojās putekļsūcējs. Viņa sēdēja ar līgumu rokās. Viņa bija ieraudzījusi. Bija ieraudzījusi viņa grēkus, tāpat kā toreiz māte ieraudzīja spermas traipus uz palaga. Un, tieši tāpat kā māte, Rangnhilla viņu pazemos, iznīcinās, visiem izstāstīs. Arī tēvam. Viņa nedrīkst to redzēt. Es paņēmu viņas aci, Jūns nodomāja. Bet kliedz viņa vēl joprojām.

-     Lūdzēji neatraida žēlastības dāvanu, Harijs sacīja. Tas ir dabiski. Es to sapratu Zagrebā. Pareizāk sakot, pār mani nāca apgaismība. Kad man meta nopakaļ norvēģu divdesmitkronu monētu. Un, kad redzēju to virpuļojam uz grīdas, atcerējos, ka dienu iepriekš operatīvā grupa pie veikaliņa Gēteborggātas stūrī bija atradusi sniegā iemītu horvātu monētu. To automātiski sasaistīja ar Stankiču, kurš bija bēdzis tajā virzienā, kamēr Halvošens mazliet tālāk gulēja un noasiņoja. Pēc dabas esmu skeptiķis, bet, kad Zagrebā skatījos uz šo monētu, man likās, ka kāda augstāka vara vēlas man kaut ko parādīt. Kad pirmo reizi satiku Jūnu, ubagotājs meta viņam nopakaļ monētu. Atceros, biju pārsteigts par ubagu, kas atsakās no žēlastības dāvanas. Vakar es uzmeklēju šo ubagu Deikmana bibliotēkā un parādīju operatīvās grupas atrasto monētu. Viņš apstiprināja, ka metis Jūnam nopakaļ ārzemju monētu un tā varētu būt tā pati monēta, kuru viņam parādīju. Jā, iespējams, tā esot tā pati.

-     Tātad Jūns varbūt kādreiz ir bijis Horvātijā? Tā taču var būt?

-      Protams. Savādi ir tas, ka viņš man stāstīja, ka nekad savā mūžā nav bijis ārzemēs, izņemot Dāniju un Zviedriju. Es painteresējos Pasu nodaļā, un tur nav izsniegta neviena ārzemju pase uz Jūna Kārlsena vārda. Turpretī pirms desmit gadiem ir izdota pase Robertam Kārlsenam.

-     Varbūt to monētu Jūns dabūjis no Roberta?

-    Tev taisnība, Harijs piekrita. Monēta neko nepierāda. Bet tā liek tādām lēnām smadzenēm kā manējās mazliet padomāt. Ja nu Roberts nekad nav bijis Zagrebā? Ja tur būtu bijis Jūns? Jūnam bija atslēgas no visiem Pestīšanas armijas iznomājamiem dzīvokļiem, arī no Roberta dzīvokļa. Padomā: ja nu viņš slepus paņēmis Roberta pasi, viņa vārdā devies uz Zagrebu un, uzdodoties par Robertu Kārlsenu, pasūtījis Jūna Kārlsena slepkavību? Bet jau no sākuma plānojis atņemt dzīvību Robertam?

Martīne domīgi pakodīja nagu.

-Ja jau Jūns gribēja nogalināt Robertu, tad kādēļ pasūtīja pats savu slepkavību?

-    Lai sagādātu sev ideālu alibi. Pat tad, ja Stankičs tiktu notverts un atzītos, Jūnu nekad neturētu aizdomās. Viņš taču bija iedomātais upuris. Tas, ka Jūns ar Robertu todien samainījās, tiktu uztverts kā liktenīga sakritība. Stankičs tikai rīkojās pēc instrukcijas. Un, kad Stankičs Zagrebā vēlāk atklātu, ka atņēmis dzīvību savam pasūtītājam, nebūtu vairs iemesla pabeigt pildīt uzdevumu un nogalināt Jūnu. Kurš gan apmaksātu rēķinu? Patiesībā tas bija ģeniāls plāns. Jūns varēja apsolīt Zagrebai pēc tam samaksāt jebkuru summu, jo nebūtu neviena, kam rēķinu nosūtīt. Nebūtu arī vienīgā cilvēka, kurš varētu pierādīt, ka todien Roberta Kārlsena Zagrebā nebija, un, iespējams, uzrādīt alibi slepkavības pasūtīšanas brīdim: paša Roberta Kārlsena. Šis plāns bija līdzīgs loģiski noslēgtam aplim ar pašlikvidēšanās programmu, tas bija kā ilūzija ar čūsku, kas apēd pati sevi, kā pašiznīcinoša konstrukcija, kas pazūd pēc uzdevuma izpildes, neatstājot nekādu pēdu.

-     Kārtības mīļotājs, Martīne noteica.

Divi studenti bija sākuši dziedāt dzērāju dziesmu, mēģinot divās balsīs. To papildināja kāda kareivja skaļā krākšana.

-    Bet kāpēc? Martīne jautāja. Kāpēc viņam vajadzēja nogalināt Robertu?

-    Roberts radīja draudus. Pēc kaprāles Rūes teiktā, Roberts esot draudējis “iznicināt” Jūnu, ja viņš atkal tuvosies kādai sievietei. Sākumā es nodomāju, ka runa ir par Tēu. Bet tev taisnība Robertam pret viņu nebija nekādu īpašu jūtu. Jūns apgalvoja, ka Roberts Tēas dēļ gandrīz vai jūk prātā, lai pēc tam izskatītos, it kā Robertam būtu motīvs vēlēties Jūna nāvi. Bet šie Roberta draudi attiecās uz Sofiju Miholeču, piecpadsmitgadīgu horvātu meiteni, kas nupat man visu izstāstīja. Par to, kā Jūns regulāri bija spiedis viņu nodarboties ar seksu, piedraudot, ka izmetīs viņas ģimeni no Pestīšanas armijas dzīvokļa un padzīs no valsts, ja viņa pretosies vai kādam par to izstāstīs. Bet, kļuvusi grūta, viņa devās pie Roberta. Tas viņai palīdzēja un arī apsolīja apturēt Jūnu. Diemžēl Roberts nedevās taisnā ceļā uz policiju vai pie Pestīšanas armijas vadības. Viņš laikam uzskatīja to par ģimenes iekšējo lietu un gribēja to atrisināt pats. Esmu sapratis, ka jums Pestīšanas armijā ir tāda tradīcija.

Martīne skatījās uz sniegoto naksnīgo ainavu, kas zibēja aiz loga.

-     Tāds bija plāns, viņa sacīja. Kas nogāja greizi?

-     Tas pats, kas vienmēr, Harijs atbildēja. Laikapstākļi.

-     Laikapstākļi?

-    Ja reiss uz Zagrebu tovakar sniegputeņa dēļ nebūtu atcelts, Stankičs aizlidotu uz mājām un tur uzzinātu, ka nelaimīgā kārtā nogalinājis pasūtītāju. Līdz ar to viss arī izbeigtos. Bet Stankičam nācās vēl vienu nakti palikt Oslo, un viņš atklāja, ka nogalinājis nepareizo personu. Taču viņš nezina, ka pasūtītāja vārds ir Roberts Kārlsens, tādēļ turpina savas cilvēka medības.

Skaļrunī atskanēja: “Oslo lidosta, Gardermūena, izkāpšana labajā pusē.”

-     Un tagad tu gūstīsi Stankiču?

-     Tas ir mans darbs.

-     Vai tu viņu nogalināsi?

Harijs paskatījās uz Martīni.

-     Viņš nogalināja tavu biedru, Martīne sacīja.

-     Vai viņš tev to teica?

-    Es sacīju, ka vispār neko nevēlos zināt, un viņš neko nestāstīja.

-     Es esmu policists, Martīne. Mēs cilvēkus arestējam, un tiesa tos tiesā.

-     Ak tā? Tad kādēļ tu nesacēli trauksmi? Kāpēc nepiezvanīji lidostas policijai, kāpēc šurp netraucas operatīvā grupa ar ieslēgtām sirēnām? Kāpēc te esi tikai tu?

Harijs klusēja.

-    Nav pat neviena, kurš zina to, ko nupat pastāstīji man, vai ne?

Aiz loga rūts iznira lidostas gludā, pelēkā cementa fasāde.

-     Mūsu pietura, Harijs noteica.

34.     NODAĻA otrdiena, 22. decembris. Krustā sišana

Starp Jūnu un reģistrācijas leti bija palicis tikai viens cilvēks, un tad viņš to sajuta. Saldeno ziepju smaržu, kas mazliet kaut ko atgādināja. Kaut ko, kas noticis pavisam nesen. Viņš aizvēra acis un mēģināja atcerēties.

-     Nākamais, lūdzu!

Jūns paspēra soli uz priekšu, uzlika čemodānu un mugursomu uz transportiera lentes un biļeti ar pasi pasniedza aiz barjeras stāvošam saulē iedegušam vīrietim baltā formas kreklā.

-    Roberts Kārlsens, darbinieks izlasīja un paskatījās uz Jūnu, kas piekrītoši pamāja. Divas vietas. Un tā ir rokas bagāža? Viņš pamāja uz melno somu.

-Jā-

Vīrietis pašķirstīja dokumentus, paspaidīja taustiņus, un dūcošs printeris izspļāva papīra strēmeles, kas liecināja, ka bagāžai jādodas uz Bangkoku. Un tad Jūns atcerējās, kādēļ pazīst smaržu. Tā bija sekunde viņa dzīvokļa durvīs pēdējā sekunde, kad viņš bija juties drošībā. Durvīs bija stāvējis kāds vīrs un angļu valodā teicis, ka viņam esot kaut kas sakāms, un pēc tam pacēlis melnu pistoli. Viņš piespieda sevi nepagriezties.

-    Laimīgu ceļu, Kārlsen. Lidostas darbinieks zibenīgi pasmaidīja un pasniedza Jūnam biļeti un pasi.

Jūns steigšus devās pie drošības kontroles rentgenaparāta rindas. Bāžot biļeti iekškabatā, viņš ātri palūkojās pār plecu.

Viņš paskatījās tam tieši virsū. Uz mirkli viņam iešāvās galvā neprātīga doma, ka Jūns Kārlsens viņu ir pazinis, bet tad Jūna skatiens aizslīdēja tālāk. Tomēr satrauca tas, ka Jūns Kārlsens izskatījās nobijies.

Viņš bija mazliet nokavējis, lai saņemtu Jūnu Kārlsenu pie reģistrācijas letes. Un tagad vajadzēja steigties, jo Jūns Kārlsens jau bija iestājies rindā pie drošības kontroles, kur viss tiek caurskatīts, un revolveris neizbēgami tiks ieraudzīts. Visam bija jānotiek šajā pusē.

Viņš dziļi ieelpoja, sažņaudza un atslābināja pirkstu tvērienu ap revolvera spalu mētelī.

Vairāk par visu viņam gribējās nošaut savu mērķi tepat, uz vietas. Bet, ja arī viņam izdotos pēc tam nozust pūlī, lidostu slēgtu, pārbaudītu visu pasažieru identitātes, un viņš ne tikai nokavētu lidmašīnas reisu uz Kopenhāgenu pēc četrdesmit piecām minūtēm, bet arī uz nākamajiem divdesmit gadiem zaudētu brīvību.

Viņš sāka tuvoties Jūna Kārlsena mugurai. Visam jānotiek ātri un izlēmīgi. Jāpieiet klāt, cieši jāiespiež revolveris starp viņa ribām un īsi, bet saprotami jāizsaka ultimāts. Pēc tam mierīgi jāizvada caur murdošo izlidojumu halli ārā uz slēgto stāvvietu, aiz kādas mašīnas. Šāviens galvā, līķis zem mašīnas, atbrīvoties no revolvera pirms drošības kontroles, tad uz 32. izeju un lidmašīnā uz Kopenhāgenu.

Viņš jau bija līdz pusei izvilcis revolveri un atradās divu soļu atstatumā no Jūna Kārlsena, kad Jūns pēkšņi izgāja no rindas un ātriem soļiem devās uz zāles otro galu. Do vraga! Viņš pagriezās un sāka iet Jūnam nopakaļ, piespiežot sevi neskriet. “Viņš tevi neredzēja,” viņš domās atkārtoja.

Jūns sev iestāstīja, ka nedrīkst skriet, ka tad kļūs skaidrs, ka viņš zina: viņš ir atklāts. Viņš nebija pazinis seju, bet tas arī nebija vajadzīgs. Viņam bija sarkanais kakla lakatiņš. Kāpnēs uz ielidošanas zāli Jūns juta, ka sāk svīst. Lejā viņš nogriezās uz

pretējo pusi un, nonācis ārpus to cilvēku redzeslauka, kas atradās uz kāpnēm, paņēma somu padusē un sāka skriet. Pretimnākošo cilvēku sejas zibēja viņam garām ar Rangnhillas tukšajiem acu dobumiem un nebeidzamo kliedzienu. Viņš noskrēja lejā pa citām kāpnēm, un pēkšņi ap viņu vairs nebija neviena cilvēka, tikai mitrs, auksts gaiss un viņa paša soļu un elpas atbalss platā telpā, kas veda lejup. Jūns saprata, ka atrodas gaitenī, kas ved uz stāvvietu. Mirkli pavilcinājās. Ieskatījās melnajā novērošanas kameras acī, it kā tā spētu sniegt atbildi. Tālāk priekšā virs kādām durvīm bija izgaismota plāksnīte ar attēlu: kāds vīrs miera stājā. Vīriešu tualete. Paslēptuve. Prom no skatieniem. Tur viņš varēja ieslēgties. Nogaidīt un iznākt īsi pirms lidmašīnas aizlidošanas.

Jūns izdzirda ātru tuvojošos soļu atbalsi. Viņš metās uz tualeti, atvēra durvis un iegāja. Tualete uzmirdzēja baltā gaismā. Viņš iedomājās, ka tā mirstošam cilvēkam atklājas debesis. Ņemot vērā tualetes nomaļo atrašanās vietu ēkā, tā bija nejēdzīgi liela. Baltu izlietņu tukšās rindas bija gaidoši izvietojušās gar vienu sienu, tikpat baltas kabīnes gar otru. Durvis aiz muguras aizvērās un ar vieglu metālisku klikšķi noslēdzās.

Oslo lidostas mazajā dežūrtelpā gaiss bija nepatīkami silts un sauss.

-     Tur, Martīne norādīja.

Harijs un abi apsardzes vīri krēslos vispirms paskatījās uz Mārtiņi, pēc tam uz sienu ar monitoriem, kurp viņa norādīja.

-     Kurš? Harijs iejautājās.

-    Tur, viņa sacīja un piegāja tuvāk monitoram, kas rādīja tukšu gaiteni. Es redzēju viņu ejam. Esmu pārliecināta, ka tas ir viņš.

-     Tā ir novērošanas kamera lejā, gaitenī uz stāvvietas ēku, viens no apsargiem teica.

-     Paldies, Harijs pateicās. Tālāk es rīkošos viens.

-     Pagaidi! apsargs ieteicās. Šī ir starptautiska lidosta, un pat tad, ja tev ir policista apliecība, tev vajadzīga atļauja, lai…

Viņš pēkšņi aprāvās. Harijs bija izvilcis aiz jostas aizbāzto revolveri un svārstīja to rokā.

-     Vai ar šo pagaidām pietiks?

Atbildi Harijs negaidīja.

Jūns dzirdēja, ka kāds ienāk tualetē. Bet tagad bija dzirdama vienīgi ūdens šalkoņa baltajās pilienveida izlietnēs ārpus kabīnes, kurā viņš bija ieslēdzies.

Jūns sēdēja uz poda vāka. Kabīņu augšas bija vaļējas, bet durvis sniedzās līdz pat grīdai, tādēļ kājas nevajadzēja pacelt.

Ūdens troksnis apklusa, un atskanēja urdzēšana.

Kāds čurāja.

Jūna pirmā doma bija: tas ir kāds cits, nevis Stankičs, neviens nav tik aukstasinīgs, lai nolaistu ūdeni pirms nogalināšanas. Tad viņš iedomājās, ka varbūt tā ir taisnība, ko Sofijas tēvs bija stāstījis par mazo glābēju, kuru lēti varēja nolīgt Zagrebas viesnīcā Hotel International, ka viņš nepazīst bailes.

Jūns skaidri saklausīja rāvējslēdzēja skaņu, to aizvelkot, un pēc tam atkal porcelāna orķestra ūdens mūziku.

Tā apklusa kā pēc diriģenta zižļa mājiena, un Jūns izdzirda, kā no krāna tek ūdens. Kāds cilvēks mazgāja rokas. Rūpīgi. Ūdens tika apturēts. Atkal soļi. Viegli noskrapstēja durvis. Metāliski.

Jūns, turot somu klēpī, sakņupa uz poda vāka.

Pie kabīnes durvīm klauvēja.

Trīs viegli klauvējieni ar kaut ko cietu. Līdzīgu metālam.

Šķita, ka asinis nepiekļūst smadzenēm. Viņš nekustējās, tikai aizvēra acis un aizturēja elpu. Taču sirds dauzījās. Viņš kaut kur bija lasījis, ka dažiem dzīvniekiem ir tāda dzirde, kas spēj uztvert izbiedēta upura sirdspukstus, un tā viņi tos atrodot. Izņemot sirdspukstus, valdīja pilnīgs klusums. Viņš cieši samiedza acis un iedomājās: ja vien koncentrētos, tad spētu caur griestiem ieraudzīt aukstās, skaidrās, zvaigžņotās debesis, planētu neredzamo, bet nomierinošo loģiku, spētu ieraudzīt visam jēgu.

Tad sekoja neizbēgamais rībiens.

Jūns sajuta sejā gaisa spiedienu un uz mirkli iedomājās, ka tas radies no šāviena. Viņš piesardzigi atvēra acis. Atslēgas vietā rēgojās koka skaidas, un durvis karājās vienā eņģē.

Cilvēks viņa priekšā bija pavēris mēteli. Zem tā bija melns smokings un krekls tikpat žilbinoši balts kā sienas aiz viņa. Ap kaklu sarkans zīda lakatiņš.

Apģērbies kā uz svētkiem, Jūns nodomāja.

Vērodams sev priekšā sakņupušo ķermeni, viņš ievilka plaušās urīna un brīvības smaržu. Viņa priekšā sēdēja un, gaidot nāvi, trīcēja neveikls, pārbijies puišelis. Citos apstākļos viņš būtu sev pajautājis, ko šis puisis ar blāvo, zilo acu skatienu nodarījis. Bet šoreiz viņš zināja. Un pirmo reizi kopš Džordži tēva likvidēšanas Ziemassvētku pusdienu laikā Dāļā tas viņam sniegs apmierinājumu. Un viņš vairs nebaidījās.

Nenolaižot revolveri, viņš ātri paskatījās pulkstenī. Līdz izlidošanai trīsdesmit piecas minūtes. Viņš bija redzējis ārpusē novērošanas kameru, un tas nozīmēja, ka stāvvietā arī droši vien ir izvietotas kameras. Tas jādara šeit, iekšā. Jāizvelk no šīs kabīnes un jāiegrūž citā, jānošauj, kabīne no iekšpuses jāaizslēdz un pašam jāizrāpjas ārā. Jūnu Kārlsenu neatradīs līdz brīdim, kad lidostu naktī slēgs.

-     Get outP viņš pavēlēja.

Šķita, ka Jūns Kārlsens būtu iegrimis transā. Pat nesakustējās. Viņš uzvilka gaili un notēmēja. Jūns Kārlsens lēni iznāca no kabīnes. Apstājās. Pavēra muti.

-     Policija! Nolaid ieroci!

Harijs, turot ar abām rokām revolveri, mērķēja mugurā cilvēkam ar sarkano zīda lakatiņu. Aizmugurē ar metālisku skaņu aizcirtās durvis.

Tā vietā, lai nolaistu revolveri, vīrietis to joprojām turēja, pavērsis pret Jūna Kārlsena galvu, un ierunājās angliski ar Harijam pazīstamo izrunu:

-     Hello, Harry! Vai esi labi nomērķējis?

-     Lieliski, Harijs atbildēja. Tieši tev pakausī. Es teicu noliec ieroci!

-    Kā es varu zināt, ka tev ir ierocis, Harij? Tavs revolveris taču ir man!

-     Man ir tas, kurš piederēja kolēģim. Harija pirksts uzgūla mēlītei. Jakam Halvošenam, tam, kuru tu sadūri Gēteborggātā.

Harijs redzēja, ka vīrietis sastingst.

-Jakam Halvošenam, Stankičs atkārtoja. Kas tev liek domāt, ka tas biju es?

-    Tavs DNS vēmekļos. Tavas asinis uz viņa mēteļa. Un liecinieks, kas stāv tavā priekšā.

Stankičs lēni pamāja ar galvu.

-    Saprotu. Es esmu nogalinājis tavu kolēģi. Bet, ja tu tā domā, kāpēc vēl neesi mani nošāvis?

-    Tāpēc, ka starp mani un tevi ir atšķirība, Harijs sacīja. Es neesmu slepkava, bet policists. Tādēļ, ja tagad noliksi revolveri, es paņemšu tikai pusi no tavas dzīves. Apmēram divdesmit gadus. Tava izvēle, Stankič! Harija plecu muskuļi jau sāka sāpēt.

-     Tell him!1

Harijs saprata, ka Stankičs uzkliedzis Jūnam, jo redzēja, ka tas sāk atjēgties.

-     Tell him!

Jūna ādamābols raustījās gluži kā pludiņš.

-    Jūn? Harijs ierunājās.

-     Es nevaru…

-     Viņš tevi nošaus, Jūn! Runā!

-     Es nezinu, ko jūs gribat, lai es…

-     Paklausies, Jūn! Harijs nenovērsa acis no Stankiča. Tiesā pret tevi nevar tikt izmantots neviens vārds, kas izteikts, ja pie galvas bijis pielikts pistoles stobrs. Vai saproti? Tieši šobrīd tev nav, ko zaudēt.

Telpas cietās, gludās sienas radīja nedabiski asu un skaļu kustīga metāla un atsperu radītu atbalsi, kad smokingā ģērbtais vīrs uzvilka revolverim gaili.

-     Pagaidiet! Jūns pastiepa rokas uz priekšu. Es visu izstāstīšu!

Pāri Stankiča plecam viņš uztvēra policista skatienu. Un redzēja, ka viņš visu zina. Varbūt jau sen zināja. Policistam taisnība: viņš neko nezaudē. Neko no tā, ko viņš sacīs, nevar izmantot pret viņu. Dīvaini tas, ka viņš gribēja izstāstīt. Patiesībā neko citu viņš nevēlējās.

-               Mēs stāvējām pie mašīnas un gaidījām Tēu, Jūns iesāka.

-    Policists noklausījās atbildētājā atstāto paziņojumu. Es dzirdēju, ka tas ir Madss, un visu sapratu, kad policists pateica, ka tā bijusi atzīšanās un viņam esot jāpiezvana tev. Sapratu, ka mani atmaskos. Man bija Roberta kabatas nazis, un es reaģēju instinktīvi.

Jūns izstāstīja, kā bija mēģinājis saslēgt policistam rokas aiz muguras, bet tam bija izdevies vienu roku atbrīvot un piesegt kaklu no naža asmens. Jūns bija dūris, dūris šajā rokā, netiekot pie kakla artērijas. Niknumā viņš bija mētājis policistu no vienas puses uz otru kā lupatu lelli, vienlaikus visu laiku durot, līdz beidzot nazis ieslīdējis krūtīs. Policists smagi nopūties un saļimis. Viņš bija pacēlis no zemes mobilo telefonu un ielicis to kabatā. Atlicis tikai izdarīt pēdējo sitienu.

-     Bet Stankičs iztraucēja? Harijs jautāja.

Jūns bija pacēlis nazi, lai pārgrieztu rīkli bezsamaņā esošajam policistam, kad izdzirdēja kādu kaut ko saucam svešā valodā. Viņš paskatījās un ieraudzīja, ka pie viņa skrien cilvēks zilā jakā.

-    Viņam bija pistole, tādēļ biju spiests bēgt, Jūns teica, jūtot, kā šī atzīšanās viņu attīra un atbrīvo no smagās nastas. Viņš redzēja, ka Harijs pamāj ar galvu, redzēja, ka šis garā auguma gaišmatis saprot. Un piedod. Tas viņu tik ļoti aizgrāba, ka, turpinot stāstīt, kaklu aizžņaudza asaras. Viņš šāva uz mani, kad metos atpakaļ kāpņu telpā. Gandrīz trāpīja. Viņš gribēja mani nogalināt, Harij! Viņš ir traks slepkava! Tev viņš jānošauj, Harij! Mums jāsaņem viņš ciet, tu un es… mēs…

Jūns redzēja, ka Harijs lēnām nolaiž revolveri un aizbāž to aiz bikšu jostas.

-     Ko… ko tu dari, Harij?

Garais policists aizpogāja mēteli.

-    Man ir Ziemassvētku atvaļinājums, Jūn. Paldies par stāstījumu!

-     Harij? Pagaidi…

Apziņa par to, kas tūlīt notiks, dažās sekundēs izsūca visu mitrumu no kakla un mutes gļotādiņām, un Jūns ar grūtībām izspieda:

-      Mēs varam sadalīt naudu, Harij! Klausieties, mēs visi trīs varam to sadalīt! Nevienam nekas nav jāzina.

Bet Harijs jau bija aizgriezies un angliski vērsās tieši pie Stankiča:

-      Domāju, ka somā tu atradīsi pietiekami daudz naudas, lai daudzi no Hotel International varētu sākt būvēt mājas Vukovarā. Un tava māte varbūt gribēs nedaudz ziedot apustulim Stefana katedrālē.

-               Harij! Jūna kliedziens izskanēja kā priekšnāves šņuksts.

-     Visi cilvēki ir pelnījuši vēl vienu iespēju, Harij!

Policists, satvēris durvju rokturi, apstājās.

-     Ieskaties savas sirds dziļumos, Harij. Tev tomēr jāatrod tur kaut drusciņa piedošanas!

-    Problēma ir tāda… Harijs pabraucīja zodu, …ka es nenodarbojos ar piedošanu.

-     Ko? Jūns izbrīnījās.

-     Glābšana, Jūn. Atbrīvošana. Ar to es nodarbojos. Ar to.

Kad Jūns dzirdēja, kā aiz Harija ar metālisku klikšķi aizveras durvis, viņš ieraudzīja, kā cilvēks smokingā paceļ revolveri, un ieskatījās stobra melnajā caurumā, izbailes pārvērtās fiziskās sāpēs, un viņš vairs nezināja, kam pieder šie kliedzieni: Rangnhillai, viņam pašam vai kādam citam. Bet, pirms lode sašķaidīja viņa pieri, Jūns Kārlsens paspēja noformulēt domu, līdz kādai bija gājis ilgus šaubu, kauna un izmisīgu lūgšanu pilnus gadus: neviens nedzird ne kliedzienus, ne lūgšanas.

PIEKTĀ DAĻA

EPILOGS

35.  NODAĻ Vaina

Harijs izkāpa no metro Ēgera laukumā. Bija Ziemassvētku priekšvakars, un ļaudis steidzās paspēt iegādāties pēdējās dāvanas. Un tomēr likās, ka pār pilsētu jau nolaidies Ziemassvētku miers. Par to liecināja apmierinātie smaidi cilvēku sejās, jo tie bija gatavi svētkiem. Manīja arī nogurušus un rezignētus smaidus. Kāds vīrs kombinezonā, brīžiem iesmiedamies un izpūzdams no apaļajiem, sārtajiem vaigiem baltus tvaika mutuļus, lēnām kā astronauts aizlīgoja garām. Harijs ievēroja arī izmisušu seju. Bāla sieviete, ģērbusies plānā, melnā ādas jakā ar caurumu uz elkoņa, mīņājās pie pulksteņmeistara darbnīcas sienas.

Jaunais vīrietis aiz letes, ieraugot Hariju, atdzīvojās, pasteidzās atlaist klientu, kuru apkalpoja, un nozuda blakustelpā. Tad atgriezās ar vectēva pulksteni un lepni nolika to uz letes.

-     Tas darbojas! Harijs bija patīkami pārsteigts.

-    Salabot var visu, jaunais cilvēks atbildēja. Tikai pieraugi, lai neuzvilktu atsperi stingrāk, nekā vajadzīgs, jo tad tiek deldēts mehānisms. Pamēģini, es tev parādīšu!

Uzvelkot atsperi, Harijs juta metāla berzi pret metālu un atsperes pretestību. Pamanīja arī jaunā cilvēka izbrīna pilno skatienu.

-     Piedod, tas ieteicās, vai drīkstu pajautāt, kur tu ņēmi šo pulksteni?

-     Dabūju no sava vectēva, Harijs atbildēja, pārsteigts par negaidīto godbijības izteiksmi pulksteņmeistara balsī.

-     Ne to, bet šo. Viņš norādīja uz Harija rokaspulksteni.

-To es dabūju no sava bijušā šefa, kad viņš gāja prom no mums.

-    Nu, nu… Jaunais pulksteņmeistars noliecās pār Harija kreisās plaukstas locītavu un uzmanīgi aplūkoja pulksteni. Šaubu nav, tas nav viltojums. Bagātīga dāvana.

-     Tiešām? Kas tur tik neparasts?

Pulksteņmeistars neticīgi paskatījās uz Hariju.

-     Vai tad tu nezini?

Harijs papurināja galvu.

-     Tas ir Lange 1 Tourbillon, firma A. Lange & Sohne. Aizmugurē ieraudzīsi sērijas numuru, kas norāda, cik šādu eksemplāru ir izgatavots. Ja nekļūdos, tad simt piecdesmit. Tev ir viens no lieliskākajiem jelkad izgatavotajiem pulksteņiem. Tikai jautājums, cik saprātīgi ir tādu nēsāt. Nopietni runājot, ņemot vērā tā tagadējo tirgus cenu, es tādu labāk turētu bankas seifā, nevis mājās.

-    Bankas seifā? Harijs paskatījās uz necilo pulksteni, ko pirms dažām dienām bija izmetis pa guļamistabas logu. Tas nebūt neizskatās ekskluzīvs.

-     Tieši par to jau ir runa. Tos izlaida ar parastu, melnu siksniņu un pelēku ciparnīcu, šajā pulkstenī nav neviena dimanta un neviena grama zelta. Patiesībā tas, kas izskatās kā parasts metāls, ir platīns. Tā patiesā vērtība ir inženieru darbs, kas pacelts mākslas līmenī.

-     Ak tā! Un kāda, tavuprāt, ir šī pulksteņa vērtība?

-    Es nezinu. Bet mājās man ir izsoļu katalogi ar retu pulksteņu cenām. Rīt varu atnest.

-     Tikai nosauc aptuvenu skaitli, Harijs palūdza.

-     Aptuvenu?

-     Pasaki, ko domā.

Jaunais vīrietis pastiepa apakšlūpu un pašūpoja galvu. Harijs gaidīja.

-     Es to noteikti nepārdotu lētāk par četrsimt tūkstošiem.

-     Par četrsimt tūkstošiem kronu? Harijs iesaucās.

-     Nē, nē, pulksteņmeistars atvairījās. Par četrsimt tūkstošiem dolāru.

Kad Harijs atkal stāvēja darbnīcas ārpusē, viņš vairs nejuta aukstumu un ari miegainību, kas pēc divpadsmit stundu dziļa miega vēl bija pārņēmusi ķermeni. Un lāgā nepamanīja sievieti ar iekritušām acīm un narkomānes skatienu, ģērbušos plānā ādas jakā. Tā pienāca viņam klāt un pajautāja, vai Harijs neesot tas pats policists, ar kuru viņa pirms pāris dienām runājusi, un vai viņš kaut ko nezinot par viņas dēlu, kuru jau četras dienas neviens neesot manījis.

-    Kur viņš tika redzēts pēdējo reizi? Harijs mehāniski noprasīja.

-     Un kā tev šķiet? sieviete atjautāja. Plātā, protams.

-     Kā viņu sauc?

-     Kristofers. Kristofers Jergensens. Hallo! Vai tu klausies?

-     Ko?

-     Tu izskaties tā, it kā būtu salietojies.

-    Atvaino! Tev vajag paņemt viņa fotogrāfiju, aiziet uz Policijas pārvaldi un pieteikt. Pirmajā stāvā.

-    Fotogrāfiju? viņa skaļi iesmējās. Man ir tāda, kurā viņam ir septiņi gadi. Vai domā, ka ar to pietiks?

-     Vai jaunākas nav?

-     Kā tev liekas, kurš viņu fotografētu?

Martīni Harijs atrada kafejnīcā “Bākas gaisma”. Tā bija slēgta, bet “Patvēruma” reģistratore ielaida Hariju pa sētas durvīm.

Viņa stāvēja viena veļas mazgātavā aiz apģērbu noliktavas un, uzgriezusi muguru, iztukšoja veļas mašīnu. Lai neizbiedētu, Harijs klusi ieklepojās.

Skatoties uz Martīnes lāpstiņām un kakla muskuļiem, viņš prātoja par to, no kurienes viņai tādas maigas kustības. Un vai vienmēr tādas paliks. Viņa izslējās, pašķieba galvu, atbīdīja no sejas matu šķipsnu un pasmaidīja.

-     Esi sveicināts, ak, Harij!

Nolaidusi rokas gar sāniem, viņa stāvēja tikai soļa atstatumā. Viņš ilgi skatījās uz Martīni. Uz viņas ziemīgi bālo, tomēr kaut kā dīvaini mirdzošo ādu. Uz jutīgajām, ieplestajām nāsīm, brīnišķīgajām acīm ar daļējam Mēness aptumsumam līdzīgām acu zīlītēm un uz lūpām, ko viņa neapzināti vispirms ievilka un aplaizīja, pēc tam sakļāva mīkstas un mitras, it kā būtu pati sevi noskūpstījusi. Žāvētāja trumulis dūca.

Viņi bija vieni. Martīne dziļi ievilka elpu un mazliet atgāza galvu. Līdz viņai bija tikai viens solis.

-     Sveika! Harijs sacīja un palika stāvam.

Viņa samirkšķināja acis, tad viegli un mazliet mulsi pasmaidīja, pagriezās pret solu un sāka vākt kopā drēbes.

-     Es drīz beigšu. Vai pagaidīsi?

-     Līdz brīvdienām man jāuzraksta atskaites.

-     Rīt mēs rīkosim šeit Ziemassvētku pusdienas, viņa teica un nedaudz pagriezās pret Hariju. Vai nevēlies atnākt palīdzēt?

Viņš papurināja galvu.

-     Citi plāni?

Viņai blakus uz sola gulēja atvērta "Aftenposten". Vesela lappuse bija veltīta Pestīšanas armijas kareivim, kas vakar ticis atrasts Oslo lidostas tualetē. Avīze citēja Policijas komisāra Gunnara Hāgena sacīto, ka policijai neesot zināms ne noziedznieks, ne motīvs, bet esot iespējama saistība ar slepkavību Ēgera laukumā pagājušajā nedēļā.

Tā kā abi nogalinātie bija brāļi un policijas aizdomas vērsās galvenokārt pret kādu neidentificētu horvātu, dienas avīzes sāka izvirzīt versijas par iespējamu ģimeņu naidu. “VG" norādīja, ka Kārlsenu ģimene agrāk pavadījusi atvaļinājumus Horvātijā un, ņemot vērā horvātu asinsatriebības tradīcijas, šāds izskaidrojums būtu pieņemams. "Dagbladet" ievadraksts brīdināja no aizspriedumiem par mērīšanu ar vienu mērauklu horvātus un kriminālos elementus starp serbiem un Kosovas albāņiem.

-    Ziemassvētkos esmu uzaicināts pie Rākelas un Oļega, Harijs sacīja. Es nupat tur biju ar dāvaniņu Oļegam, un viņi tad pajautāja.

-     Viņi?

-     Viņa.

Turpinot kārtot drēbes, Martīne pamāja ar galvu, it kā viņš būtu pateicis ko tādu, par ko jāpadomā.

-     Vai tas nozīmē, ka jūs…

-     Nē, Harijs atbildēja. Tas neko nenozīmē.

-     Vai viņa vēl ir kopā ar to otro? Ar ārstu?

-     Cik man zināms, jā.

-    Vai tu nepajautāji? Viņas balsī iezagās neliels aizvainojums.

-     Man ar to nav nekāda sakara. Viņš noteikti svinēs Ziemassvētkus kopā ar saviem vecākiem. Tas arī viss. Vai tu būsi šeit?

Viņa klusēdama pamāja un turpināja darboties.

-     Es atnācu, lai atvadītos, Harijs teica.

Viņa atkal pamāja ar galvu, taču nepagriezās.

-     Ardievu! Martīne noteica.

Viņa beidza kārtot veļu. Varēja redzēt, ka pleci mazliet nodreb.

-    Tu sapratīsi, viņš ieteicās. Šobrīd tu varbūt netici, bet ar laiku sapratīsi, ka nevarēja būt… citādi.

Martīne pagriezās. Viņas acīs mirdzēja asaras.

-     Es taču to zinu, Harij. Tomēr gribēju. Uz brīdi. Vai tas bija par daudz prasīts?

-    Nē. Harijs greizi pasmaidīja. Kādu brīdi viss būtu lieliski. Bet labāk atvadīties tagad nekā gaidīt, kad kļūs pārāk sāpīgi.

-     Bet sāpīgi ir jau tagad, Harij.

Pār vaigu noritēja pirmā asariņa.

Ja Harijs nezinātu to, ko zināja par Martīni Ekhofu, tad nodomātu, ka tik jauna meitene nekādi nevar zināt, kas ir sāpes. Viņš atcerējās, ko māte reiz bija teikusi slimnīcā: dzīve bez mīlestības ir tukša, bet vēl tukšāka tā ir bez sāpēm.

-     Es nu iešu, Martīne.

Un Harijs izgāja. Viņš devās pie mašīnas, kas stāvēja ietves malā, un pieklauvēja pie sānu loga. Tas noslīdēja lejā.

-     Viņa ir kļuvusi liela meitene, viņš sacīja. Tādēļ neesmu pārliecināts, vai viņu turpmāk vēl tik ļoti ir jāapsargā. Zinu, ka tu to tomēr darīsi, taču vēlējos tikai pateikt. Un novēlēt priecīgus Ziemassvētkus un veiksmi.

Rikards it kā vēlējās kaut ko atbildēt, taču apmierinājās ar galvas mājienu.

Harijs sāka iet uz Eikas pusi. Juta, ka laiks kļuvis siltāks.

Halvošens tika apbedīts trešajā Ziemassvētku dienā. Lija lietus, izkusušā sniega straumītes skrēja pa ielām, kapsētā sniegs bija pelēks un smags.

Harijs kopā ar citiem nesa zārku. Viņam pa priekšu gāja Jaka jaunākais brālis. Harijs viņu pazina pēc gaitas.

Vēlāk viņi sapulcējās bārā “Valkīrija”, tautā labāk pazīstamu kā “Valka”.

-      Nāc šurp, Beāte aizveda Hariju pie kāda galdiņa telpas stūrī. Šeit ir visi, viņa piebilda.

Harijs pamāja, nepasakot to, ko domāja. Ka Bjārne Mellers nebija atbraucis. Arī nekādu ziņu no viņa nebija.

-     Man ir jāsaprot dažas lietas, Harij. Šī lieta tā arī netika atrisināta.

Viņš paskatījās uz Beāti. Seja bāla, norūpējusies. Harijs zināja, ka viņa nav atturībniece, tomēr glāzē bija tikai Farris. Kāpēc? Ja viņš varētu, tad šodien apdullinātu sevi līdz nemaņai.

-     Lieta nav izbeigta, Beāte!

-     Harij, vai tev liekas, ka man nav acu pierē? Lieta ir nodota aitasgalvām un nemākuļiem no KRIPOS, kas tikai pāršķirsta papīru kaudzes un kasa pakaušus, jo smadzeņu tiem nav.

Harijs paraustīja plecus.

-     Bet tu atrisināji šo lietu, vai ne, Harij? Tu zini, kas notika, tikai nevēlies nevienam teikt.

Harijs nogaršoja kafiju.

-     Kāpēc, Harij? Kāpēc ir tik svarīgi, lai neviens nezinātu?

-     Biju domājis tev pastāstīt, viņš ieteicās. Kad būs pagājis kāds laiciņš. Tas nebija Roberts, kurš Zagrebā pasūtīja slepkavību. To izdarīja Jūns.

-    Jūns? Beāte neticīgi pārjautāja.

Harijs viņai pastāstīja par monētu un Espenu Kaspersenu.

-     Bet man vajadzēja zināt precīzi, viņš teica. Tādēļ es vienojos ar vienīgo, kas varēja identificēt Jūnu kā personu, kas ieradās Zagrebā. Es iedevu Stankiča mātei Jūna mobilā telefona numuru. Viņa piezvanīja tovakar, kad viņš izvaroja Sofiju. Viņa teica, ka Jūns iesākumā runājis nprvēģiski, bet, kad viņa klusējusi, sācis runāt angliski un jautājis: "Is that you?" Droši vien domājis, ka tas ir mazais glābējs. Vēlāk viņa piezvanīja man un apstiprināja, ka tā bijusi tā pati balss, kas Zagrebā.

-     Vai viņa bija pilnīgi pārliecināta?

Harijs piekrītoši pamāja.

-    Viņa lietoja izteicienu “quite sure". Jūnam bijis nepārprotams akcents.

-     Un kāda bija tava daļa pie vienošanās?

-     Parūpēties, lai mūsu kolēģi nesodītu viņas dēlu.

Beāte ieņēma lielu malku Farris, it kā vajadzētu noskalot šo informāciju.

-     Vai tu to apsolīji?

-      Es zvērēju, Harijs sacīja. Un tagad nonākam pie tā, ko gribēju tev pastāstīt. Stankičs nenogalināja Halvošenu. Tas bija Jūns Kārlsens.

Muti pavērusi, viņa blenza Harijā. Tad Beātes acīs sariesās asaras un viņa rūgti nočukstēja:

-     Vai tā ir taisnība, Harij? Vai arī tu tā runā tikai tāpēc, lai es justos labāk? Varbūt tu domā, ka es nespēšu dzīvot, ja noziedznieks izbēdzis sodam?

-    Labi. Mums taču ir kabatas nazis, kas tika atrasts zem gultas Roberta dzīvoklī nākamajā dienā pēc tam, kad Jūns tur izvaroja Sofiju. Ja tu paklusām palūgsi Tiesu medicīnas ekspertus pārbaudīt, vai asinis uz naža asmens atbilst Halvošena DNS profilam, domāju, ka tava dvēsele atgūs mieru.

Beāte skatījās glāzē.

-    Es zinu, ka atskaitē ierakstīts: tu biji tualetē, bet nevienu tur neredzēji. Vai zini, ko es domāju? Tu satiki Stankiču, bet necenties viņu aizkavēt.

Harijs klusēja.

-      Manuprāt, iemesls, kāpēc tu nevienam nestāstīji par Jūna vainu, bija tas, ka negribēji, lai viņu kāds arestētu, pirms Stankičs nav izpildījis savu uzdevumu nogalinājis Jūnu Kārlsenu, Beātes balss aiz dusmām trīcēja. Bet, ja tu domā, ka es par to pateikšos, tad maldies.

Viņa ar troksni nolika glāzi uz galda. Daži uz viņiem paskatījās. Harijs klusēja un gaidīja.

-    Mēs esam policisti, Harij. Mēs ievērojam likumus, mēs netiesājam. Un tu, velns parāvis, neesi mans personiskais glābējs, saproti?

Viņa dziļi ievilka elpu un pārlaida plaukstas virspusi acīm, notraucot asaras.

-     Vai beidzi? Harijs pajautāja.

-    Jā. Beāte spītīgi paskatījās uz viņu.

-              Es pats īsti nezinu, kādēļ rīkojos tieši tā, Harijs ierunājās.

-    Smadzenes ir neparasta skaitļošanas mašīna. Varbūt tev taisnība. Varbūt es izplānoju notikušo. Bet gribu, lai tu zinātu, ka tādā gadījumā tas nenotika tevis glābšanas dēļ, Beāte! Harijs ar vienu malku izdzēra atlikušo kafiju un piecēlās. Bet gan sevis dēļ.

Svētku dienu laikā lietus nomazgāja ielas tīras, sniegs pilnībā nozuda, un, kad ar dažiem mīnusa grādiņiem un mīkstu sniedziņu pienāca jaunais gads, likās, ka ziema uzsākusi jaunu un veiksmīgāku startu. Oļegs bija saņēmis dāvanā slaloma slēpes, un Harijs paņēma viņu sev līdzi uz Villerleipu un iesākumam parādīja “arkla” pagriezienu. Pēc trešās uzkalnā pavadītās dienas, pa ceļam uz mājām, Oļegs mašīnā pajautāja Harijam, vai viņi drīz nesākšot iemēģināt “vārtus” nobraucienā no kalna.

Garāžas priekšā stāvēja Lunna-Helgesena mašīna, tādēļ Harijs izlaida Oļegu pie iebrauktuves un aizstūrēja uz mājām. Iegūlās dīvānā un, skatoties griestos, klausījās skaņuplates. Vecās.

Janvāra otrajā nedēļā Beāte pastāstīja, ka ir stāvoklī, ka vasarā piedzimšot viņas un Halvošena bērns. Harijs nodomāja, cik gan viņš var būt akls.

Vispār… janvārī Harijam atlika laiks padomāšanai, jo likās, ka Oslo dzīvojošā cilvēces daļa nolēmusi ieturēt pauzi un citam citu nenogalināt. Tad arī viņš sāka prātot, vai neļaut Skarrem ievākties pie sevis, 605. kabinetā, izglītošanas kantorī. Domāja arī, kā iekārtot savu atlikušo dzīves daļu un vai cilvēks kādreiz varētu uzzināt, vai savas dzīves laikā rīkojies pareizi.

Tikai februāra beigās Harijs pasūtīja lidmašīnas biļeti uz Bergenu.

Septiņu pakalnu pilsētā joprojām valdīja rudens, sniega nebija, un Fleienā Hariju pārņēma sajūta, ka mākoņi, kas ietina pakalnus, ir tie paši. Bjārni viņš atrada pie galdiņa Fleiena restorānā.

-     Runā, ka tagad tu sēžot šeit, Harijs teica.

-     Es gaidīju. Bjārne Mellers izdzēra glāzi. Tu īpaši nesteidzies.

Viņi izgāja ārā un nostājās pie skatu laukuma balustrādes. Mellers šķita vēl bālāks un tievāks. Acis skaidras, bet seja pietūkusi un rokas trīc. Harijs pieļāva, ka tas vairāk tablešu, nevis alkohola dēļ.

-     Es nesapratu, ko tieši tu domāji, Harijs ierunājās. Kad teici, lai sekoju naudai.

-     Vai man nebija taisnība?

-Jā, Harijs piekrita. Tev bija taisnība. Bet es iedomājos, ka tu runā par manu izmeklēšanu. Nevis par sevi.

-     Es runāju par visu, Harij. Vējš pātagoja Mellera sejā matu šķipsnas. Starp citu, tu man nepastāstīji, vai Gunnars Hāgens ir apmierināts ar tavas lietas atrisinājumu. Vai, pareizāk sakot, ar neatrisinājumu.

Harijs paraustīja plecus.

-    Dāvids Ekhofs un Pestīšanas armija tika pasargāti no mokoša skandāla, kas varēja kaitēt to reputācijai un darbam. Alberts Gilstrups zaudēja savu vienīgo dēlu, vedeklu un līgumu, kas varbūt varētu glābt ģimenes mantību. Sofija Miholeča un viņas ģimene dosies atpakaļ uz Vukovaru. Viņi ir saņēmuši atbalstu no jauna vietējā labdara mājas celšanai. Martīne Ekhofa satiekas ar puisi, vārdā Rikards Nilsens. īsāk sakot, dzīve rit savu gaitu.

-     Un tu? Vai satiec Rākelu?

-     Reizēm.

-     Un kā ar to ārstu?

-     Es daudz nejautāju. Paši tiks galā.

-     Viņa vēlas, lai tu atgriezies? Vai tā?

-      Manuprāt, viņa vēlas, lai es dzīvotu tādu dzīvi kā viņš. Harijs pacēla jakas apkakli un, piemiedzis acis, paskatījās lejup uz pilsētu. Un zināmā mērā arī es reizēm pēc tā ilgojos.

Abi pieklusa.

-     Es paņēmu Toma Volera pulksteni un iedevu to pārbaudīt kādam jaunam pulksteņmeistaram. Viņam uz tādām lietām ir ķēriens. Vai atceries, es tev stāstīju, kā mani mocīja murgi par to Rolex pulksteni, kas visu laiku tikšķēja uz nogrieztās Volera rokas?

Mellers pamāja ar galvu.

-    Es atradu izskaidrojumu, Harijs turpināja. Pasaulē dārgākajiem pulksteņiem ir Tourbillon mehānisms ar frekvenci divdesmit astoņi tūkstoši svārstību sekundē. Tādēļ sekunžu rādītājs šķiet slīdam vienā nepārtrauktā kustībā. Ar mehānisko piedziņu tikšķi ir skaļāki nekā citiem pulksteņiem.

-    Jā, Rolex ir lieliski pulksteņi.

-    Šo Rolex mārku bija uzlicis kāds pulksteņmeistars, lai noslēptu patieso ražotāju. Tas būtībā ir Lange 1 Tourbillon. Viens no simt piecdesmit eksemplāriem. No tās pašas sērijas, kādu tu uzdāvināji man. Pēdējā reizē, kad Lange 1 Tourbillon tika izlikts izsolē, tā cena bija nepilni trīs miljoni kronu.

Mellers pamāja. Viņa lūpās parādījās gandrīz nemanāms smaids.

-     Vai tā jūs maksājāt paši sev? Harijs jautāja. Ar trīs miljonus vērtiem pulksteņiem?

Mellers aizpogāja mēteli un pacēla apkakli.

-    Tiem ir stabilāka vērtība, un tie tik ļoti nekrīt acīs kā dārgas mašīnas un dārgi mākslas darbi, tos vieglāk ievest nekā skaidru naudu, un tiem nav vajadzīga atmazgāšana.

-     Un pulksteņus taču ari dāvina.

-     Tieši tā.

-     Kas notika?

-     Tas ir garš stāsts, Harij. Un, kā jau daudzas traģēdijas, viss sākās ar vislabākajiem nolūkiem. Mēs bijām neliela cilvēku grupiņa, kas vēlējās dot savu ieguldījumu. Sakārtot tās lietas, ar kurām sabiedrība nespēj tikt galā.

Mellers uzvilka melnus cimdus.

-    Daži saka, ka tik daudzi noziedznieki staigājot brīvībā tāpēc, ka tiesu sistēma ir līdzīga tīklam ar lielām acīm. Bet tas ir nepareizs uzskats. Tīkls ir smalks, ar mazām acīm, tas izķer sīkās, bet satrūkst, kad brāžas lielās zivis. Mēs gribējām kļūt par otru tīklu, kas varētu apturēt haizivis. Mūsu vidū bija ne tikai policisti, bet arī juristi, politiķi un ierēdņi, kas redzēja, ka mūsu sabiedrības

struktūra, mūsu likumi un tiesu sistēma nav gatava stāties pretī starptautiskajai organizētajai noziedzībai, kas pārplūdināja Norvēģiju, kad atvērām robežas. Policijai nebija pilnvaru, lai mēs spētu darboties vienā līmenī ar likumpārkāpējiem. Tādēļ līdz likumdošanas atjaunināšanai mums nācās darboties slepus.

Skatīdamies miglā, Mellers pašūpoja galvu.

-     Bet tur, kur viss ir noslēgts un slepens, kur nav iespējams izvēdināt, vienmēr sākas puve. Pie mums izauga baktēriju flora, kas sākumā iestāstīja, ka vajagot ievest ieročus, lai pretiniekiem to ziņā nebūtu pārākums. Pēc tam ka tie jāpārdod, lai mēs varētu finansēt savu darbību. Tas bija dīvains paradokss, bet tie, kuri protestēja, ātri vien atklāja, ka baktēriju flora ir guvusi virsroku. Un tad nāca dāvanas. Iesākumā mazas. Lai iedvesmotu nākamajiem ieguldījumiem tā viņi teica. Un deva mājienus, ka atteikšanās no tām tiktu uzskatīta par solidaritātes trūkumu. Bet patiesībā tā bija tikai nākamā puvuma fāze, korupcija, kas gandrīz nemanāmi iesaistīja, līdz pēkšņi atklāj, ka sēdi mēslos līdz kaklam. Un atkāpšanās iespēju nebija, jo viņiem bija pārāk daudz kompromitējošu materiālu. Sliktākais bija tas, ka nebija zināms, kas tie “viņi” ir.

Mēs bijām organizējušies šūniņās tikai daži cilvēki katrā un cits ar citu sazinājāmies ar kontaktpersonu starpniecību, kuri bija zvērējuši klusēt. Es nezināju, ka Toms Volers bija viens no mums, ka tas bija viņš, kurš organizēja ieroču kontrabandu, un ka vispār bija kāds cilvēks ar segvārdu Princis. Līdz brīdim, kad tu un

Elēna Jeltēna to atklājāt. Tad arī es sapratu, ka mēs jau sen esam <

pazaudējuši savu sākotnējo mērķi, ka jau sen mūs vada viens vienīgs motīvs kļūt bagātiem. Ka esmu korumpēts. Un' esmu līdzvainīgs, ka… Mellers dziļi ievilka elpu, …ka tika nogalināti tādi policisti kā Elēna Jeltēna.

Lielākas un mazākas mākoņu skrandas vējojās tiem garām.

Šķita, ka Fleiens lido.

-    Kādā dienā es vairs nespēju. Mēģināju visu pamest. Viņi man piedāvāja alternatīvu. Tā bija vienkārša. Bet es nebaidos. Man tikai bail, ka viņi var nodarīt pāri manai ģimenei.

-     Un tādēļ tu no tās aizbrauci?

Bjārne Mellers pamāja.

Harijs nopūtās:

-     Un tad tu iedevi man šo pulksteni, lai darītu tam galu?

-     Tam vajadzēja būt tev, Harij. Tas nevarēja būt neviens cits.

Harijs pamāja ar galvu. Juta, ka kaklā veidojas kamols. Viņš

domāja par to, ko Mellers bija teicis iepriekšējā reizē, kad viņi stāvēja te, kalna galā. Ka dīvaini apzināties, ka sešu minūšu attālumā no otras lielākās Norvēģijas pilsētas centra cilvēks var apmaldīties un iet bojā. Ka var atrasties, tā sakot, tiesiskās kārtības centrā un pēkšņi, zaudējot orientāciju, pārvērsties par to, pret kuru pats cīnies? Un vēl viņš domāja par sarežģītajiem aprēķiniem paša galvā, par visiem lielajiem un mazajiem lēmumiem, kas bija noveduši līdz pēdējo minūšu notikumiem Oslo lidostā.

-      Un ja nu es nemaz neesmu tik atšķirīgs no tevis, šef? Ja teikšu, ka es varēju atrasties tur, kur tagad esi tu?

Mellers paraustīja plecus.

-     Vienmēr ir bijis tā, ka varoni no noziedznieka šķir gadījumi un nianses. Godīgums ir slinko un nefantazētāju labdaris. Bez likumu pārkāpējiem un nepakļāvības mēs turpinātu dzīvot feodālajā sabiedrībā. Esmu zaudējis, Harij, vienkārši zaudējis. Es kaut kam ticēju, bet kļuvu akls un, kad atguvu redzi, jau biju korumpēts. Tā notiek visu laiku.

Harijs sabozās no vēja un meklēja vārdus. Kad beidzot dažus bija atradis, viņa balss skanēja svešādi un izmocīti:

-     Atvaino, šef. Es nevaru tevi izvilkt.

-     Ir jau labi, Harij, pārējo es tagad nokārtošu pats. Mellera balss bija mierīga, gandrīz mierinoša. Es tikai gribēju, lai tu visu redzētu. Un saprastu. Varbūt mācītos. Neko vairāk.

Harijs blenza necaurredzamajā miglā un veltīgi mēģināja izpildīt sava šefa un drauga lūgumu: ieraudzīt visu. Viņš turēja acis ieplestas, līdz tajās parādījās asaras. Kad viņš pagriezās, Bjārne Mellers bija jau prom. Harijs sauca miglā viņa vārdu, kaut gan zināja, ka Melleram taisnība: vairāk nekā nebija. Bet viņam šķita, ka kādam tomēr jānosauc viņa vārds.

paskaidrojumi

1 Aleks! Te Harijs no Oslo. Vai tu, lūdzu, nepārbaudītu vienu lietu? (Angļu vai.)

2 Skaidrs. (Angļu vai)

1 Kāds vēstījums? (Angļu vai.)

1 Piedodiet! (Angļu vai.)

1 Naudu. Nekavējoties! (Angļu vai)

1 Laipni lūdzam, kungs! Šeit, kungs! (Angļu vai.)

1 Vai atceries mani? (Angju vai.)

[1] jā, māt. (horvātu vai.)

[2] uz vienu nakti, kungs. vai pareizi? (angļu vai.)

[3] kungs, vai maksāsiet ar kredītkarti vai skaidrā naudā? (Angļu vai.)

[4] skaidrā naudā. (Angļu vai.)

[5] nav nepieciešams. Es maksāšu uzreiz. (Angļu vai.)

[7] jūsu vārds. (Angļu vai.)

[9] tā kā ir lidojumam nelabvēlīgi laikapstākļi, lidosta uz laiku tiek slēgta. (Angļu vai.)

[10] esmu Kristofers. Man ir vajadzīga naudiņa, lai šonakt dabūtu istabu. Citādi es nosalšu līdz nāvei. (Angļu vai.)

[11] jā, ir gadījies. (Angļu vai.)

[13] tiešām? Tik daudz? (Angļu vai)

[14] pagaidi sekundi. (Angļu vai.)

[15] Šis ir mūsu vīrs, aleks! (angļu vol.)

[16] sveiki! (angļu vai)

[17] sveiki vēlreiz. (angļu vai.)

[18] vai dzērienu, kungs? (Angļu vai.)

[19] bēdz! (angļu vai)

[21] atvainojiet, kungs? (Angļu vai)

' nāc iekšā! (Angļu vai.)

[24] ko tu vēlies? (angļu vai.)

[25] atvainojiet, kungsl bārs ir slēgts līdz trijiem pēcpusdienā. Vai vēlaties izrakstīties? (Angļu vai.)

[26] cik maksā? (angļu vai.)

[26] Bībelē 2. Mozus grāmata.

Content

Nesbē Jū Glābējs

PIRMĀ DAĻA . advente

1.  NODAĻA. 1991. gada augusts. Zvaigznes

2.   NODAĻA Svetdiena, 2003. gada 13. decembris. Mājas vizīte

3.   NODAĻA svētdiena, 13. decembris. kodiens

4.   NODAĻA Pirmdiena, 14. decembris. Atvadas

5.  NODAĻA Pirmdiena, 14. decembris. “Bākas gaisma”

6.   NODAĻA pirmdiena, 14. decembris. halvošens

7.    NODAĻA Otrdiena, 15. decembris. Anonimitāte

8.    NODAĻA Trešdiena, 16. decembris. Vakariņas

OTRĀ DAĻA. GLĀBĒJS

9. NODAĻA. Trešdiena, 16. decembris. Sniegs

10.   NODAĻA ceturtdiena, 17. decembris. Skeptiķis

11.   NODAĻA Ceturtdiena, 17. decembris. Horvāts

12.   NODAĻA.Ceturtdiena, 17. decembris. Slimnīca un pelni

13.   NODAĻA. Ceturtdiena, 17. decembris. Tikškēšana

14. nodaĻa. Nakts uz piektdienu, 18. decembris. Tumsa

15. nodaĻa. Nakts uz piektdienu, 18. decembris. Trieciens

16. nodaĻa. Piektdiena, 18. decembris. Bēglis

17.    NODAĻA Piektdiena, 18. decembris. Seja

18.    NODAĻA Piektdiena, 18. decembris. Šahta

19.    NODAĻA Piektdiena, 18. decembris. Konteiners

TREŠĀ DAĻA. KRUSTĀ SIŠANA

20.     NODAĻA piektdiena, 18. decembris. Templis

21.     NODAĻA. Sestdiena, 19. decembris. zagreba

22.     NODAĻA Sestdiena, 19. decembris. Miniatūra

23.     NODAĻA nakts uz svētdienu, 20. decembris. Suni

24.    NODAĻA Svētdiena, 20. decembris. Solījums

25.     NODAĻA svētdiena, 20. decembris. Piedošana

26.   NODAĻA Svētdiena, 20. decembris. Burvju triks

27.   NODAĻA Pirmdiena, 21. decembris. Māceklis

28.   NODAĻA Pirmdiena, 21. decembris. Skūpsts

CETURTĀ DALA ŽĒLSIRDĪBA

29.   NODAĻA. Otrdiena, 22. decembris. Komisārs

30.     NODAĻA otrdiena, 22. decembris. Klusēšana

31.     NODAĻA. Otrdiena, 22. decembris. Augšāmcelšanās

32.     NODAĻA Otrdiena, 22. decembris. exodus1

paskaidrojumi