Nesbē Jū

Leopards

Leopards

Jū Nesbē

.

PIRMĀ DAĻA

..

1. NODAĻA. Hipoksija

Viņa pamodās. Samirkšķināja acis piķa melnajā tumsā. Plati atvēra muti un ieelpoja caur degunu. Vēlreiz pamirkšķināja. Juta pa vaigu noritam asaru, juta, kā tajā izšķīst sāls no pārējām asarām. Bet siekalu vairs nebija, mute bija sausa. Vaigus no iekšpuses kaut kas plēsa pušu. Likās, ka nezināmais priekšmets mutē uzspridzinās galvu. Bet kas tas ir, kas tas ir? Pirmais, par ko viņa pamodusies iedomājās, gribas atkal aizmirsties. Iegrimt tumšajā, siltajā nebūtībā, kas viņu bija ieskāvusi. Tā cilvēka dotā injekcija vēl darbojās, taču viņa zināja, ka sāpes jau ir ceļā, juta to tuvošanos pēc lēnajiem, dobjajiem pulsa sitieniem un asiņu grūdieniem cauri smadzenēm. Kur viņš palicis? Vai stāv aiz muguras? Viņa aizturēja elpu un ieklausījās. Nekas nebija dzirdams, bet varēja just, ka telpā kāds ir. Kā leopards. Kāds bija stāstījis, ka leopards pārvietojoties tik klusi, ka tumsā spējot piezagties upurim pavisam tuvu klāt. Tas spējot pielāgot savu elpošanu upura elpai un aizturēt to tad, kad upuris neelpo. Viņai likās, ka sajūt tā ķermeņa siltumu. Ko viņš gaida? Atsākot elpot, viņai šķita, ka jūt sev pakausī kāda cita elpas vilcienus. Viņa pagriezās, sita ar roku, bet trāpīja tikai gaisam. Tad sakņupa, mēģināja kļūt maza, paslēpties. Veltīgi.

Cik ilgi viņa bija gulējusi nemaņā?

Zāles uz mirkli pārstāja iedarboties, tikai uz sekundes daļu. Bet ar to pietika, lai viņa sajustu. Tas bija kā solījums. Kā solījums tam, kas sekos.

Svešķermenis, kas viņas priekšā gulēja uz galda, bija biljarda bumbiņas lielumā, no spīdīga metāla, izraibināts maziem caurumiņiem, ģeometriskām figūrām un kaut kādām zīmēm. No viena caurumiņa nokarājās sarkana aukliņa ar cilpu galā, kas neviļus vedināja uz domu par Ziemassvētku eglīti, kas pēc septiņām dienām tiks greznota vecāku mājās. Ar spožām bumbiņām, rūķīšiem, groziņiem, svecītēm un norvēģu karogu. Pēc astoņām dienām viņi dziedās "Zeme ir brīnišķīga" un viņa redzēs, kā iedegsies māsīcu acis, kad tās izsaiņos viņas dāvanas. Tagad viņa visu darītu gluži citādi. Visas dienas viņa izdzīvotu pilnīgāk, daudz pareizāk, piepildītu tās ar prieku, elpu un mīlestību. Ar vietām, kam bija braukusi tikai cauri, un vietām, kurp vēl gatavojās doties. Ar vīriešiem, kurus bija satikusi, un vīrieti, ar kuru vēl nebija tikusies. Ar augli, no kura septiņpadsmit gadu vecumā bija atbrīvojusies, ar bērniem, kuru vēl nebija. Ar dienām, kas bija izmestas vējā, jo bija uzskatījusi, ka priekšā vēl vesela mūžība.

Tad viņa pārstāja domāt par visu citu, izņemot nazi, kas bija ticis turēts pie sejas. Un maigo balsi, kas bija sacījusi, lai viņa ieliek šo lodīti mutē. Viņa bija to izdarījusi kā gan citādi? Ar stipri pukstošu sirdi viņa bija atpletusi muti, cik vien iespējams, un iespiedusi lodīti tā, lai aukliņa nokarātos ārpusē. Metālam bija rūgta un zāļaina piegarša kā asarām. Pēc tam viņas galva tika atgāzta atpakaļ un kaklam pieliktā naža tērauds apdedzināja ādu. Griestus un istabu bija apgaismojis vienā no telpas stūriem pie sienas pieslietais lukturītis. Pelēks, kails betons. Bez lukturīša istabā atradās balts plastmasas galds, divi krēsli, divas tukšas alus pudeles un divi cilvēki. Viņš un viņa. Viņa bija sajutusi ādas cimda smaržu, kad vīrieša rādītājpirksts viegli pieskārās sarkanajai cilpiņai, kas karājās no mutes. Un nākamajā mirklī likās, ka viņai eksplodē galva.

Lodīte bija izpletusies un spieda mutes iekšpusi. Lai cik plati viņa vēra muti, tās spiediens nemainījās. Viņš ar koncentrētu un ieinteresētu skatienu aplūkoja viņas atvērto muti kā zobārsts, kas pārbauda, vai breketes ieliktas pareizi. Mazs smaidiņš liecināja par apmierinātību.

Ar mēli viņa juta, ka no lodītes izspiedušies tādi kā dzelkšņi un tie spiežas pret aukslējām, pret mīksto gļotādu mutes apakšā, pret zobiem iekšpusē, pret ūku. Viņa mēģināja kaut ko sacīt. Viņš pacietīgi noklausījās neartikulētajās skaņās. Kad viņa padevās, viņš pamāja ar galvu un paņēma šļirci. Lukturīša gaismā pamirdzēja pilieniņš šļirces galā. Viņš iečukstēja viņai tieši ausī: "Neaiztiec aukliņu!"

Tad iedūra šļirci kaklam sānā, un pēc dažām sekundēm viņa jau atslēdzās.

Mirkšķinot tumsā acis, viņa ieklausījās savā izbiedētajā elpā.

Vajadzēja kaut ko darīt.

Viņa atbalstīja plaukstas pret krēsla sēdekli, mitru no pašas sviedriem, un piecēlās. Neviens viņu neaizkavēja.

Maziem solīšiem viņa virzījās uz priekšu, līdz uzdūrās sienai. Taustījās tālāk un tika līdz līdzenai, aukstai virsmai. Metāla durvis. Paraustīja rokturi. Tas nepadevās. Aizslēgtas! Protams, tās bija aizslēgtas! Ko gan viņa bija iedomājusies? Vai viņa saklausīja smieklus? Varbūt tie skanēja viņas pašas galvā? Kur viņš palicis? Kāpēc šādi spēlējas?

Vajadzēja kaut ko darīt. Domā! Bet, lai spētu domāt, vispirms jāatbrīvojas no šīs metāla lodītes, pirms sāpes nav padarījušas viņu traku. Viņa iebāza īkšķi un rādītājpirkstu mutes kaktiņos. Sataustīja dzelkšņus. Veltīgi mēģināja zem viena no tiem pabāzt pirkstu. Uznāca klepus lēkme un reizē ar to arī panika: nebija iespējams paelpot. Viņa apjēdza, ka dzelkšņu dēļ kakls iekšpusē uzpampis un drīz vien viņai draud nosmakšana. Viņa ņēmās spārdīt durvis, mēģināja kliegt, bet metāla lodīte skaņas noslāpēja. Viņa padevās vēlreiz. Atspiedās pret sienu. Ieklausījās. Vai nesadzirdēja piesardzīgus soļus? Vai tiešām viņš staigā pa istabu un spēlē ar viņu paslēpes? Vai arī ausīs tikai džinkst asinis? Cenšoties nepievērst uzmanību sāpēm, viņa pievēra muti, iebīdot dzelkšņus atpakaļ lodītē, bet bija spiesta to atkal atvērt. Likās, it kā lodīte pulsētu, it kā tā būtu pārvērtusies par sirdi no dzelzs un kļuvusi par daļu no viņas.

Vajag kaut ko darīt. Bet ko?

Atsperes. Dzelkšņiem bija atsperes.

Kad viņš parāva aiz aukliņas, dzelkšņi bija izlīduši.

"Neaiztiec aukliņu!" viņš bija brīdinājis.

Kāpēc neaiztikt? Kas tad notiktu?

Viņa noslīdēja gar sienu uz grīdas. No betona nāca mitrs aukstums. Atkal gribējās kliegt, taču viņa nespēja. Klusums. Klusēšana.

Ak šie vārdi, kurus viņa sacītu, ja satiktu visus tos, kurus mīl, to vārdu vietā, ar kuriem parasti aizpilda klusumu, sarunājoties ar tiem, kas vienaldzīgi!

Nav nekādas izejas. Tikai viņa pati un šīs neprātīgās sāpes galvā, kas tūlīt, tūlīt uzsprāgs.

"Neaiztiec aukliņu!"

Ja viņa parautu aiz tās, varbūt dzelkšņi ievilktos atpakaļ lodītē un viņa tiktu atbrīvota no sāpēm.

Domas riņķoja pa apli. Cik ilgi viņa te bija? Divas stundas? Astoņas stundas? Divdesmit minūtes?

Ja viss bija tik vienkārši paraut aiz aukliņas -, tad kādēļ viņa to nav jau izdarījusi? Kāda acīm redzami slima cilvēka brīdinājuma dēļ? Varbūt tas bija spēles elements, lai ar viltu liktu viņai ciest šīs gluži nevajadzīgās sāpes? Vai arī jēga slēpās citur: lai viņa, par spīti brīdinājumam, parautu aukliņu, tā… lai notiktu kaut kas šausmīgs? Kas tad notiktu, kas bija šī lodīte?

Jā, tā bija spēle, cietsirdīga spēle. Nebija, kur likties. Sāpes nepanesamas, kakls uzpampis, drīz vien viņa nosmaks.

Viņa atkal mēģināja kliegt, bet sanāca vienīgi šņuksts. Viņa mirkšķināja acis, taču asaru nebija.

Pirksti atrada aukliņu, kuras gals karājās viņai pie lūpām. Piesardzīgi satvēra to un izstiepa taisnu.

Protams, viņa nožēloja visu, ko nebija paspējusi izdarīt. Bet, ja dzīve kaut kāda iemesla dēļ pārceltu viņu uz citu vietu, izņemot šo, viņa tam piekristu. Viņa vienkārši gribēja dzīvot. Tik vienkārši.

Viņa pavilka aiz aukliņas.

No dzelkšņiem izšāvās adatas. Septiņus centimetrus garas. Četras no tām izdūrās cauri vaigiem abās pusēs, trīs augšžokļa dobumā, divas degunā, un divas izdūrās cauri zodam. Viena adata caururba rīkli, un vēl viena labo acābolu. Divas adatas izspiedās cauri aukslējām un aizsniedza smadzenes. Bet īstais nāves iemesls bija cits. Metāla lodītes dēļ viņa nevarēja izspļaut asinis, kas no ievainojumiem saplūda mutē. Tās ietecēja elpvadā un tālāk plaušās. Šī iemesla dēļ asinis pārstāja saņemt skābekli, kas savukārt izraisīja sirds apstāšanos, un tiesu mediķis savā ziņojumā to nosauks par cerebrālo hipoksiju, tas ir, skābekļa nepietiekamību smadzenēs. Citiem vārdiem: Borgnija Stēma-Mīre noslīka.

2. NODAĻA. Apskaidrojoša tumsa

Ī8. decembris

Dienas ir īsas. Ārā joprojām ir gaišs, bet šeit, montāžas telpā, valda mūžīga tumsa. Galda lampas gaismā cilvēki fotogrāfijās pie sienas izskatās tik kaitinoši priecīgi, it kā neko nenojaustu. Gaidu un pārliecības pilni, ka priekšā ilgs mūžs taisns un gluds, kā mierīga laika upe. Esmu tās izgriezis no avīzēm, novācot asarainos stāstus par šokētajām ģimenēm un atrasto līķu aprakstu asinis stindzinošās detaļas. Esmu atstājis vienīgi neizbēgamo fotogrāfiju, kuru kāds radinieks vai draugs iedevis uzmācīgam žurnālistam, brīdī, kad viņa bija jutusies vislabāk, kad smaidīja tā, it kā būtu nemirstīga.

Policijai nekas daudz nav zināms. Pagaidām. Bet drīz vien tai būs vairāk darba.

Kas tas ir un kur tas atrodas tas, kas cilvēku pārvērš par slepkavu? Vai tas ir iedzimts vai sēž kādā no gēniem, vai tā ir pārmantojama tieksme, kas vieniem ir, bet citiem nav? Varbūt viss rodas nepieciešamības dēļ, kas attīstās saskarē ar apkārtējo pasauli? Izdzīvošanas stratēģija, dzīvību glābjoša slimība, racionāls neprāts? Kā slimība ir ķermeņa drudžaina apšaude, tā neprāts ir piespiedu atkāpšanās līdz vietai, kurā cilvēks var atkal noslēpties.

Personīgi es uzskatu, ka spēja nogalināt piemīt katram veselam cilvēkam. Mūsu eksistence ir cīņa par dzīves labumiem, un tam, kurš nespēj nogalināt savu tuvāko, nav tiesību uz eksistenci. Par spīti visam, nogalināšana ir tikai neizbēgamā pasteidzināšana. Nāvei nav izņēmumu, un tas ir labi, jo dzīve nozīmē sāpes un ciešanas. Tādējādi katra slepkavība ir līdzcietības akts. Tikai par to jau nedomā brīžos, kad saulīte tevi silda, kad ūdens čalo pie lūpām un katrā sirdspukstā jūti idiotisku dzīvesprieku un esi gatavs samaksāt par vienu mirkli ar visu to, ko esi dzīvē ieguvis: ar pašcieņu, stāvokli sabiedrībā, principiem. Tieši tad vajag iejaukties, nepievēršot uzmanību mulsinošajai, žilbinošajai gaismai. Līdz aukstajai, apskaidrojošajai tumsai. Un sajust salto būtību. Patiesību. Jo tieši to es meklēju. Tieši to es atradu. To, kas cilvēku padara par slepkavu.

Un kā ar manu paša dzīvi? Vai arī es domāju, ka tā ir kā nebeidzama laika jūra?

Nebūt ne. Drīz vien arī es gulēšu nāves atkritumu kaudzē kopā ar citu lomu izpildītājiem šajā mazajā drāmiņā. Bet nav svarīgi, kādā sairšanas stadijā mans ķermenis būs; kaut arī paliks tikai skelets, uz lūpām tomēr rotāsies smaids. Tā dēļ es šobrīd dzīvoju, tas ir vienīgais attaisnojums manai eksistencei, mana iespēja attīrīties, atbrīvoties no negoda.

Bet tas ir tikai sākums. Tagad izslēgšu lampu un došos ārā dienas gaismā. Kaut arī dienas ir īsas.

3. NODAĻA. Honkonga

Pirmajā mirklī lietus nepārstāja. Arī otrajā ne. Tas vispār nepārstāja. Bija slapjš un silts jau nedēļām ilgi. Zeme bija piesūkusies ar ūdeni, Eiropas maģistrāles juka ārā, gājputni nelidoja prom, un tika ziņots par insektiem, kuri tik tālu ziemeļos nekad nav redzēti. Kalendārs apgalvoja, ka iestājusies ziema, bet Oslo apkārtnē zeme bija ne tikai bez sniega tā nekļuva pat brūna. Zālieni bija zaļi un aicināja pie sevis tāpat kā sporta laukumi ar mākslīgo segumu Songnā, kur izmisuši fizkultūrieši, veltīgi gaidīdami uz slēpošanas trasi ap Songnas ezeru, jau sāka skraidīt savos Bjērna Dēli firmas treniņtērpos. Vecgada vakarā uznāca tik bieza migla, ka raķešu skaņas no Oslo centra varēja sadzirdēt līdz Askerei, bet saskatīt nevarēja pat tās, kas tika palaistas no pašu dārza. Tomēr šajā vakarā norvēģi izšāva pirotehniku par sešsimt kronām, rēķinot uz vienu ģimeni, saskaņā ar aptaujas datiem, kas turklāt liecināja, ka to norvēģu skaits, kuri īstenojuši savu sapni par baltiem Ziemassvētkiem baltajās Taizemes pludmalēs, tikai trīs gadu laikā ir dubultojies. Taču arī Dienvidaustrumu Āzijā laiks likās sabojājies: draudīgie ķeksīši, kas meteorologu kartēs parasti parādījās tikai taifūnu sezonā, tagad Ķīnas jūrā bija sastājušies rindiņā. Honkongā, kur februāris parasti ir viens no gada sausākajiem mēnešiem, šajā rītā lietus gāza aumaļām un sliktās redzamības dēļ kompānijas Cathay Pacific Airways 731. reisa lidmašīna no Londonas pirms nosēšanās Chek Lap Kok lidostā bija spiesta apmest lieku riņķi.

Priecājieties, ka mums nenācās nosēsties vecajā lidlaukā, ķīniešu izskata pasažieris pievērsās Kajai Sūlnesai, kas turējās pie roku balstiem tik krampjaini, ka pirkstu locītavas bija kļuvušas baltas. Tas atrodas tieši pilsētā, un mēs būtu ietriekušies kādā no debesskrāpjiem.

Tie bija pirmie vārdi, ko viņš izrunāja kopš pacelšanās brīža pirms divpadsmit stundām. Kaja alkatīgi izmantoja iespēju pievērst uzmanību kam citam, nevis faktam, ka šobrīd atrodas gaisā, turklāt diezgan turbulentā.

Paldies, ser, tas bija nomierinoši. Vai esat anglis?

Viņš nodrebēja, it kā viņa būtu tam iecirtuši pļauku, un Kaja saprata, ka ir pamatīgi aizvainojusi šo cilvēku, pieļaujot, ka viņš varētu būt no bijušajiem koloniālās varas pārstāvjiem.

Ē-ē-ē… varbūt ķīnietis?

Viņš noteikti papurināja galvu.

Honkongas ķīnietis. Un jūs, jaunkundz?

Kaja Sūlnesa uz mirkli aizdomājās, vai neatbildēt: "Hoksunnas norvēģiete," bet tad aprobežojās vienkārši ar: "Norvēģiete." Honkongas ķīnietis bridi padomāja un pēc tam savam triumfējošajam izsaucienam "a-hā!" pievienoja: "Skandināviete!" painteresējoties par iemeslu, kādēļ viņa ieradusies Honkongā.

-Jāatrod kāds cilvēks, Kaja atbildēja, skatoties lejup cauri svina pelēkajiem mākoņiem, cerot, ka drīz parādīsies cietzeme.

A-hā! Honkongas ķīnietis atkārtoja. Jūs esat ļoti skaista, jaunkundz! Un neticiet tiem, kas stāsta, ka ķīnieši precoties vienīgi ar ķīnietēm!

Viņa gurdeni pasmaidīja.

Jūs domājat ar Honkongas ķīnietēm?

It īpaši ar tām no Honkongas. Viņš dedzīgi pamāja ar roku. Gredzena pirkstā viņam nebija. Es nodarbojos ar mikročipiem, mūsu ģimenei pieder fabrikas Ķīnā un Dienvidkorejā. Ko jūs šovakar darīsiet?

Ceru, ka gulēšu. Kaja nožāvājās.

Un kā ar rītvakaru?

Domāju, ka tad jau būšu viņu atradusi un lidošu atpakaļ uz mājām.

Vīrietis sarauca pieri.

Tik steidzīgi, jaunkundz?

Kaja atteicās no ķinieša piedāvājuma aizvest viņu un devās uz pilsētu ar divstāvu autobusu. Stundu vēlāk viņa vientuļi stāvēja viesnīcas Empire Kcvvloon koridorā un elpoja: dziļa ieelpa un dziļa izelpa. Viņa bija ievietojusi atslēgas kartīti numura durvis, un tagad tās vajadzēja tikai atvērt. Viņa piespieda sevi satvert durvju rokturi. Tad atrāva tās vaļā un ieskatījās istabā.

Tur neviena nebija.

Protams, neviena tur nebija.

Viņa iegāja, nolika ceļasomu blakus gultai, nostājās pie loga un pavērās ārā. Vispirms uz cilvēku pūli ielā septiņpadsmit stāvus zemāk, tad uz debesskrāpjiem, kas nepavisam nelīdzinājās saviem graciozajiem vai vismaz pompozajiem radiniekiem Manhetenā, Kualalumpurā vai Tokijā. Šie izskatījās līdzīgi termītu mītnēm reizē atbaidoši un pievilcīgi, kā groteska liecība cilvēku sugas spējai pielā-goties, ja septiņiem miljoniem jāizvietojas mazliet vairāk par simts kvadrātkilometru lielā teritorijā. Kāja juta, ka uzmācas nogurums. Viņa nometa apavus un atlaidās gultā. Kaut gan numurs bija divvietīgs un viesnīca četrzvaigžņu, simt divdesmit centimetrus platā gulta aizņēma visu telpu. Un viņa iedomājās, ka šajā termītu pūznī jāatrod viens vienīgs cilvēks, kurš, pēc visa spriežot, nebūt nevēlējās tikt atrasts.

Viņa prātoja par alternatīvu: aizvērt acis un pagulēt vai ķerties pie darba. Tad saņēmās un slējās kājās. Novilka drēbes un iegāja dušā. Pēc tam nostājās spoguļa priekšā un konstatēja, ka Honkongas ķīnietim bijusi taisnība: viņa ir skaista. Tā nebija šķietamība, tas bija tuvu kritērijiem, kādam jābūt skaistumam. Seja ar augstiem vaigu kauliem, kraukļa melnas, skaisti iezīmētas uzacis virs gandrīz bērnišķīgi lielām, zaļām acīm, kas spulgo kā jaunai, nobriedušai sievietei. Medus krāsas mati, pilnīgas lūpas, nedaudz paplata mute. Garš, slaids kakls, tikpat slaids ķermenis ar mazām krūtīm, kas bija tikai kā uzvilnījumi uz skaistā, kaut ari ziemīgi baltā ķermeņa. Maiga gurnu līnija. Garas kājas, kuru dēļ viņu apciemoja divas modeļu aģentūras no Oslo. Toreiz viņa mācījās Hoksunnas ģimnāzijā un aģenti, saņemot viņas atteikumu, jutās ļoti apbēdināti. Visvairāk viņa nopriecājās, kad viens no tiem atvadoties bija pateicis: "Lieliski, bet atceries, mīlulīt: tavs skaistums nav ideāls. Tavi zobiņi ir sīki un asi. Tev nebūtu tik daudz jāsmaida."

Pēc tam viņai smaidīt kļuva vēl vieglāk nekā agrāk.

Kaja uzvilka haki krāsas bikses, plānu lietusmēteli, tad klusi, viegli ieslīdēja liftā un nobrauca lejā līdz reģistratūrai.

Chungking Mansion? administrators, slēpdams vieglu izbrīnu, pārjautāja un norādīja: Pa Kimberliroudu līdz Nātanroudai, tad pa kreisi.

Interpola sadarbības valstīs visām viesnīcām un pansijām ārzemju viesi ir jāpiereģistrē, bet, kad Kaja piezvanīja Norvēģijas vēstniecības sekretāram, lai noskaidrotu, kur pēdējo reizi reģistrēts viņas meklējamais cilvēks, tas paskaidroja, ka Chungking Mansion nav ne viesnīca, ne pansija, pat ne savrupmāja šī vārda tiešajā nozīmē. Patiesībā tas ir ēku sablīvējums: veikaliņi, ielu kafejnīcas, restorāni un droši vien pāri simtam sertificētu un nesertificētu pajumšu, kurās var būt no divām līdz divdesmit istabām, tas viss izvietots četros lielos daudzstāvu namos. Izīrējamās istabas ļoti atšķirīgas: no vienkāršām, tīrām un patīkamām līdz īstiem žurku midzeņiem un vienzvaigznes cietumam līdzīgām cellēm. Un svarīgākais: šeit, Chungking Mansion, cilvēks bez pārāk augstām prasībām varēja gulēt, ēst, dzīvot, strādāt un vairoties, pat nepametot šo pūzni.

Ejot pa Nātanroudu šo dzīvo tirdzniecības ielu ar pazīstamu firmu veikaliem, pulētām namu fasādēm un lieliem veikalu skatlogiem Kaja atrada pagriezienu uz Chungking un nogriezās pa kreisi.

Viņa nokļuva ātrās ēdināšanas virtuvīšu dvingā un ielu kurpnieku āmuriņu klaudzienu troksnī. Viņu pavadīja muedzinu aicinājumi pa radio uz lūgšanu un lietotu apģērbu veikaliņu īpašnieku nogurušie skatieni. Viņa viegli uzsmaidīja kādam apjukušam tūristam ar mugursomu plecos, Lonely Planet rokā un baltām, nosalušām kājām, kas rēgojās no pārāk optimistiski uzvilktajiem aizsargkrāsas šortiem.

Uniformā tērpies apsargs ieskatījās lapiņā, ko Kaja viņam parādīja, noteica: "C lifts," un pamāja ar roku koridora dziļumā.

Pie lifta bija tik gara rinda, ka Kajai izdevās tajā iekļūt tikai trešaja reizē. Šajā čīkstošajā un drebošajā dzelzs kastē cilvēki stāvēja.

cieši saspiedušies, un Kajai ienāca prātā čigāni, kas savus mirušos apbedījot stāvus.

Naktsmītne piederēja kādam musulmanim ar turbānu galvā. Tas tūdaļ ar lielu aizrautību parādīja Kajai mazu kambarīti, kurā brīnumainā kārtā pie sienas virs gultas kājgaļa bija atradusies vieta televizoram un virs galvgaļa šņukstošam kondicionētājam. Saimnieka entuziasms noplaka, kad Kaja pārtrauca viņa tirādi, parādot vīrieša fotogrāfiju, zem kuras bija uzrakstīts viņa vārds tā, kā tas izskatījās pasē, un pajautāja, kur viņš šobrīd atrodas.

Ieraugot saimnieka reakciju, Kaja steidzīgi piebilda, ka esot viņa sieva. Vēstniecības sekretārs bija paskaidrojis, ka vicināt šeit kādu oficiālu apliecību varētu būt "kontraproduktīvi". Un, kad Kaja drošības dēļ piebilda, ka viņai un vīrietim fotogrāfijā ir pieci kopīgi bērni, naktsmītnes īpašnieka attieksme radikāli mainījās. Jauna rietumnieku pagāne, kas laidusi pasaulē jau tik daudzus bērnus, izrai-sīja cieņu. Viņš smagi nopūtās, pašūpoja galvu un žēlabainā balsī aprauti noteica:

Bēdīgi, bēdīgi, kundze. Tie ieradās un atņēma viņam pasi.

Kas?

Kas? Triāde, kundze. Kā vienmēr, Triāde.

Triāde? Kaja bija pārsteigta.

Protams, viņa zināja par šo organizāciju, bet patiesībā bija iedomājusies, ka ķīniešu mafija sastopama galvenokārt komiksos un filmās par karatē.

Apsēdieties, kundze!

Viņš steidzīgi piebīdīja krēslu. Kaja apsēdās.

Tie viņu meklēja. Viņa nebija, un tie paņēma viņa pasi.

Pasi? Kādēļ?

Viņš vilcinājās.

Lūdzu, man jāzina vairāk.

Baidos, ka jūsu vīrs spēlēja uz zirgiem.

Uz zirgiem?

Happy Valley. Hipodroms. Pretīga vieta.

Vai viņam ir parādi? Triādei?

Viņš pamāja un vairākkārt pašūpoja galvu, tā gan apstiprinot šo faktu, gan izrādot nožēlu.

Un viņi paņēma pasi?

Ja viņš vēlas aizbraukt no Honkongas, tad viņam pase ir jāizpērk, samaksājot parādu.

Bet viņš taču Norvēģijas konsulātā var pasūtīt jaunu pasi.

Turbāns atkal pašūpojās.

Protams. Un šeit, Chungking, par astoņdesmit dolāriem var izgatavot viltotu pasi. Bet būtība neslēpjas pasē. Problēma ir tā, kundze, ka Honkonga ir sala. Kā jūs šeit ieradāties?

Atlidoju.

Un kā domājat tikt prom?

Ar lidmašīnu.

Ir viena lidosta. Lidmašīnas biļetes. Visi vārdi ir datorā. Daudz kontrolpunktu. Daudzi cilvēki lidostā, kuriem Triāde nedaudz maksā, lai tie atpazītu sejas. Vai saprotat?

Kaja lēni pamāja ar galvu.

Jā, aizbēgt ir grūti.

Saimnieks smaidot papurināja galvu.

Nē, kundze! Aizbēgt ir neiespējami. Bet Honkongā var paslēpties. Septiņi miljoni. Viegli nozust.

Kajai sāka uzmākties miegs, un viņa pievēra acis. Saimnieks acīmredzot bija viņu pārpratis, jo mierinoši uzlika viņai roku uz pleca un nomurmināja:

Tā gan, tā gan.

Viņš pavilcinājās, tad pieliecās Kajai tuvāk un pačukstēja:

Man liekas, kundze, ka viņš vēl ir šeit.

Jā, es saprotu.

Nē, es domāju, šeit Chungking. Es viņu redzēju.

Kaja pacēla galvu.

Divas reizes, viņš turpināja. Pie Li Yuan. Viņš tur ēd. Lēti rīsi. Nevienam nesaki, ka es pateicu. Tavs vīrs ir labs cilvēks. Bet viņam ir problēmas. Saimnieks pacēla augšup acis tā, ka tās gandrīz nozuda zem turbāna. Lielas problēmas.

Li Yuan sastāvēja no letes, četriem plastmasas krēsliem un viena ķinieša, kas uzmundrinoši uzsmaidīja Kajai, kad viņa pēc sešām stundām, divām sautētu risu porcijām, trim krūzītēm kafijas un diviem litriem ūdens pēkšņi pamodās, pacēla galvu no taukainās galda virsmas un paskatījās uz viņu.

Tired? Viņš iesmējās, atklājot nepilnīgu priekšzobu rindu.

Kaja nožāvājās, pasūtīja ceturto krūzīti kafijas un turpināja gaidīt. Ienāca divi ķīnieši un, neko nepasūtot, klusēdami apsēdās pie letes. Tie nepagodināja viņu pat ar skatienu, un Kaju tas priecēja. No pēdējās diennakts sēdēšanas viņas ķermenis bija tā notirpis, ka tas sāpēja neatkarīgi no ieņemtās pozas. Viņa pagrozīja galvu, lai kaut cik mēģinātu atjaunot asinsriti. Atgāza to atpakaļ. Kaklā nokrakšķēja. Viņa uzmeta acis zili baltajām dienasgaismas spuldzēm, tad nolaida galvu. Viņas skatiens krita uz kādu notramdītu, bālu seju. Cilvēks bija apstājies koridorā pie vienas no nolaistajām tērauda žalūzijām un nopētīja Li Juaņa mazo iestādījumu. Viņa skatiens kavējās pie abiem ķīniešiem. Tad vīrietis steidzīgi devās prom.

Kaja pielēca kājās, taču gandrīz pakrita: viena kāja bija galīgi notirpusi un saļodzījās. Viņa paķēra somu un, cik ātri vien spēja, sāka klibot pakaļ aizejošajam.

Welcome back! viņa saklausīja Li Juaņa uzaicinājumu.

Viņš izskatījās ārkārtīgi vājš. Fotogrāfijās viņš bija platiem pleciem, gara auguma un televīzijas sarunu šovā bija sēdējis krēslā, kas šķita izgatavots pigmejiem. Tomēr Kaja nešaubījās, ka tas ir viņš: īsi apcirptie mati, lielais deguns, acis asinsvadu tīkliņā ar alkohola izbalinātām gaišzilām varavīksnenēm. Apņēmības pilnais zods ar pārsteidzoši maigu, gandrīz skaistu muti.

Viņa izkliboja uz Nātanroudas. Neona gaismā virs pūļa rēgojās ādas jakā ģērbusies mugura. Viņš negāja ātri, tomēr Kajai, lai neatpaliktu, nācās gandrīz skriet. No ļaužu pilnās tirdzniecības ielas viņš nogriezās šaurākās, mazāk dzīvās ieliņās, un Kaja palielināja atstatumu starp abiem. Viņa ievēroja ielas nosaukumu: Melden Row. Likās ļoti vilinoši pieiet viņam klāt un stādīties priekšā. Un viss. Bet viņa izlēma turēties pie plāna un noskaidrot, kur viņš dzīvo. Lietus bija mitējies, mākoņu viena maliņa pēkšņi pašķīrās, atklājot augstas, samtainas debesis ar sīkām, mirdzošām zvaigznītēm.

Divdesmit minūtes gājis, viņš pēkšņi uz kāda ielas stūra apstājās, un Kaja izbijās, ka viņš to ir pamanījis. Tomēr viņš nepagriezās, tikai kaut ko izņēma no jakas kabatas. Kaja izbrīnā noskatījās. Pudelīte ar knupīti?

Viņš nogriezās ap stūri.

Kaja viņam sekoja un nonāca lielā, cilvēku pilnā laukumā. Vairums no tiem bija jauni. Laukuma galā virs platām stikla durvīm izgaismojās uzraksti angļu un ķīniešu valodā. Kaja atpazina jaunās filmas nosaukumu, kuru tā arī nebija paspējusi noskatīties. Ar acīm sameklējusi ādas jaku, Kaja paspēja ievērot, ka viņš noliek pudelīti uz zemā pamata pie bronzas skulptūras, kas attēloja karātavas ar cilpu. Tad turpina iet, paiet garām diviem jau aizņemtiem soliņiem un, apsēdies uz trešā, paceļ kādu avīzi. Aptuveni pēc divdesmit sekundēm viņš atkal piecēlās, devās atpakaļ pie skulptūras, garāmejot it kā nejauši paķēra pudelīti, iebāza to jakas kabatā un turpināja to pašu ceļu, no kurienes bija atnācis.

Kad Kaja ieraudzīja, kā viņš ieiet Chungking Mansion, sāka atkal līt. Pamazām viņa gatavojās savai uzrunai. Pie liftiem rindu vairs nebija, tomēr viņš devās augšup pa kāpnēm, nogriezās pa labi un pazuda aiz kādām virpuļdurvīm. Kaja steidzīgi sekoja un pēkšņi atradās nolaistā, tukšā, pēc kaķu urīna un slapja betona smirdošā kāpņu telpā. Viņa aizturēja elpu, bet saklausīja vienīgi krītošu pilienu skaņu. Prātojot, vai nedoties augšup, viņa izdzirda, kā lejā aizcērtas kādas durvis. Kaja metās lejup un ieraudzīja vienīgās durvis, kas varēja radīt šo skaņu, iebuktētas metāla durvis. Viņa pieskārās rokturim, juta uznākam drebuļus, pievēra acis un sevī izlamājās. Tad atrāva durvis un iegāja tumsā. Pareizāk izgāja tumsā.

Kaut kas pārskrēja pāri viņas kājām, bet viņa ne iekliedzās, ne arī pakustējās.

Sākumā likās, ka viņa nokļuvusi lifta šahtā, bet, paskatījusies uz augšu, ieraudzīja nokvēpušas ķieģeļu sienas un veselu ūdensvadu cauruļu, salocītu stieņu un sarūsējušu metāla stalažu labirintu. Tas nebija pagalms, bet tikai dažu kvadrātmetru atstatums starp augstceltnēm. Vienīgā gaismiņa nāca no maza, zvaigžņota četrstūrīša tur, augstu gaisā. Kaut ari pie debesīm nebija neviena mākonīša, uz asfalta un viņai uz sejas visu laiku kaut kas pilēja. Pēkšņi viņa aptvēra, ka tas ir kondensāts no daudzajiem sarūsējušajiem gaisa kondicionētājiem pie sienām. Kaja parāvās atpakaļ un atspieda muguru pret durvīm.

Gaidīja.

Beidzot no tumsas atskanēja:

What do you want?

Kaja nekad agrāk nebija dzirdējusi viņa balsi. Jā gan, viņa bija skatījusies sarunu šovu, kurā viņš runāja par sērijveida slepkavām, bet gluži cita lieta dzirdēt šo balsi realitātē. Tajā jautās tāds kā paguruma aizsmakums, un likās, ka tā pieder daudz vecākam cilvēkam, bet Kaja zināja, ka viņam nav pat četrdesmit. Vienlaikus viņa balsī skanēja nesatricināms, pašcieņas pilns miers, kas bija pretstatā izmocītajai sejai, ko viņa bija redzējusi pie Li Juaņa. Balss bija zema, silta.

Esmu norvēģiete, Kaja ieteicās.

Atbildes nebija. Viņa norija kamolu kaklā, jo zināja, ka pirmie vārdi ir paši svarīgākie.

Mani sauc Kaja Sūlnesa. Esmu saņēmusi uzdevumu tevi atrast. No Gunnara Hāgena.

Arī tagad pēc Smago noziegumu nodaļas šefa vārda pieminēšanas nekāda reakcija nesekoja. Vai viņš būtu aizgājis?

Es strādāju pie Hāgena. Esmu izmeklētāja, Kaja turpināja runāt tumsai.

Apsveicu!

Nav ar ko apsveikt. Ja vien pēdējo mēnešu laikā esi lasījis avīzes. Viņa iekoda sev mēlē.

Vai, te stāvot, viņa mēģināja būt asprātīga? Laikam vainīgs miega trūkums. Vai nervozitāte.

Es gribēju teikt: apsveicu ar izpildīto uzdevumu! balss turpi-nāja. Esmu atrasts. Tagad vari doties mājās.

Pagaidi! Kaja iesaucās. Vai nevēlies dzirdēt, kas man vajadzīgs?

Ne īpaši.

Bet vārdi, ko viņa bija pierakstījusi un iemācījusies, jau paši lauzās ārā:

Ir nogalinātas divas sievietes. Tiesu mediķi secinājuši, ka to izdarījis viens cilvēks. Nekādu citu pierādījumu mums nav. Kaut gan presē nonākušās ziņas ir ļoti minimālas, tā jau sen auro līdz aizsmakumam, ka esot uzradies jauns sērijveida slepkava. Daži raksta, ka to varbūt iedvesmojis Sniegavīrs. Mēs iesaistījām Interpola ekspertus, bet arī tie neko nenoskaidroja. Iestāžu un mediju spiediens…

Tas nozīmē: nē! balss sacīja.

Noklaudzēja durvis.

Hallo? Hallo? Vai tu tur esi?

Kaja pataustījās uz priekšu un atrada durvis. Neļaujot uznākt baiļu sajūtai, atvēra tās un jau stāvēja citā, tumšā kāpņu telpā. Krietni augstāk viņa manīja gaismu un, kāpjot pa trim pakāpieniem uzreiz, nonāca pie stikla virpuļdurvīm. Aiz tām bija gaišs, un viņa tās atvēra. Iegāja vienkāršā, tukšā koridorā, kur droši vien vairs netika domāts par aplupušo sienu remontu. Te valdīja nejauka mitruma elpa. Atspiedušies pret sienu un iesprauduši mutes kaktiņos pa cigaretei, stāvēja divi vīri. Kaja sajuta saldenu dūmu smaržu. Vīri nomērīja viņu ar truliem skatieniem. Pārāk truliem tā viņa cerēja. Augumā mazākais bija melns, droši vien afrikānis. Garākais bija baltais, ar piramīdveida kā brīdinājuma zīme rētu uz pieres. Žurnālā "Politiet" Kaja bija lasījusi, ka Honkongā uz ielām strādā gandrīz trīsdesmit tūkstoši policistu un tā tiek uzskatīta par pasaulē drošāko miljonu pilsētu. Bet tas bija uz ielām.

Ldokingfor hashish, lady?

Viņa papurināja galvu un mēģināja mierīgi pasmaidīt, mēģināja rīkoties tā, kā tika ieteikusi darīt jaunām meitenēm tolaik, kad vēl braukāja pa skolām: radīt iespaidu, it kā zinātu, kurp dodas, nevis ļaut nodomāt, ka esi no bara nomaldījusies aita. Nekļūt par laupījumu.

Ari vīri pasmaidīja. Vienīgās otrās durvis koridorā bija aizmūrētas. Vīri izvilka rokas no bikšu kabatām un izņēma no mutes cigaretes.

Looking for fun, then?

Wrong door, that's all, viņa atbildēja un pagriezās, lai dotos ārā. Kāda roka satvēra viņu aiz plaukstas locītavas. Bailēm izrādījās

alumīnija folijas piegarša. Teorētiski viņa visu zināja. Bija trenējusies gaišā sporta zālē uz gumijas paklāja, instruktora un kolēģu klātbūtnē.

Right door, lady. Right door. Fun is this way.

Kaja sajuta zivju, sīpolu un marihuānas smaku. Sporta zālē bija tikai viens pretinieks.

No thanks,4 Viņa centās, lai balss skanētu pārliecinoši. Melnais piestājās blakus, saņēma aiz otras rokas locītavas un

falsetā ierunājās:

We will show you.5

Only there's not much to see, is there? Visi trīs pagriezās pret virpuļdurvīm.

Kaja zināja, ka viņa pasē ierakstīts: augums simt deviņdesmit četri centimetri, bet durvīs, kas bija taisītas pēc Honkongas standartiem, viņš izskatījās vismaz divsimt desmit centimetrus garš. Un divreiz platāks nekā vēl pirms stundas. Rokas nolaidis gar sāniem, mazliet tās izpletis, viņš nekustējās, neblenza nevienā ar caururbjošu skatienu, nerūca, tikai mierīgi vēroja balto un atkārtoja:

Is there, jau-ye?

Viņa sajuta, kā baltā vīrieša pirksti ap viņas plaukstas locītavu saspringst un atslābst. Ievēroja, ka melnais sāk mīņāties no vienas kājas uz otru.

Ng-goy, durvis stāvošais vīrietis noteica.

Kaja juta, ka melnais nelabprāt atbrīvo rokas.

Nāc! Viņš viegli saņēma Kaju aiz elkoņa.

Kad viņi izgāja pa durvīm, viņa apjauta, ka deg vaigi. Aiz sasprindzinājuma un kauna. Viņai kļuva kauns par to, cik viegli pēkšņi bija kļuvis, cik inerti šajā situācijā bija darbojušās smadzenes, cik labprāt viņa bija ļāvusi tam atrisināt problēmu ar diviem nekaitīgajiem hašiša tirgoņiem, kas viņu gribēja tikai mazliet pabaidīt.

Viņš pavadīja Kaju divus stāvus augstāk, izveda caur virpuļdurvlm un nostādīja tieši pie lifta durvīm, nospieda podziņu ar bultiņu uz leju, nostājās viņai blakus un vēroja virs lifta durvīm spīdošo skaitli "11".

Viesstrādnieki, viņš paskaidroja. Viņi ir vientuļi, un tiem ir garlaicīgi.

Es zinu, Kaja spītīgi atbildēja.

Nospied "G", lai tiktu uz pirmo stāvu, tad ej pa labi un taisni, līdz tiksi ārā uz Nātanroudas.

Lūdzu, uzklausi mani! Tu esi vienīgais Smago noziegumu nodaļā, kam ir īpaša pieredze sērijveida slepkavību lietās. Tu taču saņēmi ciet Sniegavīru!

Pareizi! viņš piekrita. Kaja ievēroja, ka vīrieša skatienā kaut kas mainās, ka viņš novelk ar pirkstu gar zodu līdz labajai ausij. Un pēc tam es aizgāju.

Aizgāji? Tu gribēji sacīt paņēmi atvaļinājumu?

Aizgāju. Tas nozīmē pavisam prom.

Tikai tagad Kaja pamanīja, ka viņa labais žokļa kauls ir nesimetrisks kreisajam.

Gunnars Hāgens sacīja, ka toreiz, pirms sešiem mēnešiem, kad tu aizbrauci no Oslo, viņš piešķīris tev atvaļinājumu uz nenoteiktu laiku.

Vīrietis pasmaidīja, un Kaja redzēja, kā viņa seja pilnībā kļūst citāda.

Tas tikai tāpēc, ka Hāgens nekādi nespēj saprast… Viņš apklusa, un smaids nozuda. Skatiens pievērsās ciparam uz lifta tablo. Lifts bija piektajā stāvā.

Jebkurā gadījumā policijā es vairs nestrādāju.

Tu mums esi vajadzīgs… Viņa dziļi ievilka elpu, zinot, ka iet pa plānu ledu, taču vajadzēja rīkoties ātri, pirms viņš vēlreiz nav nozudis. Un tev esam vajadzīgi mēs.

Viņa acis atkal pievērsās Kajai.

Dieva dēļ, kas tev liek tā domāt?

Tu esi parādā Triādei naudu. Tu uz ielas pērc narkotikas pudelītē ar knupīti. Tu dzīvo… viņa saviebās, …šeit. Un tev nav pases.

Man te patīk. Kam man pase?

Noskanēja zvaniņš, lifta durvis čīkstēdamas atvērās, un no turienes uzvilnīja cilvēku ķermeņu siltais smārds.

Es nebraukšu! Kaja paziņoja skaļāk, nekā bija domājusi, un redzēja, ka lifta pasažieri skatās uz viņu ar nepacietību un atklātu ziņkāri.

Nē, brauksi gan! viņš noteica, pielika roku pie Kajas muguras un piesardzīgi, bet apņēmīgi iebīdīja viņu iekšā.

Kaju acumirklī apņēma cilvēku ķermeņi, kas nedeva tai iespēju ne pakustēties, ne pavirzīties uz priekšu. Pagriezusi galvu, viņa redzēja, kā aizveras lifta durvis.

Harij! Kaja iesaucās.

Bet viņš jau bija prom.

4. NODAĻA Sex Pistols

Vecais viesnīcas īpašnieks domīgi pielika rādītājpirkstu pie pieres, tieši zem turbāna, un ilgi, vērtējoši vēroja viņu. Tad paņēma telefonu un uzgrieza kādu numuru. Pateica dažus vārdus arābiski un nolika klausuli.

Gaidi! viņš sacīja. Varbūt jā, varbūt arī ne.

Kaja pasmaidīja un pamāja ar galvu.

Viņi sēdēja viens otram pretī pie šaura galdiņa, kas kalpoja administratora letes vietā.

Zvanīja telefons. Viesnīcnieks paņēma klausuli, paklausījās un, ne vārda nebildis, to nolika.

Simt piecdesmit tūkstoši dolāru, viņš sacīja.

Simt piecdesmit? Kaja neticīgi atkārtoja.

Honkongas dolāru, kundze!

Kaja parēķināja galvā. Tas būtu aptuveni simt trīsdesmit tūkstoši norvēģu kronu. Gandrīz divas reizes vairāk, nekā viņai bija ļauts iztērēt.

Kad Kaja viņu atrada, bija jau pāri pusnaktij. Pēdējo reizi viņa bija gulējusi pirms nepilnām četrdesmit stundām. "H" bloku viņa bija ķemmējusi trīs stundas izveidojusi prātā ēkas karti, pārbaudot naktsmītnes, kafejnīcas, bufetes, masāžas klubus un lūgšanu telpas, līdz nonāca pie vislētākajām naktsmītnēm, istabiņām un zālēm gulēšanai, kurās uzturējās darbaspēks no Āfrikas un Pakistānas tie, kuriem nav pat atsevišķas istabas, vienīgi nožogojums bez durvīm, bez televizora, bez gaisa kondicionētāja un bez privātās dzīves. Melnādainais nakts portjē, kurš Kaju ielaida, ilgi skatījās uz fotogrāfiju un vēl ilgāk uz simt dolāru naudaszīmi viņai rokā. Tad paņēma to un norādīja uz vienu no nožogojumiem.

Harijs Hols, viņa nodomāja. Got you.1

Viņš gulēja atmuguriski uz matrača un gandrīz nedzirdami elpoja. Dziļā rieva pierē un labās puses vaiga kauls tagad, viņam guļot, izcēlās vēl asāk. Kaja dzirdēja, kā aiz citiem nožogojumiem klepo un krāc cilvēki. No griestiem uz akmens grīdas ar dobju skaņu pilēja ūdens. Norobežojumu no reģistratūras puses apgaismoja auksts, zils dienasgaismas spuldzes stars. Viņa ieraudzīja drēbju skapi pie loga, krēslu un plastmasas pudeli ar ūdeni uz grīdas līdzās matracim. Tas bija viss. Smaržoja pēc kaut kā rūgteni salda, kā pēc degušas gumijas. Dūmi cēlās no nenodzēstas cigaretes galiņa pelnutraukā līdzās pudelītei uz grīdas. Viņa apsēdās uz krēsla un pamanīja, ka Harijs kaut ko tur rokā kaut kādu taukainu, dzelteni brūnu pikuci. Tolaik, kad Kaja bija braukājusi ar patruļmašīnu, viņa bija redzējusi pietiekami daudz hašiša piciņu, lai saprastu, ka šis ir kaut kas cits.

Pulkstenis rādīja gandrīz divi, kad viņš pamodās.

Viņa saklausīja tikai niecīgu elpas ritma izmaiņu, un tumsā pēkšņi paspīdēja viņa acu baltumi.

Rākela? viņš nočukstēja.

Pēc tam atkal aizmiga.

Pusstundu vēlāk viņš negaidīti atkal atvēra acis, nodrebēja un ķēra ar roku zem matrača.

Tā esmu es, Kaja čukstēja. Kaja Sūlnesa.

Viņš sastinga un tad saļima atpakaļ uz matrača.

Pie velna, ko tu te dari? viņš čērkstošā balsī iestenējās.

Ierados pēc tevis!

Neatverot acis, viņš klusi iesmējās.

Pēc manis? Joprojām pēc manis?

Kaja izņēma aploksni, noliecās un pavēcināja to viņam pie sejas. Harijs pavēra vienu aci.

Lidmašīnas biļete, viņa sacīja. Uz Oslo.

Acs atkal aizvērās.

Paldies, bet es palikšu šeit!

Ja jau es spēju tevi atrast, tad arī viņi atradīs tas ir tikai laika jautājums.

Viņš neatbildēja. Kaja nogaidīja, ieklausoties Harija elpā un ūdens pilienos, kas pakšķēja uz grīdas. Tad viņš atkal atvēra acis, pakasīja sev zem labās auss un atbalstījās uz elkoņa.

Vai tev ir cigarete?

Kaja pašūpoja galvu. Viņš nometa palagu, piecēlās un piegāja pie drēbju skapja. Viņš bija pārsteidzoši bāls, lai gan bija nodzīvojis subtropu klimatā ilgāk par pusgadu, un tik vājš, ka ribas izspiedās pat uz muguras. Ķermeņa uzbūve liecināja, ka reiz viņš izskatījies kā atlēts, bet tagad tikai asas ēnas norādīja uz muskuļiem zem baltās ādas. Viņš atvēra skapi. Kaju pārsteidza tas, ka apģērbi ir glīti sakārtoti. Viņš uzvilka T kreklu un džinsus, tos pašus, ko bija nēsājis dienu iepriekš, un, mazliet papūlējies, izvilka no kabatas saburzītu cigarešu paciņu.

Tad iekāpa sandalēs un, ejot viņai garām, uzšķīla šķiltavas.

Nāc! viņš klusā balsī sacīja. Ir laiks ieturēties.

Pulkstenis rādīja pustrīs naktī. Visiem veikaliem un kafejnīcām Chungking bija nolaistas dzelzs žalūzijas. Izņemot Li Juaņa ēstuvi.

Kā tu nonāci Honkongā? Kaja iejautājās un paskatījās uz Hariju, kurš ne pārāk akurāti, taču visai efektīgi no baltā zupas šķīvja vandīja sev iekšā rīsu nūdeles.

Atlidoju. Vai tev ir auksti?

Kaja automātiski izvilka rokas no gurnu apakšas.

Bet kāpēc uz šejieni?

Gribēju doties uz Manilu. Honkongai vajadzēja būt tikai starpposmam.

Filipīnas. Kāpēc uz turieni?

Lai mestos vulkānā.

Kurā?

Njā! Kādus tu zini?

Nevienu. Esmu tikai lasījusi, ka to tur ir daudz. Vai daži no tiem neatrodas… ē-e, Lusonā?

Nav slikti! Pavisam ir astoņpadsmit vulkānu, un trīs no tiem atrodas Lusonā. Es gribēju doties uz Mount Mayon. Divarpus tūkstoši metru. Stratovulkāns.

Tas ir vulkāns ar stāvām nogāzēm, ko pēc izvirdumiem veidojušas daudzas lavas kārtas.

Harijs pārtrauca ēšanu un paskatījās uz Kaju.

Izvirdumi jaunajos laikos?

Daudzi. Trīsdesmit?

Raksta, ka kopš 1616. gada bijuši četrdesmit septiņi izvirdumi. Pēdējais 2002. gadā. Piebeidzis vismaz trīs tūkstošus cilvēku.

Kas notika?

Pieauga iekšējais spiediens.

Es domāju ar tevi!

Es runāju par sevi.

Viņai šķita, ka pamanījusi smaida atblāzmu Harija sejā.

Es salūzu un sāku dzert jau lidmašīnā. Honkongā mani palūdza izkāpt.

Uz Manilu ir vairāki reisi.

Es sapratu, ka, izņemot vulkānus, Manilā nav nekā tāda, kā nebūtu Honkongā.

Piemēram?

Piemēram, liels attālums līdz Norvēģijai.

Kaja piekrītoši pamāja. Viņa bija lasījusi ziņojumus par Sniegavīru.

Un pats svarīgākais, viņš norādīja ar irbulīti, šeit ir Li Juaņa rīsu nūdeles. Nomēģini! Tas ir pietiekami svarīgs iemesls, lai palūgtu pilsonību.

Tās un opijs?

Runāt tik tieši tas nebija viņas stils, taču Kaja zināja, ka jāaizmirst iedzimtā kautrība, ka šī ir viņas vienīgā iespēja izdarīt to, kādēļ šurp atlidojusi.

Viņš paraustīja plecus un atkal pievērsās rīsu nūdelēm.

Vai opiju tu smēķē regulāri?

Neregulāri.

Bet kāpēc?

Viņš atbildēja ēdot:

Lai nedzertu. Esmu alkoholiķis. Starp citu, tā ir vēl viena Honkongas priekšrocība salīdzinājumā ar Manilu. Mazāki sodi par narkotiku lietošanu. Un tīrāki cietumi.

Par alkoholu es zināju, bet vai tu esi narkomāns?

Kādā nozīmē?

Vai narkotikas tev ir vajadzīgas?

Nē, bet es tās gribu.

Tāpēc, ka…?

Narkoze. Tas izklausās pēc intervijas pieņemšanai darbā, ko es nemaz nevēlos, Sūlnesa! Vai esi smēķējusi opiju?

Kaja papurināja galvu. Dažas reizes, ceļojot ar mugursomu plecos pa Dienvidameriku, viņa bija nomēģinājusi marihuānu, taču bez īpašas patikas.

Bet ķīnieši, lūk, pamēģināja. Pirms divsimt gadiem briti importēja opiju no Indijas, lai uzlabotu tirdzniecības bilanci. Puse Ķīnas iedzīvotāju kļuva par narkomāniem. Ar brīvās rokas pirkstiem Harijs uzsita knipi. Un, kad ķīniešu iestādes, protams, opiju aizliedza, angļi uzsāka karu par savām tiesībām piepumpēt Ķīnu ar narkotikām. Iedomājies, ka Kolumbija sāktu bombardēt Ņujorku tāpēc, ka amerikāņi uz robežas atņēmuši nedaudz kokaīna.

Ko tu vēlies pateikt?

Tikai to, ka, būdams eiropietis, uzskatu par savu pienākumu mazliet nosmēķēt no tā draņķa, ko mēs šajā valstī esam ieveduši.

Kaja dzirdēja, ka pati iesmejas. Tiešām, viņai vajadzēja izgulēties!

Es tev sekoju, kad gāji pirkt, viņa ieteicās. Redzēju, kā jūs to darāt. Kad tu noliki pudelīti, tajā bija nauda. Pēc tam opijs, vai ne?

Mm, Harijs ar pilnu muti atbildēja. Vai esi strādājusi Nar-kotiku nodaļā?

Viņa noliedzoši pakratīja galvu.

Bet kādēļ pudele ar knupīti?

Harijs aizlika plaukstas aiz pakauša. Zupas bļodiņa bija tukša.

Opijs pārāk riebīgi smird. Ja tev kabatā vai folijā ir tikai maza piciņa, suņi, kas meklē narkotikas, tevi uzodīs pat lielā ļaužu barā. Un pudelītes ar knupīšiem nevar nodot, tādēļ nav vietas satraukumam, ka kāds puišelis vai dzērājs varētu netīšām izjaukt darījumu. Tā ir gadījies.

Kaja lēni pamāja. Viņš bija sācis atslābt, vajadzēja tikai turpināt. Visi, kas pusgadu nav runājuši dzimtajā valodā, sastopot tautieti, kļūst runātīgi. Tas ir dabiski. Tikai jāturpina!

Vai tev patīk zirgi?

Harijs pakodija zobu bakstāmo.

Patiesībā nepatīk. Tie ir ellīgi kaprīzi.

Bet tev patīk spēlēt uz zirgiem?

Patīk, bet neesmu nonācis azartā.

Viņš pasmaidīja, un Kaja atkal pabrīnījās, kā smaids pārvērš Hariju padara viņu cilvēcīgu, atklātu un puicisku. Un atcerējās virs Melderi Row ieraudzīto atklāto debesu strēmelīti.

Galu galā azartspēles ir slikta uzvaras stratēģija. Bet, ja tev vairāk nav, ko zaudēt, tad tā ir vienīgā stratēģija. Visu, kas man bija, un vēl to, kā man nebija, es liku uz vienu skrējienu.

Visu, kas tev bija, tu liki uz vienu zirgu?

Uz diviem. Quinella. Tu izvēlies divus zirgus, kuri pienāks pirmie, neatkarīgi no tā, kurš būs uzvarētājs.

Un tu aizņēmies naudu no Triādes?

Pirmo reizi viņa ieraudzīja Harija acis pārsteigumu.

Kas varētu likt nopietnam ķīniešu noziedznieku kartelim aizdot naudu opiju smēķējošam ārzemniekam, kuram nav nekā, ko zaudēt?

Nu… Harijs sameklēja cigareti. Būdams ārzemnieks, pirmās trīs nedēļas pēc zīmoga iegūšanas pasē tu Happy Valley hipodromā saņem vietu VIP ložā.

Viņš aizdedzināja cigareti un izpūta dūmus ventilatorā pie griestiem, kas griezās tik lēni, ka mušas uz tā vizinājās kā karuselī.

Tur pastāv noteikumi attiecībā uz apģērbu, tādēļ man nācās pašūt uzvalku. Ar pirmajām divām nedēļām pietika, lai izjustu šo garšu. Iepazinos ar Hermani Kluitu, dienvidafrikāni, kurš deviņdesmitajos gados Āfrikā sapelnīja sev milzu bagātību ar derīgajiem izrakteņiem. Viņš man iemācīja, kā, nezaudējot dūšu, paspēlēt diezgan lielas naudas summas. Man šī koncepcija vienkārši iepatikās. Trešajā nedēļā, vakarā pirms sacensībām, biju uz pusdienām pie Kluita, kurš izklaidēja savus viesus, izrādot afrikāņu spīdzināšanas rīku kolekciju no Gomas. Un tur Kluita šoferis deva man vērtīgu padomu. Viena skrējiena favorīts esot guvis traumu, bet to slēpjot, jo tas tomēr tikšot pieteikts startam. Būtība ir tāda, ka tas esot reāls zaudētājs, tas ir, liekot uz šo zirgu, būtu neiespējami nopelnīt naudu. Turpretī naudu varot nopelnīt, ja aizpilda visas trīs ailītes, liekot uz pārējiem zirgiem. Piemēram, uz quinella. Taču, lai pieklājīgi nopelnītu, bija vajadzīgs, protams, zināms sākuma kapitāls. Kluits naudu aizdeva, pateicoties manam godīgajam izskatam. Un drēbnieka šūtajam uzvalkam. Harijs pētīja cigaretes uguntiņu, un šķita, ka viņš smaida par šīm atmiņām.

Un? Kaja iejautājās.

Favorīts visus apsteidza par sešiem ķermeņiem. Harijs paraustīja plecus. Kad es pateicu Kluitam, ka man nav ne plika graša pie dvēseles, viņš likās norūpējies un pieklājīgi paskaidroja, ka viņam kā lietišķam cilvēkam jāturas pie noteiktiem principiem. Viņš man apgalvoja, ka negatavojoties izmantot spīdzināšanas metodes no Kongo, bet gluži vienkārši ar nelielu atlaidi pārdošot manu parādu Triādei, taču atzina, ka daudz labāk tas nebūšot. Tomēr manā gadījumā viņš nogaidīšot ar pārdošanu trīsdesmit sešas stundas, lai es varētu tikt prom no Honkongas.

Bet tu nepaspēji.

Es reizēm pārāk lēni domāju.

Un kas notika pēc tam?

Harijs noplātīja rokas.

Tas ari notika. Chungking.

Un nākotnes plāni?

Harijs paraustīja plecus. Kaja atcerējās skaņuplates apvāku, ko Ēvens bija parādījis, ar Sida Višesa fotogrāfiju no Sex Pistols. Un mūziku fonā: "No fu-ture, nofu-ture."

Viņš nodzēsa cigareti.

Tu uzzināji to, ko tev vajadzēja, Kaja Sūlnesa!

Vajadzēja? Viņa sarauca pieri. Nesaprotu.

Nesaproti? Harijs piecēlās. Vai tu domā, ka es pļāpāju par opija lietošanu un parādiem tāpēc, ka esmu vientuļš norvēģis, kas sastapis tautieti?

Kaja neatbildēja.

Stāstīju tādēļ, lai tu saprastu, es neesmu tas cilvēks, kurš liims vajadzīgs. Lai tu varētu doties atpakaļ ar izpildīta darba sajūtu. Lai tev vairs nebūtu nepatikšanu kāpņu telpās un es varētu mierīgi gulēt, nebaidoties, ka tu atvedīsi manus kreditorus.

Kaja paskatījās uz Hariju. Seja likās noslēgta un askētiska, bet skatienā uzjautrinājums tā sakot, nevajag visu ņemt tik nopietni. Vai pareizāk viņam par visu nospļauties.

Pagaidi! Kaja atvēra somiņu, izņēma mazo, sarkano grāmatiņu, pasniedza to Harijam un vēroja viņa reakciju.

Šķirstot dokumentu, Harija izbrīns aizvien vairāk pieauga.

Velns, tā izskatās gluži kā mana īstā pase!

Tā arī ir.

Šaubos, vai Smago noziegumu nodaļas budžets varētu to atļauties.

Tavam parādam ir krities kurss. Kaja pasmaidīja. Man iedeva atlaidi.

Priecājos! Bet neesmu domājis doties uz Oslo.

Kaja ilgi vēroja Hariju. Nervozēja. Citas izejas vairs nebija. Viņa bija spiesta izspēlēt pēdējo trumpi, to, kuru Gunnars Hāgens tika ieteicis pietaupīt līdz pēdējam brīdim, ja spītnieks kļūs pavisam neciešams.

Ir vēl kāda lieta. Kaja saņēmās.

Viena Harija uzacs saraucās. Varbūt viņš kaut ko saklausīja viņas intonācijā.

Runa ir par tavu tēvu, Harij. Kaja aptvēra, ka automātiski uzrunājusi viņu vārdā, un tūdaļ pārliecināja sevi, ka runājusi no sirds, nevis tādēļ, lai atstātu iespaidu.

Manu tēvu? viņš pārjautāja, it kā būtu pārsteigts, ka viņam tāds ir.

Jā. Mēs sazinājāmies ar viņu, lai noskaidrotu, varbūt viņš zina, kur esi. Izrādījās, ka viņš ir slims.

Kajas skatiens urbās galdā.

Dzirdēja viņa elpu. Balss atkal bija piesmakusi.

Nopietni slims?

Jā. Un man žēl, ka tieši man nācās tev to pavēstīt.

Viņa joprojām neuzdrošinājās pacelt skatienu. Bija kauns. Viņa gaidīja. Ieklausījās Kantonas dialekta krekšķošajās skaņās televizorā aiz Li Juaņa letes. Sēdēja un gaidīja. Noteikti vajag izgulēties.

Kad būs reiss?

Astoņos, viņa atbildēja. Es piebraukšu pēc tevis šeit pat, pēc trim stundām.

Es pats tikšu līdz turienei. Man vispirms jānokārto dažas lietas.

Harijs pastiepa roku. Kaja jautājoši paraudzījās.

Man ir vajadzīga pase. Bet tev vajag paēst. Lai būtu mazliet vairāk miesas.

Kaja svārstījās. Tad pasniedza pasi un lidmašīnas biļeti.

Es tev ticu, viņa noteica.

Viņš neizteiksmīgi paskatījās.

Un prom bija.

Pulkstenis virs C4 izejas Chek Lap Kok lidostā rādīja bez ceturkšņa astoņi. Kaja bija padevusies. Protams, viņš nebija ieradies. Tas bija dabisks reflekss gan cilvēkiem, gan dzīvniekiem: paslēpties, ja esi ievainots. Un Harijs Hols bija nopietni ievainots. Atskaitēs par Sniegavīra lietu bija sīki aprakstītas visu sieviešu slepkavības. Bet Gunnars Hāgens bija izstāstījis arī to, kas ziņojumos netika pieminēts, kā Harija Hola bijusī mīļākā Rākela un viņas dēls Oļegs bija nonākuši trakā slepkavas nagos, to, ka viņa ar dēlu atstāja valsti, tiklīdz lieta bija izbeigta. Ari par Hariju, kurš bija iesniedzis atlūgumu un arī aizbraucis. Viņš bija ievainots stiprāk, nekā Kajai likās.

Kaja atdeva iesēšanās talonu un devās uz iekāpšanas tiltiņu, sākdama jau apdomāt, kā rakstīt ziņojumu par neizpildīto uzdevumu, kad ieraudzīja Hariju. Viņš skrēja pa slīpajiem saules stariem apgaismoto termināļa zāli: uz pleca vienkārša izskata soma, rokā tax-free maisiņš. Mutē drudžaini kūpēja cigarete. Viņš apstājās pie reģistrācijas letes. Un nevis atdeva gaidošajam personālam iesēšanās talonu, bet gan nolika somu un izmisuma pilnām acīm paskatījās uz Kaju.

Viņa atgriezās pie letes.

Vai kaut kas noticis? viņa iejautājās.

Sorry, Harijs ierunājās. Es nevaru lidot.

Kādēļ ne?

Viņš norādīja uz tax-free maisiņu.

Nupat atcerējos, ka Norvēģijā viens cilvēks drīkst ievest tikai vienu cigarešu bloku. Man ir divi. Tādēļ, ja… Viņa sejā nepakustējās ne vaibsts.

Kaja samirkšķināja acis, mēģinot neizskatīties pārlieku atvieglota.

Dod šurp!

Liels paldies! viņš noteica, atvēra maisiņu, kurā viņa pama-nīja nebija pudeļu, un sniedza Kajai Camel cigarešu bloku, kurā vienas paciņas jau trūka.

Uz lidmašīnu Kaja devās Harijam pa priekšu, lai viņš neredzētu, kā viņa smaida.

Viņa turējās nomodā diezgan ilgi un vēroja, kā lidmašīna paceļas gaisā, noskatījās uz izzūdošo Honkongu un redzēja Harija skatienu, kas bija kā piekalts stjuartes ratiņiem ar jautri džinkstošām pudelēm. Redzēja arī, kā viņš aizver acis un tikko dzirdami atbild stjuartei:

No, thank you!

Viņa prātoja, vai Gunnaram Hāgenam būtu taisnība, vai tiešām šis, viņai blakus sēdošais vīrietis, ir tas, kurš viņiem vajadzīgs.

Tad viņa atslēdzās, iekrita kā nemaņā. Sapņoja, ka stāv pie aizvērtām durvīm un dzird no meža vientuļu, aukstu putna kliedzienu, un tas likās tik dīvains, jo saule spīdēja un spīdēja. Ka viņa atver durvis…

Kaja pamodās un atklāja, ka uzlikusi galvu viņam uz pleca. Mutes kaktiņi bija sausi. Kapteiņa balss ziņoja, ka lidmašīna uzsāk nolaišanos Hītrovas lidostā Londonā.

5. NODAĻA. Parks

Māritai Ulsenai patika slēpot kalnos. Bet viņa neieredzēja skriešanu. Nepatika tas, ka, noskrējusi tikai simts metrus, jau bija aizelsusies, nepatika zemestrīcei līdzīgā duna, sperot kāju pie zemes, nepatika pārējo cilvēku neizpratnes pilnie skatieni un vīzijas, kā viņa izskatās šo ļaužu acīs: drebošs zods, ļumīgās ķermeņa tauku krokas zem treniņtērpa un bezpalīdzīgā, kā sausumā izmestas zivs, sejas izteiksme viņa pati bija tādu redzējusi cilvēkiem ar lieko svaru, kad tie nodarbojās ar sportu. Tas bija viens no iemesliem, kādēļ viņa regulāri trīs reizes nedēļā skrēja pa Frongneres parku pulksten desmitos vakarā: tad tur nebija gandrīz neviena cilvēka. Un tie, kuri tur bija, diezin vai saskatīja, kā viņa, smagi elsodama, piķa melnā tumsā skrien starp nedaudzajām laternām pa celiņiem, kas krustu šķērsu izraibināja pilsētas lielāko parku. Ja arī kāds pievērsa uzmanību, tad tikai nedaudzi atpazina stortinga deputāti no Strādnieku partijas un Finnmarkas. Ar uzsvaru uz at-. Tikai nedaudzi bija redzējuši Māritu Ulsenu. Uzstājoties parasti savas dzimtās filkes vārdā viņa nepie-saistīja tādu uzmanību, kāda tika pievērsta citiem, fotogēniskākiem kolēģiem. Turklāt savu divu nosēdēto termiņu laikā viņa nebija nedz pateikusi, nedz paveikusi ko īpašu. Vismaz sev viņa to izskaidroja tieši tā. "Finnmark Dagblad" redaktora paskaidrojums, ka politikā viņa esot vieglajā svara kategorijā, bija tikai vārdu spēle, ironija par fiziskajiem parametriem. Tomēr redaktors neizslēdza, ka kādā dienā varētu viņu ieraudzīt Strādnieku partijas valdībā, jo viņa atbilstot svarīgākajiem nosacījumiem: bez izglītības, nav vīrietis un nav no Oslo.

Jā, varbūt viņam taisnība, ka viņas spēks nav lielos, sarežģītos un tukšos prātojumos. Viņa ir cilvēks no tautas, kas zina, kā dzīvo vienkāršās sievietes un vīrieši, un viņas balss tā ir tautas balss stortingā starp galvaspilsētas pašapmierinātajiem un egocentriskajiem pārstāvjiem. Jo Mārita Ulsena runāja brīvi, no visas sirds. Tā bija viņas patiesā kvalifikācija, un, par spīti visam, tā viņu atveda tur, kur viņa bija pašlaik. Ar savu spriestspēju un humoriņu ko dienvidnorvēģi dēvēja par ziemeļnieku un sulīgo, viņa viegli uzvarēja tajās nedaudzajās debatēs, kurās viņai ļāva piedalīties. Kad viņai sāks pievērst uzmanību tas bija tikai laika jautājums. Kaut tikai spētu atbrīvoties no šiem kilogramiem! Pētījumi rāda, ka cilvēki mazāk uzticas indivīdiem ar lieko svaru, neapzināti uztverot to kā nespēju saņemt sevi rokās.

Nonākusi pie neliela kāpuma, Mārita sakoda zobus un saīsināja soļu garumu jeb, godīgi sakot, pārgāja uz soļiem. Powerwalk. Jā, tieši tā! Virzīšanās uz varu. Samazinot svaru un palielinot pārvēlēšanas iespēju.

Viņa izdzirdēja sev aiz muguras grants čirkstoņu un juta, kā automātiski iztaisnojas mugura, bet sirds iepukstas straujāk. Skrienot pirms trim dienām, viņa bija dzirdējusi tieši šos pašus soļus. Un vēl divas dienas pirms tam. Abas reizes kāds bija skrējis aiz Māritas gandrīz divas minūtes un tad nozudis. Pēdējā reizē viņa bija pagriezusies un ieraudzījusi melnu treniņtērpu un melnu kapuci, it kā aiz viņas skrietu kāds commando. Kaut gan nevienam, it īpaši tādam commando, nebūtu jēgas skriet tikpat lēni kā Māritai Ulsenai.

Protams, viņa nevarēja apgalvot, ka tas ir viens un tas pats cilvēks, bet kaut kas soļu skaņās liecināja, ka tā tomēr ir. Tikai mazliet bija atlicis līdz Monolītam, tad nedaudz lejup, uz mājām, uz Skeieni, pie vīra un uzticīgā, nobarotā rotveilera. Soļi tuvojās. Un pēkšņi vairs nelikās jauki, ka pulkstenis ir desmit vakarā, parkā tumšs un nav cilvēku. Mārita Ulsena baidījās no daudz kā, bet galvenokārt no ārzemniekiem. Jā, viņa zināja, ka ksenofobija ir pretrunā ar partijas programmu, bet baidīties no tā, kas ir svešs, tā tomēr ir saprātīga izdzīvošanas stratēģija. Šobrīd viņa vēlējās, kaut būtu balsojusi pret visiem šiem viņas partijas izvirzītajiem, ieceļotājiem draudzīgajiem likumprojektiem, kaut būtu vairāk runājusi no tīras sirds.

Maritas ķermenis kustējās pārāk lēni, sāpes dedzināja kāju muskuļus, plaušām trūka gaisa, un viņa zināja, ka drīz vien vairs nespēs pakustēties. Smadzenes centās pārvarēt bailes, mēģināja iestāstīt, ka viņa nevar būt vardarbības upuris.

Bailes bija uzdzinušas viņu pašā augšā, tagad varēja redzēt pakalna otru pusi, Madserudas aleju. Pa kādas villas vārtiem atmuguriski stūmās ārā mašīna. Viņa varētu paspēt tikai mazliet vairāk par simts metriem. Mārita Ulsena sāka skriet pa glumo zāli lejup pa nogāzi, tik tikko spēdama noturēties kājās. Soļus aiz muguras vairs nedzirdēja, visu nomāca viņas skaļā elpa. Mašīna atpakaļgaitā jau bija uz ceļa, tās ātrumkārbā, šoferim pārslēdzot ātrumus, kaut kas nograbēja. Mārita Ulsena jau bija gandrīz lejā, atlika vien daži metri līdz ceļam, līdz prožektoru glābjošajiem gaismas kūļiem. Ievērojamais ķermeņa svars bija ticis nedaudz priekšā līdzsvaram, un kājas vairs nespēja to panākt. Viņa krita uz priekšu, uz ceļa pusi, uz gaismu. Piesvīdušā poliesteri iesaiņotais vēders atsitās pret asfaltu, un viņa pa pusei noslīdēja, pa pusei aizripoja. Pēc tam Mārita Ulsena nekustīgi gulēja, jūtot mutē rūgto ceļa putekļu garšu. Mazo akmentiņu noberztās plaukstas sūrstēja.

Kāds noliecās pār viņu. Pieskārās plecam. Vaidēdama viņa pagriezās uz sāniem un aizsargājoties pacēla roku. Tas nebija commando, tikai vecāks vīrietis platmalē. Mašīnas durvis stāvēja vaļā.

Vai viss kārtībā, jaunkundz? viņš vaicāja.

Kā tev šķiet? Mārita Ulsena juta sevī mostamies niknumu.

Pagaidi! Esmu tevi jau redzējis.

Ak tā. Viņa atvairīja vīra izpalīdzīgo roku un stenēdama slē-jās kājās.

Vai tu piedalies humora raidījumā?

Tieši tā, viņa atzinās, cieši ieskatoties parka tukšajā, mēmajā tumsā, un pabraucīja sānu, …tikai tas man pie vienas vietas, vectēv!

6. NODAĻA Atgriešanās mājās

Volvo Amazon, pēdējā mašīna, kas 1970. gadā bija izripojusi no Volvo fabrikas, apstājās pie Oslo lidostas Gardermūenes ielidošanas termināļa gājēju pārejas.

Garām mašīnai aizslīdēja bariņš bērnu čaukstošos, ūdensnecaurlaidīgos apģērbos. Dažs labs ziņkārīgi aplūkoja veco, dīvaino mašīnu ar rallija svītrām uz pārsega un diviem vīriem aiz logu tīrītājiem, kas slaucīja no stikla priekšpusdienas lietus lāses.

Vīrietis pasažiera sēdeklī, policijas komisārs Gunnars Hāgens, zināja, ka, ieraugot bērnus, kas saņēmuši cits citu aiz rociņām, vajadzētu pasmaidīt un padomāt par sabiedrību, kurā cilvēki ir izpalīdzīgi. Taču viņa pirmā asociācija saistījās ar cilvēku ķēdi, kas meklē kādu, kurš varētu būt nogalināts. Lūk, kā darbs Smago noziegumu nodaļā pārveido cilvēku! Vai kā kāds jokdaris uzrakstījis uz Hola kabineta durvīm: I see dead people.'

Ko, pie velna, bērnudārzs dara lidostā? priekšā sēdošais iejautājās. Tas bija Bjērns Holms. Amazon bija viņa lielākais dārgums. Skaļā, taču neparasti efektīvā sildītāja, piesvīdušo ādas sēdekļu un noputējušā cepuru plauktiņa smaržas vien nesa mieru viņa dvēselei. It īpaši tad, kad motors darbojās ar pilnu jaudu, tas ir, mašīna uz līdzena ceļa brauca ar ātrumu aptuveni astoņdesmit kilometrus stundā, un kasešu magnetofonā skanēja Henks Viljamss. Bjērns Holms no Brīnās Krimināltehniskās nodaļas bija kantrimūziķis no Skreijas ar kovboja zābakiem no čūskādas, apaļīgu seju un nedaudz izvalbītām acīm, kas sejai piešķīra nemainīgu pārsteiguma izteiksmi.

Šī izteiksme tika maldinājusi ne vienu vien izmeklēšanas grupas vadītāju. Patiesībā Bjērns Holms bija izcilākais tehniķis kriminālists kopš Vēbera ziedu laikiem. Holms bija ģērbies mīkstā zamšādas jakā ar bārkstīm un adītā rastafari cepurē, no kuras, gandrīz nosedzot vaigus, rēgojās biezākā un sarkanākā vaigubārda, kādu Hдgens bija redzējis šaipus Ziemeļjūras.

Holms iegrieza Amazon īstermiņa autostāvvietā. Motors norīstījās un apklusa, un abi vīri izkāpa. Hдgens sacēla uz augšu mēteļa apkakli, tomēr tas netraucēja lietus lāsēm bombardēt viņa kailo galvvidu. To ieskāva tik kupli un melni mati, ka daži uzskatīja Gunnaram Hāgenam mati aug lieliski, tikai viņam esot mazliet ekscentrisks frizieris.

Klausies, vai tiešām tava jaka nelaiž cauri ūdeni? Hдgens iejautājās, abiem ejot uz ieejas pusi.

Laiž! Holms atbildēja.

Kamēr viņi vēl sēdēja mašīnā, bija piezvanījusi Kaja Sūlnesa un pastāstījusi, ka SAS lidmašīna no Londonas esot nolaidusies desmit minūtes agrāk. Un Harijs Hols nozudis no viņas redzesloka.

Iegājis pa virpuļdurvīm, Gunnars Hдgens palūkojās visapkārt, ieraudzīja Kaju pie taksometru stāvvietas sēžam uz čemodāna, īsi pamāja viņai un ātri devās uz durvīm, pa kurām nāca ārā atlidojušie pasažieri. Kad tās atvērās, izlaižot cilvēkus, abi ielavījās iekšā. Kāds apsargs jau grasījās viņus aizturēt, bet tad pamāja ar galvu un gandrīz vai paklanījās, jo Hдgens parādīja savu apliecību un aprauti nošņāca: "Policija!"

Hдgens nogriezās pa labi un pagāja garām muitniekiem ar to suņiem, garām spožajām metāla letēm, kas viņam atgādināja līķu solus pie tiesas mediķiem, un iegāja mazā stūra istabiņā.

Tur tik strauji apstājās, ka aiz viņa ejošais Holms burtiski uzskrēja Hāgenam virsū. Labi pazīstama, aizsmakusi balss caur zobiem izspieda:

Sveicināts, šef! Atvaino, ka nevaru nostāties miera stājā!

Bjērns Holms paraudzījās pāri nodaļas šefa plecam.

Un skats, kas pavērās, viņu vajāja vēl ilgi pēc tam.

Pārliecies pāri krēsla atzveltnei, stāvēja vīrs, kuru uzskatīja par dzīvu leģendu ne tikai Oslo Policijas pārvaldē vien. Jebkurš policists visā Norvēģijā noteikti bija dzirdējis par viņu kaut ko labu vai sliktu, bet katrā ziņā neticamu stāstu. Tas bija virs, ar kuru arī Holmam bija nācies cieši sadarboties. Bet ne tik cieši kā muitniekam, kas ar lateksa cimdu rokā stāvēja aiz leģendas, daļēji iebāzis to starp viņa baltajām gūžām.

Viņš ir mans, Hāgens uzrunāja muitnieku un pavicināja savu ID karti. Laid viņu vaļā!

Muitnieks paskatījās uz Hāgenu, bet, šķiet, atlaist tvērienu nevēlējās, un tikai tad, kad ienāca vecākais muitnieks ar zeltītām uzšuvēm uz uzplečiem un, pievēris acis, īsi pamāja, muitnieks pēdējo reizi pagrozīja roku un atvilka to atpakaļ. Upuris klusi ievaidējās.

Uzvelc bikses, Harij! Hāgens noteica un aizgriezās.

Harijs uzstaipīja bikses un pievērsās muitniekam, kas gatavojās novilkt lateksa cimdu:

Vai tev arī patika?

Kad trīs viņas kolēģi iznāca pa durvīm, Kaja Sūlnesa piecēlās no čemodāna. Bjērns Holms devās ārā, lai piebrauktu mašīnu, bet Gunnars Hāgens piegāja pie kioska nopirkt kaut ko dzeramu.

Vai tevi bieži pārbauda? Kaja jautāja.

Katru reizi, Harijs atbildēja.

Mani, šķiet, muitnieki nekad nav apturējuši.

Kurš gan šaubītos.

Kāpēc gan?

Ir vesela rinda sīku pazīmju, pēc kurām tie nosaka vajadzību pārbaudīt. Tev nav nevienas no tām. Bet man tādu ir vismaz puse.

Tev liekas, ka muitnieki ir tik neobjektīvi?

Klausies, vai tu kādreiz esi ievedusi kaut ko aizliegtu?

Nē. Viņa iesmējās. Okay. Bet, ja tie ir tik vērīgi, tiem droši vien vajadzēja redzēt, ka tu esi policists. Un ļaut tev iet.

Droši vien arī redzēja.

Izbeidz. Tā notiek vienīgi filmās, kur tie uzreiz redz, kurš ir policists, kurš ne. Nūjā. Izbijis policists.

Tu tā domā? Harijs sameklēja cigarešu paciņu. Uzmet acis taksometru stāvvietai. Tur stāv viens ar šaurām, mazliet šķielējošām acīm. Redzi viņu?

Kaja piekrītoši pamāja.

Kamēr mēs te stāvam, viņš jau divas reizes paraustīja jostu. It kā pie tās karātos kaut kas smags. Rokudzelži vai steks. Ja kādu gadu esi nostrādājis uz patruļmašīnas vai izolatorā, tad šāda kustība kļūst automātiska.

Es esmu strādājusi uz patruļmašīnas, bet nekad…

Tagad tas vīrs strādā Narkotiku apkarošanas nodaļā un vēro cilvēkus, kuri, izgājuši cauri muitas kontrolei, izskatās atviegloti. Skatās uz tādiem, kas dodas taisnā ceļā uz tualeti, jo nespēj vairs saturēt preci taisnajā zarnā. Viņš meklē somas, kas pārceļo no naivu un izpalīdzīgu pasažieru rokām pie kontrabandista, kurš atradis idiotu un palūdzis tam iznest nelielo bagāžu ar narkotikām cauri muitai.

Kaja pielieca galvu uz sāniem un, viegli smaidot, paskatījās uz Hariju.

Bet var gadīties, ka viņš ir parasts puisis ar pārāk lielām biksēm, kurš gaida savu māti. Tu vari kļūdīties.

Protams, Harijs atbildēja, paskatījās savā pulkstenī, tad uz pulksteni pie sienas. Tā notiek visu laiku. Vai tiešām ir dienas vidus?

Volvo Amazon izslīdēja uz šosejas. Iedegās laternas.

Priekšējā sēdeklī Holms un Kaja Sūlnesa dzīvi sarunājās, bet kasešu magnetofonā atturīgi šņukstēja Tauns van Zandts. Aizmugurē Gunnars Hāgens noglāstīja gludās cūkādas somu sev klēpī.

Gribētos, kaut varētu teikt, ka tu labi izskaties, viņš klusi ieteicās.

Tas ir laika starpības dēļ, šef, Harijs atteica, vairāk guļot nekā sēžot.

Kas noticis tavam žoklim?

Tas ir garš un skumīgs stāsts.

Lai nu kā esi sveicināts mājās! Atvaino par situāciju.

Man likās, ka biju iesniedzis atlūgumu.

Arī agrāk tā bija gadījies.

Vai vēl uzrakstīt?

Gunnars Hāgens paskatījās uz savu bijušo inspektoru, nolaida acis un pieklusināja balsi:

Kā jau teicu, atvainojos par nelāgo situāciju. Es ļoti labi saprotu, ko tev nācās pārdzīvot saistībā ar pēdējo lietu, kad tu pats un tev dārgie cilvēki tikāt iesaistīti tik ļoti, ka… jā, tik ļoti, ka pēc tam gribas uzsākt citu dzīvi. Bet tas ir tavs darbs, Harij, un tu proti to darīt!

Harijs nošķaudījās, it kā būtu jau paspējis saaukstēties.

Divas slepkavības, Harij! Mēs pat nezinām, kā tās ir izdarītas, tomēr tās ir identiskas. Bet par dārgu cenu gūtā pieredze māca mums vienu… Policijas komisārs apklusa.

Vari turpināt, šef, nebaidies.

Tagad es pat nezinu.

Harijs paskatījās pa logu uz nobrūnējušajiem, kailajiem laukiem.

Cilvēki jau vairākkārt ir saukuši: "Vilki!" Tomēr ir izrādījies, ka sērijveida slepkava ir rets dzīvnieks.

Es zinu, Hāgens piekrita. Sniegavīrs ir vienīgais, ko manas darbības laikā te esam redzējuši. Bet šoreiz jūtamies diezgan pārliecināti. Upuriem nebija nekā kopīga, un to asinīs ir atrasts identisks anestēzijas līdzeklis.

Tas jau ir kaut kas. Vēlu veiksmi.

Harij…

Iesaisti kādu, kurš ir piemērots šim darbam, šef!

Tu esi piemērots.

Es esmu salūzis.

Hāgens nopūtās.

Mēs tevi salabosim!

Beyond repair,' Harijs atcirta.

Tu šajā valstī esi vienīgais, kuram ir atbilstoša kvalifikācija un pieredze sērijveida slepkavību atklāšanā.

Iesaisti kādu amerikāni.

Tu ļoti labi zini, ka lielas jēgas tur nebūs.

Man ļoti žēl.

Tiešām? Līdz šim ir divi līķi, Harij. Jaunas sievietes…

Kad Hāgens atvēra somu un izcēla brūnu mapi, Harijs noraidoši pacēla roku.

Es runāju nopietni, šef. Paldies, ka izpirkāt manu pasi, ari par visu pārējo, bet esmu beidzis nodarboties ar sakropļotu cilvēku fotogrāfijām un garlaicīgām atskaitēm.

Hāgens uzmeta Harijam pārmetošu skatienu, bet mapi tomēr ielika viņam klēpī.

Uzmet aci tas ir viss, ko tev lūdzu! Un vēl nestāsti nevie-nam, ka mēs nodarbojamies ar šo lietu.

Ak tā? Kādēļ?

Tas ir sarežģīti. Tikai nestāsti nevienam, okay1

Priekšā sēdošie bija apklusuši, un Harijs sāka skatīties uz Kajas pakausi. Bjērna Holma Amazon bija ražota ilgi pirms tam, kad kāds izdomāja terminu "kakla skriemeļu trauma", tādēļ mašīnai nebija atbalsta galvai. Harijs varēja redzēt viņas tievo kaklu ar mezglā sasietajiem matiem un baltās pūciņas uz kakla. Cik viegli ievainojams tas viss bija, cik strauji viss mainās, cik daudz dažu sekunžu laikā var tikt iznīcināts. Dzīve ir iznīcības process. Tiek iznīcināts tas, kas iesākumā šķita perfekts. Interesanti vienīgi, kā viss iznīkst pēkšņi vai lēni. Drūma doma. Tomēr viņš turpināja domāt, līdz viņi iebrauca Ibsena tunelī pelēkā, anonīmā pilsētas satiksmes mehānisma daļā, kāda varēja būt jebkurā pilsētā visā pasaulē. Tomēr tieši tad viņš to sajuta milzīgu bezierunu prieku par to, ka ir šeit. Oslo. Mājās. Sajūta bija tik pārsteidzoša, ka viņš uz mirkli aizmirsa, kādēļ atgriezies.

Harijs skatījās uz māju Sufiesgātē nr. 5. Amazon jau bija nozudis skatienam. Uz nama fasādes bija vairāk grafiti nekā tad, kad viņš bija devies prom, bet zilā krāsa tā pati.

Viņš tātad bija teicis, ka neuzņemsies šo lietu. Ka viņam ir tēvs, kas guļ slimnīcā, ka viņš atgriezies vienīgi šī iemesla dēļ. Tiesa, viņš nepateica: ja viņam būtu bijusi izvēles iespēja uzzināt par tēva slimību vai ne, viņš būtu izvēlējies pēdējo variantu. Viņš neieradās mīlestības dēļ. Viņš ieradās, jo bija kauns.

Harijs pameta skatienu augšup uz diviem tumšajiem logiem trešajā stāvā. Tie bija viņa dzīvokļa logi.

Viņš atvēra vārtiņus un iegāja iekšējā pagalmā. Atkritumu konteiners stāvēja tajā pašā vietā. Harijs pacēla tā vāku. Viņš bija apsolījis

Hāgenam ieskatīties mapītē ar dokumentu kopijām. Vairāk gan tādēļ, lai šefs nekristu kaunā, jo pase nodaļai tomēr bija izmaksājusi krietnu kaudzīti naudas. Harijs ļāva mapītei ieslīdēt zem vāka, iekšā konteinerā, pie saplīsušiem plastikāta maisiņiem, no kuriem spraucās ārā kafijas biezumi, bērnu autiņi, sapuvuši augļi un kartupeļu mizas. Viņš ieelpoja šo smaku un nobrīnījās, cik gan bezgala internacionāla ir atkritumu smaka.

Divistabu dzīvoklītī viss bija neskarts, tomēr kaut kas likās citādi. Putekļaini pelēka gaisma, it kā kāds nupat būtu izgājis un izelpotā gaisa tvaiks vēl turētos telpā. Viņš iegāja guļamistabā, nolika somu un izņēma no tās vēl neatvērto cigarešu bloku. Te viss bija kā parasti pelēks kā divas dienas veca līķa āda. Viņš iemetās gultā. Aizvēra acis. Ieklausījās pazīstamajās skaņās. Kā no izrūsējušās renes pil ūdens uz palodzes. Šī nebija lēnā, nomierinošā pilēšana no jumta kā Honkongā, bet drudžaina bungošana, kas kļuva aizvien spēcīgāka, kā atgādinājums tam, ka laiks rit, sekundes nāk un iet un gals tuvojas. Prātā ienāca La Linea, itāliešu animācijas figūriņa, kas pēc četrām minūtēm vienmēr beidzās ar kritienu vietā, kur apraujas tās radītāja mākslinieka novilktā līnija.

Harijs zināja, ka skapītī zem izlietnes stāv pustukša Jim Beam pudele. Viņš zināja, ka var atsākt no vietas, kur šajā dzīvoklī bija beidzis. Velns, cik gan piedzēries viņš bija toreiz, pirms pusgada, jau brīdī, kad vēl nebija iesēdies taksometrā uz lidostu. Nav brīnums, ka nenokļuva līdz Manilai.

Viņš ari tagad varēja ieiet virtuvē un izliet pudeles saturu kanalizācijā.

Harijs ievaidējās.

Nav tiesa, ka viņš nezināja, ko Kaja tam atgādina. Harijs to zināja. Viņa bija līdzīga Rākelai. Viņas visas ir līdzīgas Rākelai.

7. NODAĻA. Karātavas

Bet es baidos, Rasmus, Marita Ulsena sacīja. Tiešām baidos!

Es zinu, Rasmuss Ulsens atbildēja klusā, patīkamā balsī, kas jau divdesmit piecu gadu garumā bija mierinājusi sievu gan politisko vēlēšanu, gan braukšanas tiesību iegūšanas, niknuma izvirdumu, gan arī citos satraukuma brīžos. Tas ir pilnīgi dabiski, viņš turpināja un apskāva Maritu. Tu daudz strādā, tev par daudz ko jādomā. Tava galva nespēj tikt galā ar šādām domām!

Ar šādām domām? viņa pārjautāja, pagriezās dīvānā un uzlūkoja vīru. Viņa jau sen bija zaudējusi jebkādu interesi par DVD filmu, ko abi šobrīd skatījās: "Love Actually". Tu gribēji sacīt ar šādām muļķīgām domām?

Nav svarīgi, ko es domāju, viņš teica, taustīdamies ar pirkstu galiņiem pa viņas ķermeni. Svarīgi ir…

…svarīgi ir, ka tu domā, Mārita paķircināja vīru. Ak Dievs, Rasmus, pārstāj taču skatīties uz doktoru Filu!

Viņš maigā balsī iesmējās:

Es tikai saku, ka tu kā stortinga deputāte vari, protams, palūgt apsardzi, ja jūties apdraudēta. Tā visur vilksies tev līdzi. Bet vai to tu vēlies?

Mmm, viņa nomurrāja, kad vīra pirksti sāka glaudīt tieši to vietiņu, kas patika visvairāk, un viņa zināja, ka arī viņš to zina. Ko nozīmē: vai to tu vēlies?

Padomā pati. Kā tev šķiet, kas notiktu?

Mārita Ulsena aizdomājās. Aizvēra acis un juta, kā viņa pirksti iemasē ķermenī mieru un harmoniju. Viņa bija sastapusi Rasmusu, kad strādāja Darba tirgus valdē Altā. Viņa bija tikusi izvēlēta par uzticības personu, un norvēģu ierēdņu arodbiedrība nosūtīja Maritu uz arodbiedrības darbinieku kursiem Sērmarkā. Tur jau pirmajā vakarā pie viņas bija pienācis kalsns vīrietis ar spožām, zilām acīm zem augstās pieres. Tā runas veids viņai atgādināja kristiešus-sektantus Aitas jauniešu klubā. Tikai viņš runāja par politiku. Viņš strādāja Darba partijas frakcijas sekretariātā, kur palīdzēja stortinga deputātiem praktiskās lietās, organizēja braucienus, sniedza intervijas presei un reizēm pat rakstīja tiem runas.

Rasmuss bija nopircis alu, pajautājis, vai viņa nevēlas padejot, un pēc četrām aizvien mierīgākām melodijām, kuru laikā abu ķermeņi aizvien ciešāk sakļāvās, pajautāja, vai viņa nevēlas pievienoties. Nevis doties uz viņa istabu, bet pievienoties viņa partijai.

Atgriezusies mājās, Altā, viņa bija sākusi apmeklēt partijas sanāksmes, un vakaros viņai ar Rasmusu bija ilgas sarunas pa telefonu par to, ko viņi tajā dienā darījuši un domājuši. Protams, Mārita nekad skaļi neatzinās, ka brīžiem nodomājusi: tas bija viņu labākais kopā pavadītais laiks, divsimt jūdžu attālumā vienam no otra. Tad viņai piezvanīja no kandidātu izvirzīšanas komitejas, pievienoja viņas vārdu sarakstam, un, lūk, viņa tika ievēlēta Aitas komūnas valdē. Divus gadus vēlāk viņa bija Darba partijas priekšsēdētāja vietniece Altā, vēl pēc gada sēdēja valdē partijas filkes nodaļā. Pēc tam viņai atkal piezvanīja, un šoreiz zvanītājs bija no komitejas, kas izvirza kandidātus stortingam.

Un tagad viņai bija mazs mazītiņš kabinets stortingā, civilvīrs, kas palīdzēja pie runu sagatavošanas, un perspektīva turpmākai virzībai augšup, ja viss veiksies tā, kā ieplānots. Ja viņa spēs izvairīties no kļūdām.

Viņi pieliks policistu, lai tas mani uzrauga, Mārita teica. Un mediji jautās, kāpēc kādai stortinga deputātei, par kuru neviens neko nav dzirdējis, par nodokļu maksātāju naudu jāstaigā ar kādu nolādētu miesassargu. Un, kad tie noskaidros, kāpēc, jo viņa domā, ka parkā kāds viņai seko, tad rakstīs, ka šāda iemesla dēļ katra otrā sieviete Oslo varētu pieprasīt sev miesassargu valsts budžeta ietvaros. Es to negribu. Aizmirsti!

Rasmuss klusi iesmējās un piekrītoši turpināja ar pirkstiem masēt viņas ķermeni.

Vējš vientulīgi šalca Frongneres parka kailajos kokos. Kāda pīle, galvu ieslēpusi spalvās, slīdēja pa naksnīgo, melno ūdens virsmu. Frongnerbādetē sapuvušās lapas bija salipušas pie tukšo baseinu flīzītēm. Šī vieta likās uz mūžiem pamesta, zudusi pasaule. Dziļajā baseinā vējš sagriezās virpulī un dziedāja monotoni un raudulīgi zem desmit metrus augstā baltā lēkšanas torņa, kas uz naksnīgo debesu fona atgādināja karātavas.

8. NODAĻA Snow Patr0l

Kad Harijs pamodās, bija jau trīs pēcpusdienā. Viņš atvēra somu, uzvilka tīras drēbes, skapi atrada vilnas mēteli un izgāja uz ielas. Sīkais lietutiņš viņu pilnībā bija atmodinājis, un, ieejot Šrēdera restorāna brūnajās, piesmēķētajās telpās, Harijs izskatījās pavisam atžirdzis. Viņa galdiņš bija aizņemts, tādēļ viņš nosēdās telpas tālākajā galā, zem televizora.

Pavērās apkārt. Pie alus glāzēm ieraudzīja dažas agrāk neredzētas sejas. Pārējais viss likās pa vecam. Pienāca Nlna un nolika viņam priekšā baltu krūzīti un tērauda kannu ar kafiju.

Harij! viņa ieteicās. Ne tādēļ, lai sasveicinātos, bet lai pārliecinātos, ka tas tiešām ir viņš.

Harijs pamāja.

Sveika, Ņina! Vai vecās avīzes ir?

Nīna nozuda dibentelpā un atgriezās ar nodzeltējušu avīžu žūksni. Harijs nekad nebija spējis saprast, kāpēc pie Šrēdera saglabā vecās avīzes, bet tās jau vairākkārt bija viņam lieti noderējušas.

Long t/me, Nīna ieminējās un nozuda.

Un Harijs atcerējās, kas viņam (izņemot to, ka tas bija tuvākais restorāniņš pie mājām) tā patika pie Šrēdera. Tie bija īsie teikumi. Un cieņa pret klienta privāto dzīvi. Tika konstatēts, ka esi atgriezies, un par šo starpposmu atskaitīties nevajadzēja.

Harijs izdzēra divas krūzītes apbrīnojami negaršīgas kafijas un ātri pāršķirstīja avīzes, lai gūtu vispārēju ieskatu par to, kas pēdējo mēnešu laikā karaļvalstī noticis. Kā parasti, nekas īpašs. Tieši tas viņam Norvēģijā visvairāk patika.

Kāds bija uzvarējis televīzijas šovā Idol, kaut kāda zvaigzne izslēgta no deju konkursa, kāds trešā diviziona futbolists pieķerts kokaīna lietošanā, un kuģīpašnieka Anneša Galtunga meita Lēne Galtunga avansā saņēmusi vairākus miljonus un saderinājusies ar glītāku par sevi, bet droši vien ne tik bagātu investoru, vārdā Tonijs. "Liberal" redaktors Ārve Stēps uzskata, ka nācijai, kas vēlas būt vadošā sociāldemokrātijas zeme, monarhijas saglabāšana kļūst aizvien mazāk pieņemama. Viss kā vienmēr.

Tikai decembra avīzēs Harijs ieraudzīja pirmos virsrakstus par slepkavībām. Viņš pazina Kajas aprakstīto nozieguma vietu, biroju kompleksa celtniecības pagrabu Nīdālenē. Nāves cēlonis neskaidrs, bet policija neizslēdz slepkavību.

Harijs šķirstīja tālāk un izlasīja par kādu politiķi, kurš lielījās ar to, ka atstājis ministra amatu, lai vairāk būtu kopā ar ģimeni.

Šrēdera avīžu arhīvs nepavisam nebija pilnīgs, taču ziņas par otro slepkavību parādījās kādā avīzē divas nedēļas vēlāk.

Sieviete bija atrasta pie sadauzīta Datsun, kas bija pamests mežmalā pie Nāves ezera, Māridālenē. Policija neizslēdza "kriminālu iejaukšanos", bet ari šeit neko neatklāja par nāves cēloni.

Harijs ar acīm pārskrēja rakstam un konstatēja, ka policijas klusēšanas iemesls ir parastais: tiem nekā nebija, galīgi nekā, viņu lokators slīd pa atklātu un tukšu jūras klaidu.

Tikai divas slepkavības. Tomēr Hāgens, šķiet, ir pārliecināts, sacīdams, ka runa ir par sērijveida slepkavu. Kāda ir sakarība? Kas ir tas, kā nav avīzēs? Harijs juta, ka smadzenes sāk virzīties pa vecajām, pazīstamajām sliedēm, klusībā izlamājās, ka nespēj no visa tā atbrīvoties, un šķirstīja lapas tālāk.

Kad kafijkanna bija tukša, viņš uzmeta galdā saburzītu naudaszīmi un izgāja uz ielas. Apņēma mēteli ciešāk un pašķielēja uz pelēkajām debesīm.

Viņš apturēja brīvu taksometru. Tas pieslīdēja pie trotuāra apmales. Šoferis paliecās atpakaļ un atvēra aizmugures durvis. Tagad tādu triku reti kad varēja pieredzēt, un Harijs nolēma iedot dzeramnaudu. Ne tikai tāpēc, ka tā bija vieglāk iekāpt, bet arī tāpēc, ka durvju stiklā atspoguļojās aiz taksometra stāvošajā mašīnā pie stūres sēdošā cilvēka seja.

Valsts slimnīca, Harijs noteica un iekārtojās aizmugures sēdekļa vidū.

Lai notiek, šoferis piekrita.

Kad mašīna atvirzījās no trotuāra malas, Harijs uzmanīgi ieskatījās atpakaļskata spogulītī.

Starp citu, vispirms aizbrauc uz Sufīesgāti 5.

Sufiesgātē taksometrs, dīzeļmotoram klepojot, palika gaidām, bet Harijs lieliem, ātriem soļiem uzsteidzās augšup. Smadzenes izvērtēja variantus. Triāde? Hermanis Kluits? Vai ari vecā labā paranoja? Narkotikas bija turpat, kur viņš tās atstāja, braucot prom: darbarīku kastē pieliekamajā. Veca, nederīga ID karte. Divi pāri Hiatts markas rokudzelžu ar atsperēm ātrai saslēgšanai. Un dienesta revolveris, 38. kalibra Smith Ј> Wesson.

Izgājis atkal uz ielas, Harijs, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi, iesēdās taksometrā.

Uz Valsts slimnīcu? šoferis noprasīja.

Katrā ziņā brauc uz to pusi, Harijs atbildēja, skatīdamies spogulītī, kamēr viņi iegriezās Stēnberggātā un brauca tālāk uz Ullevollsveienu. Viņš neko neredzēja. Tas varēja nozīmēt tikai vienu: tā bija vecā labā paranoja. Vai arī šis puisis bija veikls.

Harijs brīdi vilcinājās, tad beidzot noteica:

Brauc uz Valsts slimnīcu!

Braucot garām Vestreākeras baznīcai un Ullevollas slimnīcai, viņš turpināja skatīties spogulītī. Nedrīkst tos aizvest tur, kur viņš ir visvieglāk ievainojams. Tur, kur tie vienmēr mēģina nokļūt. Pie ģimenes.

Valsts lielākā slimnīca slējās pāri visai pilsētai.

Harijs samaksāja šoferim. Tas pateicās par dzeramnaudu un atkārtoja triku ar aizmugures durvīm.

Harija priekšā slējās slimnīcas ēku fasādes. Šķita, ka zemie mākoņi slīd pa namu jumtiem.

Viņš dziļi ievilka elpu.

Ūlavs Hols, gulēdams uz slimnīcas spilvena, smaidīja tik mīļi un bezspēcīgi, ka Harijam iesmeldzās sirds.

Es biju Honkongā, Harijs teica. Man vajadzēja padomāt.

Un vai padomāji?

Harijs paraustīja plecus.

Ko saka ārsti?

Neko daudz. Diezin vai tā ir laba zīme, bet man šķiet, ka tā ir labāk. Tu taču zini, ka pieņemt dzīves realitāti, kāda tā ir, nav mūsu ģimenes stiprā puse.

Harijs prātoja, vai viņi ierunāsies par māti. Cerēja, ka ne.

Vai tev ir darbs?

Harijs papurināja galvu. Tēva mati, tik glīti un balti, gulēja uz pieres, ka Harijs iedomājās: tie nav viņa mati, tie vienkārši ir iedoti kopā ar pidžamu un čībiņām.

Nav itin nekāda darba?

Es saņēmu piedāvājumu lasīt lekcijas Policijas augstskolā.

Tā bija gandrīz patiesība. Hāgens bija to piedāvājis viņam pēc Sniegavīra lietas kā sava veida atvaļinājumu.

Par skolotāju? Tēvs iesmējās klusi un piesardzīgi, it kā skaļāki smiekli varētu viņu nobeigt. Biju domājis, ka viens no taviem principiem ir nekad nedarīt to, ko esmu darījis es.

Tā nekad nav bijis.

Viss kārtībā. Tu vienmēr esi rīkojies pēc sava prāta. Šīs policistu lietas… Jā. Priecājos, ka tu neesi rīkojies tā kā es. Es neesmu piemērs atdarināšanai. Tu taču zini, ka pēc tam, kad nomira tava māte…

Harijs bija nosēdējis baltajā slimnīcas istabā divdesmit minūtes, bet jau juta izmisīgu vēlēšanos bēgt.

Pēc tam kad nomira tava māte, man neizdevās panākt, lai viss būtu kā agrāk. Es ierāvos sevī un vairs nejutu nekādu prieku tikties ar citiem cilvēkiem. Man likās, ka savā vientulībā it kā būšu tuvāk viņai. Bet tā nav, Harij. Tēvs pasmaidīja eņģeļa smaidu. Es zinu, ka Rākelu zaudēt bija smagi, bet tu nedrīksti rīkoties tā kā es. Tu nedrīksti slēpties, Harij. Tu nedrīksti aizslēgt durvis un izmest atslēgu!

Harijs paskatījās uz savām rokām, pamāja ar galvu un juta, kā visam ķermenim pārskrien skudriņas. Kaut ko vajadzēja. Ja ne vienu, tad otru.

Ienāca sanitārs un stādījās priekšā kā Altmans. Turot rokā šļirci, viņš mazliet šļupstošā balsī paziņoja, ka "Ūlavam" mazliet jāiešļircina, lai viņš varētu labāk gulēt. Harijam gribējās pajautāt, vai neatrastos kaut kas arī viņam.

Tēvs nogūlās uz sāniem. Sejas āda nokārās. Šādi viņš likās vecāks nekā tad, kad gulēja uz muguras. Viņš paskatījās uz Hariju ar smagu, skaidru skatienu.

Harijs piecēlās tik strauji, ka krēsla kājas skaļi noskrapstēja pret grīdu.

Uz kurieni tu iesi? tēvs nomurmināja.

Iešu uzsmēķēt, Harijs teica. Drīz būšu atpakaļ.

Harijs nostājās pie zemas apmales, no kurienes bija pārredzams stāvlaukums, un aizsmēķēja Camel. Šosejas otrā pusē varēja redzēt Blinnernu un universitāti, kurā tēvs bija studējis. Bija tādi, kas uzskatīja, ka dēli vienmēr, vairāk vai mazāk, ir pārģērbtas savu tēvu kopijas un sajūta, ka esi izrāvies no visa tā, vienmēr ir tikai ilūzija, ka notiek atgriešanās, ka asiņu pievilkšanas spēks ir ne tikai spēcīgāks par gribu. Tā ir griba. Harijs vienmēr bija uzskatījis, ka viņš pats ir pierādījums gluži pretējam. Tad kādēļ, raugoties uz tēva kalsno seju spilvenā, Harijam likās, ka viņš skatās savā spoguļattēlā? Tēva balss pēkšņi šķita esam viņa paša balss. Dzirdēt viņa domas, vārdus… it kā zobārsta urbis, kas ar nesatricināmu pārliecību atrod Harija nervus. Viņš taču ir tēva kopija! Velns! Harija skatiens bija atradis stāvlaukumā baltu Corolla.

Vienmēr balta. Tā ir visneitrālākā krāsa. Corolla krāsa pie Šrēdera restorāna, seja cilvēkam pie stūres, tā pati seja, kas pirms nepilnas diennakts ar savām šķībajām, šaurajām acīm bija blenzusi uz viņu.

Harijs nometa cigareti un iemetās iekšā. Nonācis koridorā, kas veda uz tēva palātu, viņš palēnināja soļus. Nogriezās vietā, kur koridors pārgāja uzgaidāmajā telpā, un, slepus uzlūkodams tajā sēdošos cilvēkus, izlikās kaut ko meklējam avīžu kaudzītē uz galdiņa.

Vīrietis bija aizslēpies aiz "Liberal" numura.

Harijs paņēma "Se og H0r" numuru ar Lēnes Galtungas un viņas saderinātā attēlu un devās prom.

Ūlavs Hols gulēja ar aizvērtām acīm. Harijs pietuvināja ausi viņa mutei. Elpa bija viegla, tikko dzirdama, taču viņš sajuta to uz vaiga.

Harijs kādu bridi pasēdēja uz krēsla līdzās gultai un vēroja tēvu, bet domas vērpa saraustītu atmiņu pavedienu savstarpēji nesaistītu, ja neskaita to, ka tas viss saglabājies atmiņā.

Tad viņš pārvietoja krēslu pie durvīm, mazliet tās pavēra un sāka gaidīt.

Pagāja pusstunda, līdz viņš ieraudzīja to iznākam no uzgaidāmās telpas un aizejam pa koridoru. Harijs ievēroja, ka plecīgajam mazā auguma vīrelim ir neparasti līkas kājas. Šķita, it kā starp ceļiem viņš būtu iespiedis volejbola bumbu. Pirms ieiet pa durvīm, uz kurām bija visiem saprotams simbols, kas apzīmē vīriešu tualeti, viņš pavilka uz augšu bikšu jostu. It kā pie tās karātos kaut kas smags.

Harijs piecēlās un sekoja viņam.

Apstājās pie tualetes durvīm un nopūtās. Sen tas bija. Tad atgrūda durvis un ieslīdēja iekšā.

Tualetes telpa bija tāda pati kā visa slimnīca: tīra, skaista, jauna un plaša. Gar vienu sienu rindojās sešu kabīņu durvis. Tās visas bija brīvas. Pie galasienas četras izlietnes, bet pretī kabīnēm četri porcelāna pisuāri gurnu augstumā. Vīrietis stāvēja pie viena no tiem, ar muguru pret Hariju. Virs viņa galvas pie sienas horizontāli stiepās ūdensvada caurule. Tā likās izturīga. Pietiekami izturīga. Harijs izņēma revolveri un rokudzelžus. Starptautiskā etiķete vīriešu tualetēs aizliedz skatīties citam uz citu. Par tādu skatienu, pat nejaušu, var nogalināt. Tādēļ vīrietis nepagriezās, lai paraudzītos uz Hariju. Pat tad ne, kad Harijs ārkārtīgi piesardzīgi pagrieza durvīs atslēgu, kad ar mierīgiem soļiem piegāja tam klāt, pielika revolvera stobru pie treknās rievas starp pakausi un kaklu un nočukstēja to, ko kāds kolēģis mēdza apgalvot: vismaz vienu reizi visas karjeras laikā visiem policistiem vajadzētu būt tiesībām pateikt:

FreezeP

Svešais tā arī darīja. Kad viņš sastinga, Harijs redzēja, ka gludajam kaklam ir uzmetusies zosāda.

Hands up!

Vīrietis pacēla virs galvas īsas, spēcīgas rokas. Harijs noliecās uz priekšu un tūdaļ saprata, ka pieļāvis kļūdu. Svešinieka reakcija bija zibenīga. No treniņos pavadītajām tuvcīņas paņēmienu apgūšanas stundām Harijs zināja, ka māksla uzņemt sitienu nav mazāk svarīga kā sitienu izdarīt. Māksla ir atslābināt muskulatūru, saprotot, ka no sitiena neizvairīsies un tas jāmīkstina. Tādēļ, kad vīrietis, veikls kā dejotāja, pagriezās ar paceltu ceļgalu, Harijs precīzi atkārtoja viņa kustību. Viņam gandrīz izdevās pārvietot ķermeni sitiena virzienā. Tomēr kāja trāpīja pa gurnu. Harijs zaudēja līdzsvaru, pakrita un uz muguras aizslīdēja pa gludo flīžu grīdu, līdz viņu vairs nevarēja aizsniegt. Tur viņš palika guļam, nopūtās un, skatoties griestos, izvilka no kabatas cigarešu paciņu. Vienu cigareti viņš iesprauda mutē.

Speedcuffing,' Harijs ieteicās. Iemācījos FIB kursos Čikāgā. Cabrini Green, īsts žurku caurums, ne istaba. Ja esi baltais, tad vakaros vienkārši nav, ko darīt, ja nevēlies iziet aiz durvīm un tikt aplaupīts. Tad nu es sēdēju un vingrinājos kā iespējami īsākā laikā izlādēt un pielādēt savu dienesta revolveri un kā veikli uzmest rokudzelžus galda kājai.

Harijs atbalstījās uz elkoņiem.

Svešais joprojām stāvēja, pacēlis īsās rokas virs galvas: rokudzelži tās cieši saistīja ar ūdensvada cauruli. Viņš neizteiksmīgi blenza Harijā.

Mister Kluit sent you? Harijs noprasīja.

Vīrietis pat acis nepamirkšķināja.

-The Triāde? I've paid my debts, haven't you heard? Harijs nopētīja vīrieša neko neizsakošo sejas izteiksmi. Mīmika vai tās trūkums varbūt atgādināja aziātu, tomēr nebija ķīniešiem raksturīgās sejas formas un krāsas. Varbūt mongolis? So what do you want from me?4

Atbildes nebija. Tas bija slikts jaunums, jo droši vien nozīmēja, ka viņš nav ieradies kaut ko prasīt, bet kaut ko izdarīt.

Harijs piecēlās un, apmetis pusloku, tuvojās svešajam no sāniem. Turot revolveri viņam pie deniņiem, Harijs iebāza kreiso roku tā žaketes kabatā. Roka noslīdēja pār ieroča auksto tēraudu, sataustīja kabatas portfeli un izvilka to.

Harijs trīs soļus atkāpās.

Let's see… misterJussi Kolkka.' Viņš pacēla pret gaismu American Express kredītkarti. Finnish? Soms? Tad varbūt saproti norvēģiski?

Nekādas atbildes.

Tu esi bijis policists, vai ne? Kad ieraudzīju tevi ielidošanas zālē Gardermūenē, nodomāju, ka esi no Narkotiku nodaļas. Kā tu zināji, Jusi, ka es ieradīšos tieši ar šo lidmašīnu? Vai tas nekas, ka saku Jusi? Manuprāt, ir dabiskāk uzrunāt puisi vārdā, ja tas stāv tavā priekšā ar izvilktu locekli.

Kā atbilde atskanēja īsa ieklepošanās, un spļāviens, griezdamies gaisā, trāpīja Harijam tieši krūtīs.

Harijs paskatījās uz savu T kreklu. Melnais, košļājamās tabakas spļaudeklis bija trāpījis šķērsām burtam "o", tādēļ tagad bija lasāms: "Snow Patrol".

Tātad saproti norvēģiski, Harijs konstatēja. Kā labā strādā, Jusi? Un ko tu gribi?

Jusi sejā nepakustējās ne muskulis. Ārpusē kāds satvēra durvju rokturi, nolamājās un pazuda.

Harijs nopūtās. Tad pacēla revolveri, līdz tas bija soma pieres augstumā, un sāka uzvilkt gaili.

Tu varbūt domā, ka esmu parasts, viegli aprēķināms cilvēks, Jusi. Tagad paklausies, cik aprēķināms esmu. Mans tēvs bezpalīdzīgi guļ tur, palātā. Tu esi to uzzinājis, un līdz ar to man ir problēma. To var atrisināt tikai vienā veidā. Par laimi, tu esi apbruņots, tādēļ varēšu paziņot policijai, ka tā bijusi pašaizsardzība.

Harijs atvilka gaili vēl vairāk atpakaļ. Sajuta uznākam labi pazīstamo nelabumu.

KRIPOS.

Harijs nofiksēja gaili.

Repeat!

Es esmu no KRIPOS.

Zviedru vārdi tika izšņākti ar somu akcentu, par kuru tik ļoti sajūsminās anekdošu stāstītāji norvēģu kāzās.

Harijs blenza uz Jusi. Viņš ne mirkli nešaubījās, ka tas runā patiesību. Tomēr viss bija pilnīgi nesaprotami.

Kabatas portfelī, soms izdvesa, taču niknums, kas skanēja balsī, nebija redzams acīs.

Harijs atvēra kabatas portfeli un ieskatījās tajā. Izvilka laminētu ID karti. Harija priekšā stāvošais cilvēks tiešām strādāja norvēģu Kriminālpolicijā, KRIPOS, kuras centrs, kas atradās Oslo, atbalstīja un parasti arī vadīja slepkavību izmeklēšanas procesus visā valstī.

Ko, pie velna, KRIPOS grib no manis?

Jautā Belmanam.

Kas ir Belmans?

Soms izdvesa kaut kādu īsu skaņu. Grūti pateikt, kas īsti tas bija klepus vai smiekli.

Policijas komisārs, tu muļķi! Mans šefs. Bet tagad atbrīvo mani, cute boy!

Velns! Harijs atkal ieskatījās apliecībā. Velns, velns!

Viņš nometa kabatas portfeli uz grīdas un pagriezās uz durvju pusi.

Hallo! Hallo!

Harijs aizvēra durvis, un soma saucieni noklusa. Viņš devās pa koridoru uz izejas pusi. Sanitārs, kurš bija iegājis pie tēva, nāca pretī un uzsmaidīja Harijam. Harijs pameta viņam mazo rokudzelžu atslēdziņu.

Tur, tualetē, stāv viens ekshibicionists, Altman!

Sanitārs automātiski noķēra atslēdziņu ar abām rokām. Ejot uz durvīm, Harijs juta sev mugurā viņa neizpratnes pilno skatienu.

9. NODAĻA. Bezdibenis

Bija bez ceturkšņa vienpadsmit vakarā. Deviņi grādi silts, un Mārita Ulsena atcerējās, ka laika ziņās sacīts: rīt būšot vēl siltāks. Frongneres parkā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Kaut kas atklātajā baseinā viņas priekšā lika iedomāties par kuģiem piestātnēs, par pamestajiem zvejnieku ciematiņiem, kuros vējš svilpo gar namiņu sienām, un par ziemā slēgtajiem atrakciju parkiem. Saraustītas bērnu dienu atmiņas. Kā noslīkušie zvejnieki, kas naktīs izkāpj no jūras un klīst pa Tronholmu ar ūdenszālēm matos un mazām zivtiņām mutē un nāsīs. Spoki, kas neelpo, bet reizēm kliedz kā aizsmakušas, aukstas kaijas. Miroņi ar izmirkušiem locekļiem, tie aizķērās kādā zarā, tomēr ar troksni lauzās uz priekšu, uz vientuļo māju Tronholmā. Uz Tronholmu, kur dzīvoja vecāmāte un vectēvs. Tur, kur viņa pati gulēja savā istabiņā un trīcēja aiz bailēm. Mārita Ulsena smagi elpoja. Joprojām smagi elpoja.

Lejā valdīja bezvējš, bet šeit, augšā, desmit metrus augstā lēkšanas torņa galā, pūta krietns vējiņš. Mārita juta, kā dauzās pulss viņas deniņos, kaklā, cirkšņos, kā katrā ķermeņa loceklī riņķo svaigas, dzīvības pilnas asinis. Dzīvot bija skaisti. Skaisti būt dzīvam. Kāpjot pa kāpnēm lēkšanas tornī, viņa gandrīz nemaz nebija aizelsusies, tikai juta, cik mežonīgi dauzās sirds šis uzticīgais muskulis. Viņa skatījās lejup uz tukšo baseinu. Mēness gaisma tam piešķīra gandrīz nedabiski zilganu nokrāsu. Mazliet tālāk, peldbaseina galā, bija lielais pulkstenis. Tā rādītāji bija apstājušies desmit minūtes pāri pieciem. Laiks apstājies. Viņa varēja dzirdēt pilsētu, redzēt mašīnu prožektorus Hjirkeveienā. Tik tuvu, un tomēr pārāk tālu prom. Pārāk tālu, lai kāds viņu sadzirdētu.

Viņa elpoja. Un tomēr bija mirusi. Ap kaklu viņai bija virve, resna kā tauva. Mārita varēja dzirdēt kliedzam kaijas, spokus, ar kuriem drīz vien sastapsies. Bet par nāvi viņa nedomāja. Viņa domāja par dzīvi, par to, cik labprāt tagad dzīvotu. Par visiem lielajiem un mazajiem darbiem, ko labprāt paveiktu. Aizceļotu uz zemēm, kurās nekad nav bijusi, skatītos, kā pieaug radinieku bērni, kā pasaule kļūst saprātīga.

Vispirms bija nazis, tā asmens, laternu gaismā iemirdzējies, tika pielikts viņai pie kakla. Runā, ka izbailes piedodot spēkus. Māritai tās nolaupīja visus spēkus un visas iespējas rīkoties. Doma par tēraudu, kas iegriezīsies ķermenī, padarīja viņu par trīcošu, bezspēcīgu masu. Un, kad viņai palūdza rāpties pāri žogam, Mārita, to nespēdama, bija nokritusi un, asarām plūstot pār vaigiem, palikusi guļam kā maiss. Viņa zināja, kas notiks tālāk. Arī to, ka neko nespēs aizkavēt, ka darīs visu, lai tikai viņu negraizītu. Tik ļoti gribējās vēl mazliet padzīvot! Vēl kādu gadiņu, vēl dažas minūtes tā pati aritmētika, tā pati aklā, neprātīgā loģika, kas virza visus cilvēkus.

Viņa bija paskaidrojusi, ka nevar pārlīst pāri žogam, bija aizmirsusi norādījumu klusēt. Nazis bija iekodis kā čūska, iespiedies mutē, pagrozījies tā, ka zobi nokrakšķēja, tad to izvilka ārā. Tūlīt arī pašķīda asinis. Cilvēka balss zem maskas kaut ko nočukstēja, un tad viņu grūstīja uz priekšu tumsā, gar žogu. Līdz vietai aiz krūmiem, kur žogā bija caurums. Tam viņu izgrūda cauri.

Mārita Ulsena norija asinis, kas turpināja piepildīt muti, un paskatījās lejup, uz tribīnēm. Arī tās peldējās zilajā mēness gaismā. Tās bija tik tukšas tas bija tiesas process bez klausītājiem un piesēdētājiem, piedalījās vienīgi tiesnesis. Nāvessods bez dīkdieņiem, tikai bende. Pēdējā uzstāšanās publikas priekšā, ko neviens nepagodinās ar savu klātbūtni. Mārita Ulsena iedomājās, ka nāvē, tāpat kā dzīvē, viņai pietrūkst popularitātes. Un tagad viņa nevarēja arī runāt.

Lec!

Viņa redzēja, cik skaists bija parks, pat tagad ziemā. Viņai gribētos, lai pulkstenis peldbaseina galā sāktu iet un viņa redzētu dzīves sekundes, kuras tagad izdevās nozagt.

Lec! balss atkārtoja. Viņš laikam bija noņēmis masku, jo balss bija izmainījusies. Tagad viņa to pazina. Mārita pagrieza galvu un šausmās viņu uzlūkoja. Tad sajuta kājas spērienu mugurā. Viņa iekliedzās. Zem kājām vairs nejuta pamatu, vienu pārsteiguma pilnu mirkli viņa jutās kā bez svara. Bet zeme vilka Māri tu pie sevis, ķermenis paātrināja kritienu, un viņa paspēja ievērot, ka baseina zilbaltās flīzes strauji tuvojas, lai viņu sašķaidītu.

Trīs metru attālumā no baseina dibena ap Māritas Ulsenas kaklu aptītā virve nostiepās. Tā bija senlaicīga, neelastīga virve, vīta no liepas un vīksnas lūkiem. Māritas Ulsenas lielais ķermenis neļāvās nobremzēt kritienu, bet atrāvās no galvas un ar dobju būkšķi atsitās pret baseina dibenu. Galva un kakls palika karājamies virvē. Asiņu nebija daudz. Tad galva paliecās uz priekšu, izslīdēja no cilpas, nokrita uz Māritas Ulsenas zilā treniņtērpa un ar troksni aizripoja pa baseina flīzēm.

Pēc tam atkal iestājās klusums.

OTRĀ DAĻA

»

10. NODAĻA Atgādinājums

Pulkstenis rādīja trīs naktī, kad Harijs atteicās no domas aizmigt un piecēlās.

Viņš atgrieza ūdens krānu virtuvē, palika zem tā glāzi un turēja to, līdz aukstā strūkla to pārpildīja un sāka saldēt plaukstas locītavu. Sāpēja žoklis. Acis nenovērsdams, viņš skatījās uz divām virs izlietnes piestiprinātajām fotogrāfijām.

Uz vienas no tām, ar vairākām neglītām locījumu vietām, bija Rākela gaišā vasaras kleitā. Bet tā nebija fotografēta vasarā, jo fonā gulēja rudenīgu nokrāsu lapas. Rākelas melnie mati krita pār viņas kailajiem pleciem. Skatiens, šķiet, kaut ko meklēja aiz objektīva, varbūt fotogrāfu. Vai viņš pats būtu to uzņēmis? Dīvaini, ka Harijs nespēja atcerēties.

Otrajā fotogrāfijā bija Oļegs. Tā bija uzņemta pagājušajā ziemā Valle Hovin stadionā, slidotāju treniņa laikā ar Harija mobilo telefonu. Tobrīd vēl pavisam tievs puisēns, bet, ja turpinātu trenēties, tad drīz vien sarkanais treniņtērps viņam derētu, kā uzliets. Ko viņš dara tagad? Kur atrodas? Vai Rākelai ir izdevies atrast mājas, kurās abi justos drošāk, nekā tas bija Oslo? Vai viņu dzīvē ir ienākuši jauni cilvēki? Kad Oļegs pagurst vai aizmirstas, vai viņš joprojām dēvē Hariju par "tēti"?

Harijs aizgrieza ūdens krānu. Celis piespiedās pie izlietnes skapīša durvīm. Aiz tām Jim Beam čukstus sauca viņu vārdā.

Harijs uzvilka džinsus un T kreklu, iegāja istabā un uzlika Mailza Deivisa "Kind ofBlue". Tas bija ieraksta oriģināls, vēl pirms apstrādes, jo studijas ierakstu aparatūra strādāja ar nelielu aizkavēšanos, un tās dēļ visam diskam piemita gandrīz nemanāms realitātes kropļojums.

Viņš mazliet paklausījās un tad uzgrieza skaļumu tā, lai mūzika nomāktu čukstus no virtuves puses. Aizvēra acis.

KRIPOS. Belmans.

Harijs nekad nebija dzirdējis šo vārdu. Protams, varēja piezvanīt Hāgenam un pajautāt, bet viņš to nespēja. Viņš nojauta, par ko ir runa. Labāk lai viss paliek tā, kā ir.

Harijs noklausījās līdz pēdējai dziesmai, "Flamenco Sketches", tad padevās. Piecēlās un izgāja no istabas. Koridorā pagriezās pa kreisi, uzvilka Dr. Martens zābakus un izgāja uz ielas.

Viņš to atrada zem caura atkritumu maisiņa. Visu mapes vāku klāja kaut kas līdzīgs sakaltušai zirņu zupai.

Harijs apsēdās zaļajā atzveltnes krēslā un, drebinoties no aukstuma, sāka lasīt.

Pirmo sievieti sauca Borgnija Stēma-Mīre, 33 gadus veca, no Levangeres. Neprecējusies, bērnu nav, dzīvojusi Sāgenē Oslo. Strādājusi par stilisti, ar plašu paziņu loku, it īpaši starp frizieriem, fotogrāfiem un preses ļaudīm. Bieži apmeklējusi vairākus pilsētas restorānus un ne tikai labākos vien. Turklāt mīlējusi dabu un pastaigas gan kājām, gan uz slēpēm.

"Viņa vienmēr daļēji bija un palika Levangeres meitene," tā bija rakstīts ziņojumā pēc viņas kolēģu nopratināšanas. Harijs nosprieda, ka šis ir to kolēģu uzskats, kuriem, viņuprāt, ir izdevies aizmirst savu provinciālo izcelsmi.

"Mēs visi viņu mīlējām, viņa bija viena no nedaudzajām profesionālēm šajā nozarē."

"Neaptverami, mēs nespējam saprast, kurš varētu vēlēties atņemt viņai dzīvību."

"Viņa bija pārāk laipna. Un agrāk vai vēlāk visi vīrieši, kuri viņai patika, to izmantoja. Viņa kļuva par rotaļlietu to rokās. Gluži vienkārši viņa tēmēja pārāk augstu."

Harijs aplūkoja fotogrāfiju. Tā mapē bija vienīgā, kurā viņa bija redzama dzīva. Blondīne, varbūt balinātiem matiem. Ne īpaši skaista, ģērbusies ekstravagantā aizsargkrāsas jakā un cepurītē. Ekstravagance un pārāk liela laipnība vai tas saderēja kopā?

Viņa bija aizgājusi uz klubu Mono, kurā notika ikmēneša modes žurnāla "Sheness" prezentācija un atvēršanas pasākums. Tas bija noti< is starp pulksten septiņiem un astoņiem, un Borgnija bija pateikusi kadai kolēģei/draudzenei, ka dosies uz mājām, lai sagatavotos nākamās dienas fotosesijai, kur fotogrāfa vēlme bija "džungļi sastopas ar panku stilu kā astoņdesmitajos gados".

Tika domāts, ka viņa aizies līdz tuvākajai taksometru stāvvietai, bet neviens no taksometru šoferiem, kas tobrīd (bija pievienotas izdrukas no Norgestaxi un Oslo Taxi) atradās tuvumā, nebija atpazinis fotogrāfijā Borgniju Stēmu-Mīri vai braucis uz Sāgeni. īsi sakot, neviens nebija viņu redzējis pēc iziešanas no Mono. Līdz brīdim, kad divi poļu mūrnieki bija atnākuši uz darbu, ieraudzījuši, ka piekaramā atslēga pie dzelzs durvīm uz patvertni ir pārgriezta, un iegājuši iekšā. Borgnija nedabiskā pozā ar visām drēbēm bija gulējusi telpas vidū uz grīdas.

Harijs skatījās uz fotogrāfiju. Tā pati aizsargkrāsas jaka. Seja šķita nogrimēta balta. Zibspuldze uz pagraba sienām meta asas ēnas. Fotosesija. Ekstravaganta.

Tiesu mediķis bija konstatējis, ka nāve Borgnijai Stēmai-Mīrei iestājusies vakarā kaut kad starp pulksten desmitiem un vienpadsmitiem. Asinīs tika atrastas ketamīna pēdas, kas ir spēcīgs anestēzijas līdzeklis. Tas ātri iedarbojas pat tad, ja tiek ievadīts muskulī. Tomēr īstais nāves cēlonis bija aizrīšanās, ko radīja asinis no ievainojumiem mutē. Un te nu sākas pats satraucošākais. Viņas mutē tiesu mediķis atrada divdesmit četras durtas brūces, turklāt simetriskas un ja neskaita sejai caurdurtās vienāda dziļuma, proti, septiņus centimetrus. Izmeklētājiem nebija ne jausmas, par kādu ieroci varētu būt runa. Tie vienkārši nekad neko līdzīgu nebija redzējuši. Nebija arī nekādu tehnisko pēdu: ne pirkstu nospiedumu, ne DNS, pat ne kurpju vai zābaku nospiedumu, jo iepriekšējā dienā betona grīda bija iztīrīta: uz tās gatavojās likt siltuma kabeļus un grīdas plāksnes. Tehniķa-kriminālista Kima Ērika Lokera ziņojumā, kurš acīmredzot sācis strādāt pēc Harija aiziešanas, bija divu melni pelēku akmentiņu fotogrāfija. Tie tika atrasti uz grīdas un nelīdzinājās grantij ap nozieguma vietu. Lokers norādīja, ka zābakos ar biezām zolēm, ejot pa cietu virsmu kā šī betona grida bieži iesprūst mazi akmentiņi. Bet šie esot tik neparasti: ja vēlāk izmeklēšanas gaitā tādi parādīsies, piemēram, uz kāda grantēta ceļa, tad šie varētu būt no turienes. Ziņojums pēc tā parakstīšanas un datuma norādes bija papildināts: divu dzerokļu iekšpusē tika atrastas nelielas dzelzs un koltana pēdas.

Harijs nojauta, kas sekos. Šķirstīja tālāk.

Otras jaunās sievietes vārds bija Šarlote Lollesa. Tēvs francūzis, māte norvēģiete. Dzīvesvieta Lambertsētere Oslo. Divdesmit deviņus gadus veca. Diplomēta juriste. Dzīvojusi viena, bet bijis draugs: kāds Ēriks Fokkestads nav aizdomās turams, jo atradies ģeologu seminārā Jeloustonas Nacionālajā parkā Vaiomingā ASV. Šarlotei bija vajadzējis doties līdzi, tomēr viņa devusi priekšroku kādam lielākam strīdam par īpašumu un palikusi mājās.

Kolēģi pēdējo reizi redzējuši viņu darbā otrdienas vakarā ap pulksten deviņiem. Domājams, līdz mājām viņa nav tikusi, jo portfelis ar izmeklējamās lietas dokumentiem ticis atrasts blakus līķim pie mežmalā pamestas mašīnas Māridālenē. Abas strīdā iesaistītās puses arī ir ārpus aizdomām. Sekcijas ziņojumā norādīts, ka zem Šarlotes Lollesas nagiem atrastas rūsas un automašīnas lakas daļiņas, kas atbilst nozieguma vietas aprakstam, kurā minētas skrāpējumu pēdas ap mašīnas bagāžnieka atslēgu, it kā viņa būtu mēģinājusi to atvērt. Tomēr rūpīgāka atslēgas apskate liecinājusi, ka tā vismaz vienu reizi tikusi atmūķēta. Taču diezin vai to ir izdarījusi Šarlote Lollesa. Harijs pieļāva, ka viņa varētu būt bijusi piesaistīta kaut kam, kas atradies bagāžniekā, un tādēļ mēģinājusi to atvērt. Kaut kam tādam, ko slepkava vēlāk paņēmis sev līdzi. Bet ko? Kā? Un kāpēc?

Citāts no advokātu biroja darbinieces nopratināšanas protokola: "Šarlote bija ambicioza meitene, vienmēr strādāja līdz vēlam vakaram. Kaut gan nezinu, cik tas bija lietderīgi. Vienmēr laipna, bet ne tik sabiedriska, kā varētu spriest pēc viņas smaidīguma un dienvidnieciskā izskata. Gluži vienkārši nedaudz noslēgta. Piemēram, ļoti reti kaut ko pastāstīja par savu puisi. Bet priekšniecībai viņa patika."

Harijs iedomājās, kā kolēģe citu pēc cita atklāj Šarlotei savus intīmās dzīves noslēpumus, pretī saņemot vienīgi smaidu. Un viņa izmeklētāja smadzenes ieslēdzās autopilotā: varbūt Šarlote negribēja izpaust savu saistību ar kādu sieviešu organizāciju, varbūt viņai bija kas slēpjams. Varbūt…

Viņš aplūkoja fotogrāfijas. Nedaudz asi, bet glīti vaibsti. Tumšas acis, līdzīgas kā… velns! Harijs aizvēra acis, tad atkal atvēra. Sameklēja tiesu mediķa ziņojumu. Viņa skatiens pārslīdēja lapai.

Harijam nācās vēlreiz uzmest acis lapas sākumam, lai pārliecinātos, ka tur stāv Šarlotes vārds, ka viņš nelasa otro reizi ziņojumu par Borgniju. Pretsāpju līdzeklis. Divdesmit četras brūces mutē. Aizrīšanās. Nekādu ārējas vardarbības pazīmju, nekādu pazīmju par seksuālu uzmākšanos. Vienīgā atšķirība nāves iestāšanās brīdis, starp pulksten divdesmit trijiem un pusnakti. Bet arī šis ziņojums papildināts ar pielikumu, ka uz viena no upura zobiem atrastas dzelzs un koltana pēdas. Droši vien Krimināltehniskajā nodaļā padomājuši un sapratuši, ka tas varētu būt svarīgi, jo sakrīt ar iepriekšējo gadījumu. Koltans. Vai no tā nebija izgatavots Švarcenegera Terminators?

Harijs atjauta, ka tagad ir pilnīgi pamodies un sēž uz krēsla maliņas. Viņš juta drebuļus un satraukumu. Nelabumu. Tā notiek, kad iedzer pirmo malku, kad no tā sažņaudzas vēders, jo ķermenis to izmisīgi noraida. Un drīz vien pieprasa vēl. Vēl un vēl. Līdz iznīcina viņu un visu ap viņu. Kā tagad. Harijs pielēca kājās tik strauji, ka noreiba galva, sagrāba mapi, zināja, ka tā ir pārāk bieza, tomēr viņam izdevās pārplēst to divās daļās.

Viņš savāca papīru paliekas un atkal devās pie atkritumu konteinera. Ielaida dokumentus gar tvertnes malu un pacēla plastikāta maisiņus tā, lai papīri noslīdētu līdz pašam tvertnes dibenam. Atkritumu mašīna, cerams, ieradīsies rīt vai parīt.

Tad Harijs atgriezās dzīvoklī un apsēdās krēslā.

Kad nakts aiz loga sāka vērsties pelēcīga, viņš saklausīja pirmās skaņas, kas liecināja, ka pilsēta mostas. Bet cauri vienmērīgajai, aizvien pieaugošajai rīta stresa dūkoņai uz Pīlestrēdes Harijs izdzirdēja tālumā vāju policijas mašīnas sirēnas skaņu. Tā varēja nozīmēt jebko. Viņš saklausīja vēl vienu sirēnu. Vienalga. Un tad vēl vienu. Vairs nebija vienalga, kas.

Iezvanījās telefons.

Harijs pacēla klausuli.

Te Hдgens. Nupat uzziņā…

Harijs nometa klausuli.

Telefons iezvanījās vēlreiz. Harijs paskatījās pa logu. Viņš nebija piezvanījis Sēsai. Kādēļ? Tādēļ, ka negribēja rādīties savai mazajai māšelei savai dedzīgākajai, visuzticīgākajai apbrīnotājai? Viņai, kurai, pēc pašas vārdiem, bija "mazliet Dauna sindroms" un kura tomēr tika galā ar dzīves nedienām daudz labāk par viņu pašu. Viņa bija vienīgais cilvēks, kuru Harijs nevarēja atļauties apbēdināt.

Telefons beidza zvanīt. Un atkal iezvanījās.

Harijs sagrāba klausuli.

Nē, šef! Atbilde ir nē! Es negribu strādāt!

Otrā galā uz mirkli iestājās klusums. Tad atskanēja sveša balss:

Šeit zvana no Oslo Energi. Hola kungs?

Harijs klusībā nolamājās.

-Jā!

Jūs neesat samaksājis rēķinus, ko nosūtījām, un neesat arī atbildējis uz brīdinājumiem par elektrības atslēgšanu. Es zvanu, lai paziņotu, ka šodien pulksten divpadsmitos mēs atslēgsim elektrību jūsu dzīvoklim Sufīesgātē nr. 5.

Harijs klusēja.

To atkal pieslēgs, tiklīdz savā kontā būsim saņēmuši atbilstošo summu.

Un cik liela tā ir?

Ieskaitot procentus, atgādinājumu un atslēgšanas izmaksas, sanāk četrpadsmit tūkstoši četrsimt sešdesmit trīs kronas.

Pauze.

Hallo?

Es klausos. Man pašlaik nav tik daudz naudas.

Trūkstošā summa tiks iekasēta tiesas ceļā. Cerēsim, ka sala nebūs. Vai ne?

Cerēsim, Harijs apstiprināja un nolika klausuli.

Sirēnas uz ielas kļuva skaļākas, tad noklusa.

Harijs apgūlās. Stundas ceturksni gulēja ar aizvērtām acīm, tad padevās, vēlreiz apģērbās un pameta dzīvokli, lai ar tramvaju dotos uz Valsts slimnīcu.

11. NODAĻA. Izdruka

Kad šorīt pamodos, es zināju, ka atkal esmu tur bijis. Sapnī vienmēr ir tā: mēs guļam zemē, asinis plūst un, kad es pagriežu galvu, viņa tur stāv un skatās uz mums. Viņa skatās uz mani ar sērīgām acīm, it kā tikai nupat būtu uzzinājusi, kas es esmu, atklājusi mani un ieraudzījusi, ka neesmu tas, kurš viņai vajadzīgs.

Brokastis garšoja lieliski. Teletekstā lasāms: "Stortinga deputātes ķermenis atrasts Frongneres parka baseinā pie lēkšanas torņa." Interneta avīžu lapas ir pārpildītas. Izdrukāt, izgriezt, izgriezt.

Drīz vien galvenajās lapās tīklā parādīsies vārds. Līdz šim tā sauktā policijas izmeklēšana ir bijusi tik smieklīgā amatieru līmenī, ka vairāk saērcināja nekā piesaistīja. Bet šoreiz viņi iesaistīs visus resursus un netēlos izmeklētājus, kā tas bija gadījumos arBorgniju un Šarloti. Mārita Ulsena tomēr bija stortinga pārstāve. Ir laiks pieņemties prātā. Man jau ir padomā nākamais upuris.

12. NODAĻA Nozieguma vieta

Harijs stāvēja slimnīcas ēkas priekšā un smēķēja. Debesis virs viņa galvas pletās bāli zilas, bet lejā, zemajos pauguros ieslīgušo pilsētu, sedza migla. Viņš atcerējās bērnību Oslo piepilsētā Opsalā, kad viņi ar Eisteinu neaizgāja uz pirmo stundu skolā un devās uz vācu bunkuriem Nūrstrannē. No turienes viņi ieraudzīja zirņu zupas krāsai līdzīgo smogu, kas klāja pilsētas centru. Bet, gadiem ritot, rīta smogs pamazām nozuda no Oslo, jo pilsētā pārstāja darboties rūpniecības uzņēmumi un apkurei vairs neizmantoja malku.

Harijs ar papēdi samīdīja izsmēķi.

Ūlavs Hols izskatījās labāk. Varbūt tādēļ, ka bija vienkārši cits apgaismojums. Viņš pajautāja, kādēļ Harijs smaida. Un kas vainas viņa vaigam.

Harijs ieminējās kaut ko par savu neveiklību, taču sevī nodomāja: kādā gan vecumā notiek šīs pārmaiņas, kad bērni sāk aizsargāt vecākus no īstenības? Ar viņu tas diemžēl noticis desmit gadu vecumā.

Pie manis bija tava jaunākā māsa, tēvs ieteicās.

Kā viņai sokas?

Labi. Kad uzzināja, ka esi atgriezies, sacīja, ka tagad viņai būšot par tevi jāparūpējas. Viņa taču tagad ir liela. Bet tu mazs.

Mm… Cik gudra jaunkundze! Un kā tu šodien jūties?

Labi. Ļoti labi, tiešām. Domāju, ka man īstais laiks no šejienes aizvākties.

Viņš pasmaidīja, un ari Harijs pasmaidīja.

Bet ko saka ārsti?

Ūlavs Hols turpināja smaidīt.

Viņi pārāk daudz runā. Labāk mainīsim tematu.

Labi. Par ko tu vēlies parunāt?

Ūlavs Hols padomāja.

Es gribētu parunāt par viņu.

Harijs piekrītoši pamāja. Viņš sēdēja klusēdams un klausījās, kā satikušies viņa tēvs ar māti. Kā viņi apprecējušies. Kā māte saslimusi, kad Harijs bijis vēl zēns.

Ingrīda man vienmēr palīdzēja. Vienmēr. Bet es tik reti biju viņai vajadzīgs. Līdz brīdim, kad viņa saslima. Reizēm man ienāca prātā, ka viņas slimība patiesībā bija gandrīz vai svētība.

Harijs nodrebēja.

Tādā nozīmē, ka tā bija iespēja vismaz kaut kā viņai atlīdzināt, vai saproti? Un es centos. Es darīju visu, ko viņa lūdza. Ūlavs Hols cieši pavērās dēlā. Visu, Harij. Gandrīz.

Harijs pamāja ar galvu.

Tēvs turpināja runāt. Par Sēsu un Hariju, par to, cik mīļa bija Sēsa. Un kāds neticams gribasspēks piemita Harijam. Ka viņš baidījās no tumsas, bet nevienam negribēja par to stāstīt, un, kad viņi ar māti reizēm pienākuši pie viņa istabas durvīm, tad dzirdējuši, kā viņš gan raud, gan lamā neredzamos briesmoņus. Bet ieiet istabā un nomierināt viņu vecāki nevarēja, jo tad Harijs saniknotos un sāktu kliegt, lai viņi vācas ārā.

Tu vienmēr uzskatīji, Harij, ka ar briesmoņiem jācīnās vienīgi pašam.

Ūlavs Hols vēlreiz izstāstīja veco stāstu par to, ka Harijs gandrīz līdz piecu gadu vecumam nebija runājis ne vārda. Bet, kad vienā jaukā dienā ierunājies, tad frāzes no viņa mutes plūdušas it kā pašas. Garas, nopietnas, ar pieaugušu cilvēku lietotiem vārdiem. Vecāki bijuši neizpratnē: kā viņš tos zina?

Bet Sēsai taisnība. Tēvs pasmaidīja. Tu atkal esi kļuvis mazs. Un gandrīz esi pārstājis runāt.

Mm… Tu vēlies, lai runāju?

Tēvs pašūpoja galvu.

Labāk jau klausies. Bet šodienai pietiks. Atnāc vēl kādreiz.

Harijs ar savu labo roku paspieda tēva kreiso roku un piecēlās.

Vai tas nekas, ja dažas dienas padzīvošu Opsalā?

Paldies, ka pats piedāvājies! Nevēlējos tevi apgrūtināt, bet māja ir jāpieskata.

Harijam negribējās paskaidrot, ka viņa dzīvokli gatavojas atslēgt elektrību.

lēvs piezvanīja. Ienāca jaunākā medmāsa un, nevainīgi koķetējot ar viņu, uzrunāja to vārdā. Bet Harijs ievēroja, ka tēvs pieklusina balsi, kad sāk skaidrot, ka viņam no čemodāna jāpaņem mājas atslēgas. Viņš pievērsa uzmanību tam, kā gulošais, slimais večukiņš cenšas māsiņas priekšā uzspodrināt savas spalviņas. Un šie mēģinājumi nezin kādēļ nelikās nožēlojami. Šķita, tam tā arī jābūt.

Atvadu vārdu vietā tēvs atkārtoja:

Visu, ko viņa man lūdza.

Un nočukstēja:

Izņemot vienu.

Vedot Hariju uz istabu, kurā glabājās pacientu mantas, medmāsa paziņoja, ka ar Hariju vēloties runāt ārsts. Harijs čemodānā atrada atslēgas un tad pieklauvēja pie medmāsas norādītajām durvīm.

Ārsts ar galvas mājienu parādīja uz krēslu, pats atgāzās pret krēsla atzveltni un salika plaukstas vienu pret otru.

Labi, ka atgriezies mājās. Mēs centāmies tevi atrast.

Zinu.

Vēzis ir izplatījies tālāk.

Harijs pamāja ar galvu. Reiz kāds esot teicis, ka vēža šūnu galvenais uzdevums esot izplatīties.

Ārsts pētoši uzlūkoja Hariju, it kā novērtēdams, vai ir vērts spert nākamo soli.

Jā, Harijs ieteicās. -Jā?

Jā, esmu gatavs uzklausīt visu pārējo.

Mēs jau parasti nesakām, cik, pēc mūsu domām, pacientam atlicis. Gadās kļūdīties, un vispār zināt tādas lietas ir pārāk smaga nasta. Bet uzskatu, ka šajā gadījumā būtu korekti pateikt, ka viņš jau dzīvo ilgāk, nekā viņam atvēlēts.

Harijs pamāja ar galvu. Paskatījās ārā pa logu. Migla tur, lejā, joprojām bija blīva.

Vai tev ir mobilais telefons, lai vajadzības gadījumā varētu levi atrast?

Harijs papurināja galvu. Lejā, no miglas, atskanēja sirēnas skaņa. Varbūt viņam tikai izlikās?

Tad pasaki, kurš varētu tev paziņot!

Harijs vēlreiz papurināja galvu.

Neraizējies. Es zvanīšu un apciemošu viņu katru dienu. Labi?

Ārsts pamāja un noskatījās, kā Harijs pielec kājās un metas uz

izeju.

Kad Harijs nonāca līdz Frongnerbādetei, bija jau deviņi. Pati Frongneres parka teritorija ir piecdesmit hektāru, bet baseins aizņem tikai nelielu teritorijas daļu, turklāt ir iežogots, tādēļ policijai nebija grūti norobežot notikuma vietu. Viņi vienkārši nostiepa žoga ārpusē lenti un pie vārtiem, kur pārdeva biļetes uz baseinu, nosēdināja poli-cistu. Viss maitasputnu bars, kriminālo notikumu atspoguļotāji, jau drūzmējās pie ieejas, vēloties tikai vienu: paskatīties uz ķermeni. Kā nekā stortinga deputāte, tātad sabiedrībai ir tiesības ieraudzīt tik izcilu līķi.

Kaffepike Harijs paņēma krūzīti americano. Galdiņi visu februāra mēnesi stāvēja uz ielas. Harijs apsēdās, aizsmēķēja cigareti un sāka vērot pūli pie ieejas uz baseinu.

Kāds vīrs iesēdās blakuskrēslā.

Vai tiešām pats Harijs Hols? Kur tu biji pazudis?

Harijs pacēla galvu. Rogers Jendems, kriminālziņu reportieris no "Aftenposten", arī aizsmēķēja un pameta ar roku uz Frongneres parka pusi.

Mārita Ulsena beidzot ir dabūjusi, ko gribēja. Ap astoņiem vakarā būs kļuvusi par zvaigzni. Vai man pakārties Frongnerbādetes lēkšanas tornī? Good career move. Labs karjeras lēciens. Viņš pagriezās pret Hariju un saviebās. Kas vainas tavam vaigam? Izskatās nelāgi.

Harijs neatbildēja. Iestrēba kafiju un neko nedarīja, lai pārtrauktu slimīgo pauzi, cerot lai gan pilnīgi veltīgi -, ka žurnālists sapratīs: viņa sabiedrība nav vēlama. Miglā virs viņiem atskanēja tarkšķi helikoptera propelleru skaņa. Rogers Jendems piemiedza acis un pavērās augšup.

Droši vien "Verdens Gang", tas ir viņu stilā noīrēt helikopteru. Ceru, ka migla neizklīdīs.

-Jā… Tātad labāk, lai neviens nedabū fotogrāfijas, nekā tās publicētu "Verdens Gang"?

Skaidra lieta! Vai tev kaut kas jau ir zināms?

Krietni mazāk nekā tev, Harijs atbildēja. Ķermeni rītausmā atrada kāds no uzraugiem un tūlīt arī piezvanīja policijai. Un kas zināms tev?

Galva ir pilnībā norauta. Izskatās, ka kundze metusies lejup no torņa pašas augšas ar virvi ap kaklu. Un vāja viņa nebija… Svara kategorija līdz simt piecdesmit kilogramiem. Uz žoga ir atrasti diegi, iespējams, no viņas sporta tērpa. Iespējams, tieši tur viņa tam pārkāpusi. Nekādu citu pēdu nav, tādēļ tiek uzskatīts, ka viņa bijusi viena.

Harijs dziļi ievilka dūmus. Galva pilnībā norauta. Ak šie žurnālisti! Kā runā, tā arī raksta pretēji loģikai vai, kā paši izsakās, vispirms svarigākā informācija.

Vai tas notika naktī? Harijs izmeta makšķeri.

Varbūt vakar vakarā. Pēc Māritas Ulsenas vīra vārdiem, viņa bez ceturkšņa desmitos izgājusi no mājām paskriet. Kā parasti.

Skriešanai tā kā pavēlu.

Pēc visa spriežot, viņa parasti skrēja tieši šajā laikā. Gribēja būt parkā viena.

Mm…

Starp citu, es mēģināju atrast uzraugu, kurš viņu ieraudzīja.

Kāpēc?

Jendems izbrīnā paskatījās uz Hariju.

Skaidra lieta: lai iegūtu informāciju no pirmavota.

Skaidra lieta, Harijs atkārtoja un ievilka dūmu.

Tomēr liekas, ka viņš no visiem paslēpies. Viņa nav ne šeit, ne mājās. Nabadziņš droši vien vēl ir šokā.

Kā tad! Ne jau pirmo reizi viņš baseinā atrod līķi! Domāju, ka parūpējušies ir izmeklētāji, lai neatdotu šo uzraugu jums saplosīšanai.

Ne pirmo reizi? Ko tu vēlies sacīt?

Harijs paraustīja plecus.

Es jau vairākkārt tiku izsaukts uz šejieni. Puišeļu dēļ, kuri nakti kaut kā bija te iekļuvuši. Vienreiz tā bija pašnāvība, otrajā reizē nelaimes gadījums. Četri drauģeļi atgriezās mājup no ballītes un nosprieda nedaudz izklaidēties paskatīties, kuram pietiks drosmes vistuvāk pieiet torņa malai. Tam, kurš nostājās uz pašas maliņas, bija deviņpadsmit gadu. Pats vecākais bija viņa brālis.

Velns! Jendems piespiesti ieteicās.

Harijs, it kā kaut kur steigtos, paskatījās pulkstenī.

Virve gan laikam bija tā nekas, Jendems secināja. Viens, divi, un galvas vairs nav. Vai esi dzirdējis ko līdzīgu?

Toms Kečums, Harijs atbildēja, ar vienu malku izdzēra kafijas atlikumu un piecēlās.

Kečups?

Kečums. Banda "Hole in the Wall". Pakārts Ņūmeksikā tūkstoš deviņsimt pirmajā. Visparastākās karātavas, tikai virve bija pārāk gara.

Ai! Cik gara tā bija?

Mazliet vairāk par diviem metriem.

Tikai? Droši vien viņš bija ļoti resns.

Nebūt ne. Saku tāpēc, ka izrādās ir ļoti vienkārši pazaudēt galvu, vai ne?

Jendems kaut ko sauca nopakaļ, bet Harijs to nesaklausīja. Viņš šķērsoja stāvvietu no baseina ziemeļu puses, izgāja cauri parkam un nogriezās pa kreisi, pāri tiltiņam uz galvenās ieejas pusi. Žogs visur slējās divarpus metru augstumā. Svara kategorija līdz simt piecdesmit. Varbūt Mārita Ulsena arī mēģināja pārlīst tam pāri, taču diezin vai spēja to izdarīt viena.

Pārgājis pāri tiltiņam, Harijs nogriezās pa kreisi un atkal tuvojās baseinam no otras puses. Pārkāpa pāri oranžajai policijas nožogojuma lentei un apstājās nogāzes virsotnē pie krūmāja. Pēdējo gadu laikā Harijam ļoti daudz kas bija piemirsies, tomēr bija arī kas tāds, kas spītīgi turējās galvā. Viņš joprojām atcerējās to četru puišeļu vārdus no lēkšanas torņa. Un vecākā brāļa seju, vērstu dziļi nekurienē, kad viņš bez jebkādas izteiksmes balsi atbildēja uz Harija jautājumiem. Un viņa roku, kas norādīja vietu, kur viņi bija ielīduši baseinā.

Piesardzīgi liekot soļus, lai neiznīcinātu iespējamās pēdas, Harijs pašķīra krūmu zarus. Liekas, ka Oslo parku apkopes dienests uzstādījis sev neizpildāmus uzdevumus ja tādi vispār tiek izvirzīti. Lai kā arī būtu, caurums žogā bija vēl turpat.

Harijs pietupās un sāka uzmanīgi aplūkot stieples asos galus. Ieraudzīja tumšus diedziņus. It kā kāds būtu nevis ieslīdējis, bet ar spēku iespiedies caurumā. Vai arī kāds būtu to izgrūdis cauri. Viņš pameklēja citas pēdas. Cauruma augšdaļā Harijs pamanīja garu, melnu vilnas diegu. Cauruma augstums bija pieklājīgs: lai ar galvu aizsniegtu tā augšmalu, jāizslejas visā augumā. Ar galvu. Vilna tātad adīta cepure. Interesanti, vai Mārita Ulsena nēsāja adītu cepurīti? Rogera Jendema vārdiem runājot, Mārita Ulsena izgāja no mājām bez ceturkšņa desmitos, lai parkā paskrietu. Kā parasti, tā viņš teica.

Harijs mēģināja iztēloties šādu ainu. Neparasti silts vakars parkā. Pilnīgas miesasbūves nosvīdusi sieviete skrien sīkiem solīšiem. Nekādas vilnas cepurītes viņai nav. Vispār nevienam tādas nav. Nav taču tik auksts. Varbūt šis cilvēks negribēja, lai viņu pamana vai pazīst? Melna vilnas cepurīte. Iespējams slēpotāju maska.

Viņš piesardzīgi izgāja no krūmiem.

To, kā viņi pienāca, Harijs nedzirdēja.

Vienam no vīriešiem rokā bija pistole visticamāk, Steir, austriešu, pusautomātiskā. Tā tēmēja uz Hariju. To turēja gaišmatis ar pavērtu muti un izvirzītu apakšžokli. Kad tas rukšķoši iesmējās, Harijs tūdaļ atcerējās Trulsa Berncena no KRIPOS iesauku. Bīvis. Kā multiplikācijas filmu seriālā par Bīvi un Bathedu.

Otrs vīrietis bija maza auguma, ļoti līkām kājām. Viņš turēja rokas mēteļa kabatās, piesedzot, kā tas Harijam jau bija zināms, šaujamieroci un KRIPOS apliecību ar somam līdzīgu uzvārdu. Taču Harija uzmanību piesaistīja trešais elegantā pelēkā lietusmētelī ģērbies cilvēks. Viņš stāvēja nedaudz iesāņus, pa kreisi no saviem pavadoņiem, taču Bīvja un soma pozā un žestos pēc tā, kā viņi skatījās gan uz Hariju, gan uz šo trešo bija kas tāds, kas liecināja: viņi ir it kā tā piedēkji, it kā patiesībā pistoli turētu šis cilvēks. Vairāk par visu Hariju pārsteidza nevis svešinieka gandrīz sievišķīgais skaistums, nevis tas, ka gan viņa augšējās, gan apakšējās skropstas bija tik garas, ka šķita viņš krāso tās ar tušu. Arī ne skaistās deguna, zoda un vaigu aprises. Ne arī mati kupli, tumši, mazliet iesirmi, rūpīgi apgriezti un daudz garāki, nekā to pieļauj resora standarti. Nepārsteidza arī daudzie sīkie, baltie plankumiņi uz iedegušās ādas it kā pēc skābes lietus. Hariju pārsteidza naids. Naids šī svešinieka skatienā, tik spēcīgs naids, ka Harijam likās viņš sajūt to fiziski, kā kaut ko baltu un smagu.

Vīrietis košļāja zobu bakstāmo. Balss tonis izrādījās augstāks un maigāks, nekā Harijs bija gaidījis.

Tu, Hole, esi ienācis teritorijā, kas izmeklēšanas interesēs ir slēgta.

Neapstrīdams fakts, Harijs noteica un atskatījās.

Kāpēc?

Harijs lūkojās sarunas biedrā, pārcilādams galvā citu pēc cita dažādus atbildes variantus un atmetot nepiemērotos, līdz saprata, ka atbildes viņam vienkārši nav.

Redzu, ka tu mani pazīsti, viņš ierunājās. Ar ko man tas gods runāt?

Šaubos, vai tas kādam no mums sagādā īpašu prieku, Hole. Tādēļ es iesaku tev nekavējoties atstāt šo vietu un nekad vairs nerādīties tuvumā noziegumu vietām, kurās strādā KRIPOS. Skaidrs?

Labi. Saprotu, kaut gan ne visai. Bet kā būtu, ja es notikumā ar Māritu Ulsenu varētu policijai palīdzēt, pateikt…

Vienīgais, ar ko tu aplaimoji policiju, ir tava sliktā reputācija, maigā balss viņu pārtrauca. Cik man zināms, tu esi dzērājs, likumpārkāpējs un vienkārši kaitīgs kukainis, Hole! Tādēļ es tev ieteiktu nekavējoties palīst zem tā paša akmens, no kura apakšas esi izlīdis, kamēr neesi sašķaidīts zem papēža!

Harijs paskatījās uz viņu un juta, ka gan prāts, gan viss pārējais iesaka vienu un to pašu: liecies mierā, ej prom. Tev nav ko atbildēt. Esi viltīgāks.

Būt patiešām viltīgākam tas nu gan nekaitētu! Harijs izņēma cigarešu paciņu.

Vai tu taisies mani sašķaidīt, Belman? Tu taču esi Belmans. Vai ne? Tas pats ģēnijs, kurš man uzsūtīja no saunas šo pērtiķi? Harijs pamāja uz soma pusi. Spriežot pēc tā mēģinājuma, tu neesi spējīgs sašķaidīt ar papēdi un… un… Harijs drudžaini meklēja salīdzinājumu, taču nevarēja atrast. Nolādētā laika joslu maiņa!

Belmans viņu apsteidza:

Vācies prom, Hole! Un norādīja ar īkšķi pāri plecam. Aiziet, aiziet! Un ātrāk!

Es… Harijs iesāka.

Labi. Belmans plati pasmaidīja. Tu esi arestēts, Hole!

Ko?

Tevi trīs reizes brīdināja, lai aizvācies no notikuma vietas, bet tu nepakļāvies pavēlei. Rokas aiz muguras!

Klausies! Harijs iebrēcās, aizvien vairāk jūtot sevi līdzīgu žurkai laboratorijas labirintā, kuras kustības ir bezgalīgi paredzamas. Es tikai gribu…

Berncens jeb Bīvis tā parāva viņu aiz elkoņa, ka cigarete nokrita uz mitrās zemes. Harijs pieliecās, lai to paceltu, taču no Jusi spēriena ar kāju pa muguru pakrita. Atsitās ar pieri pret zemi un sajuta zemes un žults garšu. Un tieši pie auss sadzirdēja Belmana maigo balsi:

Aresta laikā tu izrādi pretošanos, Hole. Es lūdzu tevi aizlikt rokas aiz muguras, vai ne? Lūdzu tevi nolikt tās šeit…

Belmans viegli pieskārās Harija dibenam. Harijs smagi elsoja, bet nekustējās. Viņš lieliski saprata, ko Belmans cenšas panākt. Pretošanās policijai. Divi liecinieki. 127. pants. Līdz pieciem gadiem. Spēle beigusies. Kaut arī Harijam tas bija pilnīgi skaidrs, viņš zināja, ka Belmans drīz vien panāks savu. Tādēļ viņš koncentrējās uz ko citu, abstrahējās no rukšķošajiem Bīvja smiekliņiem un Belmana odekolona smaržas. Harijs domāja par viņu. Par Rākelu. Viņš aizlika rokas aiz muguras, uz Belmana rokas, un pagrieza galvu. Vējš beidzot bija aizdzinis miglu, un tur, uz pelēkā debess fona, baltoja skaistais tornis lēcieniem ūdenī. No tā platformas priekšējās malas kaut kas nokarājās un šūpojās vējā. Iespējams, tā bija virve.

Mīksti saslēdzās rokudzelži.

Belmans stāvēja Mideltunsgātes stāvvietā un skatījās, kā viņi aizbrauc. Vējš plandīja lietusmēteļa malas.

Aresta telpas dežurants lasīja avīzi un iesākumā nepievērsa uzmanību tam, ka viņa priekšā stāv trīs cilvēki.

Sveiks, Tūre! Harijs ierunājās. Vai ir kāds numurs nesmē-ķētājiem ar pieklājīgu skatu?

Sveiks, Harij! Sen neesi redzēts! Dežurants izmakšķerēja atslēgu no skapīša sev aiz muguras un sniedza to Harijam. Numurs jaunlaulātajiem.

Harijs redzēja, kā Tūre apjūk, kad Bīvis paliecās uz priekšu, paķēra atslēgu un iebrēcās:

Vecais, viņš ir arestēts!

Harijs vainīgi skatījās uz Tūri, jūtot, kā Jusi rokas izčamda kabatas un izvelk no tām atslēgas un naudas maku.

Būtu lieliski, ja tu piezvanītu Gunnaram Hāgenam, Tūre. Viņš…

Jusi parāva rokudzelžus tik spēcīgi, ka metāls iegriezās ādā un

Harijs atmuguriski aizsteberēja aizturēšanas kameras virzienā.

Viņi ieslēdza to mazā kamerā pusotrs reiz divi metri, pēc tam Jusi devās pie Tūres parakstīt papīrus, bet Bīvis palika stāvam ārpusē un skatījās uz Hariju caur actiņu. Harijs redzēja, ka viņš grib kaut ko sacīt, un gaidīja. Un beidzot tas spļāva ārā aiz slikti slēpta niknuma drebošā balsī:

Nu, kādas ir sajūtas? Biji tik varens, divus sērijveida slepkavas izskaitļoji, tevi rādīja televīzijā un vispār… Bet tagad pats sēdi un lūri caur restēm!

Kādēļ tu esi tik ļauns, Bīvi? Harijs klusā balsī painteresējās un aizvēra acis. Un juta, ka viņu sāk šūpot, it kā nupat pēc ilga ceļojuma pa jūru būtu nokāpis krastā.

Es neesmu ļauns. Bet mērgļus, kuri nošauj krietnus policistus, es vienkārši neieredzu paciest.

Trīs kļūdas vienā teikumā, Harijs atbildēja un apgūlās uz nāras. Pirmkārt, nevis "neieredzu paciest", bet vienkārši "neieredzu",

otrkārt, inspektors Volers nebija krietns policists, un, treškārt, es nešāvu, bet norāvu viņam roku. Lūk, šeit, pie pleca. Un Harijs parādīja, kurā vietā.

Bīvis atvēra muti un, nepateicis ne vārda, atkal saknieba lūpas. Harijs pievēra acis.

13. NODAĻA. Kabinets

Kad Harijs atkal atvēra acis, izrādījās, ka viņš nogulējis uz nārām Policijas pārvaldes aizturēšanas kamerā jau divas stundas. Kameras priekšā stāvēja Gunnars Hāgens un noņēmās ar atslēgām, mēģinot atvērt durvis.

Piedod, Harij, es biju sanāksmē!

Viss kārtībā, šef! Harijs viņu nomierināja, izstaipījās un nožāvājās. Kā ir, vai tagad esmu brīvs?

Es aprunājos ar policijas prokuroru, un viņš teica, ka viss kārtībā. Iepriekšēja aizturēšana ir preventīvs pasākums. Tas nav arests. Dzirdēju, ka tevi šeit iestūmuši divi puiši no KRIPOS. Kas notika?

Ceru, ka tu man to paskaidrosi.

Es?

KRIPOS man sekoja kopš brīža, kad piezemējos Oslo lidostā.

KRIPOS?

Harijs apsēdās un pārlaida ar roku matiem.

Viņi man sekoja līdz Valsts slimnīcai un arestēja tīri formālu iemeslu dēļ. Kas notiek, šef?

Hāgens pastiepa zodu un pakasīja kaklu.

Velns! Man vajadzēja to paredzēt!

Ko paredzēt?

To, ka iespējama noplūde. To, ka mēģinām tevi sameklēt. Un ka Belmans gribēs to aizkavēt.

Vai vari mazliet sīkāk?

Tas viss, kā jau teicu, ir diezgan sarežģīti. Policijā notiek štatu samazināšana un optimizācija. Un kompetences ietvaru dalīšana. Smago noziegumu nodaļa un KRIPOS jau sen nesatiek. Vēl ir jautājums par to, vai tādā mazā valstī iespējams uzturēt divas paralēlas struktūras. Strīds aizsākās ne pa jokam, kad KRIPOS ieradās jauns priekš-nieka vietnieks tāds Mikaēls Belmans.

Pastāsti par viņu!

Par Belmanu? Pēc Policijas akadēmijas beigšanas pavisam neilgi strādājis Norvēģijā, pēc tam Eiropolā Hāgā. Tad atgriezies mājās kā tāds brīnumbērns, kuram cita ceļa nav kā vien uz priekšu un uz augšu. Troksnis sākās jau pirmajā dienā, kad viņš gribēja pieņemt darbā savu bijušo kolēģi no Eiropola, ārzemnieku.

Vai tas nebija soms?

Hāgens piekrītoši pamāja ar galvu.

Jusi Kolku. Policista pamatizglītību ieguvis Somijā, bet ar tādu kvalifikāciju nepietiek, lai strādātu par policistu Norvēģijā. Arodbiedrība vienkārši uzsprāga aiz dusmām. Risinājumu, protams, atrada: Kolku pieņēma darbā uz laiku, apmaiņas programmas ietvaros. Nākamais Belmana gājiens viņš paziņo, ka tiesiskie normatīvi traktējami šādi: nopietnu slepkavību gadījumos tieši KRIPOS izlems, kurš ar tām nodarbosies viņi paši vai vietējā Policijas pārvalde. Nevis otrādi.

Un?

Un tas, protams, ir galīgi nepieņemami. Mūsu Policijas pār-valdē ir valstī lielākā Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļa, un mums pašiem jābūt tiesīgiem izlemt, kādas slepkavības Oslo izmeklēsim mēs, kādos gadījumos mums nepieciešama palīdzība un ko mēs vēlamies nodot KRIPOS. Vispār viņi tika izveidoti, lai Policijas apgabaliem slepkavību izmeklēšanā sniegtu tehnisko palīdzību, taču Belmans piešķīra savai nodaļai ķeizara statusu. Tika iesaistīta Tieslietu ministrija, un tur uzreiz apjēdza, ka radusies izdevība beidzot panākt to, no kā mums līdz šim bija izdevies izvairīties: lai visas slepkavības tiktu izmeklētas vienā vietā. Tur vienkārši nedzird mūsu iebildumus ka pastāv vienpusības un birokrātijas risks, ka vietējie policisti labāk pārzina lokālo apstākļu īpatnības, ka tie nodod savas zināšanas jaunajiem, ka rodas jauni kadri…

Paldies, bet tev nevajag mani glābt.

Hāgens pacēla roku.

Labi, bet šobrīd Tieslietu ministrija gatavo priekšlikumu…

Un?…

Tie saka, ka būšot pragmatiski. Runa esot par to, kā vislabāk izmantot esošos niecīgos resursus. Un, ja KRIPOS izdosies pierādīt, ka viņi gūst labākus rezultātus un tiem nevajag mest skatienus uz vietējo policiju…

…tad visa vara būs Brinai, Harijs piebilda. Belmanam būs liels kabinets, un ardievu, Smago noziegumu nodaļa?

Hāgens paraustīja plecus.

Apmēram tā. Bet, kad aiz šī Datsun tika atrasts Šarlotes Lollesas līķis un kļuva skaidrs, ka pastāv liela līdzība ar otras meitenes slepkavību jaunceltnes pagrabā, mēs pamatīgi saskrējāmies. KRIPOS paziņoja: kaut gan līķi tika atrasti Oslo, ar dubultslepkavībām nodarbojoties KRIPOS, nevis Oslo Policijas apgabals, un uzsāka paši savu izmeklēšanu. Viņi saprata, ka tieši šajā lietā izšķirsies jautājums, ko ministrija atbalstīs.

Tātad šī lieta būs jāatrisina pirms KRIPOS?

Kā jau teicu, tas viss ir sarežģīti. KRIPOS, kaut arī mīdās uz vietas, atsakās sniegt mums informāciju. Toties viņi aizskrien uz ministriju. No turienes tūlīt seko zvans mums, Pārvaldes priekšniekam. Pēc viņu ieskatiem, tā sakot, būtu lietderīgāk, lai šo lietu risinātu KRIPOS, līdz tiks pieņemts lēmums par atbildības sfēru sadalīšanu nākotnē.

Harijs lēni pašūpoja galvu.

Sāku saprast. Jūs esat izmisumā.

Šo vārdu negribētos lietot.

Jūs esat tik izmisuši, ka pat uzrakāt veco sērijveida slepkavu mednieku Holu. Autsaideru, kura vārds vairs nav jūsu algu sarakstos, bet kurš varētu klusi un mierīgi šķetināt šo lietu. Tādēļ man nevienam nevajadzēja par to stāstīt.

Hāgens nopūtās.

Nu, acīmredzot Belmans tomēr to noskaidrojis. Un pielika tev asti.

Lai paskatītos, vai jūs neignorējat laipno Tieslietu ministrijas ieteikumu. Noķert mani ar pierādījumiem, kad es lasu vecus ziņojumus vai nopratinu vecus lieciniekus.

Vai vēl efektīgāk: izslēgt tevi no spēles. Belmans zina, ka pietiek ar vienu vienīgu nepareizu soli, vienu alus kausu darba laikā, ar vienu dienesta instrukcijas pārkāpumu, lai tevi atstādinātu.

Hm… Vai arī ar pretošanos aresta laikā. Viņš ir nolēmis iet vēl tālāk, mērkaķis tāds!

Es ar viņu parunāšu. Viņš liks tevi mierā, kad pateikšu, ka tu, vienalga, negribi nodarboties ar šo lietu. Mēs neiemīdām policistus dubļos bez īpašas vajadzības. Hāgens paskatījās pulkstenī. Nu, man ir darba pilnas rokas, mēģināsim tevi dabūt ārā no šejienes!

Viņi izgāja no aresta telpas, šķērsoja mašīnu stāvvietu un apstājās pie ieejas Policijas pārvaldē ēkā no tērauda un betona, kas slējās pāri parkam. Pazemes tunelis, līdzīgi nabas saitei, saistīja Policijas pārvaldi ar pelēkajām Botsena cietokšņa sienām Oslo apgabala cietumu. Zemāk, uz fjorda un ostas pusi, pletās Grenlannes rajons. Namu fasādes joprojām bija ziemīgi bālas un netīras, kā ar pelniem apbirušas. Lejā, ostā, ceļamkrāni iezīmējās pret debesīm līdzīgi karātavām.

Nav no skaistākajiem skatiem, vai ne?

Jā gan, Harijs piekrita un nopūtās.

Un tomēr kaut kas šajā pilsētā piesaista.

Harijs pamāja ar galvu.

Pareizi.

Rokas turot kabatās, abi nedaudz pastāvēja.

Mazliet pavēsi, Harijs ieteicās.

Patiesībā nav vis.

Nūjā, mans termostats joprojām ieregulēts uz Honkongu.

Skaidrs.

Vai tev tur augšā atradīsies krūzīte kafijas? Harijs pamāja sestā stāva virzienā. Kaut gan sacīji, ka darba esot pilnas rokas. Māritas Ulsenas lieta?

Hāgens neatbildēja.

Tātad, Harijs izdarīja slēdzienu, tas nozīmē, ka Belmans un KRIPOS arī to pievākuši sev.

Ejot pa sestā stāva sarkano zonu, Harijs visu laiku atbildēja uz atturīgiem sveicieniem. Jā, protams, šajā ēkā viņš bija leģenda, taču īpašu popularitāti nekad nebija baudījis.

Viņi iegāja pa durvīm, pie kurām bija piesprausta A4 formāta lapiņa ar uzrakstu: "I SEE DEAD PEOPLE".

Hāgens ieklepojās.

Nācās atdot tavu kabinetu Magnusam Skarrem. Mums te tāda šaurība…

Dieva dēļ! Harijs noteica.

Darbinieku virtuvītē viņi ielēja sev papīra glāzītēs bēdīgi slaveno kafiju no automāta.

Hāgena kabinetā Harijs apsēdās iepretī priekšnieka rakstāmgaldam krēslā, kurā agrāk tik bieži bija nācies sēdēt.

Skatos: tev tas joprojām vēl ir. Harijs pameta ar galvu uz priekšmetu, kas atradās uz rakstāmgalda un pēc pirmā acu uzmetiena atgādināja baltu izsaukuma zīmi. Cilvēka pirksts. Harijs zināja, ka tas piederējis japāņu komandierim Otrā pasaules kara laikā. Atkāpšanās laikā komandieris savu kareivju acu priekšā nocirtis sev mazo pirkstiņu, lūdzot piedošanu par to, ka viņi nevar atgriezties un savākt kritušos biedrus. Hāgens mēdza pieminēt šo notikumu, skaidrojot saviem pakļautajiem un vidējā posma vadītājiem, kas ir autoritāte.

Bet tev tā joprojām nav, Hāgens norādīja uz Harija plaukstu, kas bija aptvērusi glāzīti. Plaukstai trūka vidējā pirksta.

Harijs pamāja un iedzēra malku. Kafija bija tāda pati kā agrāk. Kā izkusis asfalts.

Harijs saviebās.

Man ir vajadzīga trīs cilvēku komanda.

Hāgens lēni iestrēba kafiju un nolika glāzīti uz galda.

Tik vien?

Tu vienmēr tā jautā. Tu taču zini, ka es nestrādāju ar lielām grupām.

Šoreiz man iebildumu nebūs. Jo mazāk cilvēku, jo KRIPOS un Tieslietu ministrijai mazāk izredžu uzost, ka mēs izmeklējam divkāršu slepkavību.

Trīskāršu, Harijs viņu palaboja un nožāvājās.

Jā, jā, mēs taču nezinām, vai Mārita Ulsena…

Sieviete, viena, vakarā, viņu aizgādā citā vietā, kur neparastā veidā laupa dzīvību. Un šis ir trešais gadījums mazajā Oslo pilsētā. Trīskārša. Tici man! Neatkarīgi no tā, cik daudzi mēs esam, nāksies krietni pacensties, lai mūsu ceļi nekrustotos ar KRIPOS.

Jā, Hāgens atbildēja. Zinu. Tādēļ man ir noteikums: ja jūsu izmeklēšana atklāsies, tad ar mūsu nodaļu tai nebūs nekāda sakara.

Harijs pievēra acis. Bet Hāgens turpināja:

Mēs, protams, izteiksim nožēlu, ka šajā lietā izrādījušies iesaistīti daži no mūsu darbiniekiem, taču liksim saprast, ka pazīstamais spēlētājs vientuļnieks Harijs Hols uzsācis izmeklēšanu pilnīgi patstāvīgi, bez nodaļas vadības ziņas. Un tu šo versiju apstiprināsi.

Harijs atvēra acis un cieši lūkojās uz Hāgenu.

Tas uztvēra viņa skatienu.

Vai ir jautājumi? "Jā!

Lūdzu!

Kur notiek informācijas noplūde?

Nesapratu jautājumu!

Kurš informē Belmanu?

Hāgens paraustīja plecus.

Man nešķiet, ka viņš pastāvīgi sekotu mūsu darbībai. Bet to, kā piekļūt tev, viņš varēja uzzināt no visdažādākajiem avotiem.

Es zinu, ka Magnusam Skarrem patīk trīt mēli vietā un nevietā.

Harij, nejautā man vairs neko!

Okay! Kur veidosim savu štābu?

Jā, labi, labi. Gunnars Hāgens vairākkārt pamāja ar galvu, it kā tieši to viņi iepriekš būtu apsprieduši. Ja runa ir par telpām…

Nu?

Es jau teicu, ka te viss ir pārpildīts, tādēļ vajag atrast kaut ko ārpusē, bet netālu…

Jauki. Kurā vietā?

Hāgens palūkojās ārā pa logu. Uz Botsena pelēkajām sienām.

Tu joko! Harijs noteica.

14. NODAĻA Darbinieku meklēšana

Bjērns Holms ienāca Brīnās Kriminālistikas nodaļas sapulču telpā. Saule jau gatavojās noslēpties aiz namu fasādēm un atdot pilsētu pēcpusdienas nokrēslai. Mašīnu stāvvieta bija pārpildīta, un pie KRIPOS ieejas ielas otrā pusē stāvēja balts autobuss ar milzu šķīvi uz jumta un Norvēģijas Valsts televīzijas logo uz sāniem.

Vienīgā persona telpā bija viņa šefs Beāte Lenna, neparasti bāla, slaida un klusa būtne. Tiem, kas nezināja visu, varētu šķist, ka šādai sievietei ir grūtības vadīt veselu baru pieaugušu, ļoti profesionālu un pašpārliecinātu, vienmēr strīdēties gatavu kriminālistu. Vairāk zinošajiem bija skaidrs, ka viņa ir vienīgā, kas spēj tos savaldīt. Ne tikai tāpēc, ka viņu cienīja, jo nesalūza, pavadījusi uz mūžīgo dežūru divus policistus: vispirms tēvu un vēlāk sava bērna tēvu. Viņa vienkārši bija labākā no visiem un izstaroja tādu nevainojamību, patstāvību un spēku, ka pietika vien klusā balsī, nolaižot skatienu un nosarkstot, izteikt kādu pavēli, lai tā bez ierunām tiktu izpildīta. Tādēļ ari Bjērns Holms, tiklīdz saņēma rīkojumu, tūlīt ieradās.

Beāte sēdēja krēslā, kas bija piebīdīts cieši klāt televizoram.

Tiešā pārraide no preses konferences, nepagriezusies viņa ierunājās. Apsēdies!

Holms tūdaļ pazina ekrānā redzamos cilvēkus. Un nodomāja, cik gan savādi ir sēdēt šeit un skatīties televīzijas signālus, kas pieveikuši tūkstošiem kilometru kosmosā un atpakaļ tikai tādēļ, lai viņam parādītu to, kas šobrīd notiek ēkā ielas pretējā pusē.

Beāte Lenna uzgrieza skaņu skaļāk.

"Jūs sapratāt pareizi." Mikaēls Belmans pieliecās tuvāk mikrofonam, kas stāvēja uz galda. "Pagaidām mums nav ne aizdomās turamā, ne pēdu. Un vēlreiz atkārtoju: mēs neizslēdzam, ka mirusi varētu būt izdarījusi pašnāvību."

"Bet tu teici…" atskanēja kādas žurnālistes balss.

Belmans viņu pārtrauca:

"Es teicu, ka mēs izmeklējam šo nāves gadījumu kā aizdomīgu. Tu droši vien pārzini terminoloģiju. Bet, ja ne, tad tev vajag…" viņš neturpināja, bet norādīja uz kādu aiz kameras.

""Stavanger Aftenblad"," kāds lēni noblēja Rūgalannes dialektā. "Vai policija šo nāvi saista ar abiem pārējiem nāves gadījumiem…"

"Nē! Ja tu uzmanīgi klausījies, tad būsi sapratis, ka es teicu: mēs neizslēdzam sakarību."

"To es sapratu," Rūgalannes dialekts nesatricināmi mierīgā balsī turpināja, "bet šeit sanākušos vairāk interesē tas, ko jūs domājat, nevis tas, ko jūs neizslēdzat."

Bjērns Holms redzēja, cik cieši Belmans uzlūko runātāju un kā neiecietīgi noraustās viņa mutes kaktiņi. Belmanam blakus sēdošā formā ģērbusies sieviete uzlika roku uz mikrofona, pieliecās viņam tuvāk un kaut ko pačukstēja. Vecākā inspektora seja satumsa.

Mikaēls Belmans saņem īso kursu, kā apieties ar medijiem, Bjērns Holms ieteicās. Pirmais noteikums: glaudi tos pa spalvai, it īpaši reģionālās avīzes.

Viņš ir jauns iesācējs, Beāte Lenna atbildēja. Gan jau iemācīsies.

Tu tā domā?

Jā. Belmans ir no tiem, kuri mācās.

Esmu dzirdējis, ka pazemību nav viegli iemācīties.

Patieso nav viegli. Bet mūsdienu komunikāciju mākslā ir lietderīgi īstajā brīdī pielāgoties. Par to Ninnija viņam tagad stāsta. Un Belmans ir pietiekami gudrs, lai saprastu.

Ekrānā Belmans ieklepojās, uzspieda sev gandrīz puicisku smaidu un pieliecās tuvāk mikrofonam.

"Atvainojos, ja tas izskanēja nedaudz parupji, bet mums visiem šī bija ļoti gara diena, un es ceru, jūs saprotat, ka mēs ar nepacietību vēlamies atgriezties pie šī traģiskā gadījuma izmeklēšanas. Šobrīd mums jābeidz, bet, ja kādam ir vēl jautājumi, nododiet tos Ninnijai, un es apsolu vakara gaitā personiski mēģināt jums atbildēt. Pirms deadline. Vai tā būs labi?"

Ko es teicu? Beāte triumfējoši iesmējās.

A star is bornBjērns Holms piebalsoja.

Televizorā nomainījās attēls, un Beāte Lenna pagriezās pret Holmu.

Zvanīja Harijs. Viņš grib, lai es tevi piekomandēju viņam.

Mani? Bjērns Holms pabrīnījās. Kādēļ?

Tu labi zini, kādēļ. Dzirdēju, ka tu un Gunnars Hāgens esot bijuši lidostā, kad Harijs atlidoja.

Opsā! Holms plati pasmaidīja, nodemonstrējot abas zobu rindas.

Es pieļauju, ka Hāgens vēlējās tevi izmantot operācijā pierunāšana, jo zina, ka tu esi viens no nedaudzajiem, ar kuriem Harijam patīk strādāt.

Tik tālu mēs netikām, jo Harijs atteicās uzņemties šo lietu.

Tagad viņš tātad ir pārdomājis.

Tiešām? Interesanti, kas viņam lika mainīt domas?

To viņš nepaskaidroja. Tikai pateica, ka būs pareizāk, ja rīkosies ar manu palīdzību.

Pats par sevi saprotams. Tu taču esi priekšniece!

Nekas nav pats par sevi saprotams, ja runa ir par Hariju. Tu jau zini es viņu pazīstu diezgan labi.

Holms pamāja ar galvu. Viņš zināja. Zināja, ka jaks Halvošens Beātes mīļotais un viņas bērna tēvs ticis nogalināts, kad strādāja kopā ar Hariju. Kādā aukstā ziemas dienā viņam tika pārgriezta rīkle tieši uz ielas, Grīnerlekā. Tūlīt pēc tam bija ieradies Holms. Siltās asinis, kas spiedās tēraudpelēkajā ledū. Policista nāve. Neviens nevainoja Hariju. Protams, izņemot viņu pašu.

Viņš pabraucīja vaigubārdu.

Un ko tu viņam atbildēji?

Beāte nopūtās un paskatījās ārā pa logu uz žurnālistiem un fotogrāfiem, kas steidzīgi atstāja KRIPOS telpas.

1 Ir dzimusi zvaigzne. (Angļu vai.)

To pašu, ko tagad saku tev: ministrija ir likusi saprast, ka pirmtiesības tagad pieder KRIPOS un man tātad nav nekādas iespējas šajā lietā iesaistītos kriminālistikas ekspertus nosūtīt kādam citam, izņemot Belmanu.

Bet?

Beāte Lenna pabungoja ar lodīšu pildspalvu pa galda virsmu.

Bet ir arī citas lietas, ne tikai šī dubultslepkavība vien.

Trīskāršā, Holms noteica un, kad Beāte strauji pagrieza galvu, vēl piebilda: Tici man.

Es īsti nezinu, ko inspektors Hols izmeklē, bet katrā ziņā tā nav neviena no šīm slepkavībām. Par to mēs esam vienojušies, Beāte sacīja. Un tomēr, lai izmeklētu šo vai citas lietas, par kurām es tātad neko nezinu, tu tiec komandēts pie Harija. Uz četrpadsmit dienām. Pirmajam ziņojumam par lietu, pie kuras jūs strādāsiet, jābūt uz mana rakstāmgalda pēc piecām dienām, skaitot no šodienas. Skaidrs?

Kaja Sūlnesa sevī pasmaidīja un juta gandrīz nepārvaramu vēlmi pāris reižu pavirpuļot savā biroja krēslā.

Ja Hāgens teiks okay, es, protams, piekritīšu. Viņa mēģināja būt atturīga, taču pati saklausīja savā balsi sajūsmu.

Hāgens neiebilst, ieteicās vīrs, kurš bija slīpi kā diagonāle iestājies durvīs, ar galvu un roku aiz tās balstoties pie vienas no stenderēm. Tātad būsim tikai mēs Holms, tu un es. Un tas, pie kā strādājam, ir noslēpums. Sāksim rīt, pulksten septiņos pulcējamies manā kabinetā!

Ē-e… septiņos?

Septiņos. Septiņos-nulle-nulle.

Labi. Kurā kabinetā?

Hols pasmīnēja un paskaidroja.

Viņa neticīgi paskatījās.

Vai mums būs kabinets cietumā?

Diagonāle atgāja no durvīm.

Sagatavojies. Vai jautājumi ir?

Jautājumu Kajai bija daudz, bet Harijs Hols jau bija nozudis.

* * *

Sapnis bija pasācis uzrasties arī dienas laikā. Varu sadzirdēt, ka kaut kur tālumā orķestris turpina spēlēt "Love Hurts". Ievēroju, ka daži puiši sastājušies ap mums, tomēr tie neiejaucas. Labi. Es pats skatos uz viņu. Paraugies, ko esi izdarījusi, es mēģinu sacīt. Paskaties uz viņu, vai tu joprojām viņu vēlies? Ak Dievs, kā es viņu ienīstu, kā es vēlos izraut nazi no mutes un ietriekt viņā, pāršķelt viņas ādu, ieraudzīt, kā viss izplūst: asinis, iekšas, meli, muļķība, viņas trulā pašapmierinātība. Kādam ir jāparāda, cik nejauka viņa ir.

Televīzijā es redzēju preses konferenci. Nemākulīgie idioti! Nekādu pēdu, neviena aizdomās turamā? Pirmās četrdesmit astoņas stundas ir zelta vērtībā, smilšu pulkstenis iztek, steidzieties, steidzieties. Ko jūs gribat no manis? Lai uzrakstu to uz sienas ar asinīm?

Tie esat jūs, nevis es, kas ļauj šīm slepkavībām turpināties.

Vēstule ir uzrakstīta.

Pasteidzieties!

15. NODAĻA. Stroboskopiskā gaisma

Stīne skatījās uz puisi, kurš nupat bija viņu uzrunājis. Bārda, gaiši mati un adīta cepurīte galvā. Telpā. Turklāt nevis plāna, bet bieza, kas spēj aizsargāt ausis no sala. Snovbordists? Starp citu, ielūkojusies vērīgāk, Stīne saprata, ka tas nav nekāds puišelis, bet vīrietis. Pāri par trīsdesmit. Katrā ziņā viņa iedegušajā sejā bija baltas krun-ciņas.

Un kas tad ir? viņa centās pārkliegt mūziku, kas dārdēja Krabbe telpā.

Jaunatvērtā izklaides vieta bija izslavēta kā īstā vieta Stavangeres jauniešiem, progresīvajai mūziķu, kinomīļu un rakstnieku gvardei, kuru patiesībā bija diezgan daudz šajā uz biznesu orientētajā un naftas dolārus skaitošajā pilsētā. Gan jau redzēs ļaudis vēl nebija izlēmuši, vai Krabbe izpelnīsies viņu labvēlību. Tā arī Stīne vēl nebija nospriedusi, vai šis puišelis vīrietis ir viņas uzmanības vērts.

Es tikai domāju, ka tev vajadzētu paklausīties, ko stāstu. Viņš mierīgi pasmaidīja un uzlūkoja Stīni ar savu, viņasprāt, pārāk zilo acu skatienu. Bet varbūt tā bija apgaismojuma vaina? Stroboskopiskā gaisma? Vai tā bija labi? Gan jau redzēs. Atspiedies pret bāra leti, viņš grozīja pirkstos alus glāzi, un Stīnei nāktos paliekties uz priekšu, ja gribētu dzirdēt, ko viņš saka. Nekā nebūs! Viņam mugurā bija bieza jaka, taču uz pieres zem smieklīgās cepurītes nemanīja ne mazāko sviedru pilieniņu. Varbūt tā bija forša cepurīte?

Ir ļoti maz tādu, kas ar motociklu izbraukājuši upes deltas apgabalus Birmā un atgriezušies tik dzīvi, ka spēj par to pastāstīt, viņš turpināja.

Tik dzīvi. Vārdu sakot, balamute. Zināmā mērā viņai tas patika. Viņš atgādināja kādu no varoņiem amerikāņu spriedzes filmās un astoņdesmito gadu seriālos.

Es apsolīju pats sev: ja atgriezīšos Stavangerē, tad kaut kur aiziešu, nopirkšu alu, pieiešu pie skaistākās meitenes, kuru ieraudzīšu, un pateikšu tieši to, ko tagad saku. Viņš pavēcināja rokas un pasmaidīja platu, baltu smaidu. Man liekas, tu esi kā meitene pie zilās pagodas.

Kas es esmu?

Tas ir no Radjarda Kiplinga, meitenīt. Tu esi meitene, kura pie Mulmeinas zilās pagodas gaida angļu kareivi. Ko teiksi? Vai nāksi līdzi un iesi kailām kājām pa marmoru Švedagonā? Ēdīsi kobras gaļu Bāgo? Vai būsi ar mieru iemigt, klausoties musulmaņu lūgšanās Rangunā un pamosties pie budistiem Mandalajā?

Viņš ievilka elpu.

Stīne paliecās uz priekšu.

Tātad es šeit esmu skaistākā meitene?

Viņš pārlaida skatienu telpai.

Nē, bet tev ir lielākās krūtis. Tu esi skaista, bet konkurence par visskaistāko ir pārāk liela. Vai nenozudīsim?

Viņa iesmējās un papurināja galvu. Nesaprata, vai viņš ir smieklīgs vai vienkārši nenormāls.

Es šeit esmu ar draudzenēm. Vari izmēģināt šo triku ar kādu citu.

Elīass.

Ko?

Tu vēlies zināt, kā mani sauc. Gadījumā ja tiksimies vēlreiz. Un mani sauc Elīass. Skūgs. Pēdējo tu aizmirsīsi, bet Elīasu atcerēsies. Un mēs vēl tiksimies. Agrāk, nekā tu domā.

Stīne mazliet piešķieba galvu.

Ak tā?

Elīass ari piešķieba galvu un pajokoja:

Jā, tieši tā!

Tad iztukšoja glāzi, nolika to uz letes, iesmējās un izgāja.

Kas tas tāds bija? Matilde iejautājās.

Nezinu, Stīne atbildēja. Izskatījās tīri jauks, tikai nedaudz dīvains. Runāja austrumu dialektā.

Dīvains?

Viņam bija savādas acis. Un zobi. Vai šeit ir tāda stroboskopiskā gaisma?

Stroboskopiskā?

Stīne iesmējās.

Jā, tāda kā solārijā zobu pastas krāsā. Tā liek tavam ģīmim izskatīties pēc zombija.

Matilde pašūpoja galvu.

Tev vajag iedzert. Nāc!

Sekojot draudzenei, Stīne pavērās uz durvīm. Viņai likās, ka pie rūts manījusi kādu seju, taču tur neviena nebija.

16. NODAĻA. Speed King

Bija deviņi vakarā. Harijs gāja pa Oslo centru. Viņš bija pavadījis visu dienu, pārvietojot krēslus un galdus uz jauno kabinetu. Pēcpusdienā bija aizbraucis uz slimnīcu, bet tēvu nesatika tam veica kaut kādas analīzes. Atgriezies Harijs nokopēja dažus ziņojumus, vairākas reizes piezvanīja pa telefonu, pasūtīja lidmašīnas biļeti uz Bergenu, iegriezās City un nopirka cigaretes izsmēķa lieluma USB modemu.

Harijs gāja lieliem soļiem. Viņam vienmēr bija paticis iet no austrumiem uz rietumiem cauri šai nelielajai pilsētai, vērojot, kā pamazām, bet acīm redzami mainās cilvēki, mode, etniskā piederība, arhitektūras stili, veikaliņi, kafejnīcas un bāri. Viņš ieklīda McDonald's, apēda hamburgeru, iebāza mēteļa kabatā divus kokteiļu salmiņus un devās tālāk.

Pusstundu vēlāk, izgājis no geto atgādinošās pakistāniešu apdzīvotās Grenlannes, Harijs nonāca skaistajā, nedaudz sterilajā un krītbaltajā pilsētas rietumu daļā. Kaja Sūlnesa dzīvoja Līdersāgensgātā, vienā no tām lielajām, senlaicīgajām koka villām, pie kurām Oslo iedzīvotāji stājas rindā, kad kāda no tām paretam tiek pārdota. Ne jau tādēļ, lai nopirktu, gandrīz nevienam nebija tik daudz naudas -, bet gribējās paskatīties, pasapņot un iegūt apstiprinājumu tam, ka Fāgerborga joprojām ir tāda, kāda tā vēlas būt, rajons, kurā bagātie nav pārāk bagāti, kur nauda nav pārāk jauna un kur nevienam nav ne peldbaseina, ne automātisko vārtu garāžām vai citu modernu, vulgāru izdomājumu. Vietējie iedzīvotāji uzvedās tā, kā vienmēr bija to darījuši. Vasaras laikā sēdēja savos plašajos, ēnainajos dārzos zem ābelēm lielos, ļoti nepraktiskos, melni nokrāsotos dārza krēslos, tikpat melnos kā villas, no kurām tie tika iznesti. Un, kad tos ienesa atpakaļ un dienas kļuva īsākas, aiz sīki rūtotajiem logiem tika iedegtas sveces. LIdersāgensgātā Ziemassvētku noskaņojums valdīja no oktobra līdz martam.

Vārtiņi nočīkstēja tik skaļi, ka kļuva skaidrs: suns šeit nav vajadzīgs. Zem Harija zābakiem čirkstēja grants. Atradis tos skapī, viņš bija nopriecājies kā bērns, bet šobrīd tie bija galīgi izmirkuši.

Viņš uzkāpa pa kāpnēm un nospieda zvana pogu. Plāksnītes ar uzvārdu pie tās nebija.

Durvju priekšā gulēja skaists sieviešu kurpju pāris un tām blakus vīriešu kurpes. Aptuveni 46. izmērs, Harijs aplēsa. Varēja iedomāties, ka Kajas vīrs ir liela auguma. Jo viņai, protams, ir vīrs. Harijs nesaprata, kādēļ bija iedomājies pavisam ko citu. Bija taču iedomājies, vai ne? Bet tas nebija svarīgi. Durvis atvērās.

Harij?

Viņai mugurā bija vaļēja, pārāk liela vilnas jaka, bet kājās nodiluši džinsi un filca čībiņas tik vecas, ka Harijs bija ar mieru saderēt tām jau ir pigmenta plankumi. Uz sejas nekādas kosmētikas. Vienīgi izbrīna pilns smaids. Tomēr šķita, it kā viņa būtu zinājusi, ka Harijs iegriezīsies. It kā būtu zinājusi, ka viņam patiks to ieraudzīt tieši šādu. Protams, jau Honkongā Harijs bija pamanījis viņas skatienā to ieinteresētību, kādu daudzās sievietēs izraisa vīrietis ar reputāciju, vienalga labu vai sliktu. Un ari viņš nebija mēģinājis analizēt iemeslus, kuri bija atveduši viņu līdz Kajas durvīm. Un labi vien bija. Četrdesmit sestais kurpju izmērs. Vai četrdesmit sestais ar pusi.

Adresi man iedeva Hāgens, Harijs ieteicās. Tu dzīvo netālu no mana dzīvokļa, tādēļ nolēmu, ka labāk varētu piekāpt, nevis zvanīt pa telefonu.

Viņa nedroši pasmaidīja.

Tev nav mobilā telefona.

Nepareizi! Harijs izvilka no kabatas sarkanu aparātiņu. Es to dabūju no Hāgena, bet esmu jau aizmirsis PIN kodu. Vai netraucēju?

Nē, nē!

Viņa plaši atvēra durvis, un Harijs iegāja.

Tas bija aizkustinoši, bet, kamēr Harijs gaidīja, viņa sirds bija sākusi sisties mazliet straujāk. Pirms gadiem piecpadsmit tas būtu viņu saniknojis, bet tagad viņš bija samierinājies un pieņēmis banālo faktu, ka sievietes skaistumam vienmēr būs šī nelielā vara pār viņu.

Es uzvārīšu kafiju. Vai gribēsi?

Viņi iegāja viesistabā. Pie sienām karājās gleznas un grāmatplaukti ar tādu daudzumu grāmatu, ka Harijs šaubījās, vai viņa viena būtu spējusi tās iegādāties. Istabā valdīja spilgti izteikts vīrišķīgs gars. Lielas, stūrainas mēbeles, globuss, ūdenspīpe, vinila skaņuplates plauktos, pie sienām augstu, sniegiem klātu kalnu fotogrāfijas un kartes. Tas viss lika Harijam secināt, ka vīrs ir krietni vecāks par Kaju. Televizors darbojās, taču bez skaņas.

Mārita Ulsena ir visos jaunāko ziņu raidījumos. Kaja paņēma tālvadības pulti, un televizora ekrāns nodzisa. Uzstājās divi opozīcijas līderi un pieprasīja tūlītēju izmeklēšanu. Teica, ka valdība sistemātiski samazinot policistu skaitu. Tuvākajā laikā KRIPOS daudz garlaikoties neiznāks.

Jā, kafiju es gribētu, Harijs noteica.

Kaja devās uz virtuvi.

Viņš apsēdās dīvānā. Uz žurnālu galdiņa, blakus sieviešu brillēm lasīšanai, gulēja atvērta Džona Fantes grāmata. Līdzās tai Frongnerbādetē uzņemtas fotogrāfijas. Nevis nozieguma vietas attēli, bet cilvēki, kas sapulcējušies aiz nožogojuma, lai apmierinātu savu ziņkāri. Harijs labsajūtā nokremšļojās. Ne tikai tāpēc, ka Kaja paņēmusi darbu uz mājām, bet tādēļ, ka operatīvie darbinieki joprojām vēl taisa šādus uzņēmumus. Tieši viņš, Harijs, savā laikā bija licis vienmēr fotografēt sanākušos ļaudis. To viņš bija apguvis FIB kursos par sērijveida slepkavībām: nebūt nebija tikai mīts, ka noziedznieks atgriežas nozieguma vietā. Gan brāļi Kingi no Sanantonio, gan slepkava no lielveikala K-Mart iekrita tieši tāpēc, ka nespēja atturēties un atnāca patīksmināties par savu roku darbu, paraudzīties uz sacelto jezgu un izjust savu neaizsniedzamību. Fotogrāfi Krimināltehniskajā nodaļā to dēvēja par Hola sesto bausli. Un, jā, bija vēl deviņi citi baušļi. Harijs apskatīja fotogrāfijas.

Tu nelieto pienu, vai ne? Kaja no virtuves uzsauca Harijam.

-Jā.

Tiešām? Hītrovā tu…

Es gribēju sacīt: jā, tev taisnība. Es pienu nelietoju.

Ak tā? Tu runā kā Kantonā!

Ko?

Tu vairs nelieto dubulto noliegumu. Kantonas dialekts ir loģiskāks. Tev patīk loģika.

Vai šis ir tāds gadījums? Ar Kantonas dialektu?

Es nezinu. Viņa virtuvē iesmējās. Es tikai mēģinu izklau-sīties asprātīga.

Harijs ievēroja, ka fotogrāfiju kvalitāte ir viduvēja, tās uzņemtas gurnu līmenī, bez zibspuldzes. Skatītāju uzmanība bija pievērsta lēkšanas tornim. Truli skatieni, puspavērtas mutes, it kā tie gaidītu parādāmies kaut ko briesmīgu, ko būtu vērts atcerēties un vēlāk ar to biedēt kaimiņus. Kāds vīrs turēja augstu paceltu mobilo telefonu, ar kuru, protams, fotografēja. Harijs paņēma uz ziņojumu kaudzītes gulošo palielināmo stiklu un citu pēc citas aplūkoja stāvošo cilvēku sejas. Viņš nezināja, ko meklē, smadzenēs valdīja klusums, bet tas bija labākais veids, kā nepalaist garām to, ko šajos attēlos, iespējams, varētu ieraudzīt.

Vai kaut ko atradi?

Kaja bija nostājusies aiz viņa krēsla un pieliekusies, lai paskatītos. Harijs sajuta vāju lavandas ziepju smaržu. To pašu viņš bija jutis arī lidmašīnā, kad viņa gulēja, uzlikusi galvu tam uz pleca.

Mm. Vai tev šķiet, ka te kas varētu būt? Harijs paņēma kafijas krūzīti.

Nē.

Kāpēc tad paņēmi šīs fotogrāfijas uz mājām?

Tāpēc, ka deviņdesmit piecos procentos gadījumu visa izmeklēšana sastāv no meklējumiem nepareizā vietā.

Viņa bija nocitējusi Harija trešo bausli.

Un tev jāiemācās šie deviņdesmit pieci procenti mīlēt. Citādi nezināsi, kur likties.

Ceturtais bauslis.

Un ziņojumi? Harijs painteresējās.

Ir, protams, mūsu pašu ziņojumi par Borgnijas un Šarlotes slepkavībām, bet tajos nekā nav. Nav ne tehnisko pēdu, ne liecinieku, kas varētu ziņot par kaut ko neparastu par sīviem ienaidniekiem, greizsirdīgiem mīļākajiem, alkatīgiem mantiniekiem, izsekotājiem, nepacietīgiem narkotiku pārdevējiem vai citiem kreditoriem. īsi sakot…

Nekādu pēdu, neviena redzama motīva, nav slepkavības ieroča. Es labprāt sāktu iztaujāt cilvēkus Māritas Ulsenas lietā, bet tu taču zini pie šīs lietas mēs nestrādājam.

Kaja pasmaidīja.

Protams, ne. Starp citu, šodien es runāju ar kādu žurnālistu no "VG" politikas nodaļas. Viņš sacīja, ka neviens no stortingā akreditētajiem žurnālistiem nezinot, vai Māritai Ulsenai bijusi depresija, personības krīze vai domas par pašnāvību. Vai arī ienaidnieki vai nu darbā, vai privātajā dzīvē.

Mm.

Harijs turpināja pētīt sejas. Sieviete ar mēnessērdzīgās skatienu un bērnu rokās.

Ko šie cilvēki vēlas?

Aizmugurē: kāda vīrieša mugura. Tas pamet nozieguma vietu. Mugurā bieza jaka, galvā adīta cepurīte.

Tiem vajadzīgs šoks. Satricinājums. Izklaide. Attīrīšanās.

Neticami.

Mm. Un tu lasi Džonu Fanti. Tev patīk vecas lietas?

Harijs ar žestu norādīja uz istabu un māju, bet cerēja, ka Kaja pateiks kaut ko par vīru, ja tas tiešām ir daudz vecāks kā viņš bija minējis.

Kaja ieinteresēti paskatījās uz Hariju.

Vai esi lasījis Fanti?

Kad biju jauns un aizrāvos ar Bukovski, tad vienu grāmatu lasīju, tikai neatceros nosaukumu. Un nopirku to galvenokārt tāpēc, ka Čārlzs Bukovskis bija viņa/ans. Harijs demonstratīvi paskatījās pulkstenī. Ak vai! Man laiks doties mājās.

Kaja izbrīnā palūkojās vispirms uz Hariju, tad uz neskarto kafijas krūzīti.

Vaina ir laika starpībā. Viņš pasmaidīja un piecēlās. Varam parunāt rīt sanāksmes laikā.

Protams.

Harijs paplikšķināja ar roku pa bikšu kabatu.

Starp citu, man beigušās cigaretes. Tas Camel bloks, ko iedevu tev, lai nepārsniegtu ievešanas normu…

Uzgaidi! Arī viņa pasmaidīja.

Kad Kaja atgriezās ar atvērto cigarešu bloku, Harijs, uzvilcis jaku un kurpes, jau stāvēja gaitenī.

Paldies! viņš pateicās, izņēma vienu paciņu un atvēra to.

Kad viņš jau stāvēja uz kāpnēm, Kaja, atspiedusies pret durvju

stenderi, pajautāja:

Man varbūt nevajadzētu teikt, bet ir sajūta, ka tā bija kaut kāda pārbaude.

Pārbaude? Harijs aizdedzināja cigareti.

Nejautāšu, kāda tā bija, bet… vai es to izturēju?

Harijs īsi iesmējās.

Es atnācu tikai cigarešu dēļ.

Ejot lejup pa kāpnēm, viņš pavēcināja bloku.

Septiņos-nulle-nulle!

Harijs iegāja savā dzīvoklī. Nospieda slēdzi un saprata, ka elektrība vēl nav atslēgta. Novilka mēteli, iegāja istabā un uzlika Deep Purple disku savu mīļāko grupu kategorijā "diezgan-komiska-tomēr-ļoti-laba". Speed King. īens Peiss pie bungām. Viņš nosēdās dīvānā un piespieda pirkstu galiņus pie deniņiem. Suņi raustījās pie ķēdēm. Tie gaudoja, ņurdēja, rēja, grauzās ar zobiem viņa iekšās. Ja viņš tagad tos palaistu vaļā, tad atpakaļceļa vairs nebūtu. Šoreiz nedrīkst. Agrāk vienmēr bija pamatoti iemesli, lai apstātos. Rākela, Oļegs, darbs, iespējams, pat tēvs. Nu vairs nekā no tā visa nav. Tas nedrīkstēja notikt. Tikai ne alkoholu. Tātad vajadzīga alternatīva. Apdullināšanās, ko iespējams kontrolēt. Paldies tev, Kaja! Vai viņam nebija kauns? Protams, bija. Bet lepnums bija greznība, ko ne vienmēr varēja atļauties.

Viņš noplēsa celofānu no cigarešu bloka. Izņēma pašu apakšējo paciņu. Gandrīz nevarēja pamanīt, ka tā bijusi atvērta. Tādas sievietes kā Kaja muitā nekad netika pārbaudītas. Harijs atvēra paciņu un izvilka alumīnija foliju. Izlīdzināja to un aplūkoja brūno kumšķīti. Ieelpoja tā saldo smaržu.

Tad uzsāka sagatavošanās darbus.

Harijs bija redzējis visus iespējamos opija smēķēšanas veidus sākot no rituāliem opija smēķētavās, kas sarežģītības ziņā neatpalika no ķīniešu tējas ceremonijas, ieskaitot dažādus smēķēšanas veidus ar pīpi, un beidzot ar vienkāršākajiem kumšķīti aizdedzina, pieliek pie tā salmiņu un caur to spēcīgi ieelpo, narkotikai burtiskā nozīmē pārvēršoties par dūmiem. Patiesībā runa bija par vienu un to pašu: panākt, lai aktīvā viela morfins, tebaīns, kodeīns un visa pārējā ķīmisko "draugu" buķete nonāktu asinīs. Harija metode bija vienkārša. Ar līmlenti viņš nostiprināja pie galda malas tērauda karoti, ielika tajā mazu gabaliņu ne lielāku par sērkociņa galviņu narkotiskās vielas un uzsildīja to ar šķiltavām. Kad sāka ost pēc opija, viņš paturēja virs karotes glāzi un uztvēra tajā dūmus. Tad iebāza glāzē lokanu caurulīti un caur to ieelpoja dūmus. Harijs ievēroja, ka pirksti itin nemaz vairs netrīc. Honkongā viņš bija regulāri pārbaudījis savu atkarības pakāpi, un var teikt, ka bija visdisciplinētākais no sev zināmajiem narkomāniem. Viņš spēja jau iepriekš dozēt savu alkohola devu un tad apstāties, lai cik piedzēries arī būtu. Honkongā viņš varēja atturēties no opija nedēļu un pat četrpadsmit dienas, aprobežojoties ar dažām paralgin forte tabletēm, kas gan nenovērsa abstinences simptomus, taču kaut kāda psiholoģiskā iedarbība tām bija, jo Harijs zināja, ka tās satur nedaudz morfma. Viņš nebija atkarīgs. No apreibināšanās vispār okay, tas gan, bet tieši no opija nē. Tomēr kritēriji, protams, ir diezgan izplūduši. Bet, tikko viņš bija nostiprinājis karoti, tā sajuta suņi nomierinās. Tie zināja, ka drīz kaut ko dabūs.

Un būs mierīgi. Līdz nākamajai reizei.

Sakarsušās šķiltavas jau dedzināja Harijam pirkstus. Uz galda gulēja kokteiļsalmiņi no McDonald's.

Minūti vēlāk viņš ievilka pirmo dūmu.

Iedarbība bija acumirklīga. Sāpes, pat tās, par kurām viņš nenojauta, izzuda. Uzradās asociācijas, dažādi tēli. Šonakt viņš spēs gulēt.

Bjērnam Holmam nenāca miegs.

Viņš bija mēģinājis lasīt Eskota "Hank Williams, The Biography", par kantri leģendas īso dzīvi un ilgo nāvi, klausīties Lusindas Viljamsas Ostinā notikušā koncerta ierakstu kompaktdiskā un skaitīt Teksasas Longhornas šķirnes govis, bet velti.

Dilemma. Tur slēpjas visa vaina. Problēma, kurai nav īsta risinājuma. Kriminālists Holms ienīda šādas problēmas.

Viņš sarāvās kamolā uz paīsā dīvāna, kas bija atvests no Skreijas reizē ar Elvisa, Sex Pistols, Jason & The Scorchers vinila skaņuplašu kolekciju, trim Nešvilas drēbnieka šūtiem uzvalkiem, amerikāņu Bībeli un virtuves mēbelēm, kas pārdzīvojušas trīs Holmu paaudzes. Tomēr viņš nespēja koncentrēties.

Dilemma bija tā, ka viņš, aplūkojot virvi, ar kuru Mārita Ulsena bija tikusi pakārta vai pareizāk sakot ar kuru tai tika norauta galva, bija izdarījis interesantu atklājumu. Varbūt nekā īpaša tur nebija, taču jautājums bija gluži cits: vai pareizāk būtu nodot šo informāciju KRIPOS vai Harijam? Bjērns Holms tobrīd, kad vēl strādāja KRIPOS, uz virves bija atklājis mazas gliemežnīcas. Un bija ari runājis ar Oslo Universitātes Bioloģiskā institūta saldūdens pētīšanas biologu. Bet vēl pirms ziņojuma uzrakstīšanas Beāte Lenna bija aizkomandējusi viņu uz Harija nodaļu, un rīt, kad viņš sēdīsies pie datora un rakstīs, ziņojumu nāksies adresēt Harijam.

Okay, tehniski raugoties, dilemmas varbūt nebija, informācija piederēja KRIPOS. Tās nodošanu kādam citam varētu uzskatīt par nolaidību. Un ko viņš Harijam Holam bija parādā? Tas viņam vienmēr sagādāja nepatikšanas. Viņam bija dīvains un brutāls darba stils. Un pavisam bīstams viņš kļūst, kad piedzeras. Bet, kad ir skaidrā, tad tiešs un godīgs. Uz viņu var paļauties, viņš nav no tiem, kuri vēlāk atgādina: "You owe me." Liels ienaidnieks, bet labs draugs. Lielisks cilvēks. Ellīgi lādzīgs vīrs. Patiesībā mazliet līdzīgs Henkam.

Bjērns Holms ievaidējās un pagriezās uz sienas pusi.

Stīne pamodās, it kā viņu kāds būtu pagrūdis.

Tumsā kaut kas dūca un zumēja. Viņa pagriezās uz sāniem. Griesti blāvi spīdēja. Gaisma nāca no grīdas līdzās gultai. Cik ir pulkstenis? Trīs naktī? Viņa pastiepa roku un satvēra mobilo telefonu.

Jā? miegainā balsī viņa ierunājās.

Deltas apgabalā mani bija nogurdinājuši odi un čūskas, un es ar savu motociklu devos tālāk, gar Birmas piekrasti uz Arakanu.

Viņa uzreiz pazina šo balsi.

Uz Sai Chung salu, viņš turpināja. Tur ir aktīvs dubļu vul-kāns, un es dzirdēju, ka drīz gaidāms izvirdums. Un trešajā naktī pēc manas ierašanās tas notika. Es domāju, ka būs tikai dubļi, bet tu neticēsi tas spļāva ārā arī veco labo lavu. Biezu lavu, kas plūda cauri pilsētai tik lēni, ka mēs mierīgi varējām no tās izvairīties.

Tagad ir nakts vidus. Viņa nožāvājās.

Tā plūda un neapstājās. Kad tā ir tik bieza, to dēvē par auksto lavu, tomēr tā savā ceļā visu sadedzina. Koki ar skaistām, zaļām lapām četrās sekundēs pārvērtās Ziemassvētku eglītēs, tad pelnos, un vēlāk to vairs nebija. Birmieši mēģināja aizbēgt savās mašīnās, piekrautās ar steigā savāktajām mantām, tomēr tie bija krāmējušies pārāk ilgi, jo lava taču virzījās tik lēni! Kad tie nesa ārā televizorus, lava jau bija pie māju sienām. Viņi metās mašīnās, bet karstuma dēļ sāka sprāgt riepas. Pēc tam aizdegās benzīns, un viņi lēca no tām ārā kā degošas lāpas. Vai atceries, kā mani sauc?

Klausies, Elīas…

Es taču teicu, ka tu atcerēsies!

Man vajag gulēt. Rīt jāiet uz skolu.

Es esmu šāds izvirdums, Stīne! Es esmu kā auksta lava. Es plūstu lēni, bet esmu neapturams. Es atnākšu pie tevis tur, kur tu būsi!

Viņa mēģināja atcerēties, vai bija pateikusi savu vārdu. Neapzināti pavērās logā. Tas stāvēja vaļā. Ārpusē mierinoši šalca vējš.

Viņa balss bija klusa, gandrīz čukstoša.

Es redzēju suni, kas, mēģinādams aizbēgt, sapinās dzeloņstieplēs. Tās gulēja lavas ceļā. Bet tad tās straume nogriezās pa kreisi. Šķita, ka paies garām. It kā Dievs būtu apžēlojies. Bet lava pagriezās atpakaļ. Puse no suņa vienkārši pazuda. Iztvaikoja. Otra puse aizdegās. Tad pārvērtās pelnos. Viss pārvēršas pelnos.

Fui, es lieku nost telefonu!

Paskaties ārā! Vai redzi, esmu jau pie mājas sienas!

Izbeidz!

Nomierinies, es tikai pajokoju! Viņš skaļi iesmējās viņai ausi. Stlne nodrebinājās. Viņš laikam bija pilnā. Varbūt traks. Vai abi

kopā.

Arlabunakti, Stīne! Drīz tiksimies!

Sakari pārtrūka. Stīne blenza telefonā. Tad izslēdza aparātu un aizmeta to gultas kājgalī. Nolamājās, jo jau zināja. Zināja to, ka šonakt vairs nespēs aizmigt.

17. NODAĻA. Šķiedra

j

6.58. Harijs Hols, Kaja Sūlnesa un Bjērns Holms gāja pa četrsimt metru garo pazemes eju, kas savienoja Policijas pārvaldes māju ar Oslo apgabala cietumu. Dažreiz to izmantoja, arī lai ieslodzītos nogādātu uz Policijas pārvaldi nopratināšanai, reizēm ziemas laikā tur varēja patrenēties skriešanā, bet vecajos, sliktajos laikos īpaši spītīgus ieslodzītos tur pavisam neoficiāli vienkārši iekaustīja.

No griestiem, mīksti pakšķēdami, uz betona grīdas krita ūdens pilieni, atbalsodamies slikti apgaismotajā gaitenī.

Šeit, Harijs teica, kad viņi bija nonākuši gaiteņa galā.

ŠEIT? Bjērns Holms pārjautāja.

Nācās pieliekt galvas, lai varētu paiet zem kāpnēm, kas veda augšup uz cietuma kamerām. Harijs pagrieza slēdzenē atslēgu un atvēra dzelzs durvis. Degunā iesitās silta, mitra un piesmakuša gaisa dvinga.

Viņš nospieda gaismas slēdzi. Zila, auksta luminiscento spuldžu gaisma atklāja četrstūrainu betona telpu ar pelēkzilu linoleju uz grīdas un kailām sienām.

Te nebija ne logu, ne siltuma radiatoru, vispār nebija nekā no tām ērtībām, kam vajadzētu būt telpā, kas paredzēta kā kabinets trim cilvēkiem.

Izņemot rakstāmgaldus ar krēsliem un datorus uz katra no galdiem. Uz grīdas stāvēja nobrūnējis kafijas automāts un trauks ar ūdeni.

Blakustelpā atrodas cietuma centrālapkures katli, Harijs paskaidroja. Tāpēc te ir tik silts.

Patiesībā ir pat diezgan tīkami. Kaja apsēdās pie viena no rakstāmgaldiem.

Protams, nedaudz atgādina elli, Holms piekrita, novilka zamšādas jaku un atpogāja krekla apkaklītes pogu. Vai mobilais telefons te darbojas?

Pavāji, Harijs atbildēja. Ir internets. Mums ir viss nepie-ciešamais.

Izņemot kafijas krūzītes, Holms noteica.

Harijs pakratīja galvu. No mēteļa kabatas viņš izmakšķerēja trīs baltas krūzītes un izvietoja uz rakstāmgaldiem. Pēc tam no iekškabatas izvilka paciņu kafijas un devās pie kafijas automāta.

Tu tās paņēmi no ēdnīcas. Bjērns pacēla sev priekšā nolikto krūzīti. Henks Viljamss?

Uzrakstīts ar flomāsteru, tādēļ uzmanies, Harijs brīdināja un ar zobiem atrāva vaļā kafijas paciņu.

Džons Fante? Kaja izlasīja uz savas krūzītes. Kas ir tev pašam?

Pagaidām nekas, Harijs atbildēja.

Un kādēļ nav?

Tādēļ, ka tur būs mūsu galvenā aizdomās turamā vārds.

Uz to neviens neko neiebilda. Kafijas automāts kāri sūca sevī ūdeni.

Līdz brīdim, kad kafija būs gatava, es vēlos uzklausīt trīs versijas, Harijs noteica.

Otrā kafijas krūzīte bija tikai pusē, kad izskanēja jau seši pieņēmumi. Harijs pārtrauca šos runas plūdus:

Okay, tā bija iesildīšanās, vienkārši smadzeņu rievu iekustināšanai.

Kaja bija izvirzījusi domu, ka slepkavībām varētu būt seksuāls raksturs, ka noziedznieks jau agrāk sodīts par līdzīgām izdarībām un zina, ka policijas rīcībā ir viņa DNS paraugs, tādēļ neizšļāca savu sēklu uz zemes, bet onanēja kādā maisiņā vai kur citur, pirms pameta nozieguma vietu, tādēļ iesākumā vajadzētu paskatīties oficiālajos sodīto personu sarakstos un aprunāties ar Tikumības nodaļas darbiniekiem.

Vai tev nešķiet, ka te kaut kas varētu būt? viņa painteresējās.

Man nekas nešķiet, Harijs atbildēja. Es mēģinu uzturēt smadzenēs tukšumu, lai tās spētu labāk uztvert domu.

Bet kaut ko taču tu domā?

Jā. Es uzskatu, ka šīs trīs slepkavības ir izdarījis viens un tas pats vai vieni un tie paši cilvēki. Un domāju, ka ir iespējams atrast sakarību, kas novedīs mūs līdz motīvam, kurš savukārt, ja ellīgi paveiksies, aizvedīs pie viena vai vairākiem vainīgajiem.

-Ja ellīgi paveiksies? Izklausās, it kā mums būtu sliktas izredzes!

Njā. Harijs atgāzās krēslā un aizlika plaukstas aiz pakauša. Speciālā literatūra, kurā tiek aprakstīti sērijveida slepkavas, aizņem vairākus metrus grāmatplauktu. Filmās policija parasti pieaicina palīgā psihologu, un tas, izlasījis dažus ziņojumus, izveido noziedznieka tēlu, kas bez izņēmumiem vienmēr izrādās pareizs. Ļaudis domā, ka filma "Henrijs sērijveida slepkavas portrets" ir tāds kā vispārējs apraksts, bet patiesībā sērijveida slepkavas diemžēl ir tikpat dažādi kā visi citi cilvēki. Ir tikai viena īpašība, kas tos atšķir no pārējiem noziedzniekiem.

Un tā ir?

Tos nenotver.

Bjērns Holms iesmējās. Tad saprata, ka darījis to nevietā, un spēji apklusa.

Bet tā taču nav? Kaja iebilda. Kā ir ar…?

Tu domā par tiem gadījumiem, kad izdevies noskaidrot noziedznieka rokrakstu un to arestēt. Bet atceries visas tās neatklātās slepkavības, kas joprojām tiek uzskatītas par atsevišķām, jo nav atklātas nekādas kopsakarības. Tādu ir tūkstošiem.

Kaja pašķielēja uz Bjērnu, kas dziļdomīgi pamāja ar galvu.

Vai tu tici sakarībai? viņa jautāja.

Jā, Harijs atbildēja. Un tā mums ir jāatrod. Jāiztiek bez iztaujāšanas, kas varētu mūs atklāt.

Un kā to izdarīt?

Drošības dienestā, analizējot draudu vēstules, mēs, ne ar vienu nekonsultējoties, meklējām iespējamās sakarības. Mums jau bija NATO izveidots meklētājs, daudz agrāk, pirms vēl kāds bija dzirdējis par Yahoo! un Google. Ar to mēs varējām ielavīties visur un praktiski izpētīt visu, kam bija kaut mazākā saistība ar internetu. Te mums nāksies darīt to pašu. Viņš paskatījās pulksteni. Un tāpēc es jau pēc pusotras stundas lidošu uz Bergenu. Pēc trim stundām runāšu ar vienu bijušo kolēģi, kura, kā es ceru, var mums palīdzēt. Tādēļ beigsim šeit runāt. Mēs ar Kaju jau izteicāmies. Bjērn! Kas tev sakāms?

Bjērns Holms nodrebinājās krēslā, it kā viņu kāds būtu pamodinājis.

Ko? A-a… šķiet, nekā daudz nav.

Harijs piesardzīgi paberzēja vaiga kaulu.

Kaut kas taču tev ir sakāms.

Nav nekā. Ne mēs Krimināltehniskajā nodaļā, ne taktiskie izmeklētāji neatradām itin nekā ne Māritas Ulsenas, ne divu pārējo upuru lietās.

Divu mēnešu laikā! Harijs piezīmēja. Klāj vaļā!

Jā, varu atkārtot, Bjērns Holms sacīja. Mēs divus mēnešus analizējām, caurskatījām un blenzām uz fotogrāfijām, asins analīzēm, matiņiem, nagiem, you name it. Mēs apspriedām divdesmit četras versijas par to, kā un kāpēc viņš pirmajiem diviem upuriem mutē izdūris divdesmit četrus caurumus, turklāt visu dūrienu virzieni saplūst vienā kopējā punktā. Atbildi neieguvām. Māritai Ulsenai ari bija ievainojumi mutē, bet tie bija naža dūrieni, plēsti, nežēlīgi, īsi sakot: nekā nav.

Kā ir ar tiem akmentiņiem pagrabā, kur tika atrasta Borgnija?

Analizējām. Tajos daudz dzelzs un magnija, mazliet alumīnija un silīcija. Tā sauktais bazalts. Porains un melns. Vai kļuva skaidrāks?

Gan Borgnijai, gan Šarlotei zobu iekšpusē ir atrastas dzelzs un koltana pēdas. Ko tas nozīmē?

To, ka viņas nogalinātas ar vienu un to pašu velnišķīgo ierīci, bet tas mūs netuvina atrisinājumam. Mēs nezinām, kas tas ir.

Pauze.

Harijs ieklepojās.

Okay, Bjērn. Stāsti!

Ko lai stāstu?

To, kas tev visu laiku, kopš atnācām, neliek miera, es taču redzu.

Krimināltehniķis, skatīdamies uz Hariju, pakasīja sev vaigubārdu. Ieklepojās. Vēlreiz ieklepojās. Paraudzījās uz Kaju, it kā meklējot pie viņas atbalstu. Atvēra muti, tad aizvēra to.

Lieliski, Harijs noteica. Tad pāriesim pie…

Runa ir par virvi.

Abi pārējie paskatījās uz Bjērnu.

Es atradu uz tās moluska čaulu.

Ak tā? Harijs ieteicās.

Bet neatradu sāli.

Abi nebeidza skatīties uz Bjērnu.

Tas ir diezgan neparasti, viņš turpināja. Gliemežnīca. Sald-ūdenī.

-Un?

Es mazliet aprunājos ar vienu biologu, saldūdens pētnieku. Šo molusku sauc par Jitlandes molusku, un tas ir mazākais no visiem. Norvēģijā novērots tikai divos ezeros.

Kuros?

Eijerenā un Līserenā.

Tas ir Estfollā, Kaja precizēja. Turpat blakus. Lieli ezeri.

Biezi apdzīvotā filkē, Harijs piebilda.

Sorry, Holms noteica.

Mm. Vai virvei bija kāda norāde uz to, kur tā varētu būt pirkta?

Nē, tur jau tas āķis! Holms atbildēja. Itin nekā. Un tādu virvi nekad agrāk nebiju redzējis tā sastāvēja vienīgi no organiskām šķiedrām. Nebija ne neilona, ne kāda cita mākslīga materiāla.

Kaņepes, Harijs teica.

Kas? Holms pārjautāja.

Kaņepes. Virves un hašišu izgatavo no viena un tā paša auga. Ja tev radīsies vēlme ievilkt dūmu, vari aizskriet līdz ostai un pielaist uguni dāņu kuģa tauvai.

Tās nebija kaņepes, Bjērns Holms, nereaģējot uz Kajas smiekliem, noteica, bet vīksnas un liepas šķiedras. Vairāk no vīksnas.

Norvēģu mājamatnieku izgatavota virve, Kaja sacīja. Agrāk ciematos tā taisīja virves.

Ciematos? Harijs nesaprata.

Kaja apstiprinoši pamāja.

Katrā ciematā parasti bija vismaz viens virvju vijējs. Uz vienu mēnesi ielaiž baļķus ūdenī, tad noņem mizu un izmanto lūkus. Savij tos virvē.

Harijs un Bjērns pagriezās krēslos pret Kaju.

Kas ir? viņa nedroši iejautājās.

Klausies, Harijs ierunājās. Vai, tavuprāt, tas būtu zināms visiem?

Ak tā! Kaja novilka. Mans vectēvs taisīja virves.

Ā! Un virvēm izmanto vīksnu un liepu?

Principā var izmantot jebkura koka šķiedras.

Kādās proporcijās?

Kaja paraustīja plecus.

Speciāliste neesmu, bet man liekas diezgan neparasti vienā virvē izmantot dažādu koku šķiedras. Atceros, mans vecākais brālis Ēvens teica, ka vectēvs izmantojis tikai liepu, jo tā mazāk uzsūc ūdeni. Tāpēc viņam savas virves nevajadzēja iedarvot.

Mm. Ko domā tu, Bjērn?

Ja tādas jauktu šķiedru virves ir retums, tad, protams, būs vieglāk noskaidrot, kas tās izgatavojis.

Harijs piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu. Zem viņa gumijas pazolēm grīdas linolejs katru reizi žēli nopūtās.

Tātad varam uzskatīt, ka šī produkcija ir ierobežotā daudzumā un pārdošana notiek vietējā mērogā. Vai izklausās ticami, Kaja?

Jā, laikam gan.

Varam ari uzskatīt, ka virves izgatavošanas un izmantošanas vietas atrodas netālu viena no otras. Nez vai šīs mājražotāju virves aizceļoja tālu prom.

Izklausās ticami, bet…

Pieņemsim šo uzskatu par mūsu izejas punktu. Sāksim ar to, ka sameklēsim visus virvju vijējus Līserena un Eijerena ezeru apkārtnē.

Bet tagad neviens vairs nevij šādas virves, Kaja protestēja.

Pacentieties. Harijs ielūkojās pulkstenī, paķēra no krēsla atzveltnes mēteli un devās uz durvīm. Noskaidrojiet, kur šī virve ir izgatavota. Pieļauju, ka Belmans neko nezina par šiem Jitlandes moluskiem. Vai tā ir, Bjērn?

Atbildes vietā Bjērns izspieda smaidu.

Vai varu aplūkot versiju par slepkavībām seksuālu iemeslu dēļ? Kaja iejautājās. Varu aprunāties ar dažiem paziņām Tikumības nodaļā.

Atbilde ir negatīva! Harijs atbildēja. Vispārējais rīkojums "turēt muti" par to, pie kā mēs strādājam, īpaši attiecas uz mūsu dārgajiem kolēģiem Policijas pārvaldē. Izskatās, ka no Policijas pārvaldes uz KR1POS noplūst informācija, tādēļ šeit mēs runājam vienīgi ar Gunnaru Hāgenu.

Kaja jau pavēra muti, bet Bjērna skatiens lika tai apklust.

Bet tu vari darīt ko citu, Harijs sacīja. Atrodi ekspertu vulkanologu un aizsūti viņam šo sīko akmentiņu analīžu rezultātus.

Bjērna gaišās uzacis krietni pacēlās uz augšu.

Porains, melns akmens, bazalts, Harijs atgādināja. Esmu ar mieru derēt, ka tā ir lava. No Bergenas būšu atpakaļ ap četriem.

Nodod sveicienu Be-e-egenas Policijas pārvaldei! Bjērns noblēja un pacēla kafijas krūzīti.

Es neiešu uz policiju, Harijs teica.

Tā? Uz kurieni tad?

Uz Sannvīkenes slimnīcu.

San…

Aiz Harija aizcirtās durvis. Kaja paskatījās uz Bjērnu Holmu, kurš, muti pavēris, blenza uz aizvērtajām durvīm.

Ko viņš tur darīs? viņa iejautājās. Ies pie tiesas mediķa?

Bjērns papurināja galvu.

Sannvīkenes slimnīca ir iestāde garīgi slimajiem.

Tiešām? Tad jau viņš tiksies ar psihologu, kura specialitāte ir sērijveida slepkavības vai kaut kas tamlīdzīgs?

Es jau zināju, ka man vajag atsacīties, Bjērns nočukstēja, joprojām vērdamies durvīs. Viņš ir galīgi traks!

Kurš ir traks?

Mēs strādājam cietumā, Bjērns teica. Riskējam zaudēt darbu, ja šefs uzzinās, ar ko nodarbojamies, un tā kolēģe Bergenā…

"Jā?

Viņa ir nenormāla.

Tu gribi sacīt, ka viņa…

Atrodas slēgtā nodaļā, piespiedu ārstēšanā.

18. NODAĻA. Paciente

Garā auguma policistam sperot vienu soli, Hjersti Rēdsmūenai nācās spert divus. Un tomēr, ejot pa Sannvikenes slimnīcas gaiteni, viņa atpalika. Aiz augstajiem, šaurajiem logiem, no kurienes pavērās skats lejup uz fjordu, plikšķināja lietus. Koki rādījās tik zaļi, ka varēja nodomāt pirms ziemas jau iestājies pavasaris.

Vakar, izdzirdot klausulē policista balsi, Hjersti Rēdsmūena to tūdaļ bija pazinusi. It kā visu laiku būtu gaidījusi, ka viņš piezvanīs. Un palūgs tieši to, ko lūdza: atļaut parunāt ar Pacienti. Paciente tika iedēvēta par Pacienti, lai nodrošinātu viņai lielāku anonimitāti pēc gandrīz gadu senās slepkavības lietas, kurā viņa tika iesaistīta kā izmeklētāja, un sasprindzinājuma dēļ viņa atgriezās tur, no kurienes bija nākusi: psihiatriskajā nodaļā. Patiesību sakot, viņa atlaba pārsteidzoši ātri, bija atgriezusies mājās, taču prese, kas, par spīti tam, ka lieta par Sniegavīru jau sen bija atrisināta, joprojām histēriski turpināja rakstīt, nelika viņu mierā. Un tādēļ kādā vakarā pirms trim mēnešiem Paciente bija piezvanījusi Rēdsmūenai un jautājusi, vai nav iespējams atgriezties.

Tātad viņa ir formā? policists painteresējās. Vai zāles arī lieto?

Uz pirmo jautājumu atbilde ir jā, Hjersti Rēdsmūena atteica. Uz otro atbildēt liedz klusēšanas zvērests.

Patiesībā Paciente jutās tik vesela, ka ne zāles, ne atrašanās slimnīcā vairs nebija nepieciešama. Tomēr Rēdsmūena šaubījās, vai ļaut viņam Pacienti apmeklēt, jo arī viņš tika darbojies Sniegavīra lietā un varētu uzjundīt senās atmiņas. Hjersti Rēdsmūenai savulaik kā psihiatrei bija iespēja pārliecināties par domu izspiešanas labvēlīgo ietekmi, par traumas iekapsulēšanos, par aizmiršanu. Tas šajā nozarē bija nenovērtēts virziens. No otras puses, tikšanās ar cilvēku, kuram bijis sakars tieši ar šo lietu, Pacientei varētu būt laba pārbaude attiecībā uz viņas psihiskās veselības stāvokli.

Tev būs pusstunda, Rēdsmūena brīdināja un atvēra durvis uz kopējo telpu. Un atceries, ka psihe ir ievainojama.

Kad Harijs iepriekšējā reizē ieraudzīja Katrīni Bratu, viņš to nebija pazinis. Skaistās trīsdesmitgadīgās sievietes ar tumšajiem matiem, maigo ādu un uguntiņu acīs vairs nebija. Uz viņu bija raudzījušies būtne, kas lika domāt par nokaltušu ziediņu nedzīva, trausla, vārga, bezkrāsaina. Viņš bija izbijies, ka varētu nejauši salauzt viņai roku, ja pārāk cieši apkamptu.

Tādēļ tagad bija patīkami viņu atkal redzēt. Katrīne izskatījās vecāka, bet varbūt bija vienkārši nogurusi. Kad viņa piecēlās kājās un uzsmaidīja, acīs atkal mirdzēja uguntiņa.

Harijs Ho, Katrīne viņu apskāva. Kā sviežas?

Plus mīnus vidēji, Harijs atbildēja. Un tev?

Briesmīgi, viņa attrauca. Bet tagad ir daudz labāk.

Viņa iesmējās, un Harijs saprata, ka viņa ir atgriezusies. Ka krietna daļa no viņas ir atpakaļ.

Kas vainas tavam vaigam? Vai sāp?

Tikai tad, kad runāju un ēdu, Harijs teica. Un kad pamostos.

Izklausās pazīstami. Tu esi kļuvis vēl riebīgāks, nekā tevi atceros, bet, vienalga, priecājos tevi redzēt!

Es tāpat.

Tu gribi teikt: "tāpat", tikai bez vārda "riebīgs"?

Harijs pasmaidīja.

Protams!

Viņš paraudzījās apkārt. Pārējie pacienti, kas atradās telpā, sēdēja un skatījās vai nu ārā pa logu, vai uz savām rokām klēpī, vai arī tieši sienā. Viņš un Katrīne, šķiet, nevienu neinteresēja.

Harijs izstāstīja, kas noticis kopš abu pēdējās tikšanās reizes. Par Rākelu un Oļegu, kuri devušies nezināmā virzienā uz ārzemēm.

Par Honkongu. Par tēva slimību. Par lietu, kuru ir uzņēmies. Viņa pat iesmējās, kad Harijs piekodināja, lai nevienam par to nestāsta.

Un kā iet tev? Harijs pajautāja.

Patiesībā viņi grib laist mani ārā, jo uzskata, ka esmu vesela un tikai aizņemu vietu. Bet man šeit patīk. Apkalpošana ir nelādzīga, bet te ir droši. Man ir televizors, es varu iet un nākt, kad vien vēlos. Kas zina, pēc mēneša vai diviem varbūt atkal došos uz mājām.

Kurš to zina?

Neviens. Neprāts uznāk un pazūd. Ko tu gribi?

Ko tu gribi, lai es gribētu?

Katrine ilgi skatījās uz Hariju, tad atbildēja:

Ja neskaita to, ka gribu, lai tev rastos vēlme mani izdrāzt, gribētos būt tev noderīgai.

Un tieši to es arī gribu.

Vēlies mani izdrāzt?

Vēlos, lai tu man palīdzi.

Velns! Okay. Par ko ir runa?

Vai jums te ir dators ar internetu?

Kopējā istabā mums ir dators, tikai tas nav pieslēgts internetam to viņi neriskē darīt. To lieto vienīgi pasjansa likšanai. Bet man istabā ir savs dators.

Izmanto kopējo! Harijs iebāza roku kabatā un uzmeta galdā USB modemu. Tas ir "mobilais ofiss" tā teica veikalā. To vajag tikai iebāzt…

…vienā no USB portiem, Katrine papildināja, paņēma to un iebāza kabatā. Kurš samaksās?

Es. Tas ir, Hāgens.

Lieliski, tad jau šovakar pasērfošu! Vai ir kādi jauni, karsti pornosaiti, par kuriem man vajadzētu zināt?

Droši vien ir! Harijs uzmeta uz galda mapīti. Te ir ziņojumi. Trīs slepkavības, trīs vārdi. Gribētu, lai tu izdari to pašu, ko Sniegavīra lietā. Atrodi sakarības, kuras esam palaiduši garām. Vai esi dzirdējusi par šo lietu?

Jā. Katrine Brata pat nepaskatījās uz mapīti. Tās bija sie-vietes. Lūk, arī sakarība.

Tu lasi avīzes…

Pavisam nedaudz. Kādēļ tu domā, ka tie nav gadījuma rakstura upuri?

Es neko nedomāju, es meklēju.

Taču nezini, ko tieši meklē?

Pareizi.

Bet tu esi pārliecināts, ka Māritas Ulsenas slepkava ir tas pats, kas abos pārējos gadījumos? Cik saprotu, tad slepkavības veids bija gluži cits?

Harijs pasmaidīja. Vairāk gan par Katrīnes mēģinājumu noslēpt to, ka viņa ir rūpīgi izlasījusi avīzēs par visām slepkavību detaļām.

Nē, Katrīn, es neesmu pārliecināts, taču dzirdu, ka tu izdari tādus pašus secinājumus kā es.

Protams. Mēs taču esam radniecīgas dvēseles, remember1

Viņa iesmējās un pēkšņi atkal kļuva par agrāko Katrīni, nevis par

ēnu tai spīdošajai, ekscentriskajai izmeklētājai, kuru bija tikai sācis iepazīt, kad viss sabruka. Sev par pārsteigumu, Harijs juta kamolu kaklā. Nolādētie bioritmu traucējumi!

Kā tev liekas, vai spēsi man palīdzēt?

Atrast kaut ko, kam KRIPOS iztērējis divus mēnešus un ko nav atradis? Ar norakstītu datoru psihiatriskās slimnīcas kopējā telpā? Es pat nezinu, kāpēc tu jautā man. Policijas pārvaldē ir cilvēki, kas par datu meklēšanu ir informēti daudz vairāk nekā es.

Zinu, bet man ir tas, kā nav viņiem. Tas, ko viņiem nevaru dot. Parole uz noziedznieku pasauli.

Katrīne bija neizpratnē. Harijs palūkojās apkārt, lai pārliecinātos, ka viņus nenoklausās.

Kad es strādāju Uzraudzības dienestā saistībā ar lietu "Sarkanrīklīte", dabūju pieeju meklētājiem, ko norvēģu policija izmanto, lai izsekotu teroristus. Viņi izmanto tādas slepenās pieejas sistēmas internetam kā amerikāņu militārais tīkls MILNET, radītu vēl pirms tam, kad astoņdesmitajos gados atdeva tīklu komerciālai izmantoša-nai caur ARPANET. Kā tev zināms, ARPANET kļuva par internetu, bet slepenās pieejas turpina darboties. Meklētāji izmanto Trojas zirgus, kas sameklē paroles un kodus un atrod atjauninājumus. Lidmašīnu biļešu pasūtījumus, viesnīcu rezervācijas, maksas ceļu lietošana, internetbanku operācijas šie meklētāji redz visu.

Esmu dzirdējusi par šādiem meklētājiem, bet, godīgi sakot, neticēju, ka tādi vēl pastāv, Katrine sacīja.

Pastāv. Tos ieviesa 1984. gadā. Orvela murgs kļuva par īstenību. Un pats labākais mana parole joprojām ir derīga. Es pārbaudīju.

Tad kādēļ tev esmu vajadzīga es? Tu vari to izdarīt pats!

Šo sistēmu drīkst izmantot vienīgi policijas Uzraudzības dienests un, kā jau teicu, tikai krīzes situācijās. Un tieši tāpat kā Google, ir iespējams noskaidrot, kas meklē informāciju. Ja tiks atklāts, ka es vai kāds cits no Policijas pārvaldes izmantojam šo meklētāju, tam draud kriminālatbildība. Bet meklējums tiks izsekots un pēdas aizvedīs līdz kopējam datoram psihiatriskajā slimnīcā…

Katrine Brata iesmējās. Tie bija pavisam citi ļaunas raganas smiekli.

Es sāku saprast. Esmu vajadzīga nevis kā ģeniālā izmeklētāja Katrine Brata, bet… viņa pavēcināja roku, …kā paciente Katrine Brata, jo, būdama nepieskaitāma, viņa nevar tikt sodīta!

Pareizi! Harijs pasmaidīja. Un tu esi viena no tiem nedau-dzajiem, par kuriem esmu pārliecināts, tie turēs muti. Un, ja arī neesi ģeniāla, tad katrā ziņā tava inteliģences pakāpe ir virs vidējās.

Ej dillēs!

Neviens nedrīkst uzzināt, ar ko mēs nodarbojamies. Bet es garantēju, ka mēs šeit esam "The Blues Brothers".

"On a missionfrom God"?

Paroli esmu uzrakstījis modema otrā pusē.

Kādēļ tu domā, ka tikšu galā ar šiem meklētājiem?

Tie darbojas apmēram tāpat kā Google. To sapratu pat es, kad strādāju Uzraudzības dienestā. Viņš greizi pasmaidīja. Tie taču tomēr ir izveidoti policistiem.

Viņa dziļi nopūtās.

Paldies! Harijs pateicās.

Es neko neteicu!

Kā tev šķiet, kad varu kaut ko gaidīt?

Lai velns tevi parauj! Viņa uzsita ar dūri pa galdu.

Harijs redzēja, ka viens no sanitāriem uzmanīgi paskatās uz •ibiem. Viņš izturēja Katrines mežonīgo skatienu. Nogaidīja.

Es nezinu, viņa nočukstēja. Teiksim tā: nedomāju, ka gaišā dienas laikā sēdēšu kopējā telpā un izmantošu nelegālus meklētājus.

Harijs piecēlās.

Okay, sazināšos ar tevi pēc trim dienām.

Vai neesi kaut ko piemirsis?

Ko īsti?

Pastāstīt man, what's-in-it-for-me?

Labi. Harijs aizpogāja mēteli. Tagad es zinu, ko tu vēlies.

Ko es vēl… Kad Katrine saprata, izbrīnu viņas sejā nomainīja apjukums un viņa nokliedza Harijam, kurš jau devās uz durvīm: Nelietīgais velns! Ko gan tu iedomājies!

Harijs iesēdās taksometrā, pateica šoferim: "Uz lidostu!" un izvilka no kabatas telefonu, redzēja, ka tajā ir trīs neatbildēti zvani no viena zvanītāja. Viņa adrešu grāmatiņā bija tikai divi numuri. Labi! Tas nozīmēja, ka viņiem kaut kas ir.

Viņš piezvanīja uz šo numuru.

Līserens, Kaja teica. Tur bija virvju vijēja darbnīca, bet pirms piecpadsmit gadiem to likvidēja. Pēcpusdienā Itre Ēnebakas lensmanis mums parādīs šo vietu. Viņa rajonā bija daži zināmi kriminālie, bet tās bija sīkas lietiņas ielaušanās un mašīnu zādzības. Un viens, kurš sēdējis par sievas piekaušanu. Bet viņš atsūtīja mums visu sarakstu, un tagad es to salīdzinu ar kriminālnoziedznieku reģistru.

Labi. Paņem mani Gardermūenā, tas ir pa ceļam uz Līserenu.

Tas nav pa ceļam!

Tev taisnība. Tomēr paņem gan!

19. NODAĻA. Baltā līgava

Neraugoties uz lēno braukšanu, Bjērna Holma Volvo Amazon uz šaurā ceļa, kas līkumoja starp Estfollas laukiem un līdzenumiem, līgojās un stenēja.

Harijs gulēja aizmugures sēdeklī.

Tātad Līserena apkārtnē nav nekādu seksuāla rakstura noziegumu, Bjērns teica.

Nav neviena, kurš būtu aizturēts, Kaja palaboja. Vai neredzēji aptauju "VG"? Tikai viens no divdesmit atzīstas, ka izdarījis to, ko varētu raksturot kā seksuālu uzmākšanos.

Vai tādās aptaujās cilvēki runā patiesību? Ja es ar kādu dāmu būtu aizgājis pārāk tālu, tad domāju, ka man pietiktu prāta, lai vēlāk izmestu to no galvas.

Vai tev tā ir gadījies?

Man? Bjērns piedeva gāzi un apdzina traktoru. Nē. Esmu viens no tiem deviņpadsmit. Itre Ēnebaka. Velns, kā sauca to jocīgo tipu televīzijā, kurš ir no šīs puses? To lauku muļķi ar sasisto briļļu stiklu un mopēdu? Tāds un tāds no Itre Ēnebakas. Var pārsmieties!

Kaja paraustīja plecus. Bjērns paskatījās atpakaļskata spogulītī, bet ieraudzīja tikai Harija pavērto muti.

Itre Ēnebakas lensmanis, kā bija norunāts, stāvēja un gaidīja viņus Veijentangenā pie attīrīšanas iekārtām. Viņi novietoja mašīnu, lensmanis stādījās priekšā: Skaijs (tas īpaši patika Bjērnam Holmam), un tad viņi sekoja lensmanim uz peldošo piestātni, pie kuras rāmajā ūdenī līgojās kāds ducis laivu.

Mazliet par agru laist laivas ūdenī, Kaja ieteicās.

Šogad ledus neatnāca un vairs ari nebūs, lensmanis paskaidroja. Tā notiek pirmo reizi, kopš esmu te dzimis.

Viņi iekāpa platā platdibenē. Bjērns piesardzīgāk nekā pārējie.

Te ir sekls, Kaja sacīja, bet lensmanis atgrūda laivu no pie-stātnes.

Yes, viņš teica un, apņēmīgi parāvis aukliņu, iedarbināja motoru. Bet virvju darbnīca atrodas otrā krastā, tur ir dziļš. Ceļš tai pievirzās gandrīz klāt, bet nogāze ir tik stāva, ka tur var nokļūt vienīgi ar laivu.

Viņš pastūma motora rokturi kustībai uz priekšu. Kaut kāds nepazīstams putns izlidoja no skujkoku biežņas un brīdinoši iekliedzās.

Es ienīstu jūru, Bjērns atzinās Harijam, kurš divtaktu pieka-rināmā motora trokšņa dēļ savu kolēģi gandrīz nesadzirdēja.

Viņi slīdēja pelēkajā pēcpusdienas gaismā pa brīva ūdens strēmeli starp divmetrigām niedrēm. Aizlavījās garām zaru kaudzei, pēc Harija domām bebru mājoklim, tad tālāk pa kanālu starp mangrovju audzei līdzīgiem kokiem.

Tas ir ezers, Harijs noteica. Nevis jūra.

Viens pīpis. Bjērns atvirzījās no laivas malas tuvāk sola vidum. Vislabāk man tīk būt uz sauszemes, kur ir govju mēsli un kalni.

Kanāls paplašinājās, un viņu priekšā atklājās Līserens. Viņi aizpukšķināja garām saliņām ar mazām, uz ziemu pamestām būdiņām, kuru melnie logi šķita vērojam tos ar piesardzīgiem skatieniem.

Gerhardsena vasarnīcas, lensmanis paskaidroja. Te tev nebūs stresa kā Zelta krastā, kur jāsacenšas ar kaimiņu kuram lielāka laiva vai greznāka piebūve vasarnīcai.

Viņš nospļāvās ūdenī.

Kā sauc to komiķi televīzijā, kurš ir no Itre Ēnebakas? Bjērns centās pārkliegt motora troksni. Ar saplīsušām brillēm. Un mopēdu.

Lensmanis neizteiksmīgi paskatījās uz Bjērnu Holmu un lēni pašūpoja galvu.

Virvju darbnīca, viņš paziņoja.

Laivas priekšā krastā, gandrīz pie paša ūdens, Harijs ieraudzīja vecu, garenu koka ēku, kas vientuļi stāvēja kraujas nogāzes apakšā. No abām pusēm to ieskāva biezs mežs. Blakus mājai gar stāvo piekrasti veda sliedes, kas nozuda melnajā ūdenī. Sarkanā krāsa no sienām nolupusi, logu un durvju vietā melni caurumi. Harijs piemiedza acis. Blāvajā gaismā šķita, it kā pie viena loga stāvētu un vērotu viņus kāds baltā ģērbies cilvēks.

Ak Dievs! Bjērns iesmējās. īsta spoku māja!

Tā jau runā, lensmanis Skaijs attrauca un izslēdza motoru.

Pēkšņajā klusumā varēja saklausīt Bjērna smieklu atbalsi pretējā

krastā. Tai sekoja tāla, vientuļa aitu zvaniņa skaņa, kas viņus sasniedza pāri ezeram.

Kaja satvēra virvi, izlēca krastā un ar veiklu kustību apmeta to ap sapuvušu, noglumējušu pāli, kas slējās starp ūdenslilijām.

Viņi izkāpa no platdibenes uz milzīgiem laukakmeņiem, kas šeit bija piestātnes vietā. Iegāja pa durvīm paredzēto caurumu un atradās garā, šaurā un tukšā, pēc darvas un urīna smakojošā telpā. No ārpuses ēka bija grūti pārredzama, jo tās gali slēpās biezajā mežā. Kaut gan telpas platums tikai nedaudz pārsniedza divus metrus, tās garums bija vairāk par sešdesmit metriem.

Viņi stāvēja katrs savā telpas galā un šķeterēja virvi, Kaja paskaidroja, pirms vēl Harijs paspēja iejautāties.

Vienā telpas stūrī mētājās trīs tukšas alus pudeles. Bija redzams, ka kāds mēģinājis iekurt ugunskuru. Pie pretējās sienas, pie dažiem no sienas atrautiem dēļiem, karājās diegi.

Pēc Sīmonsena neviens nevēlējās pārņemt šo darbnīcu. Lensmanis pavērās apkārt. Kopš tā laika te ir tukšs.

Kādam nolūkam tur, ārā, ir vajadzīgas sliedes? Harijs pain-teresējās.

Divu iemeslu dēļ. Lai nolaistu un izvilktu laivu, ar ko atgādāja baļķus. Un vēl lai turētu tos zem ūdens, slapjumā. Stumbrus piesēja pie vagonetēm, kas droši vien vēl stāv tur augšā, laivu šķūnī. Pēc tam ielaida vagonetes zem ūdens un pēc pāris nedēļām, kad koki bija piesūkušies ar ūdeni, izvilka tās atpakaļ. Praktisks vīrs bija šis Sīmonsens.

Visi nodrebēja, kad mežā, tieši aiz sienas, pēkšņi kaut kas norībēja.

Aita, lensmanis sacīja. Vai arī briedis.

Viņi sekoja lensmanim pa šaurām koka kāpnēm uz otro stāvu, lūr, istabas vidū, stāvēja milzīgs garš galds. Abi koridoram līdzīgās telpas gali grima tumsā. Pie logu rāmju apmalēm vēl turējās izdauzīto stiklu lauskas. Vējš, klusi svilpodams, plivināja kožu saēstu līgavas plīvuru. Sieviete skatījās uz priekšu, pāri ezeram. Zem torsa rēgojās skelets: melns dzelzs statīvs uz riteņiem.

Sīmonsens ar to atbaidīja putnus. Skaijs pamāja uz manekena pusi.

Diezgan nepatīkami, Kaja piezīmēja, nostājās līdzās lensmanim un apņēma ciešāk jaku.

Viņš iesāņus paskatījās un greizi pasmaidīja.

Visi šejienes bērni briesmīgi bijās no viņas. Pieaugušie stāstīja, ka pilnmēness naktīs viņa klīstot pa apkārtni un dzenot pēdas vīrietim, kurš kāzu dienā viņu piekrāpis. Un, viņai tuvojoties, varot dzirdēt neeļļoto ritenīšu čīkstoņu. Es uzaugu tepat netālu, Hāgā. Saproti?

Vai patiesi? Kaja noprasīja.

Harijs apspieda smaidu.

Yes, Skaijs apstiprināja. Starp citu, tā bija vienīgā zināmā sieviete Sīmonsena mūžā. Viņš bija tāds kā vientuļnieks, saproti? Bet vīt virves to gan viņš prata!

Bjērns Holms, kas stāvēja viņiem aiz muguras, nocēla no nagliņas tur karājošos virves spoli.

Vai es teicu, ka drīksti kaut ko aiztikt? lensmanis nepagriežoties jautāja.

Bjērns pasteidzās uzkārt virvi atpakaļ.

Okay, šef! Harijs, neatverot muti, uzsmaidīja lensmanim. Vai mēs drīkstam kaut kam pieskarties?

Lensmanis vērtējoši nopētīja Hariju.

Jūs vēl neesat man pastāstījuši, par ko ir runa.

Tas ir konfidenciāli, Harijs atbildēja. Man ļoti žēl. Ekono-miskie noziegumi. Pats saproti.

Lūk, kā? Ja tu esi tas Harijs Hols, ko domāju, tad tu strādā ar slepkavību gadījumiem.

-Jā gan, Harijs piekrita. Šoreiz ir nelikumīga akciju pirkšana, izvairīšanās no nodokļu nomaksas un krāpniecība. Mēs ceļamies aizvien augstāk.

Lensmanis Skaijs piemiedza aci. Atkal iekliedzās kāds putns.

Tev, protams, taisnība, Skaij, Kaja nopūtās, bet tieši man vajadzēja parūpēties, lai pārvaldē saņemtu atļauju kratīšanai, un tu taču zini, ka mums trūkst cilvēku un tas man ietaupītu daudz laika, ja vien tu varētu… Viņa pasmaidīja, atklājot savus mazos asos zobiņus, un ar galvas mājienu norādīja uz virvi.

Skaijs paskatījās uz Kaju, vairākas reizes pašūpojās uz savu gumijas zābaku papēžiem un tad piekrītoši pamāja.

Es gaidīšu laivā.

Bjērns tūdaļ ķērās pie darba. Viņš nolika virves rulli uz garā galda, atvēra līdzpaņemto nelielo mugursomu, iededza kabatas lukturīti ar aukliņu, kurai galā karājās makšķerāķis, un nostiprināja āķi starp diviem griestu dēļiem. Tad sadabūja savu datoru, pārnēsājamu mik-roskopu, kas lieluma un formas ziņā atgādināja āmuru, iesprauda zibatmiņu USB portā, pārbaudīja, vai mikroskops monitorā rāda attēlus, un pēc tam sameklēja fotogrāfiju, ko pirms braukšanas bija ielicis datora cietajā diskā.

Harijs nostājās blakus līgavai un paraudzījās lejā uz ezeru. Laivā kvēloja cigaretes gals. Viņš paskatījās uz sliedēm, kam gali nozuda ūdenī. Dziļumā. Harijam nekad nebija paticis peldēties ezerā, īpaši pēc tās reizes, kad viņš un Eisteins bija aizbēguši no skolas un devušies uz Heuktjērnu Estmarkā, kur nolēkuši no Velna kraujas, kas, kā daži apgalvo, esot divpadsmit metru augsta. Un Harijs tieši pirms ūdens virsmas sasniegšanas ūdenī zem sevis bija ieraudzījis slīdam odzi. Tūlīt pēc tam viņu apņēma zaļgana, ledusauksta tumsa. Izbailēs viņš sarijās ūdeni, šķiet, gandrīz vai pusi ezera, un sāka jau domāt, ka nekad vairs neieraudzīs dienas gaismu un neelpos gaisu.

Harijs sajuta pazīstamu smaržu un saprata, ka viņam aiz muguras stāv Kaja.

Bingo! viņš saklausīja Bjērna Holma kluso balsi.

Harijs pagriezās.

Vai tāda pati virve?

Nav ne mazāko šaubu, Bjērns atbildēja, turot savu āmuram līdzīgo mikroskopu pie virves gala un spiežot taustiņus. Liepa un viksna. Tas pats resnums un šķiedru garums. Turklāt virves galā ir svaigs griezums.

Ko?

Bjērns Holms parādīja monitorā.

Kreisajā pusē ir attēls, kuru es paņēmu līdzi. Tajā redzams virves gals no Frongnerbādetas, palielināts divdesmit piecas reizes. Un ar šo virvi man iznāk perfekta…

Harijs aizvēra acis, lai labāk izbaudītu vārdu, kas, viņš jau zināja, tūlīt sekos:

…sakritība.

Viņš turpināja domāt ar aizvērtām acīm. Virve, ar kuru Mārita Ulsena tika pakārta, bija ne tikai izgatavota šeit, tā bija nogriezta no virves, kas tagad gulēja viņu priekšā uz galda. Turklāt griezums bija svaigs. Slepkava pavisam nesen bija stāvējis vietā, kur šobrīd atradās viņi. Harijs paostīja gaisu.

Bija iestājusies pilnīga tumsa. Dodoties prom no krasta, Harijs loga ailā tikai nojauta vīdam kaut ko baltu.

Kaja sēdēja blakus Harijam laivas priekšgalā. Viņai nācās pieliekties tam cieši klāt, lai Harijs motora troksnī sadzirdētu:

Tas, kurš virvi paņēma, noteikti labi pazīst šo apkārtni. Un starp šo cilvēku un slepkavu nevar būt daudz starpposmu…

Es domāju, ka šādu posmu vispār nav, Harijs sacīja. Grie-zums bija svaigs. Maz ticams, ka virve būtu gājusi no rokas rokā.

Pazīst apvidu, dzīvo netālu, varbūt viņam te ir vasarnīca, Kaja skaļi domāja. Vai arī viņš šeit ir uzaudzis.

Bet kāpēc vajag doties uz pamesto virvju darbnīcu, lai sagādātu dažus metrus virves? Harijs iejautājās. Cik veikalā maksā gara virve? Dažus simtiņus?

Varbūt viņš nejauši gadījās šeit tuvumā un zināja, ka tur ir virve.

Okay, bet "tuvumā" nozīmē, ka viņš varēja dzīvot kādā no tuvējām vasarnīcām. Visiem pārējiem, lai nokļūtu līdz darbnīcai, ir krietns brauciens ar laivu. Vai tu…

Jā, es sastādīšu tuvāko kaimiņu sarakstu. Starp citu, tu lūdzi, lai sameklēju tev vulkanologu. Ir viens fanātiķis no Ģeoloģijas institūta. Fēlikss Rests. Pēta izvirdumus. Braukā pa visu pasauli, skatās uz vulkāniem un tamlīdzīgi.

Vai tu ar viņu aprunājies?

Tikai ar māsu, kas dzīvo pie viņa. Māsa teica, lai aizsūtu e-pastu vai īsziņu citā veidā viņš nesazinoties. Turklāt viņa tobrīd nebija mājās. Kaut kur spēlējot šahu. Es aizsūtīju akmeņus un informāciju.

Laiva slīdēja pa seklo kanālu uz piestātnes pusi. Bjērns turēja rokā kabatas lukturīti, kas izgaismoja ceļu vieglajā migliņā, kura sabiezēja virs ūdens. Lensmanis izslēdza motoru.

Skaties! Kaja nočukstēja un vēl ciešāk piekļāvās Harijam.

Ar skatienu sekojot viņas rādītājpirkstam, Harijs varēja sajust

Kajas smaržas. Niedrēs aiz piestātnes no miglas izslīdēja liels, balts, vientuļš gulbis tieši kabatas lukturīša gaismas aplī.

Vai tas nav… vienkārši skaisti? viņa sajūsmināti nočukstēja, iesmējās un ātri saspieda Harija plaukstu.

Skaijs viņus pavadīja līdz attīrīšanas iekārtām. Viņi jau sēdēja savā Amazon un gatavojās braukt, kad Bjērns steigšus nolaida loga stiklu un nosauca pakaļ lensmanim:

FRITJOFS!

Skaijs apstājās un lēni pagriezās. Laternas gaisma krita uz viņa drūmās, neizteiksmīgās sejas.

Komiķis televīzijā! Bjērns iesaucās. Fritjofs no Itre Ēnebakas!

No Itre Ēnebakas? Skaijs nospļāvās. Nekad neesmu par tādu dzirdējis.

Pēc divdesmit piecām minūtēm, kad Amazon pie atkritumu dedzināšanas iekārtām Grenmū nogriezās uz šosejas, Harijs bija pieņēmis lēmumu.

Šī informācija mums jānoplūdina uz KRIPOS, viņš sacīja.

Ko? Bjērns un Kaja korī iesaucās.

Es runāšu ar Beāti, un viņa savukārt ziņos tālāk, lai izskatās tā, it kā viņas cilvēki Kriminālistikas nodaļā atraduši šo virvi, nevis mēs.

Kāpēc? Kaja jautāja.

Ja slepkava dzīvo LIserena ezera apkārtnē, tad nāksies apstaigāt visas mājas. Mums šādam nolūkam nav ne iespēju, ne cilvēku.

Bjērns Holms uzsita ar dūri pa stūri.

Es zinu, Harijs sacīja. Bet svarīgi ir, lai viņu notvertu, nevis tas, kurš to izdarīs.

Tālāk viņi brauca klusēdami, tikai gaisā turpināja vibrēt divkosīgo vārdu atbalss.

20. NODAĻA. Eisteins

Elektrība bija atslēgta. Harijs stāvēja koridora tumsā un vairākkārt paspaidīja slēdzi. To pašu darīja arī istabā.

Tad iesēdās atzveltnes krēslā un sāka skatīties tumsā.

Pēc brīža iezvanījās mobilais telefons.

Hols.

Fēlikss Rests.

Ak tā? Harijs pārjautāja, jo, spriežot pēc balss, runāja maza, trausla sieviete.

Es esmu Frīda Larsena, viņa māsa. Viņš lūdza mani piezvanīt un pateikt, ka jūsu atrastie akmeņi ir mafiska bazalta lava. Skaidrs?

Pagaidi! Ko tas nozīmē? Mafiska?

Tā ir karsta lava, vairāk par tūkstoš grādiem, ar zemu viskozitāti. Izvirduma gadījumā tā izplatās diezgan tālu.

Vai tā var būt no Oslo?

Nē.

Kādēļ ne? Oslo atrodas uz lavas.

Uz vecas lavas. Šī lava ir svaiga.

Cik svaiga?

Harijs dzirdēja, kā viņa aizliek plaukstu priekšā klausulei un ar kādu sarunājas. Vai ari kādam ko saka, jo citas balsis viņš nedzirdēja. Pēc visa spriežot, viņa tomēr bija saņēmusi atbildi, jo tūlīt arī turpināja:

Viņš saka: piecus līdz piecdesmit gadus veca. Bet, ja domā atrast, no kura vulkāna ir šī lava, tad tev priekšā smags darbs. Pasaulē ir vairāk par tūkstoš piecsimt aktīviem vulkāniem. Un tie ir tikai zināmie vulkāni. Ja jums ir vēl citi jautājumi, tad ar Fēliksu varat sazināties pa e-pastu. Tavai asistentei ir viņa adrese.

Bet…

Viņa jau bija nolikusi klausuli.

Harijs prātoja, vai nevajadzētu atzvanīt, bet pārdomāja un uzspieda citu numuru.

Oslo Taxi.

Sveiks, Eistein, te runā Harijs Ho!

Tu joko, Harijs Ho ir miris.

Ne gluži.

Okay, tad es esmu miris!

Vai negribi mani aizvest no Sufīesgātes līdz manas bērnības mājai?

Nē, tomēr aizvedīšu. Tikai izpildīšu šo pasūtījumu, Eisteins iesmējās un sāka klepot. Harijs Ho! Pie velna… Kad būšu klāt, piezvanīšu!

Harijs nolika telefonu, iegāja guļamistabā, aiz loga esošās laternas gaismā sakārtoja somu, tad iegāja istabā un, paspīdinot ar mobilā telefona displeju, paņēma dažus kompaktdiskus, cigarešu bloku, rokudzelžus, dienesta ieroci.

Viņš apsēdās klubkrēslā un izmantoja tumsu, lai atkārtotu vingrinājumus ar revolveri. Ieslēdza rokaspulkstenim hronometru, izgrieza ārā sava Smith & Wesson veltnīti, iztukšoja to un atkal pielādēja. Četras patronas ārā, četras iekšā, nekādas steigas, tikai pirkstu veiklībai. Atkal ievietoja veltnīti tā, lai pirmā patrona būtu pirmajā vietā. Stop! Deviņas un sešdesmit sešas. Gandrīz trīs sekundes ilgāk nekā viņa personiskais rekords. Viņš atvēra veltnīti. Kļūda! Pirmā kamera, kas bija gatava šāvienam, bija viena no divām tukšajām. Viņš bija beigts. Harijs atkārtoja vingrinājumu. Deviņas piecdesmit. Un atkal beigts. Kad pēc divdesmit minūtēm piezvanīja Eisteins, viņš bija ticis līdz astoņām sekundēm un bija sešas reizes nogalināts.

Eju! Harijs atsaucās.

Viņš izgāja virtuvē. Paskatījās uz skapīša durvīm zem izlietnes. Pavilcinājās. Tad noņēma Rākelas un Oļega fotogrāfijas un iebāza tās iekškabatā.

Honkonga? iespurdzās Eisteins Aikelans. Viņš pagrieza savu alkohola uzburbušo seju ar brutāli izvirzīto degunu un sērīgi nokarenajām ūsām pret Hariju pasažieru sēdeklī. Kas, pie velna, tev tur bija darāms?

Tu taču pazīsti mani, Harijs sacīja, kad Eisteins apstājās pie sarkanās gaismas netālu no Radisson SAS viesnīcas.

Ne velna es tevi nepazīstu! Eisteins atcirta un uzbēra papirosu tabaku uz papīriņa. Kāpēc lai es tevi pazītu?

Nu, mēs taču kopā uzaugām. Vai atceries?

Un tad? Tu jau toreiz biji viena vienīga mīkla, Harij!

Atvērās aizmugures durvis, un mašīnā ietrausās kāds vīrs mētelī.

Ekspresis uz lidostu, Bīportena. Ātri!

Aizņemts, Eisteins noteica pat nepagriezies.

Muļķības, plāksnīte uz jumta spīd.

Honkonga tas izklausās lieliski. Kāpēc tu patiesībā atgriezies?

Atvainojiet! vīrietis aizmugures sēdeklī sacīja.

Eisteins iebāza cigareti starp lūpām un aizdedzināja to.

Piezvanīja Treskū un uzaicināja šovakar uz sanākšanu draugu pulciņā.

Treskū nav draugu, Harijs noteica.

Vai ne? Es tā ari noprasīju: kas ir tavi draugi? "Tu," viņš atbildēja un pajautāja: "Un tev, Eistein?" "Tu," es atbildēju. Tātad mēs esam divi. Mēs pavisam piemirsām tevi, Harij! Tā jau gadās, ja aizbrauc uz… viņš pastiepa lūpas kā taurīti un aprauti noteica: …Honkongu!

Hallo! no aizmugures sēdekļa atskanēja. Ja jūs esat beiguši, varbūt mēs varam…

Iedegās zaļā gaisma, un Eisteins piedeva gāzi.

Tad tu atnāksi? Tas būs mājās, pie Treskū.

Tur tik drausmīgi smird, Eistein!

Viņam ir pilns ledusskapis.

Sorry, man nav noskaņojuma saviesīgam vakaram.

Nav noskaņojuma? Eisteins noņirdza un uzsita ar plaukstu pa stūri. Tu nezini, kas ir saviesīga vakara noskaņojums, Harij! Tu vienmēr esi izvairījies no pasvinēšanas. Vai atceries? Mēs bijām nopirkuši alu, vajadzēja doties uz kaut kādu lepnu māju Nūrstrannē pie daudzām meitenēm. Bet tu liki priekšā, lai mēs ar tevi un Treskū labāk dodamies uz bunkuriem un vieni paši piedzeramies.

Ei, šis nav ceļš uz ekspresi! balss aizmugures sēdekli iespiedzās.

Eisteins atkal nobremzēja pie sarkanās gaismas, atmeta no sejas savus līdz pleciem garos, šķidros matus un pagriezās pret aizmugures sēdekli:

Tur mēs ari palikām. Pietempāmies kā kurpnieki, un šis dziedāja "No Surrender", līdz Treskū sāka mest viņam ar tukšajām pudelēm.

Paklausieties! vīrietis ievaidējās un piebāza pirkstu pie TAG Heuer pulksteņa ciparnīcas. Man vienkārši vajag paspēt uz pēdējo reisu līdz Stokholmai!

Pie bunkuriem bija labi, Harijs sacīja. Labākais skats uz pilsētu.

-Jā gan, Eisteins piekrita. Ja vien Sabiedrotie būtu mēģinājuši,

vācieši tos visus būtu apšāvuši!

Tieši tā! Harijs nosmīnēja.

Saproti, mēs tas ir, viņš, es un Treskū esam devuši zvērestu, Eisteins pievērsās vīram mēteli, taču tas izmisīgi mēģināja lietū saskatīt kādu brīvu taksometru. Ja atnāks tie nolāpītie Sabiedrotie, tad mēs, velns parāvis, tos visus sacaurumosim. Tā, lūk!

Eisteins pacēla iedomāto automātu pret vīru mētelī un it kā nospieda gaili. Tas pārbijies blenza uz trako taksometra šoferi, kas tarkšķēja tā, ka mazi, sīki siekalu pilieniņi krita uz tumšajām izgludinātajām biksēm. Drudžaini noelsies, vīrs mētelī atrāva mašīnas durvis un izgāzās lietū.

Eisteins sirsnīgi iesmējās.

Tu ilgojies pēc mājām, viņš teica. Tu vēlējies atkal padejot Ēkeberga restorānā ar Killer Queen.

Harijs iesmējās un papurināja galvu. Sāna spogulītī viņš redzēja, ka vīrietis bezmērķīgi metas Nacionālā teātra virzienā.

Runa ir par manu tēvu. Viņš ir slims. Nav vairs daudz atlicis.

Velns! Eisteins atkal piedeva gāzi. Viņš ir labs cilvēks.

Paldies! Nodomāju, ka tu gribēsi to zināt.

Protams. Pastāstīšu saviem vecīšiem.

Esam klāt, Eisteins sacīja, kad bija apstājies Opsalā pie garāžas maza, dzeltena koka namiņa priekšā.

Ahā! noteica Harijs.

Eisteins ievilka dūmus tik spēcīgi, ka likās cigarete sāks degt, paturēja dūmus plaušās un izpūta tos ar ilgu, guldzošu šņākoņu. Tad nedaudz pielieca galvu un nokratīja pelnus trauciņā. Harijs sajuta sirdī tīkamu dūrienu. Cik daudz reižu viņš bija redzējis Eisteinu šādi kā viņš noliecas sāņus, it kā cigarete būtu kļuvusi tik smaga, ka viņš varētu zaudēt līdzsvaru. Uz sāniem noliektā galva. Pelni uz grīdas skolas smēķētavā, tukšā alus pudelē ballītē, uz kuru bija ieradušies neaicināti, uz auksta, mitra betona bunkurā.

Dzīve ir ellīgi netaisnīga, Eisteins sacīja. Tavs tēvs nedzēra, svētdienās devās pastaigās un strādāja par pasniedzēju. Bet manējais dzēra, strādāja Kadok fabrikā, kurā visiem bija astma un dīvaini izsitumi, un, kad mājās iesēdās dīvānā, tad neizkustējās no tā ne par milimetru. Un bija vesels kā rutks.

Harijs atcerējās fabriku Kadok. Jeb Kodak, ja lasa no otra gala. Tās īpašnieks, sunnmērietis, bija kaut kur dzirdējis, ka īstmens nosaucis savu fotoaparātu fabriku par Kodak, jo tas bijis vārds, ko var atcerēties un viegli izrunāt visā pasaulē. Bet Kadok jau slēdza un aizmirsa pirms daudziem gadiem.

Visam pienāk gals, Harijs ieteicās.

Eisteins pamāja ar galvu, it kā būtu nolasījis viņa domas.

Ja tev ko ievajagas, Harij, tad zvani.

Labi.

Harijs pagaidīja, līdz noklusa riteņu čirkstēšana uz grants celiņa, tad atslēdza durvis un iegāja. Viņš ieslēdza gaismu un pastāvēja, kamēr durvis aiz viņa aizvērās. Smarža, klusums, uz drēbju skapja krītošā gaisma tas viss viņu uzrunāja, tā bija kā iegremdēšanās atmiņu baseinā. Tās viņu apņēma, sasildīja, lika aizžņaugties kaklam. Viņš novilka mēteli un nometa kurpes. Tad sāka apgaitu. No istabas uz istabu. No gada gadā. No mātes un tēva pie Sēsas un beidzot pie sevis paša. Viņa zēna istaba. Plakāts ar Clash, tas ar ģitāru, ko tūlīt sadauzīs pret zemi. Viņš iegūlās gultā un ieelpoja matrača smaržu. Un tad nāca asaras.

21. NODAĻA. Sniegbaltīte

Pulkstenis rādija bez divām minūtēm astoņi. Mikaēls Belmans gāja pa Kārla Juhana ielu vienu no pieticīgākajām galvenajām ielām pasaulē. Viņš atradās Norvēģijas Karalistes viducī, uz pašas ass. Pa kreisi universitāte un zinātne, pa labi Nacionālais teātris un kultūra. Aizmugurē, Pils parkā, slējās karaliskās ģimenes nams. Un tieši priekšā vara. Nogājis trīssimt soļus, tieši pulksten astoņos viņš uzkāpa pa akmens kāpnēm pie galvenās ieejas stortingā. Ēka, kā jau vairums ēku Oslo, nebija īpaši liela un iespaidīga. Pieticīgi apsargāta. Par sargiem varēja uzskatīt divus Grūrudas granītā cirstus lauvas, kuri stāvēja katrs savā uzkalniņa pusē, kas veda uz ieeju.

Belmans piegāja pie durvīm, kas bez skaņas atvērās, pirms viņš paguva tām pieskarties. Iegājis pieņemšanas telpā, apstājās un pavērās apkārt. Parādījās apsargs un ar galvas mājienu pieklājīgi, bet noteikti norādīja uz Gilardoni firmas metāla detektoru. Trīs sekundes vēlāk tas bija atklājis, ka Mikaēls Belmans nav apbruņots, ka viņam ir metāliska jostas sprādze, un tas ari viss.

Rasmuss Ulsens viņu gaidīja, atspiedies pret reģistratūras leti. Māritas Ulsenas kārnais vīrs paspieda viņam roku un devās uz priekšu, it kā autopilotā ieslēgdams gida balsi:

Stortings, trīssimt astoņdesmit darbinieku, simt sešdesmit deviņi deputāti. Ēka celta 1866. gadā pēc Emīla Viktora Langleta projekta. Starp citu, viņš bija zviedrs. Šī ir Kāpņu halle. Akmens mozaīku sauc "Sabiedrība", to 1950. gadā veidojusi Else Hāgena. Karaļa portrets gleznots…

Viņi nonāca vestibilā, ko Mikaēls atpazina no televīzijas pārraidēm. Vairākas sejas neviena no tām nešķita pazīstama pagāja garām. Rasmuss paskaidroja, ka nupat beigusies kādas komisijas sēde, taču Belmans neklausījās. Viņš domāja vienīgi par to, ka šie ir varas koridori. Viņš bija vīlies. Nu labi, viss ir zeltīts, sarkans, bet kur ir diženums, pompozums tas viss, kas liktu sirdij ietrīcēties lēmumu pieņēmēju priekšā? Nolādētais pieticīgums tas bija kā defekts, no kura šī mazā un vēl nesen tik nabadzīgā demokrātija Eiropas ziemeļos nespēja atbrīvoties. Tomēr viņš bija atgriezies. Ja nebija spējis sasniegt virsotni tur, kur mēģināja darīt to vispirms starp Eiropola vilkiem tad katrā ziņā tas izdosies šeit, konkurējot ar punduriem un neapdāvinātiem tipiem.

Kara laikā visu šo telpu aizņēma Tērbovena kantoris. Mūsdienās tik lielas telpas nav nevienam.

Kāda bija jūsu laulība?

Kā, lūdzu?

Tava un Māritas. Vai jūs strīdējāties?

Ē-e… nē. Rasmuss Ulsens šķita apjucis un sāka iet ātrāk. It kā lai aizbēgtu no policista vai vismaz tiktu tālāk prom no dzirdīgām ausīm. Tikai tad, kad abi jau sēdēja aiz aizvērtajām Ulsena kabineta durvīm frakcijas sekretariātā, viņš atvilka elpu. Protams, mūsu attiecībās bija savi kāpumi un kritumi. Vai tu esi precējies, Belman?

Mikaēls Belmans piekrītoši pamāja.

Tad jau tu saproti, ko es domāju.

Vai viņa bija neuzticīga?

Nē. Domāju, tas ir pilnīgi izslēgts.

"Tāpēc, ka viņa bija tik resna?" Belmanam gribējās pajautāt, taču viņš pārdomāja, jo bija jau saņēmis to, kā dēļ bija ieradies. Šaubas, acu plakstiņu ietrīcēšanās, gandrīz nemanāma zīlīšu sašaurināšanās.

Un tu pats, Ulsen? Vai esi bijis neuzticīgs?

Tā pati reakcija. Un piesarkusi piere zem dziļajām grumbām.

Atbilde bija īsa un spītīga:

Nē, noteikti ne!

Belmans pielieca galvu uz sāniem. Rasmusu Ulsenu viņš neturēja aizdomās. Tad kādēļ tincināt šo cilvēku ar tādiem jautājumiem? Atbilde bija tikpat vienkārša, cik nepatīkama. Nebija neviena cita, ko nopratināt, nekādu citu pēdu nebija. Belmans vienkārši izgāza savu frustrāciju uz šo nelaimīgo.

Un kā ar tevi, komisār?

Kas ir ar mani? Belmans apspieda žāvas.

Vai tu esi neuzticīgs?

Mana sieva ir pārāk skaista. Belmans pasmaidīja. Turklāt mums ir divi bērni. Jums ar sievu bērnu nebija, un tas savu reizi noskaņo uz… izpriecām. Cik man zināms, pirms kāda laiciņa jums ar sievu bijušas problēmas.

Domāju, ka tā būs kaimiņiene. Jā, Mārita reizēm ar viņu parunāja. Pirms dažiem mēnešiem bija neliela greizsirdības scēna. Pilnvaroto personu kursos es saaģitēju iestāties partijā kādu jaunu meiteni. Tieši tā es savā laikā iepazinos arī ar Māritu, un viņa…

Rasmusa Ulsena balss pēkšņi aprāvās, un Belmans ieraudzīja, ka viņa acis pieplūst asarām.

Nekā jau nebija. Bet Mārita uz dažām dienām devās kalnos, lai padomātu. Pēcāk viss atkal bija labi.

Iezvanījās Belmana telefons. Viņš izvilka to no kabatas, paskatījās displejā un īsi atbildēja:

"Jā?" Un, klausoties runātāja balsī, juta, kā paātrinās pulss un uzrodas niknums.

Virve? viņš atkārtoja. Līserens? Tas ir… Itre Ēnebaka? Paldies.

Viņš iebāza mobilo telefonu mēteļa kabatā.

Man jāiet, Ulsen. Paldies, ka veltīji man laiku!

Pa ceļam uz izeju Belmans apstājās un pārlaida skatienu vācu reihskomisāra Tērbovena kantorim. Tad ātri devās tālāk.

Pulkstenis bija viens naktī. Harijs sēdēja savā istabā un klausījās, kā Marta Vainraita dzied par "…far away" un "…whatever remains is yet to be found".

Viņš jutās izmocīts. Viņam priekšā uz žurnālu galdiņa gulēja mobilais telefons, šķiltaviņas un alumīnija folija ar brūnu piciņu tajā. Viņš nebija tai pieskāries, taču vajadzēja iespējami ātrāk aizmigt, ieiet ritmā, atpūsties. Rokā viņš turēja Rākelas fotogrāfiju. Zilajā kleitā. Harijs aizvēra acis. Sajuta viņas smaržu. Dzirdēja balsi. "Skaties!" Viņas roka to pagrūda. Ūdens ap viņiem bija melns un dziļš, un viņa peldēja balta, bez skaņas, bez svara pa ūdens virsmu. Vējš pacēla plivuru, zem tā atklājās pienbaltas spalvas. Garais, slaidais kakls veidoja jautājuma zīmi: kur? Viņa izkāpa krastā melns dzelzs skelets uz čīkstošiem, kaucošiem ritentiņiem. Tad iegāja mājā un nozuda. Atkal parādījās otrajā stāvā. Ap kaklu tai bija virves cilpa, bet bla-kus kāds vīrs melnā uzvalkā ar baltu puķi pogas caurumā. Abiem priekšā, ar muguru pret Hariju, stāvēja garīdznieks baltā tērpā. Viņš lēni kaut ko lasīja. Tad pagriezās. Seja un rokas tam bija baltas. No sniega.

Harijs pēkšņi pamodās.

Kaut kāda skaņa. Bet tā nebija Marta Vainraita. Harijs pagriezās un paņēma no žurnālu galdiņa tur vibrējošo telefonu.

Jā! viņš aizsmakušā balsī atsaucās.

Es atradu.

Harijs piecēlās sēdus gultā.

Ko tu atradi?

Sakarību. Un mirušo nav trīs. Tie ir četri.

22. NODAĻA. Mekletājs

Vispirms es pamēģināju ar tiem trim vārdiem, kurus tu man iedevi, Katrīne Brata teica. Borgnija Stēma-Mire, Šarlote Lollesa un Mārita Ulsena. Neko jēdzīgu neatradu. Tad pievienoju visas pēdējo divpadsmit mēnešu laikā Norvēģijā pazudušās personas. Un tad ieguvu to, pie kā ir vērts turpināt piestrādāt.

Pagaidi! Harijam miegs bija kā ar roku atņemts. Kur, pie velna, tu ņēmi bezvēsts pazudušās personas?

Intranetā Oslo policijas apgabala Pazudušo cilvēku meklēšanas grupā. Un kā tu domāji?

Harijs ievaidējās, un Katrīne turpināja:

Tur parādījās vārds, kas patiesībā sasaistījās ar trim pārējiem. Vai skaidrs?

Nu…

Pazudušo sievieti sauc Ādele Vetlēsena, divdesmit astoņus gadus veca, dzīvoja Drammenē. Novembrī civilvīrs ziņoja par viņas pazušanu. Saistība sākas Norvēģijas valsts dzelzceļu biļešu pārdošanas sistēmā. Septītajā novembrī Adele Vetlēsena intemetā pasūtījusi vilciena biļeti no Drammenes uz Ustaūsetu. Tajā pašā dienā Borgnijai Stēmai-Mīrei bijusi vilciena biļete no Kongsbergas uz to pašu vietu.

Ustaūseta nav pasaules naba, Harijs ieteicās.

Tā nav nekāda vieta, tas ir kalns. Bergeniešu ģimenes ar senu kapitālu tur sabūvējuši savas būdiņas, un arī Tūristu biedrība virsotnēs sacēlusi namiņus, lai norvēģi, turpinot Amundsena un Nansena uzsākto, varētu doties no namiņa uz namiņu ar slēpēm pie kājām, divdesmit pieciem kilogramiem uz muguras un dzīvnieciskām izbailēm pakausī. Vai zini, tas piedod dzīvei asumu!

Izklausās tā, it kā tu būtu tur bijusi!

Mana bijušā vīra ģimenei tur ir būdiņa. Viņi ir tik ļoti bagāti, ka tajā ar nolūku nav ne elektrības, ne ūdens. Vienīgi jaunbagātniekiem ir sauna un džakuzi.

Un citas sakarības?

Ar Māritas Ulsenas vārdu vilciena biļete nebija rezervēta. Tika konstatēts, ka viņa apmaksājusi rēķinu restorānvagonā tādā pašā vilcienā vienu dienu agrāk. Maksājums reģistrēts pulksten četrpadsmitos trīsdesmit, un saskaņā ar vilciena kustības grafiku tam tajā brīdī vajadzēja atrasties starp Olu un Jeilu, tātad pirms Ustaūsetas.

Neskan pārliecinoši, Harijs sacīja. Vilciens iet līdz pat Bergenai, varbūt viņa brauca uz turieni.

Vai tu domā… Katrine Brata asi iesāka, bet pēkšņi apklusa un tad turpināja klusākā balsī: …vai tu domā, ka esmu dumja? Viesnīcā Ustaūsetā uz vienu nakti ir reģistrēts divvietīgs numurs uz Rasmusa Ulsena vārda, bet, pēc centrālā adrešu galda datiem, viņš dzīvo turpat, kur Mārita Ulsena. Tātad pieņemu, ka tas ir…

Jā, tas ir viņas vīrs. Kādēļ tu čuksti?

Nupat pagāja garām nakts dežurants. Okay? Klausies, sanāk tā, ka Ustaūsetā vienā un tajā pašā dienā mums ir divi nogalinātie un viens pazudis cilvēks. Ko tu domā?

Nu, tā ir vērā ņemama sakritība, taču nevaram izslēgt vienkāršu sagadīšanos.

Piekrītu. Bet klausies tālāk. Es pameklēju Šarloti Lollesu plus Ustaūsetu, bet neko neatradu. Tad koncentrējos uz datumu, lai paskatītos, kur Šarlote Lollesa varētu būt bijusi tad, kad trīs pārējie bija Ustaūsetā. Divas dienas agrāk Šarlote bija maksājusi par dīzeļdegvielu benzīna uzpildes stacijā pie Hēnefosas.

Tas ir tālu no Ustaūsetas.

Bet tajā pašā virzienā no Oslo. Es mēģināju atrast mašīnu, kas būtu reģistrēta uz viņas vai iespējamā civilvīra vārda. Ja viņiem ir maksāšanas karte un viņi šķērso vairākus maksas kontrolpunktus, tad var izsekot visu maršrutu.

Mm.

Problēma tāda, ka viņai nebija ne mašīnas, ne civilvīra. Vismaz reģistrēts nekas nebija.

Viņai bija mīļākais.

Iespējams. Bet Eiroparka datos meklētājs atrada mašīnu viņu garāžā Jeilu, reģistrētu ar Iskas Pelleres vārdu.

Tikai dažas jūdzes no turienes. Bet kas ir šī… Iska Pellere?

Pēc kredītkartes datiem, viņa dzīvo Bristolē, kas ir Sidnejā Austrālijā. Meklējot iespējamos sakarus ar Šarloti Lollesu, viņas vārds parādījās ne vienu reizi vien.

Iespējamos sakarus?

Piemēram, kad noskaidrojas, ka kādi cilvēki pēdējo gadu laikā norēķinājušies ar kredītkartēm vienā restorānā, vienā un tajā pašā laikā, var secināt, ka šie cilvēki kopīgi ēduši un maksājuši katrs par sevi. Vai arī tie ir viena treniņu centra biedri, kurā iestājušies vienlaikus, vai varbūt biežāk nekā vienu reizi tie sēdējuši blakusvietās lidmašīnā. Vai saproti manu domu?

Domu es saprotu, Harijs atkārtoja bergeniešu izloksnē. Un esmu pārliecināts, ka tu pārbaudīji, kas tā par mašīnu un ka tā darbojas ar…

-Jā, tā darbojas ar dīzeļdegvielu, Katrīne dzēlīgi atbildēja. Vai gribi uzklausīt pārējo vai ne?

Protams!

Šajos Tūristu biedrības namiņos nevar iepriekš pasūtīt gultasvietu. Kad ierodies, bet visas gultas ir aizņemtas, tad jāliekas uz grīdas, uz matrača vai guļammaisā, paklājot kaut ko apakšā. Tas izmaksā tikai simt septiņdesmit kronas par vienu nakti, un tu vari samaksāt vai nu skaidrā naudā, ieliekot to kastītē, kas atrodas namiņā, vai arī atstājot aploksni ar vienreizēju maksāšanas uzdevumu.

Citiem vārdiem sakot, nevar uzzināt, kas un kad ir uzturējies kādā namiņā?

-Ja maksā skaidrā naudā, tad nevar. Bet, ja ir atstāta pilnvara, tad vēlāk tiks veikta naudas pārskaitīšana no attiecīgā konta uz Tūristu biedrības kontu ar norādi uz nakšņošanas datumu un attiecīgo namiņu.

Varu iedomāties, ka naudas pārskaitījumu meklēšana ir sarežģīta!

-Ja inteliģenta cilvēka smadzenes ievada meklētājā pareizos meklēšanas kritērijus, tad nav grūti.

Un tādas taču ir, vai ne?

Ir gan! No Iskas Pelleres konta divdesmitajā novembrī tika samaksāts par divām gultasvietām četros Tūristu biedrības namiņos, kas cits no cita atrodas dienas gājiena attālumā.

Četru dienu ilgs gājiens kalnos.

Jā. Un pēdējā, Hovas namiņā, viņi gulēja septītajā novembrī. Tas atrodas tikai pusi dienas gājiena attālumā no Ustaūsetas.

Interesanti.

Pats interesantākais ir divi pārējie konti, no kuriem maksāts par nakšņošanu septītajā novembrī Hovas namiņā. Uzmini, kam šie konti pieder?

Mēģināšu. Diezin vai tie pieder Māritai Ulsenai un Borgnijai Stēmai-Mīrei. Domāju, ka KRIPOS būtu atklājuši, ka divi no upuriem nesen bijuši vienā un tajā pašā vietā un laikā. Tādēļ viena varētu būt pazudusī sieviete, kā viņu tur sauca?

Adele Vetlēsena. Tev pilnīga taisnība. Viņa samaksāja par diviem, bet es, protams, nevaru zināt, kurš bija tas otrs.

Un kam pieder otrs konts, no kura tika maksāts?

Nav nekā interesanta. No Stavangeres.

Harijs tomēr paņēma pildspalvu un pierakstīja minētā cilvēka vārdu un adresi, arī Iskas Pelleres adresi Sidnejā.

Izklausās, ka meklētāji tev patīk, viņš ieteicās.

Jā gan, Katrīne piekrita. Tas ir kā lidot ar vecu bumbvedēju. Mazliet sarūsējis, pagrūti iedarbināms, bet, kad paceļas gaisā… tad tik turies. Kā tev patīk rezultāts?

Harijs apdomājās.

Tu esi noskaidrojusi, viņš sacīja, ka pazudusī sieviete un tā, kurai, iespējams, nav nekāda sakara ar šo lietu, ir vienlaikus atradušās vienā un tajā pašā vietā. Pats par sevi tas nav iemesls, lai sauktu "urā!". Bet tu esi atklājusi, ka viena no nogalinātajām Šarlote Lollesa bijusi kopā ar viņu. Un divas no nogalinātajām -

Borgnija Stēma-Mīre un Mārita Ulsena ir bijušas Ustaūsetas tiešā tuvumā. Tādēļ…

Tādēļ?

Tādēļ es tevi apsveicu! Tu esi izpildījusi savu vienošanās daļu. Kas attiecas uz manējo…

Apklusti un noslauki no sejas savu smlniņu es taču tevi pa-zīstu! To es nemaz nedomāju, esmu neaprēķināma, vai neesi to sapratis?

Un viņa nometa klausuli.

!

23. NODAĻA Pasažieris

Viņa bija autobusā viena. Stīne piespieda pieri pie loga stikla, bet ne tikai tādēļ, lai neredzētu savu atspulgu. Viņa cieši ielūkojās nakts melnumā, tukšajā autobusa pieturvietā. Cerēja, ka kāds parādīsies. Cerēja, ka neviena nebūs.

Viņš Krabbe bija sēdējis pie loga ar alus krūzi sev priekšā un, acu nenovērsis, blenzis uz viņu. Adītā cepurītē, gaišiem matiem un mežonīgām, zilām acīm. To skatiens smējās, dzēla, lūdzās, sauca viņas vārdu. Beidzot viņa bija teikusi Matildei, ka vēlas doties uz mājām. Bet Matilde, kura nupat bija sākusi pļāpāt ar kādu amerikāņu naftinieku, vēlējās vēl mazliet palikt. Tad Stīne bija paņēmusi mēteli, metusies ārā no Krabbe uz autobusu staciju un iesēdusies autobusā uz Volannu.

Viņa skatījās uz digitālā pulksteņa sarkanajiem cipariem virs šofera galvas. Cerēja, ka durvis tūlīt aizvērsies un autobuss sāks kustēties. Vēl atlikusi viena minūte.

Viņa nepacēla galvu ne tad, kad izdzirda skrejošu soļu troksni un aizelsušos balsi palūdzam šoferim biļeti, ne arī tad, kad viņš nosēdās blakussēdeklī.

Klausies, Stīne, viņš ierunājās. Liekas, tu no manis izvairies!

A, sveiks, Elīas, viņa atbildēja, nenovēršot skatienu no slapjā asfalta. Kāpēc viņa apsēdusies tik tālu aizmugurē, tik tālu no šofera?

Vai zini, tev nevajadzētu šādi pastaigāties naktī vienai.

Tiešām? viņa nomurmināja, cerēdama, ka kāds iekāps. Vienalga kas.

Vai avīzes tu nelasi? Par tām divām meitenēm Oslo. Un tagad stortinga deputāte. Kā viņu sauca?

Nav ne jausmas, Stīne samelojās un juta, kā dauzās sirds.

Mārita Ulsena, Elīass turpināja. No Darba partijas. Abas pārējās sauca Borgnija un Šarlote. Vai esi pārliecināta, ka neatceries šos vārdus, Stīne?

Es nelasu avīzes! Stīne teica.

Kādam taču vajadzētu iekāpt.

Visas trīs bija lieliskas meitenes, viņš ieminējās.

Jā, tu laikam tās pazini. Stīne tūdaļ ari nožēloja savu sarkastisko balss toni. Tās bija bailes.

Ne pārāk labi, protams, Elīass sacīja. Bet pirmais iespaids bija patīkams. Esmu no tiem, kuriem tas ir ļoti svarīgi.

Stīne skatījās uz roku, kuru viņš piesardzīgi bija uzlicis uz viņas ceļgala.

Tu… viņa ieteicās un, neraugoties uz tikai vienu izrunāto zilbi, pati saklausīja savā balsī lūgumu.

Ko, Stīne?

Viņa pacēla galvu. Elīasam bija atklāta seja, gluži kā bērnam, skatienā klajš jautājums. Stīnei gribējās iekliegties, celties kājās, bet tad viņa izdzirda soļus un kādu balsi, kas uzrunāja šoferi. Pasažieris. Pieaudzis vīrietis. Viņš nāca uz autobusa aizmuguri. Stīne mēģināja uztvert viņa skatienu, likt viņam saprast, bet cepures malas aizsedza acis un pats viņš bija aizņemts ar biļetes un naudas atlikuma iebāšanu kabatas portfelī. Stīne atviegloti uzelpoja, kad vīrietis nosēdās sēdeklī tieši aiz viņiem.

Neaptverami, ka policija nav atklājusi starp tām nevienu sakarību, Elīass teica. Tas nemaz nebūtu tik grūti. Viņiem taču vajadzētu zināt, ka visām trim meitenēm patika kāpt kalnos, ka vienā un tajā pašā naktī tās nakšņoja Hovas namiņā. Kā tev šķiet, vai man nevajadzētu aiziet un to pastāstīt viņiem?

Iespējams, Stīne nočukstēja.

Ja viņa rīkotos strauji, varbūt izdotos tikt garām Elīasam un izlēkt no autobusa. Bet viņa nepaspēja izdomāt līdz galam, kad iešņācās hidraulika, durvis aizvērās un autobuss sāka kustēties. Viņa aizvēra acis.

Es tikai nevēlos būt iesaistīts. Ceru, ka tu saproti, Stīne?

Viņa, neatverot acis, lēni pamāja ar galvu.

Jauki! Tad varu tev pastāstīt par vēl kādu, kurš tur bija. Un viņu tu noteikti pazīsti.

TREŠĀ DAĻA

..

24. NODAĻA Stavangere

Te smird… Kaja ieteicās.

Mēsli, Harijs precizēja. Laikam govju. Laipni lūdzu Jērenē!

Rīta gaisma spiedās cauri mākoņiem, kas klājās virs pavasarīgi

zaļajiem laukiem. Govis aiz akmeņu krāvumu žogiem klusēdamas ar skatieniem pavadīja viņu taksometru, kas no Sūlas lidostas devās uz Stavangeres centru.

Harijs paliecās uz priekšu starp priekšējiem sēdekļiem.

Šoferīt, vai nevari braukt mazliet ātrāk? un parādīja savu apliecību.

Šoferis plati pasmaidīja, piedeva gāzi, un mašīna izbrauca uz šosejas.

Vai tu baidies, ka esam jau nokavējuši? Kaja iejautājās, kad Harijs atgāzās sēdeklī.

Pa telefonu neviens neatbild, arī darbā nav, Harijs atbildēja. Turpināt nebija vajadzības.

Pēc sarunas ar Katrīni Bratu Harijs pagājušajā naktī bija pārlasījis savas piezīmes. Viņam bija divu cilvēku vārdi, telefonu numuri un adreses, kuri, iespējams, pārnakšņojuši kopā ar trim citiem, kas novembrī kļuva par slepkavas upuriem kādā kalnu namiņā. Viņš, paskatījies pulkstenī, bija izrēķinājis, ka Sidnejā ir agra priekšpusdiena, un uzspiedis Iskas Pelleres numuru. Viņa atbildēja un likās diezgan pārsteigta, kad Harijs ierunājās par Hovas namiņu. Neko daudz viņa nevarēja arī pastāstīt par uzturēšanos tajā, jo bija dzīvojusi atsevišķā istabā viņai bijusi augsta temperatūra. Varbūt tāpēc, ka pārāk ilgi bija staigājusi sasvīdusi, mitrā apģērbā, varbūt nepieredzējušam slēpotājam staigāšana no namiņa uz namiņu bija pārāk mokošs darbs. Varbūt gluži vienkārši bija saķērusi gripu. Katrā ziņā viņa ar grūtībām aizvilkusies līdz Hovas namiņam, kur viņas draudzene Šarlote Lollesa ieteikusi nekavējoties likties gultā. Tur Iska Pellere, ķermenim vienlaikus sāpot, svīstot un salstot, ieslīgusi murgu pilnā miegā. Kas namiņā noticis ar pārējiem, jā, kas tie pārējie bija to viņa nezināja, jo abas ar Šarloti Hovas namiņā bija ieradušās pirmās. Nākamajā dienā viņa bija novārtījusies pa gultu, kamēr pārējie devās prom. Viņu un Šarloti ar sniega motociklu aizvedis kāds vietējais policists, ko draudzenei izdevies sameklēt. Viņš atvedis tās uz mājām pie sevis, kur piedāvājis arī pārnakšņot, jo teicis, ka vies-nīca esot pārpildīta. Viņas piekritušas, bet vakarpusē pārdomājušas, iekāpušas vilcienā uz Jeilu un tur apmetušās viesnīcā. Par vakaru Hovas namiņā Šarlote Iskai neko īpašu neesot pastāstījusi. Laikam jau vienmuļš bijis.

Piecas dienas pēc gājiena kalnos Pelleres jaunkundze, joprojām ar nelielu temperatūru, aizlidojusi no Oslo uz Sidneju. Abām bijuši regulāri sakari pa e-pastu, bet nekas aizdomīgs viņai neesot licies. Līdz pat brīdim, kad saņēmusi šokējošo ziņu, ka turpat pie Oslo, mežmalā pie Nāves ezera, aiz sadauzītas mašīnas viņas draudzene atrasta mirusi.

Harijs piesardzīgi, bet nelaipojot kā kaķis ap karstas biezputras podu, paskaidroja Iskai Pellerei, ka viņi raizējoties par tiem cilvēkiem, kuri tovakar, 7. novembrī, bijuši namiņā, un ka viņš, beidzis runāt ar Isku, piezvanīšot Sidnejas Dienvidu rajona Policijas iecirkņa Smago noziegumu nodaļas šefam Nīlam Makkormakam, ar kuru viņam reiz nācies kopā strādāt. Makkormaks viņu iztaujāšot sīkāk un kaut gan Austrālija ir tālu parūpēšoties par policijas aizsardzību viņai. Harijam šķita, ka Iska Pellere izprot situāciju.

Tad Harijs piezvanīja uz otru telefona numuru Stavangerē. Viņš mēģināja četras reizes, tomēr neviens neatbildēja. Protams, pats par sevi tas neko nenozīmēja. Ne jau visi guļ, pie gultas noliekot ieslēgtu mobilo telefonu. Bet Kaja Sūlnesa, šaubu nav, tā darīja. Viņa atbildēja pēc otrā signāla, un, kad Harijs paziņoja, ka ar pirmo reisu jālido uz Stavangeri un viņiem jāsatiekas ekspresī piecas minūtes pēc sešiem, kā atbilde sekoja tikai īss "jā".

Oslo lidostā viņi ieradās pusseptiņos, un Harijs vēlreiz piezvanīja, taču neviens neatbildēja. Stundu vēlāk viņi nolaidās Sūlas lidlaukā, un Harijs atkal zvanīja. Bet nesekmīgi. Ejot ārā no termināļa, lai stātos taksometru gaidītāju rindā, Kaja sazinājās ar darba devēju, kas pastāstīja, ka viņu meklētais cilvēks nav ieradies darbā parastajā laikā. Viņa to pateica Harijam, un Harijs piesardzīgi ar roku pabīdīja Kaju garām rindai un, gaidītājiem skaļi protestējot, iestūma viņu taksometrā, sašutuma pilnajai rindai atbildot:

Paldies! Lai arī jums patīkama diena!

Pulkstenis rādīja tieši 8.16, kad viņi piebrauca pie nama ar norādīto adresi baltas koka mājas Volannē. Samaksu par braucienu Harijs atstāja Kajas ziņā un izkāpa, pametis durvis vaļā. Aplūkoja bezveidīgo fasādi. Ievilka plaušās mitro, svaigo, bet vienlaikus maigo rietumu piekrastes gaisu. Saņēmās. Jo viņš jau zināja. Protams, viņš varēja kļūdīties, tomēr viņš bija pārliecināts tāpat kā par to, ka Kaja, saņemot kvīti, pateiks "paldies".

Paldies!

Mašīnas durvis aizcirtās.

Uzvārds pie durvīm bija virs vidējās no trim zvanu podziņām.

Harijs piezvanīja un saklausīja kaut kur nama iekšpusē dūkoņu.

Pēc trim neveiksmīgiem mēģinājumiem, minūti pagaidījis, viņš piespieda apakšējo podziņu.

Durvis atvēra padzīvojusi sieviete un uzsmaidīja abiem.

Harijs pamanīja, ka Kaja instinktīvi saprot, kam jāuzsāk saruna.

Sveicināta! Esmu Kaja Sūlnesa. Mēs esam no policijas. Augšstāvā neviens neatbild. Vai jūs zināt tur kāds ir mājās?

Droši vien ir. Kaut gan visu ritu tur valda klusums, sieviete sacīja un, ieraudzījusi Harija saraukto uzaci, steidzīgi piebilda: Te diezgan labi var dzirdēt. Naktī tur atnāca. Tā kā dzīvokli izīrēju es, tad uzskatu, ka man ir jābūt informētai.

Vai jūs izsekojat? Harijs painteresējās.

Jā, taču neiejaucos… Sievietei mazliet piesarka vaigi. Ceru, ka tur nav nekā slikta. Gribēju sacīt, ka man nekad nav bijis problēmu ar…

Mēs nezinām, vai… Harijs iesāka.

Būs labāk, ja iesim un pārbaudīsim, Kaja ieteicās. Tātad, ja jums ir atslēga…

Harijs zināja, ka Kajas smadzenēs tagad riņķo dažādi formulējumi, tādēļ nepacietīgi gaidīja turpinājumu.

…tad labprāt palīdzēsim jums pārbaudīt, vai viss ir kārtībā.

Kaja Sūlnesa bija viltīga meitene. Ja izīrētājs piekrita priekšlikumam un viņi kaut ko atradīs, tad protokolā būs ierakstīts, ka viņi tikuši uzaicināti ieiet dzīvoklī un nav bijusi runa par varas izmantošanu vai kratīšanu bez ordera.

Sieviete šaubījās.

-Jūs, protams, varat atvērt durvis pati, kad mēs būsim aizgājuši. Kaja pasmaidīja. Un pēc tam izsaukt policiju. Vai ātro palīdzību. Vai…

Man liekas, būs labāk, ja nāksiet līdzi. Sievietei pierē ievilkās dzija rūpju rieva. Pagaidiet, paņemšu atslēgas.

Dzīvoklis, kurā viņi minūti vēlāk iegāja, bija tīrs, uzkopts un gandrīz bez mēbelēm. Harijs tūlīt pazina raksturīgo, gandrīz nospiedošo, tukšo dzīvokļu klusumu priekšpusdienā, kad darbdienas kņada un burzma tur ārpusē sasniedz tevi kā tikko sadzirdams troksnis. Bet bija arī pazīstama smarža. Līme. Viņš ieraudzīja kurpju pāri, bet virsdrēbju nebija.

Mazajā virtuvītē uz izlietnes stāvēja liela tējas krūze, bet plauktā skārda bundžiņas ar Harijam nepazīstamu tēju nosaukumiem: "Oolong Tea", "Anji Bai Cha Tea". Viņi devās tālāk dzīvoklī. Istabā pie sienas karājās attēls, kuru Harijs atpazina kā K2 Himalaju sērijveida slepkavu.

Vai pārbaudīsi? Harijs pamāja uz durvīm ar sirsniņu un devās uz, viņaprāt, guļamistabas durvīm. Dziļi ievilka elpu, nospieda durvju rokturi un atgrūda tās vaļā.

Gulta bija saklāta. Istaba uzposta. Logs pavērts, nekādas līmes smaržas, gaiss svaigs kā bērna elpa. Harijs dzirdēja, kā aiz viņa durvīs nostājas saimniece.

Cik savādi! viņa ierunājās. Es taču naktī viņus dzirdēju. Un aizgāja tikai viens.

Viņus? Harijs pārjautāja. Vai esat pārliecināta, ka bija vai-rāki?

Jā. Es dzirdēju balsis.

Cik daudz to bija?

Šķiet, ka trīs.

Harijs ieskatījās drēbju skapī.

Vīrieši? Sievietes?

Par laimi, man nav tik smalka dzirde.

Apģērbs. Guļammaiss un mugursoma. Vēl apģērba gabali.

Kādēļ tāda doma, ka bija trīs?

Pēc tam kad viens aizgāja, šeit, no augšas, dzirdēju skaņas.

Kādas skaņas? Saimniecei atkal sārtojās vaigi.

Klaudzienus. It kā… jā, jūs jau zināt.

Bet balsu nebija? Saimniece mirkli apsvēra.

Nē, nekādu balsu nebija.

Harijs izgāja no istabas. Un, sev par pārsteigumu, ieraudzīja, ka Kaja turpina stāvēt gaitenī pie vannasistabas durvīm, turklāt kaut kā dīvaini it kā pūstu spēcīgs pretvējš.

Vai kaut kas nav kārtībā?

Nē, nē, Kaja ātri un nepiespiesti atteica. Pārāk nepiespiesti. Harijs piegāja un nostājās viņai blakus.

Kas ir? viņš klusi pajautāja.

Man… man ir neliela problēma ar aizvērtām durvīm.

Okay, Harijs noteica.

Tas… tā tiešām ir.

Harijs pamāja ar galvu. Un tad izdzirdēja skaņas. Skaitīto dienu skaņas, bēgošo sekunžu skaņas ātru, drudžainu ūdens pilienu skaņas, kas īsti ne tek, ne plūst. Ūdens krāns otrpus durvīm. Un viņš zināja, ka nav kļūdījies.

Gaidi šeit! Harijs teica un atvēra durvis.

Pirmais, kam viņš pievērsa uzmanību, līmes smaka šeit bija vēl spēcīgāka.

Otrais: uz grīdas gulēja jaka, džinsa bikses, apakšbikses, T krekls, divas melnas zeķes, cepurīte un plāns vilnas džemperis.

Trešais: ūdens no krāna gandrīz nepārtrauktā straumītē tecēja vannā, kas bija tik pilna, ka tas plūda pāri vannas malām.

Ceturtais: ūdens vannā bija sarkans. Pēc visa spriežot, no asinīm.

Piektais: kailā, līķa bālā cilvēka izdzisušais skatiens virs aizlīmētās mutes. Tas, galvu pagriezis sāņus, gulēja vannas dibenā, it kā mēģinātu kādu saskatīt kādu, ko nebija pamanījis ienākam.

Sestais: Harijs neredzēja nekādu vardarbības pēdu, nevienu ārēju ievainojumu, kas varētu izskaidrot tādu asiņu daudzumu.

Harijs ieklepojās, prātodams, kā iespējami saudzīgāk palūgt saimnieci ienākt un identificēt savu īrnieku.

Tomēr nevajadzēja: viņa jau stāvēja uz durvju sliekšņa.

Ak mans Dievs! viņa ievaidējās. Pēc tam uzsverot katru vārdu: Ak-mans-Dievs! Un beidzot, žēlabainā balsī, vēl histēriskāk: Ak mans Dievs un Kungs…

Vai tas…? Harijs iesāka.

Jā! sieviete asaru pilnā balsī iesaucās. Tas ir viņš. Tas ir Elīass. Elīass Skūgs.

25. NODAĻA. Teritorija

Sieviete aizlika abas rokas mutei priekšā un nomurmināja caur pirkstiem:

Ko gan tu esi izdarijis, Ellas, mīļais draudziņ?

Nevar droši apgalvot, ka viņš vispār ir kaut ko izdarījis, kun-dze, Harijs noteica un izvadīja viņu no vannasistabas līdz ieejas durvīm. Vai varu palūgt piezvanīt Stavangeres policijai, lai tie atsūta kriminālistu? Saki, ka mums te ir nozieguma vieta.

Nozieguma vieta? Viņas acis iepletās un šoka dēļ kļuva gluži melnas.

-Jā, tā arī pasaki. Ja vēlies, vari zvanīt uz numuru 112. Sarunāts?

J~ jā-

Viņi dzirdēja, kā saimniece nosteberē pa kāpnēm uz savu dzīvokli.

Mums ir aptuveni ceturtdaļstunda laika, līdz tie ieradīsies, Harijs sacīja.

Viņi novilka kurpes, nolika tās gaitenī un iegāja vannasistabā zeķēs. Harijs pavērās apkārt. Izlietne bija pilna ar gariem, gaišiem matiem, tai blakus gulēja plakani saspiesta tūbiņa.

Pēc zobu pastas neizskatās. Harijs pieliecās un aplūkoja to, taču nepieskārās.

Kaja pienāca tuvāk.

Superlīme, viņa konstatēja. Strongest there is.'

Tāda, kurai nedrīkst pieskarties ar pirkstiem, vai ne?

Tā iedarbojas momentā. Ja saspiedīsi pirkstus mazliet par ilgu, tie salīmēsies kopā. Tad tos vajadzēs vai nu atgriezt vienu no otra, vai ari atraut kopā ar ādu.

Harijs paskatījās vispirms uz Kaju. Tad uz liķi vannā.

Velns! viņš lēni izdvesa. Tas nevar būt…

Policijas komisāru Gunnaru Hāgenu māca šaubas. Varbūt viņš bija izdarījis lielāko muļķību kopš savas ierašanās Policijas pārvaldē. Tādas grupas izveide, kas nodarbotos ar izmeklēšanu pretēji departamenta rīkojumam, varēja radīt problēmas. Un tas, ka šo grupu vada Harijs Hols, varēja šīs problēmas tikai pavairot. Viena no problēmām jau klauvēja pie durvīm un nupat ienāca. Tā nostājās viņa priekšā Mikaēla Belmana izskatā. Un, viņā klausoties, Hāgens ievēroja, ka dīvainās zīmes KRIPOS komisāra sejā kļuvušas baltākas nekā parasti, it kā tās no iekšpuses izgaismotu kāds nokaitēts, bet atdzesēts atomu skaldīšanas produkts kaut kas sprādzienbīstams, bet līdz noteiktam brīdim apvaldīts.

Es ļoti labi zinu, ka Harijs Hols un divi viņa kolēģi ir bijuši Līserenā un izmeklējuši Māritas Ulsenas slepkavības apstākļus. Beāte Lenna no Krimināltehniskās nodaļas ieteica mums pārmeklēt namiņus kādas vecas virvju vīšanas darbnīcas apkārtnē. Viens no viņas tehniķiem noskaidrojis, ka virve, ar kuru tika pakārta Mārita Ulsena, esot no turienes. Lūk, tā…

Mikaēls Belmans pašūpojās uz papēžiem. Viņš pat nebija novilcis savu garo mēteli. Gunnars Hāgens vīrišķīgi gaidīja turpinājumu. Tas nāca slimīgi lēni, it kā ar vieglu pārsteigumu balsī.

Bet, kad mēs runājām ar Itre Ēnebakas lensmani, viņš pastāstīja, ka hērostratiskais Harijs Hols bijis viens no tiem trim, kuri veikuši kratīšanu. Tas ir, viens no taviem cilvēkiem, Hāgen.

Hāgens klusēja.

Vēlos piebilst, ka tu saproti, kādas sekas var radīt Tieslietu ministrijas rīkojuma nepildīšana, Hāgen!

Hāgens turpināja klusēt, taču skatījās Belmanam acīs.

Paklausies, Belmans ieteicās, atpogāja mētelim vienu pogu un beidzot apsēdās. Tu man patīc, Hāgen. Uzskatu, ka esi labs policists, un man būs vajadzīgi labi speciālisti.

Tu vēlies sacīt kad KRIPOS pārņems visu varu?

Tieši tā. Un tādi kā tu man būs vajadzīgi priekšējās pozīcijās. Tev ir militārā izglītība, tu zini, cik svarīga ir stratēģiskā domāšana, lai izvairītos no cīņām, kurās nespēj uzvarēt, tu zini, ka atkāpšanās ir labākā taktika…

Hāgens lēni pamāja ar galvu.

Labi, Belmans noteica un piecēlās. Uzskatīsim, ka Harijs Hols atradies pie Līserena nevērības, nejaušas sakritības dēļ, kam nav nekāda sakara ar Māritu Ulsenu. Un ka turpmāk tādu nejaušu sakritību vairs nebūs. Vai varam par to vienoties… Gunnar?

Hāgens negribot nodrebēja, izdzirdis savu vārdu no cita mutes, it kā sava priekšgājēja vārda atbalsi, kuru pats bija izrunājis, lai nepamatoti mēģinātu radīt omulīgāku situāciju. Taču viņš neiebilda, jo zināja, ka šī ir viena no tām cīņām, par kurām runāja Belmans. Turklāt viņš to gandrīz jau ir zaudējis. Un Belmana kapitulācijas noteikumi varēja būt arī sliktāki. Daudz sliktāki.

Es parunāšu ar Hariju, Hāgens atbildēja un saņēma Belmana pastiepto roku.

Viņam šķita, ka pieskāries marmoram: roka bija cieta, auksta un nedzīva.

Harijs iedzēra malku un izņēma pirksta galiņu no saimnieces porcelāna kafijas krūzītes osiņas.

Tātad tu esi inspektors Harijs Hols no Oslo Policijas pārvaldes, konstatēja vīrietis, kas sēdēja uz krēsla žurnālu galdiņa pretējā pusē. Viņš bija stādījies priekšā kā inspektors Kolbjērnsens, uzsverot "k", un tagad atkārtoja Harija pakāpi, vārdu un darbavietu, sevišķi uzsverot "Oslo". Un kas Oslo policiju atvedis uz Stavangeri, Hola kungs?

Nekas īpašs, Harijs atbildēja. Svaigais gaiss, skaistie kalni.

Ak tā?

Fjords. Ja pietiks laika, varbūt lēksim no Katedras1.

Tātad Oslo ir atsūtījusi klaunu. Varu tikai pateikt, ka jūs nodarbojaties ar ekstrēmu sporta veidu. Vai ir kādi nopietni apsvērumi, kādēļ netikām informēti par šo apmeklējumu?

Inspektora Kolbjērnsena smaids bija tikpat plāns kā viņa ūsas. Viņam galvā bija smieklīga, maza cepurīte no tām, kādas nēsā ļoti veci cilvēki un ārkārtīgi pašpārliecināti hipsteri. Harijs atcerējās, ka tāda bija Džimam Hekmenam policista Popaja Doila lomā filmā "The French Connection". Viņš pieļāva ari, ka Kolbjērnsens neatsacltos no ledenes uz nūjiņas vai, ejot ārā pa durvīm, apstātos un piebilstu: "Jā, vēl viens pēdējais jautājums."

Es domāju, ka te droši vien vajadzētu būt faksa aparātam, Harijs ieteicās un paskatījās uz baltā tērpto cilvēku, kurš nupat ienāca istabā. Krimināltehniķa kombinezons nočaukstēja, kad tas atbīdīja no galvas balto kapuci un atslīga krēslā. Viņš paskatījās uz Kolbjērnsenu un nomurmināja vienu no vietējiem lamuvārdiem.

Nu? Kolbjērnsens jautāja.

Viņam taisnība, krimināltehniķis, neskatoties uz Hariju, pa-māja ar galvu viņa virzienā. Tas puisis tur augšā ar superlīmi ir pielīmēts pie vannas dibena.

Pielīmēts? Kolbjērnsens noprasīja un, saraucis uzacis, paskatījās uz padoto. Ciešamā kārta. Vai tu pārāk ātri neizslēdz iespēju, ka Elīass Skūgs to varētu būt izdarījis pats?

Un tad mazliet atvēris krānu, lai vislēnākajā un vismokošākajā veidā noslīktu? Harijs pajautāja. Pēc tam kad bija aizlīmējis sev muti, lai nevarētu pakliegt?

Kolbjērnsens veltīja Harijam vēl vienu šauru smaidiņu.

Es pateikšu, Oslo, kad tu varēsi izteikties!

Pielīmēts no galvas līdz kājām, tehniķis turpināja. Pakausis noskūts un noziests ar līmi. Tāpat arī pleci un mugura. Gūžas. Rokas. Abas kājas. Tas nozīmē…

Tas nozīmē, Harijs uztvēra, ka tad, kad slepkava beidza darboties ar līmi, viņš ļāva Elīasam brītiņu pagulēt, lai līme sacietē. Tad mazliet atgrieza ūdens krānu un atstāja Elīasu Skūgu lēnai, mokpilnai noslīkšanai. Un Elīass uzsāka cīņu ar laiku un nāvi. Ūdens cēlās lēnām, bet viņa spēki izsīka. Līdz brīdim, kad viņu pārņēma nāves bailes, kas piedeva spēkus pēdējam izmisīgajam mēģinājumam atbrīvoties. Viņam izdevās. Viņš atbrīvoja no vannas dibena savu spē-cīgāko locekli. Labo kāju. Viņš gluži vienkārši atrāva to no ādas, kas, kā varat redzēt, palikusi pielīmēta pie vannas dibena. Vanna pildījās ar asinīm, bet Elīass dauzīja ar kāju pa dibenu, lai pievērstu apakšstāvā dzīvojošās saimnieces uzmanību. Un viņa dzirdēja šos sitienus.

Harijs pamāja uz virtuves pusi, kur Kaja mēģināja apklusināt un mierināt dzīvokļa saimnieci. Bija dzirdami pavecās sievietes sāpīgie šņuksti.

Taču viņa pārprata. Viņa nodomāja, ka īrnieks atvedis mājās kādu sievieti.

Viņš paskatījās uz Kolbjērnsenu, kurš bija kļuvis bāls un vairs nemēģināja Hariju apklusināt.

Pa to laiku Elīass zaudēja asinis. Daudz asiņu. Adas uz kājas vairs nebija. Viņš kļuva slābans un pagura. Līdz beidzot viņa gribasspēks bija salauzts. Viņš padevās. Kad ūdens sasniedza viņa nāsis, varbūt asins zaudējuma dēļ viņš jau bija bezsamaņā. Harijs paskatījās uz Kolbjērnsenu. Bet varbūt arī ne.

Kolbjērnsena ādamābols kustējās kā atspole.

Harijs ielūkojās tukšās kafijas krūzītes dibenā.

Un tagad, domāju, mēs ar inspektori Sūlnesu pateiksimies par viesmīlību un atgriezīsimies Oslo. Ja radīsies kādi jautājumi, tad šeit ir mans numurs. Harijs uzrakstīja to uz avīzes maliņas, noplēsa un pameta pāri galdam. Pēc tam piecēlās.

Bet… Kolbjērnsens ierunājās un arī piecēlās. Harijs bija centimetrus divdesmit garāks par viņu. Ko jūs gribējāt no Elīasa Skūga?

Gribējām viņu izglābt, Harijs atbildēja un aizpogāja mēteli.

Izglābt? Vai viņš bija kaut kur iejaukts? Pagaidi, Hol, mums jātiek skaidrībā!

Bet Kolbjērnsena balss vairs neskanēja tik autoritatīvi.

Esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs šeit, Stavangerē, varat visu noskaidrot paši, Harijs atbildēja, piegāja pie virtuves durvīm un deva zīmi Kajai, ka laiks doties prom. Ja ne, varu ieteikt KRIPOS. Ja kas, tad pasveicini no manis Mikaēlu Belmanu.

No kā izglābt?

No tā, no kā nebijām spējigi izglābt, Harijs atteica.

Taksometrā pa ceļam uz Sūlu Harijs lūkojās pa logu uz lietu, kas

bungoja pa nedabiski zaļajiem laukiem. Kaja nebilda ne vārda. Viņš par to bija pateicīgs.

26. NODAĻA. Injekciju adata

Kad Harijs un Kaja ienāca savā siltajā, mitrajā kabinetā, Gunnars Hāgens, sēžot Harija krēslā, viņus jau gaidīja.

Bjērns Holms, kas sēdēja aiz Hāgena, paraustīja plecus. Viņa mīmika liecināja, ka tam nav ne jausmas, ko vēlas Smago noziegumu nodaļas vadītājs.

Dzirdēju, ka ieradies no Stavangeres, Hāgens sacīja un piecēlās no krēsla.

Jā, Harijs atbildēja. Sēdi vien, šef!

Tas ir tavs krēsls. Man drīz jāiet.

Ak tā?

Harijs nojauta, ka gaidāmi slikti jaunumi. Slikti, bet nozīmīgi. Šefs nebūtu devies pa eju uz cietumu, lai pastāstītu, ka atskaite par komandējumu ir izpildīta nepareizi.

Hāgens palika stāvam, tādējādi Holms bija vienīgais telpā, kurš sēdēja.

Diemžēl man jāinformē, ka KRIPOS jau atklājuši, ka jūs strādājat pie šo slepkavību lietām. Un man nav citas izvēles, kā vien apturēt šo izmeklēšanu.

Klusumā, kas iestājās, Harijs varēja dzirdēt, kā blakustelpā darbojas apkures katls. Hāgens pārlaida skatienu istabai, sastapās ar visu acīm un apstājās pie Harija.

Es nevaru sacīt, ka tas ir oficiāls rīkojums. Es biju skaidri norādījis, ka visam jānotiek pilnīgā slepenībā.

Jā gan, Harijs teica. Es palūdzu Beāti Lennu noplūdināt informāciju uz KRIPOS par kādu noteiktu virvju vīšanas darbnīcu, un viņa apsolīja izdarīt tā, lai izskatītos, ka ziņas avots ir Kriminālistikas nodaļa.

Viņa, protams, tā ari izdarīja, Hāgens noteica. Bet Itre Ēnebakas lensmanis tevi atmaskoja, Harij.

Harijs pacēla acis pret griestiem un klusi izlamājās.

Hāgens sasita plaukstas tā, ka atbalss ķieģeļu sienās noskanēja līdzīgi sprādzienam.

Tādēļ man jādod jums šis nepatīkamais rīkojums, ka slepkavību izmeklēšana nekavējoties tiek pārtraukta. Un šī telpa četrdesmit astoņu stundu laikā ir jāatbrīvo. Gomen nasai! Lūdzu atvainot!

Harijs, Kaja un Bjērns Holms saskatījās. Dzelzs durvis lēnām aizvērās. Hāgena soļi pazemes koridorā steidzīgi attālinājās.

Četrdesmit astoņas stundas, Bjērns Holms beidzot ierunājās. Vai kāds nevēlas karstu kafiju?

Harijs iespēra papīrgrozam, kas atradās līdzās rakstāmgaldam. Tas ar troksni atsitās pret sienu, izbārstīja savu nelielo papīru krājumu un atripoja atpakaļ.

Es būšu Valsts slimnīcā, Harijs paziņoja un devās uz durvīm.

Harijs bija nolicis cieto koka krēslu pie loga un, ieklausīdamies tēva vienmērīgajos elpas vilcienos, šķirstīja avīzi. Paziņojumi par kāzām un bērēm bija vienuviet. Kreisajā pusē fotogrāfijas no Māritas Ulsenas atvadu ceremonijas, kurās bija redzama gan premjerministra nopietnā un līdzjūtības pilnā seja, gan partijas biedri melnos uzvalkos un vīrs Rasmuss Ulsens, kam seju daļēji nosedza milzīgas, viņam nepiemērotas saulesbrilles. Atvēruma labajā pusē tika ziņots, ka rēdera meita Lēne pavasarī izies pie sava Tonija, kā arī gozējās to ievērojamāko viesu fotogrāfijas, kuri lidos uz kāzām Santropē. Pēdējā lappusē rakstīja, ka saule Oslo šodien norietēs pulksten 16.58. Harijs paskatījās pulkstenī un konstatēja, ka virs zemajiem mākoņiem, kas nevēlējās laist cauri ne lietu, ne sniegu, tieši tas šobrīd arī notiek. Viņš paraudzījās uz namiem pakalna nogāzēs to logos jau sāka iedegties gaisma un iedomājās, ka reiz te bijis vulkāns. Šī doma zināmā mērā sniedza atvieglojumu: kādudien vulkāns atvērsies, aprīs viņus un iznīcinās visas pēdas no tā, kas reiz bijusi ērta, labi organizēta un mazliet melanholiska pilsēta.

Četrdesmit astoņas stundas. Kāpēc? Sakopt un atbrīvot tā saukto biroju tur nevajadzētu ilgāk par divām stundām.

Harijs pievēra acis un aizdomājās. Sāka prātā rakstīt pēdējo ziņojumu savā personiskajā arhīvā.

Nogalinātas divas sievietes, ar vienādu paņēmienu, aizrijušās ar savām asinīm, un abām asinīs atrasts ketamīns. Viena sieviete pakārta lēkšanas tornī virvē, kas ņemta no vecas virvju vīšanas darbnīcas. Kāds vīrietis noslīcināts pats savā vannā. Visi upuri, iespējams, atradušies vienā namiņā, vienā laikā. Pagaidām nav zināms, kas vēl tur bijis, kāds varētu būt slepkavību motīvs un kas todien Hovas namiņā noticis. Ir tikai rezultāts. Cēloņa nav. Case closed

Harij…

Viņš nebija dzirdējis, ka tēvs pamodies. Harijs pagriezās.

Olavs Hols izskatījās veselāks. Varbūt sārto vaigu un drudžainā acu spīduma dēļ. Harijs piecēlās un piebīdīja krēslu tuvāk tēva gultai.

Vai tu jau sen esi šeit?

Desmit minūtes, Harijs sameloja.

Es tik labi gulēju, tēvs atzinās. Un jauki sapņoju.

Redzu. Tu izskaties tā, it kā varētu celties un doties prom no šejienes.

Harijs sakārtoja viņa spilvenu. Tēvs neiebilda, kaut gan abi zināja, ka ar to viss kārtībā.

Kā ir ar mājām?

Prīmā, Harijs atbildēja. Tās nostāvēs vēl veselu mūžību.

Tas ir labi. Ir kāda lieta, par ko es gribētu ar tevi aprunāties, Harij.

Mm.

Tu esi jau pieaudzis cilvēks. Un tu zaudēsi mani, tā teikt, dabiskā veidā. Tā tam ir jābūt. Nevis tā, kā zaudēji savu māti. Toreiz tu kļuvi kā bez prāta.

Tiešām? Harijs pārlaida roku spilvendrānai.

Tu izdemolēji savu istabu. Tu gribēji nogalināt ārstus un tos, kuri viņu inficēja, un pat mani. Jo es… nu, jo es, man šķiet, to laicīgi neatklāju. Tevi bija pārņēmusi mīlestība.

Tu gribēji sacīt naids.

Nē, mīlestība. Tas ir tas pats. Viss sākas ar mīlestību. Naids ir tikai medaļas otra puse. Es vienmēr esmu domājis, ka tikai mātes nāves dēļ tu sāki dzert. Vai, pareizāk sakot, aiz mīlestības pret māti.

Mīlestība tā ir slepkavību mašīna, Harijs nomurmināja.

Ko?

Nekas, to man reiz kāds pateica.

Es darīju visu, ko tava māte man lūdza. Izņemot vienu. Viņa lūdza mani palīdzēt, kad pienāks viņas stunda.

Harijam likās, it kā uz krūtīm kāds būtu uzlējis ledusaukstu ūdeni.

Bet es to nespēju. Vai zini ko, Harij? Tas ir mocījis mani kā lietuvēns. Nav pagājusi neviena diena, kad es nebūtu domājis par to, ka nespēju izpildīt šo viņas vēlēšanos tās sievietes vēlēšanos, kuru mīlēju vairāk par visu pasaulē.

Koka krēsls žēli nočīkstēja, kad Harijs strauji piecēlās. Viņš atkal piegāja pie loga. Dzirdēja, kā tēvs vairākkārt dziļi un drebelīgi nopūšas. Tad viņš turpināja:

Es zinu, dēls, ka uzveļu tev smagu nastu. Bet zinu arī, ka tu esi tāds pats kā es, ka tas tevi vajās, ja to neizdarīsi. Tādēļ ļauj man paskaidrot, kas tev jādara…

Tēv! Harijs ieteicās.

Vai redzi šo šļirces adatu?

Tev! Izbeidz!

Aiz muguras iestājās klusums. Tikai svelpjoša elpa. Harijs skatījās uz pilsētas melnbalto filmu, kurā mākoņi spieda savas svina pelēkās, izplūdušās sejas pret namu jumtiem.

Es vēlos tikt apbedīts Ondalsnēsē, tēvs ierunājās.

Apbedīt. Šis vārds izskanēja kā atbalss no Lieldienu brīvdienām

Lešā, kopā ar tēvu un māti, kad Ūlavs Hols ļoti nopietni izskaidroja Harijam un Sēsai, ko viņiem darīt, ja nokļūs zem sniega lavīnas, ja iegūs "ledus sirdi". Ap viņiem bija līdzena zeme un nolaideni pakalni, tādēļ tas izklausījās tā, it kā stjuarte lidojuma laikā virs Iekšējās Mongolijas izskaidrotu, kā lietojamas glābšanas vestes. Tas bija absurdi, tomēr sniedza mierinājuma sajūtu, ka visi noteikti izdzīvos, ja vien pareizi rīkosies. Un tagad tēvs saka, ka tā tomēr nav.

Harijs pāris reižu ieklepojās.

Kāpēc Ondalsnēsē? Kāpēc ne šeit, pilsētā, kur…

Harijs apklusa. Tēvs saprata: …kur guļ māte.

Es vēlos gulēt kopā ar saviem novadniekiem.

Tu tos nepazīsti.

Nē, bet ko cilvēks pazīst? Katrā ziņā mēs esam no vienas vietas. Varbūt galu galā runa ir tieši par to. Par dzimtu. Gribas būt pie savējiem.

Gribas?

-Jā, gribas. Vai nu tas ir saprotams, vai nav. Bet tāda ir vēlēšanās.

Ienāca sanitārs uzsvārcī ar uzvārdu "Altmans" uz žetoniņa, īsi uzsmaidīja Harijam un pabungoja pa savu rokaspulksteni.

Kāpjot lejup pa kāpnēm, Harijam pretī nāca divi policisti formās. Viņš automātiski tiem draudzīgi pamāja. Policisti klusējot noskatījās kā uz svešinieku.

Parasti Harijs ilgojās pēc vientulības un visa tā pozitīvā, kas ar to saistīts: miera, klusuma, brīvības. Bet, pienācis pie tramvaja pieturas, pēkšņi apjauta, ka nezina, uz kurieni braukt un ko darīt. Zināja vienīgi to, ka vientulība mājā Opsalā tieši šobrīd nav nekāda alternatīva.

Viņš piezvanīja Eisteinam.

Eisteins bija devies tālākā braucienā uz Fāgernesi, bet piedāvāja ap pusnakti iedzert pa aliņam Lompā, lai atzīmētu faktu, ka Eisteina Aikelana dzīvē veiksmīgi noslēgusies vēl viena darbadiena. Harijs atgādināja Eisteinam par savām problēmām ar alkoholu un saņēma atbildi, ka pat alkoholiķim reizēm vajagot piedzerties.

Harijs novēlēja Eisteinam veiksmīgu braucienu un beidza sarunu. Paskatījās pulkstenī. Atkal uzpeldēja jautājums. Četrdesmit astoņas stundas. Kāpēc?

Līdzās apstājās tramvajs, atvērās tā durvis. Harijs ielūkojās aicinoši siltajā, gaišajā vagonā. Tad pagriezās un sāka iet kājām uz centra pusi.

27. NODAĻA. Laipna, zaglīga un alkatīga

Es biju tepat netālu, Harijs sacīja, bet tu laikam kaut kur dosies?

Nē. Kaja, stāvot durvīs ar biezu jaku mugurā, pasmaidīja.

Es sēžu verandā. Ienāc! Uzvelc tās čībiņas!

Harijs nometa kurpes un sekoja viņai cauri istabai. Piebūvētajā verandā viņi apsēdās milzīgos koka krēslos. Līdersāgenas iela bija tukša un klusa, tur stāvēja tikai viena mašīna. Bet ielas pretējā pusē, nama otrajā stāvā, Harijs apgaismotā logā ieraudzīja kāda cilvēka aprises.

Tas ir Grēgers, Kaja paskaidroja. Viņam ir astoņdesmit. Man liekas, viņš tā sēž un vēro visu, kas notiek uz ielas, jau kopš kara laika. Man patīk domāt, ka viņš vēro mani.

Jā, tas ir svarīgi, Harijs noteica un izvilka cigarešu paciņu.

Domāt, ka kāds tevi uzmana.

Vai tev arī ir savs Grēgers?

Nē, Harijs atbildēja.

Vai var palūgt vienu?

Cigareti? Kaja pasmaidīja.

Reizēm es uzsmēķēju. Tas mani… nomierina, man tā šķiet.

Mm. Vai esi padomājusi, ko tu darīsi? Es domāju pēc šīm četrdesmit astoņām stundām.

Viņa papurināja galvu.

Atgriezīšos nodaļā. Uzlikšu kājas uz galda un sēdēšu. Gaidīšu kādu slepkavību tik nenozīmīgu, ka KRIPOS to mums nenocels.

Harijs izkratīja no paciņas divas cigaretes, ielika starp lūpām, abas aizdedzināja un vienu pasniedza Kajai.

"Now, Voyager" , viņa iesmējās. Hen… Hen… Kā sauca to, kas šādi darīja?

Henreids, Harijs sacīja. Pols Henreids.

Un to, kurai viņš cigareti aizsmēķēja?

Beta Deivisa.

Satriecoša filma. Vai nevēlies biezāku jaku?

Nē, paldies. Starp citu, kāpēc tu sēdi uz terases? Tropiska nakts šī it kā nebūtu.

Viņa pacēla grāmatu.

Aukstā gaisā manas smadzenes darbojas labāk.

Harijs izlasīja grāmatas nosaukumu.

"Materiālistiskais monisms". Hm. Atmiņā nāk eksāmens filozofijā.

Pareizi. Materiālisms apgalvo, ka viss ir matērija un spēki. Viss, kas notiek, ir daļa no liela matemātikas uzdevuma, ķēdes reakcija, sekas tam, kas jau ir noticis.

Un brīvā griba ir ilūzija?

Jā. Mūsu darbības virza mūsu smadzeņu ķīmiskais sastāvs, ko nosaka tas, kurš ar kuru ir izvēlējies radīt bērnus, kas savukārt ir izskaidrojams ar viņu smadzeņu ķīmiju. Un tā tālāk. Visu var izsekot atpakaļ, piemēram, līdz Lielajam Sprādzienam vai vēl tālāk. Pat līdz faktam, ka tiks uzrakstīta šī grāmata, un tam, par ko tu šobrīd domā.

Es atceros. Harijs pamāja un izpūta dūmus tumšajā novembra naktī. Iedomājos par to meteorologu, kurš teica: ja vien viņam būtu visi svarīgākie mainīgie lielumi, tad varētu pastāstīt par laikapstākļiem visā nākotnē.

-Un mēs varētu aizkavēt slepkavības, pirms tās ir notikušas.

Un izskaitļot, ka cigareti lūdzoša policiste sēdēs aukstā verandā ar dārgu filozofijas sējumu rokās.

Kaja iesmējās.

Es pati šo grāmatu neesmu pirkusi. Atradu to šeit, grāmat-plauktā. Savilkusi lūpas, viņa ievilka cigaretes dūmus. Tie trāpīja acīs. Es nekad nepērku grāmatas, es tās tikai aizņemos. Vai nozogu.

Nespēju iedomāties, ka tu būtu zagle.

Neviens to nespēj iedomāties, jo nekad neesmu iekritusi, viņa noteica un ielika cigareti pelnutraukā.

Harijs ieklepojās.

Un kāpēc tu zodz?

Es zogu tikai no pazīstamajiem un no tiem, kuri tādēļ nekļūs nabagāki. Ne tāpēc, ka es būtu alkatīga, nē, es esmu mazliet skopa. Kad studēju, tad universitātes tualetē zagu papīra rullīšus. Starp citu, vai atceries, kā sauca to lielisko Fantes grāmatu?

Nē.

Kad atcerēsies, atsūti man īsziņu.

Harijs īsi iesmējās.

Sorry, es nesūtu īsziņas!

Kādēļ?

Harijs paraustīja plecus.

Nezinu. Man nepatīk pati koncepcija. Kā aborigēniem, kas negrib fotografēties, jo domā, ka tā zaudēs daļu savas dvēseles.

Es zinu! Kaja dedzīgi iesaucās. Tu negribi atstāt pierādīju-mus. Pēdas. Neapstrīdamus faktus tam, kas tu biji. Tu gribi zināt, ka pazudīsi, pilnīgi un pavisam!

Kā naglai uz galvas! Harijs sausi noteica un ievilka dūmus. Vai nevēlies doties iekšā?

Viņš pamāja uz plaukstām, kuras Kaja bija pabāzusi zem sēžamvietas.

Nē, tikai rokas mazliet nosalušas. Viņa pasmaidīja. Sirds ir silta. Un tu?

Harijs paskatījās pāri žogam, uz ielu. Uz tur stāvošo mašīnu.

Ko es?

Vai tu esi līdzīgs man? Laipns, zaglīgs un alkatīgs?

Nē, esmu slikts, godīgs un alkatīgs. Kāds ir tavs vīrs?

Tas izskanēja daudz skarbāk, nekā Harijs būtu vēlējies, it kā viņš mēģinātu nolikt viņu pie vietas, jo viņa… jo viņa ko? Jo viņa sēdēja šeit un bija skaista un viņai patika tās pašas lietas, kas Harijam, jo viņa tam iedeva vīra čībiņas, turklāt uzvedās tā, it kā viņa nebūtu.

Kas ir ar vīru? Viņa pasmaidīja.

Katrā ziņā viņam ir lielas kājas, Harijs izdzirda sevi sakām un tūlīt arī juta vēlēšanos triekties ar pieri galdā.

Kaja skaļi iesmējās. Smiekli aizvirpuļoja melnajā Fāgerborgas klusumā, kas bija nosedzis tās namus, dārzus un garāžas. Garāžas. Visiem bija garāžas. Tikai viena mašīna stāvēja uz ielas. Protams, varēja būt tūkstošiem iemeslu, kādēļ tā tur bija.

Man nav vīra, viņa teica.

Tātad…

Tev kājās ir mana brāļa čībiņas!

Un tās, uz kāpnēm…?

…ari tās ir no vecākā brāļa un stāv tur tāpēc, ka esmu iedomājusies: četrdesmit sestā ar pusi lieluma vīriešu kurpes var atbaidīt sliktus cilvēkus ar nelabiem nodomiem.

Viņa uzmeta Harijam daudznozīmīgu skatienu. Tas uzskatīja par labāku to neievērot.

Tātad tavs brālis dzīvo šeit?

Kaja papurināja galvu.

Viņš ir miris. Pirms desmit gadiem. Šis ir tēta dzīvoklis. Pēdējos gadus, kad Ēvens studēja Blinnernā, viņš ar tēti dzīvoja te.

Un tavs tētis?

Viņš nomira tūlīt pēc Ēvena. Tad es jau biju pārcēlusies uz šejieni un tā arī pārņēmu dzīvokli.

Kaja uzcēla kājas uz krēsla un nolieca galvu uz ceļiem. Harijs uzlūkoja viņas slaido kaklu un bedrīti zem augšup saņemtajiem matiem, dažas atrisušo matu šķipsniņas.

Vai tu bieži par viņiem domā? Harijs jautāja.

Viņa pacēla galvu.

Vairāk gan par Ēvenu, Kaja atbildēja. Tētis aizgāja no mums, kad bijām vēl mazi, un mamma dzīvoja savā pasaulē, tādēļ Ēvens man kļuva kā mamma un tētis reizē. Viņš man palīdzēja, uzmundrināja, izaudzināja, bija man par piemēru. Manā uztverē viņš nevarēja neko izdarīt nepareizi. Kad esi ar kādu tik tuvs kā es ar Ēvenu, tad to nevar aizmirst. Nekad.

Harijs pamāja ar galvu.

Kaja piesardzīgi ieklepojās.

Kā iet tavam tēvam?

Harijs nopētīja cigaretes oglīti.

Vai tev neliekas dīvaini? viņš ieteicās. Hāgens deva mums četrdesmit astoņas stundas. Mēs viegli varētu to telpu atbrīvot divās stundās.

Jā. Ja tu tā saki.

Varbūt viņš iedomājās, ka pēdējās divas dienas mēs varētu izmantot kaut kā lietderīgi?

Kaja paskatījās uz Hariju.

Protams, nejau tādēļ, lai izmeklētu šīs slepkavības. Tās atstāsim KR1POS ziņā. Bet esmu dzirdējis, ka palīdzība vajadzīga Pazudušo personu meklēšanas grupai.

Par ko tu runā?

Ādele Vetlēsena ir jauna sieviete un, cik zinu, nav saistīta ne ar vienu no slepkavībām.

Tu domā, ka mums vajag…

Es domāju, ka rīt septiņos no rīta tiksimies darbā, Harijs sacīja. Paskatīsimies, vai nevaram būt kaut mazliet noderīgi.

Kaja Sūlnesa pasūca cigareti. Izpūta dūmus un vēlreiz ievilka tos.

Vai nomierinājies? Harijs, greizi pasmaidījis, noprasīja.

Kaja papurināja galvu.

Es gribu saglabāt savu darbu, Harij.

Harijs piekrītoši pamāja.

Iā ir brīvprātīga lieta. Bjērns arī padomāšot.

Kaja vēlreiz ievilka cigaretes dūmus. Harijs savējo nodzēsa.

Ir laiks iet, viņš ieteicās. Tev klab zobi.

Atceļā viņš mēģināja saskatīt, vai kāds sēž stāvošajā mašīnā, bet, nepieejot tuvāk, tas nebija iespējams. Viņš nolēma netuvoties.

Opsalā viņu gaidīja māja. Liela, tukša un pilna ar atbalsi.

Savas bērnības istabā viņš iegūlās gultā un aizvēra acis.

Viņam parādījās jau bieži redzētais sapnis. Jahtu piestātne Sidnejā, ķēde, kas ceļas augšup, ūdens virspusē uzpeld dedzinoša medūza. Tā nav medūza, bet viņas sarkanie mati, kas viļņojas ap bālo seju. Tad uzradās cits sapnis. Jaunais. Pirmo reizi tas parādījās Honkongā, tieši pirms Ziemassvētkiem. Viņš gulēja un skatījās uz sienā iedzītu naglu, kas bija caurdūrusi kādu labsirdīga izskata seju ar skaisti koptām ūsām. Sapnī Harijam kaut kas bija mutē, un likās, ka tūlīt pārsprāgs viņa galva. Kas tas bija? Kas tas bija? Tas bija solījums. Harijs nodrebēja. Trīs reizes. Tad iemiga.

28. NODAĻA. Drammene

Tātad tu biji tas, kurš ziņoja par Adeles Vetlēsenas pazušanu? Kaja jautāja.

Jā, puisis, kas stāvēja viņu priekšā kafejnīcā People & Cojfee, atbildēja. Mēs dzīvojām kopā. Viņa neatnāca mājās. Es domāju, ka nevaru neuztraukties.

Protams, ne. Kaja paskatījās uz Hariju.

Pulkstenis rādīja pusdeviņi no rīta. No Oslo līdz Drammenei viņi bija nokļuvuši pusstundas laikā, tūlīt pēc trijotnes rīta sanāksmes, kas beidzās ar to, ka Harijs bija atbrīvojis Bjērnu Holmu. Tas daudz neko nebija teicis, tikai smagi nopūties, nomazgājis savu kafijas krūzīti un devies atpakaļ uz Kriminālistikas nodaļu Brīnā, lai turpinātu savu darbu tur.

Vai esat kaut ko dzirdējuši par Adeli? puisis jautāja, pārmaiņus skatīdamies uz abiem.

Nē, Harijs sacīja. Un tu?

Puisis pašūpoja galvu un paraudzījās pāri plecam uz letes pusi, lai pārliecinātos, vai tur nestāv gaidītāju rinda. Viņi sēdēja augstajos bāra krēslos pie loga, no kura pavērās skats uz vienu no daudzajiem Drammenes laukumiem, tas ir, mašīnu stāvlaukumiem. People & Coffee pārdeva kafiju un konditorejas izstrādājumus par lidostu cenām, mēģinot izlikties, ka pieder amerikāņu tīklam, kas varbūt tā arī bija. Puisis, ar kuru Adele Vetlēsena dzīvoja kopā, Geirs Brūns, izskatījās gadus trīsdesmit vecs, ar pārsteidzoši bālu ādas krāsu un viegli nosvīdušu pieri virs zilajām, pastāvīgi šaudīgajām acīm. Viņš strādāja par tā dēvēto barista deviņdesmitajos gados, kad kafijas bāri Oslo sāka kļūt populāri, šī profesija izraisīja cieņas pilnu attieksmi. Patiesībā runa bija par kafijas pagatavošanu, par mākslu, kurā pēc Harija domām galvenais bija nepieļaut kļūdas. Būdams policists, Harijs mēdza ieklausīties cilvēku intonācijās, izrunā, leksikā un gramatiskajās novirzēs, lai izprastu, ar ko runā. Nekas ne Geira Brūna apģērbā, ne matu sakārtojumā vai izturēšanās veidā neliecināja par viņu kā par homoseksuāli, bet, tiklīdz viņš atvēra muti un sāka runāt, viss kļuva skaidrs. Pārspīlēta patskaņu noapaļošana, mazie, liekie mlļvārdiņi, gandrīz samākslotā šļupstēšana. Harijs saprata, ka šis puisis var būt pavisam normāls heteroseksuālis, tomēr secināja, ka Katrine rīkojusies pārsteidzīgi, nodēvējot Adeli Vetlēsenu un Geiru Brūnu par mīļākajiem. Šie tikai bija divi cilvēki, kas finansiālu apsvērumu dēļ divatā īrēja dzīvokli Drammenes centrā.

Jā, Geirs Brūns atsaucās uz Kajas jautājumu. Es atceros, ka rudenī viņa devās uz kādu namiņu kalnos, kur pārnakšņoja.

Viņš to pateica tā, ka bija skaidrs: pati šī doma viņam liekas pilnīgi nepieņemama.

Bet ne jau tur viņa pazuda.

To mēs zinām, Kaja sacīja. Vai viņa devās turp kopā ar kādu? Varbūt tev zināms, ar ko?

Nav ne jausmas. Par tādām lietām mēs nerunājām. Pietika ar to, ka mums abiem bija viena vannasistaba, ja saprotat, ko es domāju. Viņai bija sava privātā dzīve, man savējā. Bet, ja jāsaka, tad šaubos, vai viņa uz turieni devās viena.

Kāpēc?

Adele gandrīz neko nedarīja viena. Es nespēju iedomāties viņu kādā namiņā bez vīrieša. Vienīgi nevaru pateikt, ar ko. Viņa bija teikšu tieši mazliet palaidusies. Viņai nebija draudzeņu, toties bija vairāki draugi. Tos viņa slēpa citu no cita. Adele dzīvoja nevis dubultdzīvi, bet četrkārtēju. Vai kaut kā tamlīdzīgi.

Tātad viņa bija negodīga?

Nav obligāti. Reiz viņa mani pamācīja, kā godīgā veidā saraut attiecības. Stāstīja, kā reiz, kamēr puisis ņēmis viņu no mugurpuses, viņa ar mobilo telefonu nofotografējusi to pāri plecam, uzklikšķinājusi kādam citam, ar kuru tobrīd sagājusies, un aizsūtījusi viņam šo fotogrāfiju. Pēc tam izdzēsusi viņa vārdu. Viss vienā piegājienā. Geirs Brūns neizteiksmīgi paskatījās uz abiem.

Iespaidīgi, Harijs noteica. Mēs zinām, ka viņa tur, kalnos, samaksāja par diviem. Vai vari mums pateikt kāda viņas paziņas vārdu, lai mums būtu, ar ko iesākt?

Nē, Geirs Brūns atbildēja. Bet, kad es paziņoju par pazušanu, viņi pārbaudīja, ar ko Adele pēdējo nedēļu laikā runājusi pa telefonu.

Kas pārbaudīja?

Neatceros vārdus. Vietējie policisti.

Labi. Mūs jau gaida policijā. Harijs paskatījās pulkstenī un piecēlās.

Kādēļ… Kaja palika sēžam, …policija pārtrauca izmeklēšanu? Es pat nespēju atcerēties, ka būtu lasījusi par to avīzē!

Vai tad jūs nezināt? Geirs pamāja divām sievietēm ar bērnu ratiņiem, kuras stāvēja pie letes, gaidot, ka tūlīt apkalpos. Viņa taču atsūtīja kartīti!

Kartīti? Harijs pārjautāja.

Jā. No Ruandas. Āfrikā.

Ko viņa rakstīja?

Katrā ziņā neko daudz. Esot satikusi savu sapņu princi, un man nāksies vienam maksāt par īri, līdz viņa martā atgriezīsies. Kuce!

Policijas pārvalde bija pavisam netālu. Policijas inspektors ar īsu, platu, ķirbim līdzīgu galvu un vārdu, ko Harijs tūlīt arī aizmirsa, uzņēma viņus ar tabaku piesmirdušā kabinetā, pacienāja ar kafiju plastmasas krūzītēs, kuru karstums dedzināja pirkstu galus, un meta ilgus skatienus uz Kaju katru reizi, kad iedomājās, ka to neviens neredz.

Viņš iesāka ar lekciju par to, ka vienmēr ir ap piecsimt līdz tūkstotis pazudušu norvēģu, ka gandrīz visi no tiem agrāk vai vēlāk atrodas, un, ja policija izmeklētu visus šādus gadījumus, pat tos, kur nav aizdomu par noziegumu vai nelaimes gadījumu, tad tai neatliktu laika nekam citam. Harijs apspieda žāvas.

Turklāt Adeles Vetlēsenas gadījumā bija izrādītas dzīvības pazīmes, kaut kur tepat tās esot. Inspektors piecēlās, iebāza savu ķirbjveidīgo galvu arhīva skapī, izvilka no turienes kartīti un nolika uz galda. Uz tās bija konusveida kalns ar mākoņiem ap virsotni, bet trūka norādes attiecībā uz kalna nosaukumu un vietu, kurā pasaules malā tas atrodas. Rokraksts neglīts un stūrains. Harijs ar pūlēm izlasīja parakstu. Adele. Uz kartītes bija Ruandas pastmarka un Kigali pasta zīmogs. Harijs atcerējās, ka tā varētu būt galvaspilsēta.

Viņas māte apstiprināja, ka tas esot meitas rokraksts, inspektors teica un piebilda, ka viņi pēc neatlaidīga mātes lūguma pārbaudījuši un atraduši Adeles Vetlēsenas vārdu pasažieru sarakstā, kompānijas Brussels Airlines reisā uz Kigali, ar nosēšanos Entebes lidostā Ugandā, divdesmit piektajā novembrī. Turklāt ar Interpola palīdzību viņi pārbaudījuši viesnīcas, un vienā viesnīcā Kigali inspektors parakņājās piezīmēs Gorilla Hotel! tiešām kāda Adele Vetlēsena piereģistrējusies tajā pašā naktī, kad nolaidusies lidmašīna. Vienīgais iemesls, kāpēc Adele Vetlēsena vēl joprojām esot pazudušo cilvēku sarakstā, ir tas, ka viņi īsti nezinot, kur Adele šobrīd atrodas, un no ārzemēm atsūtīta kartīte pati par sevi nevarot mainīt bezvēsts pazuduša cilvēka statusu.

Turklāt šeit mēs nerunājam par civilizētāko pasaules dalu. Inspektors noplātīja rokas. Huti, tutsi vai kā tos tur sauc. Mačetes. Divi miljoni mirušo. Saprotat?

Harijs redzēja, kā Kaja piever acis, bet inspektors skolotāja balsī, iestarpinot daudzus palīgteikumus, ņēmās stāstīt, cik mazvērtīga esot cilvēka dzīvība Āfrikā, kur cilvēku tirdzniecība nebūt neesot nepazīstams fenomens. Teorētiski Adele varot būt aizvesta un piespiesta uzrakstīt kartīti, jo šie melnie labprāt nežēlotu gada algu, lai iekostos blondā norvēģu meitenē, vai ne?

Harijs lūkojās uz kartīti un centās nedzirdēt ķirbjveidīgās galvas īpašnieka balsi. Konusveida kalns ar mākoni tā virsotnē. Viņš pacēla acis, kad inspektors ar viegli aizmirstamo vārdu ieklepojās.

-Jā, reizēm taču viņus var saprast, vai ne? Viņš daudznozīmīgi uzsmaidīja Harijam.

Harijs piecēlās un sacīja, ka Oslo viņu gaidot darbs. Vai Drammene varētu būt tik laipna ieskenēt un tad aizsūtīt viņiem šo pastkarti?

Rokrakstu ekspertam? inspektors, redzami neapmierināts, pajautāja un paskatījās uz Kajas uzrakstīto adresi.

Vulkānu ekspertam, Harijs paskaidroja. Vēlos, lai tu aizsūtītu kartīti un pajautātu, vai viņš var identificēt kalnu.

Identificēt kalnu?

Viņu tas ļoti interesē. Viņš ceļo un skatās uz tiem.

Inspektors paraustīja plecus un pamāja. Tad pavadīja līdz izejas

durvīm. Harijs painteresējās, vai viņi pārbaudījuši, vai pēc Adeles pazušanas uz viņas mobilā telefona numuru nav bijuši kādi zvani.

Mēs protam savu darbu, Hol! inspektors sacīja. Neviena izejoša zvana. Bet tu taču vari iedomāties mobilo telefonu tīklu tādā zemē kā Ruanda…

Patiesībā nevaru vis, Harijs atbildēja. Es taču tur neesmu bijis!

Kartīte! Kaja ievaidējās, kad viņi stāvēja uz laukuma pie policijas mašīnas, kuru bija rekvizējuši Policijas pārvaldē. Lidmašīnas biļete un nakšņošana Ruandas viesnīcā! Kāpēc tavs datoru ģēnijs Bergenā nevarēja to noskaidrot? Mums nebūtu vajadzējis izniekot pusi dienas šajā draņķa Drammenē!

Domāju, ka tev būs lielisks noskaņojums. Harijs atslēdza durvis. Ieguvi jaunu draugu, un Ādele varbūt nemaz nav beigta.

Vai tev ir lielisks noskaņojums? Kaja painteresējās.

Harijs paskatījās uz mašīnas atslēgām.

Vai negribi sēsties pie stūres? -Jā!

Diezgan savādi, bet antiradars ne reizi neiemirgojās. Līdz Oslo viņi brauca mazliet ilgāk par divdesmit minūtēm.

Viņi vienojās pārnest uz Policijas pārvaldi vispirms vieglākās lietas, kancelejas piederumus un rakstāmgaldu atvilktnes, bet smagākos priekšmetus atstāt uz nākamo dienu. Viss tika salikts uz tiem pašiem ratiņiem, ko Harijs izmantoja, iekārtojot kabinetu.

Vai kabinetu jau dabūji? Kaja painteresējās, kad viņi jau bija pusceļā pa tuneli. Viņas vārdi meta ilgu atbalsi.

Harijs papurināja galvu.

Noliksim visu pie tevis.

Vai tu palūdzi sev kabinetu? viņa noprasīja un apstājās.

Harijs turpināja iet.

Harij!

Viņš apstājās.

Tu jautāji par manu tēvu, viņš teica.

Es nedomāju, ka…

Nē, nē. Bet viņam nav palicis daudz. Okay? Pēc tam es atkal došos prom. Es tikai gribēju…

Ko gribēji?

Vai esi dzirdējusi par Dead Policemen's Society?

Kas tas ir?

Cilvēki, kuri strādāja Smago noziegumu nodaļā. Cilvēki, kas man nav vienaldzīgi. Es nezinu, vai esmu tiem ko parādā, bet viņi tas ir kodols.

Ko?

Tas nav daudz, bet tas ir viss, kas man ir, Kaja. Tas ir vienīgais, pret ko man ir iemesls izjust lojalitāti.

Pret nodaļu?

Harijs sāka iet.

Es zinu, un tas droši vien pāries. Pasaule nestāv uz vietas. Tā ir tikai reorganizācija, vai ne? Šajās sienās ir vēsture, un tagad tās drīz nojauks. Tu un tavējie radīsiet jaunu vēsturi, Kaja!

Vai esi piedzēries?

Harijs iesmējās.

Es tikai esmu salauzts. Ar mani ir cauri. Un tas ir lieliski. Pavisam lieliski!

Iezvanījās viņa telefons. Tas bija Bjērns.

Es atstāju uz sava rakstāmgalda Henka biogrāfiju, viņš pa-skaidroja.

Tā ir te, pie manis.

Kas par skaņu! Vai tu esi baznīcā?

Tunelī.

Ak Dievs, vai tur ir pārklājums?

Vismaz mums ir labāki mobilie sakari nekā Ruandā. Atstāšu grāmatu reģistratūrā.

Šodien jau otro reizi dzirdu runājam par Ruandu un mobilajiem telefoniem. Pasaki tiem, ka grāmatu paņemšu rit.

Ko tu dzirdēji par Ruandu?

Tikai to, ko Beāte teica. Par koltanu, tu jau zini. Par metāla daļiņām, ko atradām uz zobiem tiem, kuriem mutē bija dūrienu pēdas.

Terminators.

Ko?

Neko. Kāds tam sakars ar Ruandu?

Koltanu izmanto mobilajos telefonos. Tas ir rets metāls, un gandrīz visas iegulas atrodas Kongo. Tikai tā atradnes ir karadarbības zonā, tās neviens nekontrolē, tādēļ veikli darboņi šajā haosā to nozog un pārved uz Ruandu.

Mm.

Vēl sazvanīsimies!

Harijs jau grasījās nolikt telefonu, kad pamanīja vienu neizlasītu īsziņu. Viņš to atvēra.

Niragongo. Pēdējais izvirdums 2002. Viens no nedaudzajiem vulkāniem ar lavas ezeru krātera dibenā. Atrodas Kongo pie Gomas pilsētas. Fēlikss

Goma. Harijs apstājās un sāka blenzt uz pilieniem, kas krita no kādas caurules pie griestiem. Kluita afrikāņu moku rīki bija no turienes.

Kas ir? Kaja iejautājās.

Ustaūseta, Harijs atbildēja. Un Kongo.

Un ko tas nozīmē?

Es nezinu, Harijs atzinās. Bet, ja runa ir par nejaušībām, es tām neticu.

Viņš satvēra ratiņu rokturus un pagrieza tos apkārt.

Ko tu dari? Kaja bija neizpratnē.

Griežos atpakaļ, Harijs atteica. Mūsu rīcībā ir vairāk par diennakti.

29. NODAĻA Kluits

Honkongā bija neparasti maigs vakars. Debesskrāpji meta uz The Peak garas ēnas, dažas no tām sniedzās pat līdz villai, kurā Hermanis Kluits sēdēja uz terases ar asinssarkanu "Singapore Sling" vienā un telefonu otrā rokā. Viņš klausījās sarunas biedrā un vēroja, kā tur, lejā, līdzīgi ugunīgām čūskām, izlokās mašīnu rindu prožektoru gaismas.

Viņam patika Harijs Hols. Iepatikās jau kopš brīža, kad bija ieraudzījis garo, atlētisko, acīm redzami alkoholam nodevušos norvēģi, kas atnāca uz Happy Valley, lai ieguldītu savu pēdējo naudu uz nepareiza zirga. Harija kareivīgajā skatienā, augstprātīgajā izturēšanās veidā un atturīgajos žestos kaut kas atgādināja viņu pašu jaunības gados, kad viņš kā algotnis dienēja Āfrikā. Hermanis Kluits bija cīnījies visur, visās pusēs, bija kalpojis tiem, kas maksā. Angolā, Zambijā, Zimbabvē, Sjerraleonē, Libērijā. Visās zemēs ar tumšu pagātni un vēl tumšāku nākotni. Bet neviena zeme nebija drūmāka par to, par kuru bija jautājis Harijs. Kongo. Tur viņi beidzot bija atraduši zelta dzīslu. Dimantu veidā. Un kobalta. Un koltana. Ciema vadonis bija no mai-mai ļaudīm, kas uzskatīja, ka ūdens dara tos neievainojamus. Bet citādi tīri saprātīgs cilvēks. Āfrikā nebija nekā tāda, ko nevarētu nokārtot ar naudas žūksni vai ja nepaveicas ar pielādētu kalašņikovu. Viena gada laikā Hermanis Kluits bija kļuvis bagāts cilvēks. Trīs gadu laikā ļoti bagāts. Reizi mēnesī viņi devās uz tuvāko pilsētu Gomu un tur gulēja gultā, nevis uz zemes džungļos, kur katru nakti no kaut kādiem caurumiem zemē pacēlās mistisku asinssūcēju mušu mākoņi un cilvēks pamodās kā pa pusei noēsts līķis. Goma. Melna lava, melna nauda, melnas skaistules, melni grēki. Puse no džungļos nonākušajiem saslimst ar malāriju, bet pārējie ar slimību, kam neviens baltais ārsts nezina nosaukumu un tādēļ dēvē par "džungļu drudzi". Tieši no tādas slimības cieta arī Hermanis Kluits, un, kaut gan reizēm tā ilgu laiku lika viņu mierā, tomēr pilnībā izārstēties tā arī nebija izdevies. Vienīgās Hermanim Kluitam zināmās zāles bija "Singapore Sling". Šo dzērienu viņš iepazina Gomā, kāda beļģa greznajā villā, kuru droši vien bija cēlis karalis Leopolds vēl tajos laikos, kad valsti sauca par Beļģijas Kongo un tā bija monarha privātais rotaļlaukums un naudas apcirknis. Villa atradās lejā, Kivu ezera krastā, un tur bija tik skaistas sievietes un brīnišķīgi saulrieti, ka uz brīdi piemirsās gan džungļi, gan mai-mai, gan zemes mušas.

Beļģis bija parādījis Hermanim Kluitam karaļa nelielo dārgumu krātuvi pagrabā. Tur bija savākts viss: sākot ar pasaulē modernākajiem pulksteņiem, retiem ieročiem, fantastiskiem moku rīkiem, zelta tīrradņiem un neslīpētiem dimantiem un beidzot ar preparētām cilvēku galvām. Tur Kluits pirmo reizi bija ieraudzījis tā dēvēto "Leopolda ābolu". To acīmredzot bija izgudrojis kāds no karaļa beļģu inženieriem, lai pielietotu pret spītīgiem cilšu vadoņiem, ja tie negribēja stāstīt, kur atraduši savus dimantus. Agrāk šādam nolūkam tika izmantoti bifeļi. Vadoni nozieda ar medu, piesēja pie koka un pieveda tam klāt noķertu meža bifeli, kas sāka laizīt medu. Lieta tāda, ka meža bifelim mēle ir asa kā smilšpapīrs un tas ne tikai nolaizīja medu, bet arī noplēsa cilvēkam ādu un miesu. Bet bifeļu gūstīšana prasīja laiku, turklāt to bija grūti dabūt prom no upura, kad bija sācis laizīt medu. Tādēļ "Leopolda ābols". Un ne tik daudz tāpēc, ka tas bija tehniskā ziņā efektīvs moku rīks, ābols upurim pat neļāva runāt. Galvenais uz iezemiešiem, kuri bija klāt un redzēja, kas notiek, kad pratinātājs pavilka aiz aukliņas otro reizi, tas atstāja neizdzēšamu iespaidu. No nākamā pratināmā, kad tas tika palūgts atvērt muti un nomēģināt ābolu, vārdi plūda kā strautiņš.

Hermanis Kluits pamāja savai filipīniešu kalponei, lai tā ienes tukšo glāzi iekšā.

Tu pareizi atceries, Harij, Hermanis Kluits teica. Tas joprojām guļ manā kamīna plauktā. Vai tas kādreiz ticis lietots, es, par laimi, nezinu. Suvenīrs. Tas man atgādina, kas slēpjas tumsas sirdī. Tas vienmēr ir noderīgi, Harij. Nē, es neesmu ne redzējis, ne dzirdējis, ka tas kaut kur būtu izmantots. Saproti, tā tehnoloģija ir diezgan sarežģīta ar visām tām atsperēm un dzelkšņiem. Vajadzīgs īpašs sakausējums. Jā, koltans. Protams. Ļoti reti sastopams. Tas, no kura es nopirku savu ābolu, Edijs van Borsts, apgalvoja, ka izgatavoti tikai divdesmit četri un divdesmit divi no tiem esot pie viņa, turklāt viens izgatavots no divdesmit četru karātu zelta. Pareizi, arī adatas ir divdesmit četras. Kā tu to zini? Skaitlim "divdesmit četri" laikam ir kāds sakars ar inženiera māsu. Vairs neatceros. Bet varbūt van Borsts to pateica tikai tādēļ, lai paceltu cenu. Viņš taču ir beļģis, vai ne?

Kluita smiekli pārgāja klepošanā. Nolādētais drudzis!

-Vienalga, viņam vajadzētu zināt, kur āboli atrodas. Viņš dzīvoja kādā skaistā villā Gomā, uz ziemeļiem no Kivu, pie Ruandas robežas. Adrese? Kluits atsāka klepot. Gomā katru dienu uzrodas jaunas ielas, un brīžiem pusi pilsētas aprok lava, tādēļ adreses nav, Harij. Bet pastā ir informācija par baltajiem. Nē, man nav ne jausmas, vai viņš vēl dzīvo Gomā. Nezinu, vai viņš vispār ir dzīvs. Vidējais dzīves ilgums Kongo ir mazliet pāri par trīsdesmit, Harij. Arī baltajiem. Turklāt pilsēta ir praktiski aplenkta. Tieši tā! Nē, protams, tu neko neesi dzirdējis par šo karu. Neviens nav dzirdējis.

Gunnars Hāgens neticīgi blenza uz Hariju, pārliecies pār savu rakstāmgaldu.

Tu gribi doties uz Ruandu? viņš jautāja.

Tikai uz īsu bridi, Harijs taisnojās. Divas diennaktis, ieskai-tot ceļu.

Ko tu gribi izmeklēt?

Es jau teicu. Lietu par pazudušu personu. Adele Vetlēsena. Kaja brauks uz Ustaūsetu un mēģinās noskaidrot, ar ko Adele bija kopā, pirms pazuda.

Kādēļ jūs nevarat uz turieni vienkārši piezvanīt un lūgt pār-baudīt viesu grāmatu?

Hovas namiņš netiek apkalpots, Kaja paskaidroja. Viņa sēdēja uz krēsla blakus Harijam. Bet visiem, kas pārnakšņo Tūristu biedrības namiņos, jāreģistrējas viesu grāmatā, norādot, uz kurieni dodas.

Tā ir noteikts ja kāds tiek izziņots par pazudušu kalnos, glābēju komandas zinās, kur jāsāk meklēt. Cerams, ka Adele un viņas draugs ir ierakstījušies grāmatā un norādījuši savus vārdus un adreses.

Gunnars Hāgens ar abām rokām paieskāja savu matu vainagu.

Un nevienam no šiem tātad nav nekāda sakara ar pārējām slepkavībām?

Harijs pastiepa uz priekšu apakšlūpu.

Es neko tādu nesaredzu, šef. Un tu?

Hm. Un kādēļ man vajadzētu šķērdēt nodaļas komandējumu naudu tik ekstravagantam ceļojumam?

Tādēļ, ka cilvēku tirdzniecība ir prioritārs virziens, Kaja iebilda. Atceries tieslietu ministra izteikumus presei šonedēļ!

Turklāt, Harijs izslējās un aizlika rokas aiz pakauša, es neko negarantēju, bet var nākt dienas gaismā kas tāds, kas var novest pie citu lietu atrisinājumiem.

Gunnars Hāgens domīgi vēroja inspektoru.

Šef! Harijs vēl piebilda.

30. NODAĻA Viesu grāmata

Plāksne pie pieticīgas, dzeltenas stacijas ēkas vēstīja, ka viņi ir Ustaūsetā. Kaja paskatījās pulkstenī: vilciens bija pienācis laikā, 10.44. Pavērās pa logu. Saule apspīdēja sniegiem klātos plašumus un baltās kā porcelāns kalnu nogāzes. Ja neskaita mājiņu puduri un trīsstāvu viesnīcu, tad Ustaūseta bija tikai kails kalns. Tiesa gan nosēts ar mazām būdiņām un dažu labu augstāku vai zemāku krū-miņu, tomēr atstāja tuksnesīgu iespaidu. Pie pašas stacijas ēkas, gandrīz uz perona, stāvēja pilnpiedziņas mašīna ar ieslēgtu motoru. No vilciena kupejas Kajai bija licies, ka laukā valda pilnīgs bezvējš, bet, izkāpjot uz perona, šķita, ka vējš pūš cauri visam apģērbam: pat siltajai apakšveļai, vējjakai ar kapuci un slēpju zābakiem.

No mašīnas izlēca kāds vīrs un nāca tuvāk. Zemā ziemas saule spiedās viņam mugurā. Kaja piemiedza acis. Viegla, pašpārliecināta gaita, plats smaids un pastiepta roka. Viņa sastinga. Tas bija Ēvens.

Ašlaks Kronglijs, vīrietis stādījās priekšā un cieši paspieda viņas roku. Lensmanis.

Kaja Sūlnesa.

Šodien ir auksts. Ne tā kā lejā, zemienē, vai ne?

Tieši tā, Kaja piekrita un arī pasmaidīja.

Es šodien nevarēšu aizbraukt līdz Hovas namiņam. Mums bija sniega lavīna, un tunelis ir slēgts. Būs jāmaina transports.

Neko nevaicājot, viņš uzmeta Kajas slēpes sev uz pleca un sāka virzīties uz mašīnu.

Bet esmu atradis cilvēku, kurš uzrauga to namiņu, un viņš tevi aizvedīs. Ods Utmū. Vai tas nekas?

Lieliski! Kaja nopriecājās.

Varbūt viņai nevajadzēs atbildēt uz jautājumiem, kāpēc Oslo policija pēkšņi ieinteresējusies par kādu Drammenē pazudušu cilvēku.

Kronglijs aizveda viņu uz nepilnu piecsimt metru attālo viesnīcu. Pie ieejas piesnigušā laukumā uz dzeltena sniega motocikla sēdēja kāds vīrs sarkanā kombinezonā, ādas cepurē ar nolaistām ausīm, šalli priekšā mutei un lielās sniega brillēs.

Kad viņš uzbīdīja brilles uz pieres un nomurmināja savu vārdu, Kaja ievēroja, ka vienai acij priekšā aizvilkusies balta, caurspīdīga plēve, it kā tajā būtu ieliets piens. Otra acs nekautrīgi nopētīja Kaju no galvas līdz kājām. Vīra stāja bija kā jaunam cilvēkam, bet seja izskatījās veca.

Kaja. Paldies, ka varēji uzreiz ierasties! viņa pateicās.

Man par to maksā, Ods Utmū noteica, paskatījās pulkstenī, pavilka uz leju šalli un nospļāvās. No šņaucamās tabakas nobrūnējušajos zobos pavīdēja breketes. Tabakas spļāviens izveidoja uz ledus melnu zvaigzni. Ceru, ka esi paēdusi un pačurājusi.

Kaja iesmējās, bet Utmū, uzgriezis viņai muguru, jau sēdēja uz sniega motocikla.

Viņa paskatījās uz Krongliju, kurš pa šo laiku jau bija pabāzis viņas slēpes un nūjas zem siksnām. Tās tagad stingri turējās pie transporta līdzekļa kopā ar Utmū slēpēm, kaut kādu sarkanam dinamītam līdzīgu saišķīti un šauteni ar optisko tēmēkli.

Kaja pagriezās pret Krongliju. Lensmanis paraustīja plecus un vēlreiz uzsmaidīja savu balto, puicisko smaidu.

Vēlu veiksmi! Ceru, ka tu at…

Teikuma beigas nomāca sniega motocikla rēkoņa. Kaja steigšus apsēdās. Sev par atvieglojumu, viņa ieraudzīja rokturi, pie kura turēties, tādēļ nevajadzēja apkampt no mugurpuses šo baltaci veci. Viņus apņēma izplūdes gāzes, un tad motocikls strauji rāvās uz priekšu.

Utmū piecēlās pa pusei stāvus un, noliecot ķermeni te pa labi, te pa kreisi, izstūrēja motociklu garām viesnīcai, pāri lielai kupenai mīkstā sniegā un tad tālāk, šķērsām uz pirmo lēzeno nogāzi. Kad viņi bija tikuši augšā, Kajas acīm pavērās bezgalīgs, balts plašums. Utmū pagriezās un jautājoši pamāja ar galvu. Kaja atmāja pretī, ka viss kārtībā. Tad viņš piedeva gāzi. Kaja paraudzījās atpakaļ un noskatījās, kā aiz kāpurķēžu saceltā sniega virpuļa izzūd apdzīvotā vieta.

Kaja bieži bija dzirdējusi cilvēkus runājam, ka sniegotie plašumi atgādinot tuksnesi. Viņa atcerējās dienas un naktis, ko bija pavadījusi kopā ar brāli Ēvenu viņa jahtā.

Sniega motocikls nesās pa milzīgo, tukšo klajumu. Sniegs un vējš izdzēsa visas kontūras, nolīdzināja apkārtni tā, ka tā kļuva līdzīga nebeidzamai jūras virsmai, virs kuras kā draudīgs un varens vilnis slējās lielais Hallingskarvi masīvs. Nebija nekādu asu kustību, mīkstā sniega un motocikla smaguma dēļ visas kustības bija liegas un vieglas. Kaja piesardzīgi paberzēja degunu un vaigus, lai pārliecinātos, ka asinsrite sejā vēl nav traucēta. Viņa bija redzējusi, ko pat relatīvi neliels sals spēj izdarīt ar seju. Motora monotonā rūkoņa un ainavas nomierinošais vienmuļīgums uzdzina snaudu, bet pēkšņi viņa atžirga motors bija apklusis un viņi stāvēja uz vietas. Kaja paskatījās pulkstenī. Pirmā doma motors noslāpis, bet līdz civilizācijai vismaz trīs ceturtdaļstundas ilgs brauciens. Cik ilgi tas būtu uz slēpēm? Trīs stundas? Piecas? Nebija ne jausmas. Utmū bija nolēcis no motocikla un atsprādzējis slēpes.

Vai kaut kas noticis… Kaja iesāka, bet apklusa, kad Utmū izslējies norādīja uz nelielo ieplaku, pie kuras viņi bija apstājušies.

Hovas namiņš, viņš teica.

Kaja piemiedza acis. Un tiešām pašā lejā viņa ieraudzīja melnu, mazu būdiņu.

Kādēļ mēs nebraucam…

Tādēļ, ka cilvēki ir idioti un pie viņu būdas mums būs jāpiezogas.

Jāpiezogas? Kaja, sekojot Utmū rīcībai, steidzās piestiprināt slēpes.

Viņš pamāja ar nūju uz nogāzes pusi.

-Ja ar sniega motociklu iebrauc tādā šaurā ielejā, skaņa atbalsojas no visām pusēm. Irdens sniegs…

Lavīna. Kaja saprata.

Viņa atcerējās, ko reiz tēvs bija stāstījis pēc viena no saviem Alpu braucieniem. Otrā pasaules kara laikā lavīnā gājuši bojā vairāk par sešdesmit tūkstoš kareivjiem, un vairumu lavīnu izraisijuši artilērijas uguns skaņu viļņi.

Utmū uz mirkli apstājās un vēlreiz uzlūkoja Kaju.

Šie dabas mīļotāji no pilsētas uzskata, ka ir ļoti pareizi celt būdiņu aizvējā, bet tas ir tikai laika jautājums, kad arī to aiznesīs lavīna.

Arī? Kaja pārjautāja.

Hovas namiņš te stāv tikai trīs gadus. Šogad ir pirmā ziema ar šādu irdenu lavīnu sniegu. Drīz vien tā būs vairāk.

Viņš pamāja uz rietumpusi. Kaja pacēla roku pie acīm. Pie sniegotā apvāršņa uz zilā fona kā milzīga sēne veidojās smagi, pelēkbalti mākoņi.

Snigs visu nedēļu, Utmū sacīja, noņēma no motocikla šauteni un uzkāra to plecā. Būtu es tavā vietā, tad pasteigtos. Un censtos nekliegt.

Uz leju viņi virzījās klusēdami, un, nonākusi ēnā, Kaja tūlīt sajuta, kā krītas temperatūra un katrā zemes iedobē krājas aukstums.

Pie melni krāsotā baļķu namiņa viņi atbrīvojās no slēpēm un pieslēja tās pie sienas. Utmū izvilka no kabatas atslēgu un iebāza slēdzenē.

Kā tiek iekšā tie, kuri vēlas pārnakšņot? Kaja iejautājās.

Tie nopērk standarta atslēgu. Tā der visiem četrsimt piecdesmit tūristu namiņiem visā valstī.

Viņš pagrieza atslēgu, nospieda durvju rokturi un pagrūda durvis. Bez rezultātiem. Utmū klusi izlamājās, uzgūlās ar plecu durvīm un pagrūda. Spalgi iečīkstējušās, durvis atbrīvojās no apmalēm.

Namiņš aukstumā saraujas, viņš nomurmināja.

Iekšā valdīja piķa melna tumsa, oda pēc petrolejas un malkas apkures.

Kaja pārlaida skatienu telpai. Viņa zināja, ka kārtība ir ļoti vienkārša. Cilvēki ierodas, ierakstās viesu grāmatā, aizņem gultu vai matraci, bet, ja brīvu gultu vairs nav, iekur kamīnu, virtuvītē uzvāra līdzpaņemto ēdienu un, ja izmanto barības rezerves no skapīšiem, tad atstāj kastītē nedaudz naudas. Tajā pašā kastītē atstāj ari samaksu par naktsmītni vai aizpildītu maksāšanas pilnvaru. Viss balstās uz viesu atbildības un godīguma izjūtu.

Namiņā bija četras guļamtelpas, visas ar logiem ziemeļpusē. Katrā četras guļvietas divās divstāvu gultās. Kopējā telpa atradās dienvidu pusē, ar tradicionālajām mēbelēm, tas ir, smagiem priežkoka krēsliem un galdu. Mājīguma dēļ te bija liels, vaļējs kamīns, bet efektīgākai apsildei plīts. Kaja aplēsa, ka pie galda varētu pietikt vietas divpadsmit piecpadsmit cilvēkiem, bet pārgulēt varētu divreiz vairāk, ja saspiežas kopā un gulēšanai izmanto matračus uz grīdas. Viņa iedomājās stearīna sveču un kamīna gaismu, kas apspīd gan pazīstamas, gan svešas sejas, sarunas pie alus kausiem vai glāzēm ar sarkanvīnu par šodienas un rītdienas gājieniem, piesarkušo Ēvena seju, kas viņai uzsmaida un paceļ glāzi, sēžot vienā no pustumšajiem telpas stūriem.

Viesu grāmata ir virtuvē. Utmū norādīja uz kādām durvīm.

Viņš likās nepacietīgs. Stāvēja pie ārdurvīm cepurē un cimdos.

Kaja pieskārās durvju rokturim un grasījās to nospiest, kad pēkšņi tas uzradās. Lensmanis, Kronglijs. Cik gan viņš ir līdzīgs! Viņa bija zinājusi, ka šī doma atgriezīsies, tikai nenojauta kad.

Vai nevari man atvērt durvis? viņa pajautāja.

Ko?

Tās ir nosēdušās, Kaja teica. Aukstums.

Viņa aizvēra acis, dzirdēja Utmū pienākam klāt, dzirdēja, kā durvis klusi atveras, sajuta viņa izbrīnīto skatienu. Tad Kaja atvēra acis un devās iekšā.

Virtuve viegli smaržoja pēc rūgteniem taukiem. Skatienam pārslīdot pār krēsliem un skapīšiem, Kaja juta, kā steidzīgāks kļūst viņas pulss. Uz soliņa zem loga, ar zilu neilona aukliņu piestiprināta pie sienas, gulēja melna grāmata ādas vākos.

Kaja dziļi ieelpoja, piegāja pie grāmatas. Atvēra to.

Lappuse pēc lappuses, ar viesu pašrocīgi ierakstītiem vārdiem. Vairākums bija izpildījuši noteikumus un minējuši nākamā maršruta virzienu.

Es vienalga būtu devies šurp pēc brīvdienām un tad ari būtu pārbaudījis, viņa izdzirdēja Utmū balsi sev aiz muguras. Bet jūs droši vien nevarējāt gaidīt?

Nē, Kaja, šķirstīdama datumus, atzinās. Novembris. Sestais novembris. Astotais novembris. Viņa pašķīra atpakaļ. Vēlreiz uz priekšu. Tā nebija. Septītā novembra nebija. Viņa pavēra grāmatu plašāk. Malā rēgojās izrautās lapas driskas. Kāds bija to izplēsis.

31. NODAĻA. Kigali

Kigali lidosta Ruandā bija maza, moderna un apbrīnojami ērti ierīkota. Harijs no personīgās pieredzes zināja, ka starptautiskās lidostas ļoti maz vai pat neko nepastāsta par valsti, kurā atrodas. Mumbajā Indijā valda miers un efektivitāte, Kenedija lidostā Ņujorkā paranoja un haoss. Rinda pie pasu kontroles mazliet pavirzījās, un Harijs paspēra soli uz priekšu. Lai gan temperatūra bija patīkama, viņš juta, kā zem plānā kokvilnas krekla starp lāpstiņām tek sviedri. Harijs atkal atcerējās tos, ko bija redzējis Šipholas lidostā Amsterdamā, kur ar nokavēšanos bija nolaidusies lidmašīna no Oslo. Viņš bija krietni iesilis, joņojot pa koridoriem, cauri visam alfabētam un ejām to numuru pieaugšanas kārtībā, lai paspētu uz reisu, kas nogādās viņu Kampalā Ugandā. Kādā no koridoru krustojumiem viņš ar acs kaktiņu bija kaut ko pamanījis. Kaut ko pazīstamu. Bet viņa stāvēja pret gaismu un bija pārāk tālu, lai viņš spētu pazīt seju. Un, iekāpis lidmašīnā pēdējais, Harijs izdarīja acīm redzamu secinājumu: tā nebija viņa. Iespēja bija niecīga. Un zēns viņai blakus noteikti nebija Oļegs. Viņš nevarēja tik ļoti izaugt.

Next!

Harijs piegāja pie lodziņa, nolika pasi, imigrācijas karti, vīzas pieprasījuma kopiju, ko bija izprintējis no interneta, un sešdesmit dolārus jaunās naudaszīmēs samaksai par vīzu.

Business?2 Pases kontrolieris ieskatījās Harijam acīs.

Tas bija gara auguma, slaids vīrietis ar gludu, melni spīdīgu ādu.

Droši vien tutsi, Harijs nodomāja. Tie šobrīd kontrolēja valsts robežas.

♦

Nākamais! (Angļu vai.)

Bizness? (Angļu vai.)

yes.'

Where?

Kongo, Harijs sacīja un tad precizēja, lai atšķirtu, kuru no divām Kongo valstīm viņš domā: Congo-Kinshasa.

Kontrolieris norādīja uz imigrācijas karti, ko Harijs bija aizpildījis lidmašīnā.

Says here you're staying at Gorilla Hotel in Kigali.

Just tonight, Harijs atbildēja. Then drive to Congo tomorrow, one night in Goma and then back here and home. It's a shorter drive than from Kinshasa.

-Have a pleasant stay in Congo, busy man. Cilvēks formā sirsnīgi iesmējās, iespieda pasē zīmogu un atdeva to Harijam.

Pusstundu vēlāk Harijs aizpildīja viesa karti Gorilla Hotel, parakstījās un saņēma atslēgu, piestiprinātu pie kokā izgrebta maza gorillas. Kad Harijs beidzot iegulās gultā, bija pagājušas astoņpadsmit stundas, kopš viņš izkāpa no savas gultas Opsalā. Viņš pievērsa uzmanību rūcošajam ventilatoram gultas kājgalī. Kaut gan tā lāpstiņas griezās trakā ātrumā, nejuta ne mazākās vēsa gaisa pūsmiņas. Diezin vai izdosies aizmigt.

Šoferis palūdza Hariju saukt viņu par Džo. Džo bija kongolēzietis, tekoši runāja franciski un mazāk tekoši angliski. Nolīgt viņu izdevās, pateicoties sakariem ar Gomā esošo norvēģu palīdzības organizāciju.

Eight hundred thousand,6 Džo noteica, vadot savu Land Rover pa bedraino, bet braukšanai derīgo asfaltu, kas līkumoja starp zaļiem pakalniem un kalnu nogāzēm ar apstrādātu augsni. Brīžiem viņš augstsirdīgi piebremzēja, lai nesabrauktu cilvēkus, kas pa ceļa malām gāja, brauca ar velosipēdiem, stūma ratiņus vai vienkārši kaut ko nesa, taču parasti tie pēdējā mirklī izvairījās paši, metoties sāņus.

1994. gadā tikai dažu nedēļu laikā tie nogalināja astoņsimt tūkstošus cilvēku. Huti aizgāja pie saviem seniem, labiem kaimiņiem un ar mačetēm sacirta tos gabalos, jo tie bija tutsi. Pa radio skanēja propaganda: sak, ja tavs vīrs ir tutsi, tad tavs pienākums kā hutu sievietei ir viņu nogalināt. Cut down the tall trees.1 Toreiz daudzi tā bēga… Džo pa mašīnas logu norādīja uz cilvēku straumi. Līķi gulēja kaudzēs cits uz cita, dažviet nebija iespējams tikt uz priekšu. Grifiem bija prieks.

Tālāk viņi brauca klusēdami.

Apdzina divus vīrus, kas uz pleciem nesa aiz ķepām pie nūjas piesietu kādu kaķveidīgo. Bērni līksmi lēkāja ap beigto dzīvnieku un bakstīja to ar nūjām. Tā kažoks mirdzēja saules krāsā ar ēnas plankumiem.

Mednieki? Harijs jautāja.

Džo pašūpoja galvu, paskatījās spogulītī un, jaukdams angļu un franču vārdus, atbildēja:

Domāju, ka sabraukts. Šo ir gandrīz neiespējami nomedīt. Rets dzīvnieks, liela medību teritorija, medī tikai naktīs. Dienā slēpjas un saplūst ar apkārtni. Manuprāt, tas ir ļoti vientuļš zvērs, Harij.

Harijs skatījās uz laukos strādājošajiem vīriešiem un sievietēm. Dažviet gadījās sastapt mašīnas un cilvēku grupiņas, kas paplašināja ceļu. Ielejā Harijs pamanīja jaunas šosejas izbūves darbus. Kādā laukumiņā bērni skolas formās jautri dzenāja futbola bumbu.

Rwanda is good, Džo sacīja.

Pēc divarpus stundām Džo parādīja ar pirkstu caur priekšējo stiklu.

Lake Kivu. Very nice, very deep.

Šķita, ka milzīgā ezera ūdens virsma atstaro tūkstošiem sauļu. Otrpus ezeram bija Kongo. Visapkārt kalni. Viena kalna virsotni sedza vientulīgs, balts mākonis.

No cloud, Džo teica, it kā zinādams, ko Harijs domā. The killer mountain. Nyiragongo.

Harijs pamāja ar galvu.

Stundu vēlāk viņi šķērsoja robežu un iebrauca Gomā. Ceļa malā sēdēja vājš, skeletam līdzīgs vīrs saplēstā jakā un ar izmisuma pilnu, neprātīgu skatienu vērās sev priekšā. Džo piesardzīgi vadīja mašīnu starp mālainā ceļa bedrēm. Pa priekšu brauca kāds armijas džips. Tajā pie ložmetēja sēdošais kareivis uzmeta viņiem aukstu, nogurušu skatienu. Tieši virs galvām gaudoja lidmašīnu motori.

UN, Džo paskaidroja. More guns and grenades. Nkunda is coming closer to the city. Very strong. Many people escape now. Refugees. Maybe Mister van Boorst too, eh? I not seen him long time.

You know him?

Everybody knows Mister Van. But he has Ba-Maguje in him.

Ba-what?

Un mauvais esprit. A demon. He makes you thirsty for alcohol. And take away your emotions.

Gaisa kondicionētājs uzpūta aukstu gaisu. Starp Harija lāpstiņām plūda sviedri.

Viņi bija apstājušies starp divām šķūnīšu rindām, un Harijs saprata, ka tas varētu būt tāds kā Gomas centrs. Ļaudis steidzās šurpu turpu pa gandrīz necaurbrienamiem dubļiem starp veikaliņiem. Pie māju sienām rindojās melni akmens bloki, kas kalpoja kā pamati. Zeme likās sastingusi, gaisā virmoja pelēki putekļi. Tie oda pēc puvušām zivīm.

Tur! Džo norādīja uz vienīgās akmens mājas durvīm. Es pagaidīšu mašīnā.

Harijs ievēroja, ka vairāki cilvēki uz ielas apstājās, kad viņš kāpa ārā no mašīnas. Pamanīja viņu neitrālos, bet bīstamos skatienus, kuros nebija nekādu draudu. Tie zināja, ka agresīva rīcība ir visefektīgākā, ja notiek negaidīti. Harijs, neskatoties apkārt, devās tieši uz durvīm, tā parādot, ka zina, ko dara un kurp dodas. Pieklauvēja. Vienu reizi. Divas reizes. Trīs. Velns! Ellīgi garš ceļš tikai tāpēc, lai…

Durvis mazliet pavērās.

Viņā jautājoši lūkojās balta, grumbaina seja.

Edijs van Borsts? Harijs jautāja.

II est mort, vīrs noteica aizsmakušā balsī, kas vairāk izklausījās pēc mirēja čuksta.

No skolā mācītās franču valodas Harijs atcerējās pietiekami daudz, lai saprastu, ka šis vīrs apgalvo: van Borsts esot miris.

Pats viņš turpināja angliski:

Mani sauc Harijs Hols. Van Borsta vārdu es uzzināju no Hermaņa Kluita Honkongā. Esmu tālu nācis. Mani interesē Leopolda ābols.

Vecais divas reizes samirkšķināja acis. Izbāza galvu pa durvīm un paskatījās pa labi un pa kreisi. Tad pavēra durvis mazliet plašāk.

Entrez! Viņš pamāja, lai Harijs ienāk.

Ieejot pa zemajām durvīm, Harijs pielieca galvu un pēdējā brīdī paspēja noturēties kājās: iekšpusē grīda bija divdesmit centimetru zemāka. Smaržoja pēc vīraka. Un vēl pēc kaut kā labi pazīstamas, pretīgi saldenas smakas, kāda piemīt vecam cilvēkam, kurš vairākas dienas lietojis alkoholu.

Harija acis aprada ar tumsu, un viņš atklāja, ka mazais, sīkais večukiņš ir tērpies elegantā, vīnsarkanā zīda halātā.

Scandinavian accent, van Borsts noteica Erkila Puaro angļu valodā un pielika pie plānajām lūpām cigareti ar apzeltītu iemuti. Let me guess. Definitely not Danish. Could be Swedish. But I think Norwegian. Yes?

Sienas spraugā aiz viņa savas ūsiņas parādīja tarakāns.

Mm. An expert on accents?

Tas ir tikai hobijs, van Borsts, juzdamies glaimots, apmierināti atteica. Tādās mazās valstiņās kā Beļģija jāmācās skatīties uz āru, nevis uz iekšu. Kā sviežas Hermanim?

Labi. Harijs pagriezās un ieraudzīja uz sevi vērstus divus vienaldzīgu acu pārus. Viens pāris raudzījās no gleznas virs gultas telpas stūrī. Šim cilvēkam bija gara, sirma bārda, krietni liels deguns, īsi mati, epoletes, ordeņa ķēde uz krūtīm un zobens. Karalis Leopolds ja Harijs nekļūdījās. Otrais acu pāris piederēja sievietei. Tā, piesegusi gurnus ar segu, gulēja gultā. Gaisma no loga virs gultas krita uz viņas mazajām, jaunavīgi stingrajām krūtīm. Uz Harija mājienu viņa atbildēja ar ašu smaidu, paspīdinot lielu zelta zobu baltu zobu rindā. Sievietei nevarēja būt vairāk par divdesmit. Sasprēgājušajā sienas apmetumā virs viņas slaidā vidukļa Harijs samanīja dzelzs bultu. Pie tās karājās rozā rokudzelžu pāris.

Mana sieva, mazais beļģis sacīja. Nūjā, viena no viņām.

Misis van Borsta?

Apmēram tā. Vai tu vēlies pirkt? Tev ir nauda?

Vispirms gribu redzēt, kas tev ir, Harijs sacīja.

Edijs van Borsts piegāja pie durvīm, pavēra tās un paskatījās ārā. Tad aizcirta ciet un pieslēdza.

Vai tev līdzi ir tikai šoferis? -Jā-

Van Borsts kūpināja cigareti un vēroja Hariju no piemiegto acu ādas krunku apakšas.

Pēc tam devās uz telpas stūri, ar kāju paspēra sāņus paklāju, pieliecās un pavilka aiz dzelzs gredzena. Grīdā atvērās lūka. Beļģis pamāja Harijam, lai tas pirmais kāpj lejā. Harijs pieļāva, ka šī piesardzība balstās uz pieredzi, un darīja, kā viņam tika lūgts. Kāpnes veda lejup piķa melnā tumsā. Tikai pēc septītā pakāpiena Harijs sajuta cietu pamatu zem kājām. Tūlīt arī pie griestiem iedegās spuldze.

Harijs pārlaida skatienu telpai. Varēja izslieties visā augumā. Līdzena cementa grīda. Pie trim sienām skapji un plaukti. Tajos ikdienas pieprasījuma preces: lietotas Glock pistoles, Smith Ej Wesson .38 kā viņam pašam, kastes ar patronām, kalašņikova automāts. Harijs nekad nebija turējis rokās slaveno krievu automātu AK-47. Viņš no-glaudīja tā koka laidi.

Tas ir 1947. gada pirmā izlaiduma oriģināls, van Borsts piezīmēja.

Šķiet, tas te ir visiem, Harijs ieteicās. Esmu dzirdējis: tas esot visizplatītākais nāves cēlonis Āfrikā.

Van Borsts piekrita.

Ir divi vienkārši iemesli. Pirmkārt. Kad pēc aukstā kara bei-gām komunistu valstis sāka eksportēt uz šejieni kalašņikovus, tie maksāja tikpat, cik trekna vista miera laikā. Un ne vairāk par simt dolāriem kara laikā. Un, otrkārt, tas darbojas, lai ko tu ar to darītu, un Āfrikā tas ir svarīgi. Mozambikā kalašņikovs tik ļoti patīk, ka viņi to attēlojuši savā karogā.

Harija skatiens apstājās pie neuzkrītošiem burtiem uz melna čemodāniņa.

Vai tas ir tas, ko es domāju? viņš pajautāja.

Marklin, van Borsts sacīja. Reta šautene. Ražota ļoti ierobežotā daudzumā, jo modelis izrādījās neveiksmīgs. Pārāk smaga un pārāk liels kalibrs. To izmantoja ziloņu medībās.

Arī cilvēku medībās, Harijs klusi piebilda.

Vai tu pazīsti šo ieroci?

Tēmēklim ir pasaulē labākā optika. Nav īsti tas, kas jums nepieciešams, lai trāpītu zilonim no simt metru attāluma. Šis ir īsts atentātu ierocis.

Harija pirksti noglaudīja čemodāniņu. Uzvirmoja atmiņas.

Jā, es to pazīstu!

Tev atdošu lētāk. Trīsdesmit tūkstoši eiro.

Šoreiz es nemeklēju šauteni.

Harijs pievērsās plauktiem telpas vidū. Viņam pretī ņirdza groteskas, balti izkrāsotas koka maskas.

Mai-mai tautas garu maskas, van Borsts paskaidroja. Tie tic, ka, apšļakstinot sevi ar svētītu ūdeni, ienaidnieku lodes tos nespēj ievainot. Lodes pārvēršoties par ūdeni. Mai-mai nemiernieki devās cīņā pret valdības spēkiem ar lokiem un bultām, galvā uzlikuši peldcepurites un kaklā kā amuletus uzkāruši vannu aizbāžņus. I'm not kidding you, MonsieurProtams, visi tika nopļauti. Bet viņiem, šiem mai-mai, ūdens patīk. Arī balti izkrāsotas maskas. Un ienaidnieku sirdis un nieres. Viegli apceptas, ar kukurūzas biezeni.

Mm. Harijs nogrozīja galvu. Nebiju gaidījis, ka tik vienkāršā mājā būs tik pilns pagrabs!

Van Borsts īsi iesmējās.

Cellar? This is the ground floor. Or was. Līdz izvirdumam pirms trim gadiem.

Tagad Harijs saprata. Melnie akmens bloki, melnā glazūra. Grīda tur, augšā, zemāka par zemes līmeni.

Lava, Harijs noteica.

Van Borsts pamāja ar galvu.

Tā plūda cauri visam centram un paņēma manu villu pie Kivu ezera. Visas apkārtnē esošās koka mājas nodega, šis betona nams ir vienīgais, kurš palika, taču to pa pusei apraka lava. Viņš norādīja uz sienu. Lūk, šeit bija durvis, kas pirms trim gadiem veda uz ielu. Es šo māju nopirku un ieliku jaunas durvis tās, pa kurām tu ienāci.

Harijs pamāja.

Labi, ka lava neieplūda pa durvīm un nepiepildīja šo stāvu.

Tu taču redzi, ka logi un durvis ir pretējā pusē no Niragongo. Šī nav pirmā reize. Sātaniskais kalns izspļauj lavu uz pilsētu ik pēc desmit divdesmit gadiem.

Harijs sarauca uzacis.

Un cilvēki tomēr atgriežas?

Van Borsts paraustīja plecus.

Laipni lūdzu Āfrikā! Bet šis vulkāns ir bloody useful . Ja tev jāatbrīvojas no nevajadzīga līķa Gomā tā ir diezgan pierasta lieta -, to, protams, var noslīcināt Kivu ezerā. Bet līķis tā dibenā tomēr ir. Turpretī Niragongo… Cilvēki domā, ka visiem vulkāniem dibenā ir šādi burbuļojoši kvēlošas lavas ezeri, bet tā nav. Tādu nav nevienam. Izņemot Niragongo. Tūkstoš grādu pēc Celsija! Iemet tajā kaut ko, un puf! Paceļas tikai gāzes mākonītis. Vienīgā iespēja Gomas ļaudīm nonākt debesīs. Viņš iesmējās un sāka klepot. Reiz biju liecinieks tam, kā kāds pārlieku centīgs koltana mednieks resnā ķēdē nolaida krāterī vietējās cilts vadoņa meitu. Vadonis negribēja parakstīt papīrus, kas šim medniekam dotu tiesības viņu teritorijā iegūt koltanu. Divdesmit metrus virs lavas uzliesmoja viņas mati, un vēl desmit metrus zemāk meitene dega kā tauku svece. Vēl pēc pieciem metriem viņa sāka pilēt. Es nepārspīlēju. Ada, miesa viss vienkārši notecēja no skeleta… Vai šī tevi interesē? Van Borsts bija atvēris skapīti un izņēmis metāla lodīti.

Tā bija spoža, perforēta ar maziem caurumiņiem un nedaudz mazāka par tenisbumbiņu. No mazliet lielāka caurumiņa nokarājās tieva ķēdīte ar gredzenu galā. Tādu pašu instrumentu Harijs bija redzējis pie Hermaņa Kluita.

Vai tā darbojas? Harijs jautāja.

Van Borsts nopūtās. Viņš iebāza gredzenā mazo pirkstiņu un pavilka. Atskanēja skaļš klikšķis, un metāla lodīte beļģa plaukstā palēcās. Harijs sastinga: no caurumiņiem lodītē izšāvās tādas kā antenas.

Vai drikstu? Viņš pastiepa roku.

Van Borsts pasniedza lodīti un uzmanīgi vēroja, kā Harijs skaita antenas.

Harijs apmierināti pamāja ar galvu.

Divdesmit četras.

Tikpat, cik ābolu tika izgatavots, van Borsts sacīja. Inženie-rim, kurš to konstruēja un izgatavoja, šis skaitlis bija kā simbols. Viņa māsa šajā vecumā izdarīja pašnāvību.

Un cik tādu tev ir šajā skapī?

Tikai astoņas. Ieskaitot šo lielisko eksemplāru no zelta. Viņš izņēma citu lodīti, kas spuldzītes gaismā vāji iemirdzējās, un ielika to atpakaļ skapī. Bet tā netiek pārdota. Lai tajā iecirstu nagus, tev mani jānogalina.

Tātad pēc tam, kad Kluits nopirka savējo, tu pārdevi vēl četrpadsmit?

Turklāt par aizvien augstāku cenu. Tā ir droša investīcija, Hola kungs. Seniem moku rīkiem ir uzticīgu un maksātspējīgu piekritēju pulks, tici man!

Es tev ticu, Harijs atbildēja, mēģinot iespiest atpakaļ vienu no antenām.

Tur ir atspere, van Borsts paskaidroja. Ja ķēdīti pavelk vienu reizi, tas, kuru pratina, nespēj ābolu izņemt no mutes. Patiesību sakot, arī neviens cits to nespēj. Lai antenas iedabūtu atpakaļ, nepieciešams spert otro soli. Tikai, lūdzu, nevelc aiz ķēdītes!

Otro soli?

Iedod to man!

Harijs pasniedza lodīti van Borstam. Beļģis uzmanīgi ievietoja dzelzs gredzenā lodīšu pildspalvu, paturēja to horizontāli vienā līmenī ar lodīti un tad atlaida to. Tiklīdz ķēdīte nostiepās, atskanēja jauns klikšķis. Leopolda ābols dejoja piecpadsmit centimetrus zem pildspalvas, mirdzinot asas kā īleni adatas, kas izšāvās no katras antenas gala.

Ak tu velns! Harijam paspruka norvēģiski.

Beļģis smaidīja.

Mai-mai šo ierīci dēvēja par "asins sauli". Mīļam bērnam ir daudz vārdu.

Viņš nolika ābolu uz galda, iebāza pildspalvu caurumiņā, no kura nokarājās ķēdīte, stipri piespieda, un ar nākamo klikšķi nozuda gan adatas, gan antenas, un karaļa ābols atkal bija atguvis savu apaļo, gludo formu.

Iespaidīgi, Harijs teica. Cik?

Seši tūkstoši dolāru, van Borsts atbildēja. Parasti es katru reizi nedaudz pielieku, bet tu dabūsi par cenu, ko prasīju pēdējā reizē.

Kādēļ tā? Harijs pārlaida pirkstu gludajam metālam.

Tādēļ, ka tu esi no tālienes. Van Borsts izpūta cigaretes dūmus. Un man patīk tavs akcents.

Mm. Un kurš bija pēdējais pircējs, kas samaksāja sešus tūkstošus?

Van Borsts iesmējās.

Tāpat kā neviens neuzzinās, ka tu esi te bijis, es nestāstīšu arī par pārējiem klientiem. Vai tas neskan nomierinoši… kungs? Redzi, esmu jau aizmirsis vārdu.

Harijs pamāja.

Seši simti.

Kā, lūdzu?

Seši simti dolāru.

Van Borsts atkal palaida savus īsos smiekliņus.

Smieklīgi. Tava nosauktā cena nejaušības pēc sakrīt ar to, ko maksā par ekskursiju gida pavadībā uz rezervātu, lai trīs stundas pavērotu kalnu gorillas. Varbūt izvēlēsies to, Hola kungs?

Tu vari paturēt karaļa ābolu, Harijs sacīja un no bikšu aiz-mugures kabatas izvilka paciņu ar divdesmit dolāru naudaszīmēm. Es piedāvāju sešus simtus par informāciju: kas ir pirkuši no tevis ābolus?

Viņš nolika naudas paciņu uz galda. Uz tās savu apliecību.

Norvēģu policija, Harijs paziņoja. Vismaz divas norvēģu sievietes ir nogalinātas ar šo te rīku, un tu esi vienīgais tā piegādātājs.

Van Borsts noliecās pār naudas paciņu un aplūkoja apliecību, tai nepieskaroties.

Ja tā, tad man tiešām žēl, viņš nočērkstēja. Likās, ka viņa balss aparātā iekļuvusi rupja grants. Tici man. Bet mana personiskā drošība ir vairāk nekā sešsimt dolāru vērta. Ja es sāktu runāt par visiem, kuri te iepirkušies, tad mans iespējamais dzīves ilgums…

Vairāk parūpējies par savu gaidāmo dzīves ilgumu Kongo cietumā, Harijs pabrīdināja.

Van Borsts atkal iesmējās.

Nice try,' Hol! Bet pavisam nejauši Gomas policijas priekšnieks ir mans paziņa, turklāt… viņš noplātīja rokas, …ko gan es esmu noziedzies?

Mani neinteresē tas, ko tu esi izdarījis. Harijs no krūšu kabatas izņēma fotogrāfiju. Norvēģu valsts ir viena no nozīmīgākajām Kongo atbalstītājām. Ja norvēģu iestādes piezvanīs uz Kinšasu un uzdos tevi kā ieroču tirgoni, kurš negrib sadarboties un ar kura ieroci izdarīta dubultslepkavība Norvēģijā, kā tev šķiet, kas notiks?

Van Borsts vairs nesmaidīja.

Protams, tevi nevainīgu nenotiesās, Harijs turpināja. Tikai aizturēs, un to nevajag sajaukt ar sodu. Tā būs tikai mērķtiecīga personas aizturēšana, piemēram, kamēr notiek izmeklēšana, lai nepazustu pierādījumi. Bet, vienalga, cietums. Un šī izmeklēšana var vilkties ilgi. Vai esi redzējis Kongo cietumu no iekšpuses, van Borst? Nē, droši vien ne, nav daudz balto, kas to būtu redzējuši.

Van Borsts apņēma ciešāk halātu. Graužot cigaretes iemuti, vēroja Hariju.

Okay, beidzot noteica. Tūkstoš dolāru.

Piecsimt.

Pieci? Bet tu…

Četri, Harijs piedāvāja.

Done! Van Borsts noplātīja rokas. Ko tu gribi zināt?

Visu! Harijs noteica, atspiedās pret sienu un izņēma cigarešu paciņu.

Kad pusstundu vēlāk Harijs izgāja no van Borsta mājas un iekāpa Džo lendroverā, bija iestājusies tumsa.

Uz viesnīcu, Harijs sacīja.

Izrādījās, ka viesnīca atrodas pie paša ezera. Džo pabrīdināja Hariju nepeldēties. Un ne jau Gvinejas parazīta dēļ, ko nav iespējams ieraudzīt, līdz kādā dienā zem ādas sāk locīties tieva čūskiņa, bet tādēļ, ka no ezera dibena ceļas augšup lieli metāna gāzes burbuļi, kas spēj cilvēku noslīcināt.

Harijs apsēdās uz balkona un sāka skatīties uz divām garkājainām būtnēm, kas sīkiem solīšiem gāja pa apgaismoto zālienu. Tie atgādināja flamingo pāva tērpā. Spilgti apgaismotā tenisa laukumā divi melni pusaudži spēlēja ar divām bumbiņām tik nodriskātām, ka tās, lidojot šurpu turpu pāri tīklam, kas bija pa pusei noplēsts, izskatījās pēc savīkstītām zeķēm. Brīžiem tieši pāri viesnīcas jumtam aiznesās pa kādai lidmašīnai.

No bāra puses līdz Harijam atvirmoja pudeļu šķindoņa. Tas atradās tikai sešdesmit astoņu soļu attālumā. Nākot šurp, viņš bija skaitījis soļus. Sameklējis kabatā telefonu, Harijs piezvanīja Kajai.

Izdzirdusi Harija balsi, viņa likās priecīga. Vismaz priecīga.

Esmu iestigusi Ustaūsetā, viņa stāstīja. Te viss ir aizsnidzis. Bet esmu ielūgta uz pusdienām. Un arī viesu grāmata bija interesanta.

Ak tā?

Lapa ar mūsu meklējamo datumu bija izrauta.

Lieliski! Vai tu pārbaudīji…

Jā! Pārbaudīju, vai tur nav pirkstu nospiedumu vai rakstītā nospiedumi nākamajā lappusē, viņa iespurdzās, un Harijs bija gatavs saderēt, ka viņa jau nobaudījusi dažas glāzes vīna.

Mm. Es vairāk domāju par…

Jā, es pārbaudīju, kas ierakstījušies iepriekšējā un nākamajā dienā. Bet gandrīz nekad neviens neuzkavējas ilgāk par vienu nakti tik pieticīgā vietā kā Hovas namiņš. Ja vien netraucē laikapstākļi. Un septītajā novembri laiks bija labs. Bet vietējais lensmanis man apsolīja ieskatīties kaimiņnamiņu viesu grāmatās ap šiem datumiem un noskaidrot, kuri no viesiem varētu būt veidojuši savus maršrutus gar Hovas namiņu.

Labi. Liekas kļūst karsts.

Varbūt. Kā iet tev?

Šķiet, te ir aukstāks. Es atradu van Borstu, bet neviens no viņa četrpadsmit pircējiem nav skandināvs. Viņš ir pilnīgi pārliecināts. Man ir seši vārdi ar adresēm, bet tie visi ir pazīstami kolekcionāri. Daži vārdi, kurus viņš puslīdz atceras, daži apraksti, dažas tautības tas arī viss. Ir vēl divi āboli, bet van Borsts zināja teikt, ka tie joprojām atrodas pie kāda kolekcionāra Karakasā. Vai tu pārbaudīji par Adeli un vīzu?

Es zvanīju uz Ruandas konsulātu Zviedrijā. Atzīstos, ka gaidīju haosu, bet pie viņiem valda kārtība.

Kongo mazais, kārtīgais vecākais brālis.

Viņiem ir Adeles vīzas pieprasījumā kopija, datumi sakrīt. Vīzas termiņš jau sen beidzies, bet tiem, protams, nav ne jausmas, kur viņa atrodas. Lūdza mūs sazināties ar imigrācijas iestādēm Kigali. Dabūju numuru, piezvanīju, un tad mani kā tenisbumbiņu sūtīja no viena biroja uz nākamo, līdz nokļuvu pie kāda angliski runājoša priekšnieka, kas pievērsa manu uzmanību tam, ka šādos jautājumos mums ar Ruandu neesot noslēgts nekāds nolīgums par sadarbību. Viņš pieklājīgi atvainojās un novēlēja man un manai dzimtai ilgu un laimīgu mūžu. Vai arī tev nav nekā būtiska?

Nē. Es parādīju van Borstam Ādeles fotogrāfiju. Viņš sacīja, ka vienīgā sieviete, kas no viņa pirkusi, bijusi ar lielām, sarkanām matu cirtām un runājusi ar austrumvācu akcentu.

Austrumvācu akcentu? Vai tāds ir?

Nezinu, Kaja. Šis vīrs staigā halātā, lieto cigarešu iemuti, ir alkoholiķis un akcentu speciālists. Es centos nenovirzīties no tēmas un ātrāk tikt laukā.

Viņa iesmējās. Baltvīns, Harijs minēja. Tie, kas dzer sarkanvīnu, smejas mazāk.

Bet man ir ideja, viņš ieminējās. Imigrācijas kartes.

Ko?

Tās jāaizpilda tur, kur pārlaiž pirmo nakti. Ja Kigali tās saglabā, tad varbūt varu uzzināt, kurp Adele devusies. Tās varētu būt pēdas. Viss, kas mums ir, viņa, iespējams, ir vienīgā, kas zina, kuri tonakt bija Hovas namiņā.

Lai tev veicas, Harij!

Tev arī!

Viņš beidza sarunu. Protams, varēja pajautāt, ar ko viņa gatavojas pusdienot, taču, ja tas attiektos uz izmeklēšanu, viņa droši vien būtu pastāstījusi.

Harijs palika uz balkona, līdz bāru slēdza un noklusa pudeļu šķindoņa. To nomainīja milestlbas pilnas skaņas caur atvērto logu augšstāvā. Aizsmakuši, monotoni kliedzieni. Tie viņam atgādināja kaijas Ondalsnēsē, kad viņi ar vectēvu cēlās ļoti agri, lai dotos makšķerēt. Bet tēvs nekad nenāca līdzi. Kādēļ? Un kādēļ Harijs par to nekad nebija padomājis, kādēļ viņš instinktīvi bija sapratis, ka tēvam nav vietas zvejas laivā? Vai viņš, piecgadīgs būdams, jau bija sapratis, ka tēvs ir ieguvis izglītību un devies prom no mājām tikai tāpēc, lai nesēstos tajā laivā? Tomēr tēva vēlēšanās bija atgriezties un mūžību pavadīt tieši tur. Dzīve bija dīvaina. It īpaši nāve.

Harijs aizsmēķēja vēl vienu cigareti. Debesis bija bez zvaigznēm, melnas. Tikai virs Niragongo krātera vidēja sarkana blāzma. Harijs sajuta kāda insekta dūrienu. Malārija. Magma. Metāna gāze. Tālu lejā mirdzēja Kivu ezers. Very nice, very deep.

Kalnos kaut kas nodārdēja, skaņa aizvēlās pāri ūdenim. Vulkāna izvirdums vai tikai pērkons? Harijs paskatījās debesis. Jauns rībiens, atbalss aizskanēja pāri kalniem. Un vienlaikus vēl viena atbalss, no liela attāluma, sasniedza Hariju.

Very deep.

Viņš sēdēja un raudzījās tumsā, nepamanot ne to, kā atveras debesis, ne ari lietu, kura troksnis noslāpēja kaiju kliedzienus.

32. NODAĻA. Policists

Priecājos, ka tikāt prom no Hovas namiņa, pirms tas viss sākās, lensmanis Kronglijs teica. Jūs varējāt iestrēgt tur uz vairākām dienām, viņš pamāja uz restorāna lielo panorāmas logu, bet skats ir diezgan jauks, vai ne?

Kaja paskatījās uz puteni aiz loga. Ēvens arī bija tāds: viņu sajūsmināja dabas spēks, pat tad, ja tas bija naidīgs.

Ceru, ka mans vilciens pienāks, viņa ieteicās.

Protams, Kronglijs sacīja, neveikli grozot pirkstos vīna glāzi, un Kaja secināja, ka pārāk bieži vīnu viņš nedzer. Par to mēs parūpēsimies. Arī par viesu grāmatām citos namiņos.

Paldies!

Kronglijs pārlaida plaukstu savām nepaklausīgajām matu cirtām un greizi pasmaidīja. No skaļruņiem cukursaldi skanēja Kriša de Burga "Lady in Red".

Kopā ar viņiem restorānā bija vēl tikai divi apmeklētāji, divi aptuveni trīsdesmit gadus veci vīrieši katrs pie sava, ar baltu galdautu klāta galdiņa un puslitra alus krūzi uz tā. Abi vēroja nejauko laiku un gaidīja to, kam nebija lemts notikt.

Vai brīžiem te nekļūst vientulīgi? Kaja iejautājās.

Kā to ņem. Lensmanis uztvēra viņas skatienu. Ja cilvēkam nav sievas un ģimenes, tad jāsapulcējas tādās vietās kā šī.

Lai būtu kopā ar citiem vientuļajiem, Kaja papildināja lensmaņa teikto.

Jā. Kronglijs pasmaidīja un ielēja abiem vēl nedaudz vīna. Bet Oslo jau arī droši vien ir līdzīgi?

Jā. Tā ir. Vai tev ir ģimene?

Kronglijs paraustīja plecus.

Man bija kāda sieviete. Šeit kļuva pārāk garlaicīgi, un viņa pārcēlās uz turieni, kur dzīvo tu. Es viņu labi saprotu. Tādā vietā kā šī ir jābūt interesantam darbam.

Un tev tāds ir?

Tā šķiet. Es te visus pazīstu, un tie pazīst mani. Mēs palīdzam cits citam. Viņi ir vajadzīgi man, un es… jā… Viņš pagrozīja pirkstos glāzi.

Tu esi vajadzīgs viņiem, Kaja teica.

Jā, man tā šķiet.

Un tas ir svarīgi.

Jā, tas ir svarīgi, Kronglijs stingrā balsī noteica un pavērās Kajā. Ar Ēvena skatienu. Tādā vienmēr slēpās kāda smieklu dzirksts, vienmēr likās, ka noticis kaut kas smieklīgs vai kas tāds, par ko vajadzētu priecāties. Pat tad, ja tā nebija. īpaši tad, ja tā nebija.

Un kā ar Odu Utmū?

Kas ir ar viņu?

Viņš aizbrauca tūlīt pēc tam, kad mani izsēdināja. Ko viņš dara tādā vakarā kā šis?

Kā tu zini, ka viņš nesēž mājās pie sievas un bērniem?

Nu… ja es kādreiz esmu satikusi kādu vientuļnieku, lensman…

Ašlaks, Kronglijs sacīja, iesmējās un pacēla glāzi. Redzu, ka esi īsta policiste. Bet Utmū vienmēr nav bijis tāds.

Tiešām?

Pirms pazuda viņa dēls, viņš bija runīgāks. Jā, reizēm tīri sabiedrisks. Bet bīstams cilvēks viņš ir bijis vienmēr.

Nekad nebūtu ticējusi, ka tāds vīrs kā Utmū varētu būt precējies.

Viņa sieva bija skaista. Ja vien padomā, cik viņš ir neglīts. Vai redzēji viņa zobus?

Jā, redzēju viņa breketes.

Viņš saka: tas tāpēc, lai zobi nebūtu šķībi. Ašlaks Kronglijs pakratīja galvu. Viņa acis smējās, bet balss bija nopietna. Bet vienīgi tās notur zobus vietās, lai tie neizkristu.

Saki man: vai tiešām viņam uz sniega motocikla bija dinamīts?

Tu to redzēji. Kronglijs pasmējās. Es neredzēju.

Ko tu vēlies pateikt?

Daudzi vietējie nesaskata īpašu romantiku, stundām ilgi sēžot ar makšķeri pie kalnu ezera. Bet uz pusdienu galda tie labprāt vēlas redzēt zivis.

Viņi met ezerā dinamītu?

Tiklīdz pazūd ledus.

Vai tas nav diezgan nelikumīgi, lensman?

Kronglijs pastiepa rokas sev priekšā.

Kā jau teicu, es neko neredzēju.

Tas tiesa, neredzēji. Tu taču šeit dzīvo. Varbūt arī tev ir dinamīts?

Tikai garāžai, ko es plānoju būvēt.

Saprotu. Un Utmū šautene? Izskatījās moderna, ar optisko tēmēkli un citām lietiņām.

Protams. Utmū neapstrīdami bija lielisks lāču mednieks. Līdz kļuva pusakls.

Es redzēju viņa aci. Kas notika?

Dēls it kā iešļācis viņam acī skābi.

It kā?

Kronglijs paraustīja plecus.

Tagad tikai Utmū zina, kas toreiz notika. Viņa dēls pazuda, kad tam bija piecpadsmit gadu. Tūlīt pēc tam nozuda arī sieva. Bet tas viss notika pirms astoņpadsmit gadiem, pirms manas ierašanās šeit. Pēc notikušā Utmū ir dzīvojis kalnos, viens pats, bez televizora un radio, viņš pat nelasa avīzes.

Kā viņi pazuda?

Ko lai saka? Ap Utmū māju ir daudz krauju, no kurām viegli nogāzties. Un daudz sniega. Līdzās vietai, kur nobruka lavīna, tika atrasts viņa dēla zābaks, bet, kad sniegs togad nokusa, no paša nebija ne miņas, un tas liekas diezgan dīvaini pazaudēt sniegā zābaku. Daži domā, ka tas bijis lācis. Bet, cik man zināms, pirms astoņpadsmit gadiem te, augšā, lāču nebija. Ir, protams, tādi, kas domā, ka arī pats Utmū nav bez vainas.

Tiešām? Kā tad tā?

Nūūū… Ašlaks novilka, …tam puikam uz krūtīm bija nejauka rēta. Cilvēki domā, ka to viņš ieguvis no tēva. Ka tai varētu būt saistība ar māti, ar Kārenu.

Kādā ziņā?

Esot bijuši greizsirdīgi viens uz otru.

Atbildot uz jautājošo Kajas skatienu, Ašlaks noliedzoši papurināja galvu.

Tas notika pirms manas ierašanās. Un Rojs Stille, kurš kopš laika gala ir bijis šeit lensmaņa palīgs, devās pie Utmū, taču tur bijuši tikai Ods un Kārena. Abi teikuši vienu un to pašu: puisis devies medībās un nav atgriezies. Bet tas notika aprīlī.

Tad nebija medību sezona?

Ašlaks pakratīja galvu.

Kopš tā laika neviens viņu nav redzējis. Gadu vēlāk pazuda Kārena. Ļaudis domā, ka bēdas viņu salauzušas un viņa labprātīgi metusies lejā no kraujas.

Kajai izlikās, it kā lensmaņa balss mazliet iedrebas, taču viņa nosprieda, ka tas laikam no vīna.

Kā tu domā? viņa pajautāja.

Es domāju, ka tā ir taisnība. Puisi paņēmusi lavīna, un zem sniega tas nosmacis. Ar palu ūdeņiem tas ienests ezerā un tagad tur guļ. Varbūt kopā ar māti domāsim tā.

Vismaz izklausās patīkamāk, nekā runājot par lāci.

Nē.

Kaja paskatījās uz Ašlaku. Viņa acis vairs nesmējās.

Būt dzīvi apraktam zem lavīnas. Kronglija skatiens klīda aiz loga, putenī. Tumsa. Vientulība. Tu nespēj pakustēties, tevi tur kā dzelzs spīlēs, smejas par taviem mēģinājumiem atbrīvoties. Apziņa, ka mirsi. Panika, nāves bailes, kad sāk pietrūkt gaisa. Nav nekā briesmīgāka.

Kaja iedzēra malku un nolika glāzi sāņus.

Cik ilgi tu tur gulēji? viņa jautāja.

Man likās trīs vai varbūt četras stundas, Ašlaks minēja. Kad mani atraka, teica, ka esot tur bijis piecpadsmit minūtes. Vēl piecas, un es būtu miris.

Pienāca oficiants un pajautāja, vai viņi nevēlas vēl kaut ko, jo pēc desmit minūtēm vairs neizsniegšot alkoholu. Kaja atteicās, un oficiants nolika Ašlakam priekšā rēķinu.

Kādēļ Utmū bija līdzi tā šautene? Kaja jautāja. Cik zinu, arī pašlaik nav medību sezona.

Viņš saka, ka plēsīgo zvēru dēļ. Pašaizsardzībai.

Vai te ir plēsīgie zvēri? Vilki?

Viņš man nekad tā īsti nepastāsta, par kādiem zvēriem runā. Starp citu, ir izplatījušās baumas, ka naktīs kalnos joprojām klīstot viņa dēla spoks. Un, ja to ieraudzīsi, tad jāpiesargās, jo tas nozīmējot, ka turpat netālu ir vai nu klints krauja, vai lavīnu bīstama vieta.

Kaja iztukšoja glāzi.

Ja vēlies, es varu uz vienu stundu paildzināt alkohola pasniegšanas laiku.

Paldies, Ašlak, bet man rit agri jāceļas.

Nu, nu… Viņš pasmējās ar acīm un pabraucīja matu cirtas. Izklausās tā, it kā es… Viņš apklusa.

Ko īsti?

Neko. Tev tur lejā droši vien ir vīrs vai draugs.

Kaja pasmaidīja. Neatbildēja.

Ašlaks, acis nodūris, klusi nopurpināja:

Nē, vai esi ko tādu redzējusi: ciemata policists nepanes divas glāzes vīna un sāk jau muldēt.

Viss ir kārtībā, Kaja viņu nomierināja. Man nav drauga. Un tu man patīc. Tu mazliet atgādini manu brāli.

Bet?

Ko bet?

Atceries: ari es esmu policists. Un redzu, ka tu neesi nekāda vientuļniece. Tev kāds ir, vai ne?

Kaja iesmējās. Parasti viņa neatbildētu. Varbūt šoreiz vainīgs bija vīns. Varbūt viņai patika Ašlaks Kronglijs. Varbūt vienkārši bija pienācis laiks pēc Ēvena nāves ar kādu izrunāties. Ašlaks bija svešinieks, dzīvoja tālu no Oslo un nesagājās ar cilvēkiem no viņas paziņu loka.

Es esmu iemīlējusies, viņa izdzirda savu balsi sakām. Kādā policistā.

Viņa apjukusi pielika pie mutes ūdens glāzi, cenšoties noslēpt mulsumu. Dīvaini likās tas, ka patiesība it kā atklājās tikai tagad, kad Kaja izdzirdēja savus skaļi izrunātos vārdus.

Ašlaks pacēla savu vīna glāzi.

Iedzersim par veiksmīgo puisi! Un par laimīgo sievieti! Es tā ceru.

Kaja pašūpoja galvu.

Nav par ko iedzert. Pagaidām. Varbūt nekad nebūs. Ak Dievs, ko gan es runāju…

Ko citu lai mēs darītu? Stāsti!

Tas ir sarežģīti. Viņš ir sarežģīts. Un es nezinu, vai viņš mani grib. Un tas patiesībā ir diezgan vienkārši.

Ļauj minēt. Viņam ir sieviete, un viņš nespēj to atstāt.

Kaja nopūtās.

Varbūt. Godīgi sakot, es nezinu. Ašlak, paldies par palīdzību, bet man…

…tagad jāiet un jāliekas gulēt. Lensmanis piecēlās. Ceru, ka tev ar to tipu nekas nesanāks, ka tev mīlestības ciešanu dēļ gribēsies aizbēgt no pilsētas un tu varēsi padomāt un izvērtēt šo.

Viņš pasniedza Kajai A4 formāta papīra lapu ar Hūlas lensmaņa kancelejas logotipu.

Kaja izlasīja un skaļi iesmējās.

Vajadzīgs lensmaņa palīgs?

Rojs Stille rudenī dosies pensijā, un labu policistu ir grūti atrast, Ašlaks teica. Tas ir mūsu sludinājums par vakanci. Publicējām to pagājušajā nedēļā. Mūsu kanceleja atrodas Jeilu centrā. Brīvdienas reizi divās nedēļās un bezmaksas zobārsta pakalpojumi.

Jau guļot, Kaja saklausīja tālus pērkona dārdus. Pērkons un sniega vētra reta parādība.

Viņa piezvanīja Harijam. Izdzirdēja autoatbildētāju. Pastāstīja mazu spoku stāstiņu par vietējo pavadoni Odu Utmū ar sapuvušajiem zobiem un breketēm, par viņa dēlu, kas noteikti izskatās vēl briesmīgāks, jo astoņpadsmit gadus klīst apkārt kā spoks. Pasmējās. Saprata, ka ir piedzērusies. Novēlēja labu nakti.

Viņa sapņoja par sniega lavīnu.

Pulkstenis bija vienpadsmit no rīta. Harijs un Džo bija izbraukuši no Gomas septiņos, bez problēmām šķērsojuši Ruandas robežu, un tagad Harijs stāvēja Kigali lidostas termināļa otrā stāva ofisā. Divi formās ģērbušies virsnieki nopētīja viņu no galvas līdz kājām. Ne jau naidīgi, bet it kā vērtēdami, vai tiešām viņš ir tas, par ko uzdodas, norvēģu policists. Iebāžot savu ID karti atpakaļ žaketes kabatā, viņš sajuta tajā gludo kafijas krāsas aploksni. Grūtības radīja tas, ka viņi bija divi. Kā lai piekukuļo divas valsts amatpersonas vienlaikus? Palūgt viņus sadalīt aploksnes saturu savā starpā un laipni aicināt katru nenodot savu biedru?

Viens no virsniekiem, tas pats, kurš pirms divām dienām bija pārbaudījis Harija pasi, atstūma cepuri uz pakauša.

So you want a copy of the immigration card of… could you repeat the date and the name?

Adele Vetlesen. We know she arrived at this airport November twenty-fifth. And I do pay a finder's fee.

Virsnieki saskatījās, tad viens no viņiem pēc kolēģa dotā signāla nozuda aiz kādām durvīm. Tas, kurš palika, piegāja pie loga un paraudzījās ārā uz lidlauku uz nupat nolaidušos mazo DH8 lidmašīnu, kurai pēc piecdesmit piecām minūtēm vajadzēs nogādāt Hariju pirmajā starpposmā pa ceļam uz mājām.

Samaksa par atradumu, virsnieks klusā balsī atkārtoja. Sākšu ar to, ka tu, Hola kungs, zini: nav likumīgi piekukuļot valsts ierēdni. Bet tu droši vien nodomāji: shiit, this is Africa3.

Harijam atkal iešāvās prātā, ka šī vīra āda ir tik melna, ka gandrīz izskatās kā nolakota.

Viņš sajuta, ka krekls pielipis pie muguras. Tas pats krekls. Varbūt Nairobi lidostā pārdod kreklus. Ja vien viņš tik tālu tiks.

That's right,4 Harijs atzinās.

Virsnieks iesmējās un pagriezās pret viņu.

Lieliski, vai ne? Tu esi neatlaidīgs, Hol! Es to sapratu jau tad, kad tu ieradies, to, ka tu esi policists.

-Aktā?

Tu nopētīji mani tikpat rūpīgi, cik es tevi.

Harijs paraustīja plecus.

Atvērās durvis. Atgriezās otrs virsnieks kopā ar kādu kantoristi dāmiņu kurpēs ar augstiem papēžiem un brillēm uz degungala.

Man ļoti žēl, viņa ierunājās lieliskā angļu valodā un nopētīja Hariju. Es pārbaudīju datumu. Mums nav tādas Ādeles Vetlēsenas, kas būtu ieradusies ar to reisu.

Mm. Varbūt ieviesusies kļūda?

Maz ticams. Imigrācijas kartes ir sakārtotas pēc datumiem. Tā reisa, par kuru tu runā, lidmašīna ir ieradusies no Entebes. DH8 lidmašīna. Trīsdesmit septiņas vietas. To bija viegli pārbaudīt.

Mm. Ja tas ir tik viegli, vai varu palūgt jūs pārbaudīt vēl kādu lietu?

Lūgt, protams, varat. Par ko ir runa?

Vēlētos pārskatu par citām ārzemju sievietēm, kuras ieradās ar šo reisu.

Un kāpēc man tas būtu jums jādod?

Adele Vetlēsena bija piereģistrējusies uz šo reisu. Tātad vai nu viņa šeit kontroles dienestam uzrādījusi viltotu pasi…

Šaubos, pasu kontrolieris iebilda. Mēs rūpīgi salīdzinām fotogrāfijas un tad liekam pasi skeneri, kas pārbauda pases numuru atbilstoši starptautiskajam ICAO reģistram.

…vai arī kāds ir ceļojis ar Adeles Vetlēsenas vārdu, bet pases kontrolei izgājis cauri pats ar savu īsto pasi. Un tas ir pilnīgi iespējams, jo pie reģistrācijas vai iekāpšanas pasu numuri netiek pārbaudīti.

Tas tiesa, pasu kontroles virsnieks apstiprināja. Lidsabiedrību cilvēki skatās tikai to, lai pasē būtu norādīts vārds un fotogrāfija daudzmaz atbilstu cilvēka izskatam. Turklāt viltotu pasi par piecdesmit dolāriem var izgatavot jebkurā vietā pasaulē. Vienīgi galapunktā, ejot ārā no lidostas, tiek pārbaudīts pases numurs un viltotās pases tiek atklātas. Bet jautājums paliek: kādēļ mums vajadzētu jums palīdzēt, Hola kungs? Vai esat šeit oficiālā uzdevumā, un vai jums ir dokumenti?

Mans oficiālais uzdevums bija Kongo, Harijs sameloja. Bet tur es neko neatradu. Adele Vetlēsena ir pazudusi, un mēs baidāmies, ka viņu varētu būt nogalinājis sērijveida slepkava, kas ir noslepkavojis jau trīs citas sievietes, starp tām arī norvēģu parlamenta deputāti. Viņas vārds ir Mārita Ulsena, varat to pārbaudīt internetā. Tagad man nāksies doties uz mājām un izmantot oficiālos kanālus. Mēs zaudēsim vairākas dienas un dosim slepkavam papildu priekšrocības. Un laiku, lai nogalinātu atkal.

Harijs redzēja, ka viņa vārdi atstāj iespaidu. Sieviete un pasu kontroles virsnieks mazliet parunāja, un sieviete atkal izgāja.

Viņi klusēdami gaidīja.

Harijs paskatījās pulkstenī. Viņš vēl nebija piereģistrējies lidojumam.

Bija pagājušas sešas minūtes, un viņi atkal izdzirdēja tuvojamies augstos papēdīšus.

Eva Rozenberga, Juliāna Verni, Veronika Raula Gueno un Klēra Hobsa! viņa izspļāva šos vārdus, sakārtoja brilles un nolika Harija priekšā uz galda četras imigrācijas kartes, pirms vēl durvis aiz viņas paspēja aizcirsties. Šeit neierodas pārāk daudz sieviešu no Eiropas.

Harijs pārlaida skatienu kartēm. Kā adresi Kigali visas bija uzdevušas viesnīcu, taču Gorilla Hotel starp tām nebija. Viņš aplūkoja mājas adreses. Eva Rozenberga bija uzrādījusi adresi Stokholmā.

Paldies! Harijs pateicās un pierakstīja vārdus, adreses un pasu numurus uz žaketes kabatā atrastās taksometra rēķina kvīts.

Žēl, ka nespējām palīdzēt vairāk. Sieviete vēlreiz sakārtoja brilles.

Gluži pretēji, Harijs sacīja. Jūs man ļoti palīdzējāt. Tiešām!

And now, policeman… Garā, slaidā virsnieka naktsmelnajā sejā iemirdzējās smaids.

Yes? Harijs nogaidīja, būdams gatavs izņemt kafijas krāsas aploksni.

Tagad mums ir pienācis laiks iereģistrēt tevi lidojumam uz Nairobi.

Mm. Harijs paskatījās pulkstenī. Droši vien vajadzēs lidot ar nākamo.

Nākamo?

Man jādodas atpakaļ uz Gorilla Hotel.

Kaja sēdēja Norvēģijas valsts dzelzceļa vilcienā, tā dēvētajā paaugstināta komforta vagonā. Bezmaksas avīzes, divas krūzītes bezmaksas kafijas un elektrības pieslēgums datoram tas nozīmē, ka būs jāsēž saspiestiem kā siļķēm mucā, atšķirībā no gandrīz tukšā ekonomiskās klases vagona. Tādēļ, tiklīdz iezvanījās telefons un viņa redzēja, ka zvanītājs ir Harijs, Kaja steigšus pārvācās uz to.

Kur tu atrodies? Harijs jautāja.

Vilcienā. Nupat pabraucu garām Hēnefosai. Un tu?

Esmu Kigali, Gorilla Hotel. Apskatīju Adeles Vetlēsenas viesa karti. Agrāk par pēcpusdienas reisu neizlidošu, bet rīt no rīta būšu mājās. Vai vari piezvanīt savam draugam ar ķirbim līdzīgo galvu Drammenē un palūgt, vai nevar aizņemties Adeles rakstīto pasta kartīti? Lai vienkārši aiziet uz staciju, jo jūs taču Drammenē apstāsieties.

Nevaru apsolīt, bet pamēģināšu. Kam mums tā vajadzīga?

Lai salīdzinātu parakstus. Ir kāds rokrakstu eksperts, Žans Hjū. Pirms aiziešanas pensijā slimības dēļ strādāja KRIPOS. Uzaicini viņu pie mums rit septiņos.

Tik agri? Tu domā, viņš…

Tev taisnība. Es ieskenēšu šo Adeles kartīti un aizsūtīšu tev pa e-pastu. Paņem abas un piebrauc pie Žana šovakar.

Šovakar?

Viņš priecāsies par apciemojumu. Ja tev bija citi plāni, tagad tie tiek atcelti!

Lieliski! Starp citu, atvaino par vēlo zvanu vakar!

Tas nekas. Interesants stāsts.

Es biju nedaudz iereibuši.

Tā arī sapratu.

Harijs nolika klausuli.

Paldies par palīdzību! viņš pateicās.

Viesnīcas administrators pasmaidīja.

Kafijas brūnuma aploksne beidzot bija ieguvusi jaunu īpašnieku.

Hjersti Rēdsmūena ienāca viesu telpā un devās pie sievietes, kura sēdēja un lūkojās pa logu lietū, kas slapināja Sannvīkenes koka namiņus. Viņas priekšā gulēja neskarts tortes gabaliņš ar mazu svecīti tajā.

Šo telefonu atrada tavā istabā, Katrin, viņa klusā balsī sacīja. Nodaļas māsiņa atnesa to man. Tu taču zini, ka tas nav atļauts?

Katrine klusējot pamāja.

Un tomēr, Rēdsmūena sniedza to Katrinei, tas tagad zvana.

Katrine Brata paņēma vibrējošo aparātiņu un nospieda taustiņu

"atbildēt".

Tas esmu es, balss otrā galā teica. Man te ir četru sieviešu vārdi. Gribu zināt, kura no viņām nav pasūtījusi biļeti uz reisu RA101 uz Kigali divdesmit piektajā novembrī. Un pārliecināties, ka tā pati persona tajā pašā datumā nav pasūtījusi Ruandā numuru kādā viesnīcā.

Man viss kārtībā, krustmāt!

Sekundi ilga pauze.

Es saprotu. Piezvani, kad varēsi runāt!

Katrine atdeva telefonu Rēdsmūenai.

Krustmāte apsveica mani dzimšanas dienā.

Hjersti Rēdsmūena pašūpoja galvu.

Reglaments aizliedz lietot mobilos telefonus. Neredzu nekādus šķēršļus tam, ka tev ir telefons, ja vien tu nezvani. Tikai raugies, lai nodaļas māsiņa to nepamana, okay?

Katrine pamāja ar galvu, un Rēdsmūena devās prom.

Katrine vēl bridi pasēdēja un skatījās ārā pa logu, tad piecēlās un iegāja atpūtas telpā. Nodaļas māsiņas balss sasniedza viņu uz sliekšņa.

Uz kurieni dosies, Katrīn?

Izlikt pasjansu, Katrine atbildēja nepagriezusies.

33. NODAĻA Leipciga

Gunnars Hāgens ar liftu nobrauca pagrabstāvā.

Atceļš. Darba pārtraukšana. Neveiksme.

Viņš izkāpa no lifta un sāka iet pa tuneli.

Belmans savu vārdu bija turējis, viņš nebija izpļāpājies. Viņš bija pasviedis glābšanas riņķi nozīmīgu amatu jaunajā, paplašinātajā KRIPOS. Harija ziņojums bija īss un lakonisks. Nekādu rezultātu. Jebkurš idiots saprastu, ka pienācis laiks sākt peldēt uz glābšanas riņķa pusi.

Tuneļa galā esošās durvis Hāgens atvēra bez klauvēšanas.

Kaja Sūlnesa laipni uzsmaidīja, bet Harijs Hols, kas sēdēja pie datora, turot pie auss telefonu, pat nepagriezās, vienīgi izmeta: "Apsēdies-šef-vai-nevēlies-mazliet-draņķīgu-kafiju?" it kā nodaļas šefa sargeņģelis jau būtu paziņojis par viņa ierašanos.

Hāgens palika stāvam durvīs.

Es saņēmu ziņu, ka jūs neesat atraduši Adeli Vetlēsenu. Ir laiks kravāties. Laiks ir beidzies, jūs esat vajadzīgi pie cita darba. Vismaz tu, Sūlnesa!

Danke schdn, GūntherP Harijs noteica telefonā, nolika to un pagriezās krēslā.

Danke schdn? Hāgens atkārtoja.

Leipcigas policija, Harijs paskaidroja. Starp citu, šef, tev sirsnīgs sveiciens no Katrīnes Bratas! Vai atceries viņu?

Hāgens ar aizdomām paskatījās uz savu inspektoru.

Biju domājis, ka Brata atrodas garīgi slimo iestādē.

' Paldies, Ginter! (Vācu vai.)

Tieši tā. Harijs piecēlās un piegāja pie kafijas automāta. Bet šai sievietei nav līdzīgu, ja runa ir par meklēšanu internetā. Starp citu, par meklēšanu, šef.

Par meklēšanu?

Vai tu nevarētu dot mums neierobežotus līdzekļus meklēšanas pasākumiem?

Hāgens skeptiski uzlūkoja inspektoru. Tad skaļi iesmējās.

Velns lai parauj, Harij, tu esi negudrs! Jūs nupat iztērējāt pusi no gadam paredzētā komandējumu budžeta vienam neveiksmīgam braucienam uz Kongo, un tagad tev vajadzīga meklēšanas akcija? Kopš šī brīža operācija tiek izbeigta. Saproti?

Es saprotu… Harijs sacīja, ielēja kafiju divās krūzītēs un vienu pasniedza Hāgenam, …pat vēl vairāk. Un drīz vien arī tu, šef, sapratīsi. Ņem manu krēslu un tagad mazliet paklausies!

Hāgens paskatījās uz Kaju. Aizdomīgi ielūkojās kafijas krūzītē. Tad apsēdās.

Jums ir divas minūtes laika.

Viss ir diezgan vienkārši, Harijs iesāka. Saskaņā ar Brussels Air pasažieru sarakstu Adele Vetlēsena devās uz Kigali divdesmit piektajā novembri. Bet saskaņā ar pasu kontroles datiem neviens ar tādu vārdu no lidmašīnas nav izkāpis. Ir noticis šādi: kāda sieviete ar viltotu pasi uz Ādeles vārda ir izlidojusi no Oslo. Viltota pase labi noder līdz brīdim, kad viņa ierodas galapunktā Kigali, jo tikai tur pase tiek skenēta un tās numurs pārbaudīts, vai ne? Tādēļ tur šai noslēpumainajai sievietei vajadzēja izmantot savu īsto pasi. Pasu kontroles daļā neprasa uzrādīt biļeti, tādēļ iespējamā neatbilstība starp uzvārdiem pasē un uz biļetes netiek atklāta. Protams, ja vien to īpaši nemēģina noskaidrot.

Bet tu mēģināji? -Jā!

Vai tā nevarētu būt vienkārši kļūda, ka viņi ir aizmirsuši reģistrēt Ādeles ierašanos?

Jā. Bet vēl ir atklātnīte…

Harijs pamāja Kajai. Viņa parādīja kartīti. Hāgens paspēja ievērot uz tās kaut ko līdzīgu kūpošam vulkānam.

Tā ir nosūtīta no Kigali tajā pašā dienā, kad viņa it kā tur ieradusies, Harijs turpināja. Bet, pirmkārt, tas ir Niragongo vulkāns, kas atrodas Kongo, nevis Ruandā. Otrkārt, mēs palūdzām Žanu Hjū salīdzināt parakstu uz šīs kartītes ar to, ko tā dēvētā Adele Vetlēsena atstājusi uz reģistrācijas kartītes Gorilla Hotel.

Viņš apstiprināja to, kas redzams pat man, Kaja iejaucās, tas nav viens un tas pats cilvēks.

Olrait, olrait! Hāgens noteica. Ko jūs ar to visu iesāksiet?

Kāds ir krietni papūlējies, lai izskatītos tā, it kā Adele Vetlēsena būtu devusies uz Āfriku, Harijs teica. Es uzskatu, ka Adele bija Norvēģijā un bija spiesta uzrakstīt šo kartīti šeit. Tad kāds cits to paņēma līdzi uz Āfriku un no turienes nosūtīja. Lai viss izskatītos tā, it kā Adele būtu aizceļojusi un tad uzrakstījusi uz mājām par sapņu princi un to, ka atgriezīsies ne agrāk par martu.

Vai ir kādas aizdomas, kurš tas varētu būt? -Jā-

-Jā?

Imigrācijas iestāde Kigali lidostā atrada aizpildītu kartīti, kurā bija ierakstīts Juliānas Verni vārds. Bet pēc mūsu jukušās Bergenas draudzenes sacītā, šis vārds attiecīgajā dienā nav nevienas uz Ruandu lidojošas aviokompānijas pasažieru sarakstos un ari nevienas modernas viesnīcas reģistrā, kurā ir iespēja caur internetu pasūtīt numuru. Taču viņa ir Rwandair pasažieru sarakstā no Kigali trīs dienas vēlāk.

Vai es vēlētos uzzināt, kā jūs esat ieguvuši šo informāciju?

Nē, šef. Tu vēlies uzzināt, kas ir Juliāna Verni un kur viņa atrodas.

-Un?

Harijs ielūkojās pulkstenī.

Saskaņā ar datiem imigrācijas kartē viņa dzīvo Leipcigā Vācijā. Vai esi kādreiz bijis Leipcigā, šef?

Nē.

Es ari neesmu bijis. Bet zinu, ka tā ir Gētes un Baha dzimtā pilsēta. Arī vienam no tiem valšu karaļiem… Kā viņu sauca?

Kāds tam sakars ar…

Jā, vēl Leipcigā ir slavena ar savu Drošības dienesta STĀSI galveno arhīvu. Šī pilsēta atradās bijušajā VDR teritorijā. Vai zināji, ka austrumvāciešu runas veids četrdesmit VDR pastāvēšanas gadu laikā ir paspējis tā izmainīties, ka jutīga auss spēj saklausīt izrunas atšķirību salīdzinājumā ar rietumvāciešiem?

Harij…

Piedod, šef. Lieta tāda, ka kāda austrumvāciešu dialektā runājoša sieviete tajā pašā laikā ir bijusi Gomas pilsētā Kongo, kas atrodas tikai trīs stundu brauciena attālumā no Kigali. Un tur viņa nopirkusi to, kas, pēc manas pārliecības, ir Borgnijas Stēmas-Mīres un Šarlotes Lollesas slepkavības ierocis.

Mums atsūtīja izrakstu no pases kopijas, ko policija patur pēc oriģināla izdošanas, Kaja sacīja un pasniedza Hāgenam lapiņu.

Tas saskan ar van Borsta pircējas aprakstu, Harijs piebilda. Juliānai Verni bija lielas sarkanas matu cirtas.

Ķieģeļsarkanas, Kaja izlaboja.

Kā, lūdzu? Hāgens nesaprata.

Kaja norādīja uz papīra lapiņu.

Viņai ir vecā parauga pase, kur ir norādīta matu krāsa. Viņi to nosauca par "brick red", ķieģeļsarkanu. Pats zini vācu precizitāte.

Es arī palūdzu Leipcigas policijai konfiscēt viņas pasi un pārbaudīt, vai tajā ir Kigali zīmogs ar attiecīgo datumu.

Gunnars Hāgens apmulsis skatījās uz papīra lapu, it kā mēģinādams sagremot Harija un Kajas teikto. Beidzot, saraucis kuplo uzaci, paskatījās uz saviem padotajiem.

Tu saki… tu saki, ka vari sameklēt cilvēku, kurš… komisārs norija siekalas, mēģinot atrast netiešu veidu izteikties, jo baidījās, ka šis brīnums, šī mirāža izzudīs, ja viņš to pateiks skaļi. Bet tad atteicās no šī mēģinājuma: …ir mūsu sērijveida slepkava?

Es pateicu tikai to, ko pateicu, Harijs sacīja. Pagaidām. Mans Leipcigas kolēģis šobrīd pārlūko personu datus un oficiālos sarakstus, tādēļ drīz vien par Verni jaunkundzi zināsim kaut ko vairāk.

Bet tie taču ir fantastiski jaunumi! Hāgens smaidīdams pār-laida skatienu Harijam un Kajai, kas atzinīgi pamāja.

Tikai… Harijs iedzēra malku no savas kafijas krūzītes, …tikai ne Adeles Vetlēsenas ģimenei.

Hāgena smaids nodzisa.

Tas tiesa. Vai tu domā: ir kāda cerība, ka…? Harijs papurināja galvu.

Viņa ir mirusi, šef.

Bet…

Iezvanījās telefons. Harijs pielika to pie auss.

Jā. Ginter!

Un atkārtoja, saspringti smaidot:

Jā, Harij Klein. Genau

Gunnars Hāgens un Kaja vēroja Hariju, kurš klusēdams klausījās. Nobeidzis sarunu ar "danke", Harijs nolika telefonu. Ieklepojās.

Viņa ir mirusi.

Jā, tu to jau teici.

Nē. Juliāna Verni. Otrajā decembrī viņa tikusi atrasta Elsteras upē.

Hāgens klusi nolamājās.

Un nāves cēlonis? Kaja jautāja. Harijs stingi blenza sev priekšā.

Noslīkusi.

Varētu būt nelaimes gadījums. Harijs lēni papurināja galvu.

Viņa nenoslīka ūdenī.

Klusumā, kas iestājās, varēja dzirdēt apkures katla sīkšanu blakustelpā.

Durtas brūces mutē? Kaja iejautājās. Harijs pamāja.

Tieši divdesmit četras. Viņa tika aizsūtīta uz Āfriku, lai atvestu to, ar ko pašu vēlāk nogalināja.

34. NODAĻA Vidējā

Tātad Juliāna Verni tika atrasta mirusi Leipcigā trīs dienas pēc atgriešanās no Kigali, Kaja rezumēja. Turp viņa devās kā Adele Vetlēsena, piereģistrējās Gorilla Hotel kā Ādele Vetlēsena un nosūtīja kartīti, ko bija parakstījusi īstā Adele Vetlēsena droši vien pēc izdarīta spiediena.

Jā, Harijs, darbodamies ap kafijas automātu, piekrita.

Un jūs tātad domājat, ka Verni to varētu būt darījusi kopā ar kādu citu? Hāgens jautāja. Un tad šī otra persona, lai slēptu pēdas, viņu nogalināja?

Jā! Harijs apstiprināja.

Tad jau tikai jāatrod saikne starp viņu un to otru personu. Tas droši vien nebūs pārāk sarežģīti, jo viņu sakariem jābūt diezgan ciešiem, ja šāda veida noziegumu veic divatā.

Es gan domāju, ka šajā gadījumā tas būs ļoti grūti.

Kādēļ tā?

Tādēļ, ka… Harijs aizvēra kafijas automāta vāciņu un ieslēdza aparātu, …Juliāna Verni bija sodīto personu sarakstā. Narkotikas. Prostitūcija. Klaiņošana. īsi sakot, viņa bija cilvēks, ko viegli nolīgt tādam darbiņam kā šis, ja vien pietiekami labi samaksā. Un šajā gadījumā viss norāda uz to, ka aiz tā esošais cilvēks nav atstājis mums nevienu pavedienu, ka visu ir pārdomājis. Katrīne noskaid-roja, ka Verni no Leipcigas devusies uz Oslo un no turienes jau kā Adele uz Kigali. Tomēr Katrīnei neizdevās atrast neko vairāk kā vienu telefona zvanu no Verni mobilā telefona uz Norvēģiju. Šis otrs cilvēks ir bijis piesardzīgs.

Hāgens drūmi pašūpoja galvu.

Tik tuvu…

Harijs apsēdās uz rakstāmgalda.

Ir vēl viena neskaidrība, kas mums jāņem vērā. Viesi Hovas namiņā tonakt.

Kas ir ar tiem viesiem?

Mēs nevaram izslēgt, ka pazudusi lapa no viesu grāmatas ir nāvinieku saraksts. Tie jābrīdina.

Kādā veidā? Mēs taču nezinām, kas tie ir.

Ar plašsaziņas līdzekļiem. Kaut ari tas nozīmē: mēs atklāsim slepkavam, ka esam uz pēdām.

Hāgens lēni papurināja galvu.

Nāvinieku saraksts. Un to tu saki tikai tagad?

Es zinu, šef. Harija un Hāgena skatieni sastapās. Ja būtu devies pie medijiem ar brīdinājumu tūlīt pēc tam, kad uzzinājām par Hovas namiņu, tas būtu izglābis Elīasu Skūgu.

Telpā iestājās klusums.

Mēs nevaram iet pie medijiem, Hāgens teica.

Kādēļ ne?

Ja kāds atsauksies, mēs varbūt uzzināsim, kurš vēl tur bija un kas patiesībā notika, Kaja piezīmēja.

Mēs nevaram iet pie medijiem, Hāgens atkārtoja un piecēlās. Mēs izmeklējām lietu par cilvēka pazušanu un atklājām sakarību ar slepkavību, ko izmeklē KRIPOS. Mums šī informācija jānodod viņiem un jāļauj rīkoties tālāk. Es zvanīšu Belmanam.

Pagaidi! Harijs pārtrauca. Un visa slava par mūsu paveikto darbu tiks viņam?

Neesmu pārliecināts, ka vispār kāds tiks slavināts. Vai man nav taisnība? Hāgens noteica un devās uz durvīm. Un jūs varat sākt izvākties no šejienes!

Vai tas nebūs mazliet sasteigti? Kaja jautāja.

Abi kolēģi paskatījās uz viņu.

Es tikai gribēju teikt: mums patiesībā ir pazudis cilvēks. Vai pirms telpas atbrīvošanas nevajadzētu mēģināt viņu atrast?

Un kā tu domā šo lietu atrisināt? Hāgens painteresējās.

Harijs par to jau ieminējās. Vajadzīga meklēšanas akcija.

Jūs taču ne velna nezināt, kur meklēt.

Harijs to zina.

Abi paskatījās uz Hariju, kurš vienā rokā turēja kafijas kolbu, bet ar otru roku bija palicis savu krūzīti zem netīri brūnā šķidruma strūkliņas, kas tecēja no filtra.

Vai tu zini? Hāgens beidzot pajautāja.

Protams, Harijs atbildēja.

Kur?

Tev būs nepatikšanas, Harijs teica.

Turi muti un runā par lietu! Hāgens pavēlēja, nemanīdams pretrunu savā izteikumā.

Viņš iedomājās, ka tagad atkal gatavojas darīt to pašu. Kas šajā garā auguma blondajā policistā ir tāds, kas aizrauj citus cilvēkus pat tad, kad tie jau padevušies?

Ūlavs Hols paskatījās uz Hariju un sievieti, kas bija atnākusi viņam līdzi.

Stādoties priekšā, viņa bija pakniksējusi, un Harijs bija redzējis, ka tēvam tas patīk, viņš mēdza žēloties, ka sievietes vairs nekniksējot.

Tātad tu esi Harija kolēģe, tēvs sacīja. Vai viņš uzvedas pieklājīgi?

Mēs organizējam vienu meklēšanas operāciju, Harijs ieteicās. Iegriezāmies tikai pa ceļam, lai redzētu, kā tev iet.

Tēvs pasmaidīja bālu smaidu, paraustīja plecus un pamāja Harijam, lai tas pienāk tuvāk. Harijs pieliecās, klausījās. Un parāvās atpakaļ.

Viss būs kārtībā, viņš ierunājās pēkšņi aizsmakušā balsī un piecēlās. Vakarā es atgriezīšos, okay?

Koridorā Harijs apturēja Altmanu un pamāja Kajai, lai viņa iet tālāk.

Klausies, vai tu nevarētu izdarīt man lielu pakalpojumu? viņš jautāja, pārliecinājies, ka Kaja viņu vairs nedzird. Tēvs nupat man pateica, ka jūtot sāpes. Viņš to nekad neatzīs jums, jo baidās, ka sāksiet dot pretsāpju līdzekļus. Saproti, viņš baidās kļūt atkarīgs no… narkotikām. Tam ir sakars ar ģimenes vēsturi.

Sapotu, sanitārs nošļupstēja.

Harijs uz mirkli apjuka, līdz apjēdza, ka Altmans teicis: "Saprotu."

Grūtības rada tas, ka es visu laiku staigāju no vienas nodaļas uz citu.

Es to lūdzu kā personisku pakalpojumu.

Altmans samiedza acis aiz briļļu stikliem un domīgi vērās kāda punktā starp sevi un Hariju.

Paskatīšos, ko varu darīt.

Paldies!

Kaja stūrēja, bet Harijs runāja pa telefonu ar Briskebī ugunsdzēsēju nodaļas šefu.

Tavs tēvs, šķiet, labs cilvēks, Kaja ieteicās, kad Harijs beidza runāt.

Harijs aizdomājās.

Mamma viņu tādu izveidoja. Kamēr viņa bija dzīva, tēvs bija labs. Viņai izdevās atklāt tēvā visu labo.

Izklausās, ka arī pats esi kaut ko tādu piedzīvojis, viņa ieteicās.

Ko īsti?

Tevi arī kāds ir darījis labāku.

Harijs lūkojās ārā pa logu. Tad pamāja.

Rākela?

Rākela un Oļegs, Harijs teica.

Piedod. Es negribēju…

Viss kārtībā.

Kad es atnācu uz Smago noziegumu nodaļu, visi runāja par Sniegavīra lietu. Par to, ka viņš gribējis abus nogalināt. Un par tevi. Bet, pirms tas sākās, starp jums viss jau bija beidzies, vai ne?

Zināmā mērā.

Vai tu vēl kontaktējies ar viņiem?

Harijs papurināja galvu.

Mums vajadzēja mēģināt visu aizmirst. Palīdzēt Oļegam aizmirst. Tādā vecumā tas vēl izdodas.

Ne vienmēr. Kaja greizi pasmaidīja.

Harijs pašķielēja uz viņu.

Un kas tevi padarīja labāku?

Ēvens, Kaja nevilcinoties atbildēja.

Nevis liela mīlestība? Viņa papurināja galvu.

Ne jau nu XI. Tikai dažas mazas. Un viena vidēja.

Vai kāds ir padomā? Kaja klusi iesmējās.

Padomā? Harijs pasmaidīja.

Šajā virzienā mans vārdu krājums ir nedaudz vecmodīgs. Viņa mazliet vilcinājās.

Viens puisis mani tomēr mazliet interesē.

Vai izredzes ir?

Sliktas.

Ļauj minēt, Harijs ieteicās, nedaudz zemāk nolaidis loga stiklu un aizkūpinājis cigareti. Viņš ir precējies un apgalvo, ka tevis dēļ pametīs sievu un bērnus, bet nekad to nedarīs?

Viņa iesmējās.

Ļauj minēt! Tu esi viens no tiem, kuri uzskata, ka ellīgi labi izprot citus cilvēkus, jo atceries vienīgi tās reizes, kad tavi minējumi izrādījušies pareizi.

Vai viņš tevi palūdza dot viņam mazliet laika?

Atkal nepareizi! viņa sacīja. Viņš neko nesaka.

Harijs pamāja. Un gatavojās pajautāt vēl kaut ko, bet saprata, ka negrib neko zināt.

35. NODAĻA. Niršana

Pāri Liserena melnajai, gludajai ūdens virsmai klājās migliņa. Tā krastos, līdzīgi klusiem, drūmiem lieciniekiem ar sagumušiem pleciem, bija sarindojušies koki. Klusumu pārtrauca skaļas komandas, sarunas pa rācijām un ūdens šļaksti, kad nirēji pāri gumijas laivu malām atmuguriski metās ūdenī. Meklējumi tika sākti krasta tuvumā, tuvāk virvju vīšanas darbnīcai. Grupu vadītāji bija izsūtījuši savus nirējus vēdekļveidīgi uz visām pusēm un tagad stāvēja krastā, kartē svītrojot jau pārmeklētās vietas un ar virves paraustīšanu signalizējot nirējiem apstāties vai griezties atpakaļ. Profesionālajiem glābējiem, tādiem kā Jārle Andreasens, gar signālvirvi līdz ķiverei stiepās ari telefona vads, kas deva iespēju sarunāties.

Jārle tikai pirms sešiem mēnešiem bija pabeidzis glābēju kursus, un niršanas laikā viņa pulss joprojām paaugstinājās. Un biežāks pulss nozīmēja lielāku gaisa patēriņu. Pieredzējušākie Briskebī ugunsdzēsēju daļas viri iedēvēja viņu par Pludiņu, jo tam bieži nācās uznirt un mainīt gaisa balonus.

Jārle zināja, ka tur, augšā, vēl ir dienas gaisma, turpretī šeit valdīja melna nakts. Viņš mēģināja peldēt noteiktajā pusotra metra augstumā virs dibena, tomēr uzvirpināja dūņas, kas, atstarojot luktura gaismu, pa pusei apžilbināja. Kaut gan Jārle apzinājās, ka abās pusēs viņam, tikai dažu metru atstatumā, atrodas citi nirēji, viņš jutās vientuļš. Vientuļš un nosalis līdz pat kaulu smadzenēm. Un nirt nāk-sies vēl vairākas stundas. Viņš zināja arī to, ka viņam atkal ir mazāk gaisa nekā pārējiem nirējiem, tādēļ klusībā izlamājās. Tas nekas, ka viņš būs pirmais no Oslo ugunsdzēsēju daļas, kuram vajadzēs mainīt balonu, bet viņš baidījās, ka nāksies uznirt agrāk par vietējo nirēju klubu brīvprātīgajiem nirējiem. Jārle sāka skatīties sev priekšā un pārstāja elpot. Ne tādēļ, lai samazinātu gaisa patēriņu, bet tāpēc, ka gaismas aplīša vidū starp līganajiem stiebriem, kas krasta tuvumā auga no ezera dūņainā dibena, kaut kas šūpojās. Kaut kas tāds, kas te neiederējās, kas te nevarēja dzīvot. Svešs elements. Tieši tas šķita tik fantastiski un biedējoši. Bet varbūt viņa lukturīša gaisma tikai atstarojās tumšajās acīs, kas tādēļ likās tik dzīvas?

Vai tev viss kārtībā, Jārle?

Tā bija nirēju grupas vadītāja balss. Viens no viņa pienākumiem bija ieklausīties savu nirēju elpā. Ne tikai tādēļ, lai pārliecinātos, vai tie elpo, bet lai saprastu, vai elpa nenorāda uz satraukumu. Vai pārspīlētu mieru. Jau divdesmit metru dziļumā smadzenēs sāk uzkrāties tik daudz slāpekļa, ka var iestāties dziļuma apreibums, slāpekļa narkoze, un tas nozīmē, ka rodas problēmas ar reakciju un vienkārši uzdevumi kļūst grūtāk izpildāmi. Vēl lielākos dziļumos var sākties galvas reiboņi, "tuneļa" redze un kustību traucējumi. Jārle nezināja, vai tās nav tikai nirēju pasaciņas, ka tie piecdesmit metru dziļumā smaidīdami rāvuši sev nost maskas. Pats viņš līdz šim bija izjutis tikai vieglu noreibumu, līdzīgu kā pēc sarkanvīna iebaudīšanas vēlos sestdienu vakaros kopīgi ar savu civilsievu.

Viss kārtībā! Jārle Andreasens atsaucās un sāka atkal elpot. Viņš iesūca sevī skābekļa un slāpekļa maisījumu un klausījās, kā gar ausim, izmisīgi celdamies augšup, aizburbuļo izelpotais gaiss.

Tas bija liels staltbriedis. Tas karājās ar galvu uz leju. Izskatījās, it kā kritienā būtu sagūstīts aiz lielajiem ragiem. Droši vien ganījies pie krasta un iekritis. Bet varbūt kāds vai kaut kas bija to iedzinis ūdenī, bet… kas gan tam būtu te bijis darāms? Acīmredzot sapinies niedrēs un vairākus metrus garo ūdens liliju stiebros, mēģinājis atbrīvoties, taču tā tikai iepinies vēl vairāk šajos zaļajos, lipīgajos taus-tekļos. Tad pakļuvis zem ūdens un turpinājis cīnīties, līdz noslīcis. Nogrimis līdz dibenam un tur gulējis, kamēr baktērijas un dažādās ķīmiskās reakcijas ķermenī piepildījušas to ar gāzi, un tad cēlies atkal augšup, bet ragi aizķērušies aiz zemūdens augu mudžekļa. Pēc dažām dienām gāze izplūdis un ķermenis atkal nogrims. Tieši tāpat kā cilvēks. Līdzīgi varēja notikt ar to, ko viņi tagad meklēja. Ķermenis līdz šim nebija atrasts, jo tas nebija uzpeldējis. Šajā gadījumā tas te kaut kur gulēja, droši vien dūņu kārtas nosegts. Ja tai tuvosies, tā neizbēgami uzvirpuļos, tādēļ pat tādi mazi meklēšanas sektoriņi kā šis var glabāt savus noslēpumus kaut veselu mūžību.

Jārle Andreasens izvilka savu pamatīgo nirēja nazi, aizpeldēja līdz briedim un nogrieza ūdensaugus zem tā ragiem. Viņam iešāvās prātā, ka grupas vadītājam tas diezin vai patiks, bet viņš nespēja pieļaut domu, ka šis skaistais dzīvnieks varētu palikt te, zem ūdens. Līķis pacēlās pusmetru augstāk, bet vairāki ūdensaugi to vēl aizturēja. Jārle piesargājās, lai aukla nesapītos augos, tādēļ steidzās tos nogriezt. Tad pēkšņi sajuta, ka aukla tiek parauta. Turklāt pietiekami spēcīgi, lai novērstu viņa uzmanību. Pietiekami spēcīgi, lai viņš uz mirkli zaudētu koncentrēšanās spēju. Nazis izslīdēja no rokas. Viņš novirzīja gaismas staru uz dibenu un paspēja vēl ieraudzīt nozibam naža asmeni. Tad tas pazuda dūņās. Jārle uzmanīgi laidās tam pakaļ. Pastiepa roku dūņās. Tās, līdzīgi pelniem, pacēlās pretī. Pataustījās pa dibenu. Sajuta akmeņus, zarus, slidenus puvekļus un aļģes. Un kaut ko cietu. Ķēdi. Droši vien no laivas. Vēl ķēdi. Kaut ko citu. Cietu. Kaut kā apveidus. Caurumu, atvērumu. Pēkšņi viņš saklausīja gaisa burbuļu šņākoņu pirms vēl smadzenes paspēja noformulēt domu. Domu, ka viņš ir nobijies.

Vai viss kārtībā, Jārle? Jārle?

Nekas nebija kārtībā. Neraugoties uz biezajiem cimdiem, neraugoties uz smadzeņu nepatiku, ka tām sāk pietrūkt gaisa, nebija šaubu par to, kur atradās viņa roka. Kāda cilvēka vaļējā mutē.

CETURTĀ DAĻA

..

36. NODAĻA. Helikopters

Mikaēls Belmans ieradās Liserenā ar helikopteru. Tā lāpstiņas sakūla miglu cukura vatē, kamēr viņš pieliecies izrāpās no pasažieru sēdekļa un metās prom pa lauku aiz virvju darbnīcas. Viņam pakaļ šikiem solīšiem rikšoja Kolka un Bivis. No pretējās puses tuvojās četri vīri ar nestuvēm. Belmans tos apturēja un pavilka sāņus segu. Kamēr nesēji, sejas novērsuši, stāvēja, Belmans noliecās pār nestuvēm un rūpīgi aplūkoja kailo, balto, uzpūsto līķi.

Paldies! viņš noteica un ļāva tiem turpināt ceļu uz helikopteru.

Belmans apstājās nogāzes augšā un sāka vērot cilvēkus, kuri stāvēja starp ēku un ezeru. Starp nirējiem, kas atbrīvojās no aprīkojuma un apģērba, viņš ieraudzīja Beāti Lennu un Kaju Sūlnesu. Mazliet attālāk Harijs Hols sarunājās ar kādu viru. Belmans nosprieda, ka tas varētu būt vietējais lensmanis Skaijs.

Komisārs deva zīmi Blvim un Kolkam, lai tie paliek uz vietas, bet pats veikli un ātri metās lejup pa nogāzi.

Labdien, lensman! Belmans sacīja, notraukdams sīkus zariņus no garā mēteļa. Mikaēls Belmans, KRIPOS, mēs runājām pa telefonu.

Tieši tā! Skaijs apstiprināja. Tovakar, kad viņa cilvēki šeit atrada virvi.

Viņš ar īkšķi norādīja uz Hariju.

Un tagad, viņš, protams, atkal ir šeit, Belmans teica. Jau-tājums: ko viņš dara manā slepkavības vietā?

Tā gan! Harijs ieklepojās. Pirmkārt, šī diezin vai ir slepkavības vieta. Otrkārt, es meklēju pazudušu cilvēku. Un, šķiet, esam atraduši to, ko meklējām. Kā veicas ar trīskāršās slepkavības izmeklēšanu?

Vai esat ko atraduši? Vai esi saņēmis mūsu informāciju par Hovas namiņu?

Lensmanis uztvēra Belmana skatienu un diskrēti, bet ātri devās prom.

Belmans vēroja ūdens klajumu, vienlaikus ar rādītājpirkstu berzēdams apakšlūpu, it kā ierīvētu tajā kaut kādu ziedi.

Nu tā, Hole! Vai tu apjēdz, ka tagad esi parūpējies, lai tu un tavs šefs Gunnars Hāgens ne tikai zaudējat darbu, bet ari tiktu sodīti par dienesta pārkāpumiem?

Mm. Par to, ka mēs vienkārši darām savu darbu?

Domāju, ka Tieslietu ministrija pieprasīs diezgan sikus paskaidrojumus, kādēļ uzsākāt pazuduša cilvēka meklējumus tieši pie darbnīcas, kurā izgatavota virve, ar ko tika nogalināta Mārita Ulsena. Es devu jums izdevību, otras vairs nebūs. Game over , Hole!

Tātad mums būs jāsniedz tieslietu ministram sīks skaidrojums, Belman? Tajā, protams, būs informācija par to, ka mēs noskaidrojām, kur izgatavota virve, ka tikām uz pēdām Ellasam Skūgam un Hovas namiņam, noskaidrojām, ka ir vēl ceturtais upuris, vārdā Adele Vetlēsena, un šodien atradām viņu šeit. Tas ir, paveicām darbu, kuru KRIPOS ar visiem saviem cilvēkiem un resursiem nespēja izdarīt vairāk nekā divu mēnešu laikā. Vai tā ir, Belman?

Belmans klusēja.

Baidos, ka viss var mainīties, kad tieslietu ministrs izvērtēs, kura vienība ir vairāk piemērota izmeklēt slepkavības mūsu valstī.

Nepārcenties, Hole! Es samalšu tevi miltos! Belmans sažņaudza pirkstus dūrē.

Okay, Harijs atbildēja. Nevienam no mums rokās nav pie-klājīgu kāršu. Ko sacīsi par džekpotu?

Ko, pie velna, tu gribi teikt?

Tu dabūsi visu. Visu, kas mums ir. Mums nav vajadzīgi uzvaras lauri.

Belmans aizdomu pilns uzlūkoja Hariju.

Un kāpēc tu gribētu mums palīdzēt?

Gluži vienkārši, Harijs noteica un izmakšķerēja no paciņas pēdējo cigareti. Man maksā par to, lai es palīdzētu slepkavas notveršanā. Tas ir mans darbs.

Belmans saviebās un pagrozīja plecus un galvu, it kā gribētu pasmieties, taču neizdvesa ne skaņas.

Izbeidz, Hole! Saki, kas tev vajadzīgs!

Harijs aizdedzināja cigareti.

Es gribu, lai neciestu ne Gunnars Hāgens, ne Kaja Sūlnesa vai Bjērns Holms. Viņu nākotnes izredzēm pārvaldē jāpaliek nemainīgām.

Belmans iespieda savu pilnīgo apakšlūpu starp īkšķi un rādītājpirkstu.

Raudzīšu, ko varu darīt.

Un ari es gribu piedalīties. Gribu pieeju visiem jūsu rīcībā esošajiem materiāliem un izmeklēšanas resursiem!

Stop! Belmans pacēla roku. Vai tu slikti dzirdi, Hole? Es liku tev turēties tālāk no šīs lietas!

Mēs, Belman, varam notvert šo slepkavu kopā! Un tas šobrīd ir daudz svarīgāk par to, kurš visu izlems vēlāk.

Nevajag…! Belmans iesaucās, bet apklusa, ieraudzījis, ka vairākas galvas pagriežas uz viņu pusi. Viņš paspēra soli tuvāk Harijam un pieklusināja balsi: Nerunā ar mani tā, it kā es būtu idiots, Hole!

Vēja brāzma iepūta Harija cigaretes pelnus Belmanam tieši sejā, bet tas pat nepamirkšķināja acis. Harijs paraustīja plecus.

Vai zini ko, Belman? Domāju, ka runa ir ne tik daudz par varu un politiku, cik par to, ka tu esi mazs zēns, kurš grib kļūt par puisi dienas varoni. Tas arī viss. Un tagad tu baidies, ka es iznīcināšu šo varoņeposu. Tomēr ir vienkāršāks veids, kā to atrisināt. Ko teiksi, ja atpogāsim bikses un paskatīsimies, kurš no mums spēs aizčurāt līdz nirēju laivai?

Šoreiz Mikaēls Belmans iesmējās skaļi, pa īstam.

Tev vajadzētu ieklausīties brīdinājumos, Harij!

Viņa labā roka pašāvās uz priekšu tik strauji, ka Harijs nepa-spēja reaģēt, izķēra viņam no mutes cigareti un aizmeta to sāņus. Cigarete čūkstēdama iekrita ūdenī.

Tas tev var maksāt dzīvību. Visu labu!

Skatoties uz savu pēdējo, ūdenī peldošo cigareti pelēko un slapjo cigarešu papīriņu, šo melno, beigto nodeguli -, Harijs dzirdēja, kā sāk darboties helikoptera motors.

Kad nirēju kuteris izsēdināja Hariju, Kaju un Beāti Lennu krastā pie mašīnu stāvvietas, bija sācis jau krēslot. Zem koku lapotnēm tūlīt sākās kustība, zibsnīja fotoaparāti. Harijs automātiski pacēla roku un no tumsas izdzirda Rogera Jendema balsi:

Harij Hol, klīst baumas, ka jūs esat atraduši kādu jaunu sie-vieti? Kā viņu sauc, un cik pārliecināti esat, ka viņai ir saistība ar pārējām slepkavībām?

Nav komentāru! Harijs atbildēja un, pa pusei apžilbināts, vir-zījās uz priekšu. Pagaidām notiek izmeklēšana par bezvēsts pazudušo. Vienīgais, ko varu teikt, sieviete, kura, iespējams, ir pazudusī, ir atrasta. Ja runa ir par slepkavību, kas, manuprāt, tevi interesē, vari aprunāties ar KRIPOS.

Sievietes vārds?

Vispirms viņa jāidentificē un jāinformē piederīgie.

Bet jūs neizslēdzat, ka…

Kā parasti, es neizslēdzu neko, Jendem! Gaidiet paziņojumu presei.

Harijs iesēdās mašīnā. Kaja jau bija iedarbinājusi motoru. Beāte Lenna apsēdās aizmugurē. Fotoaparātiem zibsnījot nopakaļ, viņi izbrauca uz ceļa.

Nu? Beāte Lenna paliecās uz priekšu starp sēdekļiem. Es vēl neesmu saņēmusi paskaidrojumu, kā jums ienāca prātā meklēt Adeli Vetlēsenu tieši šeit.

Vistīrākie deduktīvie slēdzieni, Harijs sacīja.

Protams! Beāte nopūtās.

Patiesībā man ir mazliet kauns, ka neiedomājos agrāk, Harijs turpināja. Staigāju un prātoju, kāpēc slepkava tā nopūlējies, lai atkultos līdz pamestai virvju darbnīcai un sadabūtu virvi. It īpaši tāpēc, ka šāda virve atšķirībā no iespējas nopirkt virvi veikalā varēja atvest uz šejieni. Atbilde taču bija acīm redzama. Un tikai tad, kad sēdēju un skatījos pāri dziļam Āfrikas ezeram, man ienāca prātā doma: ne jau virves dēļ viņš te ieradās. Droši vien tā tika lietota šeit, un tad viņš to paņēma līdzi uz mājām, kur vēlāk jo tā nejauši gadījās pa rokai izmantoja, lai nogalinātu Māritu Ulsenu. Bet šeit atbrauca cita līķa dēļ. Adeles Vetlēsenas dēļ. Lensmanis Skaijs, kad ieradāmies pirmajā reizē, mums atklāti pateica, ka šī ir ezera dziļākā vieta. Slepkava piebāza viņas bikses ar akmeņiem, virvi aptina ap viduci un bikšu starām un tad pārmeta sievietes līķi pāri bortam.

Kā tu zini, ka viņa jau pirms tam bija beigta? Varbūt viņš to noslīcināja.

Viņai bija dziļa brūce kaklā. Domāju, sekcija parādīs, ka plaušās viņai nav ūdens.

Un ka asinīs ir ketamīns tāpat kā Šarlotei un Borgnijai, Beāte piebilda.

Cik saprotu, tad ketamīns ir ātras iedarbības anestēzijas līdzeklis, Harijs teica. Savādi, ka agrāk neesmu par to dzirdējis!

Nav nemaz tik savādi, Beāte atbildēja. Tas ir vecs, lēts ketalara analogs, ko izmanto narkozei. Priekšrocība tāda, ka pacients turpina elpot pats. Deviņdesmitajos gados Eiropas Savienībā un Norvēģijā to aizliedza blakņu dēļ, tādēļ tagad to var dabūt tikai jaunattīstības valstīs. KRIPOS kādu brīdi uzskatīja to par galvenajām pēdām, bet tās nekur neaizveda.

Kad četrdesmit minūtes vēlāk viņi izsēdināja Beāti Brinā pie Krimināltehniskās nodaļas, Harijs palūdza Kaju mazliet uzgaidīt un izkāpa no mašīnas.

Es gribēju tev kaut ko pajautāt, viņš ieteicās.

Jā? Beāte, trīcēdama un rokas berzēdama, atsaucās.

Ko tu darīji iespējamajā slepkavības vietā? Kādēļ Bjērna tur nebija?

Belmans norīkoja Bjērnu īpašā uzdevumā.

Un ko tas nozīmē? Tualetes tīrīt?

Nē. Koordinēt izmeklētāju un ekspertu darbu.

Ko? Harijs izbrīnā sarauca uzacis. Tā taču ir paaugstināšana!

Beāte paraustīja plecus.

Bjērns ir centīgs. Bija jau ari laiks. Vēl kas?

Nē.

Arlabvakar!

Arlabvakar! Starp citu, pagaidi mazliet! Es taču tev zvanīju un lūdzu noplūdināt Belmanam informāciju, ka tajā darbnīcā esam atraduši virvi. Kad tu nodevi viņam šo ziņu?

Tu piezvanīji man nakti, tādēļ es nogaidīju līdz ritam. Kādēļ jautā?

Tāpat vien, Harijs atbildēja. Nekas.

Kad viņš atkal iesēdās mašīnā, Kaja bāza telefonu jakas kabatā.

"Aftenposten" mājaslapā jau ir informācija par līķa atrašanu, viņa sacīja.

Ak tā?

Runā, ka avīzē esot liela tava fotogrāfija ar pilnu vārdu un tu esot minēts kā "izmeklēšanas vadītājs". Un, protams, viss ir saistīts ar pārējām slepkavībām.

Tā jau viņi dara. Mm. Klausies, vai izsalkusi neesi?

Esmu gan.

Vai tev ir kādi plāni? Ja nav, tad uzaicinu pusdienās!

Lieliski! Uz kurieni?

Uz Ēkeberga restorānu.

Ai! Izcili! Kādēļ tieši uz turieni?

Jā… Atcerējos to, kad viens paziņa atgādināja kādu senu notikumu.

Varētu paklausīties.

Nav ko dzirdēt, tikai parasts stāsts par pubertātes perio…

Pubertātes? Stāsti!

Harijs pasmīkņāja. Un, kamēr viņi brauca uz centru un sāka virzīties augšup Ēkeberga kalnā, Harijs pastāstīja par Killer Queen, Ēkeberga restorāna kādreiz lieliskākā funkcionālisma arhitektūras parauga Oslo karalieni. Tagad, pēc remonta, tas bija atguvis agrāko slavu.

Bet astoņdesmitajos gados ēka bija tik bēdīgā stāvoklī, ka cilvēkiem nolaidās rokas. Tas bija pārvērties par dzērāju un dejotāju restorāniņu, kurā, cenšoties neapgāzt glāzes, uz deju uzlūdza tieši pie galdiņa. Un tad, viens otru balstot, mīdījās pa grīdu.

Skaidrs.

Mēs ar Eisteinu un Treskū parasti devāmies uz vācu bunkuriem Nūrstrannē, dzērām alu un gaidījām, līdz kļūsim pieauguši. Kad mums palika septiņpadsmit, tad tikai uzdrošinājāmies doties uz Ēkeberga restorānu, samelojām par gadu skaitu un tikām iekšā. Melot nevajadzēja daudz, jo viņiem bija nepieciešams apgrozījums. Orķestris bija draņķīgs, bet tas vismaz spēlēja "Nights in White Satin". Un viņiem bija programmas nagla, ko varēja redzēt gandrīz katru vakaru. Mēs viņu dēvējām vienkārši par Killer Queen. Kreiseris, ne sieviete!

Kreiseris? Kaja iesmējās. Un tāda bija padomā?

-Jā! Harijs apstiprināja. Pienāk pie tevis tāda pilnās burās, eleganta un mazliet padrūma. Izgreznojusies kā eglīte. Ar apaļumiem kā amerikāņu kalniņi.

Kaja iesmējās vēl skaļāk.

Tieši kā vietējais izpriecu parks?

Zināmā mērā jā, Harijs piekrita. Man šķiet, ka viņa gāja uz Ēkeberga restorānu galvenokārt parādīt sevi, pielūgsmes dēļ. Un, protams, bezmaksas dzērienu dēļ, ar kuriem uzcienāja padzīvojušie deju mīļotāji. Neviens nekad neredzēja, ka Killer Queen ar kādu aizietu kopā. Varbūt tas mūs fascinēja. Šī sieviete kvalitātes ziņā pielūdzēju acīs bija nokāpusi vienu vai divas līgas zemāk, tomēr ieturēja stilu.

Un tālāk?

Eisteins un Treskū katrs apsolīja uzcienāt mani ar viskiju, ja uzdrošināšos viņu uzlūgt.

Pārbraukuši tramvaja sliedēm, viņi pa pēdējo stāvo nogāzi virzījās uz restorāna pusi.

Un? Kaja jautāja.

Es uzdrošinājos.

Un tālāk?

Mēs dejojām. Līdz viņa pateica esot apnicis, ka es minu viņai uz pirkstgaliem, un piedāvāja iet pastaigāties. Viņa gāja pa priekšu. Bija augusts, silts un, kā jau redzi, visapkārt ir mežs. Ar biezu lapotni un daudzām, senaizmirstām taciņām. Es biju pilnā, tomēr tik uzbudināts, ka sapratu: ja kaut ko teikšu, viņa sadzirdēs, kā trīc mana balss. Tādēļ es klusēju. Un tas bija pareizi, jo visu runāšanu uzņēmās viņa. Arī visu pārējo. Pēc tam viņa pajautāja, vai vēlos aiziet pie viņas uz mājām.

Kaja iespurdzās.

Ai! Un kas tur notika?

Pārējo pastāstīšu pie galda. Esam klāt!

Viņi novietoja mašīnu stāvvietā, izkāpa un devās pa kāpnēm uz restorānu. Galvenais oficiants pie ieejas zālē viņus sagaidīja un pajautāja vārdus. Harijs atbildēja, ka galdiņu viņi neesot pasūtījuši.

Oficiantam gandrīz izdevās savaldīties un izbrīnā neieplest acis.

Visas vietas aizņemtas divus mēnešus uz priekšu, Harijs no-ņurdēja, kad, nopirkuši bārā cigaretes, viņi izgāja ārā. Šķiet, man šī vietiņa vairāk patika tad, kad ēdamzālē caur jumtu pilēja ūdens un tualetē tev aiz muguras pīkstēja žurkas. Katrā ziņā mēs tur pabijām.

Uzsmēķēsim! Kaja ierosināja.

Viņi piegāja pie zemās akmens sienas, aiz kuras lejup, uz pilsētas pusi, stiepās mežs. Mākoņi rietumos krāsojās oranži un sarkani, bet mašīnu rindas tumšajā pilsētas fonā uz šosejas atgādināja jūras spīdēšanu. Oslo tur, lejā, it kā nogaida, it kā sargā, Harijs nodomāja. Kā plēsējs slēpnī. Viņš izvilka divas cigaretes, aizsmēķēja un vienu pasniedza Kajai.

Turpini stāstīt vēsturi! Kaja sacīja un ievilka dūmus.

Kur mēs palikām?

Killer Queen aizveda tevi uz mājām.

Nē, viņa tikai pajautāja. Un es pieklājīgi atteicos.

Nē? Tu melo! Kāpēc?

Kad atgriezos, Eisteins un Treskū man jautāja to pašu. Atbildēju, ka nevarēju taču aizlaisties, ja mani gaida divi draugi un bezmaksas viskijs.

Kaja skaļi iesmējās un izpūta dūmu mākonīti.

Bet tie, protams, bija meli, Harijs atzinās. Lojalitātei ar to nebija nekāda sakara. Draudzība vīrietim neko nenozīmē, ja viņš saņem pietiekami vilinošu piedāvājumu. Neko! Patiesībā es neuzdrošinājos. Killer Queen vienkārši nebija priekš manis.

Kādu brīdi abi klusēja. Ieklausījās pilsētas troksnī un vēroja dūmu strūkliņas.

Tu par kaut ko domā, Kaja ieteicās.

Mm. Par Belmanu. Par to, cik labi viņš bija informēts. Zināja ne vien to, ka atgriežos Norvēģijā, bet pat to, ar kuru reisu atgriežos.

Varbūt viņam ir sakari Policijas pārvaldē.

Mm. Un šodien pie Līserena lensmanis Skaijs Belmanam teica, ka esot viņam piezvanījis par to virvi tajā pašā vakarā, kad mēs bijām darbnīcā.

Tiešām?

Bet Beāte saka, ka par virvi esot paziņojusi Belmanam tikai nākamajā rītā.

Harijs ar skatienu pavadīja kvēlojošus cigaretes pelnus, ko vējš nesa lejup pa nogāzi.

Un Bjērns ir paaugstināts par tehniskās un taktiskās izmeklē-šanas koordinatoru.

Kaja izbīlī paskatījās uz Hariju.

Tas nav iespējams!

Harijs klusēja.

Bjērns Holms! Lai viņš informētu Belmanu par to, ar ko mēs nodarbojamies? Jūs ar Bjērnu tik ilgi esat strādājuši kopā, jūs taču esat… draugi!

Harijs paraustīja plecus.

Kā jau teicu, es uzskatu… viņš nometa cigareti zemē un sa-mīdīja to, …ka draudzība neko nenozīmē, ja vien piedāvājums ir pietiekami vilinošs. Vai uzdrošināsies nākt līdzi pie Šrēdera un nobaudīt pusdienas?

Tagad es visu laiku sapņoju. Bija vasara, un es viņu mīlēju. Es biju vēl tik jauns un ticēju, ka vajag tikai ļoti stipri kaut ko vēlēties un tas piepildās.

Ādele, tev bija viņas smaids, viņas mati un viņas nodevīgā sirds. Un tagad "Aftenposten" mājaslapā rakstīts, ka viņi tevi atraduši. Ceru, ka tavs izskats ir tikpat pretīgs, cik tava dvēsele.

Tur raksta arī to, ka šajā lietā iesaistījies inspektors Harijs Hols. Tas, kurš notvēra Sniegavīru. Varbūt ir cerība, varbūt policija tomēr var izglābt kādu dzīvību?

Es esmu izdrukājis Ādeles fotogrāfiju no "VG" mājaslapas un pielicis pie sienas blakus Hovas namiņā izrautās viesu grāmatas lapai. Tajā ir vairs tikai trīs vārdi, ieskaitot manējo.

37. NODAĻA Profils

"Dienas ēdiens" pie Šrēdera bija cepta gaļa ar kartupeļiem, ceptu olu un sīpoliem.

Lieliski! Kaja nopriecājās.

Pavārs šodien droši vien ir skaidrā, Harijs piekrita un norādīja uz kaut ko: Skaties!

Kaja pagriezās un paskatījās uz televizora ekrānu.

Opsā!

Ekrānu bija piepildījusi Mikaēla Belmana seja, un Harijs palūdza Nīnu, lai tā ieregulē skaļāk. Harijs vēroja, kā kustas Belmana mute. Maigi, gandrīz sievišķīgi vaibsti. Skaisti veidotas uzacis, zem kurām cieši skatās brūnas, mirdzošas acis. Baltie plankumiņi, līdzīgi slapjam sniegam uz ādas, to nebojāja. Gluži pretēji vairāk pievilka, radot līdzību ar eksotisku zvēru. Ja viņam kā vairumam izmeklētāju telefona numurs nebūtu slepens, tad ienākošo ziņojumu vietne būtu pilna ar uzbudinātu un iemīlējušos sieviešu īsziņām. Kļuva dzirdama skaņa:

…Hovas namiņā, naktī uz astoto novembri. Mēs tātad lūdzam tos, kuri tur bija, pēc iespējas ātrāk pieteikties policijā.

Tad ekrānā parādījās pēdējo ziņu diktors ar jaunu tēmu.

Harijs atbīdīja šķīvi un pamāja oficiantam, ka vēlas kafiju.

Pastāsti, ko tu domā par šo slepkavu tagad, kad atradām Ādeli. Raksturo viņu!

Kāpēc? Kaja noprasīja un iedzēra no glāzes nedaudz ūdens. No rītdienas mēs strādājam pie citām lietām.

Tāpat vien, joka pēc.

Tavuprāt, sērijveida slepkavas raksturojums ir tikai joks?

Harijs pakodīja zobu bakstāmo.

Es zinu, ka uz to ir laba atbilde, tikai nekādi nespēju atcerēties.

Tu esi slims!

Tātad kas viņš ir?

Pirmām kārtām tas joprojām ir viņš. Un joprojām sērijveida slepkava. Nedomāju, ka Adele bija viņa pirmais upuris.

Kāpēc ne?

Viss bija tik nevainojami nostrādāts, ka to var paveikt tikai ar skaidru galvu un domām. Nogalinot pirmo reizi, cilvēks nav tik aukstasinīgs. Turklāt viņš noslēpa to tik labi, nepavisam neiedomājoties, ka mēs varētu ko atrast. Tas nozīmē, ka viņš, iespējams, ir vainīgs vēl vairākās slepkavībās, kuru upuri mums joprojām skaitās bezvēsts pazuduši.

Labi. Tālāk!

Njā…

Runā, runā! Tu nupat teici, ka viņš labi paslēpis Adeli Vetlēsenu. Pirmo no mums zināmajiem viņa upuriem. Kā viss attīstās tālāk?

-Viņš kļūst drošāks un pašpārliecinātāks. Pārstāj tās slēpt. Šarlote tika atrasta mežā aiz mašīnas, un Borgnija pilsētas centrā, kādas biroju ēkas pagrabā.

Un Mārita Ulsena?

Kaja aizdomājās.

Tas ir stipri pārspīlēti. Viņš ir zaudējis savaldību, pārstājis sevi kontrolēt.

Vai arī… Harijs ieteicās, …pārgājis nākamajā līmenī. Viņš vēlas visiem parādīt, cik spējīgs ir, un sāk izrādīt savus darbus. Māritas Ulsenas slepkavība Frongneres parkā ir kā skaļš aicinājums pēc uzmanības, bet izpildījumā ļoti maz kas liecina par kontroles zaudēšanu. Virve sliktākajā gadījumā bija nepiesardzīgs solis, bet nekādas pēdas aiz sevis viņš neatstāja. Piekriti?

Viņa bridi padomāja, tad pamāja ar galvu.

Pēc tam bija Elīass Skūgs, Harijs atgādināja. Vai tur bija kaut kas citādi?

Viņš nolemj upuri lēnai nāvei, Kaja sacīja. Viņā atklājas sadists.

Leopolda ābols ari ir moku rīks, Harijs piebilda. Bet piekrītu tev, ka šī ir pirmā reize, kad ieraugām sadismu. Vienlaikus tas ir darīts apzināti, viņš atklājas, bet netiek atklāts. Visa režija un kontrole joprojām ir viņa pārziņā.

Viņu priekšā parādījās kafijas kanna un krūzītes.

Bet… Kaja ieteicās.

Ko?

Vai nav mazliet savādi, ka sadistisks slepkava pamet nozieguma vietu, nepatīksminoties par upura ciešanām un nāvi? Saimniece saka, ka esot dzirdējusi klaudzienus vannasistabā pēc tam, kad ciemiņš jau bijis prom. Viņš aizbēga no visas… nu, izklaides.

Laba doma! Tātad kas mums ir? Neīsts sadists? Tad kādēļ jāizliekas?

Tādēļ, ka viņš zina: mēs mēģināsim izveidot viņa psiholoģisko profilu, un to tagad ari darām, Kaja dedzīgi teica. Un meklēsim viņu nepareizajās vietās.

Mm. Varbūt. Tādā gadījumā tas ir rafinēts slepkava.

Un kā domā tu, ak, vecais un gudrais?

Harijs ielēja abiem kafiju.

Ja tas tiešām ir sērijveida slepkava, tad, manuprāt, slepkavības stipri atšķiras.

Kaja noliecās pār galdu. Kad viņa uzdeva jautājumu, nozibēja viņas asie zobiņi.

Tu nedomā, ka te darbojies sērijveida slepkava?

Es nesaskatu rokrakstu. Sērijveida slepkavību gadījumos parasti ir kaut kāda īpatnība, kas izprovocē slepkavu rīkoties. Šeit nav nekādu pazīmju, ka slepkava būtu veicis seksuālas izdarības saistībā ar slepkavībām. Arī slepkavību veidi ir dažādi, izņemot Borgnijas un Šarlotes gadījumus, kuras acīmredzot nogalinātas ar Leopolda ābolu. Slepkavību vietas pavisam atšķirīgas, ari upuri ir dažādi cilvēki: dažāda dzimuma un vecuma, dažādas izcelsmes un dažādi tīri fiziskā ziņā.

Tomēr tie nav izvēlēti nejauši: viņi bija nakšņojuši vienā namiņā vienā un tajā pašā naktī.

Tieši tā! Un tieši tādēļ neesmu pārliecināts, ka šeit mums ir darīšana ar klasisku sērijveida slepkavu. Pareizāk ar klasisku sērijveida slepkavību motīvu. Šādam slepkavam parasti pati slepkavība ir pietiekami labs motīvs. Ja tas nogalina, piemēram, prostitūtas, tad parasti nevis tāpēc, ka tās grēko, tās vienkārši ir viegls laupījums. Es zinu tikai vienu šādu slepkavu, kuram atlases kritēriji bija saistīti ar pašiem upuriem.

Sniegavīrs.

Neticu, ka sērijveida slepkava izvēlētos savus upurus no nejauši izvēlētas lapiņas kāda tūristu namiņa viesu grāmatā. Un, ja Hovas namiņā ir noticis kas tāds, kas devis slepkavam motīvu, tad runa nav par klasiskām sērijveida slepkavībām. Turklāt viņš vēlas atklāties pārāk agri, un tas nav raksturīgi parastam sērijveida slepkavam.

Ko tu gribi teikt?

Viņš aizsūtīja sievieti uz Ruandu un Kongo, lai slēptu slepkavību un vienlaikus nopirktu ieroci nākamajai. Pēc tam viņš to nogalina. Citiem vārdiem sakot, krietni nopūlas, lai slēptu šo slepkavību. Pēc nākamās slepkavības dažas nedēļas vēlāk viņš nedara neko. Un vēl pēc dažām nedēļām notiek jauna slepkavība, un viņš rīkojas kā matadors, metot mums ģīmī savu ieroci un vicinot apmetni. Tā ir strauja personības maiņa. Tas nesaskan.

Vai tu domā, ka varētu būt vairāki slepkavas? Un katram ir sava metode?

Harijs papurināja galvu.

Viena līdzība ir. Slepkava neatstāj pēdas. Ja sērijveida slepkavas ir retums, tad tāds, kurš neatstāj pēdas, ir kā baltais valis. Un tāds te var būt tikai viens.

Nu labi, bet par ko mēs runājam? Kaja noplātīja rokas. Sē-rijveida slepkava ar personības dalīšanos?

Baltais valis ar spārniem, Harijs sacīja. Nē, es nezinu. Ir jau arī vienalga, mēs te tikai niekojamies. Tā tagad ir KRIPOS lieta. Viņš iemalkoja kafiju. Es ar taksometru došos uz slimnīcu.

Es varu tevi aizvest.

Nē, paldies! Brauc uz mājām un gatavojies jauniem, interesantiem darba uzdevumiem!

Kaja smagi nopūtās:

Un vēl Bjērns…

Nesaki to nevienai dzīvai dvēselei! Harijs brīdināja. Dusi saldi!

Kad Harijs ieradās slimnīcā, Altmans nāca ārā no tēva palātas.

Viņš guļ, sanitārs sacīja. Es iedevu divus miligramus morfīna. Tu, protams, vari pasēdēt, bet viņš modīsies tikai pēc vairākām stundām.

Paldies!

Viss ir kārtībā! Man pašam bija māte, kurai… jā, kurai nācās pārciest lielākas sāpes, nekā vajadzīgs.

Mm. Vai tu smēķē, Altman?

Redzot Altmana reakciju, Harijs nosprieda, ka viņš smēķē, un uzaicināja viņu iziet ārā. Abi vīri aizkūpināja cigaretes, un Altmans, vārdā Sigurs, pastāstīja, ka anestēzijas jomā specializējies mātes dēļ.

Tātad kad tu izdarīji injekciju manam tēvam, tu…

Uzskati, ka tas ir viena dēla pakalpojums otram. Altmans pasmaidīja. Bet, Dieva dēļ, ārsts to atļāva, protams. Es nevēlos zaudēt savu darbu.

Ļoti labi, Harijs sacīja. Žēl, ka es neesmu tik saprātīgs!

Viņi beidza smēķēt, un Altmans jau gatavojās iet, kad Harijs pajautāja:

Ja jau tu esi anesteziologs, vai vari pateikt, kur varētu dabūt ketamīnu?

Ai, ai! Altmans noteica. Uz šo jautājumu man droši vien nevajadzētu atbildēt.

Nekas, viss kārtībā! Harijs greizi pasmīnēja. Runa ir par slepkavības izmeklēšanu, pie kuras strādāju.

Ak tā! Nu labi. Ja darbs nav saistīts ar anestēziju, tad Norvēģijā ketamīnu dabūt ir grūti. Tas iedarbojas burtiski kā lode, pacients tūlīt ir gar zemi. Bet ir blakusefekti, var rasties, piemēram, kuņģa čūla. Turklāt pārdozēšanas gadījumā var apstāties sirdsdarbība, ko arī izmanto pašnāvnieki. Tagad gan vairs ne, jo pirms vairākiem gadiem ketamīns Eiropas Savienībā un Norvēģijā ir aizliegts.

To es zinu, bet uz kurieni tu dotos, lai sagādātu ketamīnu?

Nu… Uz bijušajām padomju republikām. Vai Āfriku.

Piemēram, uz Kongo?

Droši. Ražotājs pēc aizlieguma Eiropā pārdod to par dempinga cenām, un tas nonāk nabadzīgajās valstīs. Tā notiek vienmēr.

Harijs sēdēja pie tēva gultas un vēroja, kā zem pidžamas ceļas un nolaižas vājais krūškurvis. Pēc stundas viņš piecēlās un devās prom.

Harijs ieslēdza telefonu tikai tad, kad bija iegājis mājā, uzlicis "Don't Get Around Much Anymore" vienu no tēva mīļākajām Djūka Elingtona platēm un sameklējis brūno kumšķīti. Viņš redzēja, ka Gunnars Hāgens atstājis paziņojumu, taču netaisījās to noklausīties, jo aptuveni zināja, par ko būs runa. Ka Belmans atkal bijis pie viņa un no šī brīža viņi nedrīkst pat tuvoties slepkavību lietām, lai arī cik lieliski iemesli būtu radušies. Un, ja Harijs joprojām vēlas strādāt policijā, lai parādās darbā. To nu gan ne. Laiks doties prom. Un ceļojumam jāsākas šeit, tūlīt, šovakar pat! Ar vienu roku izvilcis šķiltavas, ar otru Harijs paspaidīja taustiņus, lai izlasītu divas pienākušās īsziņas. Pirmā bija no Eisteina, kas ierosināja tuvākajā laikā sarīkot "puišu vakaru", uzaicinot arī Treskū, kurš droši vien šobrīd bija visturīgākais no visiem trim. Otrā īsziņa bija no Harijam nezināma numura. Viņš atvēra paziņojumu.

"Aftenposten" tīkla lapā redzu, ka lieta ir pie tevis.

Varu tev mazliet palīdzēt. Elīass Skūgs, pirms tika pielīmēts pie vannas, kaut ko pateica.

K.

Šķiltavas izkrita Harijam no rokas un skaļi atsitās pret stikla galdiņa virsmu. Viņš juta, ka sirds sāk dauzīties straujāk. Slepkavību izmeklēšanas gadījumos vienmēr daudzi vēršas ar mājieniem, padomiem un minējumiem. Cilvēki ir gatavi apzvērēt, ka ir kaut ko redzējuši, dzirdējuši vai noskaidrojuši, un grib zināt: vai policija varētu veltīt tiem drusciņ laika un paklausīties? Bieži tie bija vieni un tie paši cilvēki, taču vienmēr uzradās kāds jauns pļāpīgs prātvēders. Harijs zināja, ka šis nav no tādiem. Prese par to bija daudz rakstījusi, un cilvēkiem bija informācija. Tomēr neviens nezināja, ka Elīass Skūgs ticis pielīmēts pie vannas. Neviens nezināja arī Harija nereģistrēto telefona numuru.

38. NODAĻA Sakropļots

Harijs bija pieklusinājis Djūku Elingtonu un sēdēja, turēdams rokā telefonu. Šis cilvēks zināja par superlīmi. Un zināja Harija numuru. Varbūt vajadzētu pēc numura uzzināt viņa vārdu un adresi, varbūt pat likt viņu aizturēt, riskējot aizbiedēt? No otras puses, viņš gaida atbildi.

Harijs nospieda taustiņu "atbildēt".

Atskanēja divi pīkstieni, tad viņš izdzirda zemu balsi: "Jā?

Te runā Harijs Hols.

Man prieks par pēdējo tikšanos!

Mm. Kad tas bija?

Neatceries? Elīasa Skūga dzīvoklī. Superlīme.

Harijs juta, kā kakla artērijā pulsē asinis un sažņaudzas rīkle.

Es tur biju. Ar ko es runāju? Un ko tur darīji tu?

Klausulē uz sekundi iestājās klusums, un Harijs jau iedomājās, ka saruna ir beigusies. Bet tad balss ar gari stieptu "ā" atskanēja atkal.

Aāā, piedod, es laikam īsziņā parakstījos ar "K"? -Jā-

Es tā mēdzu darīt. Te runā Kolbjērnsens. Inspektors no Stavangeres. Tu man iedevi savu numuru, atceries?

Harijs klusībā nolamājās, atjauta, ka turpina aizturēt elpu, un aizsmacis izelpoja.

Vai tu klausies?

-Jā, jā, Harijs atbildēja, paņēma no galda tējkarotīti un nošķēla gabaliņu no opija piciņas. Tu rakstīji, ka tev priekš manis kaut kas ir?

Jā, ir. Bet ar vienu noteikumu.

Un tas būtu?

Lai viss paliek starp mums.

Kāpēc?

Tāpēc, ka nevaru ciest to idiotu Belmanu, kurš te ierodas un domā, ka slepkavibu izmeklēšanā ir patiesa Dieva dāvana. Ka viņš un nolāpītā KRIPOS mēģina iegūt monopolu visā valsti. Lai viņš brauc uz elli! Grūtības rada mani šefi. Es vairs nedrīkstu pat pirkstu pakustināt tā velna Skūga lietā!

Un tādēļ tu vērsies pie manis?

Esmu vienkāršs puisis no provinces pilsētiņas, Hol. Bet, redzot, kā "Aftenposten" raksta, ka šajā lietā esot iesaistījies tu, es saprotu, kas notiek. Saprotu, ka tu esi līdzīgs man, ka tu nevēlies atmest visam ar roku, vai ne?

Njā… Harijs novilka un paskatījās uz opija piciņu.

Tātad ja varēsi informāciju izmantot, lai apspēlētu šo žurku, un Belmana plāni par evil empire izgāzīsies, tad lūdzu! Ziņojumu Belmanam es nosūtīšu tikai parīt. Rītdiena ir tavā rīcībā.

Kas tev ir sakāms?

Es pats aprunājos ar cilvēkiem no Skūga paziņu loka. To nebija daudz, jo viņš bija savādnieks, pārlieku enerģisks un viens pats klejoja pa pasauli. Ja precīzi, tad ar diviem. Ar saimnieci. Un kādu meiteni, kuru atradām pēc telefona numura. Viņš bija tai zvanījis pēdējo dienu laikā pirms nogalināšanas. Viņas vārds ir Stīne Elberga. Viņa pastāstīja, ka runājusi ar Ellasu tovakar, kad viņu nogalināja. Abi braukuši autobusā no pilsētas, un viņš pateicis, ka esot bijis Hovas namiņā vienlaikus ar nogalinātajām sievietēm, par kurām rakstīts avīzē. Liekoties savādi, ka neviens nav atklājis, ka viņi bijuši vienā namiņā, un viņš prātojot, vai nedoties uz policiju un visu neizstāstīt. Tikai nevarot saņemties, jo nevēloties tikt iesaistīts. Es saprotu. Skūgam jau agrāk ir bijušas problēmas ar policiju divas reizes aizturēts par stalking. Protams, tur nebija nekā nelikumīga kā jau teicu, viņš bija ļoti darbīgs tips. Stīne minēja, ka baidījusies no viņa, bet tovakar, gluži pretēji, licies, ka viņš pats baidās.

Interesanti.

Stlne bija izlikusies, ka nezina, kas ir tās trīs nogalinātās, un tad Elīass teicis, ka vēloties pastāstīt par vēl kādu, kurš tur bijis, par kādu, kura vārdu, pēc viņa domām, Stīne zinot. Un te nu sākas interesantākais. Tas ir pazīstams cilvēks. Vismaz otrā lieluma zvaigzne.

Tiešām?

Pēc Elīasa Skūga vārdiem, tur bijis Tonijs Leike.

Tonijs Leike. Vai man viņš būtu jāpazīst?

Rēdera Anneša Galtunga meitas draudziņš.

Harija iztēlē aizzibēja vairāki avīžu virsraksti.

Tonijs Leike ir tā dēvētais investors. Tas nozīmē, ka viņš kļuvis bagāts, kaut gan neviens nesaprot, kādā veidā. Bet ne jau nu smagi strādājot. Turklāt viņš ir diezgan glīts. Tomēr tas nenozīmē, ka viņš ir mister nice guy'. Un tagad pats interesantākais. Šim puisim ir sheet.

Sheet? Harijs pārjautāja, tēlojot neizpratni, lai norādītu, ko domā par Kolbjērnsena anglicismiem.

Personīgā lieta. Tonijs Leike ir sodīts par smagu miesas bojājumu nodarīšanu.

Mm. Vai pārbaudīji?

Sestajā augustā, laikā no vienpadsmitiem divdesmit līdz vienpadsmitiem četrdesmit piecām Tonijs Leike piekāva un sakropļoja kādu Ūli S. Hansenu. Tas notika pie deju zāles vietā, kur Tonijs dzīvoja ar savu vectēvu. Tonijam bija astoņpadsmit, Ūlem septiņpadsmit, un runa, protams, bija par meiteni.

Mm. Greizsirdīgi jaunieši, kas dzērumā sakaujas, nav nekas neparasts. Tu teici: smagi miesas bojājumi?

Jā, jo tur bija nopietnāk. Pēc tam kad Leike bija notriecis Hansenu pie zemes, viņš uzsēdās tam virsū un ar nazi sāka durstīt tam seju. Puisis tika sakropļots, un tiesā runāja, ka viss būtu beidzies vēl ļaunāk, ja nepiesteigtos cilvēki un neaizvilktu Leiki prom.

Un vairāk nav nekā, izņemot šo vienīgo spriedumu?

Tonijs Leike izcēlās ar savām niknuma lēkmēm un pastāvīgajiem kautiņiem. Tiesas procesa laikā kāds liecinieks pastāstīja, ka vidusskolā Leike viņu gandrīz nožņaudzis ar siksnu par to, ka viņš pateicis kaut ko nepatīkamu par Tonija tēvu.

Šķiet, kādam būs krietni jāaprunājas ar Toniju Leiki. Vai tu zini, kur viņš dzīvo?

Tavā pilsētā. Holmenveiena… pagaidi… 172.

Skaidrs. Rietumos. Labi. Paldies, Kolbjērnsen!

Nav par ko. Jā, starp citu, ir vēl kas. Tūlīt aiz Elīasa autobusā iekāpis kāds virs. Viņš izkāpis tajā pašā pieturā, kur Elīass, un Stlne saka, ka redzējusi, kā tas viņam seko. Bet aprakstīt šo viru viņa neesot varējusi, jo tā seja bijusi piesegta ar platmali. Tas var ari nebūt svarīgi.

Nē.

Vispār es uz tevi paļaujos, Hol!

Paļaujies?

Tu rīkosies pareizi!

Mm.

Arlabunakti!

Harijs palika sēžam, klausoties Hercogu . Tad paņēma telefonu un sarakstā sameklēja Kajas numuru. Taisījās jau nospiest taustiņu, tad apdomājās. Viņš gatavojās to darīt atkal vilkt sev līdzi cilvēkus. Viņš nolika telefonu sāņus. Bija divas izvēles: gudrākā no tām piezvanīt Belmanam, bet dumjākā rīkoties vienam pašam.

Harijs nopūtās. Ko gan viņš iedomājies? Izvēles nebija. Viņš iebāza šķiltavas kabatā, piciņu ietina alumīnija folijā un ielika to bāra skapītī, izģērbās, uzlika modinātāju uz sešiem un apgūlās. Izvēles nebija. Viņš savas uzvedības gūsteknis, kur katra rīcība patiesībā ir spiesta rīcība. Tādējādi viņš nebija ne labāks, ne sliktāks par tiem, kuriem dzinās pakal.

Ar šo domu prātā un smaidu uz lūpām Harijs aizmiga.

Nakts ir svētīgi klusa, tā dziedina skatienu un noskaidro domas. Jaunais, vecais policists. Hols. Man tas viņam ir jāizstāsta. Nav jāparāda viss, vienīgi tik daudz, lai viņš saprastu. Lai viņš varētu to apturēt. Tad man nevajadzēs darīt to, ko daru. Es spļauju, spļauju, bet asinis aizvien no jauna piepilda manu muti.

39. NODAĻA Atbilstību meklēšana

Harijs ieradās Policijas pārvaldē bez ceturkšņa septiņos no rīta. Izņemot dežurantu lielajā priekštelpā aiz smagajām ieejas durvīm, vairāk cilvēku te nebija.

Viņš pamāja sveicienu "Securitas" apsargam, izvilka savu caurlaides kartīti cauri reģistrēšanas aparātam pie turniketa un ar liftu nobrauca uz pagrabu. No turienes sīkiem solīšiem aizskrēja pa tuneli līdz darba telpai. Tad aizsmēķēja savu pirmo šīsdienas cigareti un, kamēr ieslēdzās dators, uzspieda mobilā telefona numuru. Katrīnes Bratas balss izklausījās miegaina.

Es gribētu, lai tu pameklē atbilstības, Harijs sacīja. Starp tādu Toniju Leiki un katru no upuriem. Ieskaitot Juliānu Verni no Leipcigas.

Koptelpā neviena nebūs vismaz līdz pusdeviņiem, viņa atsaucās. Tūlīt padarbošos. Vai ir vēl kaut kas?

Harijs mirkli šaubījās.

Vai tu nevari man pārbaudīt tādu Jusi Kolku? Viņš ir policists.

Kas ir ar viņu?

Tur jau tas āķis! Harijs noteica. Es nezinu, kas ir ar viņu.

Harijs nolika telefonu un ķērās pie darba ar datoru.

Tonijam Leikem tiešām bija viena sodāmība. Un saskaņā ar informāciju darīšanas ar policiju viņam bijušas vēl divas reizes. Kā jau Kolbjērnsens tika minējis, runa bija par smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Vienā gadījumā iesniegums bija paņemts atpakaļ, bet otrā lietu izbeidza.

Harijs ierakstīja Tonija vārdu Google meklētājā un ieguva vairākus avīžu rakstiņus, galvenokārt saistībā ar viņa saderināto Lēni Galtungu, bet bija daži arī no finanšu preses, kuros viņš tika dēvēts gan par investoru, gan par akciju spekulantu un dumju aunu. Par pēdējo rakstīja "Kapital" Leike piederot aunu baram, kas visā atdarinot savu vadoni Kringlenu: sākot ar akciju, vasarnīcu un mašīnu pirkšanu un beidzot ar pareizu restorānu, dzērienu, sieviešu, ofisu, dzīves un atpūtas vietu izvēli.

Harijs turpināja meklēt, līdz uzdūrās rakstiņam "Finansavisen".

Bingo! viņš nomurmināja.

Tonijs Leike acīmredzot prata par sevi pastāvēt. Viņš bija zirgā. Vismaz "Finansavisen" rakstīja par kādu raktuvju projektu, kura iniciators un dzinējspēks ir Leike. Viņš bija nofotografēts kopā ar partneriem diviem jauniem cilvēkiem ar celiņā pāršķirtiem matiem. Tie nebija ģērbušies parastajos dizaineru uzvalkos, bet darba kombinezonos sēžam helikoptera priekšā uz dēļu kaudzes. Tonijs Leike smaidīja platāk par pārējiem. Izvirzītiem pleciem, garām kājām, tumsnējs, ar skaistu ērgļa degunu, kas, kopā ņemot, uzvedināja uz domām, ka Leikes dzīslās varētu pulsēt nedaudz arābu asiņu. Bet Harija izsauciena cēlonis bija virsraksts:

"KONGO KARALIS?"

Harijs turpināja meklējumus.

Dzelteno presi vairāk nodarbināja gaidāmās kāzas ar Lēni Galtungu un viesu saraksts.

Harijs ieskatījās pulkstenī. Piecas pāri septiņiem. Viņš piezvanīja dežurantam.

Man ir vajadzīga palīdzība aresta izdarīšanai Holmenveienā.

Arestam?

Harijs labi zināja, ka viņam nepietiek pamatojuma, lai lūgtu policijas juristam aresta orderi.

Aizturēšanai, lai nopratinātu, Harijs precizēja.

Man likās, tu teici: arestam? Un kādēļ tu meklē palīdzību, ja vajag tikai…

Vai pēc piecām minūtēm pie garāžas būs divi vīri un mašīna?

Atbildes vietā Harijs saklausīja ņurdēšanu un iztulkoja to kā piekrišanu. Viņš pāris reižu ievilka cigaretes dūmus, tad nodzēsa to, piecēlās, aizslēdza durvis un devās prom. Pagājis pa tuneli metrus desmit, viņš izdzirda sev aiz muguras vāju skaņu un saprata, ka telpā zvana telefons.

Viņš bija iznācis no lifta un devies uz izejas durvīm, kad saklausīja kādu sev aiz muguras saucam viņu vārdā. Harijs pagriezās. "Securitas" apsargs māja viņam ar roku. Letes priekšā Harijs ieraudzīja sinepju dzeltenā vilnas mētelī tērptu muguru.

Šis cilvēks taujā pēc tevis, dežurants teica.

Vilnas mētelis pagriezās. Tas bija no tādiem, kuri izskatās un reizēm arī ir no kašmira. Šajā gadījumā Harijs pieļāva šo variantu. Mētelis apņēma platus plecus gara auguma cilvēkam ar tumšām acīm, tumšiem matiem un, iespējams, nedaudz arābiskas izcelsmes asinīm.

Tu esi lielāks nekā šķiti fotogrāfijā, Tonijs Leike sacīja, atklājot veselu rindu sniegbaltu zobu, un sniedza roku.

Laba kafija! Tonijs Leike teica. Izskatījās, ka viņš tiešām tā arī domā. Harijs paraudzījās uz Leikes garajiem, greizajiem pirkstiem ap kafijas krūzīti. Sniedzot roku, Leike pats par to pasmējās. Neesot nekā lipīga, tikai sens locītavu reimatisms, pārmantots, tas pārvēršot viņu par vērā ņemamu meteorologu. Atklāti sakot, biju domājis, ka inspektoriem ierāda mazliet labākus kabinetus. Vai nav par siltu?

Cietuma apkures katls, Harijs paskaidroja un pielika pie lūpām kafijas krūzīti. Tātad par šo lietu tu šorīt izlasīji "Aftenposten" numurā?

Jā. Sēdēju un brokastoju. Ja godīgi gandrīz aizrijos.

Kāpēc?

Leike mazliet atgāzās krēslā kā Pirmās formulas pilots pirms starta.

Ceru, kas tas, ko sacīšu, paliks starp mums.

Kas ir tie "mēs"?

Policija un es. Vēl labāk starp tevi un mani.

Harijs cerēja, ka viņa balss skan neitrāli un neatklāj satraukumu.

Un kāds tam iemesls?

Leike dziļi ievilka elpu.

Es negribu, lai nāktu gaismā tas, ka es biju Hovas namiņā tajā pašā naktī, kad tur bija stortinga pārstāve Mārita Ulsena. Gaidāmo kāzu dēļ mediji jau tagad izrāda diezgan lielu interesi. Būtu ļoti neizdevīgi, ja tieši tagad mani saistītu ar kādu slepkavības lietu. Prese ķertos klāt, un tas varētu… uzjundīt dažas lietas no manas pagātnes, kuras man gribētos vairāk par visu aprakt un aizmirst.

Skaidrs, Harijs nevainīgā balsī noteica. Man, protams, nāksies izsvērt visus par un pret, tādēļ neko nevaru solīt. Bet šī nav nopratināšana, tikai saruna, un tādu informāciju es parasti nenoplūdinu presei.

Un arī ne maniem… nu, tuviniekiem?

Nē, ja vien nav iemesla to darīt. Ja tu baidies, ka varētu kļūt zināms, ka esi bijis šeit, kādēļ tad tomēr atnāci?

-Jūs taču lūdzāt pieteikties tos, kuri tur bijuši. Tātad tas ir mans sabiedriskais pienākums, vai ne? Viņš jautājoši paskatījās uz Hariju. Tad saviebās. Velns parāvis, es taču izbijos! Sapratu, varbūt pienāks arī mana kārta kā visiem tiem, kuri tovakar bija Hovas namiņā. Sēdos mašīnā un tūlīt braucu šurp!

Vai pēdējā laikā noticis kas īpašs, ja esi kļuvis tik bailīgs?

Nē! Tonijs Leike domīgi paskatījās griestos. Ja neskaita ielaušanos caur pagraba durvīm pirms dažām dienām. Velns, vajadzēja ierīkot signalizāciju, vai ne?

Vai policijai ziņoji?

Nē, tie paņēma tikai velosipēdu.

Un tu domā, ka sērijveida slepkavas nodarbojas ar velosipēdu zādzībām?

Leike īsi iesmējās un smaidot pamāja ar galvu. Ne tāda cilvēka trulo smaidu, kurš kaunas, ka pateicis ko neveiklu, Harijs nodomāja. Bet atbruņojošu, uzvarošu smaidu, kas nozīmē: šoreiz tu man iedzēli, draugs.

Kādēļ tu meklēji mani?

Avīzē rakstīja, ka tu šo lietu izmeklē, un man likās, ka tas būs dabiski. Turklāt, kā jau teicu, es cerēju, ka tas nekļūs zināms pārāk daudziem, tādēļ devos tieši pie galvenā.

Es neesmu galvenais, Leike.

Neesi? "Aftenposten" rakstā tā izskatījās.

Harijs nobraucīja žokli. Viņš vēl nebija izlēmis par savu attieksmi pret Toniju Leiki. ŠI cilvēka koptā āriene un sliktā puiša šarms Harijam atgādināja apakšveļas reklāmās redzētu hokejistu. Likās, ka viņš vēlas radīt pieredzējuša un bezrūpīga cilvēka tēlu, taču nespēj noslēpt jūtu patiesumu. Bet varbūt viss bija citādi: varbūt bezrūpība bija īsta, bet jūtas uzspēlētas.

Ko tu darīji Hovas namiņā, Leike?

Slēpoju, protams.

Viens pats?

-Jā. Darbā sanāca dažas smagas dienas, vajadzēja pārtraukumu. Es bieži esmu Ustaūsetā un Hallingskarvi. Nakšņoju tūristu mītnēs. Var sacīt tās ir manas vietas.

Tad kādēļ tev tur nav sava namiņa?

Tur, kur es to vēlētos, vairs nedrīkst būvēt. Nacionālā parka noteikumi neatļauj.

Kādēļ tava līgava nedevās līdzi? Vai viņa neslēpo?

Lēne? Viņa… Leike iemalkoja kafiju. Tieši tik daudz, turklāt teikuma vidū, lai rastu brītiņu apdomai, Harijam iešāvās prātā. Viņa bija mājās. Es… mēs… Viņš paskatījās uz Hariju ar izmisuma pilnu grimasi, it kā lūgdams palīdzību.

Harijs nedeva šo iespēju.

Velns! Tikai bez preses, labi?

Harijs neatbildēja.

Labi, Leike noteica, it kā Harijs būtu piekritis. Man vajadzēja nelielu atelpu, vajadzēja aizbraukt. Padomāt. Saderināšanās, precēšanās… Tā nav spēle, ir jāieņem noteikta nostāja. Un es vislabāk domāju tad, kad esmu viens. It īpaši kalnos.

Domāšana acīmredzot palīdzēja?

Leike vēlreiz atklāja baltu zobu rindu. -Jā-

Vai atceries pārējos, kuri bija namiņā?

Kā jau teicu, atceros Māritu Ulsenu. Mēs kopā izdzērām glāzi sarkanvīna. Es nezināju, ka viņa ir stortinga deputāte, līdz pati pateica.

Vēl kādu?

Tur sēdēja vēl trīs vai četri, tos es tikai pasveicināju. Bet es tur ierados diezgan vēlu, kāds droši vien bija nolicies gulēt.

Ak tā?

Ārā, sniegā, stāvēja seši slēpju pāri. Es to skaidri atceros, jo ienesu tos iekšā lavīnas draudu dēļ. Atceros, ka nodomāju: pārējie varbūt nav tik pieredzējuši kalnu slēpotāji. Ja namiņu apber trīs metru dziļa sniega kārta, ir slikti, ja nevienam nav slēpju. Nākamajā rītā es, kā parasti, piecēlos pirmais un devos prom, pirms vēl citi bija pamodušies.

Tu saki, ka ieradies vēlā vakarā. Tātad gāji pa kalniem tumsā, viens?

Lukturītis uz pieres, karte un kompass. Brauciens sanāca diezgan spontāns, tādēļ Ustaūsetā ar vilcienu ierados tikai vakarā. Bet es, kā jau teicu, esmu pieradis orientēties apvidū tumsā. Laiks bija jauks, spīdēja mēness, un man nevajadzēja ne karti, ne lukturīti.

Vai vari kaut ko pastāstīt par to, kas namiņā notika, kamēr tu tur biji?

Nekas nenotika. Mēs ar Māritu Ulsenu runājām par sarkanvīnu un pēc tam par to, cik grūti mūsdienās uzturēt attiecības. Tas ir, domāju, ka viņas pieeja bija modernāka nekā manējā.

Vai viņa neko neteica, ka namiņā būtu kas noticis?

Pilnīgi neko.

Un pārējie?

Pārējie sēdēja pie kamīna, runāja par slēpošanu un dzēra. Laikam alu. Vai arī kādu enerģijas dzērienu. Divas meitenes un viens puisis, no divdesmit līdz trīsdesmit pieciem, šķiet.

Vārdi?

Mēs tikai pamājām cits citam un sasveicinājāmies. Jau teicu, ka ierados, lai pabūtu vienatnē, nevis lai meklētu sev jaunus draugus.

Ārējais izskats?

Tādā namiņā vakaros ir diezgan patumšs, un, ja teikšu, ka viena no viņām bija gaišmate, bet otra tumšmate, tad tā var arī nebūt. Kā jau teicu, es pat neatceros, vai tie bija trīs vai četri.

Dialekti?

Liekas, viena no meitenēm runāja rietumu dialektā.

Stavangeres dialektā? Bergenas? Sunnmēres?

Atvaino, es tos nepārzinu. Varbūt viņa nebija no rietumiem, bet gan no dienvidiem.

Okay. Tu gribēji pabūt viens, bet ar Māritu Ulsenu runāji par attiecibām.

Tā vienkārši sanāca. Viņa pienāca pie manis un apsēdās. Ne pārāk kautrīga dāmiņa. Runīga. Bet resna un simpātiska.

Viņš to pateica tā, it kā abi šie vārdi dabiski saderētu kopā. Un Harijs atcerējās, ka, ņemot vērā jauno, vispārējo norvēģu tendenci palielināt vidējo ķermeņa masu, Lēne Galtunga redzētajā fotogrāfijā izskatījās tieva kā skaida.

Tātad izņemot Māritu Ulsenu, tu ne par vienu citu neko nevari pastāstīt? Arī tad, ja parādīšu to cilvēku fotogrāfijas, par kuriem mums ir zināms, ka tie tur bijuši?

Jā. Leike pasmaidīja. Domāju, ka varu gan!

Tiešām?

Kad vienā no istabām gatavojos likties gulēt, man vajadzēja ieslēgt gaismu, lai redzētu, kura gulta ir brīva. Un ieraudzīju divus, kas jau gulēja. Vīrietis un sieviete.

Un tu domā, ka varēsi tos aprakstīt?

Ne nu tieši varbūt aprakstīt, bet esmu diezgan drošs, ka es tos atpazītu.

A?

Vai zini, vēlreiz ieraugot cilvēku, reizēm to atceras.

Harijs zināja, ka Leikem taisnība. Ar pazīmju aprakstīšanu lieciniekiem visbiežāk neveicas, bet pie atpazīšanas tie parasti nekļūdās.

Harijs piegāja pie arhīva skapīša, sameklēja mapes ar materiāliem par upuriem un izņēma to fotogrāfijas. Iedeva piecus uzņēmumus Leikem, un tas sāka tos pētīt.

Šī taču ir Mārita Ulsena, viņš sacīja un pasniedza Harijam vienu fotogrāfiju. Un šīs, manuprāt, ir tās divas meitenes, kas sēdēja pie kamīna, bet īsti pārliecināts neesmu. Viņš atdeva Harijam Borgnijas un Šarlotes fotogrāfijas. Šis varbūt ir tas puisis. Elīass Skūgs. Droši zinu tikai to, ka guļamtelpā neviena no šiem gan nebija.

Tu neesi pārliecināts, ka pazītu tos, ar kuriem krietnu bridi sēdēji vienā istabā, bet noteikti atpazītu tos, kurus uzlūkoji tikai dažas sekundes?

Leike piekrītoši pamāja.

Viņi taču gulēja!

Vai gulošus ir vieglāk atpazīt?

Nē, bet tie uz tevi neskatās, vai ne? Tu vari tos netraucēti aplūkot.

Mm. Dažas sekundes?

Varbūt nedaudz ilgāk.

Harijs ielika fotogrāfijas atpakaļ mapēs.

Vai tev ir kādi vārdi? Leike pajautāja.

Vārdi?

Jā. Kā jau teicu, es piecēlos pirmais un virtuvē uzēdu dažas maizes šķēlītes. Tur gulēja viesu grāmata, un es nebiju iereģistrējies. Kamēr iestiprinājos, atvēru to un apskatījos to vārdus, kuri bija ierakstījušies iepriekšējā vakarā.

Kāpēc?

Kāpēc? Tonijs paraustīja plecus. Tūristu namiņos bieži var sastapt vienus un tos pašus cilvēkus. Gribēju redzēt, vai kāds nav pazīstams.

Vai bija?

Nē. Bet, ja nosauksi kādu vārdu, kurš, jūsuprāt, tur bijis vai varētu būt bijis, varbūt spēšu atcerēties, vai esmu to redzējis viesu grāmatā, vai ne?

Izklausās saprātīgi, bet diemžēl mums nav vārdu. Arī adrešu nav.

Nu labi. Leike sāka pogāt ciet vilnas mēteli. Tad jāsaka, ka laikam nevarēšu būt jums noderīgs. Izņemot to, ka tagad varat mani izsvītrot.

Mm, Harijs novilka. Tomēr, ja reiz esi šeit, man ir daži citi jautājumi. Ja vien tev ir laiks?

Es esmu pats sev saimnieks, Leike atbildēja. Vismaz pagai-dām.

Lieliski. Tu teici, ka pagātnē tev bijušas problēmas. Vai vari īsumā pastāstīt, par ko ir runa?

Es mēģināju kādu nogalināt, Leike atklāti atzinās.

Skaidrs. Harijs atgāzās pret krēsla atzveltni. Kādēļ?

Viņš man uzbruka. Apgalvoja, ka esmu atņēmis viņam meiteni. Patiesībā viņa nedz bija, nedz arī vēlējās būt viņa meitene, un es nezogu citiem meitenes. Man tas nav vajadzīgs.

Mm. Viņš notvēra tevi pie rokas un iesita viņai?

Ko tu vēlies sacīt?

Es tikai mēģinu izprast situāciju, kāpēc tu gribēji viņu nogalināt. Ja vien runā nopietni.

Viņš iesita man. Un tādēļ es darīju visu, lai viņu nogalinātu. Ar nazi. Tas gandrīz būtu izdevies, bet daži no maniem draugiem atrāva mani no viņa nost. Tiku tiesāts par smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Par slepkavības mēģinājumu tiku viegli cauri.

Vai apzinies, ka šī izteikuma dēļ tevi var turēt aizdomās par slepkavību?

Šajā lietā? Leike neticīgi pavērās Harijā. Tu tagad joko? Jums ir mazliet plašāks redzesloks, vai ne?

Ja esi vēlējies nogalināt vienu reizi…

Esmu vēlējies nogalināt vairākas reizes. Droši vien esmu arī to darījis.

Droši vien?

Naktī džungļos nav viegli ieraudzīt ogļmelnus nēģerus. Vairāk jāšauj uz labu laimi.

Un tu esi šāvis?

-Jā, savos grēcīgajos jaunības gados. Izcietis sodu, iestājos sanitāru kursos armijā un no turienes taisnā ceļā devos uz Dienvidāfriku. Dabūju darbu kā algotnis.

Mm. Tātad tu esi bijis algotnis Dienvidāfrikā?

Trīs gadus. Turklāt Dienvidāfrikā mani tikai savervēja, kautiņi notika kaimiņvalstīs. Tur vienmēr karoja, vienmēr bija darbalauks profesionāļiem, īpaši baltajiem. Saproti, melnie joprojām uzskata, ka mēs esam gudrāki, tie vairāk uzticas baltajiem virsniekiem nekā savējiem.

Varbūt esi bijis ari Kongo?

Tonija Leikes labā uzacs izliecās melnā leņķī.

Kādēļ jautā?

Pirms kāda laiciņa tur pabiju, tādēļ interesējos.

Toreiz to sauca par Zairu. Bet lielākoties mēs pat īsti nezinā-jām, kuras valsts robežās atrodamies. Visapkārt viss bija zaļš. Zaļš un tad melns. Melns, līdz atkal uzlēca saule. Es strādāju tā dēvētajā drošības dienestā kādās dimantu raktuvēs. Tur iemācījos lasīt karti un rīkoties ar kompasu pieres lukturīša gaismā. Starp citu, kompasu var mierīgi aizmest prom, jo kalnos ir pārāk daudz metāla.

Tonijs Leike atspiedās pret krēsla atzveltni. Atslābinājies un nebaidās, Harijs nosprieda.

Starp citu, par metālu, Harijs ieteicās. Šķiet, lasīju, ka tu tur nodarbojoties ar kalnrūpniecību.

Pareizi.

Kas par metālu?

Esi dzirdējis par koltanu?

Harijs lēnām pamāja ar galvu. To izmanto mobilajos telefo-nos.

Tieši tā! Arī spēļu konsolēs. Kad deviņdesmitajos gados mobilo telefonu ražošana pasaulē strauji palielinājās, es ar savu grupu pildīju uzdevumu Kongo ziemeļaustrumos. Dažiem frančiem un iedzimtajiem tur piederēja šahta. Tie izmantoja bērnus, kas ar cirtni un lāpstu ieguva koltanu. Tas ir līdzīgs parastam akmenim, bet no tā iegūst tantalu, un tieši tas tiek izmantots. Es sapratu: ja mani kāds finansētu, tad varētu sākt īstu, mūsdienīgu ieguvi. Es un mani partneri kļūtu par bagātiem cilvēkiem.

Vai izdevās?

Tonijs Leike iesmējās.

Ne gluži. Aizņēmos naudu, negodīgi partneri piekrāpa, un es visu zaudēju. Aizņēmos vēl, mani atkal piekrāpa. Aizņēmos vēl vairāk un mazliet nopelnīju.

Mazliet?

Dažus miljonus, lai samaksātu parādus. Bet man bija radušies sakari, un presē sāka parādīties mans vārds, jo patiesībā pārdevu lāča ādu, kamēr tas vēl mežā. Bet ar to pietika, lai tiktu pieņemts aprindās, kur grozās liela nauda. Lai tur iekļūtu, svarīgs ir tikai ciparu skaits tava īpašuma vērtības skalā un nav svarīgi, kāda zīme ir priekšā plusa vai mīnusa.

Leike atkal iesmējās sirsnīgus, skaļus smieklus, un Harijam cits nekas neatlika kā pasmaidīt.

Un tagad?

Tagad mūs gaida liela veiksme, jo ir pienācis koltana laiks. Jā, jā, jau sen esmu to teicis, bet šoreiz tā ir patiesība. Esmu spiests pārdot savas šī biznesa akcijas apmaiņā pret pirkšanas opcijām, lai varētu samaksāt parādu. Tagad tas ir nokārtots, atliek vienīgi sagādāt naudu, lai izpirktu akcijas, un tad būšu atkal pilnvērtīgs partneris.

Mm. Un nauda?

Dažam šķiet lietderīgi aizdot man naudu apmaiņā pret nelielu dalību pasākumā. Peļņa ir milzīga, risks minimāls. Visas lielās investīcijas jau veiktas, ieskaitot kukuļus vietējām iestādēm. Mēs džungļos esam pat ierīkojuši skrejceļu un varēsim kraut tieši transporta lidmašīnā un izvest caur Ugandu. Vai tu esi turīgs, Harij? Varu paraudzīt, vai nav iespējas arī tev tikt pie pīrāga gabaliņa.

Harijs noliedzoši pakratīja galvu.

Vai pēdējā laikā esi bijis Stavangerē, Leike?

Jā. Vasarā.

Pēc tam ne?

Leike padomāja un papurināja galvu.

īsti pārliecināts neesi? Harijs jautāja.

Es piedāvāju savu projektu potenciālajiem investoriem, un tas nozīmē, ka ļoti daudz jābraukā. Šogad Stavangerē esmu bijis trīs vai četras reizes, bet pēc vasaras beigām, liekas, neesmu tur vairs rādījies.

Un kā ar Leipcigu?

Tagad, šķiet, būtu īstais laiks jautāt: vai man ir vajadzīgs advokāts, Harij?

Es tikai vēlos pēc iespējas ātrāk izsvītrot tevi no saraksta, lai varētu koncentrēties uz būtiskākām lietām. Harijs ar rādītājpirkstu paberzēja virsdeguni. Ja nevēlies, lai mediji sāk bāzt savu degunu, tad droši vien negribēsi iesaistīt advokātu, saņemt izsaukumus uz pratināšanu un tamlīdzīgi?

(

s

Leike lēni pamāja.

Protams, tev taisnība. Paldies par padomu, Harij!

Leipciga?

Piedod. Leikes balss un sejas izteiksme pauda patiesu nožēlu. Nekad neesmu tur bijis. Vai vajadzētu?

Mm. Man jāpajautā arī, kur tu esi bijis un ko darījis noteiktos datumos.

Lai notiek!

Harijs nodiktēja četru slepkavību datumus, un Leike tos pierakstīja Moleskine piezīmju grāmatiņā ādas iesējumā.

Pārbaudīšu, tiklīdz ieradīšos birojā, viņš sacīja. Starp citu, te ir mans numurs.

Viņš pasniedza Harijam vizītkarti ar tekstu: Tonijs K. Leike, uzņēmējs.

Ko nozīmē K?

Nu redzi… Leike iesāka un piecēlās. "Tonijs" patiesībā ir saīsinājums no vārda "Antonijs", tādēļ man likās, ka vajadzīgs kāds iniciālis. Liekas svarīgāk, vai tev tā nešķiet? Manuprāt, ārzemniekiem tas patīk.

Harijs ar Leiki devās nevis uz tuneli, bet gan augšup pa kāpnēm uz cietumu un pieklauvēja pie stikla durvīm. Pienāca apsargs un viņus ielaida.

-Jūtos kā "Ulsena bandas" uzņemšanas epizodē, Leike ieteicās, kad viņi jau stāvēja uz grants celiņa aiz vecā cietuma iespaidīgajiem mūriem.

Šādi būs mazliet diskrētāk, Harijs sacīja. Tavu seju pazīst, un Policijas pārvaldē ļaudis sāk ierasties darbā.

Starp citu: par seju. Redzu, kāds tev salauzis žokli.

Laikam būšu kritis un sasities.

Leike smaidot pašūpoja galvu.

Es nedaudz zinu par lauztiem žokļiem. Tas ir pēc sitiena. Redzu, ka esi tam ļāvis vienkārši saaugt. Vajadzēja iet un nofiksēt, nav nekāds lielais darbs.

Paldies par padomu!

Vai tu daudz biji tiem parādā?

Arī to tu zini?

Jā! Leike iesaucās un iepleta acis. Diemžēl.

Mm. Un pēdējais, Leike…

Tonijs. Jeb Tonijs K. Leike parādīja savus spožos "košļāšanas ieročus".

Kā tāds, kuram šajā pasaulē nav nekādu rūpju, Harijs nodomāja.

Tonij! Vai esi kādreiz bijis pie Līserena? Tas ir ezers Est…

-Jā, tu esi traks! Tonijs iesmējās. Leikegordene atrodas Rus-

tādē. Katru vasaru es tur biju pie vectēva. Ari dzīvoju vairākus gadus. Fantastiska vieta, vai ne? Starp citu, kādēļ jautā? Viņa smaids pēkšņi nozuda. A, velns, tur taču jūs atradāt to meiteni! Kāda sakritība, tiesa?

-Jā, Harijs noteica. Tik neticami nemaz nav. Līserens ir liels.

Tas tiesa. Vēlreiz paldies, Harij! Leike sniedza roku. Un, ja uzradīsies kāds vārds no Hovas namiņa vai kāds pieteiksies, tikai piezvani, un es paskatīšos, vai neatceros. Esmu gatavs sadarboties, Harij!

Harijs ieraudzīja sevi no malas: kā viņš paspiež roku cilvēkam, kurš, kā viņam tikko bija licies, pēdējo trīs mēnešu laikā ir nogalinājis piecus cilvēkus.

Bija pagājušas piecpadsmit minūtes pēc Leikes aiziešanas, kad piezvanīja Katrīne Brata. -Jā?

No pieciem negatīva atbilde ir četriem, viņa paziņoja.

Un piektais?

Trāpījums. Digitālās informācijas visdziļākajā vietā.

Dzejiski!

Tev tas patiks. Sešpadsmitajā februārī Elīasam Skūgam piezvanīja no nereģistrēta numura. Tātad no slepena numura. Un tas var būt iemesls, ka jūs…

Stavangeres policija.

…agrāk neatklājāt šo sakarību. Bet dziļākajās dzīlēs…

Tas ir, Telenor centrāles stingri slepeno numuru sarakstā?

Aptuveni tā. Tur uzpeld tāda Tonija Leikes vārds. Holmenveiena 172. Viņš apmaksā šī slepenā numura rēķinus.

Yess! Harijs iesaucās. Tu esi eņģelis!

Manuprāt, slikti izvēlēta metafora! Jo tu izklausies tā, it kā es nupat būtu nosūtījusi kādu cilvēku mūža ieslodzījumā.

Mēs vēl parunāsim.

Pagaidi! Vai nevēlies paklausīties par Jusi Kolku?

Gandrīz biju piemirsis. Šauj vaļā! Viņa šāva arī.

40. NODAĻA. Piedāvājums

Harijs atrada Kaju Smago noziegumu nodaļā, sestā stāva zaļajā zonā. Ieraugot durvīs stāvam Hariju, viņa nopriecājās.

Vai tev vienmēr durvis ir vaļā? Harijs iejautājās.

Vienmēr. Un tev?

Ciet. Vienmēr. Bet redzu, ka tu, tāpat kā es, esi izmetusi ārā krēslu apmeklētājiem. Saprātīgi. Cilvēkiem tīk papļāpāt.

Viņa iesmējās.

Tev ir kas interesants, ar ko nodarboties?

Zināmā mērā, Harijs atbildēja, ienāca telpā un atspiedās pret sienu.

Kaja atgrūdās ar abām rokām no galda malas un aizripinājās ar krēslu pāri telpai līdz arhīva skapim. Atvēra vienu no kastītēm un, izņēmusi kādu vēstuli, sniedza to Harijam.

Domāju, ka gribēsi to zināt.

Kas tas ir?

Sniegavīrs. Viņa advokāts ir iesniedzis lūgumu, lai veselības stāvokļa dēļ viņu pārvestu no Ullersmū uz parastu slimnīcu.

Harijs apsēdās uz rakstāmgalda malas un sāka lasīt.

Mm. Sklerodermija. Tā attīstās strauji. Ceru, ka ne pārāk strauji. To viņš nav pelnījis.

Viņš pacēla galvu un redzēja, ka Kaja nodreb.

Mana mātes māsa nomira no sklerodermijas, viņa teica. Briesmīga slimība.

Arī cilvēks ir briesmīgs, Harijs turpināja. Vispār es piekrītu tiem, kuri saka, ka spēja piedot kaut ko izsaka par cilvēka personību. Es piederu pie zemākās kategorijas.

Es negribēju tevi kritizēt.

Nākamajā dzīvē apsolos kļūt labāks. Harijs paraudzījas gridā un saberzēja pakausi. Ja indiešiem taisnība, tad es droši vien bušu mizgrauzis. Bet es būšu labs mizgrauzis.

Viņš pacēla acis un redzēja, ka tas, ko Rākela dēvēja par viņa "nolādēto, puicisko šarmu", turpina iedarboties.

Klausies, Kaja, es ierados tāpēc, ka man tev ir piedāvājums. "Jā?

Jā. Harijs saklausīja svinīgumu savā balsī. Balsī, kas nespēja piedot, bija bezatbildīga un domāja vienīgi par savu mērķu sasniegšanu. Un turpināja pierunāt atrunājot tā bija taktika, kas pārāk bieži izrādījās veiksmīga. No kura gan iesaku tev atsacīties. Man ir tendence sabojāt dzīvi tiem cilvēkiem, ar kuriem sasaistos.

Sev par pārsteigumu, viņš ieraudzīja, ka Kaja ir stipri piesarkusi.

Bet es uzskatu, ka nebūtu pareizi rīkoties bez tevis, viņš turpināja. Tagad, kad esam tik tuvu.

Tuvu… kam? Piesarkums bija izzudis.

Tuvu vainīgā aizturēšanai. Es eju pie policijas jurista lūgt aresta orderi.

Aā… protams. ^

Protams?

Gribēju jautāt, kurš jāarestē? Viņa pievilka krēslu tuvāk rakstāmgaldam. Par ko?

Mūsu slepkava, Kaja!

Vai tas tiesa?

Harijs redzēja, kā Kajai paplašinās acu zīlītes lēni, pulsējoši. Zināja, kas notiek viņas dvēselē. Adrenalīns pirms zvēra notveršanas. Arests. Tas būs minēts viņas CV. Kā gan viņa spētu atteikties?

Harijs pamāja ar galvu.

Viņu sauc Tonijs Leike.

Kajas vaigos atgriezās sārtums.

Liekas dzirdēts vārds.

Viņš precēsies ar…

Jā, jā, tas ir Galtunga meitas līgavainis. Kaja sarauca pieri. Vai tu uzskati, ka ir pierādījumi?

Norādes. Un sakritības.

Kajas acu zīlītes atkal kļuva mazākas.

Esmu pārliecināts, Kaja, ka tas ir mūsu meklētais cilvēks!

Pārliecini mani! Viņas balsi jautās alkatība. Gatavība norīt ēsmu, atrast ieganstu savas dzīves neprātīgākajam lēmumam. Un Harijs negrasījās pasargāt Kaju no viņas pašas. Viņam Kaja bija vajadzīga. Viņa bija kā radīta medijiem: jauna, inteliģenta, ambicioza sieviete. Simpātiska, ar lielisku reputāciju. īsi sakot, Kajai bija viss, kā nebija viņam. Žanna d'Arka, ko Tieslietu ministrija neuzdrošināsies sadedzināt uz sārta.

Harijs dziļi ievilka elpu un atstāstīja savu sarunu ar Toniju Leiki. Visos sīkumos, vārds vārdā, nedomājot par to, kā tas izdodas. Viņa kolēģi vienmēr bija brīnījušies par šim viņa spējām.

Hovas namiņš, Kongo un Līserens, Kaja ierunājās, kad viņš bija beidzis. Viņš ir bijis visās šajās vietās.

Jā. Un agrāk viņš ir bijis tiesāts par vardarbību. Un atzīst, ka vēlējies nogalināt.

Spēcīgi! Bet…

Spēcīgākais tūdaļ sekos. Viņš ir zvanījis Elīasam Skūgam. Divas dienas pirms tam, kad Skūgu atrada nogalinātu.

Kajas acu zīlītes kļuva līdzīgas divām melnām saulītēm.

Mēs viņu saņemsim ciet, viņa klusi noteica.

Vai es pareizi sapratu: mēs? -Jā-

Harijs nopūtās.

Vai apzinies, cik riskanti ir iesaistīties šajā lietā? Pat tad, ja attiecībā uz Leiki man ir taisnība, neesmu pārliecināts, ka ar šo arestu un atmaskošanu pietiks, lai spēku samērs nosvērtos Hāgena labā. Un tad tu būsi dziļā bedrē.

Un tu? Kaja paliecās pāri galdam. Paspīdēja viņas sīkie piraijas zobiņi. Kādēļ tu domā, ka ir vērts riskēt?

Esmu izbijis policists, kuram nav ko zaudēt, Kaja. Man visu vai neko. Nevaru strādāt ne Narkotiku, ne Tikumības nodaļā, un arī no KRIPOS nebūs uzaicinājuma. Bet tev šī, iespējams, ir slikta izvēle.

Manas izvēles bieži ir šādas, Kaja nopietni atbildēja.

Labi, Harijs noteica un piecēlās. Iešu meklēt juristu. Esi gatavībā.

Būšu šeit, Harij!

Kad viņš pagriezās, sastapās vaigu vaigā ar kādu vīru, kurš acīmredzot jau labu brīdi bija stāvējis durvīs.

Atvaino! Vīrietis plati pasmaidīja. Es tikai mēģināšu uz brī-tiņu aizņemties šo dāmu.

Acīs dejojot smieklu velniņiem, viņš pamāja uz Kajas pusi.

Lūdzu! Harijs veltīja viņam savu saīsinātā smaida versiju un aizsteidzās pa koridoru prom.

Ašlaks Kronglijs! Kaja ierunājās. Kas atvedis lauku puisi uz lielo, pretīgo pilsētu?

Domāju tas pats, kas visus, Ustaūsetas lensmanis atbildēja.

Izjūtas, neona gaismas un pūļa murdoņa?

Ašlaks pasmaidīja.

Darbs. Un kāda sieviete. Vai varu tevi uzaicināt uz krūzīti kafijas?

Šobrīd ne, Kaja atteicās. Šeit notiek svarīgas lietas, un man jāpaliek fortā, bet labprāt pacienāšu tevi ar kafiju mūsu ēdnīcā. Tā ir pašā augšā. Ja iesi pa priekšu, es paspēšu kādam piezvanīt.

Ašlaks pacēla īkšķi un nozuda.

Kaja aizvēra acis un lēni, dziļi ievilka plaušās gaisu.

Policijas jurista kabinets atradās sestā stāva sarkanajā zonā, tādēļ Harijam nebija tālu jāiet. Juriste, jauna sieviete, droši vien pieņemta darbā pēc tam, kad Harijs pēdējo reizi bija apmeklējis šo kabinetu, paskatījās pāri brillēm.

Vajadzīga atļauja, Harijs teica.

Un kas tu esi?

Harijs Hols, inspektors.

Viņš pasniedza savu ID karti, kaut gan pēc juristes mazliet saspringtās izturēšanās noprata, ka tā ir dzirdējusi par viņu. Ko tieši viņš varēja iedomāties un tādēļ centās neprātot. Viņa sāka rakstīt Harija vārdu lapā par aizturēšanu un kratīšanu ar tādu uzcītību, it kā tas sastāvētu no nez kādiem ārkārtīgi sarežģītiem burtiem.

Divus krustiņus? viņa pajautāja.

Būtu labi, Harijs atbildēja.

Viņa ievilka krustiņus aizturēšanai un kratīšanai, tad tā atslējās krēslā, ka Harijam iešāvās prātā: viņa atdarina savus vairāk pieredzējušos policijas advokātus, it kā vēloties sacīt: tev-ir-trisdesmitsekundes-lai-mani-pārliecinātu.

Harijs zināja no pieredzes, ka brīdī, kad tiek izlemts, pirmais arguments ir svarīgākais, tādēļ viņš sāka ar to, ka Leike zvanījis Elīasam Skūgam divas dienas pirms slepkavības, kaut gan sarunā ar Hariju Leike bija izlicies, ka nepazīst Skūgu un Hovas namiņā nav runājis ar viņu. Otrais arguments bija tiesas spriedums par smagu miesas bojājumu nodarīšanu, ko Leike pats bija atzinis par slepkavības mēģinājumu, un jau tad Harijs juta, ka viss būs kārtībā. Tādēļ Kongo un Līserenu viņš pieminēja, neiedziļinoties sīkumos.

Viņa noņēma brilles.

Principā es neiebilstu, viņa sacīja. Bet man mazliet jāpa-domā.

Harijs klusībā nolamājās. Pieredzējušāks jurists tūlīt būtu izdevis orderi, bet viņa laikam bija tik jauna, ka neuzdrošinājās tā rīkoties bez konsultēšanās ar citiem. Pie durvīm vajadzēja pielikt plāksnīti ar uzrakstu "stažiere", un viņš būtu devies pie kāda cita, taču tagad bija jau par vēlu.

Tas ir steidzami, Harijs sacīja.

Kāpēc?

Tur viņa Hariju noķēra. Harijs novēcināja ar roku gaisā parādīja žestu, kam vajadzēja izteikt visu, bet kas neizteica neko.

Es pieņemšu lēmumu tūlīt pēc lenča… viņa ieguva vēl vienu punktu, ielūkojoties lapiņā, …Hol. Tādā gadījumā ielikšu atļauju tavā pastkastītē.

Harijs sakoda zobus, lai nepateiktu kaut ko neapdomīgu. Viņš zināja, ka juriste rīkojas pareizi. Viņa pašapliecinājās: jauna, nepieredzējusi sieviete vīriešu vidē. Viņa izrādīja vēlmi ieturēt distanci, parādīja, ka miglas pūšana acīs uz viņu neiedarbojas. Labi. Harijam gribējās noraut viņai brilles no deguna un salauzt tās.

Kad būsi izlēmusi, vai nevari piezvanīt pa iekšējo numuru? viņš pajautāja. Šobrīd mans kabinets ir krietni patālu no pastkastītēm.

Labi! viņa pielaidīgi noteica.

Harijs bija tunelī, metrus piecdesmit no kabineta, kad izdzirda, kā atveras durvis. Kāds iznāca, steigšus aizvēra tās, pagriezās un ātriem soļiem tuvojās Harijam. Ieraudzījis viņu, sastinga uz vietas.

Vai izbijies, Bjērn? Harijs klusi pajautāja.

Attālums starp abiem joprojām bija vairāk par divdesmit metriem, taču sienas meta atbalsi uz Bjērna Holma pusi.

Mazdrusciņ, tūtenietis atzinās un sakārtoja savu spilgto cepurīti, kas nosedza viņa sarkanos matus. Tu piezagies nemanot.

Mm. Un tu?

Ko es?

Ko tu te dari? Domāju, ka tev pietiek darāmā KRIPOS. Dzirdēju, ka esi dabūjis jaunu, lielisku darbu. Harijs apstājās divu metru attālumā no Holma, kurš izskatījās gluži apjucis.

Ko lai saku, Holms iesāka. Nevaru darīt to darbu, ko vēlos vairāk par visu.

Un tas būtu?

Kriminālistika. Tu taču mani pazīsti.

Tiešām?

Ko? Holms sarauca pieri. Taktiskās un tehniskās izmeklēšanas koordinācija, kas tas ir? Izsūtīt paziņojumus, aicināt uz sanāksmēm, nosūtīt ziņojumus?

Tas ir paaugstinājums, Harijs sacīja. Kaut kā laba iesākums. Vai tev tā neliekas? ,

Holms iespurdzās.

Vai zini, ko es domāju? Manuprāt, Belmans nolika mani tur, lai turētu tālāk no notikumu centra un lai es nesaņemtu operatīvo informāciju par kaut ko. Viņam ir aizdomas: ja es tādu informāciju iegūtu, tad tu to saņemtu pirms viņa.

Tur nu gan viņš kļūdās, Harijs teica un nostājās tehniķim tieši priekšā.

Bjērns Holms samirkšķināja acis.

Kas pie velna, Harij?

-Jā, kas pie velna tas ir? Harijs juta, kā viņa balss aiz niknuma saspringst un kļūst metāliska. Ko, pie velna, tu darīji kabinetā, Bjērn? Tev tur nekā vairs nav!

Ko darīju? Bjērns pārjautāja. Paņēmu šo te. Viņš pacēla labo roku ar grāmatu. Tu teici, ka atstāšot to reģistratūrā, vai atceries?

"Hank Williams: The Biography."

Harijs juta, ka nosarkst.

Mm.

Mm, Bjērns atdarināja viņu.

Es biju nolicis to pie pārējām mantām, kad pārvācāmies, Harijs mēģināja paskaidrot. Bet pusceļā tuneli pagriezāmies un devāmies atpakaļ. Pēc tam par to aizmirsu.

Okay. Vai tagad varu iet?

Harijs pakāpās malā. Bjērns lādēdamies devās prom pa tuneli.

Harijs iegāja kabinetā.

Atkrita krēslā.

Pārlaida skatienu telpai.

Piezīmju grāmatiņa. Viņš to pašķirstīja. Viņš neko nebija pierakstījis no sarunas, neko tādu, kas varētu atklāt, ka Tonijs Leike tiek turēts aizdomās. Harijs atvēra rakstāmgalda atvilktnes, lai paskatītos, vai kāds nav tās pārmeklējis. Viss likās neaiztikts. Vai Harijs tomēr būtu kļūdījies? Vai viņš varēja cerēt, ka Holms tomēr nenoplūdina informāciju Mikaēlam Belmanam?

Harijs paskatījās pulkstenī. Cerēja, ka jaunā policijas juriste ēd ātri. Viņš nospieda uz tastatūras vienu taustiņu, un monitors atdzīvojās. Tas joprojām uzrādīja viņa pēdējo meklējumu Google. Meklētājā izgaismojās vārds: Tonijs Leike.

41. NODAĻA Atļauja

Tātad, Ašlaks Kronglijs iesāka, grozīdams rokās kafijas krūzīti. Viņa lielajā plaukstā tā izskatījās kā mazs olu trauciņš. Viņa sēdēja tam iepretī pie galdiņa līdzās logam. Policijas pārvaldes ēdnīca atradās augšējā stāvā. Tipiska norvēģu ēdnīca: liela, gaiša un tīra, bet ne tik mājīga, lai apmeklētājiem gribētos tajā uzturēties ilgāk, nekā vajadzīgs. Telpas lielākais "pluss" bija lieliskais skats pa logu uz pilsētu, bet Krongliju tas, šķiet, pārāk neinteresēja.

Es pārbaudīju viesu grāmatas pārējos apkārtnes pašapkalpošanās namiņos, viņš turpināja. Vienīgie cilvēki, kas ierakstījuši komentāros, ka plāno pārlaist attiecīgo nakti Hovas namiņā, ir Šarlote Lollesa un Iska Pellere, kuras iepriekšējā naktī gulējušas Tunvega namiņā.

Par tām mums jau ir zināms, Kaja teica.

Jā. Tātad man patiesībā ir tikai divi fakti, kas varētu tevi ieinteresēt.

Un tie ir?

Es runāju pa telefonu ar kādu vecāku pāri, kas bijuši Tunvega namiņā reizē ar Lollesu un Pelleri. Tie pastāstīja, ka vakarā uzradies kāds puisis. Viņš tikai mazliet paēdis, nomainījis kreklu un devies tālāk uz dienvidrietumiem. Kaut arī bija kļuvis tumšs. Bet tajā virzienā atrodas vienīgi Hovas namiņš.

Un šis cilvēks…

Viņi to redzējuši tikai pa acu galam. Licies, viņš īpaši nevēlas tikt ievērots, jo nebija noņēmis ne slēpotāju masku, ne vecmodīgās slaloma brilles pat tad ne, kad mainījis kreklu. Sieva teica, ka nodomājusi: viņš droši vien kaut kad ticis nopietni savainots.

Kādēļ tā?

Viņa tikai atcerējās, ka tā nodomājusi, bet neatcerējās, kāpēc. Lai nu kā, bet, izzūdot no redzesloka, viņš varēja mainīt virzienu un doties uz citu namiņu.

Protams, Kaja piekrita un paskatījās pulksteni.

Starp citu, vai kāds ir atsaucies jūsu aicinājumam pieteikties policijā?

Nē.

Tu izskaties tā, it kā sacītu "jā".

Kaja ātri paskatījās uz Ašlaku. Viņš pacēla abas rokas gaisā.

Dumjais laucinieks pilsētā! Piedod, tā nav mana darīšana!

Viss kārtībā, Kaja noteica.

Abu skatieni pievērsās kafijai uz galda.

Tu sacīji, ka mani varētu ieinteresēt divas lietas, Kaja ieru-nājās. Kas ir otrā?

Zinu, ka nožēlošu to, ja pateikšu, Kronglijs atbildēja. Viņa acis atkal pasmējās.

Kaja tūlīt saprata, kādu virzienu saruna ņems, un zināja, ka Kronglijam taisnība: viņam nāksies nožēlot.

Esmu apmeties viesnīcā Plaza. Gribēju pajautāt, vai tu nebūtu ar mieru pavakariņot kopā ar mani?

Pēc viņa sejas izteiksmes Kaja redzēja, ka atbildi Ašlaks Kronglijs jau nolasījis viņas sejā.

Es šajā pilsētā nevienu citu nepazīstu. Viņš savieba seju, mēģinot veidot atbruņojošu smaidu. Neskaitot bijušo meiteni, bet viņai es neuzdrošinos zvanīt.

Būtu bijis patīkami… Kaja iesāka un ieturēja nelielu pauzi. Saliktais laiks. Viņa redzēja, ka Ašlaks Kronglijs jau nožēlo.

…bet diemžēl šovakar esmu aizņemta.

Viss kārtībā, es taču uzaicināju pēdējā bridi. Kronglijs pasmaidīja un izlaida pirkstus caur savām nepaklausīgo matu cirtām. Kā ar rītdienu?

Es… redzi, man šobrīd ir ļoti daudz darba, Ašlak!

Lensmanis pamāja it kā pats sev.

Protams. Protams, tu esi aizņemta. Tas, kurš bija pie tevis, kad ierados… varbūt viņš ir īstais iemesls?

Nē, tagad man ir cits priekšnieks!

Es nedomāju par priekšniekiem.

Ak tā?

Tu teici, ka esot iemīlējusies policistā. Un izskatījās, ka viņam diezgan viegli izdevās tevi pierunāt. Vismaz vieglāk nekā man.

Nē, nē, tu esi traks, tas taču nebija viņš! Es… jā, tovakar es laikam iedzēru tā pavairāk vīna. Kaja sadzirdēja savus nedabiskos smiekliņus un juta, kā piesarkst.

-Jā, jā! Kronglijs piekrita; viņa tasīte bija tukša. Vajadzēs iet ārā lielajā, aukstajā pilsētā. Te noteikti ir aplūkojami muzeji un bāri, kurus vērts apmeklēt.

Jā, vajag izmantot iespēju!

Viņš sarauca uzaci, skatiens gan sēroja, gan smējās. Kā Ēvenam pēdējā reizē.

Kaja pavadīja Ašlaku lejup. Kad viņš sniedza tai roku, Kajai izspruka:

Ja kļūst pārāk vientulīgi, piezvani. Redzēsim, varbūt spēšu atbrīvoties.

Viņa iztulkoja Ašlaka smaidu kā pateicību par doto iespēju atteikties no piedāvājuma vai vismaz iespēju to neizmantot.

Braucot liftā uz sesto stāvu, Kaja atcerējās Ašlaka teikto: "Diezgan viegli izdevās tevi pierunāt." Cik ilgi viņš bija stāvējis pie durvīm un klausījies?

Pulksten vienos uz Kajas galda iezvanījās telefons.

Tas bija Harijs.

Beidzot es saņēmu atļauju. Vai esi gatava?

Kajas sirds sāka sisties straujāk.

-Jā!

Veste?

Veste un ierocis.

Par ieročiem parūpēsies Delta. Tie gaida mašīnā pie garāžas. Mums tikai jākāpj lejā. Un paņem, lūdzu, no mana plaukta atļauju.

Okay.

Desmit minutes vēlāk viņi, sēžot vienā no Deltas zilajiem divpadsmitvietīgajiem autobusiņiem, brauca pa Oslo centru rietumu virzienā. Kaja klausījās Harijā, kurš pastāstīja, ka pirms pusstundas zvanījis Leikem uz biroju un tur paskaidrojuši: šodien viņš strādājot mājās. Harijs piezvanījis uz Leikes mājas telefonu Holmenveienā. Tiklīdz Leike atbildējis, viņš nolicis klausuli. Harijs bija īpaši palūdzis, lai operāciju vadītu Milano tumšmatains, plecīgs vīrs ar kuplām uzacīm, kura dzīslās, neraugoties uz uzvārdu, tomēr nebija ne pilītes itāliešu asiņu.

Viņi brauca pa Ibsena tuneli. Atstarotās gaismas taisnstūri slīdēja pār astoņu, kā šķita, dziļā meditācijā iegrimušu policistu ķiverēm un sejsegiem.

Kaja un Harijs sēdēja pašā aizmugurējā sēdeklī. Harijs bija uzvilcis melnu jaku, kurai priekšpusē un uz muguras lieliem, dzelteniem burtiem bija rakstīts: "POLICIJA". Viņš izņēma savu dienesta revolveri un pārbaudīja, vai tajā ir visas patronas.

Astoņi Delta vīri un gaisa maisītājs, Kaja ieteicās, ar to domādama zilo gaismu, kas mirgoja uz mašīnas jumta. Vai tev nešķiet, ka tas ir pārāk agresīvi?

Tam jābūt agresīvi, Harijs atbildēja. Ja vēlamies pievērst lielāku uzmanību šim arestam, tad mums vajag mazliet augstāku dalības faktoru nekā parasti.

Vai prese jau zina?

Harijs paskatījās uz Kaju.

Man šķita, ka vēlies sev pievērst uzmanību, viņa taisnojās. Iedomājies vien: slavenību Leiki arestē par Māritas Ulsenas slepkavību! Lai dabūtu tādu materiālu, žurnālisti aizmirsīs par princeses dzemdībām.

Un ja nu viņa saderinātā ir tur? Harijs jautāja. Vai māte? Vai arī tās nonāks avīzēs un tiešajā TV pārraidē?

Viņš strauji pagrieza revolveri, un veltnītis iekrita savā vietā.

Un kā piesaistīt uzmanību?

Prese ieradīsies pēc tam, Harijs sacīja. Tie iztaujās kaimiņus, garāmgājējus, mūs. Tie uzzinās, kāda te bijusi izrāde. Ar to pietiks. Nevainīgie necietīs, un mēs dabūsim savas pirmās lappuses.

Kaja slepus paskatījās uz Hariju, kad nākamajā tuneli par viņiem atkal sāka slīdēt ēnas. Viņi izbrauca cauri Majoštuenai un devas augšup pa Slemdālsveienu, šķērsoja Vinnernu, un Kaja vēroja, ka Harijs ar ciešanu pilnu sejas izteiksmi skatās ārā pa sānu logu uz tramvaja pieturas vietu. Viņai radās vēlēšanās uzlikt roku viņa plaukstai, kaut ko pateikt, vienalga ko, lai tikai nozustu šī izteiksme. Kaja paskatījās uz Harija roku. Tā bija sažņaugusi revolveri, it kā tas būtu viss, kas viņam pieder. Tā nedrīkstēja turpināties, kaut kam vajadzēja notikt. Jau bija noticis.

Mašīna brauca aizvien augstāk, pilsēta jau atradās zem viņiem. Viņi nogriezās pāri tramvaja sliedēm, un tūlīt aiz mašīnas sāka mirgot luksofors un nolaidās barjera.

Viņi bija Holmenveienā.

Kas pavadīs mani līdz durvīm, Milano? Harijs iesaucās, vēršoties pie priekšā sēdošajiem.

Delta numur trīs un četri, Milano atkliedza, pagriezās un norādīja uz vīru, kuram uz kombinezona krūtīm un muguras vīdēja liels ar krītu uzzīmēts trijnieks.

Okay, Harijs noteica. Un pārējie?

Pa diviem cilvēkiem katrā mājas pusē. Procedūra "Dyke 1-4-5".

Kaja zināja, ka tas ir kods, pēc kura tie metīsies uz priekšu, ka

šī metode ir pārņemta no amerikāņu futbola un tās mērķis rast iespēju ātri sazināties un neļaut pretiniekam neko saprast, gadījumā ja tam izdotos noklausīties Delta radiofrekvenci. Viņi apstājās dažu māju atstatumā no Leikes dzīvesvietas. Seši vīri pārbaudīja savus MP-5 un izlēca ārā. Kaja redzēja, kā tie metās cauri lielajiem kaimiņdārziem ar brūno, savītušo zāli, kailajām ābelēm un augstajiem žogiem, kas šeit, Oslo rietumdaļā, bija iecienīti. Kaja paskatījās pulkstenī. Bija pagājušas četrdesmit sekundes, kad Milano rācija nočērkstēja: "Visi ir vietās!"

Šoferis atlaida sajūgu, un viņi lēni pietuvojās mājai.

Tonija Leikes relatīvi nesen iegūtā villa bija dzeltena, iespaidīga izmēra vienstāva celtne, taču adrese ietekmēja vairāk, nekā arhitektūra, kas, pēc Kajas domām, apvienoja funkcionālismu ar koka kasti.

Viņi nostājās šķērsām pie divām garāžas durvīm, grants celiņa galā, kas veda līdz pat ieejas durvīm. Pirms vairākiem gadiem Vestfollā, kādas ķīlnieku drāmas laikā, kad Delta bija aplenkuši māju, noziedznieki bija aizbēguši, iekļūstot ar māju savienotajā garāžā, iedarbinot mājas īpašnieka mašīnu un gluži vienkārši aizbraucot prom. Smagi bruņotajiem policistiem un pārsteigtajiem skatītājiem atlika vien noraudzīties tiem pakaļ.

Turies aiz mums un neatpaliec! Harijs pavēlēja Kajai. Nākamreiz būs tava kārta.

Viņi izkāpa, un Harijs sāka iet uz mājas pusi. Soli aiz viņa, visiem kopā veidojot trijstūri, gāja abi policisti. Pēc Harija balss Kaja noprata, ka viņš nervozē. Tagad arī viss ķermenis par to liecināja: saspringuši kakla muskuļi un pārspīlēti vieglā gaita.

Kaja sāka skaitīt. Mašīnā Harijs bija pastāstījis, ka FIB instrukcijā teikts: pie durvīm jāpiezvana vai jāpieklauvē, jāiesaucas "policija!" un "lūdzu, atveriet!", tas jāatkārto un tad desmit sekundes jānogaida. Pēc tam var lauzties iekšā. Norvēģijas policijai nebija tik specifisku noteikumu, bet tas nenozīmēja, ka nav nekādu likumu.

Tomēr šajā pēcpusdienā Holmenveienā tie nebija vajadzīgi.

Durvis atvērās, un Kaja automātiski soli atkāpās, durvīs ieraudzījusi slēpotāju cepurīti un to, kā sakustējās Harija pleci. Bija dzirdams, kā dūre ietriecas kāda miesā.

42. NODAĻA Bīvis

Kustība bija automātiska, Harijs vienkārši nespēja to apturēt.

Kad tehniķa-kriminālista Bjērna Holma mēnesim līdzīgā seja parādījās Tonija Leikes durvīs un viņam aiz muguras Harijs ieraudzīja citus kriminālistus sparīgi pārmeklējam dzīvokli, viņš uzreiz saprata, kas noticis, un acīs viņam viss satumsa.

Viņš tikai sajuta trieciena spēku plecā un sāpes pirkstu kauliņos. Kad Harijs atkal atvēra acis, Bjērns Holms priekštelpā stāvēja uz ceļiem, no deguna viņam plūda asinis, tecēja pāri mutei un pilēja no zoda uz grīdas.

Abi Delta policisti metās uz priekšu un pavērsa stobrus pret Holmu, taču jutās pagalam apmulsuši. Droši vien bija redzējuši labi zināmo cepurīti jau agrāk un saprata, ka pārējie baltajos apģērbos ir daļa no izmeklēšanas grupas.

Paziņo, ka situācija tiek kontrolēta, Harijs pievērsās policis-tam ar uzzīmēto trijnieku uz krūtīm. Un ka aizdomās turamais ir arestēts. To izdarījis Mikaēls Belmans.

Harijs sēdēja, dziļi iegrimis krēslā, kājas izstiepis tā, ka tās sniedzās līdz par Gunnara Hāgena rakstāmgaldam.

Tas ir ļoti vienkārši, šef. Belmans uzzināja, ka mēs gatavojamies aizturēt Toniju Leiki. Velns, viņiem taču prokuratūra atrodas ielas pretējā pusē, vienā ēkā ar Kriminālistikas nodaļu. Viņš varēja vienkārši pāriet pāri ielai un no kāda prokurora saņemt orderi, tas būtu aizņēmis divas minūtes. Bet es gaidīju divas nolādētas stundas!

Tev nav jākliedz! Hāgens sacīja.

Tev nav, bet man ir jākliedz! Harijs iesaucās un uzsita uz krēsla paročiem. Velns! Velns!

Priecājies, ka Holms nevēlas rakstit ziņojumu! Starp citu, kāpēc tu viņam iesiti? Vai viņš nopludināja informāciju?

Vai ir vēl kas, šef?

Hāgens paskatījās uz savu inspektoru. Tad papurināja galvu.

Paņem sev dažas brīvdienas, Harij!

Kā gan tikai nesaukāja Trulsu Berncenu viņa bērnības un jaunības gados! Vairums iesauku tagad ir aizmirsts. Bet deviņdesmito gadu sākumā, pēc ģimnāzijas beigšanas, viņš dabūja vārdu, kas tā arī palika: Bīvis. Idiots no MTV komiksiem. Gaiši mati, izvirzīts apakšžoklis un rukšķoši smiekliņi. Okay, varbūt viņš tā smējās. Jau sākumskolā, īpaši tad, ja kādu sita. īpaši tad, ja sita viņu pašu. Komiksu žurnālā viņš bija izlasījis, ka Bīvi un Bathedu izdomājis kāds Džadžs, kura vārdu viņš neatcerējās. Un šis pats Džadžs pastāstīja, ka Blvja tēvs bijis dzērājs un sitis savu dēlu. Trulss Berncens atcerējās, kā nosviedis žurnālu veikaliņā uz grīdas un, smiedamies savus cūkas smiekliņus, aizgājis prom.

Viņam bija divi tēvoči, abi policisti, un ari pats viņš gandrīz atbilda uzņemšanas noteikumiem Policijas akadēmijā, turklāt viņam bija divas rekomendācijas. Viņš ar grūtībām nokārtoja eksāmenus, galvenokārt pateicoties sola biedram. Citādi nevarēja būt, jo viņi draudzējās kopš bērnības. Protams, draugi ir dažādi. Ja runā godīgi, tad Mikaēls Belmans komandēja viņu kopš divpadsmit gadu vecuma, kad abi satikās lielajā laukumā, kur reiz gandrīz uzspridzināja visu Manglerudu. Belmans pieķēra viņu nozieguma vietā, kad tas mēģināja aizdedzināt beigtu žurku, un parādīja, ka daudz interesantāk būtu, ja dinamīta klucīti iebāztu žurkai mutē. Trulsam pat tika atļauts aizdedzināt aukliņu. Un kopš tās dienas viņš staigāja Belmanam pa pēdām. Kad viņam to atļāva. Mikaēlam padevās tas viss, ko Trulss nespēja. Gan skolā, gan fizkultūrā, un runāt viņš prata tā, ka neviens neuzdrošinājās pajokot. Viņam bija pat meitenes, viena no tām bija gadu vecāka, ar krūtīm, ko Mikaēls varēja spaidīt, cik vien vēlējās. Trulss pārspēja Mikaēlu tikai vienā lietā: viņš prata paciest sitienus.

Mikaēls vienmēr atkāpās, kad kādam no lielākajiem zēniem nepatika šī lielībnieka izrunāšanās un tas tuvojās ar sažņaugtām dūrēm. Tad Mikaēls pastūma sev priekšā Trulsu. Jo Trulsu varēja sist. Viņš mājās bija trenējies. Tie varēja viņu sist līdz asinīm, bet Trulss stāvēja un smējās savus smiekliņus un puišeli saniknojās vēl vairāk. Trulss nevarēja apstāties, viņam vienkārši vajadzēja smieties. Viņš zināja, ka pēc tam Mikaēls atzinīgi uzsitis viņam uz pleca un, ja bija svētdiena, varbūt pateiks, ka Julle un T.-V. atkal sacentīsies. Tad viņi nostāsies uz tilta pie Rīenkrisetas, ieelpos saulē sakarsušā asfalta smaržu un klausīsies Kawa 1000 motoru rēkoņā, bet abu komandu līdzjutēji auros un bļaustīsies. Un tad Julles un T.-V. motocikli aizrēks pa svētdienlgi tukšo šoseju, aiztrauksies zem viņiem un tālāk uz tuneli un Brīnu, un viņi varbūt ja Mikaēlam būs labs garastāvoklis un Trulsa mātei dežūra Ākeras slimnīcā ies un paēdis svētdienas pusdienas mājās, pie Belmana kundzes.

Reiz, kad Mikaēls bija piezvanījis pie viņu durvīm, tēvs bija uzsaucis Trulsam, ka atnācis Jēzus paņemt savu mācekli.

Viņi nekad nestrīdējās. Tas ir, Trulss nekad nerunāja pretī, ja Mikaēlam bija slikta oma un viņš runāja riebeklības. Pat ne tajā ballītē, kad Mikaēls bija nosaucis viņu par Bīvi un visi bija smējušies, un Trulss instinktīvi bija sapratis, ka šī iesauka viņam paliks. Tikai vienu reizi Trulss nepalika parādā. Toreiz Mikaēls bija nosaucis viņa tēvu par vienu no Kadok fabrikas alkoholiķiem. Tad Trulss bija piecēlies un ar paceltu dūri gājis tam klāt. Mikaēls bija sarāvies, aizsargājoties pacēlis roku virs galvas un smiedamies lūdzis nomierināties: tas esot bijis tikai joks, lai piedodot. Vēlāk gan Trulss bija tas, kurš izteica nožēlu un lūdza piedošanu.

Kādudien Mikaēls un Trulss iegāja vienā no benzīna uzpildes stacijām, kurā, kā viņi zināja, Julle un T.-V. zaga benzīnu. Julle un T.-V. saviem Kawa pie pašapkalpes tanka uzpildīja bākas, bet viņu meitenes sēdēja aizmugures sēdekļos, džinsa jakas apsējušas ap vidukli tā, ka tās it kā netīšām nosedza numuru zīmes. Tad puiši lēca uz saviem močiem un piedeva pilnu gāzi.

Mikaēls pateica Julles un T.-V. pilnus vārdus un adreses, bet no meitenēm tikai T.-V. draudzenes adresi. Uzpildes stacijas īpašnieks bija skeptisks un painteresējās, vai tikai nav redzējis Trulsu vienā no novērošanas kamerām. Katrā ziņā viņš atgādinot puišeli, kurš nozadzis viņam kannu ar benzīnu tieši pirms tam, kad kāds aizdedzinājis tukšo strādnieku baraku Manglerudas laukumā. Mikaēls bija teicis, ka par ziņu sniegšanu viņam nekāda atlīdzība nav vajadzīga, vienīgi lai vainīgie atbild. Viņš cerot, ka stacijas īpašnieks izjūt savu atbildību sabiedrības priekšā. Mazliet pabrīnījies, vīrs bija piekrītoši pamājis. Mikaēlam bija šāda ietekme uz cilvēkiem. Atpakaļceļā Mikaēls sacīja, ka pēc ģimnāzijas domājot iestāties Policijas akadēmijā un Blvim ari vajadzētu par to padomāt, jo viņa dzimtā taču esot policisti.

Tūlīt pēc tam Mikaēls sāka saieties ar Ullu un viņi vairs tik bieži netikās. Bet pēc ģimnāzijas un Policijas akadēmijas beigšanas abi dabūja darbu vienā policijas iecirknī Stovnerē, Oslo austrumdaļā, ar noziedznieku bandām, dzīvokļu skandāliem un pat dažu labu slepkavību. Pēc gada Mikaēls bija precējies ar Ullu un kļuvis priekšnieks Trulsam jeb Bīvim, kā viņu sāka dēvēt jau kādā trešajā dienā. Trulsa nākotne rādījās laba, bet Mikaēla spīdoša. Līdz brīdim, kad kāds pamuļķis, kāds civilists apvainoja Belmanu, ka tas pēc Ziemassvētku svinībām esot salauzis viņam žokli. Pierādījumu nebija, bet Trulss noteikti zināja, ka Belmans to nav darījis. Viņš tomēr kaut kā izgrozījās, dabūja darbu Eiropolā, pārcēlās uz mītni Hāgā un arī tur diezgan ātri kļuva par zvaigzni.

Kad Mikaēls atgriezās Norvēģijā un sāka strādāt KRIPOS, viņš gandrīz tūlīt piezvanīja Trulsam un pajautāja:

Bīvi, vai esi gatavs atkal spridzināt žurkas?

Bet pats pirmais, ko viņš izdarīja, pieņēma darbā Jusi.

Jusi Kolka bija meistars kāda pusduča dažādu cīņu veidos, kuru nosaukumus aizmirst, pirms tie vēl tiek izrunāti. Četrus gadus viņš bija nostrādājis Eiropolā, bet pirms tam bijis policists Helsinkos. No Eiropolajusi Kolka bija spiests aiziet, jo bija pārcenties, Dienvideiropā izmeklējot pusaudžu meiteņu sērijveida izvarošanas lietas. Kolka bija piekāvis vienu uzbrucēju tik pamatīgi, ka tā advokātam pat radās grūtības ar atpazīšanu un tas piedraudēja Eiropolam ar tiesas darbiem. Trulss bija mēģinājis piedabūt viņu izstāstīt interesantos sīkumus, bet Kolka tikai klusēdams paskatījās uz viņu. Lai tā būtu, Trulss ari nebija nekāds dižais runātājs. Un viņš bija ievērojis: jo mazāk runā, jo lielākas izredzes, ka cilvēki tevi pienācīgi nenovērtēs. Un tas ne vienmēr ir labi. Šovakar bija iemesls svinēt. Mikaēls, viņš pats, Jusi un KRIPOS bija uzvarējuši. Un, tā kā Mikaēla šeit nebija, stūri turēs viņi paši.

Turiet mutes! Trulss iesaucās un norādīja uz televizoru, kas karājās pie sienas virs bāra "Justīcija" letes. Kad kolēģi paklausīja, viņš sadzirdēja savus nervozi rukšķošos smiekliņus. Ap galdiņiem un pie bāra letes iestājās klusums. Visi vēroja jaunāko ziņu diktoru. Tas lūkojās tieši kamerā un stāstīja to, ko visi nepacietīgi bija gaidījuši:

Šodien KRIPOS arestēja cilvēku, kurš tiek turēts aizdomās par piecu slepkavību izdarīšanu, to skaitā ari par Māritas Ulsenas slepkavību.

Sākās gaviles, tika cilāti alus kausi un līksmots, nomācot ziņu turpinājumu, līdz kāda zema balss ar somu-zviedru akcentu nodārdināja:

Aizverieties taču!

KRIPOS darbinieki paklausīja un pievērsa uzmanību Mikaēlam Belmanam, kurš stāvēja viņu ēkas priekšā Brīnā. Pie sejas viņam kāds bija piebāzis pūkainu mikrofonu.

Aizdomās turamo nopratinās KRIPOS un tad ievietos iepriekšējās aizturēšanas kamerā, Mikaēls Belmans sacīja.

Tātad tu domā, ka policija šo lietu ir atrisinājusi?

Atrast vainīgo un to notiesāt tās ir divas dažādas lietas. Belmana mutes kaktiņos pavīdēja smaida atblāzma. Bet mūsu veiktā izmeklēšana atklāja tik daudzas norādes un sakritības, ka uzskatījām par nepieciešamu veikt aizturēšanu, jo pastāvēja iespēja izdarīt jaunus noziegumus un iznīcināt pierādījumus.

Arestētais ir aptuveni trīsdesmit gadus vecs vīrietis. Vai pastāstīsiet par viņu kaut ko vairāk?

Varu pateikt to, ka viņš ir agrāk sodīts par smagu miesas bojājumu nodarīšanu.

Internetā klīst dažādas baumas par aizturētā identitāti. Viņš esot pazīstams uzņēmējs, starp citu, ari saderinājies ar visiem zināma rēdera meitu. Vai vari šīs baumas apstiprināt, Belman?

Es neko nedz apstiprināšu, nedz ari noliegšu, izņemot to, ka KR1POS pamatoti cer: šī lieta drīz vien tiks atrisināta.

Reportieris pievērsās kamerai, lai izteiktu dažas frāzes nobeigumam, taču tās noslāpēja aplausu vētra "Justīcijā".

Trulss pasūtīja vēl vienu alu, bet kāds no izmeklētājiem uzrāpās uz galda un ieaurojās, ka Smago noziegumu nodaļa var pasūkāt viņa locekli vai vismaz tā galiņu, ja vien laipni palūgs. Pārpildīto, piesmakušo telpu satricināja smieklu šalts.

Tajā mirklī atvērās durvis un Trulss spogulī redzēja, ka tur kāds stāv.

Šis skats izraisīja viņā dīvainu uzbudinājumu un trīsas, apziņu, ka kaut kam jānotiek, turklāt kāds cietīs.

Durvīs stāvēja Harijs Hols.

Gara auguma, plecīgs, iekritušu seju un iekaisušām, sarkanām acīm. Viņš vienkārši stāvēja, un tomēr kaut arī neviens nepavēlēja turēt muti "Justīcijā" iestājās klusums. Bija dzirdams, kā tiek pieklusināti divi runātīgi tehniķi-kriminālisti. Kad beidzot bija iestājies pilnīgs klusums, Hols ierunājās:

Jūs tātad svinat to, ka jums izdevās nozagt mūsu paveiktā darba rezultātus?

Šie vārdi izskanēja klusi, gandrīz čukstus, tomēr telpā atbalsojās katra zilbe.

Jūs svinat, jo jums ir šefs, kurš gatavs iet pāri līķiem gan tiem, kuri tur ārā jau guļ kaudzē, gan tiem, kurus drīz vien iznesīs no Policijas pārvaldes sestā stāva, lai tikai varētu būt par nolādētās Brīnās karali-sauli. Labi. Te būs simtnieks.

Trulss ieraudzīja Hola rokā naudaszīmi.

Lai jums nenāktos zagt. Lūk, nopērciet alu, piedošanu, dildo Belmana threesome…

Viņš saņurcīja simtnieku un nometa to uz grīdas. Ar acs kaktiņu Trulss manīja, ka Jusi sakustas.

…vai atrodiet vēl kādu ziņotāju.

Hols paspēra soli sāņus, un tikai tagad Trulss saprata, ka šis puisis kaut gan runāja skaidri kā sludinātājs ir pilns kā zābaks.

Nākamajā mirklī Hols izdarīja pusi piruetes, jo Jusi Kolkas labā dūre trāpīja tam kreisajā pusē pa žokli, un pēc tam dziļi, gandrīz galanti paklanījās: soma kreisā dūre ietriecās Harija saules pinumā. Trulss zināja, ka pēc dažām sekundēm tiklīdz būs ievilcis plaušas mazliet gaisa Hols sāks vemt. Šeit, telpā. Jusi laikam iedomājās to pašu ka ārā būtu bijis labāk. Bija dīvaini noskatīties, kā druknais, gandrīz kvadrātveidīgais soms augstu paceļ kāju, viegli kā balerīna pieliek to Harijam pie pleca un diezgan piesardzīgi pagrūž tā, ka salīkušais policists salīgojas un izkrīt pa tām pašām durvīm, pa kurām ienācis.

Piedzērušākie un jaunākie ieaurojās smieklos, bet Trulss norukšķējās. Daži vecāki policisti pacēla balsis, un viens no tiem nokliedza, lai Kolka, pie velna, uzvedas pieklājīgi. Bet neviens neko nedarīja. Trulss zināja, kāpēc. Visi šeit atcerējās notikušo. Harijs bija aptraipījis mundiera godu, piegānījis savu māju, atņēmis dzīvību vienam no viņu labākajiem vīriem.

Jusi devās pie bāra letes bez jebkādas izteiksmes sejā, it kā būtu iznesis ārā gružus. Trulss rukšķēdams zviedza. Viņam nekad neizprast šos somus, eskimosus un sāmus, un vēl kādus tur citus.

Zāles dziļumā kāds piecēlās un virzījās uz izejas durvīm. Trulss nekad agrāk nebija viņu redzējis KRIPOS, taču skatiens, kas pavīdēja zem tumšajiem, cirtainajiem matiem, apliecināja, ka viņš ir policists.

Ja tev būs vajadzīga palīdzība, lensman, tad pasaki, galdabiedrs tam nosauca pakaļ.

Tikai trīs minūtes vēlāk, kad atkal tika ieslēgta Selīna Diona un atsākās sarunas, Trulss uzdrošinājās nokāpt no taburetes uz grīdas, uzlikt kurpi uz simtnieka un pievilkt to pie bāra letes.

Harijs ievilka plaušās gaisu. Un izvēmās. Vienu reizi. Tad otru. Atkal saļima. Asfalts bija tik auksts, ka cauri kreklam dedzināja sānus, un vienlaikus tik smags, it kā gulētu Harijam virsū, nevis otrādi. Acīs dejoja asinssarkani plankumi un melnas, vijīgas čūskas.

Hol?

Harijs dzirdēja balsi, bet zināja: ja izrādīs, ka ir pie samaņas, var saņemt jaunus spērienus. Tādēļ turēja acis aizvērtas.

Hol?

Balss bija pietuvojusies, un viņš sajuta roku uz sava pleca.

Harijs zināja ari to, ka alkohols samazina reakcijas ātrumu, precizitāti un iespēju novērtēt attālumu, tomēr viņš rīkojās. Viņš atvēra acis, pagriezās un sita pa ādamābolu. Pēc tam atkal sabruka.

Viņš bija kļūdījies par nepilnu pusmetru.

Es tev sameklēšu taksometru, balss sacīja.

Kāda velna pēc! Harijs iestenējās. Lasies prom, nolādētā žurka!

Es neesmu no KRIPOS, balss turpināja. Mani sauc Kronglijs. Esmu Ustaūsetas lensmanis.

Harijs pagriezās un paskatījās uz runātāju.

Es tikai mazliet iedzēru, Harijs aizsmacis ieteicās, mēģinot elpot mierīgi, lai sāpes vēderā neliktu atkal izvemties. Nav nekā briesmīga.

Es arī nedaudz iedzēru. Kronglijs pasmaidīja un aplika Harija roku sev ap plecu. Un, godīgi sakot, nemaz nezinu, kur lai dabū taksometru. Vai varēsi piecelties?

Harijs pievilka vispirms vienu, tad otru kāju, pāris reižu samirkšķināja acis un konstatēja, ka vismaz atrodas vertikālā stāvoklī un pa pusei Ustaūsetas lensmaņa skavās.

Kur tu šonakt gulēsi? Kronglijs pajautāja.

Harijs iesāņus uzlūkoja lensmani.

Mājās. Un vislabāk viens, ja neiebilsti.

Šai brīdī pie viņiem piebrauca policijas mašīna. Nolaidās sānu logs. Harijs dzirdēja, kā apraujas smiekli un mierīga balss noprasa:

Harijs Hols, Smago noziegumu nodaļa?

Jā, Harijs nopūtās.

Mums nupat piezvanīja viens no KRIPOS izmeklētājiem un deva rīkojumu, lai sveiku un veselu nogādājam tevi mājās.

Tad taisiet vaļā durvis!

Harijs iesēdās aizmugurē, atstutēja galvu uz balsta, aizvēra acis un juta, ka viss sāk griezties. Tomēr tā bija labāk nekā skatīties, kā priekšā sēdošie blenž uz viņu. Kronglijs palūdza tos piezvanīt viņam, kad Harijs būs mājās. Kāds velns lika tam puisim iedomāties, ka ir viņa paziņa? Harijs dzirdēja, kā paceļas mašīnas sānu logs un patīkama balss no priekšējā sēdekļa painteresējas:

Kur tu dzīvo, Hole?

Brauc taisni, Harijs atbildēja. Mums vajag kādu apciemot. Jūtot, ka mašīna sāk kustēties, Harijs atvēra acis, pagriezās un

redzēja, kā Ašlaks Kronglijs paliek stāvam uz Mellergātas trotuāra.

43. NODAĻA. Vizīte

Kaja gulēja gultā un skatījās guļamistabas tumsā. Viņa dzirdēja, kā nočīkst vārtiņi un uz grants celiņa atskan soļi. Aizturēja elpu un gaidīja. Atskanēja zvans pie durvīm. Kaja izslīdēja no gultas, uzmeta plecos halātu un piegāja pie loga. Vēlreiz atskanēja zvans. Viņa pašķīra aizkarus. Un nopūtās.

Piedzēries policists, Kaja skaļi nosūkstījās.

Viņa iekāpa čībās un izšļūca koridorā. Atvēra un, sakrustojusi rokas uz krūtīm, iestājās durvīs.

Sveika, saldumiņ! policists ierunājās caur degunu.

Kaut kāda parodija vai smieklīgs skečs par dzērājiem, Kajai iešāvās prātā. Bet varbūt bēdīga īstenība.

Kas tevi tik vēlu šurp atvedis? viņa iejautājās.

Tu! Vai drīkstu ienākt?

Nē!

Bet tu teici, ka varēšu tevi satikt, ja man kļūs pārāk vientuļi. Un man kfuva pārāk vientuļi.

Ašlak Kronglij! Kaja ieteicās. Es jau gulēju. Brauc uz savu viesnīcu! Rīt priekšpusdienā varam kaut kur iedzert pa krūzītei kafijas.

Manuprāt, man kafija vajadzīga šobrīd. Desmit minūtes, pēc tam es izsaukšu taksometru. Ko? Tikmēr varam parunāt par slepkavībām un sērijveida slepkavām. Ko teiksi?

Atvaino, Kaja atvairijās. Es neesmu viena.

Kronglijs pēkšņi strauji izslējās, radot Kajā aizdomas, ka viņš, iespējams, nemaz nav tik stipri piedzēries.

Ak tā? Tas policists, kurš tevi tik ļoti interesē, vai viņš ir šeit?

Varbūt.

Vai tās pieder viņam? lensmanis lēni noprasīja un paspēra ar kāju lielās kurpes, kas gulēja blakus durvju paklājiņam.

Kaja neatbildēja. Kronglija balsī, nē, drīzāk viņa intonācijā ieskanējās kaut kas agrāk nedzirdēts. It kā zemas frekvences, tikko sadzirdama ierūkšanās.

Varbūt esi nolikusi šīs kurpes, lai pabiedētu? Viņa skatienā smiekli mijās ar asarām. Te neviena nav, vai ne, Kaja?

Paklausies, Ašlak…

Tas policists, par kuru tu runā, tas Harijs Hols, šovakar cieta neveiksmi! Viņš uzradās "Justīcijā" pilns kā mārks, uzprasījās pa purnu un dabūja arī. Ieradās patruļmašīna, lai aizvestu viņu uz mājām. Tāpēc tu šovakar tomēr esi brīva, vai ne?

Kajas sirds sāka sisties straujāk, un viņa, stāvot halātā, vairs nejuta aukstumu.

Varbūt tie atveda viņu šurp? viņa iebilda un juta, ka arī pašas balss ieskanas citādi.

Nē, viņi man piezvanīja un pateica, ka aizveduši Hariju velns zina kur augšup pa nogāzi -, viņam vajagot kādu apciemot. Kad noskaidrojies, ka tā ir Valsts slimnīca, mēģinājuši atrunāt, bet viņš pie sarkanās gaismas vienkārši izlēcis no mašīnas. Man patīk stipra kafija, sarunāts?

Viņa acīs bija parādījies drudžains spīdums. Tāds parasti bija Ēvenam, kad viņš saslima.

Ašlak, tagad, lūdzu, ej! Hjirkeveienā stāv taksometri.

Viņa roka pašāvās uz priekšu un, pirms Kaja paspēja reaģēt, satvēra viņas plecu, un iestūma Kaju koridorā. Viņa mēģināja atbrīvoties, bet Ašlaks viņu cieši apskāva un turēja.

Vai tu būsi tāda pati kā viņa? viņa balss čukstēja Kajai ausī. Izvairīsies, aizbēgsi? Būsi tāda pati kā jūs visas, velna…

Viņa ievaidējās un mēģināja izvairīties, bet lensmanis bija spēcīgāks.

Kaja!

Balss skanēja no guļamistabas, durvis bija vaļā. Noteikta, aicinoša vīrieša balss, ko citos apstākļos Kronglijs, iespējams, būtu pazinis. Jo vairāk tāpēc, ka tikai pirms stundas bija to dzirdējis "Justīcijā".

Kas tur notiek, Kaja?

Kronglijs jau bija palaidis viņu vaļā un, plati iepletis acis un pavēris muti, skatījās uz Kaju.

Nekas, viņa, nenovēršot skatienu no Kronglija, atbildēja. Tikai kāds piedzēries lauķis no Ustaūsetas, viņš jau iet prom.

Kronglijs klusēdams atkāpās līdz durvīm. Izmetās ārā un aizcirta tās ciet. Kaja piegāja pie durvīm, aizslēdza tās un piespieda pieri pie aukstā koka. Gribējās raudāt. Nevis aiz bailēm vai šoka, bet aiz izmisuma. Viss ap viņu sabrūk. Viss, ko viņa bija uzskatījusi par tīru un pareizu, nu sācis parādīties īstajā gaismā. Tas viss ir bijis jau sen, tikai viņa nebija gribējusi to redzēt. Ēvens bija runājis patiesību: nekas nav tā, kā izskatās, un lielākā dala ja vien nav atklāta nodevība ir meli un krāpšana. Un tajā dienā, kad atklāsim, ka paši neesam citādi, tajā dienā vairs negribēsies dzīvot.

Vai tu nāksi, Kaja? -Jā-

Kaja atrāvās no durvīm, pie kurām bija uznākusi stipra vēlme mesties ārā. Iegāja guļamistabā. Pa aizkaru spraugu tajā ieplūda mēness gaisma. Tā apspīdēja gultu, šampanieša pudeli, ko viņš bija paņēmis līdzi, viņa kailo, labi trenēto torsu, seju, kura viņai reiz bija šķitusi skaistākā visā pasaulē. Baltie pigmenta plankumi uz ādas spīdēja kā fluorescējoša krāsa. It kā viņa ķermenī kaut kas kvēlotu.

44. NODAĻA Enkurs

Kaja apstājās guļamistabas durvīs un skatījās uz viņu. Mikaēls Belmans. Tiem tur, ārā: saprātīgs, ambiciozs policijas komisārs, veiksmīgi precējies, trīs bērnu tēvs, drīz vien būs jaunā, gigantiskā KRIPOS vadītājs, KRIPOS, kas nodarbosies ar slepkavību izmeklēšanām visā Norvēģijā. Vīrietis, kurā viņa, Kaja Sūlnesa, iemīlējās uzreiz, tiklīdz ieraudzīja, kurš viņu paveda pēc visiem mākslas likumiem un vēl dažiem nestandarta paņēmieniem. Viņam tas padevās viegli, tomēr tā nebija viņa, bet Kajas pašas vaina. Galvenokārt. Kā teica Harijs? "Viņš ir precējies un apgalvo, ka tevis dēļ pametīs sievu un bērnus, bet nekad to nedarīs."

Kā naglai uz galvas. Protams. Tas viss ir tik banāli. Mēs ticam, jo vēlamies ticēt. Dievam, jo tas nomāc nāves bailes. Mīlestībai, jo tā izskaistina priekšstatu par dzīvi. Precētu vīriešu vārdiem, jo tos saka precēti vīri.

Viņa zināja, ko Mikaēls teiks. Un viņš tā arī pateica:

Man drīz jāiet. Citādi viņa sāks interesēties.

Zinu, Kaja nopūtās un, kā parasti, nesāka uzdot jautājumu, kas vienmēr radās, kad viņš tā runāja. Kāpēc neļaut viņai interesēties? Kāpēc neizdarīt tā, kā sen jau bija solījis? Un šobrīd radās jauns jautājums: kāpēc es vairs neesmu tik pārliecināta, ka vēlos, lai viņš to darītu?

Valsts slimnīcā, ejot uz Hematoloģijas nodaļu, Harijs atbalstījās pret kāpņu margām. Viņš bija sasvīdis un pārsalis, zobi klabēja kā divtaktu motors. Un viņš bija pilnā. Atkal pilnā. Viņam bija nelabi no Jim Beam, no naidīguma, no sevis paša, no visas draņķības. Viņš līgojās uz priekšu pa koridoru, kura galā jau samanīja tēva palātas durvis.

No kādas telpas parādījās māsiņas galva, uzlūkoja Hariju un atkal nozuda. Līdz durvīm bija atlicis aptuveni piecdesmit metru, kad māsiņa un kāds plikpauris sanitārs aizšķērsoja tam koridorā ceļu.

Šeit nodaļā mums zāļu nav, plikpauris teica.

Tas, ko tu saki, ir ne vien rupji meli, Harijs sacīja, cenšoties noturēt līdzsvaru un neklabināt zobus, bet arī rupjš aizvainojums. Es neesmu narkomāns, bet radinieks, kas ieradies apciemot savu tēvu. Tādēļ, lūdzu, pavirzieties sāņus!

Atvaino! sacīja māsiņa, kuru, šķiet, nedaudz nomierināja Harija skaidrā valoda. Bet tu smirdi kā brūzis, un mēs nevaram atļaut…

Brūzī taisa alu, Harijs atcirta. Jim Beam ir burbons. Tas varētu nozīmēt, ka es smirdu pēc ļergas. Tas ir…

Vienalga. Plikpauris sanitārs saņēma Hariju aiz elkoņa. Un tikpat ātri atlaida, kad viņa paša roka tika izgriezta. Sanitārs iestenējās un saviebās aiz sāpēm, pirms vēl Harijs viņu palaida vaļā un vienkārši turpināja uz to lūkoties.

Zvani policijai, Gerda! sanitārs klusi sacīja, nenovēršot ska-tienu no Harija.

Ja neiebilstat, es visu nokārtošu, kāds nošļupstēja viņiem aiz muguras. Tas bija Sigurs Altmans. Smaidīdams viņš tuvojās ar mapīti padusē.

Vai nevēlies nākt man līdzi uz telpu, kurā glabājam narkotikas, Harij?

Harijs vairākas reizes salīgojās uz priekšu un atpakaļ. Fokusēja skatienu uz mazo, trauslo vīreli ar apaļajām brillēm uz deguna. Tad piekrītoši pamāja.

Iesim te, Altmans teica un devās prom pa koridoru.

Altmana kabinets patiesībā bija līdzīgs pieliekamajam. Bez logiem, bez redzamas ventilācijas, tikai rakstāmgalds un dators. Arī saliekamā gultiņa, kas, kā Altmans pastāstīja, paredzēta naktsdežūrām, kad varot pagulēt. Ja vajadzīgs, viņu pamodinot. Vēl telpā bija aizslēdzams skapis, un Harijs pieļāva, ka tajā varētu atrasties iespējas ķīmiskai pakļautībai un atslābumam.

Altmans, Harijs, sēžot uz gultas malas, skaļi nočāpstināja, it kā pie lūpām būtu pielipusi līme. Neparasts uzvārds. Zinu tikai vienu, kuru tā sauca.

Roberts, Sigurs Altmans sacīja. Viņš sēdēja uz vienīgā krēsla telpā. Man nepatika mazais ciematiņš, kurā uzaugu. Tiklīdz no tā aizbraucu, mēģināju nomainīt pārāk parasto uzvārdu, kas beidzās ar -sens. Motivēju tā, ka Roberts Altmans bija mans mīļākais režisors, un tā ir patiesība. Darbinieks todien laikam bija galīgi piedzēries, jo viss izdevās. Mums visiem, lai justos labi, laiku pa laikam jāatdzimst.

"The Player", Harijs teica.

"Gosford Park", Altmans atbildēja.

"Short Cuts".

Ā, šedevrs.

Labs, bet pārslavēts. Par daudz tēmu. Aranžējums darbību nevajadzīgi sarežģī.

Dzīve ir sarežģīta. Cilvēki ir sarežģīti. Noskaties to vēlreiz, Harij!

Mm.

Kā veicas? Vai Māritas Ulsenas lietā ir panākumi?

Panākumi ir, Harijs noteica. Puisi, kurš to izdarīja, šodien aizturēja.

Ak Dievs! Jā, tad jau saprotu, ka tu svini. Altmans piespieda zodu pie krūtīm un palūkojās pāri brillēm. Jāatzīstas, ka ceru varēšu pastāstīt saviem nākamajiem mazbērniem, ka šo lietu atrisināt palīdzēja manis sniegtā informācija par ketamīnu?

Varēsi, bet viņu atmaskoja telefona zvans vienam no upuriem.

Nelaimīgais!

Kurš ir nelaimīgais?

Visi ir nelaimīgi. Kādēļ tu tik ļoti steidzies tieši šovakar satikt savu tēvu?

Harijs aizlika roku priekšā mutei un klusi atraugājās.

Iemesls ir, Altmans sacīja. Lai cik piedzēries tu būtu, iemesls ir vienmēr. Taču man ar šo iemeslu nav nekāda sakara, tādēļ laikam vajadzētu turēt…

Vai kādreiz kāds tevi lūdzis, lai tu palīdzi viņam nomirt?

Altmans paraustīja plecus.

-Jā, vairākas reizes. Kā anesteziologs es taču esmu pats īstākais, kuram palūgt. Kādēļ jautā?

Mans tēvs mani palūdza.

Altmans lēni pamāja ar galvu.

Tā ir smaga nasta, ko uzkrauj citam cilvēkam. Vai tādēļ tu tagad ieradies? Lai to izbeigtu?

Harija skatiens bija sācis klīst pa telpu, lai noskaidrotu, vai tajā nav kaut kāda alkoholu saturoša dzēriena, un tagad darīja to pa otram lāgam.

Es atnācu, lai palūgtu piedošanu. Es nespēju to izdarīt.

Par to tev nav jālūdz piedošana. Atņemt dzīvību to nevar prasīt no citiem, it īpaši no sava dēla.

Harijs atbalstīja galvu rokās. Tā likās cieta un smaga kā boulinga bumba.

Reiz es to darīju, viņš ieteicās.

Altmans, spriežot pēc balss, izklausījās vairāk pārsteigts nekā šokēts.

Palīdzēji nomirt?

Nē, Harijs atbildēja. Atteicos palīdzēt. Savam lielākajam ienaidniekam. Viņam ir neārstējama, nāvējoša slimība ar ļoti mokošām sāpēm. Viņu lēnām nožņaudz paša āda, kas savelkas čokurā.

Sklerodermija, Altmans precizēja.

Kad es viņu arestēju, viņš centās panākt, lai es to nošauju. Mēs tornī bijām vieni, tikai viņš un es. Viņš bija nogalinājis neskaitāmus cilvēkus un nodarījis pāri man un cilvēkiem, kurus mīlu. Sakropļojis. Es tēmēju tieši uz viņu. Tikai mēs. Pašaizsardzība. Es nebūtu riskējis, ja viņu nošautu.

Bet tev labāk gribējās, lai viņš ciestu, Altmans piebilda. Nāve būtu pārāk viegla izeja.

-Jā-

Un tagad tu jūti, ka tāpat izrīkojies ar savu tēvu. Tu liec viņam ciest, nevis vienkārši nogalini.

Harijs pakasīja pakausi.

Tas nav tāpēc, ka turētos pie principa par dzīvības neaizskaramību vai tamlīdzīgām muļķībām. Tas ir tikai rakstura vājums. Tā ir gļēvulība. Pie velna, Altman, vai tev šeit nav, ko iedzert?

Sigurs Altmans papurināja galvu. Harijs nesaprata, vai tā ir atbilde uz pēdējo jautājumu vai agrāk sacīto. Varbūt uz visu.

Tu nevari vienkārši atmest savas jūtas, Harij! Tu neņem vērā to, ka tevi un visus pārējos vada priekšstati par labo un ļauno. Tavam intelektam varbūt nav visu argumentu šiem priekšstatiem, tomēr tie ir tevī dziļi, dziļi noenkurojušies. Labais un ļaunais. Varbūt bērnībā kaut ko tādu ir teikuši vecāki, varbūt vecmāmiņa izlasījusi pasaku ar morāli, varbūt skolā piedzīvoji kādu netaisnību, kas lika pamatīgi aizdomāties. Vai visu šo pusaizmirsto lietu summa, Altmans paliecās uz priekšu. Dziļi noenkurojies tas patiesībā ir diezgan labs izteiciens. Tu varbūt neredzi to šajā dziļumā, taču nespēj izkustēties ne no vietas, tu riņķo ap to. Tur tu iederies. Pacenties to pieņemt, Harij! Pieņem enkuru!

Harijs pētīja savas rokas.

Viņam tā sāp…

Fiziskas sāpes nav sliktākais, ko cilvēkam nākas piedzīvot, Altmans sacīja. Tici man, es redzu to katru dienu. Arī nāve ne. Un pat ne bailes no nāves.

Kas tad ir pats sliktākais?

Pazemojums. Goda un cieņas laupīšana. Kad esi kails, visu atraidīts. Tas ir briesmīgākais sods, tas ir kā aprakt dzīvu cilvēku. Un vienīgais mierinājums attiecīgais cilvēks relatīvi ātri iet bojā.

Mm. Harijs ilgi skatījās uz Altmanu. Varbūt tev tajā skapī ir kas tāds, kas varētu mazliet pacelt noskaņojumu?

45. NODAĻA. Nopratināšana

Mikaēls Belmans atkal bija sapņojis par brīvo kritienu. Viens uzkāpis El Chorro, viņam paslīd kāja, acu priekšā pazib kalna nogāze, un milzu ātrumā tuvojas zeme. Pēdējā brīdī atskan modinātāja zvans. Viņš noslaucīja olas dzeltenuma paliekas no mutes kaktiņiem un pacēla acis uz Ullu, kas stāvēja viņam aiz muguras. Ulla tūdaļ ielēja viņam krūzītē kafiju. Viņa bija iemācījusies precīzi noteikt brīdi, kad Mikaēls būs paēdis un kad bet ne sekundi agrāk gribēs karstu kafiju savā zilajā krūzītē. Un tas bija tikai viens no iemesliem, kādēļ viņš sievu augstu vērtēja. Vēl viens iemesls viņa bija tik lieliskā formā, ka joprojām dažādos pasākumos, uz kuriem viņus tagad aizvien biežāk aicināja, piesaistīja apkārtējo skatienus. Kad viņi sāka satikties viņam toreiz bija astoņpadsmit, viņai deviņpadsmit -, Ulla bija neapstrīdama Manglerudas skaistuma karaliene. Un trešais iemesls Ulla, īpaši neskumstot, bija atteikusies no sapņa iegūt augstāko izglītību, lai viņš varētu pilnībā nodoties savam darbam. Bet trīs paši svarīgākie iemesli sēdēja pie galda un strīdējās par to, kuram tiks plastmasas figūriņa no kukurūzas pārslu paciņas un kurš šodien sēdēs priekšā, kad mamma vedīs viņus uz skolu. Divas meitas, viens dēls. Trīs lieliski iemesli, lai novērtētu sievieti un viņas gēnu savienojamību ar viņu pašu.

Vai arī šovakar būsi vēlu? viņa iejautājās un paslepšus noglāstīja Mikaēla matus. Viņš zināja, ka Ullai patīk viņa mati.

Nopratināšana var ievilkties, viņš atbildēja. Šodien sāksim strādāt ar aizdomās turamo.

Dienas laikā avīzēs parādīsies tas, ko viņi jau zināja, arestētais ir Tonijs Leike, taču Belmans principiāli ievēroja klusēšanas zvērestu ari mājās. Un tas attaisnojās, ļaujot regulāri paskaidrot vēlās pārnākšanas iemeslus: "Par to, dārgā, es nevaru runāt."

Kāpēc jūs nenopratinājāt viņu jau vakar? Ulla painteresējās, liekot bērniem sviestmaizītes kastītēs.

Mums vajadzēja iegūt vairāk faktu. Un pabeigt kratīšanu viņa mājā.

Vai kaut ko atradāt?

Es nevaru iedziļināties sīkumos, dārgā. Viņš uzmeta sievai nožēlas pilnu skatienu, kā sakot: jāklusē. Lai neatklātu faktu, ka viņa patiesībā aizskārusi jutīgu tēmu. Bjērns Holms un pārējie kriminālisti kratīšanas laikā nebija atklājuši neko tādu, ko varētu tieši saistīt ar kādu no slepkavībām. Bet, par laimi, pagaidām tas nebija pārāk svarīgi.

Nekas, pārlaižot nakti kamerā, viņš kļūs runīgāks, Belmans sacīja. Būs uzņēmīgāks, kad sāksim. Nopratināšanas sākums vienmēr ir svarīgākais.

Tiešām? Ulla noprasīja, un pēc balss viņš noprata, ka interese ir liekuļota.

Man jāskrien. Viņš piecēlās un noskūpstīja sievu uz vaiga.

Mikaēls tiešām augstu vērtēja Ullu. Pati doma, ka varētu atteikties

no viņas un bērniem, no tā, kas bija gan pamats, gan infrastruktūra, kas deva iespēju kāpt pa karjeras un sociālajām kāpnēm, jau likās absurda. Sekot sirds impulsam, mest visu pie malas iemīlēšanās vai kā lai to nosauc dēļ tā bija utopija, sapnis, par kuru viņš varēja runāt un skaļi domāt ar Kaju kā klausītāju, protams. Bet, ja vaja-dzēja sapņot, tad Mikaēls Belmans deva priekšroku lielāka mēroga sapņiem.

Koridorā viņš spogulī aplūkoja savus zobus un pārbaudīja, vai zīda kaklasaite nav sašķiebusies. Pie ieejas Policijas pārvaldē droši vien jau gaida preses ļaudis.

Cik ilgi viņš varēs būt kopā ar Kaju? Vakar viņam šķita, ka ir pamanījis viņā šaubas. Un entuziasma trūkums mīlēšanās laikā? Bet viņš zināja ari to: kamēr viņš virzīsies augšup kā līdz šim, viņš to kontrolēs. Un ne jau tāpēc, ka Kaja būtu kā zelta meklētāja ar skaidri izteiktu mērķi un apzinātos, ka viņš, būdams priekšnieks, var palīdzēt veidot viņas karjeru. Tā nebija loģika, bet tīra bioloģija. Sievietes varēja būt pat ļoti modernas, bet, ja runa bija par pakļaušanos tēviņam, tad viss joprojām notiek pērtiķu līmenī. Ja viņa tomēr ir sākusi šaubīties, ja ir sapratusi, ka viņš nekad nepametīs sievu viņas dēļ, tad varbūt ir pienācis laiks Kaju mazliet uzmundrināt. Viņa tam tomēr ir vajadzīga, jo piegādā informāciju no Smago noziegumu nodaļas. Vēl kādu brīdi, līdz būs atšķetināti visi mezgli, līdz šī cīņa būs beigusies. Un karš uzvarēts.

Pogādams ciet mēteli, viņš piegāja pie loga. Šī no vecākiem pārņemtā māja atradās Manglerudā, kas, pēc Oslo rietumu daļas iedzīvotāju uzskatiem, nebija pilsētas prestižākais rajons. Bet šeit uzaugušie tepat arī palika, jo šai vietai bija dvēsele. Un šī bija viņa pilsētas daļa. Ar skatu uz pārējo pilsētu, kas arī drīz vien būs viņa.

Nāk! konstebls sacīja. Viņš stāvēja jaunās pratināšanas telpas durvīs, ko KRIPOS bija aprīkojusi ar videokameru.

Okay, Belmans noteica.

Dažiem izmeklētājiem patika vispirms ielaist telpā aizdomās turamo un likt viņam gaidīt, lai tas saprastu, kurš ir noteicējs. Pēc tam efektīgi ienākt un mesties tam virsū, lai aizdomās turamajam nāktos taisnoties un aizstāvēties. Belmanam turpretī patika, ka pratināmo atved tad, kad viņš jau sēž kabinetā. Viņam patika iezīmēt teritoriju, parādīt, kurš te ir saimnieks. Viņš varēja likt aizturētajam gaidīt, turpinot šķirstīt papīrus un vērojot, kā tas sāk nervozēt, un tad īstajā brīdī pacelt acis un mesties tam virsū. Tas viss piederēja pie nopratināšanas tehnikas sīkajām niansēm, kuras viņš, protams, bija gatavs apspriest ar citiem kompetentiem izmeklētājiem. Belmans pārbaudīja, vai deg sarkanā videokameras spuldzīte. Darbošanās ar tehniku pēc aizdomās turamā ievešanas varēja sabojāt visu sākotnējo psiholoģisko pārākumu.

Pa logu Belmans redzēja, ka Bīvis un Kolka ieiet blakuskabinetā. Starp viņiem, atgādāts no Policijas pārvaldes aizturēšanas kameras, gāja Tonijs Leike.

Belmans nopūtās. Jā, tagad pulss bija kļuvis straujāks. Azarta un nervozitātes sajaukums. Tonijs Leike bija noraidījis piedāvājumu uzaicināt advokātu. Iesākumā tā, protams, bija KRIPOS priekšrocība, jo deva lielāku rīcības brīvību. Tomēr vienlaikus tas bija signāls, ka Leike uzskata viņam nav ko baidīties. Nabadziņš! Viņš taču nezināja, ka Belmanam ir pierādījumi, ka Leike zvanījis Elīasam Skūgam īsi pirms viņa nogalināšanas. Bet Leike apgalvoja, ka pat neesot dzirdējis šāda cilvēka vārdu.

Belmans pētīja dokumentus un saklausīja, kā Leike ienāk kabinetā un kā Bīvis saskaņā ar instrukciju aizver durvis.

Sēdies! nepaceļot galvu, sacīja Belmans.

Viņš dzirdēja, ka Leike izpilda viņa rīkojumu.

Skatoties uz kādu papīru, Belmans ar rādītājpirkstu braucīja apakšlūpu, klusībā skaitīdams: viens, divi, trīs. Mazajā, noslēgtajā telpā vibrēja klusums. Viens, divi, trīs. Viņš ar kolēģiem bija ticis aizsūtīts uz kursiem par jaunām nopratināšanas metodēm, ko vajadzēja ieviest, tā dēvēto investigative interviewing, kur galvenais uzsvars, kā domāja no dzīves atsvešinātie akadēmiķi, tika vērsts uz atklātību, dialogu un uzticēšanos. Četri, pieci, seši. Belmans bija klusējot klausījies, jo šī metode bija apstiprināta no augšas, bet kas patiesībā bija šie cilvēki, kurus KRIPOS vajadzēja pratināt? Maigas, pretimnākošas dvēseles, kas izstāstīs visu, ko vēlies uzzināt, ja vien atļausi paraudāt uz pleca? Tika apgalvots, ka līdz šim pielietotā, tradicionālā, amerikāņu FIB deviņu pakāpju nopratināšanas metode esot antihumāna un manipulējoša, ka tā liekot nevainīgiem atzīties nodarījumos, kuros tie nav vainojami, un tāpēc tā esot neproduktīva. Septiņi, astoņi, deviņi. Okay, labi, ja krātiņā sēž kāds viegli ietekmējams puišelis, bet ko darīt ar visiem ņirdzīgajiem neliešiem, kuri pārsmiesies par šo "atklātību, dialogu un uzticēšanos"?

Desmit.

Belmans sakļāva plaukstas un pacēla galvu.

Mēs zinām, ka tu zvanīji Elīasam Skūgam no šejienes, no Oslo, un ka tu divas dienas vēlāk esi bijis Stavangerē. Un tad tu viņu nogalināji. Tie ir mums zināmie fakti, bet mani interesē kādēļ? Vai varbūt tev nebija motīva, Leike?

Tas bija pirmais solis FIB aģentu Inbauda, Reida un Baklija deviņu pakāpju nopratināšanas sistēmā: konfrontācija, mēģinājums izmantot šoka efektu, lai uzreiz panāktu knock-out, apgalvojot, ka viņiem viss jau zināms un nav jēgas liegties. Runa var būt tikai par vienu: atzīšanos. Šajā gadījumā Belmans kombinēja pirmo soli ar citu paņēmienu: saistīja apstiprinātu faktu ar vienu vai vairākiem neapstiprinātiem. Viņš sasaistīja neapstrīdamo telefona zvanu ar to, ka Leike esot bijis Stavangerē un esot slepkava. Izdzirdot pirmo apgalvojumu, Leike automātiski nospriedīs, ka viņiem ir pierādījumi arī otrajam. Un ka šie fakti ir tik vienkārši un neapstrīdami, ka atliek vienīgi atbildēt: kāpēc?

Belmans redzēja, kā Leike norij siekalas, kā, atsedzot balto zobu rindu, mēģina savilkt muti smaidā, un, ieraudzījis apjukumu viņa acīs, saprata, ka ir jau uzvarējis.

Es neesmu zvanījis nevienam Elīasam Skūgam, Leike atbildēja.

Belmans nopūtās.

Vai gribi, lai parādu izdruku no Telenor centrāles?

Leike paraustīja plecus.

Es neesmu zvanījis. Pirms kāda laiciņa pazaudēju savu mobilo telefonu. Varbūt no tā kāds ir zvanījis tam Skūgam.

Nemēģini izlikties, Leike! Mēs runājam par tavu mājas telefonu.

Atkārtoju vēlreiz: es neesmu viņam zvanījis!

Es dzirdu. Saskaņā ar adrešu reģistru tu dzīvo viens?

Jā. Tas ir…

Reizēm tur pārlaiž nakti tava saderinātā. Un reizēm tu piecelies agrāk un dodies uz darbu, bet viņa paliek dzīvoklī?

Gadās. Bet biežāk es esmu pie viņas.

Nu, nu. Vai tiešām rēdera Galtunga meitai ir labāks mājoklis nekā tev, Leike?

Varbūt. Katrā ziņā tas ir mājīgāks.

Belmans sakrustoja rokas uz krūtīm un pasmaidīja.

Tomēr ja no savām mājām Skūgam nezvanīji tu, tad tai jābūt viņai. Es dodu piecas sekundes, lai tu, Leike, sāktu runāt patiesību. Pēc piecām sekundēm kāda patruļmašīna Oslo ielās saņems pavēli un, sirēnām kaucot, dosies uz viņas ērto mājoklīti, uzliks viņai rokudzelžus, atvedīs šurp, atļaus piezvanīt tēvam un pastāstīt, ka tu viņu apvaino par zvanīšanu Skūgam. Annešs Galtungs sagādās meitai labāko Norvēģijas advokātu varzu, un tu būsi ieguvis īstu pretinieku. Četri, trīs.

Leike vēlreiz paraustīja plecus.

Ja tu domā, ka ar to pietiek, lai dabūtu aresta orderi jaunai sievietei ar nevainojamu pagātni, tad lūdzu! Bet tādā gadījumā, domāju, īstu pretinieku būšu sagādājis nevis es, bet tu.

Belmans uzlūkoja Leiki. Vai viņš to būtu par zemu novērtējis? Grūti saprast, ko viņš domā. Vienalga, pirmais solis sperts. Atzīšanās nenotika. Nekas, vēl atlikuši astoņi. Otrais solis paredzēja simpātiju izrādīšanu aizdomās turamajam, normalizējot situāciju. Bet tad bija jāzina motīvs. Tomēr motīvs, kādēļ vajadzēja laupīt dzīvību visiem tiem, kuri vienlaikus pārnakšņoja kādā tūristu namiņā, nebija skaidrs, ja neskaita acīm redzamu faktu, ka sērijveida slepkavām vairumā gadījumu motīvi slēpjas tādos dvēseles dziļumos, kurus vairums no mums nekad neapmeklē. Tādēļ, gatavojoties pratināšanai, Belmans bija izlēmis viegli pārslīdēt pāri simpātiju solim, pievēršoties motivācijas solim: dot aizdomās turamajam iemeslu atzīties.

Lieta tāda, Leike, ka es neesmu tavs ienaidnieks. Esmu tikai cilvēks, kurš vēlas saprast, kāpēc tu tā rīkojies. Kas tevi pamudina? Ir skaidri redzams, ka esi spējīgs un inteliģents cilvēks. Paraugies vien, ko tu esi sasniedzis darījumu pasaulē! Mani tas pārsteidz, mani sajūsmina cilvēki, kuri nosprauž sev mērķus un sasniedz tos neatka-rīgi no tā, ko citi par tiem domā. Cilvēki, kas izceļas no viduvējību masas. Uzdrošinos sacīt, ka ari pats jūtos kā tai piederīgs. Varbūt es saprotu tevi labāk, nekā tu domā, Tonij!

Belmans bija palūdzis vienam izmeklētājam piezvanīt Leikes biržas kolēģim un uzzināt, kā Leikem patīk, ja izrunā viņa vārdu: "Tounijs", "Tonijs" vai "Tonnijs". Atbilde bija: "Tonijs." Belmans savienoja pareizo izrunu ar to, ka uztvēra Leikes skatienu un mēģināja to noturēt.

Tagad pateikšu to, ko patiesībā nedrīkstētu stāstīt, Tonij. Redzi, dažu iekšējo iemeslu dēļ mums ir ārkārtīgi maz laika, lai nodarbotos ar šo lietu, tādēļ ļoti vajadzīga atzīšanās. Normālā situācijā mēs nepiedāvātu vienošanos apmaiņā pret atzīšanos aizdomās turamajam, pret kuru ir tik tieši pierādījumi kā pret tevi, bet tas paātrinātu lietas izskatīšanu. Un par šo atzīšanos kura, lai tevi notiesātu, mums nav pat vajadzīga gribu tev piedāvāt vērā ņemamu soda samazinājumu. Diemžēl mani ierobežo likums, un es nevaru konkretizēt, bet, starp mums runājot, tas būs ie-vē-ro-jams. Kā būs, Tonij? Es apsolu! Un tas tagad ir ierakstīts lentē. Viņš norādīja uz sarkano spuldzīti uz galda.

Leike ilgi un domīgi vēroja Belmanu. Tad pavēra muti.

Tie divi, kas mani atveda, teica, ka tevi saucot Belmans.

Sauc mani par Mikaēlu, Tonij!

Viņi teica arī to, ka tu esot ļoti inteliģents cilvēks. Stingrs, bet tāds, uz kuru varot paļauties.

Domāju, tev būs iespēja par to pārliecināties.

Tu sacīji ievērojams, vai ne?

Dodu savu godavārdu! Belmans juta, kā paātrinās viņa pulss.

Labi, Leike noteica.

Lieliski! Mikaēls Belmans ar diviem pirkstiem pieskārās savai apakšlūpai. Sāksim no sākuma?

Labprāt! Leike atbildēja un no bikšu aizmugures kabatas izņēma papīra lapiņu, ko Trulss un Jusi acīmredzot bija ļāvuši viņam paturēt. No Harija Hola es dabūju datumus un laikus, tādēļ ilgi neaizkavēšu. Tātad sešpadsmitajā decembrī Oslo, kaut kad starp pulksten desmitiem un vienpadsmitiem vakarā, nomira Borgnija Stēma-Mīre.

Pareizi! Belmans juta, ka viņa sirds sāk priecīgi pukstēt.

Es pārbaudīju kalendārā. Tajā laikā es atrados Šīenā, Ibsena mājas Pēra Ginta zālē, kur stāstīju par savu koltana projektu. To var apliecināt zāles izīrētājs un aptuveni simt divdesmit potenciālie investori, kuri tur bija. Manuprāt, jūs zināt, ka līdz turienei jābrauc apmēram divas stundas. Nākamā bija Šarlote Lollesa, starp… tūlīt redzēsim… te rakstīts tā: trešajā janvāri, starp pulksten divdesmit trijiem un pusnakti. Tajā laikā es pusdienoju Hāmarā kopā ar dažiem mazāka mēroga investoriem. Divu stundu brauciena attālumā ar mašīnu no Oslo. Starp citu, es braucu ar vilcienu un mēģināju atrast vilciena biļeti, bet diemžēl neveiksmīgi.

Leike kā atvainodamies skatījās uz Belmanu, kurš bija pārstājis elpot. Un, neslēpjot savus baltos zobus, viņš pabeidza:

Tomēr es ceru, ka vismaz kādu no tiem divpadsmit lieciniekiem, ar kuriem kopā pusdienoju, varēs uzskatīt par uzticamu.

Pēc tam viņš teica, ka viņu, iespējams, varētu turēt aizdomās par Māritas Ulsenas slepkavību, jo, kaut gan esot bijis mājās kopa ar savu saderināto, patiesībā tovakar uz divām stundām bijis izbraucis ar slēpēm pa apgaismoto trasi Serkedālenē.

Mikaēls Belmans pašūpoja galvu un, vērojot "Slimo bērnu'", vēl dziļāk sabāza rokas mēteļa kabatās.

Tad, kad nomira Mārita Ulsena? Kaja jautāja, mazliet pašķieba galvu un paskatījās uz bālās, acīmredzot mirstošās meitenes muti. Katru reizi, kad viņi satikās šeit, Munka muzejā, Kaja mēdza koncentrēties uz kādu vienu detaļu. Vienu reizi tās varēja būt acis, citreiz fona ainava, saule vai vienkārši Edvarda Munka paraksts.

Viņš teica, ka ne viņš, ne tā Galtungu meitene…

Lēne, Kaja pateica priekšā.

…īsti neatceroties, cikos, bet tas varējis būt pavēlu. Viņš tā parasti darot, jo tad uz celiņa esot mazāk cilvēku.

Tātad Tonijs Leike varēja būt Frongneres parkā. Ja viņš ir bijis Serkedālenē, tad ir šķērsojis maksas punktus turp un atpakaļceļā. Ja mašīnas priekšējā logā viņam ir elektroniskā maksāšanas kartīte, tad laiks tiek reģistrēts automātiski. Un tad var…

Viņa bija pagriezusies pret Mikaēlu un pēkšņi aprāvās, sastapusi viņa auksto skatienu.

…bet to jau jūs, protams, pārbaudījāt, viņa pabeidza teikumu.

Tas nebija vajadzīgs, Mikaēls sacīja. Viņam nav kartītes. Viņš katru reizi apstājas un maksā skaidrā naudā. Tādā gadījumā mašīna netiek reģistrēta.

Kaja pamāja ar galvu. Viņi nesteidzīgi devās pie nākamās gleznas un apstājās aiz vairākiem japāņiem, kas tarkšķot un žestikulējot apsprieda gleznas saturu. Priekšrocība, darbdienās satiekoties Munka muzejā neskaitot to, ka tas atrodas starp KRIPOS Brīnā un Policijas pārvaldi Grenlannē, bija tā, ka šī ir viena no tām vietām

1 Edvarda Munka (1863-1944) glezna. (Red. piez.)

Oslo, ko apmeklē tūristi un kur nekad nesatikt kolēģus, kaimiņus un pazīstamus cilvēkus.

Ko Leike teica par Ellasu Skūgu un Stavangeri? Kaja jautāja.

Mikaēls atkal pašūpoja galvu.

Teica, ka ari tur viņu varot turēt aizdomās. Tonakt viņš mājās esot gulējis viens, un viņam neesot alibi. Tad jautāju, vai nākamajā dienā viņš ieradies darbā. Sacīja, ka neatceroties, bet domājot, ka ieradies kā parasti, pulksten septiņos. Ja es uzskatot, ka tas ir svarīgi, tad varot apjautāties caurlaižu birojā. Es pajautāju, un izrādījās, ka Leike pasūtījis vienu no konferenču zālēm uz ceturksni pēc deviņiem. Kad aprunājos birojā ar dažiem investoriem, izrādījās, ka divi no viņiem bijuši tajā sanāksmē kopā ar Leiki. Ja viņš būtu pametis Elīasa Skūga dzīvokli trijos naktī, tad, lai paspētu uz sanāksmi, viņam būtu vajadzējis izmantot lidmašīnu, bet viņa vārds nevienā pasažieru sarakstā nav reģistrēts.

Tas neko nenozīmē, viņš varēja uzrādīt citu vārdu un ID. Turklāt mums joprojām ir viņa telefona zvans Skūgam. Kā viņš to izskaidroja?

Pat nemēģināja to darīt. Vienkārši noliedza, Belmans nošņāca. Interesanti, ko tik lielisku cilvēki atrod šajā "Dzīves dejā"? Tajā nav pat skaidri saredzamu seju. Man liekas, tie atgādina zombijus.

Kaja uzmanīgi ieskatījās dejotājos gleznā.

Varbūt tā arī ir, viņa ieteicās.

Zombiji? Belmans īsi iesmējās. Tu tiešām tā domā?

Cilvēki, kas iet un dejo, bet iekšēji jūtas miruši, aprakti, satrūdējuši. Tieši tā.

Interesanta teorija, Sūlnesa!

Viņa necieta, ka Mikaēls lieto viņas uzvārdu. Tā viņš parasti rīkojās tad, kad bija nikns vai vienkārši uzskatīja par lietderīgu atgādināt par savu intelektuālo pārākumu. Un viņa lāva to darīt, jo Mikaēlam tas acīmredzot bija svarīgi. Un reizēm viņš droši vien arī izrādījās gudrāks. Vai nebija tā, ka viņa bija iemīlējusies galvenokārt Mikaēla neapšaubāmajā intelektā? Kaja to tik skaidri vairs neatcerējās.

Man jāatgriežas darbā, viņa sacīja.

Un ko tu tur darīsi? Mikaēls iejautājās un pašķielēja uz dežurantu, kas zāles dziļumā stāvēja aiz nožogojuma un žāvājās. Skaitīsi saspraudes un gaidīsi nodaļas galu? Tu taču saproti, ka līdz ar šo Leiki esi sagādājusi man lielas problēmas?

Vai es? viņa neticīgi iesaucās.

Nomierinies, dārgā! Tā biji tu, kas man piezvanīja un pastāstīja, ko Harijs uzzinājis par Leiki. Ka viņš gatavojas to aizturēt. Es tev noticēju. Es tā noticēju, ka, sekojot tavam ieteikumam, arestēju Leiki un praktiski izstāstīju presei, ka lieta ir atklāta. Un tagad viss ir pagalam nojucis. Viņam ir neapstrīdams alibi vismaz divās slepkavībās, dārgā, un diennakts laikā mums nāksies viņu atbrīvot. Sievastēvs Galtungs noteikti jau sēž un izvērtē iespēju iesūdzēt tiesā un piesaistīt kādu no tiem velna advokātiem, un tieslietu ministrs vēlēsies noskaidrot, kā, pie velna, varēja gadīties tāda kļūda. Un galva, kura šobrīd guļ uz bluķa, nav ne tavējā, ne Hola vai Hāgena, bet mana, Sūlnesa! Saproti? Tikai mana. Un kaut kas ir jādara. Tev kaut kas ir jādara!

Un ko lai es daru?

Neko daudz, tikai sīkumu, pārējo mēs izdarīsim paši. Es gribu, lai jūs ar Hariju izmetat kādu līkumu. Šovakar.

Iziet? Es?

Tu viņam patīc.

Kādēļ tu tā domā?

Vai neesmu teicis, ka redzēju, kā jūs uz terases sēžat un smēķējat?

Kaja nobālēja.

Tu atnāci vēlu, bet neko neteici, ka būtu mūs redzējis!

-Jūs bijāt aizņemti viens ar otru un nepamanījāt, ka es piebraucu. Es apstājos stāvvietā un sāku jūs vērot. Tu viņam patīc, dārgā! Tagad es vēlos, lai tu aizved viņu uz kādu vietu, tikai uz dažām stundām.

Kāpēc?

Mikaēls Belmans pasmaidīja.

Viņš pārāk daudz sēž mājās. Vai guļ. Hāgenam nevajadzētu ļaut viņam atpūsties, tādi cilvēki kā Hols to nespēj izturēt. Un mēs taču nevēlamies, lai viņš tur, Opsalā, nodzeras, vai ne? Aizved viņu kaut kur vakariņās. Uz kino. Iedzert aliņu. Parūpējies, lai no astoņiem līdz desmitiem viņa nebūtu mājās! Un esi piesardzīga! Es nezinu, vai viņš ir vērīgs vai vienkārši paranoiķis, bet tovakar, kad devās prom, viņš ļoti uzmanīgi nopētīja manu mašīnu. Sarunāts?

Kaja neatbildēja. Mikaēls pasmaidīja ar tādu smaidu, par kādu viņa varēja sapņot ilgajos starplaikos, kad darbs un ģimenes pienākumi traucēja abiem satikties. Tad kādēļ šis pats smaids tagad radīja sajūtu, it kā vēderā viss sagrieztos otrādi?

Tu… vai tikai tu nedomā…

Es domāju darīt to, kas jādara, Mikaēls atbildēja un paskatījās rokaspulkstenī.

Un tas ir?

Belmans paraustīja plecus.

Kā tev liekas? Nomainīt galvas uz bluķa, protams.

Nelūdz man to, Mikaēl!

Bet es taču nelūdzu, dārgā! Es pavēlu!

Viņas balss kļuva tikko dzirdama.

Un ja… ja es atteikšos?

Tad es iznīcināšu ne tikai Holu, bet arī tevi.

Gaisma no griestiem krita uz viņa pigmenta plankumiem. Cik skaists, viņa nodomāja. Kādam vajadzētu viņu uzgleznot.

Marionetes, kā jau pienākas, sāk dejot. Harijs Hols ir noskaidrojis, ka zvanīju Elīasam Skūgam. Man viņš patīk. Domāju varbūt mēs būtu kļuvuši draugi, ja satiktos bērnībā vai jaunībā. Mums ir dažas kopīgas īpašības. Piemēram, inteliģence. Viņš ir vienīgais no izmeklētājiem, kurš spējīgs saskatīt to, kas slēpjas aiz redzamiem faktiem. Protams, tas nozīmē arī to, ka man jābūt piesardzīgākam. Ar nepacietību gaidu turpinājumu. Kā bērns.

PIEKTĀ DAĻA

.

46. NODAĻA. Sarkanā vabole

Harijs atvēra acis un sāka blenzt uz lielu taisnstūrveida sarkanu vaboli, kas, murrājot kā kaķis, starp divām tukšām pudelēm līda aizvien tuvāk viņam. Tad tā apstājās, iemurrājās no jauna un pavirzījās pa žurnālu galdiņa stikla virsmu vēl piecus centimetrus, atstājot mazu celiņu cigarešu pelnos. Viņš pastiepa roku, satvēra to un pielika pie auss. Izdzirdēja pats savu balsi tādu, it kā akmeņi berztos cits gar citu:

Izbeidz man zvanīt, Eistein!

Harij…

Kas, pie velna, runā?

Te Kaja. Ko tu dari?

Viņš paskatījās uz displeju, lai pārliecinātos, ka balss nemelo.

Atpūšos.

Viņš juta, ka kuņģis ir gatavs atbrīvoties no sava satura. Atkal.

Kur?

Uz dīvāna. Ja nav nekā svarīga, tad lieku nost telefonu.

Vai tas nozīmē, ka tu esi mājās, Opsalā?

Nu… Ļauj paskatīties! Katrā ziņā tapetes ir līdzīgas. Klausies, man jāpazūd!

Harijs nometa telefonu dīvāna kājgalī, uzrausās kājās, nedaudz pieliecās, lai nezaudētu līdzsvaru, un, noliecis galvu gluži kā pelengators vai tarāns, aizsteberēja. Bez jūtamiem šķēršļiem ticis līdz virtuvei, viņš vēl paspēja ar rokām atbalstīties pret izlietni. Tad nāca vēmiens.

Atvēris acis, Harijs ieraudzīja, ka šķīvīšu statīvs vēl stāv izlietnē. Šķidrā, dzeltenīgi zaļā masa tecēja pa vienīgā šķīvja maliņu. Viņš atgrieza ūdens krānu. Viena no priekšrocībām alkoholiķim, kuram ir recidīvs, ir tā, ka otrā dienā vēmekļi izlietnē vairs neizraisa nelabumu.

Harijs mazliet padzērās tieši no krāna. Nedaudz. Otra pieredzējuša alkoholiķa priekšrocība viņš zina, cik daudz kuņģī ir vietas.

Viņš atgriezās istabā, plati iepletis kājas, it kā būtu pietaisījis bikses. Starp citu, nekad vēl nebija to izmēģinājis. Apgūlās uz dīvāna. Gultas kājgalī kaut kas klusi kvekšķināja. Kāda sīka balstiņa sauca viņa vārdu. Harijs pataustījās starp kājām un vēlreiz pielika sarkano mobilo telefonu pie auss.

Kas ir?

Viņš prātoja, ko darīt ar žulti, kas dedzināja kaklu kā kvēloša lava, izspļaut vai norit? Varbūt ļaut, lai dedzina? Viņš to būtu pelnījis.

Harijs klausījās, kamēr viņa skaidroja, ka vēloties viņu satikt. Un vai viņš negribot tikties ar viņu Ēkeberga restorānā? Piemēram, tagad. Vai pēc stundas.

Harijs paskatījās uz divām tukšajām Jim Beam pudelēm uz žurnālu galdiņa, pēc tam pulkstenī. Septiņi. Dzērienu veikals slēgts. Restorānā ir bārs.

Tagad, viņš piekrita.

Un nolika aparātu, kas tūlīt iezvanījās vēlreiz. Harijs ieskatījās displejā un nospieda atbildes taustiņu.

Sveiks, Eistein!

Beidzot tu atbildi! Pie velna, Harij, nevajag mani baidīt! Es jau sāku domāt, vai neesi atdarinājis Hendriksu!

Vai nevari aizvest mani līdz Ēkeberga restorānam?

Ko, ellē, tu domā? Vai esmu kāds draņķa taksists?

Astoņpadsmit minūtes vēlāk Eisteina mašīna stāvēja pie Hola mājas lieveņa. Nolaidis loga stiklu, Eisteins smiedamies uzsauca:

Vai nav jāpalīdz aizslēgt tās nolāpītās mājas durvis, dzērājiņ?

Vakariņas? braucot pa Nūrstranni, Eisteins painteresējās. Lai izdrāztu vai tāpēc, ka jau esat drāzušies?

Atslābsti! Mēs kopā strādājam.

Tieši tā! Kā teica mana bijusī sieva: "Gribas to, ko katru dienu redz." Laikam izlasījusi to kādā ilustrētā žurnālā. Viņa gan nedomāja mani, bet to riebīgo žurku no blakus esošā biroja.

Tu neesi bijis precējies, Eistein!

Bet varēju apprecēties. Tas tips staigāja adītā jakā ar kaklasaiti un runāja jaunnorvēģiski. Nevis dialektā, bet nolāpītajā Ivara Osena jaunnorvēģu valodā. Es nejokoju! Vai spēj saprast, kāda sajūta ir gulēt vienam un iedomāties, ka tieši šobrīd tavu could-have-beenwife drāž uz biroja rakstāmgalda, redzēt savā priekšā adītu jaku un zem tās kailu, baltu laucinieka dibenu, kas visu laiku kustas, līdz apstājas un it kā ieraujas, un tad tas tips noaurojas: ES BEIDZU!

Eisteins paskatījās uz Hariju, bet tas nereaģēja.

Velns, Harij, tas bija joks! Vai tiešām esi tik piedzēries?

Iegrimusi dziļās domās, Kaja sēdēja pie galdiņa blakus logam un skatījās ārā uz pilsētu. Līdzās kāds klusi ieklepojās, un viņa pagriezās. Bija pienācis zāles pārzinis. Ar nožēlas pilnu izteiksmi sejā, it kā sacītu: ēdienu-kartē-tā-rakstīts-bet-virtuvē-saka-ka-šobrīd-tā-nav, viņš bija pieliecies viņai tuvāk, taču runāja tik klusi, ka Kaja tik tikko varēja saklausīt.

Man ļoti žēl, bet jāsaka, ka jūsu viesis ir atnācis, un tad, nosarcis, izlaboja sacīto: Gribēju teikt, ka man žēl… bet nevarējām ļaut viņam ienākt. Viņš, liekas, ir mazliet… iereibis. Un mūsu politika ir tāda, ka…

Viss kārtībā! Kaja atbildēja un piecēlās. Kur viņš ir?

Stāv ārpusē un gaida. Nākot iekšā, viņš bārā, liekas, nopirka kādu dzērienu un iznesa to sev līdzi. Varbūt jūs varētu palīdzēt ienest to atpakaļ? Saprotiet, mēs varam zaudēt licenci.

Protams, tikai atnesiet man mēteli, lūdzu! Kaja sacīja un ātri devās cauri zālei. Pārzinis nervozi tipināja aiz viņas.

Izgājusi uz ielas, viņa ieraudzīja Hariju. Viņš stāvēja un līgojās pie zemās mūra sienas nogāzes malā, tur, kur vēl nesen abi bija runājušies.

Kaja nostājās viņam blakus. Uz mūra stāvēja tukša glāze.

Nav jau mums noteikti jāvakariņo šajā restorānā, viņa ietei-cās. Vai ir kāds priekšlikums?

Harijs paraustīja plecus un iedzēra malku no blašķltes.

Bārs "Savojā". Ja neesi pārāk izsalkusi.

Kaja ciešāk savilka mēteli.

Patiesībā izsalkusi neesmu. Varbūt izrādi man apkārtni, tu taču šeit esi uzaudzis, un man ir mašīna. Vari man parādīt bunkurus, kuros mēdzāt pabūt.

Tur ir auksti un pretīgi, Harijs teica. Smird pēc urīna un slapjiem pelniem.

Varam uzsmēķēt, Kaja ierosināja. Un patīksmināties par skatu. Vai vari piedāvāt ko labāku?

Lejā, pa fjordu, lēni un klusi cauri tumsai uz pilsētas pusi slīdēja kruīza kuģis viss ugunīs, gluži kā Ziemassvētku eglīte. Viņi sēdēja tieši uz mitrā betona virs bunkuriem, bet ne Harijs, ne Kaja nejuta ķermeņus pārņemošo aukstumu. Kaja pielika mutei Harija pasniegto blašķīti.

Sarkanvīns blašķītē. Viņa pasmaidīja.

Tas bija viss, ko atradu tēva bāra skapīti. Tas tika domāts kā rezerve. Kurš ir tavs mīļākais aktieris?

Sāc tu! viņa teica un ieņēma krietnāku malku.

Roberts de Niro.

Kaja saviebās.

"Analyze This"? "Meet the Fockers"?

Es zvērēju viņam mūžīgu uzticību pēc "Taxi Driver" un "The Deer Hunter". Bija vērts. Un tavs aktieris?

Džons Malkovičs.

Mm. Labi. Kāpēc?

Viņa padomāja.

Man liekas, viņš iemieso ļaunumu. Kā īpašība tā man nepatīk, bet patīk veids, kā viņš to pasniedz.

Un viņam ir sievišķīga mute.

Vai tas ir labi?

Jā. Visiem labākajiem aktieriem ir sievišķīga mute. Un/vai augstas, sievišķīgas balsis. Kevins Speisijs, Filips Seimūrs Hofmans. Harijs izņēma cigarešu paciņu un piedāvāja Kajai.

Tikai tad, ja tu man aizsmēķēsi, viņa sacija. Jā, tie puiši nav pārspīlēti vīrišķīgi.

Mikijs Rurks. Sievietes balss. Sievietes mute. Džeimss Vuds. Bučmūlītis kā nepieklājīga rozīte.

Bet nav augstas balss.

Blējoša balss. Aita. Juteklīga sieviete.

Kaja iesmējās un paņēma aizdegto cigareti.

Turpini! Mačo puišiem filmās ir zemas, aizsmakušas balsis. Atceries Brūšu Vilisu.

Jā, ņemsim Brūšu Vilisu. Jā, ir aizsmacis. Bet zema balss? HardlyHarijs piemiedza acis un, pagriezies uz pilsētas pusi, falsetā nočukstēja: -From up here it doesn't look like you're in charge of jack shit.

Kaja izplūda smieklos, cigarete viņai izkrita no mutes, aizdejoja lejup gar sienu un, birdinot dzirksteles, iekrita krūmājā.

Slikti?

Šausmīgi, viņa noelsās. Velns parāvis, tevis dēļ aizmirsu, kā sauc to aktieri mačo ar sievišķīgo balsi, kuru es gribēju nosaukt!

Harijs paraustīja plecus.

Gan jau atcerēsies.

Mums ar Ēvenu arī bija tāda vieta kā šī, Kaja teica un, paņēmusi jaunu cigareti, iespieda to starp īkšķi un rādītājpirkstu kā naglu, ko gatavojas iedzīt. Tā bija tikai mūsu vietiņa, un mēs domājām, ka neviens cits to nezina. Tur varējām noslēpties un izstāstīt viens otram savus noslēpumus.

Vai nevēlies man par to pastāstīt?

Par ko?

Par savu brāli. Kas ar viņu notika?

Viņš nomira.

To es zinu. Cerēju, kas izstāstīsi pārējo.

Un kas ir pārējais?

Nu, piemēram, kādēļ tu viņu kanonizē.

Es?

Vai tad ne?

Viņa ilgi skatījās uz Hariju.

Iedod vīnu! Kaja palūdza.

Harijs pasniedza blašķlti, un viņa alkatīgi iedzēra krietnu malku.

Viņš atstāja zīmīti, Kaja sacīja. Ēvens bija ļoti jūtīgs un ievainojams. Brīžiem viņš varēja būt smaidīgs un smējīgs. Kad viņš ienāca, šķita parādījusies saulīte. Ja bija problēmas, tad, viņam atnākot, tās izzuda kā… jā, kā rasa saulītē. Bet melnajos brīžos viss bija citādi. Ap viņu visi pieklusa, it kā gaisā lidinātos kāda neskaidra traģēdija un viņa klusēšanā to varētu saklausīt. Mūzika minorā. Skaista un reizē šaušalīga, saproti? Bet vienlaikus šķita, ka viņa skatienā slēpjas saules stariņi, jo acis turpināja smieties. Tas bija nepatīkami.

Viņa noskurinājās.

Tas notika vasaras brīvlaikā, saulainā dienā, kādu vienīgi Ēvens spēja sagādāt. Mēs bijām savā vasaras namiņā Hjemē. Es biju piecēlusies un devusies uz veikalu nopirkt zemenes. Kad atgriezos, brokastis bija gatavas un mamma pasauca uz otro stāvu, lai Ēvens nāk lejā. Bet viņš neatbildēja. Nospriedām, ka viņš guļ, jo reizēm viņš rītos gulēja ilgi. Es uzkāpu augšā, lai kaut ko paņemtu savā istabā, un, ejot garām viņa durvīm, klusi pieklauvēju un pateicu: "Zemenes!" Verot vaļā savas istabas durvis, turpināju klausīties, vai viņš atbildēs. Ieejot istabā, tu neskaties apkārt, bet tikai tur, kur vajag, uz naktsgaldiņu, kur guļ grāmata, pēc kuras esi atnācis, vai uz palodzi un kastīti ar vizuļiem. Es viņu uzreiz nepamanīju, tikai jutu, ka gaisma krīt kaut kā citādi. Tad paskatījos sāņus un vispirms ieraudzīju tikai viņa kailās kājas. Es tās tūdaļ pazinu: viņš mēdza man maksāt vienu kronu, lai es pakutinu viņa pēdas. Tas viņam ļoti patika. Mana pirmā doma bija, ka viņš lido, ka beidzot ir iemācījies lidot. Mans skatiens slīdēja tālāk. Viņam mugurā bija manis noadītais gaišzilais džemperis. Viņš bija pakāries pie lustras ar pagarinātāja vadu. Laikam bija gaidījis, līdz izdzirdēs, ka es pieceļos un aizeju, tad iegājis manā istabā. Gribēju mesties ārā, taču nespēju pakustēties it kā kājas būtu ieaugušas grīdā. Tā es tur stāvēju un skatījos, un viņš karājās tik tuvu, un es saucu mammu, es darīju visu, lai kliegtu, tomēr nespēju izdabūt nevienu skaņu.

Kaja nokāra galvu un nokratīja pelnus no cigaretes. Tad trīcošā balsī turpināja:

Pārējo atceros tikai pa daļai. Man deva zāles, kaut kādu nomierinošu līdzekli. Kad pēc trim dienām nācu pie sajēgas, viņu jau bija apbedījuši. Man teica: esot labi, ka manis tur nav bijis, tas man būtu pārāk liels nervu satricinājums. Tūlīt pēc tam saslimu un lielāko vasaras daļu nogulēju ar augstu temperatūru. Man vienmēr bija licies, ka šī apbedīšana notikusi mazliet par ātru, it kā viņa nāves veidā būtu kaut kas apkaunojošs. Kā tu domā?

Mm. Tu teici, ka viņš uzrakstījis zīmīti?

Kaja paskatījās uz fjordu.

Tā gulēja uz mana naktsgaldiņa. Viņš rakstīja, ka bijis nelaimīgi iemīlējies kādā meitenē, kuru nekad nevarēs iegūt, ka nevēloties vairs dzīvot un lūdzot piedošanu par mums sagādātajām sāpēm, un viņš zinot, ka mēs viņu mīlam.

Mm.

Atklāti sakot, biju nedaudz pārsteigta. Ēvens nekad nebija man stāstījis, ka ir kāda meitene, un viņš mēdza izstāstīt gandrīz visu. Ja Rūars ne…

Rūars?

-Jā. Tovasar es pirmo reizi iemīlējos. Viņš bija tik mīļš un pacietīgs. Kad slimoju, viņš apmeklēja mani gandrīz katru dienu un klausījās manos stāstos par Ēvenu.

Par to, cik neticami fantastisks cilvēks viņš bijis.

Tu saprati pareizi.

Harijs uzrāva plecus.

Kad nomira mana māte, es rīkojos tāpat. Eisteins nebija tik pacietīgs kā Rūars. Viņš pajautāja tieši: vai es gatavojos dibināt jaunu reliģiju?

Kaja iesmējās un ievilka dūmus no cigaretes.

Man liekas, ka Rūars pamazām sāka just, ka atmiņas par Ēvenu izspiež visu pārējo, ieskaitot viņu pašu. Mūsu attiecības nebija ilgas.

Mm. Bet Ēvens palika.

Viņa pamāja ar galvu.

Aiz katrām durvīm, kuras atveru.

Tas bija tāpēc, vai ne?

Kaja vēlreiz pamāja.

Kad tovasar atgriezos no slimnīcas un gribēju ieiet savā istabā, nespēju atvērt durvis. Gluži vienkārši nespēju. Es zināju: ja atvēršu, tad viņš tur atkal karāsies. Un tā būtu mana vaina.

Tā vienmēr ir mūsu vaina, vai ne?

Vienmēr.

Un neviens mūs nepārliecinās, ka tā nav, pat mēs paši ne!

Harijs aizmeta cigaretes nodeguli tumsā. Aizsmēķēja jaunu.

Kuģis lejā bija piestājis pie krasta.

Ambrazūrās dobji un drūmi svilpoja vējš.

Kādēļ tu raudi? Harijs klusi pavaicāja.

Tādēļ, ka tā ir mana vaina, asarām ritot pār vaigiem, Kaja nočukstēja. Viss ir mana vaina. Tu visu laiku to zināji, vai ne?

Harijs ievilka dūmus. Tad izņēma cigareti no mutes un uzpūta tos uguntiņai.

Nē, visu laiku ne.

Bet kad?

Kopš ieraudzīju durvīs Bjērna Holma seju. Tur, Holmenveienā. Bjērns Holms ir labs kriminālists, bet viņš nav de Niro. Viņš izskatījās tiešām pārsteigts.

Un viss?

Ar to pietika. Pēc viņa sejas izteiksmes nopratu, ka viņam nav ne jausmas, ka biju Leikem uz pēdām. Ergo' viņš nebija redzējis šo vārdu manā datorā un nebija pastāstījis tālāk Belmanam. Un, ja kurmis nebija Holms, tad tas varēja būt tikai viens cilvēks.

Kaja pamāja ar galvu un noslaucīja asaras.

Kādēļ tu neko neteici? Kādēļ neko nedarīji? Kādēļ nenocirti man galvu?

Kāda vajadzība? Nospriedu, ka tev bijis pamatots iemesls.

Kaja papurināja galvu un ļāva asarām ritēt.

Es nezinu, ko viņš tev apsolīja, Harijs teica. Droši vien kādu svarīgu amatu jaunajā, visuvarenajā KRIPOS. Un man bija taisnība,

1 Tātad. (Latīņu vai.) kad teicu, ka tas tips, kurā esi ieķērusies, ir precējies un apgalvo, ka tevis dēļ pametīs sievu un bērnus, bet nekad to nedarīs.

Viņa klusi ieraudājās un nolieca galvu, it kā tā būtu kļuvusi pārāk smaga. Kā pielijis ziediņš, Harijs nodomāja.

Es tikai nesaprotu, kādēļ tu šovakar gribēji mani satikt. Harijs ar nepatiku aplūkoja cigareti. Varbūt vajadzētu mainīt marku? Vispirms iedomājos, ka vēlies man atzīties, ka esi kurmis, bet ātri vien sapratu, ka ne jau tāpēc. Vai mēs kādu gaidām? Vai kaut kam jānotiek? Domāju, ka esmu izslēgts no spēles. Kā vēl varu jums kaitēt?

Viņa paskatījās pulkstenī. Nošņaukājās.

Vai varam aizbraukt pie tevis, Harij?

Kāpēc? Vai tur mūs kāds gaida?

Kaja pamāja.

Harijs izdzēra to, kas blašķītē bija atlicis.

Durvis bija uzlauztas. Koka skaidas uz kāpnēm liecināja, ka tās izgāztas ar lauzni. Nekādas izsmalcinātības, nekādu viltīgu mēģinājumu. Policijas ielaušanās.

Harijs kāpnēs pagriezās un noskatījās, kā Kaja, izkāpusi no mašīnas, stāv, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Tad devās iekšā.

Viesistaba bija tumša, vienīgā gaismiņa nāca no atvērtā bāra skapīša. Bet ar to pietika, lai atpazītu cilvēku, kas sēdēja ēnā pie loga.

Komisār Belman, Harijs ierunājās. Tu sēdi mana tēva klub-krēslā!

Es to atļāvos, Belmans atbildēja, jo dīvāns tā īpatnēji ož. Pat suns izvairījās no tā.

Vai varu tev ko piedāvāt? Harijs pamāja uz bāra pusi un apsēdās dīvānā. Varbūt pats esi kaut ko atradis?

Pustumsā Harijs manīja, ka komisārs papurina galvu.

Es ne. Bet suns gan.

Mm. Pieļauju, ka esi sagādājis kratīšanas orderi, bet mani interesē iemesls.

Anonīms ziņojums par to, ka ar nevainīga cilvēka palīdzību esi ievedis valstī narkotikas un tās, iespējams, atrodas šeit.

Tiešām?

Narkotiku suns kaut ko atrada dzeltenbrūnu, folijā ietītu vielu, kas nelīdzinās nekam tādam, ko mēs parasti valstī konfiscējam. Tādēļ pagaidām nav skaidrs, par ko ir runa. Bet mēs izvērtējam, vai nenodot analīzei.

Izvērtējat?

Tas var būt opijs un var būt arī plastilīna vai mālu gabaliņš. Viss atkarīgs no…

No kā?

No tevis, Harij! Un no manis.

Tiešām?

-Ja piekritīsi izdarīt mums pakalpojumu, var gadīties, ka turēšos pie ieskata par plastilīnu un atteikšos no analīzes. Vadītājam taču jāsaudzē resursi, vai ne?

Vadītājs esi tu. Kas tas par pakalpojumu?

Tu, Hole, esi cilvēks, ar kuru var runāt bez aplinkiem, tādēļ teikšu atklāti. Gribu, lai tu uzņemies grēkāža lomu.

Harijs redzēja, ka uz žurnālu galdiņa vienas Jim Beam pudeles pašā dibenā vīd kaut kas brūns, tomēr atturējās no kārdinājuma pielikt pudeli pie mutes.

Mēs nupat bijām spiesti atbrīvot Toniju Leiki, jo viņam ir neapgāžams alibi vismaz divu slepkavību gadījumos. Viss, kas mums ir par viņu, telefona saruna ar vienu no upuriem. Attiecībā uz presi mēs bijām pārāk tieši. Kopīgi ar Leiki un viņa nākamo sievastēvu tā sacels lielu brēku. Šovakar mums jāsniedz presei paziņojums, un tajā būs sacīts, ka aizturēšana tika veikta, pamatojoties uz orderi, ko tu, pretrunīgais Harij Hol, izmānīji no nabaga nepieredzējušās Policijas pārvaldes juristes. Ka tu esi darbojies pēc savas iniciatīvas un uzņemies visu atbildību. Ka KRIPOS saistība ar šo lietu ir tikai tāda, ka tie nojautuši aizturēšanas nelikumību, iejaukušies un sarunā ar Leiki noskaidrojuši visus lietas apstākļus. Pēc tam tūlīt atbrīvojuši. Tu nāksi līdzi, parakstīsi ziņojumu presei un nekad vairs neizteiksies šajā sakarībā. Skaidrs?

Harijs vēlreiz uzlūkoja atlikumu pudeles dibenā.

Mm. Stingrs rīkojums. Vai tu domā, ka prese norīs šo paziņojumu pēc tam, kad tu, rokām plātīdamies, lielījies, ka aizturēšana ir tavs personiskais nopelns?

Preses ziņojumā būs teikts, ka es uzņēmos atbildību. Man kā vadītājam bija jāuzņemas vadīt aizturēšanas operāciju, kaut arī nojautām, ka policists ir kļūdījies. Bet, kad vēlāk Harijs Hols sāka uzstāt uz savu lomu, es neiebildu, jo viņš ir pieredzējis inspektors un pat nestrādā KRIPOS.

Un mana motivācija būs šāda: ja es neparakstīšu, tad tikšu tiesāts par narkotiku kontrabandu un glabāšanu?

Belmans sakļāva plaukstas un pašūpojās krēslā.

Pareizi. Bet motivācijai svarīgāk varbūt ir tas, ka varu parūpēties, lai tevi iesloga tūlīt pat. Žēl, jo zinu, ka labprātāk tu vēlētos būt pie sava slimā tēva, kuram, cik man zināms, daudz vairs nav atlicis. Tiešām bēdīgi.

Harijs atspiedās pret dīvāna malu. Viņš zināja, ka vajadzētu satrakoties. Ka agrākais jaunais Harijs noteikti satrakotos. Bet šis Harijs labprātāk vēlējās ierakties dīvānā, kas oda pēc vēmekļiem un sviedriem, aizvērt acis un cerēt, ka tie dosies prom, aiztīsies. Belmans, Kaja, ēnas pie loga. Bet smadzenes turpināja automātiski prātot.

Neatkarīgi no manis, viņš izdzirda savu balsi, kāpēc lai Leike atbalstītu šo versiju? Viņš zina, ka viņu arestēja un nopratināja KRIPOS.

Pirms vēl Belmans paspēja atbildēt, Harijs jau nojauta, ko viņš sacīs.

Leike zina, ka pār to, kurš bijis arestēts, vienmēr gulsies nepatīkama aizdomu ēna. īpaši netīkama, protams, tādam kā Leike, kurš tieši šobrīd cenšas iegūt investoru uzticību. Labākais veids, kā atbrīvoties no šīs ēnas, ir atbalstīt versiju, ka šis arests ir kā tukšais šāviens, nenopietna policista personiska iniciatīva. Piekriti?

Harijs pamāja.

Turklāt runa ir par cilvēkiem… Belmans iesāka.

Es pasargāšu policista mundiera godu, ja uzņemšos visu vainu, Harijs sacīja.

Belmans pasmaidīja.

Es visu laiku zināju, ka tu esi relatīvi inteliģents cilvēks, Hole! Vai tas nozīmē, ka esam vienojušies?

Harijs padomāja. Ja Belmans tagad aizies, viņš varēs noskaidrot, vai pudelē palicis kāds piliens viskija. Tad viņš piekrītoši pamāja.

Te būs ziņojums presei. Gribu redzēt tavu parakstu tur, lejā. Belmans pasniedza pāri galdiņam papīru un pildspalvu.

Lai lasītu, bija par tumšu. Tam nebija nozīmes. Harijs parakstījās.

Labi! Belmans paņēma lapiņu un piecēlās. Ielas laternas gaisma krita uz viņa sejas un lika kara krāsām iezaigoties. Tā ir labāk mums visiem. Padomā par to, Harij! Un atpūties!

Uzvarētāja visžēlīgas rūpes, Harijs nodomāja, aizvēra acis un juta, kā uzmācas miegs. Tad atkal atvēra, piesardzīgi uztrausās kājās un sekoja Belmanam ārā uz kāpnēm. Kaja joprojām, sakrustojusi rokas uz krūtīm, stāvēja pie mašīnas.

Harijs redzēja, kā Belmans sazvērnieciski pamāj Kajai. Atbildot viņa tikai paraustīja plecus. Redzēja, kā Belmans šķērso ielu, iesēžas mašīnā tajā pašā, kuru bija ievērojis tovakar stāvam Līdersāgensgātē, iedarbina to un aizbrauc. Kaja bija nostājusies pie kāpnēm. Viņas balss vēl bija aizsmakusi no raudāšanas.

Kāpēc tu iesiti Bjērnam Holmam?

Harijs pagriezās, lai dotos iekšā, bet viņa bija veiklāka, pieveica kāpnes ar diviem soļiem un nostājās starp Hariju un durvīm. Harijs sajuta viņas straujo, silto elpu.

Tu viņam iesiti tikai pēc tam, kad saprati, ka viņš ir nevainīgs! Kāpēc?

Tagad ej, Kaja!

Neiešu!

Harijs paskatījās uz viņu. Zināja, ka nespēj to paskaidrot. To, cik negaidītas bija sāpes, izprotot sakarību. Tādas sāpes lika vienkārši sist sist pārsteigtajā nevainīga cilvēka sejā, viņa paša naivās lētticības spoguļattēlā.

Ko tu vēlies zināt? viņš jautāja, jūtot, kā balss aiz niknuma kļūst metāliska. Es tiešām tev ticēju, Kaja! Varu vienīgi apsveikt! Apsveicu ar lieliski izdarītu darbu! Vai tagad pavirzīsies?

Viņš redzēja, kā Kajas acis atkal pieplūst asarām. Tad viņa paspēra soli sāņus. Harijs ielīgojās iekšā un aizslēdza durvis. Palika stāvam koridorā, bezskaņas vakuumā pēc durvju aizciršanās, pēkšņajā klusumā, tukšumā, patīkamajā nebūtībā.

47. NODAĻA Bailes no tumsas

Ūlavs Hols tumsā samirkšķināja acis.

Vai tas esi tu, Harij? -Jā-

Tagad ir nakts, vai ne?

Jā. Ir nakts.

Kā tev iet?

Dzīvoju.

Ļauj man ieslēgt gaismu…

Nevajag. Man tev kaut kas jāpastāsta.

Es pazīstu šo balss toni. Neesmu pārliecināts, vai gribu klausīties.

Vienalga, rīt tu izlasīsi par to avīzē.

Un tev ir cita versija, ko vēlies man izstāstīt?

Nē. Vēlos tikai būt pirmais.

Vai esi dzēris, Harij?

Vai gribi dzirdēt?

Tavs vectēvs dzēra. Es viņu mīlēju. Gan skaidrā, gan pilnā. Nav daudz tādu, kuri var to sacīt par tēvu dzērāju. Nē, es nevēlos dzirdēt!

Mm.

Arī tev varu teikt to pašu. Es mīlēju tevi. Vienmēr. Gan skaidrā, gan pilnā. Tas pat nebija grūti. Kaut arī tu vienmēr biji tāds kareivīgs. Tu karoji gandrīz ar visiem, pat ar sevi. Bet mīlēt tevi ir visvieglāk, Harij!

Tēt…

Nav laika runāt par nesvarīgām lietām, Harij. Nezinu, vai esmu tev stāstījis, šķiet, jā, bet reizēm mēs tik daudz domājam, ka sāk likties esam to pateikuši skaļi. Es vienmēr lepojos ar tevi, Harij. Vai bieži esmu to teicis?

Es…

Jā? Ūlavs Hols ieklausījās tumsā. Vai tu raudi, dēls? Tas ir labi. Vai zini, ar ko es lepojos visvairāk? Nekad neesmu tev stāstījis, bet, kad tu gāji vidusskolā, reiz mums piezvanīja kāds no taviem skolotājiem. Teica, ka skolas pagalmā tu atkal esot uzsācis kautiņu. Ar diviem lielākiem zēniem, vienu gadu vecākiem par tevi. Tev neesot paveicies, nācies tevi sūtīt pie dežurējošā ārsta sašūt lūpu un izraut zobu. Vai atceries es tev samazināju kabatas naudu? Bet vēlāk Eisteins man pastāstīja par to kautiņu. Tu esot meties tiem virsū, jo viņi no strūklakas salējuši ūdeni Treskū mugursomā. Ja pareizi atceros, Treskū tev nekad īpaši nebija paticis. Eisteins teica, ka tevi savainojuši tāpēc, ka tu neesot padevies un vienmēr no jauna cēlies kājās, līdz tā tecējušas asinis, ka lielākie zēni izbijušies un aizskrējuši prom.

Ūlavs Hols klusi iesmējās.

Man likās, ka toreiz nedrīkstēju tev to sacīt, lai tu nesāktu kauties vēl biežāk. Bet es biju tik lepns, ka varēju gandrīz vai raudāt. Tu biji tik drosmīgs, Harij! Tu baidījies no tumsas, bet devies tumsā. Es biju lepnākais tēvs pasaulē! Vai esmu to kādreiz teicis, Harij? Harij? Vai tu te esi?

Brīvs. Šampanieša pudele sašķīda pret sienu, burbulīši kā karstu smadzeņu substance notek gar tapetēm, pār fotogrāfijām, avīžu izgriezumiem, pāri izdrukām no interneta ar Harija Hola fotogrāfiju, kas uzņēmies vainu. Brīvs. Brīvs no vainas, lai atkal sūtītu pasauli uz elli. Es kāpju uz stikla lauskām, mīdu tās grīdā, dzirdu to čirkstoņu. Esmu basām kājām. Es slīdu savās asinīs. Smejos līdz asarām. Brīvs. Brīvs!

48. NODAĻA. Hipotēze

Sidnejas policijas Dienvidu apgabala Smago noziegumu nodaļas šefs Nīls Makkormaks pieglauda plānos sirmot sākušos matus un nopētīja briļļaino sievieti galda pretējā pusē. Viņa bija ieradusies tieši no izdevniecības, kurā strādāja. Vienkāršā, saņurcītā apģērbā, bet kaut kas Iskā Pellerē vedināja uz domām, ka tas ir dārgs un nav paredzēts, lai patiktu tādām vienkāršām dvēselēm kā viņš. Taču mājas adrese liecināja, ka viņa nav īpaši bagāta. Bristole nebija lepnākais Sidnejas rajons. Viņa likās pieaugusi un saprātīga. Noteikti ne no tām, kuras grib dramatizēt, pārspīlēt un pievērst sev uzmanību. Turklāt nevis viņa pati bija atnākusi uz Sidnejas policiju, bet viņi bija to izsaukuši. Viņš paskatījās pulkstenī. Makkormaks bija vienojies ar dēlu pēcpusdienā paburāt, abiem vajadzēja satikties pie Votsona līča, kur stāvēja jahta. Tādēļ viņš bija cerējis, ka daudz laika pratināšana neaizņems. Un viss likās esam kārtībā līdz pēdējam brīdim.

Pelleres jaunkundz, Makkormaks atgāzās krēslā un sakrus-toja rokas uz sava iespaidīgā, puslodei līdzīgā vēdera, kāpēc jūs neizstāstījāt par to agrāk?

Viņa paraustīja plecus.

Kāpēc būtu jāstāsta? Neviens nav jautājis, un arī es neredzēju, ka tam būtu kāda nozīme saistībā ar Šarlotes slepkavību. Es tagad to stāstu tikai tāpēc, ka tik sīki iztaujājat. Es iedomājos, ka jūs interesē tas, kas notika namiņā, nevis… tā epizode, kas atgadījās vēlāk. Un tā bija tikai epizode neliela, īsa un ātri aizmirsta. Tādi idioti kā viņš ir visur, un parastam cilvēkam nav jāizseko katrs tāds nelietis.

Makkormaks kaut ko nomurmināja. Protams, viņai bija taisnība. Arī viņš nejuta vajadzību turpināt kaut ko pētīt. Grūtību, nepatikšanu un darba vienmēr radās pāri galvai, ja saistījās ar cilvēku, kura amata nosaukums sākas vai beidzas ar vārdu "policija". Viņš paskatījās ārā pa logu. Saule mirdzēja Džeksona ostas ūdeni un Menli pusē, kura joprojām kūpēja, kaut gan jau vairāk nekā pirms nedēļas bija nodzēsts pēdējais šissezonas krūmu ugunsgrēks. Dūmus vējš nesa uz dienvidiem. Lielisks, silts ziemeļu vējš. Kā radīts burāšanai. Makkormakam patika Harijs Hols. Jeb Holijs, kā viņš bija dēvējis šo norvēģi. Holijs bija izcili pastrādājis, palīdzot izmeklēt apjomīgo klauna slepkavības lietu. Bet telefonā garā, gaišmatainā norvēģa balss bija šķitusi nogurusi. Makkormaks patiesi cerēja, ka Holijs negrasās atkal ieslīgt dzeršanā.

Sāksim no sākuma, Pelleres jaunkundzi

Mikaēls Belmans ienāca sanāksmju zālē Odin, un visas sarunas tūdaļ apklusa. Viņš ātri piegāja pie tribīnes, nolika sev priekšā piezīmes un pieslēdza datoru USB portam. Izmeklēšanas grupā bija trīsdesmit seši cilvēki trīsreiz vairāk nekā parasti, izmeklējot slepkavību. Viņi tik ilgi bija strādājuši bez rezultātiem, ka vairākkārt bija nācies stiprināt garu, bet visumā viņi bija malači. Tādēļ Belmans ar saviem vīriem bija atļāvies arestēt Toniju Leiki tas izskatījās kā viņu lielais triumfs.

Jūs lasījāt šodienas avīzes, viņš iesāka un pārlaida skatienu sanākušajiem.

Viņš bija glābis vēl glābjamo. Divās no trim lielākajām avīzēm pirmās lappuses aizņēma viens attēls: Tonijs Leike pie Policijas pārvaldes ēkas kāpj mašīnā. Trešā avīze bija ievietojusi Harija Hola fotogrāfiju no arhīva no televīzijas šova, kurā viņš runā par Sniegavīru.

Kā redzat, inspektors Hols uzņemas atbildību. Tas ir pareizi un saprātīgi.

Belmana vārdi atbalsojās sienās un vīru klusējošajos, nogurušajos skatienos. Varbūt tas ir citāds nogurums? Tādā gadījumā tas jāuzveic. Situācija tagad bija saasinājusies. Bija ienācis KR1POS šefs un sacījis, ka zvanījuši no ministrijas un uzdevuši jautājumus. Smilšu pulkstenis nepielūdzami iztek.

Mums tātad vairs nav neviena galvenā aizdomās turamā, viņš sacīja. Bet ir labi jaunumi: mums ir jauni pavedieni. Tie visi ved no Hovas namiņa Ustaūsetā.

Viņš piegāja pie datora, nospieda taustiņu, un parādījās naktī sagatavotās PowerPoint prezentācijas pirmā lapa.

Pusstundu vēlāk Belmans bija uzskaitījis visus viņu rīcībā esošos faktus ar vārdiem, laikiem un iespējamiem maršrutiem.

Jautājums ir šāds. Viņš izslēdza datoru. Par kāda veida slepkavībām ir runa? Manuprāt, tipiskās sērijveida slepkavības tagad varam izslēgt. Upuri nav nejauši izvēlēti no kādas demogrāfiskās grupas, tie saistās ar noteiktu vietu un laiku. Tātad ir pamats domāt, ka runājam par kādu specifisku motīvu, ko, iespējams, var pat uzskatīt par racionālu. Tādā gadījumā mūsu uzdevums ir vieglāks: jāatrod motīvs, un mums būs arī slepkava.

Belmans redzēja, ka vairāki izmeklētāji piekrītoši pamāj.

Grūtības rada tas, ka nav liecinieku, kuri varētu mums kaut ko pastāstīt. Vienīgā mums zināmā, kura ir dzīva, Iska Pellere visu dienu un nakti guļamtelpā nogulējusi slima. Pārējie ir vai nu miruši, vai arī nav pieteikušies. Zinām, piemēram, ka Adele Vetlēsena tur bijusi kopā ar nesen iepazītu puisi, bet neviens no viņas paziņu loka, šķiet, par to neko nezina, tādēļ jāuzskata, ka pazīšanās bijusi īslaicīga. Mēs pārbaudām, ar kādiem cilvēkiem viņai ir bijuši sakari pa telefonu un internetā, bet tam ir vajadzīgs laiks. Un, kamēr mums nav liecinieku, ir jārada pašiem savs starta punkts. Mums vajadzīgas hipotēzes par motīvu. Kāds varētu būt motīvs vismaz četru cilvēku nogalināšanai?

Greizsirdība vai galvā skanošas balsis, atskanēja no zāles gala. Par to liecina pieredze.

Piekrītu. Bet kam galvā varētu skanēt balsis, kuras pavēl nogalināt?

Visiem, kuriem ir psihisku slimību vēsture, Finnmarkas bukmolā nodziedāja kāda balss.

Un visiem, kam to nav, cita balss papildināja.

Labi. Bet kurš varētu būt greizsirdīgs?

Mīļākais vai vīrs kādai, kura tur bija.

Un par kurām ir runa? Belmans jautāja.

Bet mēs taču pārbaudījām nogalināto mīļākajiem alibi un iespējamos motīvus! kāds ierunājās. Tas ir pats pirmais, ko mēs darām. Tām vai nu nebija mīļāko, vai ari mēs tos izsvītrojām no saraksta.

Mikaēls Belmans ļoti labi zināja, ka viņi tikai spiež gāzes pedāli, bet riteņi buksē vecajās sliedēs, kurās jau labu laiku iestiguši, bet pašlaik svarīgākais šķiet tas, ka viņi ir gatavi spiest šo gāzes pedāli. Viņš nešaubījās, ka Hovas namiņš ir tas dēlis, kuru var pabāzt zem riteņiem, lai tiktu uz ceļa.

Visus mīļākos un vīrus mēs neizsvītrojām. Belmans pašūpojās uz papēžiem. Tikai tos, kuri neradīja aizdomas. Kuram sievas slepkavības brīdī nebija alibi?

Rasmusam Ulsenam!

Pareizi. Un, kad es iegriezos stortingā un aprunājos ar Rasmusu Ulsenu, viņš atzinās, ka pirms vairākiem mēnešiem sieva sarīkojusi tādu kā "nelielu greizsirdības scēnu". Viņš esot paflirtējis ar kādu sievieti. Un tad Mārita Ulsena devusies uz Hovas namiņu, lai dažas dienas padomātu. Laika ziņā tas sakrīt ar notikumiem Hovas namiņā. Varbūt viņa ne tikai domāja, bet darīja vēl kaut ko? Varbūt viņa atriebās. Un, lūk, vēl informācija! Tajā naktī, kad upuri uzturējās Hovas namiņā, Rasmusa Ulsena Oslo nebija. Viņš bija noīrējis viesnīcas numuriņu Ustaūsetā. Ko Rasmuss tur darīja, kamēr viņa sieva bija Hovas namiņā? Vai nakti viņš pavadīja viesnīcā vai arī devās izbraukumā ar slēpēm?

Klātesošo skatieni vairs nelikās noguruši un miegaini, gluži pretēji tie sāka atdzīvoties. Viņš gaidīja atbildes. Improvizētas smadzeņu vētras sarīkošana tik lielai izmeklētāju grupai nebija efektīvākais veids, kā tos iekustināt, taču pie šīs lietas visi bija strādājuši kopā tik ilgi, ka katrs no viņiem bija saņēmis pļaukas, katram viņa pārliecības pilnie ieteikumi un fantastiskās hipotēzes tikušas noraidītas. Bija mazinājusies pašcieņa.

Kāds no jaunajiem pacēla balsi:

Viņš varēja tovakar bez brīdinājuma ierasties un pārsteigt viņu nozieguma vietā. Ieraudzīt un atkal doties prom. Un tad vienā mierā visu izplānot.

Var jau būt, Belmans noteica, piegāja pie tribīnes un paņēma kādu papīru. Arguments numur viens tādai teorijai: es nupat saņēmu no Telenor centrāles, lūk, šo. Rasmuss Ulsens no rīta vienu reizi runājis ar savu sievu pa telefonu. Tādēļ pieņemsim, ka viņš zināja, uz kuru namiņu viņa dodas. Arguments numur divi šīs hipotēzes labā: infor-mācija par laikapstākļiem liecina, ka tajā vakarā un visu nakti bijis skaidrs laiks un spīdējis mēness un viņam būtu bijis viegli aizslēpot līdz namiņam tāpat kā Tonijam Leikem. Arguments pret šo hipotēzi: kādēļ bez sievas un viņas iespējamā partnera jānogalina vēl citi?

Varbūt to bija vairāk nekā tikai viens? iesaucās kāda izmeklētāja, maza auguma, kuplām krūtīm. Belmans bija tā pieradis uzskatīt viņu par lesbieti, ka tīksminājās par domu uzaicināt viņu kādu vakaru pie Kajas. Tā, protams, bija tikai doma. Varbūt tur notika īstas orģijas?

Telpu pāršalca smiekli. Tas labi sasprindzinājums sāka atslābt.

Varbūt viņš neredzēja, ar ko viņai bija sekss, ar vīrieti vai sievieti. Redzēja vienīgi to, ka zem palaga kāds ir, ierunājās cita balss. Lūk, arī izlēma nodrošināties.

Atkal smiekli.

Izbeidziet, mums nav laika tādām muļķībām! Eskilsens, viens no pieredzējušākajiem izmeklētājiem, iesaucās. Neviens īsti nezināja, cik sen viņš izmeklē slepkavības. Telpā iestājās klusums. Vai kāds no jums, zaļknābjiem, atceras lietu, ko Smago noziegumu nodaļā pirms dažiem gadiem atrisināja? Toreiz visi domāja, ka Oslo darbojas sērijveida slepkava, Eskilsens turpināja. Bet, kad slepkavu notvēra, izrādījās, ka viņam bija motīvs nogalināt trīs citu pēc citas. Viņš zināja: ja nogalinās tikai viņu vienu, tad uzreiz radīsies aizdomas, tādēļ noslepkavoja vēl citas, lai nomaskētos kā nenormāls sērijveida slepkava.

Nu, pie velna! jaunais iesaucās. Vai Smago noziegumu nodaļai tiešām izdevās atrisināt tādu lietu? Tā droši vien bija nejaušība!

Jaunais puisis smīkņādams pavērās apkārt, bet, neradis atbalstu, lēnām nosarka, jo visi, kas kaut neilgi bija nodarbojušies ar slepkavību izmeklēšanu, atcerējās šo notikumu. To izmantoja kā uzskatāmu piemēru policijas skolās visā Norvēģijā. Tas kļuva par leģendu. Tāpat kā cilvēks, kurš šo noziegumu atklāja.

Harijs Hols.

It's Neil McCormack, Holy. How are you? And where are you?'

1 Šeit Nils Makkormaks, Holij. Kā iet? Un kur tu esi? (Angļu vai.)

Makkormaks skaidri saklausīja, ka Harijs atbildēja: "Komā," taču pieļāva, ka viņš nosaucis kādu vietu Norvēģijā.

I talked to Iska Peller.' Kā jau tu teici, viņai nebija nekā daudz, ko pastāstīt par to nakti, turpretī par iepriekšējo vakaru…

-Jā?

Vietējais policists viņu kopā ar draudzeni Šarloti uzaicinājis pie sevis uz mājām. Izrādījies: kamēr Pelleres jaunkundze mēģinājusi gulēt, lai tiktu vaļā no gripas, policists un draudzene istabā iedzēruši pa glāzītei, un tad policists diezgan noteiktā, fiziskā veidā esot mēģinājis Šarloti pavest. Tik fiziski, ka viņa sākusi saukt palīgā. Pelleres jaunkundze pamodusies, piecēlusies un izgājusi viesistabā, kur policists jau bija paspējis nodabūt draudzenes slēpotāju bikses līdz ceļiem. Viņš esot pārtraucis savu mēģinājumu, un Pelleres jaunkundze kopā ar draudzeni izlēmušas doties uz dzelzceļa staciju, lai apstātos viesnīcā, vietā, kuru, baidos, es nevarēšu…

Jeilu.

Paldies!

Tu saki, Nīl, mēģināja pavest, bet domāji mēģināja izvarot?

Nē. Man nācās vairākkārt pārjautāt, līdz mēs nonācām pie pareizā secinājuma. Viņa teica, ka, pēc draudzenes vārdiem, policists bikses novilcis pret viņas gribu, bet intīmi neesot aizskāris.

Bet…

Iespējams, varam uzskatīt, ka tāds nodoms viņam bija, taču mēs to nezinām. Galvenais nekas sodāms vēl nebija noticis. Pelleres jaunkundze arī piekrita, viņas nedomāja kaut ko ziņot, vienkārši devās prom. Policists pat bija sameklējis kādu ciema savādnieku, lai aizved viņas līdz stacijai, un palīdzējis iekāpt vagonā. Pēc Pelleres jaunkundzes vārdiem, policists neesot bijis satraukts. Viņš drīzāk centies nevis atvainoties, bet iegūt viņas draudzenes telefona numuru. It kā tas būtu pavisam parasts "vīrietis-satiek-sievieti" notikums.

Mm. Vai vēl kas?

Nē, Harij. Mēs tikai pēc tava ieteikuma nodrošinājām viņai policijas aizsardzību. Serviss visu diennakti, pārtika un viss

' Es runāju ar Isku Pelleri. (Angļu vai.) nepieciešamais tiek piegādāts līdz durvīm. Viņa var izbaudīt sauli. Ja vien Bristolē saule spīd.

Paldies, Nīl! Ja kaut kas…

…mainīsies, tad es piezvanīšu. Un otrādi.

Protams. Take care.'

Ko tu neteiksi, Makkormaks nodomāja un, nolicis klausuli, paskatījās uz zilajām pēcpusdienas debesīm. Tagad, vasarā, dienas bija kļuvušas nedaudz garākas. Līdz tumsai viņš vēl paspēs kādu pusotru stundiņu paburāt.

Harijs piecēlās un iegāja dušā. Nostāvēja tur nekustīgi divdesmit minūtes, ļaujot karstajam ūdenim skaloties ap ķermeni. Iznācis ārā, noslaucīja sakarsušo, piesārtušo ādu un apģērbās. Paskatījās mobilajā telefonā: kamēr viņš gulēja, bija pienākuši astoņpadsmit zvani. Tātad tiem bija izdevies sameklēt viņa numuru. Harijs atpazina trīs Norvēģijas lielāko avīžu un divu galveno televīzijas kanālu pirmos ciparus, jo tiem visiem bija komutatori ar nullēm un vienādiem cipariem. Pēdējie cipari atšķīrās. Tie noteikti norādīja uz komentārus kāriem žurnālistiem. Nezin kāpēc viņa skatienu piesaistīja viens no numuriem. Laikam jau smadzenēs atradās kādi baiti, kas rūpējās par numuru iegaumēšanu. Varbūt tāpēc, ka pirmie cipari norādīja uz numuru no Stavangeres. Harijs pameklēja zvanu sarakstā un atrada, ka zvanīts arī pirms divām dienām. Kolbjērnsens.

Viņš piezvanīja un, iespiedis telefonu starp plecu un vaigu, tikmēr šņorēja ciet zābakus. Jā, pienācis laiks iegādāties jaunus! No pazolēm līda ārā metāla pasitņi, kas ļāva droši kāpt uz naglām.

Pie velna, Harij! Avīzes tevi šodien ir gluži vai apsēdušas! Ēd nost! Ko saka tavs šefs?

Kolbjērnsens izklausījās paģirains. Vai vienkārši slims.

Nezinu, Harijs atbildēja. Neesmu ar viņu runājis.

Smago noziegumu nodaļa zināmā mērā nav vainīga, visa vaina jāuzņemas tev. Vai tavs šefs piespieda tevi take one for the team?

Nē.

Iestājās ilga pauze, kurai sekoja jautājums:

Taču… taču ne jau Belmans?

Ko tu gribi, Kolbjērnsen?

Velns lai parauj, Harij! Es, tāpat kā tu, nodarbojos ar somevvhat nelegālu izmeklēšanu. Tādēļ vispirms man jāzina, vai mēs joprojām esam vienā komandā.

Man nav nekādas komandas, Kolbjērnsen!

Labi. Dzirdu, ka tu joprojām esi ar mums. Zaudētāju komandā.

Man jāiet.

Right on. Es vēlreiz aprunājos ar Stīni Elbergu, par kuru tik ļoti interesējās Elīass Skūgs.

"Jā?

Izrādās, ka Eliass Skūgs pastāstījis viņai par tonakt namiņā notikušo mazliet vairāk, nekā man izdevās noskaidrot pirmās pratināšanas laikā.

Esmu sācis ticēt otrreizējas nopratināšanas lietderībai, Harijs sacīja.

Ko?

Neko. Klāj vaļā!

49. NODAĻA Bombay Garden

Bombay Garden bija no tādām iestādēm, kurām pēc pirmā acu uzmetiena nebūtu tiesības pastāvēt, bet atšķirībā no saviem modernākajiem konkurentiem tā tomēr izturēja, gadu no gada. Nožēlojama atrašanās vieta Oslo austrumdaļas pašā centrā, šķērsieliņā starp bijušo kokmateriālu noliktavu un slēgtas fabrikas ēku, kurā tagad atradās amatieru teātris. Neskaitāmas reizes noteikumu pārkāpumu dēļ tika anulēta alkohola pārdošanas licence, tāpat ari tiesības gatavot ēdienu. Sanitārais dienests reiz virtuvē bija atradis kādu pie nenosakāmas sugas piederošu grauzēju, kam bijusi zināma līdzība ar Rattus norvegicus. Ziņojuma komentāros dienesta pārstāvis bez kautrēšanās bija nosaucis virtuvi par "noziegumu vietu", kur "nešaubīgi notikušas viscūcīgākās slepkavības"). Zināmu daļu ienākumu deva gar sienām izvietotie spēļu automāti, bet tos regulāri aptīrīja. Tomēr nešķita, ka iestādi tās īpašnieki vjetnamieši izmantotu narkotiku naudas atmazgāšanai, kaut gan dažs labs tos turēja aizdomās. Iemesls, kura dēļ Bombay Garden turējās virs ūdens, atradās telpas dziļumā, aiz divām slēgtām durvīm. Tur bija izvietojies tā dēvētais privātais klubs, un, lai tajā iekļūtu, vajadzēja kļūt par kluba biedru. Praktiski tas nozīmēja, ka klients pie vjetnamieša aiz restorāna bāra letes parakstīja iesniegumu ar lūgumu viņu uzņemt. Tas tūlīt tika apmierināts, un klients samaksāja simt kronas kā biedra maksu par gadu. Tad viņu ielaida, un durvis atkal tika aizslēgtas.

Cilvēks bija ienācis piesmēķētā telpā jo likums par smēķēšanu neattiecās uz privātiem klubiem -, kurā atradās ovālas formas miniatūrs, četrreiz divi metri, hipodroms. Viss laukums bija noklāts ar zaļu vadmalu un sadalīts septiņos celiņos. Pa tiem, nostiprināti uz spieķīšu galiem, kustējās septiņi plakani metāla zirdziņi. Katra zirdziņa ātrumu noteica zem galda trokšņaini strādājošs dators, turklāt, kā bija ievērots, pilnīgi neparedzami. Tas ir, datorprogramma dažiem zirdziņiem ļāva attīstīt lielāku ātrumu, kas atainojās likmēs un līdz ar to arī sekojošajās izmaksās. Ap hipodromu ērtos grozāmos ādas krēslos sēdēja kluba biedri: gan pastāvīgie, gan jaunpienācēji. Tie smēķēja, par īpašu cenu dzēra vietējo alu un uzmundrināja kādu zirgu vai atbalstīja kombināciju, uz kuru bija likuši naudu.

Tā kā pēc azartspēļu noteikumiem klubs darbojās juridiski pelēkajā zonā, tad bija noteikums: ja zālē bija divpadsmit vai vairāk biedru, tad likme vienam skrējienam tika ierobežota līdz simt kronām. Ja telpā bija mazāk par divpadsmit biedriem, tad pēc kluba statūtiem tos uzskatīja par nelielu draudzīgu pulciņu, kas izmanto kluba telpas, lai satiktos, un tādā privātā kompānijā neviens nevar aizliegt pieaugušiem cilvēkiem slēgt derības, un likmes bija katra personigā lieta. Šī iemesla dēļ Bombay Garden pašā attālākajā telpā apbrīnojami bieži bija tieši vienpadsmit cilvēku. Starp citu, neviens nezināja, kā nosaukumā radies vārds Garden. Dārzs.

Pulksten četrpadsmitos un desmit minūtēs kāds vīrs, tieši pirms četrdesmit sekundēm kļuvis par kluba jaunāko biedru, tika ielaists telpā, kurā bez viņa bija kāds grozāmajā ādas krēslā sēdošs cilvēks, uzgriezis viņam muguru, visticamāk, kluba biedrs un otrs, domājams, vjetnamiešu izcelsmes vīrs, kurš acīmredzot administrēja skrējienus un likmes vismaz ģērbies viņš bija tā, kā mēdz ģērbties krupjē.

Grozāmajā krēslā sēdošajā, platajā mugurā bija uzspīlēts flaneļa krekls. Uz apkaklītes krita melnu matu cirtas.

Vai laimē, Kronglij? Harijs jautāja un nosēdās krēslā blakus lensmanim.

Lensmaņa sprogainā galva pagriezās uz viņa pusi.

Harij! viņš iesaucās ar neviltotu prieku balsī un sejā. Kā tu mani atradi?

Kāpēc tu domā, ka es tevi meklēju? Varbūt es šeit nāku pastāvīgi!

Kronglijs iesmējās, vērodams zirdziņus, kas kustējās uz priekšu gar taisno malu, nesot uz mugurām mazus alvas jātnieciņus.

. Nekā nebija! Es te ierodos katru reizi, kad iebraucu Oslo, un nekad neesmu tevi redzējis!

Okay. Kāds man pastāstīja, ka, iespējams, atradīšu tevi šeit.

Velns, vai par mani klīst baumas? Varbūt policistam te nav isti piemērota vieta, kaut gan šeit viss notiek likuma robežās.

Attiecībā uz likuma robežām. Harijs norādīja ar galvu uz krupjē pusi, kurš jautājoši lūkojās uz alus mucas krānu. Tieši par to es gribēju ar tevi parunāt.

Lai notiek. Kronglijs uzmanīgi vēroja laukumu, kurā zilais zirdziņš uz malējā celiņa bija līderis. Šobrīd tas tuvojās asam pagriezienam.

Iska Pellere, austrāliešu jaunkundze, kuru tu aizvedi no Hovas namiņa, apgalvo, ka tu esot uzmācies viņas draudzenei. Šarlotei Lollesai.

Kronglija saspringtajā sejā neizmainljās ne vaibsts. Harijs gaidīja. Beidzot Kronglijs pacēla galvu.

Vai tu gribi, lai es kaut ko sacītu?

Ja vien vēlies, Harijs atbildēja.

-Ja pareizi saprotu, tad vēlies tu. "Uzmācies" nav pareizais vārds. Mēs mazliet paflirtējām. Paskūpstljāmies. Es gribēju iet tālāk. Viņa uzskatīja, ka pietiek. Es mazliet konstruktīvi mēģināju pārliecināt, jo tieši to jau sievietes gaida no vīriešiem, tas ietilpst lomu sadalījumā starp dzimumiem. Bet neko vairāk.

Tas nesaskan ar to, ko, pēc Iskas Pelleres vārdiem, viņai stāstījusi Šarlote. Vai domā, ka Pellere melo?

Nē.

Nē?

Man liekas, ka Šarlote savai draudzenei pasniedza nedaudz citādu versiju. Katoļu meitenes bieži vēlas izskatīties mazliet tikumīgākas nekā patiesībā ir.

Viņas izlēma pārnakšņot Jeilu, nevis pie tevis. Kaut gan Pellere bija slima.

Tieši Austrālijas jaunkundze bija tā, kura uzstāja, lai viņas dotos prom. Es taču nezinu, kas šo meiteņu starpā bija noticis. Attiecības starp draudzenēm reizēm ir sarežģītas. Starp citu, man šķiet, ka

Pellerei nav neviena puiša. Viņš pacēla pustukšo alus glāzi. Kam tev tas vajadzīgs, Harij?

Mazliet savādi, ka tu nepateici Kajai Sūlnesai, ka esi saticis Šarloti Lollesu, toreiz kad Kaja bija Ustaūsetā.

Tāpat mazliet savādi ir tas, ka tu joprojām strādā pie šis lie-tas. Domāju, ka tas ir KRJPOS lauciņš, it īpaši pēc šodienas avīžu virsrakstiem.

Kronglijs atkal koncentrējās uz zirgiem. Izejā no pagrieziena dzeltens zirdziņš trešajā celiņā bija par ķermeņa tiesu priekšā.

Jā, Harijs sacīja. Bet izvarošanas joprojām ir Smago nozie-gumu nodaļas kompetencē.

Izvarošana? Vai esi beidzot atžilbis, Harij?

Labi! Harijs no bikšu kabatas izvilka cigarešu paciņu. Ceru, ka esmu skaidrāks, nekā biji tu, Kronglij! Viņš iesprauda starp lūpām līku cigareti. Katru reizi, kad Ustaūsetā siti un izvaroji savu bijušo sievu.

Kronglijs pagriezās pret Hariju, ar elkoni aizķerdams un apgāzdams alus glāzi. Alus izlija uz zaļās vadmalas, un mitrais plankums sāka izvērsties līdzīgi vērmahtam uz Eiropas kartes.

Es nāku tieši no skolas, kurā viņa strādā, Harijs turpināja un aizdedzināja cigareti. Viņa man pateica, ka droši vien atradīšu tevi šeit. Pastāstīja arī to, ka toreiz, kad devās prom no tevis un Ustaūsetas, tā bijusi vairāk bēgšana nekā pārcelšanās. Un tu…

Neko citu Harijs nepaspēja pateikt. Kronglijs bija ātrs: ar kāju paspēra viņa krēslu un uzbruka no mugurpuses, pirms Harijs bija ko apjēdzis. Viņš juta, kā tiek satverta roka, un zināja, kas sekos. Šo policistu tvērienu viņi bija praktizējuši kopš pirmā mācību gada Policijas skolā. Un tomēr sekunde bija nokavēta: divu dienu dzeršanas un četrdesmitgadnieka muļķības sekas. Kronglijs atlauza atpakaļ viņa roku un plaukstu tā, ka Harijs krita uz priekšu un atsitās ar galvu pret galda malu, turklāt ar to pusi, kurā bija lauzts žoklis. Viņš sāpēs iekliedzās, un uz mirkli acu priekšā viss satumsa. Ātri atžilbis, jūtot sāpes, viņš izmisīgi pamēģināja izgrozīties. Harijs bija spēcīgs, vienmēr tāds bijis, bet šoreiz nojauta, ka pret Krongliju viņam nav izredžu. Viņš sajuta sejā varenā lensmaņa silto, mitro elpu.

Tev nevajadzēja tā darīt, Harij! Tev nevajadzēja runāt ar to palaistuvi! Viņa pateiks jebko, izdarīs visu! Vai rādīja tev savu vāverīti? Vai rādīja, Harij?

Kad Kronglijs palielināja spiedienu, Harija galvā kaut kas nokrakšķēja, it kā dzeltenais zirdziņš būtu ietriecies viņam pierē, bet zaļais spertu pa degunu. Harijs pacēla labo kāju un uzmina Kronglijam uz kājas. Spēcīgi. Tas iebļāvās. Tūdaļ atbrīvojies no tvēriena, Harijs pagriezās un sita. Nevis ar dūri, jo tā jau ne vienu reizi vien bija traumējis pirkstu kauliņus, bet ar elkoni. Un trāpīja vietā, kur, kā Harijs zināja, efekts būs maksimālais, nevis zoda vidū, bet mazliet iesāņus. Kronglijs salīgojās, pārkrita kādam zemam krēsliņam un, tirinot kājas, nogāzās uz grīdas. Harijs ieraudzīja, ka pēc sadursmes ar viņa zābaka dzelzs pazoli, kurus jau sen vajadzēja izmest, uz Kronglija labās kājas Converse kedas palicis asiņains traips. Viņš konstatēja arī to, ka cigarete joprojām turas starp lūpām. Un ar acs kaktiņu redzēja, ka sarkanais zirdziņš pa pirmo celiņu finišēs pirmais.

Harijs pieliecās, sagrāba Krongliju aiz apkakles, uzrāva kājās un iegrūda krēslā. Ievilka cigaretes dūmus un sajuta plaušās dedzinošu siltumu.

Piekrītu, ka attiecībā uz izvarošanu nav pārāk spēcīgu argumentu, viņš sacīja. Katrā ziņā ne Šarlote Lollesa, ne tava sieva neko nav ziņojušas. Tādēļ man kā izmeklētājam jāmēģina uzzināt vairāk, vai ne? Un tādēļ es atgriežos pie Hovas namiņa.

Par ko, pie velna, tu runā? Kronglijs aizsmakušā balsī noprasīja, it kā pēkšņi būtu stipri saaukstējies.

Stavangerē ir meitene, kurai Elīass Skūgs uzticējās tovakar, kad tika nogalināts. Viņi sēdēja autobusā, un Elīass pastāstīja, ka tonakt Hovas namiņā viņš, iespējams, kļuvis par liecinieku izvarošanai.

Elīass?

-Jā, Elīass. Viņš gulēja nemierīgi. Nakts otrajā pusē, pamodies no skaņām aiz guļamistabas loga, viņš palūkojās ārā. Spīdēja mēness, un ēnā zem atejas jumta kores viņš ieraudzījis divus cilvēkus. Sieviete stāvējusi ar seju pret viņu, bet vīrietis viņai aiz muguras tā, ka Elīass nav redzējis viņa seju. Elīass nospriedis, ka tie gatavojas pajārēties. Licies, ka sieviete dejo vēderdeju. Vīrietis bija aizlicis viņas mutei priekšā roku, droši vien tāpēc, lai kādu nepamodinātu. Kad vīrietis iestūmis viņu atejā, Elīass, nedaudz vīlies, ka nav izdevies noskatīties īstu live show, licies atkal gulēt. Tikai izlasījis par slepkavībām, bija sācis redzēto uztvert citādi. Sieviete varbūt bija centusies atbrīvoties, un roka priekšā viņas mutei, iespējams, turēta tāpēc, lai noslāpētu palīgā saucienus. Harijs vēlreiz ievilka dūmus. Vai tas biji tu, Kronglij? Vai tu tur biji?

Kronglijs pabraucīja zodu.

Alibi? Harijs vienkārši pajautāja.

Es gulēju mājās viens. Vai Elīass Skūgs pateica, kas tā sieviete bija?

Nē. Un vīru, kā jau teicu, viņš neredzēja.

Tas nebiju es. Bīstami darbojies, Hol!

Vai tas man jāuzņem kā draudi vai kompliments?

Kronglijs neatbildēja. Bet viņa acis, dzeltenas un aukstas, smējās.

Harijs nodzēsa cigareti un piecēlās.

Starp citu, tava bijusī man neko nerādīja. Mēs sēdējām skolotāju istabā. Man liekas, ka viņai ir bail palikt vienai telpā kopā ar vīrieti. Tātad kaut ko tu tomēr esi sasniedzis, Kronglij.

Neaizmirsti atskatīties sev pār plecu, Hol!

Harijs pagriezās. Krupjē likās nesatricināmi mierīgs un jau bija izvietojis zirdziņus jaunam skrējienam.

Vai vēlies likt? lauzītā norvēģu valodā viņš smaidīdams jautāja.

Harijs papurināja galvu.

Sorry, nav ko likt.

Jo vairāk ir iespējams uzvarēt, krupjē atbildēja.

Ejot ārā, Harijs apdomāja viņa vārdus un secināja, ka nesaprašanās notikusi valodas dēļ, vai arī viņam nepietiek loģikas. Varbūt tas ir tikai muļķīgs aziātu sakāmvārds.

50. NODAĻA Kukulis

Mikaēls Belmans gaidīja.

Tās bija labākās šīs sekundes, kamēr viņš gaidīja, kad viņa atvērs. Nepacietīgs un vienlaikus pārliecināts, ka viņa atkal pārspēs viņa cerības. Katru reizi, viņu ieraugot, viņš saprata, ka bijis piemirsis, cik viņa ir skaista. Katru reizi, kad durvis atvērās, viņam vajadzēja dažas sekundes, lai uzņemtu sevī šo skaistumu. Lai iegūtu pārliecību. Pārliecību par to, ka no visiem vīriešiem, kuri vēlējās viņu iegūt, praktiski katrs redzīgs vīrietis ar kaut kādām hetero-seksuālām nosliecēm viņa bija izvēlējusies Mikaēlu. Pārliecībā, ka viņš ir bara vadonis, alfa tēviņš tēviņš ar pirmtiesībām pāroties ar mātītēm. Jā, tik banāli un vulgāri to varēja formulēt. Par alfa tēviņu nevar kļūt par tādu ir jāpiedzimst. Tas ne vienmēr sola vīrietim vieglu un patīkamu dzīvi, bet, ja ir aicinājums, tam nevar pretoties.

Durvis atvērās.

Kajai mugurā bija balts svīteris ar augstu apkakli. Mati saņemti uz augšu. Viņa izskatījās nogurusi, acis šķita mazākas nekā parasti. Un tomēr viņai piemita tāda elegance, tāda klase, par kādu pat viņa sieva varēja vienīgi sapņot. Viņa sasveicinājās, sacīja, ka sēžot verandā, uzgrieza viņam muguru un iegāja dzīvoklī. Mikaēls viņai sekoja, pa ceļam paņēma no ledusskapja alu un apsēdās vienā no verandas smieklīgi lielajiem, smagajiem krēsliem.

Kāpēc tu sēdi šeit, ārā? viņš iespurdzās. Iegūsi plaušu karsoni.

Vai plaušu vēzi, viņa atsaucās, paņēma no pelnutrauka maliņas pa pusei izsmēķētu cigareti un atvēra lasīt iesākto grāmatu. Viņš izlasīja uz vāka: "Ham on Rye." Čārlzs… Viņš piemiedza acis. Bukovskis? Kā izsoļu nams?

Man ir labi jaunumi, viņš iesāka. Mums izdevās ne tikai novērst nelielu katastrofu, bet pagriezt visu incidentu ar Leiki sev par labu. Šodien piezvanīja no Tieslietu ministrijas. Belmans uzlika kājas uz galda un paskatījās uz alus pudeles etiķeti. Viņi vēlējās pateikties, ka biju tik apņēmīgi iejaucies un panācis Leikes atbrīvošanu. Viņus satrauca tas, ko Galtungs ar savu advokātu varzu varētu izdomāt, ja KRIPOS nebūtu rīkojies tik operatīvi. Viņi gribēja pārliecināties, ka stūre ir tieši manās rokās un nevienam citam, izņemot KRIPOS, nav tiesību rakņāties šajā lietā.

Viņš pielika alus pudeli pie mutes un dzēra. Ar troksni nolika pudeli uz galda.

Un ko teiksi tu, Bukovski?

Viņa nolaida grāmatu un paskatījās uz Mikaēlu.

Tev vajadzētu būt mazliet ieinteresētai, viņš sacīja. Tas attiecas arī uz tevi, pati zini. Ko tu par to domā, dārgā? Saki! Tu esi slepkavību izmeklētāja.

Mikaēl…

Tonijs Leike ir vardarbīgs, un mēs ļāvām sevi maldināt. Ir zināms, ka šādi cilvēki ir nelabojami. Katram nav dota spēja un griba nogalināt, tā ir iedzimta vai iegūta. Bet, ja tevī mīt slepkava, tad ir velnišķīgi grūti to izdzīt ārā. Varbūt slepkava zina, ka mums tas ir zināms? Viņš zina: ja pasniegs mums Toniju Leiki, mēs nopriecāsimies un kori aurosim: "Hei! Šī lieta ir atrisināta! Vainīgais ir šis puisis, viņam ir nosliece uz vardarbību!" Un tādēļ viņš iekļuva Tonija Leikes dzīvoklī un piezvanīja Elīasam Skūgam. Lai mēs nemeklētu kādu citu, kurš bijis Hovas namiņā.

Saruna no Leikes mājas notika, pirms vēl kāds, izņemot policiju, zināja, ka esam atklājuši saikni ar Hovas namiņu.

Un tad? Viņš rēķinājās ar to, ka agri vai vēlu mēs visu atklāsim. Pie velna! Mums to vajadzēja atklāt daudz agrāk! Belmans atkal paņēma alus pudeli.

Kurš tad ir slepkava?

Septītais cilvēks no Hovas namiņa, Mikaēls Belmans atbildēja. Kavalieris, kuru Adele Vetlēsena atveda sev līdzi, bet par kuru neviens neko nezina.

Neviens?

Man darbā ir iesaistīts vairāk nekā trīsdesmit cilvēku. Mēs esam pārmeklējuši Adeles dzīvokli. Nevienas rakstiskas norādes. Nevienas dienasgrāmatas, kartītes vai vēstules, nav pat elektroniskās vēstules vai īsziņas. Visi identificētie Adeles vīriešu kārtas paziņas ir nopratināti un izsvītroti no saraksta. Arī sievietes. Un neviens no tiem nav ne redzējis, ne runājis ar to, ar kuru kopā viņa bija Hovas namiņā. Nevienu tas nepārsteidza: viņa bija mainījusi partnerus tikpat bieži, cik biksītes, un nemēdza to skaļi afišēt. Vienīgais, ko uzzinājām, Adele esot teikusi draudzenei, ka ar šo kavalieri no būdiņas viņai bijis gan patīkami, gan ne visai patīkami. Patīkami bijis tad, kad viņš palūdzis atnākt uz tikšanos medmāsas apģērbā uz pamestu fabriku.

Ja tā bija patīkama tikšanās, tad nemaz nevēlos dzirdēt, kāda ir bijusi nepatīkamā.

Droši vien tā, ka, viņam runājot, Adele atcerējusies savu istabas biedru. Draudzenei nav ne jausmas, ko Adele ar to domājusi.

Viņas istabas biedrs nav civilvīrs. Kaja nožāvājās. Geirs Brūns ir zilais. Ja šis septītais cilvēks mēģināja uzvelt vainu par slepkavībām Tonijam Leikem, tad viņš noteikti zināja, ka Leike ir bijis tiesāts.

Tiesa par vardarbību, protams, ir atklāti pieejama informācija. Arī par to, kur tas notika Itre Ēnebakas komūnā. Leike gandrīz kļuva par slepkavu, kad dzīvoja pie sava vectēva pie Līserena ezera. Ja tu būtu slepkava un gribētu pavērst policijas izmeklēšanu pret Leiki, kur tu iemestu Adeles Vetlēsenas līķi? Protams, vietā, ko policija varētu saistīt ar cilvēku, kas jau agrāk bijis tiesāts. Tādēļ viņš izvēlējās Līserenu. Mikaēls Belmans apklusa. Saki: vai es tevi garlaikoju?

Nē.

Vai tev tas šķiet neinteresanti?

Man… ir jādomā par daudz ko citu.

Kad tu sāki smēķēt? Starp citu, man ir plāns, kā mēs varam atrast septīto cilvēku.

Kaja ilgi vēroja Mikaēlu.

Belmans nopūtās.

Vai nejautāsi man, kā, dārgā?

Kā?

Izmantosim viņa paša taktiku!

Un tā ir?

Novirzīsim uzmanību uz nevainīgu cilvēku.

Vai tad šādi tu nerīkojies vienmēr?

Mikaēls Belmans uzmeta viņai ātru skatienu. Viņš sāka kaut ko nojaust. Kaut ko attiecībā uz alfa tēviņu.

Viņš izstāstīja savu plānu. Paskaidroja, kā izmānīs septīto cilvēku.

Pēc tam viņš trīcēja no aukstuma un niknuma. Nezināja, kas viņu satracinājis vairāk: tas, ka viņa vispār neatbildēja ne noliedzoši, ne piekrītoši -, vai arī tas, ka viņa sēdēja, smēķēja un izlikās, it kā tas uz viņu neattiektos. Vai viņa nesaprata, ka Mikaēla karjera, viņa šaha gājieni šajās liktenīgajās dienās bija nozīmīgi arī viņas nākotnei? Ja viņa nevarēja cerēt kļūt par jauno Belmana kundzi, tad katrā ziņā viņa aizgādībā varēja kāpt augšup pa karjeras kāpnēm, ja vien, protams, paliks lojāla un turpinās piegādāt informāciju. Varbūt niknuma lēkmi izraisījis viņas uzdotais jautājums? Tādēļ, ka attiecās uz viņu. To otro. Veco, nespēcīgo alfa tēviņu.

Viņa bija pajautājusi par opiju. Jautājusi, vai tiešām bija domājis to izmantot, ja Hols nebūtu piekritis prasībai uzņemties atbildību par Leikes arestu.

Protams, Belmans atbildēja, mēģinādams ielūkoties viņai sejā, taču bija pārāk tumšs. Kādēļ lai es to nedarītu? Viņš ieveda narkotikas.

Es nedomāju par viņu. Es domāju par to, vai tu būtu gatavs celt policijai neslavu.

Viņš pašūpoja galvu.

Mēs nevaram ļaut sevi piekukuļot ar tādu attieksmi.

Aukstajā vakara gaisā sausi izskanēja viņas smiekli.

Tu taču biji gatavs viņu piekukuļot.

Viņš ir piekukuļojams, Belmans atbildēja un ar vienu malku iztukšoja atlikumu pudelē. Tāda ir atšķirība starp viņu un mani. Saki, Kaja, vai tu mēģini man kaut ko pateikt?

Viņa pavēra muti. Gribēja teikt. Vajadzēja teikt. Šajā brīdī iezvanījās viņa telefons. Kaja skatījās, kā Mikaēls iebāž roku kabatā, vienlaikus, kā parasti, savilkdams lūpas taurītē, kas šoreiz nenozīmēja skūpstu, bet lūgumu klusēt. Gadījumā ja zvana viņa sieva, šefs vai jebkurš cits, kam vislabāk nezināt, ka viņš nāk šurp un mīlējās ar kolēģi no Smago noziegumu nodaļas, kura apgādā ar visu nepiecie-šamo informāciju, lai atbrīvotos no konkurējošas slepkavību izmeklēšanas vienības. Velns lai parauj Mikaēlu Belmanu. Velns lai parauj Kaju Sūlnesu. Un galvenokārt velns lai parauj…

Viņš ir pazudis. Mikaēls Belmans iebāza telefonu atpakaļ kabatā.

Kas?

Tonijs Leike.

51. NODAĻA Vēstule

Sveiks, Tonij!

Tu jau sen prāto, kas es varētu būt. Domāju, tagad ir īstais laiks to atklāt. Es tonakt biju Hovas namiņā, bet tu mani neredzēji. Neviens mani neredzēja, es biju neredzams kā spoks. Bet tu mani pazīsti. Tu mani pazīsti pārāk labi. Un tagad es nākšu pēc tevis. Vienīgais, kurš mani tagad spēj apturēt, esi tu. Visi pārējie ir miruši. Esam palikuši tikai mēs tu un es, Tonij. Vai tava sirds šobrīd pukst mazliet straujāk? Vai roka neķer pēc naža? Vai tu necērt tumsā uz labu laimi, aiz bailēm pamiris, ka tev tiks atņemta dzīvība?

52. NODAĻA. Apmeklējums

Kaut kas viņu pamodināja. Skaņa. Tur, ārā, vienmēr ir kaut kādas skaņas, bet tās visas ir pazīstamas un no tām viņš nepamostas. Viņš piecēlās sēdus, nolaida kājas uz aukstās grīdas un paskatījās laukā pa logu. Pazīstamā ainava. Kāds to nodēvētu par tuksnesīgu vietu, pats nezinot, ko ar to domā. Tā nekad nebijā tuksnesīga, tur vienmēr kaut kas bija. Tā kā tagad. Zvērs? Vai tas varētu būt viņš? Spoks? Tur ārā noteikti kaut kas bija. Viņš paskatījās uz durvīm. Tās bija aizslēgtas, iekšpusē arī aizbīdnis. Šautene palikusi klētī. Viņš nodrebinājās biezajā, sarkanajā flaneļa kreklā, kurā gan staigāja dienā, gan gulēja naktī. Istabā bija tik tukšs. Ārā tik tukšs. Tik tukša pasaule. Bet ne tuksnesīga. Tajā ir viņi divi tie divi, kuri palikuši.

Harijs sapņoja. Viņam rādījās lifts ar zobiem, sieviete ar kokteiļa stiebriņu starp asinssarkanām lūpām, klauns ar savu smejošo galvu padusē, balta līgava pie altāra ar sniegavīru, uz noputējuša televizora ekrāna uzzīmēta zvaigzne, jauna meitene ar vienu roku uz tramplīna Bangkokā, saldena urīna tablešu smarža, cilvēka ķermeņa apveids ūdens gultas zilā plastikāta iekšpusē, pneimatiskais urbis un asinis, kas šļācas viņam sejā, siltas un nāvējošas. Alkohols, līdzīgi krustam, ķiplokiem un svētītajam ūdenim, aizsargāja viņu pret spokiem, bet šonakt bija pilnmēness un bija izlietas jaunavu asinis, un spoki tagad drūzmējās un līda ārā no vistumšākajiem nostūriem un visdziļākajiem kapiem. Tie dejoja, mētājot viņu cits citam aizvien niknāk un mežonīgāk, sirdij dauzoties nāves bailēs un šeit, ellē, bez mitas kaucot ugunsdzēsēju sirēnai. Tad pēkšņi viss apklusa. Kļuva pavisam kluss. Tas atkal bija šeit. Tas piepildīja viņa muti.

Viņš nespēja paelpot. Bija auksts, valdīja piķa melna tumsa, un viņš nevarēja pakustēties, viņš…

Harijs nodrebēja un apjucis samirkšķināja acis. Starp sienām vēl jautās atbalss. Kā atbalss? Viņš sagrāba uz naktsgaldiņa gulošo revolveri, nolaida kājas uz aukstās grīdas un devās lejup pa kāpnēm uz viesistabu. Neviena nebija. Tukšajā bāra skapītī joprojām dega gaisma. Tur bija stāvējusi vientuļa konjaka Martell pudele. Tēvs vienmēr bija piesardzīgs ar alkoholu, viņš zināja, kādi viņam ir gēni, un konjaks bija domāts, lai to piedāvātu viesiem. Daudz viesu jau nebija. Noputējušo, pustukšo pudeli bija aiznesis paisuma vilnis kopā ar kapteini Jim Beam un matrozi Hariju Holu. Harijs apsēdās atzveltnes krēslā un ielaida pirkstus elkoņu balsta tapsējuma caurumā. Aizvēra acis un iedomājās, kā līdz pusei piepilda glāzi. Klunkšķi pudeles kakliņā, dzeltenbrūnais mirdzums. Konjaka smarža, trīsas, pietuvinot glāzi lūpām un jūtot, kā ķermenis, panikas pārņemts, pretojas. Tad viņš iztukšo glāzes saturu mutē.

Tas bija kā trieciens deniņos.

Harijs iepleta acis. Atkal bija iestājies klusums.

Un tikpat ātri tas bija atkal atpakaļ.

Tas dūca ausīs. Kā ugunsdzēsēju sirēna ellē. Tas pats, kas viņu bija pamodinājis. Durvju zvans. Harijs ielūkojās pulkstenī. Pusviens.

Viņš izgāja priekštelpā, ieslēdza āra gaismu un aiz reljefā stikla ieraudzīja kādu siluetu. Turot labajā rokā revolveri, ar kreiso viņš pagrieza atslēgu un atgrūda durvis.

Mēness gaismā bija redzamas slēpju pēdas, kas stiepās pāri pagalmam. Tās nebija viņa pēdas. Bet spoki taču pēdas neatstāj, vai ne?

Tās veda apkārt mājai, uz aizmuguri.

Viņam iešāvās prātā, ka guļamistabas logs palicis vaļā, ka viņam vajadzētu… Viņš aizturēja elpu. Šķita, ka vienlaikus ar viņu ir pārstājis elpot vēl kāds. Nevis cilvēks, bet kaut kas cits. Dzīvnieks.

Viņš pagriezās. Pavēra muti. Sirds bija pārstājusi sisties. Kā tas spēja tik ātri un klusi kustēties, kā tas varēja pienākt tik… tuvu?

Kaja ar plati ieplestām acīm skatījās uz Hariju.

Vai drīkstu ienākt? viņa jautāja.

Mugurā viņai bija paliels lietusmētelis, mati izspūruši, bet seja likās bāla un izmocīta. Harijs samirkšķināja acis, lai pārliecinātos, ka nesapņo. Nekad nebija redzējis viņu skaistāku.

Harijs mēģināja vemt pēc iespējas klusāk. Jau ilgāk par diennakti viņš nebija nogaršojis alkoholu, bet kuņģis bija jutīgs kā pieradināts zvērs, kas pretojās gan pēkšņai iedzeršanai, gan pēkšņai atturībai. Viņš noskaloja izlietni, uzmanīgi padzērās no glāzītes, kur atradās zobu birstīte, un atgriezās virtuvē. Uz plīts burbuļoja kafijas kanna. Kaja sēdēja uz viena no virtuves krēsliem un vēroja Hariju.

Tātad Tonijs Leike ir pazudis, viņš ierunājās.

Viņa piekrītoši pamāja.

Mikaēls bija devis rīkojumu viņu sameklēt. Bet nevienam tas nav izdevies mājās viņa nav, birojā arī ne, un nekādu ziņu viņš nav atstājis. Ne lidmašīnu, ne kuģu pasažieru sarakstos pēdējās diennakts laikā neviena Leikes nav bijis. Galu galā viens no izmeklētājiem sazinājās ar Lēni Galtungu. Viņa domā, ka Leike varētu būt devies kalnos. Lai padomātu viņš tā mēdzot rīkoties. Tādā gadījumā būšot braucis ar vilcienu, jo mašīna stāvot viņa garāžā.

Ustaūseta, Harijs sacīja. Viņš teica, ka tā esot viņa apkaime.

Viesnīcā viņš tomēr nav apstājies.

Mm.

Tie saka, ka viņam draudot briesmas.

-Tie?

Belmans. KRIPOS.

Biju domājis, ka sacīsi "mēs". Starp citu, kāpēc Belmanam vajadzīgs Tonijs Leike?

Kaja aizvēra acis.

Mikaēls bija izdomājis plānu, lai ievilinātu slepkavu lamatās.

Ak tā?

Slepkava mēģinās nogalināt visus, kuri tonakt bija Hovas namiņā. Tādēļ viņš gribēja pierunāt Toniju Leiki kļūt par ēsmu viņa pasākumā. Lai viņš sniegtu avīzei interviju, pastāstot par sarežģīto periodu savā dzīvē un to, ka tagad vēloties atpūsties viens pats. Un avīzē vajadzētu norādīt vietu.

Un tur KRIPOS ierīkotu lamatas. "Jā-

Bet tagad šis plāns ir izgāzies. Un tādēļ tu esi šeit?

Viņa stingi skatījās uz Hariju.

Mums ir vēl viens cilvēks, kuru varam izmantot par ēsmu.

Iska Pellere? Viņa ir Austrālijā!

Un Belmanam ir zināms, ka viņa ir policijas aizsardzībā un ka tu esi runājis ar viņu un tādu Makkormaku. Belmans vēlas, lai tu pierunātu viņu ierasties šeit un būt par ēsmu.

Kādēļ lai es piekristu?

Viņa pētīja savas plaukstas.

Tu zini. Tas pats spiediens, iepriekšējais.

Mm. Kad tu atklāji, ka cigarešu blokā ir opijs?

Kad gribēju to ielikt guļamistabas drēbju skapī. Tev taisnība, tas stipri smird. Šo smaku es atceros no tavas naktsmītnes. Es atvēru bloku un pašā apakšā ieraudzīju atvērtu paciņu. Tajā atradu piciņu. Pastāstīju Mikaēlam. Viņš sacīja, lai atdodu tev bloku, kad jautāsi pēc tā.

Laikam tādēļ tev bija vieglāk mani nodot. Tu zināji, ka es tevi izmantoju.

Viņa lēni papurināja galvu.

Nē, Harij! Vieglāk tādēļ nebija. Iespējams, vajadzētu būt, bet…

Bet?

Kaja paraustīja plecus.

Šī informācija bija mans pēdējais pakalpojums Mikaēlam.

Tiešām?

Es pateikšu viņam, ka vairāk nevēlos viņu satikt.

Kafijas kanna vairs neburbuļoja.

-Jau sen vajadzēja to izdarīt, viņa turpināja. Neesmu domājusi lūgt tev piedošanu par izdarīto, Harij, tas būtu par daudz. Bet gribēju pateikt visu tieši, aci pret aci, tā, lai tu saprastu. Patiesībā tādēļ arī atbraucu. Lai pateiktu, ka darīju to muļķīgas iemīlēšanās dēļ. Mīlestības dēļ mani varēja piekukuļot. Un es neticēju, ka ar mani tas ir iespējams. Viņa atbalstīja pieri plaukstās. Es piekrāpu tevi, Harij! Es nezinu, ko sacīt! Tikai to, ka justies kā nodevējai ir vēl sliktāk.

Mēs visi esam pērkami, Harijs teica. Tikai prasām dažādas cenas. Un dažādas valūtas. Tavējā valūta ir mīlestība. Manējā narkotikas. Vai zini ko…

Kafijkanna atkal iedziedājās, šoreiz vienu oktāvu augstāk.

…man liekas, ka tādēļ tu esi labāks cilvēks par mani. Kafiju?

Viņš pagriezās apkārt un blenza uz būtni. lā stāvēja tieši priekšā, nekustīga, it kā jau sen būtu tā stāvējusi, it kā būtu viņa paša ēna. Bija tik kluss, ka viņš dzirdēja pats savu elpu. Tad viņš sajuta tādu kā kustību, tumsā kaut kas pacēlās, gaisā atskanēja kluss svilpiens, un šajā mirklī viņam radās savāda doma: šī būtne tieši tas arī ir viņa paša ēna. Ka viņš…

Likās, ka domas nojūk, it kā būtu gadījusies novirze laikā, it kā uz mirkli būtu aprāvies attēls.

Viņš izbrīnā skatījās sev priekšā un juta, ka pār pieri norit silta sviedru lāsīte. Viņš runāja, bet vārdi bija bezjēdzīgi, it kā starp smadzenēm un muti būtu traucēti sakari. Atkal atskanēja klusā, svilpjošā skaņa. Tad tā izzuda. Nozuda visas skaņas, pat savu elpu viņš nedzirdēja. Un atklāja, ka tup uz ceļiem, un telefons viņam līdzās guļ uz grīdas. Priekšā uz platajiem grīdas dēļiem krita baltas mēness gaismas svītra, taču tā nozuda, kad sviedru lāsīte, sasniegusi virsdeguni, ieritēja acī un padarīja aklu. Tad viņš saprata, ka tie nav sviedri.

Trešais sitiens bija kā lāsteka, kas iztriecās cauri galvai, kaklam un iekļuva ķermenī. Viss sasala.

Es negribu mirt, viņš nodomāja un kā aizsargājoties mēģināja pacelt roku virs galvas, bet, nespēdams pakustināt nevienu locekli, saprata, ka ir paralizēts.

Ceturto sitienu viņš vairs nejuta, vienīgi, ieelpojot koka smaržu, saprata, ka guļ ar seju uz grīdas. Vairākkārt samirkšķināja acis, un vienā no tām atgriezās redze. Tieši sev priekšā viņš ieraudzīja slēpju zābaku pāri. Lēnām atgriezās skaņas: viņa paša saraustītā elpa, otra cilvēka mierīgā elpa, asinis, kas pilēja no degungala uz grīdas dēļiem. Viņa, tā otra, balss bija tikai čuksts, bet vārdi izskanēja, it kā tie tiktu iekliegti ausī: "Tagad no mums paliks tikai viens."

Kad pulkstenis istabā nosita divi, viņi vēl sēdēja virtuvē un sarunājās.

Septītais cilvēks, Harijs ieteicās un pielēja vēl mazliet kafijas. Aizver acis! Kā tu viņu iedomājies? Ātri, nedomā!

Viņš ir naida pilns, Kaja atteica. Ļauns. Nelīdzsvarots, nepatīkams. Puisis, kuru tādas dāmas kā Adele sastop, aptīra un izmet. Mājās viņam ir pornožurnālu un filmu kaudzes.

Kādēļ tu tā domā?

Nezinu. Tāpēc, ka viņš lūdza Adeli aiziet uz pamestu fabriku medmāsas formā.

Turpini!

Viņš ir sievišķīgs.

Kādā ziņā?

Kāpēc? Viņam ir augsta balss. Adele teica, ka viņš, kad runā, atgādinot viņai tās istabas biedru zilo. Viņa pacēla krūzīti pie lūpām un pasmaidīja. Varbūt viņš ir kinoaktieris. Ar smalku balsi un bučmūlīti. Starp citu, es vēl neesmu atcerējusies tā aktiera mačo ar sievišķīgo balsi vārdu.

Harijs pacēla savu krūzīti kā tostam.

Kā ir ar tiem, ko Elīass Skūgs naktī redzējis ārā? Kas tie bija? Vai viņš bija aculiecinieks izvarošanai?

Katrā ziņā tā nebija Mārita Ulsena, Kaja noteica.

Mm. Kāpēc ne?

Tāpēc, ka viņa tur bija vienīgā resnule un Elīass Skūgs būtu viņu atpazinis un, stāstot par to, minētu viņas vārdu.

Es nonācu pie līdzīga secinājuma. Bet, tavuprāt, vai tā bija izvarošana?

Tā izklausās. Aizlika roku priekšā viņas mutei, noslāpēja kliedzienus, ievilka viņu tualetē ko citu tas varētu nozīmēt?

Bet kāpēc Elīass Skūgs uzreiz neiedomājās par izvarošanu?

Nezinu. Mazliet savāds bija veids… veids, kā tie stāvēja. Ķermeņu valoda.

Tieši tā! Mūsu zemapziņa uztver daudz vairāk nekā apzinīgais saprāts. Viņš nešaubījās, ka tas ir brīvprātīgs sekss, un vienkārši likās atkal gulēt. Un tikai daudz vēlāk, kad izlasīja par slepkavībām un atcerējās puspiemirsto scēnu, iedomājās par izvarošanu.

Rotaļa, Kaja ieminējās. Rotaļa, kas varēja izskatīties pēc izvarošanas. Kas tā rīkotos? Ne jau vīrietis un sieviete, kuri nupat satikušies tūristu namiņā un izlavījušies ārā, lai mazliet labāk iepazītu viens otru. Te vajag paļauties vienam uz otru.

Tātad tie abi jau agrāk ir bijuši kopā, Harijs sacīja. Tas nozīmē tie var būt…

Adele un nepazīstamais. Septītais cilvēks.

Ja vien tonakt neuzradās vēl kāds, Harijs ieteicās un nokratīja cigaretes pelnus.

Kur tualete? Kaja pajautāja.

Gaiteņa galā pa kreisi.

Cigaretes dūmi cēlās līdz lampas abažūram virs galda. Harijs gaidīja. Viņš nebija dzirdējis, ka atveras durvis. Piecēlās un devās viņai pakaļ.

Kaja stāvēja gaitenī un skatījās uz durvīm. Vārgajā gaismā viņš redzēja, kā Kaja norij siekalas, kā paspīd ass zobiņš. Harijs uzlika roku viņai uz muguras un pat cauri apģērbam juta, kā pukst viņas sirds.

Vai man atvērt?

Tu laikam domā, ka esmu garīgi slima? Kaja pajautāja.

Mēs visi esam tādi. Es veru vaļā. Labi?

Viņa pamāja, un Harijs atvēra durvis.

Kad Kaja atgriezās, Harijs sēdēja virtuvē pie galda. Viņa bija uzvilkusi lietusmēteli.

Tagad man laiks doties mājās.

Harijs piekrītoši pamāja un sekoja viņai priekštelpā. Vēroja, kā viņa noliecas un uzvelk kājās zābakus.

Kad esmu nogurusi, tā gadās, viņa piebilda. Es domāju ar durvīm.

Es zinu, Harijs atbildēja. Man tāpat ir ar liftiem.

Tiešām? -Jā-

Pastāsti!

Varbūt kādu citu reizi. Kas lai zina, varbūt vēl tiksimies.

Viņa apklusa. Ilgi noņēmās, kamēr aizvilka zābakiem rāvējslēdzējus. Tad strauji izslējās un pēkšņi stāvēja tik tuvu, ka līdz viņam kā atbalss atplūda viņas smarža.

Pastāsti man tagad!

Kajas skatienā pavīdēja kaut kas svešāds, ko viņš neprata izskaidrot.

Nu labi, Harijs noteica. Viņš sajuta sīkus dūrienus pirkstu galos, it kā būtu bijis nosalis un tagad ticis siltumā. Bērnībā manai mazajai māšelei bija ļoti gari mati. Mēs slimnīcā bijām apciemojuši māti un gatavojāmies braukt lejā ar liftu. Tēvs gaidīja lejā, jo necieta slimnīcu. Sēsa stāvēja pārāk tuvu ķieģeļu sienai, un viņas mati ieķērās starp liftu un sienu. Es tā izbijos, ka nespēju pakustēties. Redzēju, kā viņu velk aiz matiem.

Kas notika tālāk? Kaja jautāja.

Mēs stāvam mazliet par tuvu, viņš nodomāja. Uz demarkācijas līnijas. Un mēs abi to zinām.

Harijs dziļi ieelpoja.

Viņa daļēji zaudēja matus. Bet tie atauga. Es… zaudēju ko citu. Tas neatauga.

Tev likās, ka nodevi viņu.

Tas ir fakts es viņu nodevu.

Cik vecs tu biji?

Pietiekami vecs, lai nodotu. Harijs pasmaidīja. Vai tev nešķiet, ka vienai naktij pietiek paššaustīšanas? Manam tēvam patika, ka tu kniksēji.

Kaja klusi iesmējās.

Arlabunakti!

Viņa pakniksēja.

Harijs paspēra platu soli sāņus un atvēra ārdurvis.

Arlabunakti!

Viņa izgāja uz kāpnēm un atskatījās.

Harij? -Jā?

Vai Honkongā tu nejūties vientuļš?

Vientuļš?

Es vēroju tevi, kamēr gulēji. Tu izskatījies tik… vientuļš.

-Jā! Harijs atbildēja. Es biju vientuļš. Arlabunakti.

Viņi nostāvēja pussekundi par ilgu. Pirms piecām sekundes desmitdaļām viņa būtu kāpusi lejup pa kāpnēm un viņš būtu atceļā uz virtuvi.

Kajas pirksti sakļāvās ap Harija kaklu un pavilka viņa galvu zemāk, pati viņa pastiepās uz pirkstgaliem. Viņas acis aizmiglojās, pārvērtās par mirdzošiem ezeriem, un tad viņa tās aizvēra. Puspavērtās lūpas sastapās ar viņa lūpām. Tā viņa turēja Hariju, un viņš nekustējās, tikai juta vēderā tādu kā dunča dūrienu, it kā būtu saņēmis morfija devu.

Viņa atlaida Hariju.

Saldus sapņus, Harij!

Viņš klusuciešot pamāja.

Kaja pagriezās un devās lejup pa kāpnēm. Harijs pārkāpa pāri slieksnim un klusi aizvēra durvis.

Harijs novāca krūzītes, izskaloja kafijkannu un nolika to vietā, kad ieskanējās durvju zvans.

Viņš izgāja atvērt.

Es kaut ko aizmirsu, viņa ierunājās.

Ko īsti? viņš atjautāja.

Viņa pacēla roku un noglāstīja Harija pieri.

Aizmirsu, kā tu izskaties.

Viņš piekļāva Kaju sev klāt. Viņas āda. Smarža. Viņš krita. Tas bija brīnišķīgs, galvu reibinošs kritiens.

Es gribu tevi! viņa čukstēja. Gribu ar tevi mīlēties!

Un es ar tevi!

Viņi palaida vaļā viens otru. Ieskatījās viens otram acīs. Abu starpā pēkšņi jautās tāds kā svinīgums, un uz mirkli Harijam likās, ka viņa nožēlo. Ka pats nožēlo. Ka tas ir par ātru. Pārāk daudz bija visa kā cita, pārāk daudz liekā, pārāk daudz bijušā, pārāk daudz argumentu. Tomēr viņa saņēma Harija roku gandrīz bailīgi -, nočukstēja "nāc!" un devās augšup pa kāpnēm.

Guļamistaba bija auksta un oda pēc vecākiem. Viņš ieslēdza gaismu.

Lielā divgulamā gulta bija saklāta. Uz tās bija divas segas un divi spilveni.

Harijs palīdzēja viņai nomainīt gultas veļu.

Kurā pusē viņš gulēja? viņa pajautāja.

Šeit. Harijs norādīja.

Un turpināja tur gulēt, kad viņas vairs nebija, viņa noteica it kā sev. Katram gadījumam.

Viņi izģērbās, neskatoties viens uz otru. Palīda zem segas un tur satikās.

Sākumā viņi tikai gulēja blakus, skūpstīja viens otru pētoši, piesardzīgi, it kā lai neiznīcinātu visu pirms laika. Klausījās viens otra elpā un vientuļo mašīnu troksni aiz loga. Tad skūpsti kļuva alkatīgāki, pieskārieni drošāki, un sev pie auss viņš izdzirdēja Kajas aizsmakušo, uzbudināto elpu.

Vai tu baidies? viņš jautāja.

Nē! viņa ievaidējās, satvēra viņa stingro locekli, pacēla gurnus un gribēja to ievadīt sevi, bet viņš atvirzīja viņas roku un izdarīja to pats.

Viņa neizdvesa ne skaņas, tikai drudžaini nopūtās. Viņš aizvēra acis, gulēja nekustīgi un izbaudīja. Tad sāka piesardzīgi kustēties. Atvēra acis un sastapa viņas skatienu. Likās viņa tūlīt sāks raudāt.

Noskūpsti mani! viņa nočukstēja.

Viņas mēle apvijās ap viņējo, apakšpusē tā bija gluda, virspusē raupja. Ātrāk un dziļāk, lēnāk un dziļāk. Neatlaižot mēli, viņa pagrieza Hariju uz muguras un uzsēdās viņam virsū. Nosēžoties viņa katru reizi stiprāk piespiedās pie viņa vēdera. Tad atlaida viņa mēli, atgāza galvu un aizsmakušā balsī ievaidējās. Divas reizes zemu, dzīvniecisku skaņu, kas kļuva aizvien skaļāka un augstāka, tad viņai pietrūka gaisa un nācās apklust. Kakls piepampa kliedzienā, bet tas neatskanēja. Viņš pacēla roku un pielika divus pirkstus zilganajai kakla artērijai, kas pulsēja zem ādas.

Un viņa iekliedzās kā sāpēs, kā niknumā, kā izkļuvuši brīvībā. Harijs juta, ka tūlīt beigs, un nepretojās. Tas bija nevainojami, tik neizturami nevainojami, ka viņš pacēla roku un iebelza ar dūri sienā sev aiz muguras. Un, it kā saņēmusi nāvējošu injekciju, Kaja saļima uz viņa.

Tā abi palika guļam kā krituši kaujas laukā. Harijs juta, kā ausis trokšņo asinis, kā visu ķermeni pārņem labsajūta. Viņš varētu zvērēt, ka to sauc par laimi.

Viņš iemiga un pamodās, kad Kaja pienāca, iegūlās atkal gultā un cieši piespiedās viņam klāt. Viņa bija uzvilkusi vienu no tēva sporta krekliņiem. Tad Kaja noskūpstīja viņu, kaut ko nomurmināja un aizmiga. Elpoja viegli un mierīgi. Harijs skatījās griestos. Un ļāva domām vaļu, zinādams, ka nav jēgas pretoties.

Bija tik labi. Tik labi nebija bijis, kopš… kopš…

Aizkari nebija nolaisti, un pulksten pussešos pa griestiem sāka slīdēt uz ielas braucošo mašīnu prožektoru gaismas kūļi. Oslo modās un gatavojās darba dienai. Harijs vēlreiz paskatījās uz Kaju. Un ari pats aizmiga.

53. NODAĻA Heelhook

Kad Harijs pamodās, pulkstenis rādīja jau deviņi, istaba bija pielijuši ar dienas gaismu, bet vieta viņam blakus bija tukša. Telefonā gaidīja četras ziņas.

Pirmā bija no Kajas, kas ziņoja, ka sēžot mašīnā un braucot uz mājām, lai pārģērbtos pirms došanās uz darbu. Viņa pateicās par… viņš nesaklausīja, par ko, tikai klusus smieklus, un telefons atslēdzās.

Otrā ziņa no Gunnara Hāgena, kurš jautāja, kādēļ Harijs nav atbildējis uz viņa zvaniem, ka prese dzenot viņam pēdas sakarā ar nepamatoto Tonija Leikes aizturēšanu.

Trešā bija no Gintera, kas atkārtoja joku par Hariju Kleinu un paziņoja, ka Leipcigas policija nav atradusi Juliānas Verni pasi un tāpēc nevarot apstiprināt, vai tajā ir Kigali zīmogs.

Ceturtā ziņa bija no Mikaēla Belmana, kurš gluži vienkārši lūdza Hariju pulksten divos ierasties KRIPOS: Sūlnesa esot viņu informējusi.

Harijs piecēlās. Viņš jutās labi. Labāk nekā labi. Varbūt fantastiski. Viņš ieklausījās sevī. Okay, fantastiski tas izklausījās mazliet pārspīlēti.

Viņš nokāpa lejā, sadabūja paciņu ar kraukšķošām maizītēm un piezvanīja.

Tu runā ar Sēsu Holu!

Māsas balss skanēja tik svinīgi, ka viņam nācās pasmaidīt.

Un tu runā ar Hariju Holu! viņš atbildēja.

Harij! viņa atkārtoja vēl divas reizes.

Sveika, Sēs!

Tētis teica, ka tu esot mājās! Kādēļ nepiezvanīji agrāk?

Es nebiju gatavs, Sēs. Tagad esmu. Bet tu?

Es vienmēr esmu gatava, Harij! Tu taču zini.

-Jā, es zinu. Lenčs pilsētā, pirms ejam pie tēta? Es maksāju!

-Jā! Tu izklausies tik priecīgs, Harij! Vai Rākelas dēļ? Vai runāji ar viņu? Es ar viņu runāju vakar. Kas tā par skaņu? Harij?

Maizītes izkrita no paciņas uz grīdas. Ko viņa gribēja?

Jautāja par tēti. Viņa bija padzirdējusi, ka tētis esot slims.

Vai tas ir viss?

Jā. Nē. Viņa teica, ka ar Oļegu viss esot kārtībā.

Harijs norija siekalas.

Lieliski! Tad jau drīz vien parunāsim.

Neaizmirsti! Esmu tik priecīga, ka esi mājās, Harij! Man ir daudz stāstāmā.

Harijs nolika telefonu uz virtuves soliņa un pieliecās, lai paceltu maizītes, kad telefons iezumējās vēlreiz. Sēsa reizēm atcerējās kaut ko svarīgu tikai tad, kad bija beigusi runāt. Viņš izslējās.

Kas ir?

Atskanēja klepus. Tad kāda balss paziņoja, ka esot Ābels. Vārds likās pazīstams, un Harijs automātiski parakņājās atmiņā. Tur stingrā kārtībā rindojās mapes ar izbeigtām lietām un neizdzēstiem datiem: vārdi, sejas, māju numuri, datumi, balss skaņa, mašīnas krāsa un izlaiduma gads. Tomēr viņš spēja pēkšņi aizmirst, kā sauc kaimiņus, ar kuriem trīs gadus dzīvojis vienā kāpņutelpā, vai to, kad Oļegam ir dzimšanas diena. To dēvēja par izmeklētāja atmiņu.

Harijs klausījās, nepārtraucot runātāju.

Saprotu, viņš beidzot noteica. Paldies, ka piezvanīji!

Saruna beidzās, un viņš uzspieda jaunu numuru.

KRIPOS, nogurusi dežurantes balss atbildēja. Tu esi piezvanījis Mikaēlam Belmanam.

Jā. Hols no Smago noziegumu nodaļas. Kur ir Belmans?

Dežurante pateica, kur komisārs atrodas.

Loģiski, Harijs sacīja.

Kā, lūdzu? Viņa nožāvājās.

Viņš taču ar to nodarbojas, vai ne?

Harijs ļāva telefonam ieslīdēt kabatā. Paskatījās ārā pa virtuves logu. Ejot prom, zem kājām sadrupa kraukšķīgās maizītes.

"Skeienes alpīnisma centrs" tā vēstīja uzraksts uz stikla durvīm tieši pretī stāvvietai. Harijs atgrūda durvis un devās iekšā. Ejot lejup pa kāpnēm, nācās apstāties un palaist garām jautru skolēnu pulciņu, kas devās uz izeju. Pie apavu statīva kāpņu galā viņš nometa saišu zābakus. Lielajā rāpšanās telpā kāds pusducis cilvēku aktīvi dar-bojās ap desmit metru augstām sienām. Tomēr šīs sienas Harijam atgādināja no papjēmašē veidotās klintis, ko kādreiz bērnībā kopā ar Eisteinu bija skatījies kinoteātrī "Symra" filmās par Tarzānu. Starpība tikai tāda, ka šīs bija kā nosētas ar krāsainiem rokturiem un āķiem ar cilpām un karabīnēm. No zilajiem paklājiem uz grīdas nāca atturīga ziepju un sasvīdušu kāju smaka. Viņš apstājās blakus līkkājainam, druknam vīram, kas saspringti skatījās uz kādu izcilni sev virs galvas. No viņa drošības jostas stiepās virve līdz cilvēkam, kurš šobrīd karājās un šūpojās vienā rokā astoņu metru augstumā virs viņiem. Viņš iešūpojās, pameta kāju uz augšu un pieķērās aiz rozā bumbierveida aizķeres, ar otru kāju nostājās uz maza izciļņa un ar elegantu, vijīgu kustību iestiprināja virvi enkurā.

Got you! viņš iesaucās un, iešūpojies virvē, atspiedās ar kājām pret sienu.

Labs heelhook, Harijs noteica. Tavam šefam patīk mazliet izrādīties, vai ne?

Jusi Kolka nedz atbildēja, nedz arī pagodināja Hariju ar skatienu, tikai pavilka rokturi, atbrīvojot virves bremzi.

Birojā teica, ka tu esot šeit, Harijs paziņoja cilvēkam, kurš nolaidās lejup pa virvi.

Katru nedēļu vienā un tajā pašā laikā, Belmans paskaidroja. Viena no nedaudzajām policista priekšrocībām ir iespēja trenēties darba laikā. Kā ar tevi, Harij? Tu izskaties spēcīgs! Krietna muskuļu masa, šķiet. Ideāla, lai kāptu klintīs.

Pārāk maz ambīciju, Harijs pasūdzējās.

Plati iepletis kājas, Belmans nostājās uz grīdas un viegli pavilka virvi, atbrīvojot mezglu.

Nesapratu.

Neredzu jēgu, lai rāptos tik augstu. Es reizēm paklaiņoju pa pakalniem.

Paklaiņoju! Belmans nosmīkņāja, atsprādzēja jostu un noņēma to. Tu taču zini, ka sāpīgāk ir krist no divu metru augstuma bez virves nekā no trīsdesmit metriem ar virvi?

Jā. Harijs greizi pasmaidīja. To es zinu.

Belmans apsēdās uz viena no soliņiem, novilka baleta kurpēm līdzīgos apavus un pamasēja kājas, bet Kolka sāka tīt virvi.

Vai saņēmi manu ziņu? -Jā-

Tad kādēļ tāda steiga? Mēs taču tiksimies divos?

Es gribēju kaut ko noskaidrot, Belman.

Noskaidrot?

Pirms mēs tiksimies ar pārējiem. Mums jāvienojas par noteikumiem, ar kādiem iekļaušos komandā!

Komandā? Belmans iesmējās. Par ko tu runā, Harij?

Vēlies, lai izsakos skaidrāk? Es neesmu tev vajadzīgs, lai piezvanītu uz Austrāliju un pierunātu to meiču atlidot šurp un būt par ēsmu, tu pats vari to izdarīt. No manis tev ir vajadzīga palīdzība.

Harij! Godīgi sakot, tagad…

Tu izskaties noguris, Belman! Esi sācis to sajust, vai ne? Tev šķiet, ka pēc Māritas Ulsenas slepkavības prese ir sākusi izdarīt spiedienu.Harijs apsēdās uz soliņa līdzās komisāram. Pat sēžot viņš bija desmit centimetrus garāks. Katru nolādēto dienu presē ir Feeding frenzy\ Nav iespējams paiet garām statņiem ar avīzēm vai ieslēgt televizoru, kur netiktu pieminēts šis gadījums. Šī lieta, kuru tu neesi atrisinājis. Lieta, par kuru priekšnieki katru mīļu bridi atgādina. Lieta, kuras dēļ ik dienas jārīko preses konferences, kurās maitasputni, cits citu pārkliedzot, apber tevi ar jautājumiem. Un tagad vīrs, kuru tu pats esi atbrīvojis, ņem un izkūp gaisā! Un maitasputnu žurnālistu sarodas aizvien vairāk, daži no tiem jau kladzina zviedriski, dāniski un pat angliski. Esmu bijis tur, kur tagad esi tu, Belman. Drīz tie tarkšķēs franciski. Šī ir Lieta, kas tev, Belman, jāatrisina! Bet tā nekust ne no vietas!

Belmans neatbildēja, taču viņa vaigu muskuļi darbojās. Kolka, ielicis virvi maisā, pienāca klāt, bet Belmans ar rokas mājienu lika

1 Haizivju barošana. (Angļu vai.) viņam iet prom. Soms kā paklausīgs terjers pagriezās un aizlīgoja uz izeju.

Ko tu gribi, Harij?

Es piedāvāju atrisināt šo jautājumu divatā, nevis tur, augšā, sanāksmes laikā.

Tu vēlies, lai es lūdzu tev palīdzību?

Harijs ievēroja, kā Belmanam mainās sejas izteiksme.

Vai tu iedomājies, ka tavs stāvoklis ļauj tev tirgoties, Harij?

Nu… Iedomājos, ka tas sen nav bijis tik labs.

Te nu tu kļūdies!

Kaja Sūlnesa negrib tavā labā strādāt. Bjērnu Holmu tu jau esi paaugstinājis, un, ja nosūtīsi viņu atpakaļ uz noziegumu vietām, viņš tikai priecāsies. Vienīgais, kuram tu tagad vari kaitēt, esmu es, Belman.

Vai esi aizmirsis, ka varu tevi iesēdināt un tu nesatiksi savu tēvu pirms viņa nāves?

Harijs pakratīja galvu.

Vairs nav, ko satikt, Belman.

Mikaēls Belmans izbrīnā sarauca uzaci.

Šorīt piezvanīja no slimnīcas, Harijs sacīja. Pagājušajā naktī tēvs iekritis komā. Viņa ārsts Ābels uzskata, ka viņš vairs nepamodīsies. Tas, par ko nepaspēju parunāt ar tēvu, paliks neizrunāts.

54. NODAĻA. Tulpe

Belmans klusēdams skatījās uz Hariju. Tas ir, viņa brūnās kā dambriedim acis bija pavērstas pret Hariju, bet skatiens sevī, uz iekšu. Harijs zināja, ka tur, iekšā, notiek kaut kāda sanāksme un, šķiet, ir radušās domstarpības. Belmans lēnām noraisīja ap viduci apsieto aukliņu ar magnēzija maisiņu it kā vēlētos iegūt laiku. Lai varētu apdomāties. Tad ar niknu kustību iebāza maisiņu mugursomā.

-Ja un tikai ja es būtu lūdzis tevi palīdzēt, bez iespējas izdarīt spiedienu, viņš ierunājās, kādēļ lai tu to darītu?

Es nezinu.

Belmans pārstāja saiņot mugursomu un pacēla galvu.

Tu nezini?

Nē. Katrā ziņā ne jau aiz mīlestības pret tevi, Belman. Harijs dziļi ievilka elpu. Pagrozīja pirkstos cigarešu paciņu. Teiksim tā: pat tie, kuri domā, ka tiem nav māju, reizēm atklāj, ka tās tomēr ir. Vieta, kurā kādreiz vēlētos tikt apbedīts. Vai zini, Belman, kur man gribētos gulēt pēc nāves? Parkā, Policijas pārvaldes priekšā. Ne tāpēc, ka es mīlētu policiju vai būtu tā sauktā "solidaritātes gara" piekri-tējs. Gluži pretēji es uzspļauju policistu mazdūšīgajai lojalitātei, asinsgrēka draugu būšanai, kad cilvēki iedomājas, ka kādā lietainā dienā pašiem var ievajadzēties palīdzību. Kolēģis, kurš var atriebties, nodrošināt ar vajadzīgo liecinieka liecību vai, ja nepieciešams, pievērt acis. Man tas viss riebjas.

Harijs pagriezās pret Belmanu.

Bet policija ir vienīgais, kas man ir. Tā ir mana cilts. Un mans darbs ir atšķetināt slepkavības. Vienalga KRIPOS vai Smago noziegumu nodaļai. Vai tu spēj to aptvert, Belman?

Belmans saspieda ar pirkstiem apakšlūpu.

Harijs ar galvu pamāja uz sienas pusi.

Kas tev tur sanāca, Belman? Septiņi ar plusu?

Astoņi ar mīnusu. On sight.

Tas nav viegli. Bet domāju, tev šķiet: vari vēl labāk. Ar mani ir līdzīgi.

Belmans ieklepojās.

Labi. Labi, Harij! Viņš cieši savilka mugursomas auklu. Vai gribi mums palīdzēt?

Harijs iebāza cigarešu paciņu atpakaļ kabatā un nolieca galvu.

Protams.

Ja tā, tad man vispirms jāaprunājas ar tavu šefu!

Nav vajadzīgs! Harijs noteica un piecēlās. Esmu jau infor-mējis viņu, ka kopš šī brīža strādāju kopā ar jums. Tiksimies divos!

No divstāvu ķieģeļu ēkas loga Iska Pellere skatījās uz tādu pašu māju rindu ielas pretējā pusē. Tādas varēja būt jebkurā ielā, jebkurā Anglijas pilsētā, taču šoreiz tas bija neliels pilsētas rajons Bristole Sidnejā Austrālijā. Sāka pūst auksts dienvidu vējš. Pēcpusdienas siltums izgaisa, tiklīdz norietēja saule.

Viņa dzirdēja suņa rejas un nepārtrauktās mašīnu straumes dūkoņu uz šosejas divus kvartālus tālāk.

Otrā ielas pusē mašīnā sēdošo vīrieti un sievieti bija nomainījuši divi vīri. Tie lēni malkoja kafiju no savām papīra krūzītēm ar vāciņiem. Lēni, jo nekas visā pasaulē nepiespiedīs dzert kafiju ātri, ja tevi gaida astoņu stundu ilga dežūra, kuras laikā itin nekas nenotiks. Samazini ātrumu, piebremzē metabolismu, dari tā kā aborigēni: pārslēdzies uz neaktīvo, uz iekšu vērsto stāvokli tāds ir viņu gaidīšanas režīms, un tajā, ja nepieciešams, tie spēj palikt stundām un dienām ilgi. Viņa mēģināja iedomāties, kā šie lēnie kafijas dzērāji varētu viņai palīdzēt, ja kaut kas tiešām notiktu.

Atvainojiet! viņa noteica telefonā, mēģinot runāt tā, lai balss aizturētā niknuma dēļ nedrebētu. Es labprāt palīdzētu atrast to, kurš nogalināja Šarloti, bet tas, ko jūs piedāvājat, ir neiedomājami. Tad dusmas tomēr izlauzās uz āru: Kā jūs varat ko tādu prasīt! Es jau šeit esmu kā ēsma! Pat desmit mežonīgi zirgi neaizvilks mani atkal uz Norvēģiju! Jūs esat policija, jums maksā, lai jus notvertu šo monstru! Kāpēc tad jūs nevarat būt par ēsmu?

Viņa pārtrauca sarunu un nometa telefonu. Tas nokrita uz spilvena atzveltnes krēslā, kurā gulēja viens no viņas kaķiem. Kaķis pielēca kājās un aizšāvās uz virtuvi. Viņa ieslēpa seju plaukstās un ļāva vaļu asarām. Dārgā Šarlote. Viņas dārgā, dārgā, mīļā Šarlote!

Viņa nekad agrāk nebija baidījusies no tumsas, bet tagad nespēja domāt neko citu: drīz norietēs saule, iestāsies nakts, nepielūdzami atkal un atkal.

Telefons noskandināja dziesmas "Antony & The Johnsons" sākumu, un uz spilvena iegaismojās tā displejs. Viņa piegāja pie krēsla un paskatījās. Juta, ka pakausī mati saceļas stāvus. Numurs iesākās ar plus četrdesmit septiņi. Atkal no Norvēģijas.

Viņa pacēla telefonu pie auss. "Jā?

Tas atkal esmu es.

Viņa atviegloti nopūtās. Tas bija tikai policists.

Ja tu negribi šeit ierasties personīgi, tad varbūt varam vismaz izmantot tavu vārdu?

Kaja skatījās uz vīrieti, kas bija noliecis galvu sarkanmatainās sievietes klēpī, uz sievietes seju pie viņa kailā pakauša.

Ko tu redzi? Mikaēls jautāja. Viņa teiktais atbalsojās muzeja sienās.

Viņa to skūpsta, Kaja atbildēja un vienu soli atkāpās no gleznas. Vai mierina.

Viņa tam kož un sūc asinis, Mikaēls sacīja.

Kāpēc tu tā domā?

Tāpēc, ka Munks ir nosaucis gleznu "Vampirs". Vai viss kārtībā?

Jā, pēc stundas man atiet vilciens uz Ustaūsetu.

Kādēļ tu gribēji satikties šeit?

Kaja dziļi ievilka elpu.

Gribēju pateikt, ka mēs vairs nevaram tikties.

Mikaēls Belmans pašūpojās uz papēžiem.

Mīlestība un sāpes.

Ko?

Tieši šādi Munks sākumā bija nosaucis šo gleznu. Vai Harijs tev pastāstīja par mūsu plāna detaļām?

Jā. Vai dzirdēji, ko es teicu?

Paldies, Sūlnesa, es dzirdu lieliski! Ja pareizi atceros, tu esi to teikusi jau vairākkārt. Es tev iesaku pārdomāt.

Es esmu izlēmusi, Mikaēl.

Viņš pārlaida pirkstus kaklasaites mezglam.

Vai esi ar viņu gulējusi?

Viņa sarāvās.

Ar ko?

Belmans klusi iesmējās.

Kaja neredzēja, kā viņš aiziet, viņas skatiens bija pievērsts sievietes sejai gleznā. Viņa tikai dzirdēja soļus, kas attālinājās.

Caur pelēkajām tērauda žalūzijām spiedās iekšā gaisma. Harijs sildīja plaukstas ap kafijas kannu, uz kuras ziliem burtiem bija uzrakstīts "KRIPOS". Sanāksmju telpa ne ar ko neatšķīrās no zāles Smago noziegumu nodaļā, kur viņš bija pavadījis tik daudzas savas dzīves stundas. Gaiša, dārgi aprīkota, tomēr spartiski iekārtota auksti modernā stilā, kurā nav runas par minimālismu, tikai par zināmu bezjūtību. Telpa, kas mudina uz tādu efektivitāti, ka no turienes ātri vien var nonākt ellē.

Astoņi cilvēki šajā telpā veidoja to, ko Belmans bija nosaucis par izmeklēšanas grupas kodolu. Harijs pazina tikai divus no tiem: Bjērnu Holmu un robustu, piezemētu, ar īpašu fantāziju neapveltītu sieviešu kārtas izmeklētāju, kuru dēvēja par Pelikānu un kura kādreiz bija strādājusi Smago noziegumu nodaļā. Belmans bija iepazīstinājis ar Hariju visus, ieskaitot Erdālu, cilvēku raga brillēs un brūnā tāda stila apģērbā, kas vedināja uz domām par VDR. Viņš sēdēja atstatus, galda galā, un tīrīja nagus ar šveiciešu parauga armijas nazi. Harijs prātoja par viņa saistību ar militārās izlūkošanas dienestu. Viņi visi bija iesnieguši ziņojumus, kas apstiprināja Harija pieņēmumu, ka izmeklēšana stāv uz vietas. Viņš juta, ka tiek ieņemta aizstāvēšanās pozīcija, īpaši ziņojumā par Tonija Leikes meklēšanu. Tajā bija sīki izstāstīts, kādas kompānijas devušas negatīvas atbildes uz jautājumiem par Leikes vārda esamību pasažieru sarakstos un kādas instances telefonu kompānijās apstiprinājušas, ka nevienā no viņu bāzes stacijām nav uztverti Leikes mobilā telefona signāli. Nevienā no pilsētas viesnīcām neesot piereģistrēts cilvēks ar tādu vārdu, bet piezvanījis, protams, Kapteinis (Harijs pazina šo Bristol viesnīcas reģistratoru un pārlieku centīgo policijas ziņotāju) un pastāstījis, ka esot redzējis Tonijam Leikem līdzīgu personu. Atbildīgais izmeklētājs par visu paveikto bija ļoti sīki atskaitījies, nepamanot, ka patiesībā taisnojas par rezultātiem. Nulle. Nada.'

Belmans, pārmetis vienu kāju pār otru, sēdēja galda galā. Pateicās par ziņojumiem un oficiāli iepazīstināja ar Hariju, ātri nolasot tādu kā CV par Policijas akadēmijas pabeigšanu, par FIB kursiem sērijveida slepkavību jomā Čikāgā, klauna slepkavības lietas atrisināšanu Sidnejā, par paaugstināšanu vecākā inspektora amatā un, protams, par Sniegavīra lietu.

Tātad no šodienas Harijs ir daļa no mūsu komandas, Belmans pabeidza. Viņš atskaitīsies man.

Un pakļausies tikai tev? nobuldurēja Pelikāns.

Harijs atcerējās, ka savu iesauku viņa ieguvusi, pateicoties tieši šim runas veidam, tuvinot garo, knābim līdzīgo lielo degunu garajam, tievajam kaklam un skatoties pāri brillēm. Skeptiski un reizē plēsīgi, it kā izvērtējot, vai vēlas tevi savā ēdienkartē.

Viņš nav tieši pakļauts nevienam, Belmans paskaidroja. Vi-ņam komandā ir rīcības brīvība. Domāsim par inspektoru Holu kā par konsultantu. Vai ne, Harij?

Kādēļ ne? Harijs atsaucās. Puisis, kuram pārmaksā, kuru pārvērtē un kurš domā, ka zina vairāk nekā jūs.

Galdu pāršalca piesardzīgi smiekliņi. Harijs saskatījās ar Bjērnu Holmu, kas viņam uzmundrinoši pamāja.

Ja neskaita to, ka tieši šobrīd tā ari ir, Mikaēls Belmans teica. Tu esi runājis ar Isku Pelleri, Harij!

1 Nekā. (Spāņu vai.)

Jā, Harijs apstiprināja. Bet vispirms es labprāt noklausītos plānu, kādā veidā jūs domājat izmantot viņu par ēsmu.

Pelikāns nokremšļojās.

Sīkumos tas vēl nav izstrādāts. Pagaidām galvenais ir dabūt viņu šurp uz Norvēģiju un sniegt informāciju par vietu, kurā viņa uzturas, lai slepkavam kļūtu skaidrs, ka viņa ir viegls laupījums. Un tad sēdēt slēpnī un cerēt, ka viņš norīs ēsmu.

Mm, Harijs novilka. Vienkārši.

Parasti izrādās, ka tas ir pats vienkāršākais un efektīvākais veids, šveiciešu armijas naža īpašnieks VDR uzvalkā noteica un pievērsās sava rādītājpirksta nagam.

Piekrītu. Harijs palocīja galvu. Bet šajā gadījumā ēsmas nebūs. Iska Pellere atteicās.

Telpā atskanēja vilšanās pilnas nopūtas.

Tādēļ vēlos piedāvāt kaut ko vēl vienkāršāku, Harijs turpināja. Iska Pellere jautāja, kāpēc mēs paši, kuriem maksā par monstra noķeršanu, nevaram būt par ēsmu.

Viņš pārlaida skatienu galdam. Piesaistīt uzmanību bija izdevies. Pārliecināt būs grūtāk.

Attiecībā uz slepkavu mums ir priekšrocība. Viņam acīmredzot ir izrautā lapiņa no viesu grāmatas Hovas namiņā, tātad viņam ir zināms arī Iskas Pelleres vārds. Taču viņš nezina, kā Iska Pellere izskatās. Kaut arī uzskatām, ka slepkava tonakt bijis Hovas namiņā, tomēr Iska un Šarlote Loliesa tur ieradās pirmās. Iska bija saslimusi un visu dienu un nakti pavadīja viena pati guļamistabā, kas viņai bija kopīga ar Šarloti. Viņa tur palika, līdz visi pārējie bija prom. Citiem vārdiem runājot mēs varam nospēlēt teātri, kurā kāds no mums uzņemsies Iskas Pelleres lomu un slepkava viņu neatklās.

Viņš vēlreiz pārlaida klātesošajiem vērtējošu skatienu. Neizteiksmīgajās sejās jautās vienīgi skepse.

Un kā tu domā uzaicināt publiku uz šo izrādi? Erdāls aizvēra savu savāžamo nazi.

KRIPOS darīs to, ko jūs pieprotat vislabāk, Harijs atbildēja.

Klusums.

Un kas tas būtu? Pelikāns beidzot iejautājās.

Preses konference, Harijs atbildēja.

Telpā iestājās smags klusums. Līdz atskanēja smiekli. Mikaēls Belmans. Visi izbrīnā paskatījās uz savu šefu un tad saprata, ka Harija Hola plāns jau iepriekš bijis sankcionēts.

Tātad… Harijs iesāka.

Pēc sanāksmes Harijs pavilka Bjērnu Holmu sāņus.

Vai deguns vēl sāp? Harijs painteresējās.

Vai tu mēģini atvainoties?

Nē.

Es… nu… tev paveicās, Harij, ka nesalauzi man degunu!

Ko var zināt, varbūt tad tas izskatītos labāk.

Vai lūgsi piedošanu vai ne?

Piedod, Bjērn!

Labi. Un tas laikam nozīmē, ka tev vajadzīga mana palīdzība? -Jā-

Ko tu vēlies?

Saki man, vai esat bijuši Drammenē un pārbaudījuši Adeles apģērbu uz DNS? Viņa taču ar to puisi, ar ko bija kopā Hovas namiņā, ir tikusies vairākkārt.

Mēs pārbaudījām viņas garderobi, taču problēma tāda, ka apģērbs ir mazgāts, atkal lietots un kopš tās reizes noteikti ir bijis saskarē ar daudziem citiem.

Mm. Cik sapratu, viņa nav bijusi nekāda dižā slēpotāja. Vai pārbaudījāt viņas slēpošanas tērpus?

Tādu viņai nebija.

Un kā ar to medmāsas formu? Varbūt tā lietota tikai vienu reizi un uz tās palikušas spermas pēdas?

Arī tur nekā nebija.

Izaicinoši minisvārciņi un cepurīte ar sarkanu krustu?

Nekā! Skapī karājās tikai gaišzilas slimnīcas bikses un tērpa augšdaļa. Nekā tāda, kas spētu uzbudināt.

Mm. Varbūt viņai neizdevās sagādāt minisvārciņus. Vai arī neuzdrošinājās uzvilkt. Vai jūs nevarat pārbaudīt šo slimnīcas apģērbu?

Holms nopūtās.

Kā jau teicu, mēs tur pārbaudījām visas drēbes un viss, ko varēja mazgāt, bija izmazgāts. Tur nebija ne mazākā traipiņa vai matiņa!

Vai nevari nodot tās laboratorijai? Lai pārbauda pamatīgi?

Harij…

Paldies, Bjērn! Un es tikai pajokoju, tev ir prīmā deguns! Tiešām!

Pulkstenis rādīja četri, kad Harijs uzņēma Sēsu KRIPOS mašīnā, ko Belmans bija nodevis viņa rīcībā. Viņi devās uz Valsts slimnīcu, lai aprunātos ar doktoru Ābelu. Harijs pārtulkoja to, ko Sēsa nesaprata. Viņa mazliet paraudāja. Tad viņi devās paskatīties uz tēvu, kurš bija pārvietots uz citu telpu. Sēsa cieši turēja tēva roku un ik pa brīdim klusi sauca viņu vārdā, it kā mēģinot maigi pamodināt no miega.

Ienāca Sigurs Altmans, uzlika roku Harijam uz pleca, bet ne ilgi, un pateica dažus vārdus, pavisam nedaudzus.

Izsēdinājis Sēsu pie mazā dzīvoklīša pie Songnas ezera, Harijs devās uz centru, līkumojot pa vienvirziena, izrakņātām un aklām ieliņām. Izbrauca cauri prostitūtu, veikalu, narkomānu rajoniem un tikai tad, kad pilsētu ieraudzīja jau zem sevis, saprata, ka brauc uz vācu bunkuriem. Viņš piezvanīja Eisteinam. Tas piebrauca pēc desmit minūtēm, apturēja taksometru blakus viņa mašīnai, pavēra durvis, ieslēdza mūziku, pienāca un apsēdās uz mūra līdzās Harijam.

Koma, Harijs sacīja. Varbūt nav nemaz tik slikti. Vai tev ir cigarete?

Viņi sēdēja un klausījās "Transmission" Joy Division izpildījumā. Jans Kērtiss. Eisteinam vienmēr bija patikuši dziedātāji, kuri miruši jauni.

Žēl, ka nepaspēju aprunāties pēc tam, kad viņš saslima. Eisteins dziļi ievilka dūmus.

Tu, vienalga, nebūtu parunājis neatkarīgi no slimības ilguma, Harijs noteica.

Nē, tas tikai sevis mierinājumam.

Harijs iesmējās. Eisteins pašķielēja uz viņu un pasmaidīja, it kā nebūtu pārliecināts, vai drīkst smieties, kad tēvs guļ uz nāves gultas.

Ko tagad darīsi? Eisteins pajautāja. Mazliet iedzersim? Es varu piezvanīt Treskū un…

Nē, Harijs atbildēja un nodzēsa cigareti. Man jāstrādā.

Labāk vairāk nāves un nelaimes nekā maza glāzīte?

Vai zini, tu vari pieiet pie viņa un pateikt "visu labu!", kamēr viņš vēl elpo.

Eisteins noskurinājās.

Es neciešu slimnīcas. Turklāt viņš nenieka nedzird, vai ne?

Es nedomāju par viņu, Eistein!

Dūmi lika Eisteinam samiegt acis.

Tas audzināšanas mazumiņš, ko saņēmu, nāca no tava tēva, Harij! Vai tu to zini? Manējais bija nekam nederīgs. Rīt aizbraukšu!

Prieks dzirdēt!

Viņš vēroja vīru virs sevis. Redzēja, kā kustas viņa mute, dzirdēja vārdus, bet galvā laikam kaut kas bija sabojājies, jo viņš nespēja tos sakarīgi sasaistīt kopā. Viņš saprata tikai vienu: ir pienācis laiks. Atriebība. Viņam nāksies maksāt. Un tas kaut kādā ziņā bija atvieglojums.

Viņš sēdēja uz grīdas, ar muguru pret lielo, apaļo dzelzs krāsni. Rokas bija atliektas atpakaļ ap krāsni un sasietas ar divām slēpju siksnām. Ik pa brīdim uznāca vēmiens laikam smadzeņu satricinājuma dēļ. Asinis bija pārstājušas tecēt, un ķermenim atjaunojās jutīgums, bet gar acīm metās tumšs: migla te paklīda, te sabiezēja. Tomēr šaubu nebija. Balss. Tā bija spoka balss.

Diezgan drīz tu mirsi! tā čukstēja. Tāpat kā viņa. Bet ir arī kāda laba ziņa. Tu vari izvēlēties, kā mirt. Diemžēl ir tikai divi veidi. Leopolda ābols…

Vīrs izvilka sacaurumotu metāla lodīti. No viena tās caurumiņa nokarājās īss metālisks diedziņš.

Trīs meitenes dabūja to nogaršot. Nevienai tas īpaši nepatika. Bet tas ir nesāpīgi un ātri. Tev jāatbild tikai uz vienu jautājumu. Kā? Un kurš vēl zina? Ar ko tu sadarbojies? Tici man, ābols ir labāks par kaut ko citu. Un tu, būdams inteliģents cilvēks, droši vien esi sapratis, tas ir…

Virs piecēlās, pārspīlēti lēni divas reizes uzsita sev pa pleciem, it kā lai sasildītos, un plati pasmaidīja. Klusumu pārtrauca viņa balss čuksti:

Vai tev nešķiet, ka te ir mazliet pavēsi? Tad viņš izdzirdēja čerkstošu skaņu, kam sekoja klusa šņākoņa. Viņš skatījās uz sērkociņu. Uz stabilo, dzelteno tulpveida liesmiņu.

55. NODAĻA Tirkīzs

Iestājās vakars. Bez zvaigznēm. Dzeļoši auksts.

Harijs apturēja mašīnu pakalnā, netālu no mājas, kuras adresi bija dabūjis Voksenkollenā. Ar lielām, dārgām villām apbūvētajā ielā šis īpašums krietni atšķīrās. Ēka bija it kā izkāpusi no kādas tautas pasakas karaļpils no melni krāsotiem baļķiem, ar milzīgām koka kolonnām pie ieejas un zāli uz jumta. Pagalmā stāvēja vēl divas citas ēkas un klēts uz pāļiem Disneja stilā. Harijs šaubījās, ka kuģu īpašniekam Annešam Galtungam varētu nebūt pietiekami liels ledusskapis.

Harijs piezvanīja pie vārtiņiem, pamanīja kameru pie sienas un nosauca savu vārdu, kad kāda sievietes balss lūdza stādīties priekšā. Viņš devās pie mājas pa spoži apgaismotu celiņu. Zem kājām čirkstēja grants, tā, šķiet, bija gatava noēst viņa zābaku zoļu pārpalikumu.

Pie durvīm viņu sagaidīja vidēja vecuma sieviete priekšautā, ar tirkīzkrāsas acīm, un ieveda tukšā dzīvojamā istabā. Viņa to darīja ar tādu izsmalcinātu pašcieņas, pārākuma un profesionāla draudzīguma izjūtu, ka pat tad, kad viņa pajautāja: "Kafiju vai tēju?" un brīdi vēlāk atstāja Hariju, viņam nebija ne jausmas, vai tā bija Galtungas kundze, ģimenes kalpone vai abas vienā personā.

Kad cittautu pasakas atnāca līdz Norvēģijai, te nebija ne karaļu, ne muižnieku, tādēļ norvēģu pasaku versijās karalis tika attēlots kā bagāts zemnieks sermuļādas mantijā. Un tieši tāds Harija priekšā nostājās istabā ienākušais Annešs Galtungs: resns, labsirdīgs un nedaudz nosvīdis bagāts zemnieks adītā vilnas jakā. Pēc sasveicināšanās ar Hariju smaidu viņa sejā nomainīja norūpējusies izteiksme labāk piemērota situācijai. Viņa jautājumam sekoja smaga nopūta.

Vai ir kas jauns?

Diemžēl nekā nav.

Cik sapratu no meitas stāstītā, Tonijs mēdzot nozust.

Harijam likās, ka Galtungs sava nākamā znota vārdu izrunā ar

zināmu piepūli. Rēderis smagi iesēdās skaisti izkrāsotā krēslā iepretī Harijam.

Vai jums… pareizāk sakot, tev, ir kāda teorija, Galtung?

Teorija? Annešs Galtungs tā pakratīja galvu, ka pat žokļi ieklabējās. Es nepazīstu viņu tik labi, lai teoretizētu. Devies kalnos, uz Āfriku, kā lai es to zinu?

Mm. Es patiesībā ierados parunāt ar tavu meitu…

Lēne tūlīt būs klāt, Galtungs viņu pārtrauca. Es tikai vis-pirms gribēju apvaicāties.

Apvaicāties par ko?

Par to, ko jautāju, vai ir kas jauns? Un… vai esat pārliecināti, ka tam puisim nav nekā slēpjama?

Harijs ievēroja, ka vārds "Tonijs" tiek aizstāts ar "puisi", un saprata, ka pirmais iespaids bijis pareizs: tēvs nav sajūsmā par meitas izvēli.

Un tev, Galtung?

Man? Man šķiet, ka uzticos viņam. Par spīti visam, esmu gatavs investēt viņa Kongo projektā ievērojamu summu. Ļoti ievērojamu summu.

Tātad princese un puse no karaļvalsts skrandainim Espenam Askeladam, kurš nupat pieklauvējis pie durvīm?

Istabā uz vairākām sekundēm iestājās klusums. Galtungs vēroja Hariju.

Varbūt ari tā, viņš noteica.

Un varbūt tā ir tava meita, kas mēģina izdarīt spiedienu, lai tu investētu? Jo projekts ir diezgan atkarīgs no šīs naudas, vai ne?

Galtungs noplātīja rokas.

Es esmu kuģu īpašnieks. Riski ir daļa no manas dzīves.

Tie var būt nāvējoši.

Tās ir vienas medaļas divas puses. Risku tirgū maize vienam allaž nozīmē nāvi citam. Līdz šim miruši ir citi, un ceru, ka tā turpināsies.

Ka citi mirs?

Kuģniecība ir ģimenes uzņēmums, un, ja Leike ienāks ģimenē, mums būs jāraugās, lai…

Viņš apklusa, jo atvērās istabas durvis. Ienāca gara auguma, gaišmataina meitene ar tēva parupjajiem sejas vaibstiem un mātes tirkīzkrāsas acīm, taču bez tēva lielīgā zemnieciskuma vai mātes aristokrātiskās augstprātības. Viņa gāja salīkusi, it kā cenzdamās izskatīties mazāka, un, kad paspieda Harijam roku un stādījās priekšā kā Lēne Gabriēle Galtunga, vairāk skatījās uz savām kurpēm nekā uz Hariju.

Viņai nebija daudz, ko teikt. Un vēl mazāk ko jautāt. Šķita, ka katru reizi, atbildot uz Harija jautājumiem, viņa izvairās no tēva skatiena, un Harijs iedomājās, ka viņa pieņēmums par tēva piespiešanu investēt līdzekļus varbūt bijis kļūdains.

Divdesmit minūtes vēlāk Harijs pateicās par sarunu, piecēlās, un it kā pēc kāda neredzama signāla atkal uzradās sieviete ar tirkīzkrāsas acīm.

Viņa atvēra ārdurvis. Ielauzās aukstums, un Harijs, apstājies, lai aizpogātu mēteli, paskatījās uz viņu.

Kā jūs, Galtungas kundze, domājat kur ir Tonijs Leike?

Es neko nedomāju, viņa atbildēja.

Varbūt viņa atbildēja pārāk ātri, varbūt viņai noraustījās acu kaktiņš, bet varbūt Harijam tikai gribējās uztvert kaut ko savādu, vienalga ko, bet viņš nejutās pārliecināts, ka viņa saka taisnību. Taču viņas piebilde neatstāja šaubas:

Un es neesmu Galtungas kundze. Viņa ir tur, augšā.

Mikaēls Belmans pagrozīja uz galda stāvošo mikrofonu un paskatījās uz sanākušajiem. Skanēja čuksti, taču visu acis bija pievērstas skatuvei, lai neko nepalaistu garām. Pieblīvētajā telpā viņš atpazina žurnālistu no "Stavanger Aftenblad" un Rogeru Jendemu no "Aftenposten". Sev līdzās viņš dzirdēja Ninnijas balsi, kura, kā parasti, bija ģēr-busies nevainojami izgludinātā formas tērpā. Kāds skaitīja sekundes līdz startam tā parasti notika preses konferencēs, ko tiešajā ēterā pārraidīja pa radio vai TV. Tad skaļruņos atskanēja Ninnijas balss:

Esiet sveicināti! Mēs sasaucām šo preses konferenci, lai pavēstītu jums par paveikto darbu. Ja būs jautājumi…

Klusa murdoņa zālē.

…tos varēs uzdot beigās. Vārds izmeklēšanas grupas vaditājam, policijas komisāram Mikaēlam Belmanam.

Belmans noklepojās. Šeit bija pilnīgi visi. TV kanāli bija saņēmuši atļaujas uzstādīt savus mikrofonus uz galda, tieši uz skatuves.

Paldies! Atļaujiet sākt ar to, kas varētu jums likt vilties. Pēc jūsu sejām redzu, ka ar savu uzaicinājumu mēs, iespējams, esam devuši pārāk lielas cerības. Izmeklēšanā pagaidām nav noticis nekāds izšķirīgs izrāviens. Belmans ieraudzīja daudzās sejās vilšanos un saklausīja dažu labu nopūtu. Mēs to darām, izpildot jūsu izteikto vēlēšanos saņemt informāciju. Man žēl, ja jums šodien ir bijuši sva-rīgāki plāni.

Belmans greizi pasmaidīja. Dzirdēja, ka daži žurnālisti iesmejas, un saprata, ka viņam viss ticis piedots.

Mikaēls Belmans īsi pastāstīja, kā veicas izmeklēšana. Tas ir, viņš atkārtoja informāciju par nedaudzajiem panākumiem, piemēram, kā virves ceļš ticis izsekots līdz darbnīcai pie Līserena, un to, ka viņi atraduši vēl vienu slepkavas upuri, Adeli Vetlēsenu. Arī to, ka divos slepkavību gadījumos izmantotais ierocis bijis tā dēvētais Leopolda ābols. Veci jaunumi. Viņš pamanīja, ka viens no žurnālistiem apspiež žāvas. Mikaēls Belmans ieskatījās priekšā gulošajā papīra lapiņā. Scenārijā. Jo tas tiešām bija scenārijs, nedaudz dramaturģijas, kurā apsvērts un izvērtēts katrs vārds. Ne par daudz un ne par maz ēsmai ir jāsmaržo, nevis jāsmird.

Un beigās mazliet par lieciniekiem, Belmans iesāka un redzēja, kā savos krēslos sarosās žurnālisti. Kā jums jau zināms, esam lūguši pieteikties tos, kuri tonakt bija Hovas namiņā kopā ar slepkavību upuriem. Pie mums ir vērsusies tāda Iska Pellere. Šovakar viņa atlido no Sidnejas un rit kopā ar vienu no mūsu izmeklētājiem dosies uz Hovas namiņu. Tur viņi iespēju robežās rekonstruēs tāvakara noti-kumus.

Protams, parasti viņi nekad neminētu liecinieka vārdu, bet šoreiz tas bija svarīgi, lai tas, kurš patiesībā tika uzrunāts, slepkava saprastu, ka policija ir atradusi kādu cilvēku no viesu sarakstā minētajiem. Belmans, runādams par izmeklētājiem, nebija īpaši uzsvēris vārdu "viens", bet tāda bija vārda jēga. Tikai viņi divi liecinieks un izmeklētājs. Namiņā. Tālu no cilvēkiem.

Mēs, protams, ceram, ka Pelleres jaunkundze varēs aprakstīt pārējos viesus, kuri tovakar bija namiņā.

Vārdu izvēle bija apspriesta ilgā diskusijā. Vajadzēja radīt aizdomas, ka liecinieks var atmaskot slepkavu. Vienlaikus, pēc Harija domām, bija svarīgi, lai neliktos aizdomīgi tas, ka liecinieku pavada tikai viens izmeklētājs, un vispārējais ievads "un beigās mazliet par lieciniekiem", pēc tam spriedzi noņemošais "protams, ceram" norādītu, ka policija pagaidām neuzskata šo liecinieku par ļoti svarīgu, kas, ergo, prasītu veikt īpašus drošības pasākumus. Cerams, ka slepkavam varētu būt cits uzskats.

Kā jūs domājat, ko viņa varētu būt redzējusi? Vai liecinieces vārdu nevar nosaukt pa burtiem?

Runātājam bija Rūgalannes akcents. Ninnija paliecās tuvāk mikrofonam, lai atgādinātu, ka jautājumi jāuzdod beigās, bet Mikaēls noraidoši papurināja galvu.

Mēs uzzināsim, ko viņa atceras, kad atgriezīsies no Hovas namiņa, Belmans noteica un noliecās pie mikrofona ar logo NRK. Valsts kanāls. Var uztvert visā valstī. Viņa dosies uz turieni kopā ar vienu no mūsu labākajiem izmeklētājiem un paliks tur veselu diennakti.

Viņš paskatījās uz Hariju Holu, kurš stāvēja pašā zāles galā, tas tikko manāmi pamāja. Viņš bija sapratis. Diennakts. Divdesmit četras stundas. Ēsma bija noformēta un pasniegta. Belmana skatiens slīdēja tālāk. Ieraudzīja Pelikānu. Viņa vienīgā bija protestējusi: tas esot nedzirdēts, ka viņi apzināti maldinātu presi. Tad Belmans bija izziņojis pārtraukumu un parunājis ar viņu zem četrām acīm. Pēc tam viņa pievienojās vairākumam. Ninnija atļāva uzdot jautājumus. Zāle atdzīvojās, bet Mikaēls Belmans atslābinājās un sagatavojās dot aizplīvurotas atbildes, neskaidrus formulējumus un vienmēr noderīgo: kamēr notiek izmeklēšana, uz šo jautājumu nevaram atbildēt.

Viņam tā sala kājas, ka tās bija kļuvušas pavisam nejūtīgas. Kā tas varēja būt? Viss pārējais ķermenis taču dega. Viņš bija tā kliedzis, ka pazaudēja balsi, rīkle bija sausa un izkaltusi, kā vaļēja brūce, kurā asinis sadegot pārvēršas sarkanos putekļos. Smirdēja pēc degošiem matiem un miesas. Krāsns bija izdedzinājusi flaneļa kreklu un viņa muguru, un, kamēr viņš bez mitas kliedza, viss bija sakusis kopā. Viņš kusa, it kā būtu alvas zaldātiņš. Kad viņš juta, ka sāpes un karstums sāk ieēsties apziņā, ka beidzot zaudēs samaņu, viņš negaidīti atjēdzās. Tas cilvēks bija uzgāzis viņam spaini auksta ūdens. Sāpes uz mirkli pierima, un viņš atkal sāka raudāt. Tad viņš izdzirdēja, kā starp muguru un krāsni šņāc vārošais ūdens, un sāpes atgriezās ar jaunu spēku.

Vēl ūdeni?

Viņš pacēla acis. Vīrs stāvēja pie viņa ar jaunu spaini. Migla acu priekšā paklīda, un uz dažām sekundēm viņš ieraudzīja to pavisam skaidri. Uguns liesmiņu atspīdumi no krāsns gaisa pievades caurumiņiem dejoja uz viņa sejas, uz pieres mirdzēja sviedru lāsītes.

Tas ir ļoti vienkārši. Viss, kas man jāzina, kurš? Vai kāds no policijas? Vai kāds no tiem, kuri tonakt bija Hovas namiņā?

Viņš ieraudājās.

Kurā naktī?

Tu zini, kurā. Tagad tie gandrīz visi ir miruši. Runā!

Es nezinu. Man ar to nav nekāda sakara, vari man ticēt. Ūdeni! Esi tik labs! Esi tik…

…labs? Kā… labs?

Smaka. Viņa paša degošās miesas smaka. Viņš spēja izspiest vienīgi aizsmakušus čukstus:

Tur biju… tikai es.

Viegli smiekliņi.

Veikli! Tu mēģini likt man noticēt, ka esi gatavs visu izstāstīt, lai tikai atbrīvotos no sāpēm. Lai noticu, ka tu nespēj izklepot tā cilvēka vārdu, ar kuru sadarbojies. Bet es zinu, ka tu spēj izturēt vairāk. Tu esi no izturīgajiem!

Šarlote…

Vīrs atvēzējās ar krāsns kruķi. Viņš pat nejuta sitienu. Uz vienu brīnišķīgi ilgu sekundi viss ap viņu satumsa. Tad viņš atkal atgriezās sāpju ellē.

Viņa ir mirusi! vīrs ieaurojās. Izdomā ko labāku!

Es domāju to otro, viņš ievaidējās un mēģināja likt smadzenēm darboties. Viņš taču atcerējās, viņam bija laba atmiņa, kādēļ tagad tā pieviļ? Vai tiešām viņam ir tik slikti? Viņa ir austrāl…

Melo!

Viņš juta, ka acu plakstiņi atkal slīd ciet. Vēlreiz auksta duša. Atžilbums uz mirkli.

Balss:

Kurš? Kā?

Nogalini mani! Pažēlo! Es… tu zini, ka es nevienu neaizsargāju. Kungs Jēzu, kādēļ lai es to darītu?

Es neko nezinu.

Tad kāpēc tu negribi mani vienkārši nogalināt? Es viņu piebeidzu. Vai dzirdi? Dari to! Atriebies!

Vīrs nolika spaini un smagi atkrita krēslā, elkoņus uzlicis uz roku balstiem, zodu iespiedis starp dūrēm, viņš lēni atbildēja. It kā nebūtu dzirdējis, ko viņam saka, bet domātu par kaut ko gluži citu.

Vai zini, es tik ilgus gadus par to sapņoju. Un tagad, kad esam šeit… biju cerējis, ka tas garšos labāk.

Tad viņš iesita vēlreiz, ar krāsns kruķi. Pielieca galvu uz sāniem un paskatījās. Ar neapmierinātu sejas izteiksmi iegrūda kruķi viņam sānos.

Varbūt man pietrūkst fantāzijas? Varbūt šim ēdienam trūkst īstās piedevas?

Kaut kas lika viņam pagriezties. Uz radio pusi. Pārāk klusi. Vīrs piegāja un pagrieza to skaļāk. Jaunāko ziņu raidījums. Balsu skaņas lielā telpā. Kaut ko runāja par Hovas namiņu. Liecinieks. Izmeklēšanas eksperiments. Viņš bija tā nosalis, ka vairs nejuta kājas. Aizvēra acis un sāka lūgt savu dievu. Ne vairs lai atbrīvotos no sāpēm, kā bija darījis līdz šim. Viņš lūdza piedošanu, lai Jēzus asinis atbrīvo viņu no visiem grēkiem, lai viņa darbi tiek uzkrauti citu pleciem. Viņš bija atņēmis dzīvību. Jā, bija. Viņš lūdzās, lai ļautu viņam nomazgāties piedošanas asinīs. Un tad nomirt.

SESTĀ DAĻA

..

56. NODAĻA. Ēsma

Ellišķīga gaisma. Pat ar saulesbrillēm Harijam žilba acis. It kā viņš skatītos uz dimantu jūru: drudžaini mirdzoša gaisma, saule apspīd sniegu, bet sniegs sauli. Harijs pārsēdās tālāk no loga, kaut gan zināja, ka no ārpuses rūtis izskatās kā melni, necaurredzami spoguļi. Viņš paraudzījās pulkstenī. Hovas namiņā viņi bija ieradušies naktī. Jusi Kolka bija iekārtojies namiņā kopā ar Hariju un Kaju, pārējie, izveidojot divas grupas pa četriem cilvēkiem katrā, ierakās sniegā katra grupa savā ielejas galā. Attālums starp tām bija apmēram trīs kilometri.

Hovas namiņš ēsmas izlikšanai bija izraudzīts trīs iemeslu dēļ. Pirmkārt, tas viesa ticību. Otrkārt, slepkava, cerams, domā, ka pazīst šo vietu tik labi, ka droši var uzbrukt. Un, treškārt, tās bija lieliskas lamatas. Ielejā, kurā atradās namiņš, varēja nokļūt tikai no ziemeļaustrumiem un dienvidiem. Austrumos klints bija pārāk stāva, un rietumos tik daudz krauju un plaisu, ka, lai atrastu ceļu, apkārtni vajadzēja pazīt kā savus piecus pirkstus.

Harijs pielika binokli pie acīm, cerot pamanīt pārējos, taču redzēja vienīgi sniegu. Un spozmi. Viņš bija runājis ar Mikaēlu Belmanu, kas bija iekārtojies dienvidos, un Milano, kurš gulēja ziemeļu pusē. Parasti viņi būtu lietojuši savus mobilos telefonus, bet šeit, neapdzīvotajos kalnos, vienīgais pārklājuma tīkls bija Telenor. Bijušajam valsts mobilo sakaru monopolistam būtu pieticis kapitāla, lai uzceltu bāzes stacijas katrā vēja appūstā pakalnā, taču vairums policistu, to skaitā arī Harijs, izmantoja citu operatoru pakalpojumus, tādēļ tagad nācās likt lietā rācijas. Lai viņu varētu sameklēt, gadījumā ja kaut kas atgadās Valsts slimnīcā, Harijs atbildētājā bija atstājis ziņu, ka atrodas ārpus uztveršanas zonas, un uzdevis Milano telefona numuru, kurš bija Telenor abonents.

Belmans apgalvoja, ka nakti nemaz neesot saluši: guļammaisu, siltumu atstarojošo paklājiņu un petrolejas plītiņas kombinācija bijusi tik efektīva, ka vajadzējis novilkt dažus apģērba gabalus. Un tagad nogāzē izraktajās sniega alās no griestiem pilot ūdens.

Preses konference tika sīki atspoguļota televīzijā, radio un avīzēs, un tikai tas, kuru galīgi neinteresēja šī izmeklēšana, varēja nezināt, ka lieciniece Iska Pellere kopā ar vienu policistu dodas uz Hovas namiņu. Kolka un Kaja regulāri devās ārā, žestikulēja un norādīja uz namiņu, ceļu, pa kuru bija atnākuši, un uz āra tualeti. Kaja iejutās Iskas Pelleres lomā, bet Kolka bija izmeklētājs, kurš palīdz viņai atcerēties liktenīgās nakts notikumus. Harijs bija noslēpies istabā, ari slēpes un nūjas stāvēja turpat. Abu pārējo slēpes un nūjas rēgojās sniegā namiņa ārpusē.

Harijs vēroja, kā vēja brāzma uzar kailo plato un uzvirpina vieglo, naktī sasnigušo sniedziņu. Sniegs ietina kalnu virsotnes, kraujas, nogāzes, nolīdzināja apvidu un sastinga lielos viļņos un kupenās kā sniega karnīze, kas, līdzīgi platmales malai, nokārās no kalna virsotnes namiņa aizmugurē.

Harijs, protams, zināja, ka cilvēks, kuru viņi medī, var arī neparādīties. Varbūt Iska Pellere kaut kādu iemeslu dēļ nebija viņa upuru sarakstā, varbūt šis bija nepiemērots brīdis un viņam attiecībā uz Isku ir citi plāni. Varbūt sajuta ko nelāgu. Varēja būt arī banālāki izskaidrojumi. Aizbraucis, saslimis…

Tomēr. Ja Harijs būtu saskaitījis visas tās reizes, kad intuīcija viņu pievīlusi, tad šis skaitlis liktu aizdomāties un atmest praksi izmantot intuīciju kā metodi un ceļa rādītāju. Bet viņš neskaitīja. Viņš atcerējās visus gadījumus, kad intuīcija bija pateikusi viņam to, ko viņš nezināja, ka jau zina. Un tagad tā vēstīja, ka slepkava jau ir ceļā uz Hovas namiņu.

Harijs vēlreiz ielūkojās pulkstenī. Viņi bija devuši slepkavam divdesmit stundas. Aiz milzīgā kamīna smalkā aizsargrežģa sprēgāja egļu malka. Kaja bija nolikusies atpūsties vienā no guļamistabām, bet Kolka sēdēja pie žurnālu galdiņa un eļļoja izjaukto VVeilertPll. Harijs pazina šo vācu pistoli, jo tai nebija grauda. Weilert tipa pistoles tika izgatavotas speciāli tuvcīņas situācijām, kad ierocis zibenīgi jāizrauj no maksts, jostas vai kabatas. Ja stobrs ir gluds, tad mazāk iespēju tam kaut kur aizķerties. Tādās situācijās grauds nav vajadzīgs: pistoli vērš uz objektu un šauj, tad nemērķē. Rezerves pistole, SIG Sauer, pielādēta gulēja blakus. Harijs juta, ka viņa paša Smith & Wesson .38 plecu siksnā iekārtā maksts spiežas pret ribām.

Viņi naktī bija nolaidušies ar helikopteru pie Neddālvanneta ezera dažus kilometrus attālāk un ceļa atlikumu pieveikuši uz slēpēm. Citkārt Harijs droši vien būtu patīksminājies par mēness gaismas pielieto sniega klajumu un polārblāzmas rotaļām debesīs vai par gandrīz svētlaimīgo izteiksmi Kajas sejā, kad viņi kā pasakā slīdēja cauri šim baltajam klusumam, tik pilnīgam klusumam, ka radās sajūta sniega čirkstoņa zem viņu slēpēm sadzirdama kilometriem tālu. Bet uz spēles bija likts pārāk daudz, un pārāk maz viņš drīkstēja zaudēt, lai varētu pievērst uzmanību kam citam, izņemot darbu, izņemot medibas.

Tieši Harijs bija ieteicis Kolku "viena izmeklētāja" lomai. Ne tādēļ, ka Harijs būtu aizmirsis notikumu "Justīcijā", bet, ja viss nenoritētu tā, kā paredzēts plānā, tad varētu izmantot soma tuvcīņu pieredzi. Vislabāk būtu, ja slepkava parādītos dienā, jo tad viņu saņemtu ciet kāda no tām divām grupiņām, kas atradās tur, ārā, sniegā. Bet, ja viņš, neviena nepamanīts, uzradīsies naktī pie namiņa, tad viņiem pašiem trijatā vajadzēs tikt galā ar situāciju.

Kaja un Kolka gulēja katrs savā guļamistabā, Harijs viesistabā. Rīts bija pagājis bez liekām sarunām, pat Kaja bija klusējusi. Koncentrējusies.

Loga atspulgā viņš redzēja, kā Kolka sastellē pistoli, paceļ to, nomērķē uz viņa pakausi un nospiež gaili. Vēl divdesmit stundas. Harijs cerēja, ka slepkava pasteigsies.

Bjērns Holms, ņemot ārā no Ādeles skapja gaišzilo medmāsas apģērbu, juta sev mugurā durvīs stāvošā Geira Brūna skatienu.

Vai tad tu nevari paņemt visu? Brūns pavaicāja. Tad man nevajadzēs izmest. Starp citu, kur tavs kolēģis Harijs?

Devās uz kalniem paslēpot, Holms pacietigi atbildēja un salika katru apģērba gabalu atsevišķā līdzpaņemtā maisiņā.

Ak tā? Interesanti. Viņš nemaz neizskatījās pēc slēpotāja. Uz kurieni īsti devās?

Nevaru pateikt. Starp citu, par slēpošanu: kas Adelei bija mugurā Hovas namiņā? Šeit viņai nav neviena apģērba gabala, kas būtu piemērots tādām aktivitātēm.

Protams, jo viņa to aizņēmās no manis.

Viņa aizņēmās slēpošanas apģērbu no tevis?

Liekas, tu jūties pārsteigts!

Neticēju, ka tu varētu būt tāds… slēpotājs.

Holms manīja, ka viņa vārdi izskan daudznozīmīgāk, nekā pats bija to vēlējies, un juta, ka nosarkst.

Brūns klusi iesmējās un pagrozījās durvīs.

Pareizi, es esmu tāds… švīts.

Holms ieklepojās un, pats nezinot, kāpēc, pieklusināja balsi:

Vai varu paskatīties?

Ai, protams! Brūns nosvepstēja, tīksminoties par Holma sa-mulsumu. Nāc, iesim un paskatīsimies, kas man ir!

Puspieci, Kaja sacīja un jau otro reizi padeva Harijam kastroli ar gaJas ragū. Viņu rokas nesaskārās. Abi arī nesaskatījās un nesarunājās. Kopā pavadītā nakts Opsalā bija tikpat tāla kā divu dienu vecs sapnis. Pēc scenārija man tagad jāstāv dienvidu pusē un jāsmēķē cigarete.

Harijs piekrītoši pamāja un padeva kastroli tālāk Kolkam, kurš to izkasīja tukšu un tad sāka locīt iekšā.

Okay, Harijs sacīja. Kolka, vai pasekosi pie rietumpuses loga? Saule jau ir zemu, tādēļ uzmanies, lai binoklī nebūtu atspīdumu.

Tikai tad, kad paēdīšu, Kolka lēni, ar uzsvaru atbildēja un iebāza mutē pilnu dakšiņu.

Harijs sarauca uzacis. Paskatījās uz Kaju un deva mājienu, lai viņa iet.

Kad viņa bija aiz durvīm, Harijs apsēdās pie loga un ļāva skatienam slīdēt pār klajumu un kalnu korēm.

Tātad Belmans pieņēma tevi darbā, kad nevienam citam tu nebiji vajadzīgs.

Viņš pateica to klusi, taču klusums telpā bija tik totāls, ka viņš būtu varējis arī čukstēt.

Pagāja dažas sekundes, bet atbildes nebija. Harijs pieļāva, ka Kolka apdomā faktu, ka Harijs uzrunājis viņu par kaut ko personisku.

Es dzirdēju baumas, kas izplatījās pēc tam, kad tevi izmeta no Eiropola. Nopratināšanas laikā tu esot piekāvis kādu agrāk tiesātu izvarotāju. Tā bija, vai ne?

Tā ir mana darīšana. Kolka pacēla dakšiņu pie mutes. Bet tā notiek, ja cilvēks neizrāda man pienācīgu cieņu.

Mm. Interesanti tas, ka šīs baumas izplatīja pats Eiropols. Tā viņiem viss sanāca vieglāk. Man liekas arī tev. Un, protams, arī vecākiem un tevis pratinātās meitenes advokātiem.

Harijs dzirdēja, ka čāpstināšana viņam aiz muguras apklust.

Viņi visi klusi un mierīgi saņēma kompensāciju, un ne tev, ne Eiropolam nevajadzēja parādīties tiesas zālē. Meitenei nebija jāsēž un jāliecina, kā tu viņas istabā biji izprašņājis par draudzeni, kura tikusi izvarota, kā tu uzbudinājies no atbildēm un biji sācis ap viņu grābstīties. Saskaņā ar Eiropola dienesta piezīmēm viņai bija piecpadsmit gadu.

Harijs saklausīja Kolkas smago elpu.

Pieņemsim, ka ari Belmans izlasīja šīs piezīmes, Harijs turpināja. Piekļuva tām, pateicoties sakariem un aplinkus ceļiem. Tāpat kā es. Mazliet nogaidīja un tad sazinājās ar tevi. Nogaidīja, līdz tev pārgāja niknums, līdz tev sāka trūkt gaisa, līdz tu biji galīgi izsists no sliedēm. Un tad viņš tevi pievāca. Deva tev darbu un daļu no zaudētās pašcieņas. Viņš zināja, ka tu atmaksāsi ar lojalitāti. Viņš pērk, kad cenas tirgū krītas, Kolka. Tā viņš veido savu gvardi.

Harijs pagriezās pret Jusi Kolku. Soms bija nobālējis.

Tu esi nopirkts, Jusi, bet nav pienācīgi samaksāts. Tādus vergus kā tu neciena ne massa Belmans, ne arī es. Pie velna, puisi, tu pats sevi necieni!

Kolkas dakšiņa apdullinoši nošķindēja uz šķīvja. Viņš piecēlās, pataustījās jakas iekškabatā un izvilka pistoli. Tad piegāja pie Harija un noliecās pār viņu. Harijs nepakustējās, tikai mierīgi pacēla galvu.

Un kā tu domā atgūt cieņu, Jusi? Nošausi mani?

Soma acu zīlītes aiz dusmām satumsa.

Vai varbūt, velns lai parauj, sāksi strādāt? Harijs atkal paskatījās uz sniega klajumu.

Dzirdēja Kolkas smago elpu. Gaidīja. Dzirdēja, kā viņš pagriežas, kā attālinās soļi un kā viņš apsēžas pie loga rietumpusē.

Noskrapstēja rācija. Harijs paņēma mikrofonu. -Jā?

Drīz būs tumšs, atskanēja Belmana balss. Viņš nenāks.

Turpiniet novērot.

Ko novērot? Ir uzradušies mākoņi, un bez mēness gaismas mēs neredzēsim pat…

Ja mēs neredzēsim, neredzēs arī viņš, Harijs atbildēja. Tad gaidiet, vai neparādīsies gaismiņa no pieres lukturīša.

Vīrs bija izslēdzis savu pieres lukturīti. Gaisma nebija vajadzīga. Viņš zināja, kurp ved slēpju atstātās sliedes: uz tūristu namiņu. Viņš vēlējās pierast pie tumsas, lai acu zīlītes izplestos un kļūtu jutīgas pret gaismu. Te nu tā ir tumšā baļķu siena ar melnajiem logiem. It kā neviena nebūtu mājās. Mīkstais sniedziņš nočirkstēja, kad viņš atgrūdās ar nūjām un aizslīdēja pēdējos metrus. Viņš apstājās un vairākas sekundes ieklausījās klusumā, tad bez skaņas atsprādzēja slēpes. Izvilka lielo, smago sāmu nazi ar biedējošu asmeni laivas veidā un dzeltenu, gludi nolakotu koka spalu. Ar to varēja gan griezt zarus ugunskuram, gan uzšķērst ziemeļbriedi. Vai arī pārgriezt rīkli.

Cik vien klusi spēdams, vīrs atvēra durvis un izgāja koridorā. Pie istabas durvīm apstājās un ieklausījās. Klusums. Pārāk kluss? Viņš nospieda rokturi un atgrūda durvis vaļā, pats palikdams blakus durvīm, ar muguru pret sienu. Tad lai būtu pēc iespējas mazāks un īslaicīgāks mērķis pieliecās un, turot nazi sev priekšā, ātri iemetās istabas tumsā.

Viņš samanīja kāda apveidus, kas, galvu nokāris un rokām joprojām apkampis krāsni, sēdēja uz grīdas.

Vīrs iebāza nazi atpakaļ makstī un ieslēdza gaismu pie dīvāna. Līdz šim viņš nebija iedomājies, ka šis dīvāns ir ļoti līdzīgs Hovas namiņa dīvānam, ka Tūristu biedrība noteikti ir saņēmusi atlaides, iepērkot lielāku daudzumu šādu dīvānu. Bet dīvāna pārvalks bija vecs, namiņš jau vairākus gadus bija slēgts. Tas atradās pārāk bīstamā vietā, jo sliktos laikapstākļos, mēģinot sasniegt namiņu, bija notikuši vairāki nelaimes gadījumi: cilvēki bija nogāzušies no kraujas.

Galva pie dzelzs krāsns lēnām pacēlās.

Piedod, ka es tā ielauzos!

Viņš pārbaudīja, vai ķēdes, kas noturēja upura rokas ap krāsni, ir pietiekami nostiprinātas.

Tad viņš sāka iztukšot mugursomu. Uzvilcis cepurīti zemu virs acīm, viņš bija ātri iegājis un atkal izgājis no veikaliņa Ustaūsetā. Cepumi. Maize. Avīzes. Tās, kurās vairāk bija par preses konferenci. Un šo liecinieci Hovas namiņā.

Iska Pellere, viņš skaļi ieteicās. Austrāliete. Viņa ir Hovas namiņā. Kā tev šķiet? Vai viņa kaut ko ir redzējusi?

Upura balss saites tikai ar pūlēm spēja iekustināt gaisu, lai veidotos skaņas:

Policija. Hovas namiņā ir policija.

To es zinu. Par to raksta avīzēs. Viens izmeklētājs.

Viņi ir tur. Policija noīrēja namiņu.

Lūk, kā? Vīrs paskatījās uz pieķēdēto. Vai policija būtu ierī-kojusi lamatas? Un šis cūka, kas sēž viņa priekšā, mēģina viņam palīdzēt, glābt, lai viņš tajās neiekristu? Šī doma izraisīja dusmas. Bet tā sieviete tomēr laikam kaut ko ir redzējusi, jo citādi taču nebūtu veduši viņu šurp visu garo ceļu no pašas Austrālijas? Viņš sagrāba krāsns kruķi.

Velns, kā tu smirdi! Vai esi aptaisījies?

Upura galva atkal noslīga uz krūtīm. Šis tips laikam tiešām jau pārcēlies uz šejieni. Atvilktnēs gulēja dažas viņa personiskās lietas. Vēstule. Kaut kādi darbarīki. Vairākas senas ģimenes fotogrāfijas. Pase. It kā būtu gatavojies bēgt un cerējis nokļūt citā vietā. Citā, nevis šeit pie uguns, kur viņam lemts mocīties savu grēku dēļ. Kaut gan, ja padomā, varbūt pie visām šīm velnišķībām viņa upuris tomēr nav vainīgs. Pastāv taču sāpju robeža, cik viens cilvēks spēj izciest, pirms sāk runāt.

Viņš vēlreiz pārbaudīja telefonu. Velns! Nav pārklājuma!

Un kāda smaka! Klēts. Vajag pakārt viņu tur, lai apžūst. Tā kādreiz darīja ar kūpinātu gaļu.

Kaja bija apgūlusies guļamistabā un cerēja mazliet atpūsties pirms savas dežūras.

Kolka ielēja kafiju vispirms savā, tad Harija krūzītē.

Paldies! Harijs, skatoties ārā, tumsā, pateicās.

Koka slēpes. Kolka, nostājies pie krāsns, aplūkoja Harija slēpes.

Mana tēva, Harijs atbildēja.

Viņš visus slēpju piederumus bija atradis mājas pagrabā, Opsalā. Nūjas bija jaunas, izgatavotas no kaut kāda metālu sakausējuma un likās vieglākas par gaisu. Harijs vienubrīd bija domājis, ka dobie stieņi varbūt ir piepildīti ar hēliju. Bet slēpes bija tās pašas vecās, platās kalnu slēpes.

Kad biju mazs, mēs ik gadu Lieldienās devāmies uz vectēva būdiņu Lešā. Mans tēvs vienmēr vēlējās sasniegt šo virsotni. Viņš stāstīja man un māšelei, ka tur augšā esot kiosks, kurā pārdod pepsikolu. Tā Sēsai ļoti garšoja. Tādēļ, ja pārvarēsim pēdējo pauguru, tad…

Kolka pamāja un pārlaida ar roku balto slēpju apakšai. Harijs iedzēra kafijas malku un turpināja:

Un katrreiz Sēsai līdz nākamajām Lieldienām izdevās aizmirst, ka tas ir tas pats vecais blefs. Un es vienmēr vēlējos, kaut arī tā spētu. Tomēr atcerējos visu, ko tēvs stāstīja. Uzvedības noteikumus kalnos, kā orientēties bez kompasa, kā izdzīvot zem lavīnas. Par norvēģu karaļu dinastijām, ķīniešu valdnieku dinastijām un amerikāņu prezidentiem.

Labas slēpes, Kolka sacīja.

Mazliet par īsām.

Kolka apsēdās pie loga istabas otrā galā.

Jā, bērnībā tas liekas neticami. Ka pat tēva slēpes kādam var kļūt par īsām!

Harijs gaidīja. Gaidīja. Līdz beidzot izdzirdēja.

Man likās viņa ir tik skaista, Kolka ieteicās. Biju iedomājies, ka es viņai patīku. Smieklīgi. Bet es pataustīju tikai viņas krūtis. Viņa nepretojās. Laikam izbijās.

Harijam izdevās pārvarēt vēlmi piecelties un iziet no istabas.

Tā ir taisnība, Kolka turpināja. Jābūt lojālam pret to, kurš tevi izcēlis no mēslu kaudzes. Pat tad, ja redzi, ka tevi izmanto. Ko citu darīt? Jāizvēlas puse.

Kad Harijs saprata, ka vārdu plūdums ir beidzies, viņš piecēlās un izgāja virtuvē. Pārbaudīja visus skapīšus, veltīgi cerot atrast to, kā viņš to zināja šeit nav, un izmisīgi atvairīt to, kas bija iesēdies galvā un sauca: "Vienu glāzīti, tikai vienu!"

Viņam bija radusies iespēja. Viena. Spoks bija noņēmis ķēdes, piecēlis viņu, izlamājies par smirdoņu un aizvadījis līdz vannasistabai, kur nometis dušā uz grīdas un atgriezis krānu. Spoks, vienlaikus mēģinot piezvanīt pa mobilo telefonu, brīdi bija stāvējis un skatījies uz viņu. Nolamājies par sakaru neesamību, izgājis istabā un mēģinājis vēlreiz.

Viņam gribējās raudāt. Viņš bija atbēdzis šurp, paslēpies te, lai neviens viņu neatrastu. Paņēmis līdzi visu nepieciešamo, iekārtojies slēgtajā tūristu mītnē. Bija domājis, ka šeit, starp kraujām nogāzēm, būs drošībā. Paglābsies no spoka. Viņš neraudāja. Kamēr ūdens sūcās cauri apģērbam un atmērcēja pie muguras pielipušā sarkanā krekla atliekas, viņš saprata, ka tā ir viņa izdevība. Mobilais telefons atradās bikšu kabatā, kuras salocītas gulēja uz krēsla pie izlietnes.

Viņš pamēģināja piecelties, taču kājas neklausīja. Tas nekas, līdz krēslam bija tikai viens metrs. Ar melni apdegušajām rokām atspiedies uz grīdas, pārvarēja sāpes un pavilkās uz priekšu, dzirdēja, kā plīst apdegumu pūslīši, juta smaku, bet pēc diviem mēģinājumiem tika līdz mērķim, pārmeklēja kabatas un izvilka telefonu. Tas bija ieslēgts un rādīja pārklājumu. Kontaktu saraksts. Viņš bija ierakstījis tā policista numuru, vairāk gan tādēļ, lai redzētu displejā, ja tas viņam zvanītu.

Viņš nospieda zvanīšanas taustiņu. Izklausījās, it kā telefons īsajā mūžībā starp zvana signāliem aizturētu elpu. Izdevība. Duša pietiekami skaļi šņāca, lai virs nedzirdētu viņu runājam. Beidzot! Viņš izdzirda policista balsi. Viņš to pārtrauca ar saviem aizsmakušajiem čukstiem, bet balss turpināja skanēt. Un viņš saprata, ka klausās automātisko atbildētāju. Viņš gaidīja, kad balss beigs runāt, spieda telefonu plaukstā, juta, kā pārplīst āda, taču nelaida to vaļā. Nedrīkstēja izlaist no rokas. Vajadzēja atstāt ziņu par… pietiek taču, pie velna! Kur palicis signāls?

Viņš nebija dzirdējis vīru ienākam, jo dušas troksnis apslāpēja vieglos sojus. Telefons tika izrauts no rokas, un viņš paspēja ieraudzīt tuvojamies slēpju zābaku.

Tev tātad ir pārklājums?

Vīrs, spaidīdams taustiņus, izgāja no vannasistabas. Pēc tam visu noslāpēja dušas šalkoņa. Bet drīz vien viņš atgriezās.

Iesim ārā un pabrauksim. Tu un es. Vīram pēkšņi bija uzla-bojies garastāvoklis. Vienā rokā viņš turēja pasi. Viņa pasi. Otrā rokā plakanknaibles no instrumentu kastītes.

Atver muti!

Viņš norija siekalas. Kungs Jēzus, apžēlojies!

Es teicu atver muti!

Apžēlojies! Es zvēru, ka izstāstīju visu, ko…

Neko vairāk pateikt viņš nepaspēja, jo roka sagrāba viņa kaklu un apturēja gaisa piekļuvi. Viņš kādu brīdi pretojās. Tad beidzot parādījās asaras. Un viņš atvēra muti.

57. NODAĻA. Pērkons

Bjērns Holms un Beāte Lenna stāvēja laboratorijā pie lielā metāla galda un skatījās uz zilām slēpotāju biksēm, kas spilgtās lampas gaismā gulēja viņu priekšā uz galda.

Tas noteikti ir spermas traips, Beāte sacīja.

Drīzāk svītriņa, Bjērns Holms piebilda. Paskaties uz formu.

Pārāk maz ejakulācijai. Izskatās, it kā uzbudināts slapjš penis būtu novilkts gar dibenu tam, kuram šīs bikses bija kājās. Tu teici, ka Brūns, iespējams, esot homoseksuālis?

Jā, bet viņš saka, ka neesot tās uzvilcis pēc tam, kad aizdevis Adelei.

Tad es teiktu, ka šīs spermas pēdas ir tipiskas izvarošanas gadījumā. Vajag tikai aizsūtīt DNS analīzei, Bjērn.

Piekrītu. Ko tu domā par šo? Holms norādīja uz diviem gandrīz nemanāmiem traipiem zem gaišzilo slimnīcas bikšu aizmugures kabatām.

Kas tas ir?

Katrā ziņā kas tāds, ko nevar izmazgāt. Tas ir nonilfenola derivāts, ko dēvē par PSG. Izmanto dažādos automašīnu kopšanas līdzekļos.

Acīmredzot viņa uz tā ir sēdējusi.

Ne tikai sēdējusi, tas ir dziļi ieēdies šķiedrās, tas ir ierivējies. Pamatīgi. Šādi. Viņš pagrozīja gurnus.

Jā. Vai ir kāda versija, kāpēc viņa tā darīja?

Beāte noņēma brilles un paskatījās uz Holmu, kurš šķobīja muti, lai formulētu izteicienus, kas ienāca prātā, taču tūdaļ tika noraidīti.

Masturbēšana? Beāte iejautājās.

Jā, Holms atviegloti nopūtās.

Nu labi. Bet kā un kad sieviete, kas nestrādā slimnīcā, var sēdēt slimnīcas apģērbā un masturbēt, ierīvējot biksēs PSG?

Tas ir vienkārši, Bjērns Holms sacīja. Tikšanās laikā naktī, slēgtās fabrikas telpā, kur tas tika ražots.

Mākoņi izklīda, un klajumu atkal pielēja zilā, burvīgā gaisma, kurā viss, pat ēnas, fosforescēja sasalušas kā stopkadrā.

Kolka bija apgūlies, taču Harijs domāja, ka soms guļamistabā ir izlaidies gultā ar vaļējām acīm un ir modrs.

Kaja, zodu iespiedusi plaukstās, sēdēja pie loga un skatījās ārā. Viņa bija uzvilkusi biezo, balto džemperi, jo darbojās tikai elektriskie sildītāji. Viņi bija vienojušies, ka varētu izskatīties aizdomīgi, ja no skursteņa divdesmit četras stundas diennaktī nāktu dūmi, ja namiņā uzturas it kā tikai divi cilvēki.

Ja tev reiz pietrūka zvaigžņotas debess virs Honkongas, tad paskaties ārā tagad, Kaja sacīja.

Nevaru atcerēties zvaigžņotas debesis, Harijs atbildēja un aizdedzināja cigareti.

Vai tev kaut kā pietrūkst no Honkongas?

Li Juaņa rīsu nūdeļu, Harijs teica. Katru dienu.

Vai esi iemīlējies manī? iestiprinot matos gumijas lenti, viņa pieklusināja balsi un uzmanīgi pavērās Harijā.

Harijs padomāja.

Šobrīd ne.

Kaja iesmējās. Viņas sejā bija manāms izbrīns.

Ne šobrīd? Ko tas nozīmē?

Kamēr esam šeit, tā daļa no manis ir izslēgta.

Viņa pakratīja galvu.

Tu esi slims, Hole!

Tieši par to, Harijs greizi pasmaidīja, nav ne mazāko šaubu.

Un kas būs, kad šis darbs beigsies pēc… viņa paskatījās pulkstenī, …pēc desmit stundām?

Tad varbūt atkal būšu tevī iemīlējies. Harijs uzlika roku uz galda līdzās Kajas rokai. Varbūt agrāk.

Kaja paskatījās uz abu rokām. Cik daudzreiz lielāka ir viņa roka! Cik smalki veidota ir viņas roka! Cik bāla un mezglaina ir viņa roka, ar resnām vēnām delnas virspusē!

Tātad tu tomēr vari iemīlēties, pirms darbs tiek paveikts? Kaja uzlika savu roku viņa plaukstai.

Gribēju teikt, ka darbs var tikt pabeigts, pirms paiet… Kaja atvirzīja roku.

Harijs pārsteigts paskatījās.

Es tikai domāju…

Klausies!

Harijs aizturēja elpu un ieklausījās, taču neko nedzirdēja.

Kas tas bija?

Izklausījās pēc mašīnas. Kaja palūkojās ārā. Kā tev šķiet?

Diezin vai, Harijs noteica. Līdz tuvākajam ceļam ir vairāk par jūdzi. Varbūt helikopters? Vai sniega motocikls?

Varbūt tikai manas pārāk aktīvās smadzenes? Kaja nopūtās.

Skaņas vairs nav. Ja labi padomā, varbūt nemaz nebija. Piedod, bet, kad mazliet baidies, kļūsti pārlieku jutīgs…

Nē. Harijs izvilka revolveri no plecu jostas maksts. Normālas bailes un normāla jutība. Apraksti, ko tu dzirdēji!

Harijs piecēlās un piegāja pie otra loga.

Es taču saku neko! Harijs mazliet pavēra logu.

Tava dzirde ir labāka par manējo. Paklausies vēl! Viņi sēdēja un ieklausījās klusumā. Minūtes ritēja.

Harij…

Klusu!

Nāc šurp un apsēdies, Harij!

Viņš ir šeit, Harijs pusbalsī, it kā runājot pats ar sevi, noteica.

Tagad viņš ir šeit.

Harij, tu esi pārlieku jut…

Atskanēja dobjš dārdiens. Skaņa bija zema, it kā lēni pieaugoša, nevis asa kā tāls pērkona dārds. Bet Harijs zināja, ka septiņu grādu aukstumā no skaidrām debesīm reti kad dzirdams pērkons. Viņš aizturēja elpu.

Un tad viņš sadzirdēja. Jaunu dārdu, citādu nekā pērkons, bet ari zemā frekvencē, līdzīgu skaņu viļņiem no basa skaļruņa, kas sakustina gaisu, to jūt visā ķermenī. Šādu skaņu Harijs agrāk bija dzirdējis tikai vienu reizi, taču zināja, ka atcerēsies to visu mūžu.

Lavīna! Harijs iesaucās un metās uz Kolkas guļamistabas durvīm, kas atradās kalna pusē. Lavīna!

Guļamistabas durvis atvērās, un uz sliekšņa, pilnīgi pamodies, parādījās Kolka. Varēja just, kā dreb zeme. Tā bija liela lavīna. Ja arī namiņam būtu bijis akmens pamats un pagrabs, Harijs zināja, ka viņi nekad nepaspētu turp nokļūt, jo tūlīt aiz Kolkas lavīnas pa priekšu dzītais gaiss saplosīja logu un ietrieca stikla lauskas istabā.

Ņem manu roku! Harijs pārkliedza dārdoņu un pastiepa rokas: vienu Kajai, otru Kolkam. Viņš redzēja, ka abi metas pie viņa, kad gaiss tika izspiests no namiņa it kā lavīna elpotu: vispirms izelpa, tad ieelpa. Viņš juta, ka Kolkas roka cieši sagrābj viņa plaukstu, un gaidīja Kajas roku. Tad namiņam uzgāzās sniega siena.

58. NODAĻA. Sniegs

Bija apdullinošs klusums un piķa melna tumsa. Harijs mēģināja pakustēties. Neiespējami. Ķermenis likās kā ieģipsēts, viņš nespēja pakustināt nevienu locekli. Protams, viņš bija automātiski rīkojies pēc tēva ieteikuma: turējis roku priekšā mutei, lai izveidotos no sniega brīva telpa kabata. Bet viņš nezināja, vai tajā ir gaiss: viņš nespēja paelpot. Un saprata, ko tas nozīmē. "Ledus sirds". Ūlavs Hols bija paskaidrojis, ka tā notiek tad, kad krūškurvi un diafragmu sniegs saspiež tik cieši, ka plaušas nespēj pakustēties. Tas nozīmē, ka tev rezervē ir tikai tas skābeklis, kas ir asinīs, apmēram viens litrs, un, ja to izlieto kā parasti, proti, ap ceturtdaļlitra minūtē, tad pēc četrām minūtēm jāmirst. Sākās panika: viņam vajadzēja gaisu, vajadzēja elpot! Harijs sasprindzināja ķermeni, bet sniegs bija kā žņaudzējčūska un tikai pastiprināja spiedienu. Viņš zināja, ka jāpadzen panika un jāsāk domāt. Tagad jādomā. Arējā pasaule pārstāja eksistēt: laiks, smaguma spēks, temperatūra tā visa vairs nebija. Harijam nebija ne jausmas, kur ir augša un kur apakša vai cik ilgi viņš atrodas sniegā. Smadzenēs atausa vēl viens tēva ieteikums. Lai noskaidrotu, kādā stāvoklī guli, vajag no mutes izspļaut siekalas un sajust, kā tās notek gar seju. Viņš pārlaida mēli aukslējām. Zināja, ka panikas un adrenalīna dēļ tās ir sausas. Viņš atvēra muti un mēģināja ar rokas pirkstiem iegrūst tajā mazliet sniega. Pakošļāja, vēlreiz atvēra muti un ļāva ūdenim iztecēt. Tūdaļ atkal sagrāba panika, un viņš nodrebēja, kad nāsis piepildīja ūdens. Harijs aizvēra muti un izpūta ūdeni ārā. Izpūta arī plaušās atlikušo gaisu. Drīz būs jāmirst.

Ūdens bija pateicis priekšā, ka viņš guļ ar galvu uz leju. Viņš bija nodrebējis tātad tomēr spēja mazliet pakustēties! Viņš mēģināja pakustēties vēlreiz, sasprindzināja visu ķermeni un juta, ka sniegs nedaudz padodas. Nedaudz. Vai pietiekami, lai atbrīvotos no "ledus sirds" žņaugiem? Viņš ievilka gaisu. Tikai mazliet. Nepietiekami. Smadzenēm jau vajadzēja just skābekļa trūkumu, tomēr tās skaidri atcerējās tēva vārdus Lieldienu laikā Lešā. Lavīnā, ja vari mazliet paelpot, tu nenomirsi gaisa trūkuma dēļ, bet pārāk lielā oglekļa dioksīda daudzuma dēļ asinīs. Otra roka uzdūrās kaut kam cietam, tādam kā metāla sietam. Ūlavs Hols: "Zem sniega tu esi kā haizivs. Tu mirsi, ja nespēj pakustēties. Pat tad, ja sniegs ir diezgan mīksts un laiž cauri gaisu, tavas elpas un ķermeņa siltums ātri vien radīs ap tevi ledus kārtiņu, kurai gaiss netiks cauri, un ogļskābā gāze no tavas elpas netiks ārā. Tu vienkārši radīsi sev ledus zārku. Saproti?"

"Jā, tēt, bet neuztraucies. Šī ir Leša, nevis Himalaji."

Mātes smiekli virtuvē.

Harijs zināja, ka viss namiņš ir pilns ar sniegu. Ka virs viņa ir jumts. Un virs tā droši vien vēl vairāk sniega. Izejas nebija. Laiks aizrit. Šeit viss beigsies.

Viņš bija lūdzies, lai vairs nepamostos. Lai nākamā reize, kad viņš ieslīdēs nemaņā, būtu pēdējā. Viņš karājās ar galvu uz leju. Tā dunēja, it kā taisītos uzsprāgt, tajā bija saplūdušas visas asinis.

Viņu pamodināja sniega motocikla skaņa.

Viņš mēģināja nekustēties. Sākumā bija kustējies, sasprindzinājis ķermeni un centies atbrīvoties, bet drīz vien nācās visu pārtraukt. Ne tādēļ, ka kājās bija iedzīti gaļas āķi, tās jau sen vairs neko nejuta. Bet skaņa… Plīstošas miesas, dzīslu un muskuļu skaņa, muskuļi, kuri trūka, kad viņš raustījās un grozījās tā, ka pat klēts griestos iestiprinātā ķēde džinkstēja.

Viņš blenza apdzisušajā brieža skatienā, kurš karājās aiz pakaļkājām. Izskatījās, it kā tas būtu noķerts kritienā ar galvu uz leju. Viņš bija paklusām to nošāvis. Ar to pašu šauteni, ar kuru bija nogalinājis viņu.

Ārpusē atskanēja žēlabaini sniega čirksti no kāda soļiem. Durvis atvērās, telpā ielauzās mēness gaisma. Tas atkal bija viņš. Spoks. Dīvainākais bija tas, ka tikai tagad, skatoties no apakšas uz augšu, viņš par to pārliecinājās.

Tas tiešām esi tu, viņš nočukstēja. Bija tik savādi runāt bez priekšzobiem. Tiešām tas esi tu. Vai ne?

Vīrs apgāja viņam apkārt un atbrīvoja uz muguras sasietās rokas.

V-vai vari man piedot, manu puisīt?

Vai esi gatavs braucienam?

Tu viņus visus nogalināji, vai ne?

Jā! viņš atbildēja. Braucam!

Harijs rakās ar labo roku tuvāk kreisajai, kas bija piespiesta pie kaut kāda režģa. Viņš nezināja, kas tas ir. Daļa no smadzenēm veidoja domu, ka viņš ir gūsteknis, ka tā ir bezcerīga cīņa ar sekundēm, ka katrs elpas vilciens tuvina nāvei, ka visi viņa centieni tikai paildzina ciešanas un attālina neizbēgamo. Otra balss sacīja, ka viņš labprātāk vēlētos mirt izmisis nekā apātisks.

Viņam bija izdevies aizrakties līdz otrajai rokai un aptaustīt režģi. Ar abām rokām atspiedies pret to, Harijs mēģināja grūst, taču tas nepakustējās. Viņš juta, ka sāk elpot aizvien smagāk, ka sniegs kļuvis gludāks, ka viņa kaps sāk apledot. Uznāca un nozuda galvas reibonis. Tikai uz sekundi, bet viņš zināja, ka tas ir pirmais brīdinājums: viņš elpo saindētu gaisu. Drīz viņš kļūs miegains, smadzeņu daļas pamazām atteiksies darboties cita pēc citas, kā viesnīcu numuri sezonas beigās. Un tad Harijs sajuta to, ko nekad agrāk nebija pieredzējis, pat ne savās sliktākajās naktīs Chungking Mansion: neizsakāmu vientulību. Gribasspēku viņam pēkšņi laupīja nevis apziņa, ka jāmirst, bet tas, ka jāmirst šeit, vientulībā, bez tiem, kurus mīl, bez tēva, Sēsas, Oļega, Rākelas…

Sāka nākt miegs. Harijs pārstāja rakt. Kaut ari zināja, ka tā būs nāve. Pavedinoša, vilinoša nāve, kas paņems viņu savās skavās. Kādēļ protestēt, kādēļ cīnīties, kādēļ izvēlēties sāpes, nevis vienkārši padoties? Kādēļ tagad izdarīt citādu izvēli nekā parasti? Harijs aizvēra acis.

Pagaidi!

Režģis.

Tam vajadzēja būt kamīna aizsargrežģim. Kamīns. Dūmvads. No akmeņiem. Ja kaut kas spēja izturēt lavīnu, ja bija tāda vieta, kurā sniega masa varētu neiespiesties, tad tam jābūt dūmvadam.

Harijs vēlreiz pagrūda režģi. Tas nepakustējās ne par milimetru. Viņa pirksti skrāpēja režģi. Bezspēcīgi, rezignēti.

Izlemts. Visam vajadzēja beigties tā. Viņa ar ogļskābes dioksīdu saindētās smadzenes nojauta visā kaut kādu loģiku, tikai īsti nesaprata, kādu. Bet viņš to pieņēma. Ļāva nākt saldajam, siltajam sapnim. Narkoze. Brīvība.

Pirksti slīdēja pa režģi. Uzgrūdās kaut kam cietam, pamatīgam. Slēpju gali. Tēva slēpes. Viņš nepretojās šai domai. Tā nebūs tik vientuļi: roka uz tēva slēpēm. Nāvē viņi dosies kopā, vienlaikus. Pieveiks pēdējo stāvo nogāzi.

Mikaēls Belmans skatījās uz to, kas bija priekšā. Pareizāk sakot, uz to, kā nebija priekšā. Jo tā tur vairs nebija. Namiņa vairs nebija. No viņu sniega alas tas bija izskatījies kā mazs punktiņš uz lielas, baltas papīra lapas. Tas bija pirms tam, kad viņu pamodināja dunoņa un tālie dārdi. Kad viņš beidzot pielika pie acīm binokli, viss jau bija noklusis, tikai no Hallingskarvi pienāca tāla, aizkavējusies atbalss. Viņš nebeidza raudzīties binoklī, ļāva skatienam slīdēt pāri visai nogāzei. Šķita, ka kāds uz papīra lapas būtu padarbojies ar dzēšgumiju. Neviena punktiņa, tikai mierpilns, nevainīgs baltums. Tas bija neaptverami. Viss namiņš zem sniega? Viņi bija lēkuši uz slēpēm un astoņās minūtēs nokļuvuši līdz vietai, ko pārklājusi lavīna. Precīzāk: astoņās minūtēs un astoņpadsmit sekundēs. Viņš bija iegaumējis laiku. Viņš bija policists.

Velns, lavīna ir noklājusi veselu kvadrātkilometru! kāds viņam aiz muguras iesaucās. No lukturīšiem sniegā dejoja tievi, dzelteni gaismas kūlīši.

Iečirkstējās rācija.

"Glābšanas centrāle ziņo, ka helikopters būs klāt pēc trīsdesmit minūtēm. Beidzu."

Pārāk ilgi, Belmans nodomāja. Viņš bija lasījis, ka pēc pusstundas izredzes izdzīvot zem sniega ir viens pret trīs. Un tad, kad ieradīsies helikopters, ko, pie velna, viņi darīs? Bāzīs sniegā savas zondes, meklējot namiņa paliekas? "Paldies, sapratu un beidzu."

Pie viņa pienāca Erdāls.

Mums paveicies! Olā ir divi lavīnu suņi. Tagad tos ved uz Ustaūsetu. Lensmaņa Kronglija nav mājās, vismaz telefona klausuli viņš neceļ, bet viesnīcā ir kāds, kuram ir sniega motocikls, un viņš tos atgādās šurp. Viņš uzsita sev pa pleciem.

Belmans skatījās sniegā zem kājām. Te kaut kur bija Kaja.

Ko viņi saka: cik bieži te rodas lavīnas?

Ik pēc desmit gadiem, Erdāls atbildēja.

Belmans pašūpojās uz papēžiem. Milano diriģēja pārējos, kas mīdījās apkārt un bakstīja sniegā ar nūjām un slēpēm.

Lavīnu suņi? viņš noprasīja.

Pēc četrdesmit minūtēm.

Belmans pamāja ar galvu. Viņš zināja, ka šie lavīnu suņi neko vairāk neiespēs. Kad tie ieradīsies, kopš lavīnas nobrukuma būs pagājusi jau vairāk nekā stunda.

Līdz darba uzsākšanai izdzīvošanas iespēju būs mazāk par desmit procentiem. Pēc pusotras stundas tādu praktiski vairs nebūs.

Brauciens sākās. Viņam bija sniega motocikls. Likās, ka viņu sagaida gan tumsa, gan gaisma, it kā dimantiem nosētās debesis atvērtos un sveicinātu. Viņš zināja, ka tur, sniegā, stāv cilvēks-spoks un ar šauteni mērķē viņa apdegušajā, pārogļotajā un čulgām klātajā mugurā. Bet tagad viņu nepanāks neviena lode, viņš bija brīvs, viņš bija ceļā uz turieni, kur nokļūt vienmēr bija vēlējies. Uz to pašu vietu, kur viņa, un pa to pašu maršrutu. Viņš vairs nebija sasiets, un, ja vien spētu pakustināt rokas un kājas, tad vienkārši pieceltos sēdeklī, piedotu gāzi un drāztos vēl ātrāk uz priekšu. Uzlidojot zvaigžņotajās debesīs, viņš līksmoja.

59. NODAĻA. Aprakti

Harijs slīga sapņu, atmiņu un līdz galam neizdomātu domu jūklī. Viss bija labi. Izņemot kādu balsi, kas atkārtoja vienu teikumu, atkal un atkal. Tēva balsi:

"…līdz tu tā asiņoji, ka lielie puikas izbijās un aizbēga."

Viņš mēģināja to atvairīt, ieklausīties kāda cita balsī. Bet arī tā piederēja Ūlavam Holam:

"Tu baidījies no tumsas, bet tu devies tumsā."

Velns. Velns, velns.

Harijs atvēra acis tumsā. Pagrozījās sniega aukstajā dzelžainajā tvērienā. Mēģināja spert ar kājām. Sāka rakt sniegu pie režģa. Radās mazliet lielāka telpa. Pirksti sataustīja režģa malu. Viņš nemirs, vispirms aizies Ūlavs Hols, ja jau viņš, velns parāvis, ir tēvs! Tagad rokām bija vieta, kur kustēties, un tās darbojās līdzīgi lāpstām. Viņš pabāza abas rokas aiz režģa un parāva to uz savu pusi. Lūk! Tas sakustējās. Vēlreiz parāva. Un sajuta. Gaiss. Smags, oda pēc pelniem. Tomēr gaiss. Pagaidām. Viņš atgrūda sniegu. Iebāza rokas, pirksti uztaustīja kaut ko irdenu, un viņš saprata, ka tie ir apdeguši malkas kluči. Režģis bija pretojies lavīnai, kamīnā sniega nebija! Viņš turpināja rakties.

Dažas minūtes, varbūt tikai sekundes vēlāk viņš sarāvies gulēja milzīgajā kamīnā, ieelpoja gaisu un klepoja ārā pelnus.

Un tad Harijs saprata, ka līdz šim bija domājis tikai par vienu par sevi pašu.

Viņš pastiepa roku ap kamīna stūri, kur stāvēja tēva slēpes. Parakņājās sniegā, līdz atrada to, ko meklēja. Vienu no slēpju nūjām. Saspieda riņķi un vilka to sev klāt. Gludā, vieglā un stingrā metāla nūja sniegā viegli slīdēja. Viņš ievilka nūju kamīnā, iespieda starp kājām un norāva riņķi. Tagad Harijam bija šķēps nedaudz garāks par pusotru metru.

Kaja un Kolka nevarēja būt tālu no vietas, kur bija gulējis pats. Viņš aplēsa maršrutu, kā to darīja nozieguma vietā, kurā bija rūpīgi jāpārbauda pēdas, un sāka bakstīt ar nūju. Viņš darbojās ātri un grūda to spēcīgi, bet tas bija apzināts risks. Sliktākajā gadījumā viņš trāpītu acī vai izdurtu caurumu kaklā, bet tam būtu nozīme tikai tādā gadījumā, ja tie vēl elpotu. Viņš pabakstīja mazliet pa kreisi no vietas, kur, viņaprāt, pats bija gulējis, un juta, ka nūjas gals atduras pret kaut ko mīkstu. Mazliet atvilcis nūju, piesardzīgi pagrūda vēlreiz un atkal sajuta atsperīgumu. Mēģināja nūju izvilkt, bet saprata, ka tā nepadodas. Atlaidis tvērienu, juta, ka to velk prom no viņa. Kāds turēja nūjas galu un raustīja to signalizēja, ka ir dzīvs! Harijs pavilka nūju uz savu pusi, šoreiz spēcīgāk, bet otrs to turēja neparasti stipri. Harijam nūja bija vajadzīga. Kad viņš sāks rakt, tā traucēs, tādēļ viņš iebāza roku siksniņā, un pat tad vajadzēja pielikt visus spēkus, lai nūju atbrīvotu.

Harijs gulēja un prātoja, kādēļ līdz šim brīdim nebija nolicis nūju un sācis rakties. Pēkšņi saprata. Vēl sekundi vilcinājās. Tad sāka grūst nūju sniegā, šoreiz pa labi no vietas, kur bija gulējis pats. Ceturtajā reizē nūja atdūrās. Tā pati mīkstas pretestības sajūta. Vēders? Viņš viegli pieturēja nūju, lai varbūt sajustu kādu kustību vai elpošanu, taču nebija nekā.

Izvēlei vajadzētu būt vieglai. īsākais ceļš bija līdz pirmajam, turklāt tur bija dzīvības pazīmes. Jāglābj tas, kuru var izglābt. Harijs jau tupēja uz ceļiem un raka kā traks. Bet meklējot to, kā vairs nav.

Kad pirksti sasniedza ķermeni, tie bija kļuvuši nejūtīgi, un nācās taustīt ar plaukstas virspusi, lai sajustu džempera vilnu. Džemperis. Baltais. Viņš uztaustīja plecu, atgrūda sāņus pavairāk sniega, atbrīvoja roku un pa sniegā izrakto eju izvilka nedzīvo ķermeni. Viņas mati krita Harijam sejā, tie vēl bija saglabājuši Kajas smaržu. Viņš novietoja Kajas galvu un ķermeņa augšdaļu uz kamīna pamata un mēģināja uz kakla sataustīt pulsu, bet pirkstu gali šķita kā pielieti ar cementu. Tad Harijs piespieda seju viņas sejai, taču elpu nesajuta.

Viņš atvēra Kajas muti, pārbaudīja, vai mēle netraucēs, dziļi ievilka elpu un izelpoja viņas mutē. Atvirzījās, lai ievilktu svaigu gaisu. Ievelkot plaušās pelnu daļiņas, apspieda klepu un iepūta gaisu Kajai plaušās. Vēl arī trešo reizi. Viņš skaitīja: četri, pieci, seši, septiņi. Harijs juta, ka sāk reibt galva, viņam likās, it kā būtu atgriezies pie kamīna būdiņā pie Lešas mazais puisēns, kas pūš uz oglēm, lai atdzīvinātu liesmu, un tēvs, kurš smejas, redzot, kā puišelis salīgojas un, galvai reibstot, gandrīz zaudē samaņu. Taču vajadzēja turpināt elpināt, jo viņš zināja, ka iespēja atgriezt viņu dzīvē samazinās ar katru sekundi.

Noliecies pār Kaju divpadsmito reizi, viņš sajuta uz savas sejas siltu vēsmiņu. Harijs aizturēja elpu un gaidīja, nespēdams noticēt. Siltā gaisa pūsmiņa nozuda. Bet tad uzradās atkal. Viņa elpoja! Tai pašā mirklī viņas ķermenis noraustījās un viņa sāka klepot. Tad Harijs izdzirdēja viņas balsi, pavisam klusu:

Vai tas esi tu, Harij? -Jā-

Kur… es neko neredzu.

Viss kārtībā, mēs esam kamīnā.

Pauze.

Ko tu dari?

Mēģinu atrakt Jusi.

Kad Harijs atbrīvoja no sniega Jusi galvu pie kamīna, viņam nebija ne jausmas, cik ilgs laiks pagājis. Bet Jusi Kolkam jau bija vienalga. Harijs uzrāva sērkociņu un paspēja ieraudzīt lielās, sastingušās soma acis. Tad liesmiņa nodzisa.

Viņš ir miris, Harijs sacīja.

Vai nevari pamēģināt elpināt no mutes mutē?

Nē, Harijs noteica.

Un ko tagad darīsim? Kaja vārgi pavaicāja.

Mums jātiek ārā. Harijs sameklēja viņas roku. Saspieda to.

Vai nevaram vienkārši gaidīt, līdz viņi mūs atradīs?

Nē!

Sērkociņš, Kaja ieteicās.

Harijs klusēja.

Tas uzreiz nodzisa, Kaja turpināja. Šeit ari nav gaisa. Viss namiņš ir zem sniega. Tādēļ tu negribēji mēģināt viņu atdzīvināt. Te nepietiek gaisa pat mums diviem. Harij…

Harijs bija piecēlies un pamēģināja līst augšup pa dūmvadu, bet tas bija pārāk šaurs: iesprūda pleci. Viņš pietupās un nolauza nūjai abus galus. Iznāca gara metāla caurule. Harijs iebāza to dūmvadā un piecēlās, turot nūju virs galvas izstieptās rokās. Izdevās. Sākās klaustrofobija, bet tūdaļ ari pārgāja, it kā ķermenis apzinātos, ka šobrīd nevar atļauties šādas neprātīgas fobijas. Viņš atspieda muguru pret dūmvada sienu un mēģināja ar kājām pagrūst ķermeni mazliet augstāk. Iesāpējās gurnu muskuļi, Harijs smagi elpoja, atkal noreiba galva. Bet viņš turpināja virzīties: pacēla vienu kāju, atspiedās, pacēla otru kāju… Jo augstāk viņš tika, jo siltāks kļuva gaiss. Harijs zināja: tas nozīmē, ka siltais gaiss, kas ceļas uz augšu, neatrod izeju. Viņš saprata: ja lavīnas nākšanas brīdī būtu kurējies kamīns, viņi jau sen būtu miruši no saindēšanās ar ogļskābo gāzi. To varēja saukt par laimi nelaimē. Ja vien lavīna ir nelaimes gadījums. Dārdi, ko viņi bija dzirdējuši…

Nūja pret kaut ko atdūrās. Harijs parāpās augstāk un pataustījās ar brīvo roku. Dzelzs restes. Tādas parasti uzliek skursteņa galā, lai namiņā neiekļūtu vāveres un citi dzīvnieciņi. Viņš novilka ar pirkstu gar restu malu. Piemetinātas. Velns!

Viņš saklausīja Kajas vārgo balsi:

Man reibst galva, Harij.

Elpo dziļi!

Viņš izbāza nūju caur režģa smalko tīklojumu.

Virs tām sniega nebija!

Gandrīz nepievēršot uzmanību dedzinošajām sāpēm muskuļos, viņš satraukti grūda nūju aizvien augstāk. Un jutās dziļi vīlies, kad tā atdūrās pret kaut ko cietu. Skursteņa cepure! Viņam vajadzēja atcerēties, ka namiņam skursteņa galā bija burvīga cepurīte aizsardzībai pret lietu un sniegu! Harijs turpināja taustīt ar nūju, līdz izdevās to izgrūst gar cepures malu, un tad uzdūrās masīvam cieta sniega slānim, vēl cietākam, nekā tas bija namiņa iekšpusē. Bet tas varēja būt ari tādēļ, ka dobajā nūjā bija saspiedies sniegs. Pa centimetram vien grūžot nūju uz augšu, Harijs klusībā lūdzās, lai pretestība beidzot mitētos. Tas nozīmētu, ka viņš ir ticis cauri šai sniega ellei. Tad viņš varētu izpūst sniegu no šīs caurulītes un ieelpot svaigu, dzīvinošu gaisu. Pagrūst uz augšu Kaju un iedot arī viņai šo pretnāves injekciju. Taču brīnums nenotika. Nūja atdūrās pret dzelzs restu stieņiem, un vairāk nekā. Viņš tomēr mēģināja, iesūca pilnu muti ar sausu, aukstu sniegu. Tas ari viss. Viņš vairs nespēja noturēties un krita lejup. Viņš kliedza, izpleta rokas un kājas, juta, kā rokām tiek nobrāzta āda, tomēr turpināja krist. Ar abām kājām viņš uzkrita lejā gulošajam ķermenim.

Kā tu jūties? Harijs pajautāja, spiežoties atpakaļ dūmvadā.

Labi. Kaja klusi ievaidējās. Un tu? Vai ir slikti jaunumi?

Jā, Harijs atbildēja un apsēdās viņai blakus.

Ko? Arī tagad tu neesi manī iemīlējies?

Harijs klusi iesmējās un piekļāva sev Kaju.

Nē, tagad esmu.

Viņš sajuta siltas asaras uz Kajas vaiga, kad viņa nočukstēja:

Vai mēs precēsimies?

Jā! Precēsimies, Harijs atbildēja, zinādams, ka šobrīd runā inde viņu smadzenēs.

Viņa klusi iesmējās.

Līdz nāve mūs šķirs.

Viņš juta Kajas ķermeņa siltumu. Un kaut ko cietu. Kajas gurnu jostu ar dienesta revolveri. Harijs palaida Kaju vaļā un aiztaustījās līdz Kolkam. Viņam likās, ka Kolkas seja sāk sastingt un ir kļuvusi auksta kā marmors. Viņš iebāza roku sniegā gar mirušā kaklu un aizurbinājās līdz krūtīm.

Ko tu dari? Kaja nomurmināja.

Paņemšu Jusi pistoli.

Harijs dzirdēja, ka viņa uz mirkli aiztur elpu. Sajuta viņas roku sev uz muguras. Tā nedroši taustījās kā mazs zvēriņš, kurš zaudējis orientāciju.

Nē! viņa čukstēja. Nedari to… ne tā… labāk vienkārši aiz-migt… Ēven.

Nojauta Hariju nebija vīlusi, jusi Kolka bija licies gulēt, nenoņemot plecu siksnu. Harijs atspieda podziņu, kas noturēja pistoli vietā, satvēra tās spalu un izvilka pistoli no sniega. Nobrauca ar pirkstu pār stobru. Grauda nebija. Tātad VVeilert markas pistole. Viņš piecēlās pārāk strauji, jo juta uznākam reiboni. Domāja par to, kas tagad darāms. Tad viss satumsa.

Belmans stāvēja un skatījās gandrīz četrus metrus dziļajā bedrē, kad atskanēja glābšanas helikoptera propelleru plarkšķi it kā kāds superātri dauzītu tepiķi. Viņa vīri ar kopā sasietu bikšu siksnām piestiprinātās mugursomās cēla augšup sniegu.

Logs! bedrē kāds ieaurojās.

Sit to ārā! Milano atkliedza pretī.

Nodžinkstēja stikls.

Ak tu velns… viņš izdzirda. Un saprata, ka šis izsauciens nevēsta neko labu.

Iedur nūju…

Belmans klusēdams gaidīja. Tad kāds teica:

Sniegs! Nolādētais sniegs! Līdz pašam jumtam!

Belmans saklausīja suņu rejas. Mēģināja izskaitļot, cik stundu prasīs namiņa attīrīšana no sniega. Precīzāk cik dienu.

Harijs pamodās no nejēdzīgām sāpēm žoklī un juta kaut ko siltu plūstam pāri pierei, lejup. Starp acīm. Viņš saprata, ka krītot sasitis pret akmeni galvu un savainoto žokli un tādēļ atjēdzies. Lai cik savādi, viņš turpināja stāvēt un joprojām turēja rokā pistoli. Harijs mēģināja ieelpot gaisu, kura nebija. Viņš nezināja, vai pietiks spēka pēdējam mēģinājumam, bet kāda tam nozīme? Viss bija vienkārši: citas izejas nav. Tādēļ viņš iebāza pistoli kabatā un elsdams sāka rāpties dūmvadā. Ticis līdz augšai, plati iepleta kājas, sataustīja dzelzs režģi un sameklēja sniegā iedurtās nūjas galu. Pret Hariju vērstajā galā nūja bija nedaudz resnāka, un Harijs tajā iebāza pistoles stobru. Divas trešdaļas no stobra garuma tas iegāja un tad iesprūda. Tas nozīmēja, ka stobrs kopā ar nūju tādējādi veidoja it kā pusotru metru garu trokšņa slāpētāju. Lode neizies cauri pusotra metra biezam sniega slānim, bet ja nu līdz virsmai atlicis pavisam nedaudz?

Harijs noliecās pār pistoli, lai tā no atsitiena neizlēktu no nūjas un lode neaizietu sāņus. Tad viņš nospieda gaili. Un vēlreiz. Un vēl. Likās, ka hermētiski noslēgtajā telpā pārplīsis bungādiņas. Pēc ceturtā šāviena viņš apstājās, pielika lūpas pie nūjas gala un mēģināja ievilkt to, kas tajā bija atlicis.

Viņš ievilka… gaisu.

Un uz mirkli jutās tik pārsteigts, ka gandrīz nogāzās atkal lejā. Harijs ieelpoja vēlreiz, piesardzīgi, lai neiznīcinātu sniegā izveidoto lodes tuneli. Uz mēles nokrita dažas sniegpārsliņas. Gaiss. Tas garšoja kā patīkams, maigs viskijs ar ledu.

60. NODAĻA Troļļi un rūķi

n »

Rogers Jendems skrēja augšup pa Kārla Juhana ielu, kurā tūlīt vajadzēja atvērties veikaliem. Ēgera laukumā viņš pameta acis augšup un redzēja, ka sarkanā Freia pulksteņa rādītāji rāda bez trim minūtēm desmit. Viņš pielika soli.

Viņu bija steidzīgi izsaucis Bents Nūrbē, pensijā aizgājušais un visādā ziņā leģendārais galvenais redaktors, tagadējais valdes loceklis un tempļa bruņinieks.

Viņš iegriezās pa labi Akešgātā, kur tolaik, kad papīra izdevumi valdīja pār žurnālistiem, bija sablīvējušās visas lielo avīžu redakcijas. Tad pagriezās pa kreisi uz Tiesas nama pusi, pēc tam pa labi, pa Aptieķnieku ielu un aizelsies iemetās Stopp Pressen!. Šķita, ka šeit tā ari nav spējuši izlemt: vai nu tas būs sporta bārs, vai tradicionālais angļu pub. Varbūt abējādi, jo iestādes mērķis bija lai šeit labi justos visi žurnālisti. Pie sienām karājās fotogrāfijas no avīzēm, atspoguļojot visu, kas pēdējo divdesmit gadu laikā ir interesējis, saviļņojis, priecējis un biedējis nāciju. Runa vairāk bija par sportu, populāriem cilvēkiem un dabas katastrofām. Arī par dažiem politiķiem, kuri daļēji atbilda pēdējām divām kategorijām.

Tā kā kafejnīca atradās nelielā attālumā no divām Akešgātā palikušajām redakcijām "VG" un "Dagbladet" -, tad Stopp Pressen! varēja droši uzskatīt par šo izdevumu paplašinātu ēdnīcu, bet tieši šobrīd tur iekšā bija tikai divi cilvēki: bārmenis aiz letes un kāds vīrs pie galdiņa zāles dziļumā, zem plaukta ar izdevniecības "Gyldendal" klasisko grāmatu sēriju un senu radioaparātu, kas acīmredzot bija domāts zināmas senatnes elpas piešķiršanai.

Vīrieša vārds bija Bents Nūrbē. Viņam bija Džona Gilguda augstprātīgā sejas izteiksme, Džona Meidžora panorāmas brilles un Larija Kinga bikšturi. Un viņš lasīja īstu papīra avīzi. Rogers bija dzirdējis, ka Nūrbē lasot vienīgi "New York Times", "The Financial Times", "The Guardian", "China Daily", "Sьddeutsche Zeitung", "El Pais" un "Le Monde", bet darot to katru dienu. Reizēm viņš pārlapojot arī "Pravda" un slovēņu "Dnevnik", taču viņš apgalvoja, ka "austrumeiropiešu valodas esot pārāk smagas acij".

Jendems apstājās pie galdiņa un ieklepojās. Bents Nūrbē izlasīja pēdējās rindiņas rakstam par meksikāņu ieceļotājiem, kas atgriezuši dzīvei Bronksas kvartālus, kuri bija paredzēti nojaukšanai, pārlaida skatienu visai lappusei, lai pārliecinātos, ka nekā cita interesanta tur nav, tad noņēma milzīgās brilles, no tvīda žaketes krūšu kabatas izvilka kabatlakatiņu un pavērās uz nervozo, aizelsušos vīru, kas bija nostājies pie viņa galdiņa.

Rogers Jendems, man tā šķiet. -Jā-

Nūrbē salocīja avīzi. Jendemam bija stāstīts, ka tad, ja šis vīrs avīzi atkal atver, sarunu var uzskatīt par izbeigtu. Nūrbē mazliet pielieca galvu un pievērsās nozīmīgam darbam: sāka tīrīt briļļu stiklus.

Tu daudzus gadus esi strādājis pie krimināliem sižetiem un labi pazīsti KRIPOS un Smago noziegumu nodaļas cilvēkus, vai ne?

Nu… jā.

Ko tu zini par Mikaēlu Belmanu?

Harijs piemiedza acis, jo istaba bija pielijuši ar spožu saules gaismu. Nupat pamodies, viņš izmantoja pirmās sekundes, lai nokratītu sapņus un rekonstruētu notikumu gaitu.

Viņi bija dzirdējuši Harija šāvienus.

Un, iedūruši sniegā lāpstu, tūdaļ ieraudzīja slēpju nūju.

Pēc tam viņi bija pastāstījuši, ka, rokoties lejup līdz skurstenim, visvairāk baidījušies, ka varētu tikt nošauti.

Harijam sāpēja galva, it kā veselu nedēļu būtu bez pārtraukuma dzēris. Viņš nolaida kājas pāri gultas malai un aplūkoja istabu, kas viņam bija piešķirta Ustaūsetas augstkalnu viesnīcā.

Kaju un Kolku bija aizveduši ar helikopteru uz Valsts slimnīcu Oslo. Harijs bija atteicies doties līdzi. Viņam bija ļāvuši palikt tikai pēc tam, kad bija samelojis, ka viņam visu laiku esot pieticis gaisa un viņš jūtoties lieliski.

Vannasistabā Harijs pabāza galvu zem ūdens krāna un dzēra. "Ūdens nekad nav slikts, bieži vien tas ir diezgan labs." Kurš gan mēdza tā sacīt? Rākela, kad viņa gribēja, lai Oļegs pie pusdienu galda arī dzertu. Viņš ieslēdza mobilo telefonu, kas bija izslēgts kopš došanās uz Hovas namiņu. Displejs rādīja, ka te, Ustaūsetā, ir pārklājums. Atbildētājā bija atstāts ari kāds ziņojums. Harijs to ieslēdza, taču uz kādu sekundi ieskanējās tikai klepus vai smiekliņi, tad sakari pārtrūka. Harijs pārbaudīja zvanītāja numuru. Mobilā telefona numurs. Tas varēja būt jebkurš. Kaut kas šķita pazīstams, bet katrā ziņā no Valsts slimnīcas tas nebija. Ja tas būs svarīgi, piezvanīs vēlreiz.

Ēdamzālē lepnā vientulībā pie kafijas krūzes sēdēja Mikaēls Belmans. Viņam priekšā salocītas gulēja izlasītās avīzes. Harijam nebija vajadzības tajās ielūkoties: viņš jau zināja, ka tur ir tas pats, tikai vēl vairāk. Vairāk par Lietu, vairāk par policijas bezspēcību, vēl lielāks spiediens. Bet šīsdienas avīzes diezin vai būs uzzinājušas par Jusi Kolkas nāvi.

Kaja jūtas labi, Belmans sacīja.

Mm. Kur ir pārējie?

Ar rīta vilcienu devās uz Oslo.

Bet tu?

Nolēmu pagaidīt tevi. Ko tu domā? Belmans pajautāja.

Par ko?

Par lavīnu. Tā vienkārši nogāzās?

Nav ne jausmas.

Tiešām? Vai pirms lavīnas dārdus nedzirdēji?

Varbūt sniega kupena no augšas nokrita uz nogāzes. Un tad sākās lavīna.

Tavuprāt, tas izklausās tā?

Es nezinu, kā tam jāizklausās. Katrā ziņā lavīnu izraisīja skaņa.

Belmans papurināja galvu.

Pat pieredzējuši kalnieši tic pasaciņai, ka skaņu viļņi spēj izraisīt lavīnu. Alpos es biju kopā ar kādu lavīnu ekspertu. Tas stāstīja, ka tur ļaudis joprojām uzskata, ka Otrā pasaules kara laikā lavīnas izraisījuši lielgabalu šāvieni. Patiesība ir tāda, ka lavīna var sākties tikai tad, ja šāviņš trāpa tieši sniegā.

Mm. Un ko tas nozīmē?

Vai zini, kas tas ir? Belmans turēja pirkstos mazu spīdīga metāla gabaliņu.

Nē. Harijs pamāja oficiantam, kurš gatavojās novākt brokastgaldu, ka vēlas krūzīti kafijas.

Troļļi un rūķi kalnos jūtas kā mājās, Belmans nodungoja.

Es pasēju!

Tu mani apbēdini, Harij. Bet okay, varbūt man ir handikaps. Es uzaugu septiņdesmitajos gados Manglerudā, pilsētā-pavadonī, kas tobrīd vēl tika celta. Visapkārt mums bija klajumi. Manas bērnības mūzika bija dinamīta lādiņu skaņas, kad tie sprāga. Kad strādnieki devās uz mājām, es apstaigāju sprādzienu vietas un atradu vadu paliekas sarkanā plastmasā, mazus papīra gabaliņus no dinamīta patronām. Kaja man stāstīja, ka šeit, augšā, esot īpašs veids kā zvejot, ka dinamīts te esot pierastāka manta nekā pašdarinātais. Tikai nesaki, ka tev tas nav ienācis prātā!

Okay, Harijs sacīja. Tas ir kapsulas gabaliņš. Kad un kur tu to atradi?

Pēc tam kad jūs vakarnakt aizveda, mēs ar dažiem vīriem mazliet apskatījām vietu, kur bija sākusies lavīna.

Vai atradāt pēdas? Harijs paņēma no oficianta krūzīti ar ka-fiju un pateicās.

Nē. Tur ir tik atklāta vieta, ka vējš ir aizslaucījis visas iespējamās slēpju pēdas. Bet Kajai liekas, it kā būtu dzirdējusi sniega motociklu.

Tik tikko dzirdamu. Un no brīža, kad viņa to izdzirda, līdz la-vīnai pagāja tikai mirklis. Viņš varēja nolikt sniega motociklu, lai, mums nedzirdot, pienāktu klāt.

Arī es tā iedomājos.

Un ko tagad? Harijs nogaršoja kafiju.

Jāmeklē sniega motocikla pēdas.

Vietējais lensmanis…

Neviens nezina, kur viņš ir. Bet esmu sagādājis sniega motociklu, karti, virvi, drošības āķus, ledus cirvi un slotu. Tādēļ nenožņaudz savu kafijas krūzīti: pēcpusdienā solīja sniegu.

Viesnīcas īpašnieks, dānis, bija paskaidrojis: lai nokļūtu līdz vietai, kur sākusies lavīna, viņiem jāmet liels līkums uz rietumiem no Hovas namiņa, bet ne pārāk tālu ziemeļrietumu virzienā, jo tad tie nonāktu apvidū, ko dēvē par Rīkli. Šāds nosaukums radies tādēļ, ka tur visur izkaisīti milzīgi, ilkņiem līdzīgi akmeņi. Plakankalne ir izraibināta ar aizām un stāvām nogāzēm, un, ja labi nepazīst apkārtni, tad sliktā laikā esot ārkārtīgi bīstami pa to braukt.

Pulkstenis rādīja gandrīz divpadsmit, kad Harijs un Belmans, stāvēdami kalnā, skatījās lejup pa nogāzi, kur ielejas dibenā tik tikko varēja samanīt no sniega atbrīvoto Hovas namiņa skursteni.

Rietumu pusē jau bija savilkušies mākoņi. Harijs pameta skatienu uz ziemeļrietumiem. Bez saules priekšmetu apveidi un ēnas sāka izplūst.

Tā droši vien ir sākusies tur, Harijs sacīja. Pretējā gadījumā mēs to būtu dzirdējuši.

Rīkle, Belmans noteica.

Pēc divām stundām, lēnā gaitā pārmeklējuši visu apvidu no dienvidiem līdz ziemeļiem un neatraduši sniega motocikla pēdas, viņi apstājās atvilkt elpu. Apsēdās viens otram blakus uz sniega motocikla un iedzēra no Belmana līdzpaņemtā termosa. Bija sācis viegli snigt.

Reiz būvlaukumā Manglerudā es atradu veselu dinamīta klucīti, Belmans ierunājās. Man bija piecpadsmit gadu. Manglerudā jaunieši varēja nodarboties ar trim lietām. Sportu, gospeliem un narkotikām. Mani nekas no tā visa neinteresēja. Vismaz nesēdēju centrā uz pasta nodaļas loga palodzes, gaidot, kad dzīve aizvedīs mani no hašiša caur līmi un heroīnu līdz kapam. Tā notika ar četriem puišiem no manas klases.

Harijs ievēroja, kā Belmana valodā ieskanas Manglerudas dialekts.

Es visu to ienīdu, Belmans turpināja. Tādējādi mans pirmais solis ceļā uz policista profesiju bija tāds, ka paņēmu šo dinamīta klucīti un aiznesu aiz Manglerudas baznīcas, kur hašišu smēķējošā banda veica savus zemes darbus.

Zemes darbus?

Viņi izraka zemē bedrīti, ielika tajā sasistu alus pudeli ar dibenu uz augšu, iekšpusē ievietoja restītes ar hašišu uz tām, kur tas gruzdēja un smirdēja. No bedrītes viņi ieraka zemē plastmasas caurulītes, kas pusotru metru tālāk iznāca virspusē. Tad viņi likās zālītē un sūca katrs no savas caurulītes. Es nezinu, kāpēc…

Lai atdzesētu dūmus. Harijs iesmējās. No mazāka daudzuma vairāk noreibst. Nav slikta doma. Esmu par zemu novērtējis Manglerudu.

Vienalga, es izvilku vienu no plastmasas caurulītēm un tās vietā pabāzu dinamītu.

Tu uzspridzināji šo ierīci?

Belmans piekrītoši pamāja, un Harijs iesmējās.

Veselu pusminūti lija smilšu lietus. Belmans pasmaidīja.

Viņi apklusa. Kluss un aizsmacis svilpoja vējš.

Īstenībā es gribēju pateikties, Belmans skatījās papīra krūzītē, ka tu laicīgi izvilki Kaju.

Harijs paraustīja plecus. Kaja. Belmans zināja, ka Harijs zina par viņiem. Kā? Vai tas nozīmē, ka Belmans zina arī par Kaju un viņu pašu?

Man tur lejā nebija nekā cita, ko darīt, Harijs atbildēja.

Kā gan citādi? Es redzēju Jusi līķi, pirms to aizveda prom.

Harijs neatbildēja, tikai skatījās uz sniegpārsliņām, kas bija sākušas krist blīvāk.

Līķim bija ievainojums kaklā. Un vairākas brūces abās plaukstās. Kā pēc dūrieniem ar nūju. Tu viņu atradi pirmo, vai ne?

Var jau būt, Harijs sacīja.

Brūce kaklā bija pamatīgi asiņojusi. Kad viņš guva šo ievainojumu, viņa sirds vēl darbojās, Harij. Turklāt diezgan spēcīgi. Būtu bijis iespējams laicīgi atrakt viņu dzīvu. Bet tu devi priekšroku Kajai. Tā bija?

Njā, Harijs norūca, man šķiet, Kolkam bija taisnība. Viņš izlēja kafijas atlikumu sniegā. Jāizvēlas īstā puse.

Sniega motocikla pēdas viņi atrada pulksten trijos, kilometra attālumā no lavīnas nobrukuma vietas, starp diviem milzīgiem zobveida akmeņiem, kur nepūta vējš.

Izskatās, ka viņš būtu apstājies šeit. Harijs norādīja uz gumijas kāpurķēžu nospiedumiem. Motocikls bijis iegrimis sniegā.

Viņš novilka ar pirkstu pa kreisās sliedes gropēm, bet Belmans attīrīja sliežu pēdas no vieglajiem, sausajiem sniega puteklīšiem.

Lūk! viņš iesaucās. Te viņš ir pagriezies un devies tālāk uz ziemeļrietumiem!

Mēs tuvojamies kraujām, un sāk aizvien vairāk snigt. Harijs paraudzījās debesīs un izņēma telefonu. Mums jāpiezvana uz viesnīcu un jāpalūdz atsūtīt pavadoni ar sniega motociklu. Velns!

Kas ir?

Nav sakaru. Nāksies atgriezties viesnīcā.

Harijs ieskatījās displejā. Tajā joprojām izgaismojās kaut kur redzētais numurs, tas, kura zvanītājs atbildētājā bija atstājis dīvainās skaņas… Trīs pēdējie cipari kur, pie velna, viņš bija tos redzējis? Un pēkšņi saprata. Izmeklētāja atmiņa! Telefona numurs bija mapītē "agrāk aizdomās turamie" un uz vizītkartes.

Ar uzrakstu "Tonijs K. Leike, uzņēmējs". Harijs lēni pacēla galvu un paskatījās uz Belmanu.

Leike ir dzīvs.

Ko?

Vismaz viņa telefons darbojas. Kad bijām Hovas namiņā, viņš ir mēģinājis man piezvanīt.

Belmans skatījās uz Hariju, acis nemirkšķinādams. Garajās skropstās krājās sniegpārsliņas, un pigmenta plankumi sejā šķita uzliesmojam. Viņa balss bija klusa, gandrīz čukstoša.

Lieliska redzamība. Vai tev tā nešķiet, Harij? Un gaisā nav sniega.

Ellīgi laba redzamība, Harijs atbildēja. Un nevienas nolā-pītas sniegpārsliņas!

Viņš uzlēca uz motocikla, kad tas jau sāka kustēties.

Viņi virzījās uz priekšu pa posmiem, vienā reizē pārvarot ne vairāk par simts metriem. Nopeilēja sniega motocikla iespējamo maršrutu, devās tajā virzienā, izmantoja slotu, noteica virzienu un brauca tālāk. Rieva kreisajā kāpurķēdē, droši vien palikusi pēc kāda negadījuma, liecināja, ka viņi virzās pa īstā sniega motocikla pēdām. Dažviet mazākās ielejās vai vēja appūstos pauguros pēdas bija skaidri saskatāmas un viņi varēja braukt ātrāk. Bet ne pārāk ātri. Harijs jau divas reizes bija brīdinoši iekliedzies, ka viņi ir bīstami tuvu kraujai. Pulkstenis rādīja gandrīz četri. Belmans atkarībā no redzamības sniegputenī gan ieslēdza, gan izslēdza starmeti. Harijs ieskatījās kartē. Viņš īsti nezināja, kur viņi atrodas, bet saprata, ka aizvien vairāk attālinās no Ustaūsetas un ka dienas gaisma drīz vien izplēnēs. Trešā daļa no Harija būtības pamazām sāka satraukties par atpakaļceļa iespējamību. Tas tikai nozīmēja, ka divu trešdaļu vairākums pasūta šo vienu trešdaļu pie velna.

Puspiecos viņi pazaudēja pēdas.

Sniegputenis bija tik blīvs, ka viņi vispār gandrīz neko neredzēja.

Tas ir vājprāts! Harijs centās pārkliegt motora rēkoņu. Kāpēc mums nenogaidīt līdz rītam?

Belmans pagriezās pret viņu un atbildes vietā pasmaidīja.

Pulksten piecos pēdas atkal bija atrastas.

Viņi apstājās un nokāpa no motocikla.

Tās ved uz to pusi. Belmans atgriezās pie sniega motocikla. Brauksim!

Pagaidi! Harijs ieteicās.

Kāpēc? Brauksim. Drīz būs tumšs.

Vai tu nedzirdēji atbalsi, kad nupat iesaucies?

Ja tu tā saki… Belmans apstājās. Kalns?

Kartē nav neviena kalna. Harijs pagriezās uz to pusi, kurp veda pēdas.

Aiza! viņš iesaucās. Un saņēma atbildi. Ļoti ātru atbildi. Viņš atkal pagriezās pret Belmanu.

Domāju, ka sniega motociklam, kurš atstājis šīs sliedes, ir nopietnas problēmas.

Ko es zinu par Belmanu, Rogers Jendems atkārtoja, cenšoties iegūt laiku. Par viņu runā kā par loti spējīgu un izcilu profesionāli. -

Ko gan šim leģendārajam redaktoram Nūrbē vajag? Var visu, dara visu pareizi, Jendems turpināja. Ātri mācās, pamazām apjēdz, kā jāapietas ar mums ar presi. Viņš ir tāds whiz-kid\

-Jā, šis izteiciens man ir pazīstams. Bents Nūrbē skābi pasmaidīja, ar kabatlakatiņu turpinādams slaucīt briļļu stiklus. Bet mani vairāk interesē, vai klīst kādas citas baumas.

Baumas? Jendems pārjautāja, nepamanīdams savu veco, nelāgo ieradumu pēc runāšanas piemirst aizvērt muti.

Es tiešām ceru, ka tev pazīstams šis jēdziens, Jendem. No tā taču tu un tavs darba devējs pārtiekat. Nu?

Jendems vilcinājās.

Baumas mēdz būt dažādas.

Nūrbē paskatījās griestos.

Spekulācijas. Izdomājumi. Meli. Es neesmu speciālists, Jendem. Krati ārā baumu maisu, papriecājies!

T-tātad negatīvo?

Nūrbē smagi nopūtās.

Dārgais Jendem! Vai tu bieži dzirdi baumas par cilvēku atturību no alkohola, devīgumu, uzticību laulātajam un harmonisku vadības stilu? Varbūt baumu nolūks ir panākt, lai uz kopējā fona mēs paši izskatītos relatīvi labāki?

Nūrbē bija ticis galā ar vienu briļļu stikliņu un sāka apstrādāt otru.

Tās ir ļoti, ļoti nenoteiktas baumas, Jendems sacīja un pasteidzās piebilst: Turklāt es pazīstu ari citus cilvēkus, par kuriem klīst līdzīgas baumas, bet kuri nebūt nav tādi.

Kā bijušais redaktors gribu ieteikt izmest tādus vārdus kā "nebūt nav", Nūrbē teica. Ar ko viņš atšķiras?

Nu… greizsirdīgs.

Vai mēs visi neesam greizsirdīgi?

Vardarbīgi greizsirdīgs.

Vai ir sitis sievu?

Nē, nedomāju, ka būtu palaidis rokas pret viņu. Ka būtu bijis iemesls. Turpretī pret tiem, kuri kādu reizi pārāk daudz blenzuši uz viņu…

1 Izcils jauns cilvēks. (Angļu vai.)

61. NODAĻA. Kritiena augstums

Harijs un Belmans gulēja uz vēdera kraujas malā, kur beidzās sniega motocikla atstātās pēdas. Abi skatījās lejup. Melnas, stāvas kalna nogāzes izgaisa lejā, sniegputenī, kas bija kļuvis vēl blīvāks.

Vai tu kaut ko redzi? Belmans jautāja.

Sniegu. Harijs pasniedza viņam binokli.

Sniega motocikls ir tur. Belmans piecēlās un devās atpakaļ pie viņu motocikla. Laidīsimies lejā.

Mēs?

-Tu.

Es? Biju domājis, ka klinšu kāpējs šeit esi tu, Belman.

Pareizi. Belmans atbildēja un aplika sev drošības jostas. Tādēļ būs loģiski, ja es darbošos ar virvi un karabīnēm. Virve ir septiņdesmit metrus gara. Es nolaidīšu tevi, cik tālu būs iespējams. Skaidrs?

Pēc sešām minūtēm Harijs stāvēja uz malas, ar muguru pret bezdibeni, binokli uz krūtīm un kūpošu cigareti mutes kaktiņā.

Vai nervozē? Belmans pasmaidīja.

Itin nemaz, Harijs atbildēja. Esmu līdz nāvei nobijies.

Belmans pārbaudīja, vai virve brīvi slīd cauri karabīnei, ap tieva

kociņa stumbru aiz viņiem un līdz Harija drošības siksnām.

Harijs aizvēra acis, dziļi ieelpoja un koncentrējās uz to, lai spētu atliekties atpakaļ un pārvarēt ķermeņa miljoniem gadu gaitā izstrādāto pamatoto protestu: dzimta nevar turpināties, ja iekrīt bezdibenī.

Smadzenes pieveica ķermeni ar minimālu pārsvaru.

Pirmajos metros Harijs vēl varēja balstīties ar kājām pret klints sienu, bet pamazām, tai kļūstot pārkarenai, viņš vienkārši brīvi karājās gaisā. Virve padevās rāvieniem, bet tās elastīgums amortizēja jostu spiedienu uz mugurkaulu un gurniem. Tad virve sāka slīdēt vienmērīgāk, un pēc brīža virsotne izzuda viņa skatienam, un tagad Harijs bija gluži viens, šūpojoties starp baltajām sniegpārsliņām un melnajām kalna sienām.

Viņš paliecās sāņus un paskatījās lejup. Un tur, divdesmit metrus zemāk, saskatīja sniegā melnus, asus akmeņus. Stāvs nobirums. Pa vidu visam baltajam un melnajam kaut kas dzeltens.

Redzu sniega motociklu! Harijs nokliedza, un tūdaļ atsaucās atbalss. Tas gulēja apgāzies, ar kāpurķēdēm uz augšu. Ja vējš Hariju ar virvi nav aiznesis sāņus, tad sniega motocikls atradās apmēram trīs metrus nost no vertikāles. Vairāk nekā septiņdesmit metrus zemāk. Ergo krišanas brīdī tam būtu vajadzējis braukt ļoti lēni.

Virve pēkšņi nostiepās.

Laid zemāk! Harijs iesaucās.

Skanīgā balss no augšas izklausījās, it kā nāktu no kanceles:

Vairāk virves nav!

Harijs paskatījās lejup uz sniega motociklu. Kreisajā pusē zem tā kaut kas rēgojās. Kaila roka. Melna, uzblīdusi, līdzīga desai, kas pārāk ilgi gulējusi uz grila. Balta plauksta uz melna akmens. Viņš mēģināja fokusēt skatienu, lai saskatītu labāk. Vaļēja plauksta, tātad labā roka. Pirksti. Saliekti, samežģīti. Harija smadzenes mēģināja atcerēties. Ko Tonijs Leike bija teicis par savu slimību? Neesot lipīga, vienkārši pārmantota. Reimatisms.

Harijs ielūkojās pulkstenī. Izmeklētāja reflekss. Mirušais atrasts pulksten septiņpadsmitos piecdesmit trijās minūtēs. Klintis un akmeņaino nogāzi sāka pārņemt tumsa.

Velc! Harijs uzsauca.

Nekas nenotika.

Belman?

Atbildes nebija.

Vēja brāzma lika Harijam sākt griezties virvē. Melni akmeņi. Divdesmit metri. Un pēkšņi viņš juta, ka sirds sāk sisties straujāk. Viņš ar abām rokām automātiski ieķērās virvē, it kā lai pārliecinātos, ka tā vēl joprojām ir. Kaja! Belmans zināja.

Harijs trīs reizes dziļi ieelpoja un tad iekliedzās vēlreiz:

Kļūst tumšs, vējš pieņemas, un es nosaldēšu sev olas, Belman! Ir laiks tikt telpā!

Atbildes joprojām nebija. Harijs aizvēra acis. Vai viņam bija bail? Vai viņš baidījās, ka šķietami racionāli domājošs kolēģis pēkšņas iegribas dēļ izdevīgā bridi varētu laupīt viņam dzīvību? Pie velna, protams, viņš baidījās! Jo tā nebija nekāda nejaušība. Ne jau nejaušības pēc Belmans bija palicis, lai izvestu Hariju uz šo tuksnesīgo vietu. Vai arī? Viņš dziļi ievilka elpu. Belmans viegli varēja panākt, lai viss izskatītos kā nelaimes gadījums. Vēlāk nokāps lejā, noņems jostas un virvi un pastāstīs, ka Harijs sniegputenī ir nogāzies no kraujas. Kaklā kļuva sauss. Tas nenotiks! Ne tāpēc viņš bija izracies no nolādētās lavīnas, lai pēc divpadsmit stundām tiktu nomests uz akmeņiem. No policista rokas. Pie velna, tas nenotiks, tas…

Josta vairs nespieda. Viņš krita. Brīvi. Ātri.

Baumo, ka Belmans esot cietsirdīgi apgājies ar savu kolēģi, Jendems teica. Tikai tāpēc, ka tas Ziemassvētku svinībās policijas ēkā esot mazliet vairāk, nekā pieklājas, padejojis ar viņa sievu. Tas gribējis ziņot par salauztu žokli un galvaskausa traumu, bet neesot bijis pierādījumu, jo uzbrucējam bijusi galvā kapuce. Bet visi zināja, ka tas bijis Belmans. Izcēlās jezga, un viņam nācās sameklēt darbu Eiropolā.

Vai tu, Jendem, tici šīm baumām?

Rogers paraustīja plecus.

Vismaz izskatās tā, it kā Belmans pret tāda veida pārkāpumiem izturētos ar zināmu… iecietību. Saistībā ar lavīnu pie Hovas namiņa mēs papētījām Jusi Kolkas pagātni. Pratināšanas laikā viņš bija smagi piekāvis kādu izvarotāju. Un Belmana labā roka, Trulss Berncens, ari nav nekāds paipuisītis.

Labi. Šo dueli starp KRIPOS un Smago noziegumu nodaļu par to, kam būs galvenā atbildība par slepkavību izmeklēšanām… es gribu, lai to atspoguļotu tu. Gribu, lai tu izprovocē asas diskusijas. Piemēram, par psihopātisku vadības stilu. Tas ir viss. Tad redzēsim, kā uz to reaģēs tieslietu ministrs.

Ne ar vārdu, ne žestu nenobeidzis sarunu, Bents Nūrbē uzlika savas tīri nopulētās brilles, izklāja avīzi un sāka lasīt.

Harijs nepaspēja domāt. Nepaspēja neko. Dzīve neaizzibēja viņa domās, viņš neieraudzīja tos, kuriem būtu vajadzējis pateikt, ka mīl viņus, nebija arī gaismas, uz kuru viņš vēlētos iet. Iespējams, tāpēc, ka to nevar paspēt, ja krīt piecus metrus. Drošības jostas iespiedās cirkšņos un mugurā, bet elastīgā virve triecienu mīkstināja.

Tad Harijs juta, ka viņu sāk celt augšup. Vējš pūta sejā sniegu.

Kas, pie velna, notika? Harijs noprasīja, kad, vēja brāzmās līgodamies, pēc piecpadsmit minūtēm stāvēja uz kraujas malas un atbrīvojās no virves.

Vai tagad nobijies? Belmans smaidīja.

Harijs nevis nolika virvi, bet aptina to vairākkārt ap labo roku. Pārliecinājās, ka virve ir pietiekami vaļīga, lai varētu sist. īss aperkots pa zodu. Virve bija vajadzīga, lai roka būtu lietojama ari rīt, nevis kā toreiz, kad viņš iesita Bjērnam Holmam un divas dienas staigāja ar sāpošiem pirkstu kauliņiem.

Viņš paspēra soli uz Belmana pusi. Ieraudzīja komisāra pārsteigto sejas izteiksmi, kad tas pamanīja virvi ap Harija dūri, redzēja, kā tas atkāpjas, salīgojas un atmuguriski nokrīt sniegā.

Nē! Es… man tikai vajadzēja virves galā iesiet mezglu, lai tā neizslīd cauri bremzei…

Harijs turpināja tuvoties, un Belmans sniegā sarāvies auto-mātiski aizsedza seju ar roku.

Harij! Paklausies… uznāca vēja brāziens, un es paslīdēju…

Harijs apstājās un izbrīnā paskatījās uz Belmanu. Tad smagiem

soļiem pagāja garām trīcošajam komisāram. Ledainais vējš pūta cauri virsdrēbēm, veļai, cauri ādai, miesai, muskuļiem līdz pat skeletam. Viņš paņēma pie sniega motocikla piesieto slēpju nūju un palūkojās apkārt pēc kādas lupatas, ko piestiprināt nūjas galā, bet neko neatrada, un ziedot kaut ko no sava apģērba nebija vērts. Viņš iedūra nūju sniegā, lai iezīmētu atraduma vietu. Dievs vien zina, cik laika būs vajadzīgs, līdz to atkal atradīs. Tad Harijs nospieda elektriskā startera pogu. Sameklēja prožektoru slēdzi un ieslēdza tos. Un uzreiz ieraudzīja. Saprata pēc sniega, ko vējš horizontāli dzina lukturos, veidojot baltu un necaurredzamu sienu: viņi nekad neizkļūs no šī labirinta un neatgriezīsies Ustaūsetā.

62. NODAĻA. Tranzīts

Kims Ēriks Lokers bija jaunākais tehniķis Krimināltehniskajā nodaļā. Tādēļ bieži vien viņš saņēma mazāk sarežģītus uzdevumus. Piemēram, aizbraukt uz Drammeni. Bjērns Holms bija pateicis, ka Brūns esot homoseksuālis, kurš mīlot paflirtēt, taču Kimam Ērikam tikai jānogādā apģērbs, un tad viņš var doties prom.

Kad sievietes balss mašīnas navigatorā paziņoja: you have arrived atyourdestination\ viņš jau piebrauca pie kāda veca nama. Novietoja mašīnu, iegāja kāpņutelpā un, uzkāpis trešajā stāvā, apstājās pie durvīm, uz kurām ar diviem llmlentes gabaliņiem turējās vienkārša papīra lapiņa: GEIRS BRŪNS/ĀDELE VETLĒSENA.

Kims Ēriks nospieda zvana podziņu un saklausīja iekšpusē tuvojošos soļus.

Durvis atvērās uz iekšu. Vīrietim vidukli nosedza vienīgi dvielis. Viņam bija neparasti gaiša āda, uz kailā pakauša spīdēja sviedru lāsītes.

Geirs Brūns? C-ceru, ka neiztraucēju, Kims Ēriks Lokers sacīja un pastiepa roku ar plastmasas maisiņu.

Nekā briesmīga, es tikai jārējos, viņš atbildēja manierīgā balsī, ko Bjērns Holms tik veiksmīgi bija atdarinājis. Kas ir?

Apģērbs, ko mēs aizņēmāmies. Diemžēl mums nāksies vēl kādu brītiņu paturēt slēpošanas bikses.

Ak tā?

Kims Ēriks dzirdēja, kā Geiram Brūnam aiz muguras atveras durvis. Ārkārtīgi sievišķīga balstiņa nočivināja:

1 Jūs esat ieradies galapunktā. (Angļu vai.)

Kas noticis, mīļais?

Te viens kaut ko ir atnesis.

Kāda būtne klusi pielavījās un nostājās Geiram Brūnam aiz muguras. Tā nebija parūpējusies pat par dvieli, un Kims Ēriks paspēja konstatēt, ka mazā būtne ir simtprocentīga sieviete.

Sveiks! viņa nočivināja pāri Geira Brūna plecam. Ja vairāk nekas nav vajadzīgs, es gribētu dabūt viņu atpakaļ! Viņa pacēla mazu, apburošu kājiņu un iespēra pa durvīm. Durvju stikls pēc tam vēl ilgi vibrēja.

Harijs apturēja sniega motociklu un ciešāk ieskatījās sniegputenī.

Tur kaut kas bija.

Belmans bija apņēmis ar rokām viņa vidukli un, lai patvertos no vēja, pieliecis galvu Harija mugurai.

Harijs gaidīja. Skatījās.

Lūk, atkal!

Būdiņa. No baļķiem. Un klēts.

Tad viss atkal nozuda. Sniegs visu aizslaucīja, it kā nekā nebūtu bijis. Bet Harijs bija noteicis virzienu.

Tad kādēļ viņš vienkārši nepiedeva gāzi un nebrauca uz turieni, lai glābtos? Kāpēc viņš vilcinājās? To Harijs nezināja. Ar šo būdiņu kaut kas nebija kārtībā viņš bija to sajutis pāris sekunžu laikā, kad tā atklājās skatienam. Kaut kas piemita melnajiem logiem, viņš it kā skatījās uz kaut ko bezgalīgi pamestu un tomēr apdzīvotu. Kaut kas nebija labi, tādēļ gāzi viņš piedeva piesardzīgi lai neapslāpētu vēja brāzmu aurus.

63. NODAĻA Klēts

Harijs ielika dzelzs krāsniņā vēl vienu malkas kluci.

Belmans sēdēja pie galda un klabināja zobus. Pigmenta plankumi viņa sejā bija kļuvuši zilgani. Viņi bija klauvējuši pie durvim un klaigājuši kaucošajā vējā, un tad izsituši stiklu logam uz tukšu guļamistabu. Ar nesaklātu gultu, kurā, spriežot pēc smakas, kāds gluži nesen bija gulējis. Gandrīz vai gribējās pataustīt, vai gulta vēl ir silta. Kaut gan istaba abiem pārsalušajiem likās silta, Harijs pabāza roku krāsniņā, lai pārbaudītu, vai zem melnajiem pelniem nav saglabājusies kāda oglīte. Tomēr tur nekā nebija.

Belmans pievirzījās tuvāk krāsniņai.

Vai tur lejā, nogāzē, bez sniega motocikla tu redzēji vēl kaut ko?

Tie bija viņa pirmie vārdi pēc tam, kad viņš bija skrējis un saucis,

lai Harijs nepametot viņu, un uzmeties sniega motociklam aizmugurē.

Roku, Harijs atbildēja.

Kādu roku?

Kā lai es to zinu?

Harijs piecēlās un aizgāja uz vannasistabu. Pārbaudīja tualetes piederumus. Tos, kas bija vēl palikuši. Ziepes un skuveklis. Zobu birstītes nebija. Viens cilvēks, vīrietis. Tas vai nu netīrīja zobus, vai bija devies prom. Grīda bija mitra, pat pie grīdlīstēm, it kā kāds nesen būtu to skalojis. Kaut kas piesaistīja Harija uzmanību. Viņš pietupās. Pie līstītes rēgojās kaut kas brūni melns. Mazs akmentiņš? Harijs to pacēla un aplūkoja. Lavas gabaliņš tas noteikti nebija. Viņš iebāza to kabatā.

Virtuvē atvilktnēs Harijs atrada kafiju un maizi. Paspaidīja maizi, diezgan svaiga. Ledusskapī stāvēja burciņa ar ievārījumu, sviests

un divas alus bundžas. Harijs bija tik izsalcis, ka likās: viņš sajūt ceptas gaļas smaržu. Viņš pārbaudīja skapīšus. Nekā. Pie velna, vai tas tips pārtika no maizes un ievārījuma? Uz šķīvju kaudzes viņš atrada cepumu paciņu. Šķīvji bija tādi paši kā Hovas namiņā. Arī mēbeles līdzīgas. Vai šī varētu būt tūristu mītne? Harijs apstājās. Nē, viņam nelikās, viņš tiešām sajuta ceptas pareizāk sakot, piedegušas gaļas smaržu.

Viņš iegāja istabā.

Vai tu to sajūti? viņš iejautājās.

Ko īsti?

Smaku, Harijs atbildēja un notupās līdzās kamīnam. Blakus durtiņām, pie brieža reljefa čugunā, bija pielipušas un smakoja trīs melnas, nenosakāmas izcelsmes piciņas.

Vai atradi ko ēdamu? Belmans painteresējās.

Ja vien to var uzskatīt par ēdienu, Harijs domīgi noteica.

Pagalma otrā pusē ir klēts. Varbūt…

"Varbūt" vietā tev vajadzētu iet un pārbaudīt?

Belmans klusuciešot pamāja, piecēlās un izgāja.

Harijs piegāja pie rakstāmgalda, lai paskatītos, vai uz tā nav kaut kas, ar ko varētu nokasīt piedegušās piciņas. Izvilka augšējo atvilktni. Tukša. Arī pārējās bija tukšas, vienīgi apakšējā gulēja papīra lapiņa. Viņš to pacēla. Tā izrādījās apvērsta fotogrāfija. Pirmais, kas Harijam iešāvās prātā, savādi, ka tūristu namiņā atrodas ģimenes fotogrāfija. Attēls bija uzņemts vasarā, mazas mājiņas priekšā laukos. Vīrietis un sieviete sēdēja uz kāpnēm, un starp viņiem stāvēja kāds zēns. Sieviete zilā kleitā, ar lakatiņu galvā, bez kosmētikas, ar nogurušu smaidu sejā. Vīrietis bija sakniebis lūpas, ar stingru un nopietnu sejas izteiksmi kā kautrīgi norvēģi, kuriem it kā būtu sargājams kāds tumšs noslēpums. Tomēr Harija uzmanību piesaistīja vidū stāvošais puisēns. Viņš līdzinājās mātei ar plato, atklāto smaidu un laipno skatienu. Bet viņš atgādināja vēl kādu. Lielie, baltie zobi…

Harijs piegāja pie krāsniņas. Viņam pēkšņi atkal bija kļuvis auksti. Šī smirdošās gaļas smaka… Viņš aizvēra acis un koncentrējās, mēģināja dziļi un mierīgi elpot caur degunu, tomēr juta uznākam nelabumu.

Šajā brīdī istabā, plati smaidīdams, ienāca Belmans.

Ceru, ka tev patīk briežu gaļa.

Harijs atmodās un nodomāja: kas gan viņu pamodinājis? Kāda skaņa? Varbūt tas, ka nevienas skaņas nebija? Viņš pēkšņi apjauta, ka istabā ir pavisam kluss, ka vējš ārā ir norimis. Viņš nometa vilnas segu un piecēlās no dīvāna.

Piegāja pie loga un paskatījās ārā. Likās, ka apkārtnei kāds būtu pieskāries ar burvju nūjiņu. Vide, kas pirms sešām stundām bija bargs, nežēlīgs tuksnesis, tagad burvīgajā mēness gaismā izskatījās maiga, mīļa un gandrīz skaista. Harijs saprata, ka meklē sniegā pēdas, ka viņš ir dzirdējis skaņu. Tā varēja būt jebkas. Kāds putns. Dzīvnieks. Viņš ieklausījās aiz vienām no durvīm atskanēja viegla krākšana. Tātad Belmans nebija piecēlies. Harijs ar skatienu sekoja pēdām, kas veda no mājas uz klēti. Vai varbūt no klēts uz māju? Varbūt uz abām pusēm, jo tās bija vairākas. Vai tās pirms sešām stundām būtu atstājis Belmans? Kad bija pārstājis snigt?

Harijs uzvilka zābakus, izgāja ārā un pameta skatienu uz tualetes pusi. Turp pēdu nebija. Viņš uzgrieza muguru klētij un pačurāja pie mājas sienas. Kādēļ vīrieši tā darīja, kādēļ tiem vajag kaut kam uzčurāt? Vai tās būtu atliekas no teritorijas iezīmēšanas instinkta? Vai… Harijs pēkšņi saprata, ka viņa domas nodarbina nevis tas, kur viņš čurā, bet gan tas, kam viņš ir uzgriezis muguru. Klēts. It kā no turienes viņu kāds vērotu. Viņš aizpogāja bikses, pagriezās un paskatījās uz ēku ar stāvo jumtu. Tad sāka virzīties tai tuvāk. Ejot garām iesnigušajam sniega motociklam, paķēra lāpstu. Bija domājis tūlīt iet iekšā, tomēr apstājās pie vienkāršajiem akmens pakāpieniem uz zemajām durvīm. Ieklausījās. Nekā. Ko, pie velna, viņš dara, te neviena nav! Viņš pakāpās, mēģināja pieskarties durvju rokturim, taču roka neklausīja. Kas, ellē, te notiek? Viņa sirds krūtīs sitās tik sparīgi, it kā gribētu uzsprāgt. Harijs nosvīda, ķermenis atsacījās paklausīt. Viņš lēnām sāka apjēgt, ka viņam šādas sajūtas tikušas jau aprakstītas. Panisku baiļu lēkme. Palīgā nāca niknums. Viņš ar kāju spēcīgi atgrūda durvis un iegāzās tumsā. Asi oda pēc taukiem, ceptas gaļas un sarecējušām asinīm. Mēness gaismā kaut kas sakustējās un pazibēja acu pāris. Harijs sita ar lāpstu. Un trāpīja. Sadzirdēja nedzīva ķermeņa skaņu un juta, ka tas padodas. Durvis aiz muguras pavērās, un atkal iespīdēja mēness stars. Harijs skatījās uz beigto briedi, kas karājās viņa priekšā. Uz pārējiem dzīvnieku ķermeņiem. Viņš izlaida lāpstu no rokām un noslīga uz ceļiem. Un tad nāca viss reizē: sabrukusi namiņa siena, sniegs, kas viņu dzīvu aprija, panika par gaisa trūkumu, ilgā īstu, neviltotu baiļu sajūta, krītot uz melnajiem akmeņiem. Tik vientulīgi. Visi ir prom. Tēvs guļ maskā pie mākslīgās elpināšanas aparāta, viņš ir tranzītpasažieris. Rākela un Oļegs ir silueti pretgaismā, lidostā, arī tranzītpasažieri. Harijam gribējās atgriezties. Atpakaļ istabā, kurā pil ūdens. Pie mitrajām betona sienām. Pie piesvīdušā matrača un saldajiem dūmiem, kas aizveda uz turieni, kur bija viņi. Tranzītā. Harijs nokāra galvu un juta, ka pār seju rit siltas asaras.

Esmu izdrukājis Jusi Kolkas fotogrāfiju no "Dagbladet" interneta lapas un piestiprinājis to pie sienas līdzās pārējām. Jaunākajās ziņās ne vārds netika minēts par Hariju Holu un pārējiem policistiem, kuri tur bija. Starp citu, arī par Isku Pelleri nebija ne vārda. Vai tas bija blefs? Katrā ziņā viņi mēģina. Un tagad ir miris policists. Viņi centīsies vēl vairāk. Viņiem ir JĀCENŠAS vairāk. Vai dzirdi, Hol? Nē? Tev tas jādara, es esmu tik tuvu, ka varu to iečukstēt tev ausī.

SEPTĪTĀ DAĻA

..

64. NODAĻA. Stāvoklis

"Ūlava Hola stāvoklis ir nemainīgs," tā bija teicis doktors Ābels.

Harijs sēdēja pie tēva gultas, bet līdzās saraustīti pīkstēja kardiogrāfs. Ienāca Sigurs Altmans, padeva sveicienu un pārrakstīja skaitļus no aparāta displeja savā piezīmju grāmatiņā.

Patiesībā es ierados apraudzīt tādu Kaju Sūlnesu, Harijs paskaidroja un piecēlās. Tikai nezinu, kurā nodaļā viņa guļ. Vai tu varētu…

Tava kolēģe, kuru pagājušonakt atgādāja šurp ar glābšanas helikopteru? Viņa ir traumatoloģiskajā. Līdz saņems analīžu rezultātus. Viņa taču ilgu laiku pabija zem sniega. Kad viņi pieminēja Hovas namiņu, es nodomāju, ka viņa ir tā lieciniece no Sidnejas, par kuru policija stāstīja radiopārraidē.

Netici visam, ko dzirdi, Altman! Kad Kaja gulēja zem sniega, austrāliešu dāmiņa uzturējās viesnīcā Bristol. Siltā, mājīgā vietā ar apsardzi un teicamu servisu.

Pagaidi! Altmans piemiedza acis un paskatījās uz Hariju. Vai tu arī biji zem sniega?

Kādēļ tu tā domā?

Pēc gaitas nopratu. Vai reibst galva?

Harijs paraustīja plecus.

Jūties apjucis?

Pastāvīgi, Harijs noteica.

Altmans pasmaidīja.

Tu esi saelpojies mazliet par daudz ogļskābās gāzes. Ja saņem skābekli, tad ķermenis ar to tiek galā diezgan ātri, bet tev vajadzētu nodot asinsanalīzi, lai pārbaudītu ogļskābās gāzes spiedienu.

Paldies, nē! Harijs atbildēja. Kā viņam te iet? Viņš pamāja uz gultas pusi.

Ko saka ārsts?

Bez izmaiņām. Es jautāju tev!

Es neesmu ārsts, Harij.

Tādēļ tev arī nav jāatbild kā ārstam. Izsaki savas domas.

Es nevaru…

Tas paliks starp mums.

Sigurs Alt mans paskatījās uz Hariju. Gribēja kaut ko teikt. Pārdomāja. Iekoda apakšlūpā.

Dienas, viņš pateica.

Pat ne nedēļas?

Altmans klusēja.

Paldies, Sigur, Harijs pateicās un devās uz durvīm.

Kajas seja uz spilvendrānas izskatījās bāla un skaista. Kā herbārija ziediņš, Harijam ienāca prātā. Harija plaukstā viņas roka likās maza un auksta. Uz naktsgaldiņa gulēja jaunākais "Aftenposten" numurs ar rakstu par lavīnas nobrukumu pār Hovas namiņu. Tā autors aprakstīja traģisko nelaimi un citēja Mikaēlu Belmanu, kurš atzina, ka inspektora Kolkas, kurš bija devies uz Hovas namiņu kopā ar Isku Pelleri, bojāeja ir liels zaudējums. Tomēr viņš priecājoties, ka lieciniece tikusi izglābta un tagad atrodoties drošībā.

Tātad lavīnu izraisīja dinamīts? Kaja jautāja.

Bez šaubām, Harijs atbildēja.

Tad jūs ar Mikaēlu tur, augšā, labi sastrādājāties?

Protams. Harijs aizgriezās, jo uznāca klepus lēkme.

Dzirdēju, ka tur aizā esat atraduši sniega motociklu. It kā ar līķi zem tā?

Jā. Belmans palika Ustaūsetā, lai kopā ar lensmaņa vīriem vēlreiz sameklētu to vietu.

Ar Krongliju?

Nē, neviens nezina, kur viņš atrodas. Bet lensmaņa inspektors liekas uzticams cilvēks. Rojs Stille. Bet viņiem nāksies pastrādāt. Mums nebija ne jausmas, kur atradāmies, viss ir piesnidzis un atkal aizputināts, un tādā apvidū… Harijs papurināja galvu.

Vai ir kāda nojausma, kas ir līķis?

Harijs paraustīja plecus.

Justos pārsteigts, ja tas nebūtu Tonijs Leike.

Kaja pacēla galvu no spilvena.

Kāpēc?

Neesmu vēl nevienam to sacījis, bet es redzēju līķa pirkstus.

Un kas ir ar pirkstiem?

Tie ir līki. Tonijam Leikem bija locītavu reimatisms.

Vai, tavuprāt, viņš izraisīja lavīnu? Un pēc tam tumsā nogāzās aizā?

Harijs papurināja galvu.

Tonijs man stāstīja, ka pazīstot apvidu kā savus piecus pirkstus, ka tā esot viņa dzimtā puse. Laiks bija skaidrs, motocikls brauca lēni, un lejā tas gulēja tikai trīs metrus no vertikālās līnijas. Turklāt rokas apdeguma cēlonis nav dinamīts. Arī sniega motocikls nav dedzis.

Ko…

Es domāju, ka Tonijs Leike ticis spīdzināts, nogalināts un tad nogrūsts kopā ar sniega motociklu, lai mēs to nevarētu atrast.

Kaja saviebās.

Harijs paberzēja mazo pirkstiņu. Vai viņš to būtu nosaldējis?

Kādas ir tavas domas par Krongliju?

Par Krongliju? Kaja brīdi padomāja. Ja viņš tiešām mēģināja izvarot Šarloti Lollesu, tad nedrīkstēja kļūt par policistu.

Ari sievu viņš sita.

Tas mani nepārsteidz.

Nē?

Nē!

Viņš pavērās Kajā.

Vai ir kas tāds, ko neesi man stāstījusi?

Kaja paraustīja plecus.

Viņš ir kolēģis, un es nodomāju: tas notika dzērumā un tur nav ko runāt. Bet, jā, es ievēroju šādu noslieci. Viņš ieradās pie manis un diezgan parupjā veidā lika noprast, ka mēs varētu patīkami pavadīt laiku kopā.

Bet?

Pie manis bija Mikaēls.

Harijs juta, ka viņā kaut kas nodreb.

Kaja pavilkās gultā augstāk.

Tu taču nedomā nopietni, ka tas varētu būt Kronglijs, kurš…

Es nezinu. Zinu vienīgi to, kas tas, kurš izraisīja lavīnu, labi pazīst apkārtni. Kronglijam bija saistība ar Hovas namiņa iemītniekiem. Turklāt Elīass Skūgs pirms nāves pastāstīja, ka Hovas namiņā redzējis kaut ko līdzīgu izvarošanai. Ašlaks Kronglijs izklausās pēc potenciāla izvarotāja. Un tad šī lavīna. Ja tu gribētu nogalināt sievieti, kura, tavuprāt, atrodas viena, tālā kalnu namiņā, kopā ar neapbruņotu izmeklētāju, kā tu rīkotos? Lavīnas nobrukums negarantē rezultātu. Kāpēc nerīkoties vienkārši un droši: paņemt savu ieroci un doties tieši uz namiņu? Tāpēc, ka viņš zināja: Iska Pellere un izmeklētājs nav vieni. Viņš zināja, ka mēs viņu gaidām. Tādēļ viņš pielavījās tuvu klāt un uzbruka vienīgajā iespējamā veidā, lai vēlāk varētu tikt prom. Mēs runājam par cilvēku, kurš ir ļoti labi informēts. Par cilvēku, kurš zināja mūsu hipotēzes par Hovas namiņu un, kad mēs preses konferencē pieminējām liecinieces vārdu, saprata sakarību. Lensmaņa kantoris Ustaūsetā…

Jeilu, Kaja precizēja.

Kronglijs saņēma no KRIPOS steidzamu pieprasījumu līdz naktij sagatavot nacionālajā parkā policijas helikopteram nolaišanās laukumu. Viņam vajadzēja saprast šo sakarību.

Tad viņam vajadzēja saprast ari to, ka Iskas Pelleres tur nav, ka mēs neriskētu ar liecinieci, Kaja sacīja. Un tad liekas savādi, ka viņš neturējās patālāk no visa.

Harijs piekrītoši pamāja ar galvu.

Pareizi, Kaja! Piekrītu. Uzskatu, ka Kronglijs ne uz sekundi nenoticēja, ka Pellere ir namiņā. Manuprāt, lavīna ir tikai turpinājums tam, ar ko viņš kādu brīdi nodarbojās.

Un tas ir?

Spēlējās ar mums.

Spēlējās?

Kamēr bijām Hovas namiņā, man zvanīja no Tonija Leikes telefona. Tonijs bija ierakstījis manu numuru sava telefona kontaktu sarakstā. Un esmu diezgan pārliecināts, ka tas nebija viņš, kurš man zvanīja. Lieta tāda, ka zvanītājs laicīgi neatvienojās. Ieslēdzās mans atbildētājs, un pirms sakaru pārtraukšanas bija dzirdamas skaņas. Nevaru apgalvot, bet man tās izklausījās pēc smiekliem.

Smiekliem?

Pēc tāda cilvēka smiekliem, kuram ir jautri. Viņš nupat atbildētājā ir uzzinājis, ka dažas dienas būšu ārpus uztveršanas zonas. Iedomāsimies, ka tas ir Ašlaks Kronglijs, kura aizdomas es atrodos Hovas namiņā un gaidu slepkavu nupat ir apstiprinājušās.

Harijs apklusa un domīgi raudzījās sev priekšā.

Nu un? Kaja pēc brīža iejautājās.

Es tikai gribēju dzirdēt, kā izklausās mana hipotēze, ja to izsaka skaļi, Harijs noteica.

Un?

Viņš piecēlās.

Patiesībā izklausās diezgan draņķīgi. Tomēr es pārbaudīšu Kronglija alibi slepkavību izdarīšanas laikos. Uz redzīti!

Trulss Berncens? -Jā-

Šeit Rogers Jendems no "Aftenposten". Vai tu vari atbildēt uz dažiem īsiem jautājumiem?

Kā to ņem… Ja vēlies uzmākties ar jautājumiem par Jusi, tad labāk runāt ar…

Tam nav nekāda sakara ar Jusi Kolku, bet, starp citu, izsaku līdzjūtību.

Okay.

Rogers, uzlicis kājas uz galda, sēdēja savā kantorī Pasta ēkā un skatījās pāri zemajām Oslo Centrālās stacijas ēkām uz Operas namu, kas drīzumā būs gatavs. Pēc sarunas ar Bentu Nūrbē kafejnīcā Stopp Pressen! viņš bija veltījis veselu dienu un daļu no nakts, lai uzzinātu ko vairāk par Mikaēlu Belmanu. Ja neņem vērā baumas par piekauto policistu no Stovneres iecirkņa, tad īpaši nebija, kam piesieties. Bet, būdams kriminālo notikumu reportieris, Rogers Jendems gadu gaitā bija savācis veselu varzu pastāvīgu, apšaubāmu ziņu piegādātāju, kas par alkohola pudeli labprāt pārdos savu vecmāmiņu. Un trīs no tiem dzīvoja Manglerudā. Pēc dažām telefona sarunām noskaidrojās, ka visi trīs tur ari uzauguši. Varbūt tā bija taisnība, ko viņš bija dzirdējis kādu sakām, ka neviens no Manglerudas prom nebrauc. Ari uz Manglerudu ne.

Apkārtne acīmredzot tiešām bija pārskatāma, jo visi trīs atcerējās Mikaēlu Belmanu.

Daļēji tāpēc, ka Stovneres policijas iecirkni viņš bija vairāk āksts, nevis policists, bet galvenokārt tāpēc, ka bija nocēlis Jullem meiteni, kamēr tas vienu gadu sēdēja cietumā par narkotiku izplatīšanu. Nosacītais sods bija izvērties cietumsodā, jo kāds bija izpļāpājies, ka Julle Mortensrudā zadzis benzīnu. Meiteni sauca Ulla Svarta, viņa bija skaistākā visā Manglerudā un vienu gadu vecāka par Belmanu. Kad Julle sodu bija izcietis un iznācis no cietuma, apsolot ķerties klāt Belmanam, brīdī, kad viņš bija ieradies garāžā pēc sava Kawasaki, tur jau gaidīja divi puiši abi kapucēs. Tie ar dzelzs stieņiem bija sasituši Julli zili melnu un apsolījuši vēl, ja viņš kaut pirkstu piedurs Belmanam vai Ullai. Baumoja, ka neviens no abiem sitējiem neesot bijis Belmans, taču viens noteikti bijis ar iesauku Bīvis, Belmana uzticīgais pakalpiņš. Šī bija vienīgā kārts Rogera Jendema rīcībā, kad viņš piezvanīja Trulsam "Bīvim" Berncenam, tādēļ jo lielāks iemesls bija izlikties, it kā viņa rokā būtu visi četri dūži.

Es tikai vēlējos pajautāt, vai tas atbilst patiesībai, ka tu savā laikā esi piekāvis Staņislavu Hessi Stovneres Policijas iecirkņa algu un kadru daļas pagaidu darbinieku. Mikaēla Belmana uzdevumā.

Klausulē ilgi valdīja klusums.

Rogers ieklepojās.

Tātad?

Tie ir nelietīgi meli!

Kura daļa no jautātā?

Tas, ka saņēmu no Mikaēla kādu uzdevumu. Visi redzēja, kā nolādētais polis nelika mierā viņa sievu, piesist viņu varēja jebkurš.

Rogers Jendems apsvēra, ka vairāk tic pirmajam par uzdevumu. Bet ne pēdējam par "jebkurš". Neviens no pārējiem bijušajiem Belmana kolēģiem Stovnerē, ar kuriem Rogers bija aprunājies, neko atklāti sliktu par viņu nebija teicis. Tomēr varēja noprast, ka Belmanu nemīlēja, ka viņš nebija tas tips, ar kuru varētu doties izlūkos. Izņēmums bija viens cilvēks.

Paldies, tas ir viss, Rogers Jendems noteica.

Tieši tobrīd, kad Rogers Jendems iebāza savu telefonu jakas kabatā, Harijs savējo izņēma no jakas kabatas un pielika pie auss.

-Jā?

Te runā Bjērns Holms.

Es taču to redzu!

Ak Dievs! Nebiju domājis, ka tu izmanto kontaktu sarakstu.

Protams. Jūties pagodināts, Holm, tu esi viens no četriem, kurus esmu ierakstījis.

Kas tas par troksni tur, fonā? Kur tu atrodies?

Spēlētāji bjaustās, jo domā, ka viņi uzvarēs. Es esmu zirgu skriešanas sacensībās.

Ko?

Bombay Garden.

Vai tas nav… vai tevi tur ielaida?

Esmu kluba biedrs. Kas par lietu?

Pie velna, vai tu liec uz zirgiem, Harij? Vai Honkongā neko neiemācījies?

Nomierinies, esmu šeit, lai izslēgtu Ašlaku Krongliju no izmeklēšanas procesa. Saskaņā ar lensmaņa kantora datiem viņš ir bijis dienesta darīšanās Oslo tad, kad tika nogalināta gan Šarlote, gan Borgnija. Bet patiesībā tur nekā dīvaina nav, jo izrādās, ka Oslo viņš apmeklējis diezgan bieži. Un esmu atradis arī izskaidrojumu.

Bombay Garden?

Tieši tā. Ašlakam Kronglijam ir diezgan lielas problēmas viņš ir spēlmanis. Lieta tāda, ka es pārbaudīju kredītkartes izrakstus, kas viņiem te atrodas datorā. Ar pulksteņa laikiem un visu pārējo. Kronglijs ir izmantojis karti vairākas reizes, un pulksteņa laiki dod viņam alibi. Diemžēl.

Nu labi. Un viņiem dators ar šādu informāciju stāv tajā pašā telpā, kur hipodroma automāts?

Ko? Tagad sākas finiša izrāviens, runā skaļāk!

Viņiem ir… Aizmirsti! Es piezvanīju, lai pateiktu, ka mēs atradām spermu uz biksēm, kas Ādelei Vetlēsenai bija kājās Hovas namiņā!

Ko? Tu nejoko? Tas nozīmē, ka…

Drīz vien mums būs septītā cilvēka DNS. Ja tā ir viņa sperma. Un vienīgais veids, kā par to pārliecināties, ir izslēgt visus pārējos vīriešus, kuri bija Hovas namiņā.

Mums ir vajadzīgi viņu DNS.

Jā, Bjērns Holms piekrita. Ar Elīasu Skūgu viss kārtībā: viņa DNS mums ir. Sliktāk ir ar Toniju Leiki. Mēs noteikti atrastu DNS viņa mājās, bet tam vajadzīgs tiesas lēmums. Bet pēc visa tā, kas pēdējā laikā noticis, būs ellīgi grūti to dabūt.

Atstāj to manā ziņā, Harijs teica. Mums ir vajadzīgs arī Kronglija DNS paraugs. Ja arī viņš nav nogalinājis Šarloti vai Borgniju, tad varēja izvarot Adeli.

Okay. Kā mēs pie tā tiksim?

Kā policistam viņam noteikti ir gadījies būt dažā labā nozieguma vietā, Harijs iesāka, taču pabeigt savu domu viņam nevajadzēja. Bjērns Holms jau bija sapratis. Lai izvairītos no pārpratumiem un neskaidrībām, parasti paņēma pirkstu nospiedumus un DNS paraugus no visiem policistiem, kas bijuši nozieguma vietā un varējuši tur atstāt pēdas.

Es pārbaudīšu datubāzes.

Esi labi pastrādājis, Bjērn!

Pagaidi! Ir vēl kas. Tu lūdzi mūs rūpīgāk pārbaudīt, vai neatradīsim medmāsas formu. Mēs to atradām. Ar PSG. Es pārbaudīju: Oslo, Nīdālenē, ir viena slēgta fabrika, kurā ražoja PSG. Ja tā ir tukša un septītajam ar Adeli tajā ir bijis sekss, varbūt vēl varēsim tur atrast spermu.

Mm. Iesāka Nīdālenē un pabeidza Hovas namiņā. Septītais laikam būs izlīdis no savas slēptuves. PSG, tu saki? Vai tas ir no Kadok fabrikas?

Jā, kā tu…

Viena paziņas tēvs tur strādāja.

Atkārto, šobrīd ir milzīgs ļembasts!

Finišs. Vēl parunāsim!

Harijs iebāza telefonu jakas kabatā, pa pusei pagriezās krēslā, lai neredzētu drūmās zaudētāju sejas ap filca celiņiem. Patīkamāk bija skatīties uz krupjē smaidu.

Vēlreiz apsveicu, Harij!

Harijs piecēlās, uzvilka jaku un paskatījās uz banknoti, ko vjetnamietis viņam sniedza. Ar Edvarda Munka portretu. Tātad tūkstoš kronu naudaszīme.

Paldies, paldies, Harijs noteica. Nākamajā skrējienā uzliec to uz zaļo zirdziņu. Pēc naudas atnākšu citudien.

Lēne Galtunga sēdēja viesistabā un skatījās loga dubultstiklos savā divkārtējā spoguļattēlā. Viņas iPod spēlēja Treisijas Čepmenas "Fast Car". Šo dziesmu viņa varēja klausīties vēl un vēl, tā neapnika. Tajā bija runa par nabadzīgu meiteni, kas vēlējās aizbēgt no visa, vienkārši iesēsties sava drauga ātrajā mašīnā un doties prom no tagadējās dzīves, no darba RIMI kasē, no atbildības par savu nodzērušos tēvu, viņa vēlējās nodedzināt visus tiltus. Tā nepavisam nelīdzinājās Lēnes pašas dzīvei, tomēr dziesma bija par viņu. Par to Lēni, kāda viņa varēja būt. Patiesībā arī bija. Kā viens no diviem atspulgiem dubultajā stiklā. Parastā, pelēkā. Skolā viņa visus gadus bija baidījusies, ka klases durvis pēkšņi atvērsies, kāds ienāks un ar pirkstu norādīs uz viņu, sacīdams: nu tu esi mums rokā, velc nost savas skaistās drēbes! Tad pametīs viņai kaut kādas lupatas un teiks, ka tagad visi ieraudzīs, kas viņa ir patiesībā ārlaulībā dzimusī. Viņa tā arī nosēdēja visus skolas gadus ieslēpusies, klusa kā pelīte, visu laiku šķielējot uz durvīm un gaidot. Ieklausījās draudzenēs vai kāda neiesauksies, ka ir viņu atmaskojusi. Kautrīgumu, bailes, ap sevi uzcelto aizsardzības mūri pārējie uzskatīja par augstprātību. Un viņa zināja, ka tēlo bagātas, veiksmīgas, izlutinātas un bezrūpīgas meitenes lomu. Viņa nebūt nebija tik skaista un lieliska salīdzinājumā ar pārējām pazīstamajām meitenēm ar tām, kuras smaidot spēja pārliecinoši nodziedāt: "Man nav ne jausmas," lieliski apzinoties, ka tas, ko tās nezina, nemaz nav svarīgi, un ka pasaule, vienalga, nekad neprasīs no viņām neko citu kā vien skaistumu. Tādēļ viņai nācās izlikties. Ka viņa ir skaista. Inteliģenta. Pāri visiem. Taču viņu tas nogurdināja. Viņa tikai vēlējās iesēsties Tonija mašinā un palūgt viņu braukt prom no tā visa. Uz vietu, kur varētu kļūt par īsto Lēni, nevis par šim divām neīstajām personām, kuras viena otru ienīst. Treisija Čepmena dziedāja, ka kopā ar Toniju viņa varētu nokļūt līdz tādai vietai.

Spoguļattēls loga stiklā sakustējās. Sapratusi, ka tā tomēr nav viņas seja, Lēne nodrebēja. Viņa nebija dzirdējusi to ienākam. Lēne izslējās un noņēma austiņas.

Noliec paplāti ar kafiju tur, Nanna!

Sieviete darīja, kā viņai lika.

Tev vajadzētu viņu aizmirst, Lēne!

Izbeidz!

Es tikai saku. Viņš nebija tev piemērots.

Es saku izbeidz!

Tss! Sieviete ar troksni nolika paplāti uz galda. Viņas zaļganās acis nozibēja. Tev jānāk pie prāta, Lēne! Kad apstākļi spieda, mums visiem šajā mājā to nācās darīt. Es to saku tikai kā tava…

Kā mana kas? Lēne iespurdzās. Paskaties uz sevi! Kas tu vari man būt?

Sieviete nobraucīja rokas gar balto priekšautu, gribēja pieskarties Lēnes vaigam, bet Lēne to atgrūda. Kad Nanna nopūtās, izklausījās, it kā akā būtu iekritis piliens. Tad viņa pagriezās un izgāja. Kad durvis bija aizvērušās, iezvanījās Lēnei priekšā stāvošais melnais telefons. Viņa juta, kā salecas sirds. Kopš Tonija pazušanas telefons pastāvīgi bija ieslēgts un vienmēr atradās viņas tuvumā. Viņa satvēra to.

Lēne Galtunga.

Harijs Hols, Smag… atvaino, KRIPOS. Prieks bija tevi satikt! Piedod par traucējumu, bet gribu lūgt tavu palīdzību vienā lietā. Tas attiecas uz Toniju.

Atbildot Lēne juta, ka gandrīz zaudē kontroli pār savu balsi.

Vai… kaut kas noticis?

Mēs meklējam kādu, iespējams, bojāgājušu cilvēku, kas varētu būt nokritis no kraujas kalnos Ustaūsetā…

Viņa juta, ka noreibst galva, ka grīda un griesti apmainās vietām.

Pagaidām vel neesam atraduši. Stipri sniga, un meklēšanas rajons ir liels un grūti caurstaigājams. Vai tu dzirdi mani?

-Jjā.

Policista balss, nedaudz aizsmakusi, turpināja:

Kad līķi atradīs, mums būs jāmēģina to pēc iespējas ātrāk identificēt. Cik mums zināms, tas varētu būt stipri apdedzis. Tādēļ mums jau tagad vajadzētu DNS paraugus no cilvēkiem, kuri varētu atbilst bojāgājušajam. Un Tonijs visu šo laiku ir pazudis…

Lēne juta, ka viņas sirds sakāpj kaklā un tūlīt izlēks caur muti ārā. Balss telefonā turpināja runāt:

Tādēļ vēlējos uzzināt, vai tu varētu palīdzēt vienam no mūsu tehniķiem kriminālistiem iegūt DNS materiālu no Tonija mājām?

K-kādu materiālu?

Matu no ķemmītes, siekalas no zobu birstītes viņi zinās, kas tiem vajadzīgs. Svarīgākais ir, lai tu, būdama viņa līgava, dotu savu atļauju un sagaidītu pie viņa mājas ar atslēgu.

P-protams.

Liels paldies! Tad es tūlīt aizsūtīšu vienu tehniķi uz Holmenveienu.

Lēne nolika telefonu. Juta, ka uznāk raudiens. Atkal uzlika iPod austiņas.

Paspēja noklausīties, kā Treisija Čepmena nodzied pēdējo rindiņu par to, ka jāsēžas ātrā mašīnā un jāturpina braukt uz vēlamo vietu. Tad dziesma beidzās. Viņa nospieda Repeat.

65. NODAĻA Kadok

Nīdālene ir Oslo deindustrializācijas paraugs. Tās fabrikas ēkas, kuras netika nojauktas, lai dotu vietu gludām un eleganta dizaina biroju ēkām no stikla un tērauda, tika pārbūvētas par TV studijām, restorāniem un lielām, atklātām telpām ar sarkano ķieģeļu sienām un nenosegtām ventilācijas un ūdens caurulēm.

Pēdējās labprāt noīrēja reklāmu biroji, kas vēlējās izrādīt savu netradicionālo domāšanas veidu ka kreativitāte var labi izpausties ne tikai lētās rūpniecības telpās, bet arī izveicīgu konkurentu dārgos reprezentatīvos centra birojos. Bet telpas Nīdālenē izmaksāja vismaz tikpat daudz, jo patiesībā visi reklāmu biroji domā tradicionāli. Tas ir, tie seko modei un uzskrūvē cenas tam, kas ir modē.

Zemes gabala, uz kura atradās slēgtā Kadok fabrika, īpašnieki nepiedalījās šajā zelta drudzī. Pirms četrpadsmit gadiem, kad pēc vairāku gadu darba ar zaudējumiem un ķīniešu PSG dempinga fabrika beidzot tika slēgta, tās dibinātāju mantinieki ķērās cits citam pie rīkles. Kamēr tie plēsās par to, kas kuram tiks, fabrika Akeras upes rietumu krastā tā arī stāvēja aiz žoga un bruka kopā. Teritorijā netraucēti auga koki un krūmi, kas fabriku pamazām apslēpa no ļaužu acīm. Ņemot to visu vērā, lielā piekaramā atslēga pie vārtiem izskatās pārsteidzoši jauna, Harijs nodomāja.

Knieb to pušu! Harijs sacīja līdzās stāvošajam policistam.

Lielo knaibļu žokļi izgāja cauri metālam, it kā tas būtu sviests, un atslēga tika pārkniebta tikpat ātri, cik ātri Harijs bija dabūjis atļauju. Radās iespaids, ka KRIPOS prokuroram ir svarīgākas darīšanas par atļaujas izsniegšanu kratīšanai, un Harijs nebija paspējis visu pateikt, kad tā viņam jau bija rokā. Klusībā viņš nodomāja, ka arī

Smago noziegumu nodaļā viņiem vajadzētu dažus šādus nevīžīgus, vienmēr steidzīgus prokurorus.

Zemā pēcpusdienas saule zibinājās ķieģeļu sienu izsisto logu stiklu asajos zobos. Bija pamestības sajūta, kādu parasti sastop tikai vecās fabrikās, kurās viss, ko redzi, ir radīts drudžainam, efektīvam darbam, bet kurās nav nevienas dzīvas dvēseles. Kur joprojām sienās mēmi atbalsojas duna, dzelzij triecoties pret dzelzi, nosvīdušu strādnieku uzsaucieni, lamas un smiekli, cenšoties pārkliegt mašīnu trokšņus, bet vējš staigā caur nokvēpušajiem, izsistajiem logiem un liek vibrēt zirnekļu tīkliem ar beigtiem kukaiņiem.

Pie lielajām durvīm uz fabrikas cehu atslēgas nebija. Pieci vīri devās caur garu telpu ar lielisku kā baznīcā akustiku, un radās iespaids, ka notikusi drīzāk evakuācija, nevis fabrikas slēgšana: instrumenti bija savās vietās, viena palete, pilna ar baltiem spaiņiem ar uzrakstu PSG TYPE3, bija gatava prom vešanai, kāda krēsla atzveltnei gulēja pārlikts zils darba halāts.

Ceha vidū viņi apstājās. Vienā telpas stūrī metra augstumā no grīdas pacēlās bākai līdzīga kabīne. Tā paredzēta meistaram, Harijs nodomāja. Augšā pie sienām pa visu perimetru veda galerija, kas vienā telpas galā izvērtās pusstāvā ar istabām. Harijs nosprieda, ka tur varētu būt ēdnīca un administrācijas telpas.

Kur mēs sāksim? Harijs ierunājās.

Kā vienmēr, Bjērns Holms atbildēja un palūkojās apkārt. Augšējā kreisajā stūrī.

Ko meklējam?

Kādu galdu vai solu ar zilu eternitu. Traips biksēs bija ieberzts nedaudz zemāk par aizmugures kabatu, tātad viņa bija sēdējusi ar nolaistām kājām, nevis gulējusi.

Ja jūs sākat šeit, lejā, tad mēs ar kolēģi iesim augšā ar knaiblēm, Harijs sacīja.

Kāpēc?

Atvērsim tikai durvis jums, tehniķiem. Apsolām nekur nešķiesties ar sēklu.

Labs joks. Tikai…

…neko neaiztiksim.

Harijs kopā ar inspektoru, kuru viņš dēvēja par inspektoru gluži vienkārši tāpēc, ka bija aizmirsis viņa vārdu jau divas sekundes pēc iepazīstināšanas, devās augšup pa vītņu kāpnēm tā, ka dzelzs pakāpieni dunēt dunēja. Durvis, pie kurām viņi nonāca, nebija aizslēgtas, un, kā Harijs bija paredzējis, telpā mēbeļu nebija. Garderobe ar dzelzs skapīšu rindu. Liela kopēja dušas telpa. Bet neviena zila traipa.

Kā tu domā, kas tas ir? Harijs pajautāja, kad viņi bija iegā-juši ēdnīcas telpā, norādot telpas dziļumā uz šaurām durvīm ar piekaramo atslēgu.

Produktu noliktava. Inspektors jau gatavojās doties ārā.

Pagaidi!

Harijs piegāja pie durvīm. Paskrāpēja ar nagu pēc izskata aprūsējušo atslēgu. Rūsa bija īsta. Viņš to pagrieza, papētīja cilindru. Uz tā rūsas nebija.

Knieb pušu! Harijs sacīja.

Inspektors darīja, kā viņam lika. Harijs atvēra durvis.

Inspektors paklakšķināja ar mēli.

Tās ir tikai acu apmānīšanai, Harijs noteica.

Aiz tām nebija ne skapīša, ne citas telpas, bet vēl vienas durvis, aprīkotas ar šķietami solīdu atslēgu.

Inspektors nolika knaibles.

Harijs paskatījās apkārt un drīz vien atrada to, ko meklēja. Pie sienas karājās liels, sarkans ugunsdzēšamais aparāts. Eisteins reiz bija teicis, ka tas, ko ražo fabrikā, kurā strādā viņa tēvs, esot tik ugunsnedrošs, ka instrukcija atļaujot smēķēt tikai lejā, pie upes. Un izsmēķi esot jāmet ūdeni.

Viņš nocēla ugunsdzēšamo aparātu un aiznesa to līdz durvīm. Divus soļus ieskrējās, notēmēja un pacēla metāla cilindru sev priekšā kā tarānu.

Durvis ap atslēgu ieplaisāja, taču stingri turējās rāmī.

Harijs atkārtoja uzbrukumu. Pajuka koka skaidas.

Kas, pie velna, tur notiek? viņš izdzirda Bjērna saucienu no apakšas.

Pēc trešā mēģinājuma durvis rezignēti ievaidējās un atvērās. Viņi ielūkojās piķa melnajā tumsā.

Vai vari iedot savu lukturīti? Harijs nolika ugunsdzēšamo aparātu un noslaucīja sviedrus. Paldies! Pagaidi šeit!

Harijs iegāja telpā. Oda pēc amonjaka. Gaismas aplītis slīdēja pār sienām. Istabai pēc viņa aprēķina, trīs reiz trīs metri logu nebija. Stariņš pārslīdēja melnam saliekamajam krēslam, rakstāmgaldam ar lampu un Dell firmas datora monitoram. Tastatūrai nebojāti bija tikai divi burti e un n. Rakstāmgalds tīrs un sakopts, bez jebkādiem ziliem traipiem. Atkritumu grozā gulēja sagraizītu papīru strēmeles, it kā kāds būtu izgriezis attēlus. Un "Dagbladet", kam no pirmās lappuses kaut kas bija ticis izgriezts. Harijs izlasīja virsrakstu virs izgriezuma un saprata, ka viņi ieradušies īstajā vietā. Tur, kur bija vajadzīgs. Tas, ko viņi meklē, ir šeit.

"GĀJIS BOJĀ LAVĪNĀ."

Harijs automātiski pavērsa lukturīti uz sienu virs rakstāmgalda, garām dažiem ziliem plankumiem. Un tur tie karājās.

Visi kopā.

Mārita Ulsena, Šarlote Lollesa, Borgnija Stēma-Mīre, Ādele Vetlēsena, Elīass Skūgs, Jusi Kolka. Un Tonijs Leike.

Harijs koncentrējās un mēģināja elpot ar vēderu. Lai uzņemtu informāciju baitu pēc baita. Attēli bija izgriezti no avīzēm vai izdrukāti uz lapas, domājams, no interneta ziņu lapām. Izņemot Ādeles attēlu. Harija sirds dauzījās kā basa bungas, ar dobjiem pukstiem mēģinot iesūknēt smadzenēs vairāk asiņu. Attēls bija uz fotopapīra, tik graudains, ka Harijs nosprieda: tas uzņemts ar teleobjektīvu un tad palielināts. Fotogrāfijā redzams mašīnas sānu logs: Ādele profilā priekšējā sēdeklī, no kura vēl nav noņemts polietilēna apvalks, un kaut kas rēgojas viņas kaklā. Liels nazis ar spīdīgu, dzeltenu spalu. Harijs piespieda sevi novērst skatienu. Zem fotogrāfijām rindiņā karājās vēstules, izdrukātas ar datoru. Harijs izlasīja vienas vēstu-les iesākumu:

TAS IR TIK VIENKĀRŠI. ES ZINU, KO TU NOGALINĀJI.

TU NEZINI, KAS ES ESMU, BET ZINI, KAS MAN VAJADZĪGS.

NAUDA. JA NĒ, IERADĪSIES TĒVOCIS NO POLICIJAS. VIENKĀRŠI, VAI NE?

Teksts turpinājās, bet viņš pievērsa skatienu vēstules lejasdaļai. Nebija ne vārda, ne atvadu sveiciena. Inspektors stāvēja durvīs. Harijs dzirdēja, kā viņa roka taustās gar sienu, pašam murminot: "Te taču kaut kur ir jābūt slēdzim."

Harijs paskatījās uz zilajiem griestiem, uz četrām lielām dienasgaismas spuldzēm.

Jā gan. Viņš atkal novirzīja gaismas aplīti uz sienu, pārlaida to vairākiem ziliem plankumiem, līdz atrada papīra lapiņu pa labi no attēliem. Smadzenēs ieskanējās sīks trauksmes signāliņš. Viena lapiņas mala bija norauta. Uz tās bija līnijas, un stabiņā uz leju kaut kas rakstīts. Bet dažādos rokrakstos.

Te tas ir! inspektors sacīja.

Harijs nezin kāpēc pēkšņi iedomājās par rakstāmgalda lampu. Un par zilajiem griestiem. Un amonjaka smaku. Un acumirkli saprata, ka satraukumu smadzenēs nebūt neizraisīja šī lapiņa.

Nevajag… Harijs iesāka.

Bet bija jau par vēlu.

Tehniskā nozīmē tas nebija sprādziens, bet tā būs rakstīts ziņojumā, ko nākamajā dienā parakstīs ugunsdzēsēju vienības šefs, sprādzienam līdzīgs ugunsgrēks, ko izraisījusi dzirkstele no elektrības vadiem, kas bijuši pievienoti tvertnei ar amonjaku, kas savukārt aizdedzinājis uz griestiem un sienām uzkrāsoto PSG.

Harijs tvēra ar muti gaisu, kad telpā parādījās uguns, un vienlaikus sajuta milzīgu karstumu galvā. Viņš automātiski nokrita uz ceļiem un grāba ar roku matos, lai pārbaudītu, vai tie nedeg. Paskatījies apkārt, redzēja, ka liesmo sienas. Gribējās ievilkt elpu, tomēr izdevās šo refleksu apspiest. Viņš piecēlās. Durvis bija tikai divu metru attālumā, bet viņam vajadzēja paņemt… Viņš pasniedzās pēc lapiņas. Pēc pazudušās lapiņas no Hovas namiņa viesu grāmatas.

Paej nost! Inspektors stāvēja durvīs ar ugunsdzēšamo apa-rātu padusē un šļūteni rokā. Kā palēninātā filmā Harijs ieraudzīja strūklu no šļūtenes izšāvās dzeltenīgi brūna strūkla un triecās pret sienu. Brūna, kurai vajadzēja būt baltai. Šķidrums, kam vajadzēja būt pulverim. Un, pirms viņš ieskatījās rīklē liesmām, kuras cēlās pakaļkājās un metās viņam virsū no vietas, kur šķidrums sitās pret sienu, pirms viņš sajuta nāsīs saldeno benzīna smaku, pirms viņš ieraudzīja, kā liesmas seko benzīna strūklai uz inspektora pusi, kas šokēts stāvēja durvīs un turpināja spiest aparāta rokturi, Harijs saprata, kāpēc ugunsdzēšamais aparāts bija karājies ēdnīcā pie sienas, vietā, kur bija neiespējami to nepamanīt, jauns un sarkans, it kā aicinādams to izmantot.

Harija plecs trāpīja inspektoram ap jostasvietu, un tas zem vecākā inspektora svara atmuguriski izšļūca ēdnīcas telpā. Harijs gulēja viņam virsū.

Paslīdot zem galda, viņi apgāza dažus krēslus. Inspektors, kuram trūka gaisa, plātīja muti kā sausumā izmesta zivs un žestikulēdams centās kaut ko rādīt. Harijs pagriezās. Rūkdams un liesmu apņemts, viņiem ripoja virsū sarkanais ugunsdzēšamais aparāts. Šļūtene kaisīja ap sevi izkusušas gumijas piciņas. Harijs pielēca kājās un, velkot sev līdzi kolēģi, metās uz durvīm, bet viņa galvā neapturami tikšķēja laika atskaites pulkstenis. Viņš izgrūda grīļīgo inspektoru ārā no ēdnīcas uz galeriju un ar savu svaru nospieda to uz grīdas, tad sekoja tas, ko ugunsdzēsēju vienības šefs savā ziņojumā nosauks par eksploziju un kas izsita logus un ieskāva liesmās vīšu ēdnīcu.

Mana montāžas telpa deg. To rāda jaunākajās ziņās. Tev ir jākalpo un jāaizsargā, Harij Hol, nevis jāgrauj un jāiznīcina. Tādēļ tev būs jāatlīdzina zaudējumi. Ja atteiksies, paņemšu to, kas tev ir dārgs. Tas ir izdarāms sekundes laikā. Tev nav ne jausmas, cik tas būs viegli.

66. NODAĻA. Dzēšanas pabeigšana

Pār Nīdāleni bija nolaidusies vakara tumsa. Harijs, uzmetis pleciem vilnas segu, turēja rokā papīra krūzīti un kopā ar Bjērnu Holmu skatījās, kā ugunsdzēsēji skraida iekšā un ārā ar pēdējiem PSG spaiņiem, kuriem reiz bija lemts atstāt Kadok fabriku.

Tātad viņš pielicis pie sienas visu slepkavību upuru fotogrāfijas? Bjērns Holms jautāja.

-Jā, Harijs atbildēja. Izņemot prostitūtu no Leipcigas. Juliānu Verni.

Un kā ar lapiņu? Vai esi pārliecināts, ka tā bija no Hovas namiņa viesu grāmatas?

Jā. Kad biju Hovas namiņā, es redzēju viesu grāmatu, un tajā bija tieši tādas pašas lapas.

Un tu tātad stāvēji pusmetra attālumā no lapiņas, uz kuras droši vien bija septītā cilvēka vārds, bet tu to neredzēji?

Harijs paraustīja plecus.

Varbūt man ir vajadzīgas brilles lasīšanai. Tur iekšā viss notika ellīgi ātri, Bjērn! Un mana interese par to lapiņu nedaudz mazinājās, kad inspektors sāka šļākt benzīnu.

Jā, jā, es nedomāju tā…

Tur karājās vēstules. Tās, ko paspēju izlasīt, izskatījās pēc šantāžas vēstulēm. Varbūt kāds viņu jau ir atklājis.

Viņiem tuvojās ugunsdzēsējs. Ejot apģērbs tam čirkstēja un čaukstēja.

KRIPOS, vai ne? vīrs noducināja balsī, kas ļoti atbilda viņa ķiverei un zābakiem. Izturēšanās liecināja priekšnieks.

Harijs mirkli vilcinājās, tad apstiprinoši pamāja ar galvu: nebija iemesla visu sarežģīt.

Kas tur iekšā patiesībā notika?

Ceru, ka tavi ļaudis ar laiku to pastāstīs mums, Harijs atbildēja. Bet vispār, man šķiet, ka tam, kurš tur ierīkoja bezmaksas kantori, bija precīzs plāns, kam jānotiek, ja tur ieradīsies nelūgti viesi.

Ak tā?

Man, kad ieraudzīju pie griestiem dienasgaismas spuldzes, uzreiz vajadzēja saprast, ka kaut kas nav kārtībā. Ja tās darbotos, tad īrniekam nevajadzētu izmantot galda lampu. Slēdzis bija pievienots kam citam, kaut kādam aizdedzes mehānismam.

Tev tā šķiet? Labi, labi, rīt no rīta aizsūtīsim uz turieni ekspertus.

Kā tur iekšā izskatās? Holms painteresējās. Istabā, kur viss sākās?

Ugunsdzēsējs nomērīja Holmu ar skatienu.

PSG uz sienām un griestiem, puis! Kā tev liekas kā tur var izskatīties?

Harijs bija noguris. Noguris. Noguris no kāvieniem, noguris baidīties, noguris no tā, ka vienmēr nokavē. Bet tieši šobrīd viņu visvairāk nogurdināja tas, ka pieaugušiem cilvēkiem nekad neapnika komandēt. Harijs runāja klusi, tik klusi, ka ugunsdzēsējam nācās mazliet pieliekties uz priekšu.

Ja tevi tiešām interesē, ko mans tehniķis domā par telpu, kurā tev nupat bija neskaitāmi dūmu rijēji, tad iesaku tev spļaut ārā īsos, izsmeļošos teikumos visu, ko zini! Tur iekšā ir sēdējis cilvēks un plānojis septiņas astoņas slepkavības. Pēc tam viņš tās īstenojis. Un mums ir ļoti svarīgi zināt, vai spēsim tur atrast kaut kādas pēdas, kas palīdzētu apturēt šo ļoti, ļoti slikto cilvēku. Vai es skaidri izteicos?

Ugunsdzēsējs izslējās. Ieklepojās.

PSG ir ļoti…

Paklausies! Mēs tev jautājam par rezultātiem, nevis par cēloni.

Ugunsdzēsēja seja bija piesarkusi un ne jau tikai degošā PSG

izdalītā karstuma dēļ.

Izdedzis. Viss ir sadedzis. Papīri, mēbeles, dators. Viss.

Paldies, šef! Harijs sacīja.

Abi policisti noskatījās uz aizejošo ugunsdzēsēju.

Mans tehniķis? Holms atkārtoja ar tādu sejas grimasi, it kā būtu norijis ko negaršīgu.

Vajadzēja taču izklausīties, ka arī es esmu kaut kāds priekšnieks.

Ir patīkami apvest kādu ap stūri, kad pats nupat esi apšmaukts, vai ne?

Harijs pamāja un ietinās ciešāk vilnas segā.

Viņš sacīja izdedzis, vai tā?

Izdedzis. Kā tu jūties?

Harijs noskumis skatījās dūmos, kas ugunsdzēsēju mašīnu prožektoru gaismā turpināja sūkties caur fabrikas logiem.

Kā Nīdālenē izvarots, viņš atbildēja un izdzēra atlikušo auksto kafiju.

Harijs brauca no Nīdālenes, bet nebija ticis tālāk par sarkano gaismu Ūelanngātē, kad piezvanīja Bjērns Holms.

-Tiesu mediķis ir izanalizējis spermas traipu uz Adeles slēpošanas biksēm, un mums ir DNS profils.

Jau? Harijs nopriecājās.

Daļēji. Bet pietiekami, lai ar deviņdesmit trīs procentu pārliecību varētu teikt, ka ir sakritība.

Harijs izslējās sēdeklī.

Sakritība. Skaistākais no visiem vārdiem. Varbūt diena vēl bija glābjama.

Turpini taču! Harijs dega nepacietībā.

Tev jāmācās izbaudīt teatrālu pauzi! Holms sacīja.

Harijs ievaidējās.

Okay, okay. Viņi atrada atbilstošu DNS profilu matā no Tonija Leikes ķemmes.

Harijs, acis nemirkšķinot, skatījās sev priekšā.

Tonijs Leike Hovas namiņā izvarojis Adeli Vetlēsenu.

Harijs nespēja to iedomāties. Tonijs Leike? Viņam bija grūti to saprast. Jā, viņš bija vardarbīgs, bet izvarot sievieti, kas namiņā ir kopā ar citu vīrieti? Elīass Skūgs teica, ka redzējis, kā tas aizspiež viņai muti un ievelk tualetē. Varbūt tā galu galā tomēr nebija izvarošana?

Un tad pēkšņi viss nostājās savās vietās.

Harijam viss kļuva skaidrs.

Tā nebija izvarošana. Un tur bija arī motīvs.

Mašīnas aiz muguras sāka signalizēt. Harijam bija zaļā gaisma.

67. NODAĻA. Kavalieris

Pulkstenis rādīja ceturksni pirms astoņiem, un diena vēl nebija ieguvusi visas krāsas un kontrastus. Pelēkajā rīta gaismiņā apkārtne rādījās kā graudaina melnbalta fotogrāfija. Harijs novietoja mašīnu blakus citai, kas vientuļi stāvēja Veientangenē, un nesteidzīgi devās lejup uz peldošo piestātni. Lensmanis Skaijs, iespraudis mutes kak-tiņā cigareti, stāvēja pie pašas maliņas ar makšķeri rokā. Kokvilnai līdzīgas miglas šķipsnas karājās virs niedru galiem, kas slējās no melnās, eļļainās ūdens virsmas.

Hol! Skaijs pat nepagriezies ieteicās. Agri esi augšā!

Tava sieva sacīja, ka tu esot šeit.

Katru rītu no septiņiem līdz astoņiem. Vienīgā iespēja mazliet padomāt, pirms sākas jezga.

Ko noķēri?

Neko. Bet tur, niedrēs, ir līdaka.

Liekas kaut kur dzirdēts. Baidos, ka šodien jezga sāksies mazliet agrāk. Runa ir par Toniju Leiki.

Jā, Tonijs! Viņa vectēva māja atrodas Rustadē, Līserena austrumu krastā.

Tad jau tu viņu labi atceries?

Te visi ir vietējie. Mans tēvs sagājās ar veco Leiki, un Tonijs te ciemojās katru vasaru.

Kādu tu viņu atceries?

Njā. Interesants tips. Tonijs daudziem patika. īpaši sievietēm. Skaists kā meitene, mazliet līdzīgs Elvisam. Prata būt noslēpumains. Baumoja, ka viņš esot audzis viens pie savas nelaimīgās mātes alkoholiķes, līdz viņa to kādā jaukā dienā padzinuši no mājām, jo vīrietim, kas pie viņas dzīvojis, puika neesot paticis. Bet apkārtnes sievietēm viņš ļoti patika. Un tās patika viņam. Reizēm sanāca nepatikšanas.

Kā tad, kad piecirta tavai meitai?

Skaijs nodrebēja, it kā būtu pieķērusies zivs.

Tava sieva, Harijs paskaidroja. Es viņai jautāju par Toniju, un viņa pastāstīja. Tā bijusi tava meita, kuras dēļ Tonijs toreiz sakāvies ar to vietējo puisi.

Lensmanis pašūpoja galvu.

Viņi nekāvās. Tas bija slaktiņš. Nabaga Ūle, viņš bija iedomājies, ka abi ar MIu ir mīļākie tikai tāpēc, ka viņš bija iemīlējies un varēja aizvest MIu ar draudzenēm uz dejām. Ūle nebija nekāds kauslis, drīzāk zubritājs. Bet viņš metās Tonijam virsū. Tas notrieca Ūli zemē, izvilka nazi un… tas bija briesmīgi, mēs pie tādiem skatiem neesam pieraduši.

Ko viņš izdarīja?

Viņš nogrieza tam pusi mēles. Iebāza kabatā un aizgāja. Mēs arestējām Toniju pēc pusstundas, pie vectēva, teicām, ka mēle jānogādā operāciju zālē. Tonijs atbildēja, ka esot izmetis to vārnām.

Es gribēju pajautāt: vai tu turēji Toniju aizdomās par izvaro-šanu? Tad vai kādā citā reizē?

Skaijs ievilka makšķeres auklu.

Es teikšu tā, Hol. Mīa nekad vairs nebija tāda pati priecīga, jautra meitene. Viņa joprojām gribēja to nenormālo, protams, bet tādas jau meitenes tajā vecumā ir. Bet Ūle aizbrauca. Jo katru reizi, kad nabadziņš pavēra muti, tas viņam un citiem atgādināja par drausmīgo pazemojumu. Tādēļ, jā, es teiktu, ka Tonijs Leike ir varmāka. Bet, nē, nedomāju, ka viņš kādu būtu izvarojis seksuālā nozīmē. Tad, tā sakot, viņš būtu to izdarījis ar MIu.

Viņa…?

Viņi bija mežā aiz deju zāles. Viņa neļāva Tonijam sev pieskarties. Un viņš neuzbāzās.

Vai esi par to pārliecināts? Piedod, ka jautāju, bet…

Virs ūdens parādījās āķis. Tas iemirdzējās pirmajos rīta saules staros.

Ir jau labi, Hol. Esmu policists un zinu, ko jūs šobrīd darāt. Mīa ir kārtīga meitene un nemelo. Ari uz liecinieku sola nemelos. Ja tev vajadzīgas detaļas, vari dabūt ziņojumu. Man gan labāk gribētos, lai Mīai nebūtu vēlreiz par to jārunā.

Nevajadzēs, Harijs atbildēja. Paldies tev!

Sanāksmju zālē Odin Harijs bija informējis sanākušos, ka cilvēkam, kuru viņš bija redzējis zem sniega motocikla kas, par spīti visām pūlēm, vēl nebija atrasts -, bijuši reimatisma izkropļoti pirksti kā Tonijam Leikem. Un pēc tam izklāstījis savu teoriju. Tagad Harijs, atgāzies krēslā, gaidīja reakciju.

Pelikāns paskatījās pāri brillēm uz Hariju, taču izklausījās, it kā viņa vērstos pie visiem sanākušajiem:

Kā tu vari domāt, ka Ādele Vetlēsena nepretojās? Velns parāvis, viņa taču sauca palīgā!

Par to Elīass Skūgs iedomājās tikai vēlāk, Harijs atbildēja.

Viņa pirmā doma bija viņš redz divus cilvēkus, kuri labprātīgi nodarbojas ar seksu.

Bet sieviete, kas ieradusies namiņā kopā ar vīrieti, nesāks nodarboties ar seksu ar kādu citu, kurš, naktij sākoties, tur nejauši uzradies! Lai to apjēgtu, jābūt sievietei! viņa iespurdzās, ar saviem jaunajiem, kliedzošajiem un neglītajiem drediem atgādinot Harijam saniknotu Medūzu.

Atbildēja Harija blakussēdētājs.

Vai tu tiešām domā, ka dzimuma dēļ automātiski esi pārāka un zini visu par pusi Zemes iedzīvotāju seksuālajām vēlmēm? Erdāls apklusa un ņēmās pētīt nupat iztīrīto mazā pirkstiņa nagu. Vai tad neesam noskaidrojuši, ka Adele Vetlēsena bieži un spontāni mainīja partnerus? Ka viņa piekrita seksam ar gandrīz nepazīstamu vīrieti nakts vidū, pamestā fabrikā?

Erdāls nolaida roku, sāka tīrīt zeltneša nagu un nomurmināja tik klusu, ka to sadzirdēja vienīgi Harijs:

Turklāt es esmu izdrāzis vairāk sieviešu nekā tu, nolādētais purva putns!

Sievietes Tonijam viegli padevās, un viņš tām ari, Harijs sacīja.

Tonijs namiņā ieradās vēlu, Adeles kavalieris bija sliktā omā un jau gulēja. Tonijs ar Ādeli varēja netraucēti flirtēt. Viņam mājās bija nepatikšanas, un Adele bija sākusi zaudēt interesi par vīrieti, ar kuru kopā bija ieradusies. Adele un Tonijs iedegās jūtās viens pret otru, bet namiņā bija daudz cilvēku. Tādēļ naktī viņi izlavījās ārā un satikās pie tualetes. Tur sāka skūpstīties un glāstīt viens otru, viņš nostājās Adelei aiz muguras, nolaida bikses un bija tā iekarsis, ka sēklas šķidrums, kā to dēvē Tikumības nodaļā, nokļūst uz viņas slēpošanas biksēm, pirms viņš paspēj tās novilkt un uzsākt dzimumaktu. Adele uzbudinājumā iekliedzas un pamodina Elīasu Skūgu, kas viņus ierauga pa logu. Un, manuprāt, viņi pamodināja arī Adeles kavalieri, un tas viņus pamanīja pa savu logu. Bet viņai, šķiet, bija vienalga. Turpretī Tonijs mēģināja pieklusināt viņas kliedzienus.

Ja viņai bija vienalga, kāpēc vienalga nebija viņam? Pelikāns iesaucās. Par tādu izlaidību vienmēr vaino sievietes, bet vīriešu statuss tikai ceļas. Citu vīriešu priekšā, protams!

Tonijam Leikem bija vismaz divi pamatoti iemesli apslāpēt viņas kliedzienus, Harijs sacīja. Pirmkārt, negribējās, lai visi zinātu par viņa sānsoļiem laikā, kad dzeltenā prese kladzina par viņa saderināšanos, jo vairāk tāpēc, ka nākamā sievastēva nauda ir tā, kurai būs jāglābj Tonija investīcijas Kongo. Otrkārt, Tonijs Leike bija pieredzējis un labi pazina apkārtni.

Kāds, pie velna, tam ar to sakars?

Atskanēja klukstoši smiekli. Visi pagriezās pret galda galu, kur sēdēja un smieklos kratījās Mikaēls Belmans.

Lavīna! viņš noņirdzās. Tonijs Leike raizējās, ka Adeles Vetlēsenas klaigas varētu izraisīt lavīnu.

Tonijs zināja, ka vairāk nekā trīs ceturtdaļas lavīnu, kurās iet bojā cilvēki, viņi paši arī izraisa, Harijs precizēja.

Pie galda atskanēja neticības pilni smiekliņi. Pat Pelikānam nācās pasmaidīt.

Bet kas tev liek domāt, ka Adeles kavalieris viņus redzēja? viņa iejautājās. Un ka Adelei bija viens pīpis? Viņa taču varēja tā sajūsmināties, ka aizmirsās!

Tāpēc, Harijs atgāzās krēslā, ka Adele tā rīkojās ari agrāk. Viņa nosūtīja savam puisim video, kurā viņai ir sekss ar citu vīrieti. Nežēlīga, taču efektīva ziņa. Viņas draudzenes saka, ka pēc Hovas namiņa apmeklējuma Adele ar savu kavalieri vairs neesot tikusies.

Interesanti, Belmans ieteicās. Ko tas mums dod?

Motīvu, Harijs atbildēja. Pirmo reizi šajā lietā mums rodas iespējamā atbilde uz kāpēc.

Tātad atmetam teoriju par nenormālu sērijveida slepkavu? Erdāls jautāja.

Ari Sniegavīram bija motīvs, sacīja Beāte Lenna, kas nupat kā bija ienākusi un apsēdusies galda galā. Muļķīgs, tomēr motīvs.

Tas ir vienkāršāk, Harijs teica. Vecā labā greizsirdība. Šajā valstī tas ir motīvs divās no trim slepkavībām. Arī vairumā citu valstu. Šajā ziņā mēs, cilvēki, esam diezgan paredzami.

Tas varbūt izskaidro Adeles Vetlēsenas un Tonija Leikes slepkavības, Pelikāns ieteicās. Bet kā ar pārējiem?

Tos vajadzēja novākt, Harijs paskaidroja. Tie visi bija lie-cinieki Hovas namiņā notikušajam un varēja to izstāstīt policijai, iedot mums trūkstošo motīvu. Varbūt vēl sliktāk: tie varēja būt viņa briesmīgās pazemošanas liecinieki. Cilvēkam ar nestabilu psihi tas var būt pietiekams motīvs.

Belmans sasita plaukstas.

Cerams, drīz saņemsim atbildes kaut uz dažiem no šiem jautājumiem. Es runāju pa telefonu ar Krongliju. Viņš saka, ka laikapstākļi meklēšanas rajonā esot uzlabojušies un tagad viņi varot sūtīt suņus un sākt meklēt ar helikopteru. Vai ir kāds iemesls, Harij, kādēļ tu agrāk neteici par savām aizdomām, ka līķis varētu būt Tonijs?

Harijs paraustīja plecus.

Es biju rēķinājies ar to, ka līķi atradīs daudz agrāk, tādēļ neredzēju iemesla skaļi prātot. Reimatisms tomēr nav nekas neparasts.

Belmana skatiens mirkli pakavējās pie Harija, tad pievērsās pārējiem.

Mums, draugi, ir aizdomās turamais. Vai kāds vēlas dot viņam vārdu?

Septītais cilvēks, Erdāls sacīja.

Kavalieris! Pelikāns paziņoja.

Vairākas sekundes valdīja pilnīgs klusums, it kā pirms došanās tālāk teiktais būtu jāsagremo.

Šobrīd es tieši nepiedalos izmeklēšanas procesā, Beāte Lenna iesāka ciešā pārliecībā, ka visiem klātesošajiem ir zināms viņa nekad par kaut ko neizsakās, ja nav tajā pamatīgi iedziļinājusies. Bet vai šeit jums nekas neizraisa izbrīnu? Leikem taču ir alibi slepkavību izdarīšanas laikā, bet kā ar visiem pierādījumiem, kas vēršas pret viņu? Kā ar telefona zvanu no viņa mājas aparāta Elīasam Skūgam? Kā ar Kongo iegādāto slepkavības ieroci? Turklāt no apvidus, kurā Leikem bija ekonomiskās intereses. Vai tās ir sakritības?

Nē! Harijs atbildēja. Kavalieris jau kopš pirmās dienas vadīja mūs Tonija Leikes kā iespējamā slepkavas virzienā. Tas bija Kavalieris, kurš samaksāja Juliānai Verni, lai tā dotos uz Kongo, jo zināja, ka katrs pavediens, kas vedīs uz Kongo, norādīs uz Toniju Leiki. Un, ja runa ir par zvanu no viņa mājas Elīasam Skūgam… es šodien pārbaudīju to, ko jau sen vajadzēja pārbaudīt, taču mēs, kā parasti, par to nedomājām, jo spriedām, ka tuvojamies mērķim. Mēs mēģinām izvairīties no visa, kas vājinātu mūsu pierādījumu bāzi. Aptuveni tajā laikā, kad no Leikes mājas tika zvanīts Skūgam, notika trīs sarunas pa Leikes iekšējo telefonu viņa uzņēmumā Akerbrigē. Leike nevarēja atrasties vienlaikus divās vietās. Saderēšu uz divsimt kronām, ka viņš bija Akerbrigē! Kurš liks pretī?

Klusas, taču sasprindzinātas sejas.

Vai tu domā, ka Elīasam Skūgam no Leikes mājas zvanīja Kavalieris? Pelikāns iejautājās. Kā…

Kad Leike ieradās pie manis Policijas pārvaldē, viņš pastāstīja, ka pirms vairākām dienām kāds ielauzies pie viņa caur pagraba durvīm. Tas saskan ar laiku, kad tika zvanīts Skūgam. Kavalieris pievāca no turienes velosipēdu, lai liktos, ka notikusi parasta ielaušanās pietiekami nekaitīga, lai mēs tai nepievērstu uzmanību, un nekas vairāk. Leike zināja, ka šādām zādzībām mēs nepievēršam uzmanību, tādēļ pat neziņoja. Līdz ar to Kavalieris radīja neapgāžamu pierādījumu pret Leiki.

Kāds izveicīgs zutis! Pelikāns iesaucās.

Es pieņemu paskaidrojumu, kā viņš to izdarīja, Beāte Lenna iebilda. Bet kāpēc? Kāpēc norādīt uz Toniju Leiki?

Tāpēc, ka viņš saprata: agrāk vai vēlāk mums izdosies slepkavību upurus saistīt ar Hovas namiņu, Harijs teica. Tas ierobežotu aizdomās turamo loku, un prožektoru gaismā nonāktu visi, kas tonakt tur bija. Lappusi no viesu grāmatas viņš izrāva divu iemeslu dēļ. Pirmais: viņa rīcībā, nevis mūsu nonāca visi namiņā esošo vārdi, un viņš vienā mierā varēja tos atrast un nogalināt, jo mēs netraucējām. Otrais un svarīgākais iemesls: viņš noslēpa no mums pats savu vārdu.

Loģiski, Erdāls atzina. Un, lai būtu pilnīgi pārliecināts, ka mēs līdz viņam nenonāksim, vajadzēja uzrādīt mums šķietami vainīgo. Toniju Leiki.

Un tādēļ viņš galu galā bija spiests atlikt Tonija Leikes nogalināšanu, ierunājās viens no izmeklētājiem, vīrs ar kuplām kā Nansenam ūsām, kuram Harijs atcerējās tikai uzvārdu. Sarunā iejaucās tā blakussēdētājs, jauns puisis ar tīru, maigu ādu un gaišām acīm, kuram Harijs nezināja ne vārdu, ne uzvārdu:

Bet, viņam par nelaimi, Tonijam divu slepkavību brīdī bija alibi. Un, tā kā Tonijs grēkāža lomā bija izmantots, beidzot bija laiks nogalināt ienaidnieku numero uno.

Telpā bija kļuvis siltāks, it kā tajā iespīdētu bālā, nedrošā ziemas saule. Viņi bija uz pareizā ceļa, beidzot( izmeklēšana sāka virzīties uz priekšu. Harijs ievēroja, ka pat Belmans savā krēslā paliecies uz priekšu.

Tas viss, protams, ir labi, Beāte Lenna piezīmēja, un, kamēr Harijs gaidīja, kad viņa teiks bet, viņš jau zināja, ko viņa jautās. Viņš zināja, ka Beāte spēlē "velna advokāta" lomu, jo saprata, ka Harijam ir atbildes uz viņas jautājumu: "Bet kāpēc šis Kavalieris visu tik nevajadzīgi sarežģīja?"

Tāpēc, ka cilvēki ir sarežģīti, Harijs atbildēja un saklausīja savos vārdos kaut kā jau agrāk dzirdēta un aizmirsta atbalsi. Mēs darām sarežģītas lietas, kas mijiedarbojas savā starpā, mēs lemjam par likteņiem un jūtamies kā sava Visuma valdnieki. Tā istaba, kas izdega fabrikā Kadok, vai zināt, ko tā man atgādināja? Vadības centru. Štābu. Un nepavisam nevar droši sacīt, ka viņš plānoja Leiki nogalināt. Varbūt viņš tikai vēlējās, lai viņu arestē un notiesā.

Telpā valdīja tāds klusums, ka varēja dzirdēt, kā aiz loga čivina kāds putniņš.

Kāpēc? Pelikāns pajautāja. Ja viņš to varēja nogalināt? Un mocīt?

Tāpēc, ka cilvēkam sāpes un nāve nav pats sliktākais, Harijs atbildēja un atkal saklausīja atbalsi. Pats briesmīgākais ir pazemojums. Tieši to viņš vēlēja Leikem. Pazemojumu, kad atņem visu, kas tev ir. Pagrimšanu, kaunu.

Harijs pamanīja vieglu smaidu uz Beātes Lennas lūpām, redzēja, kā viņa piekrītoši pamāj.

Bet, viņš turpināja, kā jau tika norādīts, par nelaimi mūsu slepkavam, Tonijam bija alibi. Un tādēļ Tonijs tika cauri ar vieglāku sodu: lēnu un briesmīgu nāvi.

Klusumā, kas iestājās, Harijs kaut ko uztvēra. Ceptas gaļas smaku. It kā visi klātesošie reizē dziļi nopūstos.

Tātad ko tagad darīsim? Pelikāns jautāja.

Harijs paskatījās ārā pa logu. Aiz loga uz zara sēdošais putniņš bija žubite. Pārāk agri atlidojusi. Tā dāvāja cilvēkiem cerības uz pavasari, taču tai bija lemts nosalt jau pirmajā saltajā naktī.

Pie velna, Harijs nodomāja. Pie velna! Ja es to zinātu!

68. NODAĻA. Līdakas ķeršana

»

KRIPOS rīta sanāksme ievilkās.

Bjērns Holms pastāstīja par ekspertu veiktās pārbaudes rezultātiem rūpnīcā Kadok. Netika atrastas ne spermas, ne arī kādas citas fiziskas noziedznieka atstātas pēdas. Viņa izmantotā telpa bija pilnībā izdegusi. Dators bija pārvērties metāla kaudzē bez jebkādām iespējām atjaunot datus.

Visticamāk, viņš bijis pieslēdzies internetam, izmantojot piekļuves punktus šajā apvidū. Nīdālenē tādu ir daudz.

Bet viņam droši vien tīklā vajadzēja atstāt pēdas, Erdāls ieteicās, taču tas vairāk izklausījās pēc apgūta piedziedājuma, nevis pēc spējas izvērst tēmu par vajadzēja atstāt.

Mēs, protams, varam palūgt atļauju ieskatīties dažos no tiem simt serveriem un pameklēt, pašiem nezinot, ko, Holms sacīja. Bet, cik nedēļu tas prasīs, man nav ne jausmas. Un vai vispār kaut ko atrādīsim.

Atstājiet to manā ziņā, Harijs teica. Viņš jau bija piecēlies un, sastādot numuru, devās uz durvīm. Es kādu pazīstu.

Viņš atstāja durvis pusvirus un, gaidot atbildi, dzirdēja, kā viens no izmeklētājiem stāsta, ka neviens, ar kuriem viņi runājuši, nav redzējis, ka kāds ieietu vai iznāktu no Kadok, taču tur neesot nekā savāda, jo tā ieslēpusies aiz kokiem un krūmiem, turklāt tagad, ziemas mēnešos, esot ļoti tumšs.

Harijs sagaidīja atbildi.

Katrīnes Bratas sekretāre.

Hallo?

Bratas jaunkundze šobrīd dodas ieturēt lenču.

Piedod, Katrine, bet ēdiens var pagaidīt. Klausies…

Katrīne klausījās, un Harijs izstāstīja, kas viņam vajadzīgs.

Kavalierim pie sienas bija fotogrāfijas, droši vien izdrukātas no interneta jaunāko ziņu lapām. Ar savu meklētāju tu vari ieiet vietējos tīklos un uzzināt, kas ir apmeklējuši jaunumu lapas, kurās pieminētas slepkavības. Tādu droši vien būs daudz…

Bet diezin vai tik bieži, cik viņš, Katrine teica. Man tikai vajadzīgs saraksts, kas sašķirots pēc lejupielāžu skaita.

Mm. Tu esi ātri iemācījusies.

Man tāds uzvārds. Brata . Straujš progress mācībās. Saproti?

Harijs iegāja atpakaļ pie pārējiem.

Tie gatavojās noklausīties ierakstu, ko Harijs bija saņēmis no Leikes telefona. Tas bija ticis aizsūtīts uz Norvēģijas Tehnisko zinātņu universitāti Tronheimā balss analīzei. Tur bija sasniegti labi rezultāti, analizējot skaņu ierakstus banku aplaupīšanu laikā, patiesībā labāki nekā no novērošanas kamerām, jo balsi pat tad, ja to mēģina sagrozīt, īpaši izmainīt nav iespējams. Taču Bjērns Holms bija saņēmis atbildi, ka slikts, sekundi ilgs neskaidru skaņu ieraksts klepum vai smiekliem līdzīgs ir bezvērtīgs un to nevar izmantot balss profila izveidei.

Velns! Belmans uzsita ar plaukstu pa galdu. Ar balss profilu, ar vienu vienīgu profilu mēs varētu sākt izslēgt iespējamos aizdomās turamos no saraksta!

Kādus iespējamos aizdomās turamos? Erdāls nomurmināja.

Signāls no bāzes stacijas rāda, ka tas, kurš izmantoja Leikes telefonu, zvanīšanas brīdī atradies netālu no Ustaūsetas centra, Holms paskaidroja. Signāls tūlīt pēc tam pazuda, operatora tīkls uztver signālu tikai ap Ustaūsetas centru. Bet tieši tas, ka signāls pazuda, apstiprina teoriju, ka telefons bijis Kavalierim.

Kāpēc tā?

Pat tad, ja telefonu nelieto, operatora bāzes stacija ik pēc divām stundām uztver tā signālus. Tas, ka signāli netika saņemti, liecina, ka telefons pirms un pēc zvana ir atradies tuksnesīgajā kalnu apvidū ap Ustaūsetu. Tur tas varbūt cietis ari lavīnā un tamlīdzīgi.

Smieklu nebija. Harijs konstatēja, ka nesenā eiforija ir pārgājusi. Viņš devās pie sava krēsla.

Ir viena iespēja atrast pieturas punktu, par ko runā Belmans, viņš klusi ieminējās, zinādams, ka nav vairs vajadzības pievērst sev uzmanību. Atgriezīsimies pie Leikes mājas un ielaušanās tajā. Pieņemsim, ka mūsu slepkava ielauzās pie Leikes, lai no turienes piezvanītu Elīasam Skūgam. Tas tātad notika tikai dažas dienas pirms Leikes aresta. Un pieņemsim, ka mūsu baltā tērptie tehniķi tur pamatīgi pastrādājuši kā tas izskatījās, kad es tur ierados un mazliet pārsteidzošā kārtā… sastapu Holmu. Bjērns Holms pašķieba galvu un uzmeta Harijam pietaupi humoru skatienu. Vai tad mūsu rīcībā nevajadzētu būt pirkstu nospiedumiem no Holmenveienas, kas varētu piederēt… Kavalierim?

Saule atkal iespīdēja istabā. Sanākušie saskatījās. Gandrīz kaunīgi. Tik vienkārši! Tik acīm redzami! Un neviens no viņiem nebija iedomājies…

Šī bija ilga sanāksme un daudz informācijas, Belmans sacīja. Smadzenes acīmredzot sāk darboties lēnāk. Bet ko tu par to domā, Holm?

Bjērns Holms uzsita ar plaukstu sev pa pieri.

Protams, mums ir visi pirkstu nospiedumi. Mēs pārmeklējām māju, jo domājām, ka slepkava ir Leike un viņa māja ir iespējamā nozieguma vieta. Cerējām atrast pirkstu nospiedumus, kas saskanētu ar kāda upura pirkstu nospiedumiem.

Vai jums ir daudz neidentificētu pirkstu nospiedumu? Bel-mans jautāja.

Tur jau tas āķis, Bjērns Holms iesmējās. Pie Leikes reizi nedēļā nāca divas poļu sievietes uzkopt māju. Viņas tur bija sešas dienas pirms mums un krietni pastrādāja. Tādēļ mēs atradām tikai Leikes paša, Lēnes Galtungas, abu poļu sieviešu un vēl kādas nezināmas personas pirkstu nospiedumus, kas noteikti nepieder nevienam no upuriem. Kad Leike uzrādīja alibi un tika atbrīvots, mēs pārtraucām meklēt atbilstības. Es neatceros, kur mēs atradām svešos nospiedumus.

Bet es atceros, Beāte Lenna ierunājās. Es saņēmu ziņojumu ar skicēm un fotogrāfijām. XI kreisās rokas nospiedumi bija atstāti uz pompozā un diezgan bezgaumīgā rakstāmgalda. Šādi. Viņa piecēlās un atspiedās uz kreisās rokas. Ja pārāk nekļūdos, tad tur stāv telefons. Šādi. Beāte ar labo roku attēloja starptautiski pazīstamu žestu telefonam: īkšķis pie auss un mazais pirkstiņš pie mutes.

Dāmas un kungi! Belmans plati pasmaidīja un izpleta rokas. Velns lai parauj, šķiet, mums ir īstas pēdas! Turpini meklēt atbilstības ar XI, Holm! Bet apsoli man, ka tas nebūs kādas polietes vīrs, kas aizgājis, lai par velti piezvanītu uz mājām! Labi?

Ejot ārā, Pelikāns pievienojās Harijam. Viņa atmeta no pieres savas jaunizveidotās dredu bizītes un ieteicās:

Tu laikam esi labāks, nekā biju iedomājusies, Harij! Bet, izklāstot savas teorijas, nekaitētu reizēm vietām iespraust "man šķiet". Viņa pasmaidīja un rotaļīgi pagrūda Hariju ar gurnu.

Harijs novērtēja smaidu, turpretī gurnu… Viņa kabatā ievibrējās telefons. Izņēmis to, paskatījās displejā: tas nebija zvans no Valsts slimnīcas.

Viņš dēvē sevi par Nešvilu, Katrīne Brata teica.

Kā pilsētu Amerikā?

Tieši tā. Viņš ir ieskatījies visu lielo avīžu lapās un par slepkavībām lasījis visu pēc kārtas. Sliktā ziņa ir tāda, ka tas ir viss, kas man ir. Nešvilam ir dators, kas tīklā ir bijis aktīvs tikai dažus mēnešus un meklējis vienīgi to, kas attiecas uz slepkavībām. Gandrīz liekas, ka šis Nešvila ir bijis sagatavots tam, ka tiks pārbaudīts.

Jā, izklausās pēc mūsu cilvēka, Harijs ieteicās.

Jā, Katrīne piekrita. Tev nāksies meklēt cilvēku kovboja cepurē.

Ko?

Nešvila. Kantrimūzikas Meka un tamlīdzīgi.

Pauze.

Hallo? Harij?

Esmu šeit. Protams. Paldies tev!

Buča?

No galvas līdz papēžiem!

Nē, paldies!

Saruna beidzās.

Harijam bija iedalīts kabinets ar skatu uz Brīnu, un viņš vēroja nepievilcīgo apkārtni, kad pie durvīm pieklauvēja.

Durvīs stāvēja Beāte Lenna.

Nu, kā jūties gultā ar ienaidnieku?

Harijs paraustīja plecus.

Ienaidnieku sauc Kavalieris.

Labi. Gribēju tikai pateikt, ka mēs pirkstu nospiedumus no rakstāmgalda salīdzinājām ar datubāzi. Tur tādu nav.

Es arī negaidīju.

Kā iet tavam tēvam?

Atlikušas nedaudzas dienas.

Man ļoti žēl.

Paldies.

Abi saskatījās. Un pēkšņi Harijs iedomājās, ka tieši šo seju viņš vēlas redzēt bērēs. Mazu, bālu sejiņu, kādu viņš bija redzējis citās bērēs, saraudātu, ar lielām traģiskām acīm. Seju, kas šķita kā radīta bērēm.

Par ko tu domā? viņa iejautājās.

Par to, ka pazīstu tikai vienu slepkavu, kas ir nogalinājis tādā veidā. Harijs atkal pagriezās pret logu.

Viņš tev atgādina Sniegavīru, vai ne?

Harijs lēni pamāja ar galvu.

Viņa nopūtās.

Es apsolīju neteikt, bet piezvanīja Rākela.

Harijs skatījās uz mājām Helsfīrā.

Viņa jautāja par tevi. Teicu, ka tev viss kārtībā. Vai rīkojos pareizi, Harij?

Harijs dziļi ievilka elpu.

Protams.

Beāte brīdi stāvēja durvīs. Tad aizgāja.

Kā viņa jūtas? Kā iet Oļegam? Kur viņi ir? Ko viņi dara, kad pienāk vakars, kas par viņiem rūpējas, kas uzrauga? Harijs atbalstīja galvu rokās.

Tikai viens cilvēks zina, kā domā Kavalieris.

Iestājās pēcpusdienas tumsa, un nekas nebija noticis. Tenkotkārais administrators Kapteinis piezvanīja Harijam un paziņoja, ka kāds esot zvanījis un jautājis, vai "Aftenposten" pieminētā austrāliete Iska Pellere dzīvojot pie viņiem. Harijs atbildēja, ka tas acīmredzot bijis kāds žurnālists, taču Kapteinis uzskatīja, ka pat nelietīgākais žurnālists zina spēles noteikumus: jānosauc savs vārds un vieta, kur strādā. Harijs pateicās un gandrīz palūdza Kapteini atkal piezvanīt, ja būs vēl kādi jaunumi. Tikai tad atjauta, ko tāds aicinājums nozīmētu. Piezvanīja Belmans un sacīja, ka notikšot preses konference un, ja Harijs vēloties piedalīties, tad…

Harijs atteicās un dzirdēja, ka Belmans atviegloti uzelpo.

Sēdēja un bungoja ar pirkstiem pa galda virsmu. Pacēla klausuli, lai piezvanītu Kajai, bet tad nolika to atpakaļ.

Pacēla vēlreiz un piezvanīja vairākām viesnīcām centrā. Tur neviens nespēja atcerēties, ka tiem būtu zvanīts un jautāts par tādu Isku Pelleri.

Harijs paskatījās pulkstenī. Gribējās iedzert. Gribējās ieiet Belmana kabinetā un pajautāt, kur, pie velna, viņš nobāzis viņa opiju, pacelt dūri, redzēt Belmanu saraujamies…

Vienīgais, kurš zina.

Harijs piecēlās, paspēra nost krēslu, paķēra savu vilnas mēteli un izbrāzās ārā.

Viņš nobrauca lejā līdz pilsētai un, pārkāpjot satiksmes noteikumus, apstājās pie Norvēģu teātra. Šķērsoja ielu un iegāja viesnīcā.

Kapteinis bija ieguvis savu iesauku, strādājot par šveicaru tajā pašā viesnīcā. Iemesls, iespējams, bija viņa lieliskā sarkanā uniforma un tas, ka viņš pastāvīgi komentēja un komandēja visus un visu ap sevi. Piedevām viņš uzskatīja sevi par visa notiekošā informācijas centru, par cilvēku, kurš tur pirkstu uz pilsētas pulsa, par cilvēku, kurš zina. Par informatoru ar lielo I nenovērtējamu policejiskās mašinērijas sastāvdaļu, kas Oslo nodrošina mierīgu dzīvi.

Kaut kur smadzenēs es vēl tagad dzirdu šo mazliet īpatnējo balsi, Kapteinis teica, izgaršojot savu vārdu skaņas.

Harijs redzēja, kā Kapteinim blakus aiz reģistratūras letes stāvošais kolēģis paceļ acis pret griestiem.

It kā viņš būtu pederasts, Kapteinis rezumēja.

Tu gribi teikt smalka balstiņa? Harijs pajautāja un atcerējās Adeles draugu sacīto. Adele esot stāstījusi, ka galvenais viņas kavaliera trūkums esot tas, ka viņš runājot līdzīgi kā homoseksuālis, ar kuru viņa kopīgi īrējot dzīvokli.

Nē, vairāk šāda. Kapteinis salika plaukstas, samirkšķināja acis un atdarināja skaļas, padumjas sievietes balsi: Es esmu ļoooti neapmierināta ar tevi, Sēren!

Kolēģis, kuram tiešām bija vizītkarte ar vārdu SĒRENS, iesmējās.

Harijs pateicās un atkal gandrīz palūdza Kapteini piezvanīt, ja notiks vēl kaut kas. Tad izgāja ārā. Aizsmēķēja cigareti un paskatījās uz viesnīcas fasādes burtiem. Kaut kas tur bija… Vienlaikus Harijs ieraudzīja Transporta policijas mašīnu, kas bija apstājusies blakus viņa mašīnai, un cilvēku kombinezonā, kurš stāvēja un pierakstīja viņa mašīnas numuru.

Harijs šķērsoja ielu un parādīja savu ID karti.

Policija. Dienesta darīšanas.

Nepalīdzēs. Apstāšanās aizliegums ir apstāšanās aizliegums, kombinezons, nepārtraucot rakstīt, atbildēja. Atsūti sūdzību.

Labi, Harijs noteica. Vai tu zini, ka ari mums ir pilnvaras izrakstīt sodu par neatļautu stāvēšanu?

Vīrs pacēla galvu un noņirdzās:

Ja tu iedomājies, kolēģi, ka es ļaušu tev pašam izrakstīt sev sodu, tad maldies!

Es vairāk domāju par šo mašīnu. Harijs norādīja uz viņējo.

Tā ir mana un Satiksmes pārvaldes…

Apstāšanās aizliegums ir apstāšanās aizliegums.

Kombinezons skābi paskatījās.

Harijs paraustīja plecus.

Atsūti sūdzību. Kolēģi!

Kombinezons aizcirta ciet piezīmju grāmatiņu, pagriezās uz papēžiem un devās atpakaļ pie mašīnas.

Kad Harijs iegriezās Universitātes ielā, iezvanījās telefons. Gunnars Hāgens. Parasti tik savaldīgā Smago noziegumu nodaļas šefa balss aiz uzbudinājuma drebēja:

Tev tūlīt jābrauc šurp, Harij!

Kas noticis?

Vienkārši brauc šurp. Uz tuneli.

Harijs izdzirdēja balsis un ieraudzīja zibspuldžu gaismas krietnu gabalu pirms nonākšanas betona koridora galā. Viņa bijušā kabineta durvju priekšā stāvēja Gunnars Hāgens un Bjērns Holms. Kāda sieviete no Krimināltehniskās nodaļas ar otiņu meklēja uz durvīm un roktura pirkstu nospiedumus, bet stūrī pie pašas sienas viens Holmlook-alike' fotografēja pusi no zābaka pēdas nospieduma.

Tas ir vecs nospiedums, Harijs sacīja. Tas bija te vēl pirms mūsu ierašanās. Kas noticis?

Look-alike paskatījās uz Bjērnu, kurš pamāja, ka pietiek.

Viens no cietuma uzraugiem atklāja pie durvīm uz grīdas, lūk, šo, Hāgens sacīja un parādīja maisiņu pierādījumu vākšanai, kurā rēgojās brūna aploksne. Cauri maisiņam Harijs varēja izlasīt savu vārdu, kas ar datoru bija uzrakstīts uz aploksnei pielīmētas lapiņas.

Cietuma uzraugs domā, ka tā varētu būt gulējusi ne ilgāk par dažām dienām, jo katru dienu taču ļaudis pa tuneli nestaigā.

Mēs izmērīsim papīra mitruma pakāpi, Bjērns teica. Nolik-sim tādu pašu aploksni un paskatīsimies, cik ilgā laikā tā kļūs tikpat mitra. Tad sarēķināsim.

Klausieties, tas sāk mazliet atgādināt CSI, Harijs ieteicās.

Es nesaku, ka precīzais laiks mums palīdzēs, Hāgens taisnojās. Ceļā, pa kuru viņš droši vien ir nācis un gājis, nav nevienas novērošanas kameras. Tas taču ir ļoti vienkārši. Vispirms reģistratūrā, kur visi ir ļoti aizņemti, tad liftā un lejā, šeit, kur nevienas durvis nav aizslēgtas, līdz nonāk pie cietuma.

Protams, kādēļ šeit būtu kas jāslēdz? Harijs sacīja. Vai ne-viens neiebildīs, ja aizsmēķēšu?

Visi klusēja, bet skatieni bija diezgan daiļrunīgi. Harijs paraustīja plecus.

Ceru, ka kāds beidzot man pastāstīs, kas tajā aploksnē atrodas, viņš teica.

' Holmam līdzīgs. (Angļu vai.)

Bjērns Holms parādīja vēl vienu maisiņu.

Blāvajā gaismā bija grūti saskatīt tā saturu, tādēļ Harijs paspēra soli tuvāk.

Ak tu velns! Viņš pussoli atkāpās.

Vidējais pirksts, Hāgens paskaidroja.

Tas izskatās tā, it kā vispirms būtu salauzts, Bjērns ieminē-jās. Līdzens, gluds griezums, āda nav plēsta. Cirtiens. Cirvis. Vai liels nazis.

Tunelī atbalsojās skrejošu soļu duna. Tie tuvojās.

Harijs vēroja. Pirksts bija balts, bez asinīm, bet tā galiņš zili melns.

Kas tas ir? Vai esi jau paņēmis pirksta nospiedumu?

-Jā, Bjērns apstiprināja. Ja paveiksies, drīz saņemsim atbildi.

Pieļauju, ka tas ir no kreisās rokas, Harijs sacīja.

Pareizi! Labs novērojums, Hāgens piekrita.

Vai aploksnē nekā cita nebija?

Nē. Tagad tu zini tikpat, cik mēs.

Varbūt. Harijs pagrozīja rokā cigarešu paciņu. Bet es par šo pirkstu zinu mazliet vairāk.

Mēs arī par to iedomājāmies. Hāgens saskatījās ar Bjērnu Holmu. Steidzīgo soļu troksnis pieauga. Kreisās rokas vidējais pirksts. Tāds pats, kādu tu zaudēji Sniegavīra dēļ.

Man te kaut kas ir, viņu sarunu pārtrauca sieviete-eksperte.

Visi pagriezās uz viņas pusi.

Viņa bija pietupusies un kaut ko turēja pirkstos. Kaut ko melni pelēku.

Vai tas nelīdzinās tiem akmentiņiem, kurus atradām vietā, kur nogalināja Borgniju?

Harijs piegāja tuvāk.

Jā. Tā ir lava.

Skrējējs bija jauns vīrietis. Pie viņa krekla krūšu kabatiņas karājās policista ID karte. Viņš apstājās pie Bjērna Holma, atspieda rokas uz ceļiem un centās atgūt elpu.

Nu, Kim Ērik? Holms jautāja.

Atradām sakritību, Kims Ēriks izdvesa.

Ļaujiet man minēt, Harijs palūdza un ielika cigareti mutes kaktiņā.

Visi pievērsās Harijam.

Tonijs Leike.

Kims Ēriks izskatījās krietni vilies.

K… kā…?

Es redzēju viņa labo roku, kas rēgojās no sniega motocikla apakšas, un tai netrūka neviena pirksta. Tātad tam bija jābūt no kreisās rokas. Harijs pamāja uz maisiņu. Pirksts nav lauzts, tas ir tikai izkropļots. Vecais labais reimatisms. Pārmantojams, taču nav lipīgs.

69. NODAĻA. Kaligrāfiskais raksts

Sieviete, kura Hovseteras rindu mājas dzīvokli atvēra durvis, bija tikpat gara auguma, cik Harijs, un plecīga kā cīkstonis. Viņa pacietīgi skatījās uz Hariju, it kā būtu radusi dot cilvēkiem dažas sekundes, lai tie saņemtos. -Jā?

Harijs atpazina telefonā dzirdēto Fndas Larsenas balsi. Viņš bija iedomājies to kā smalku, maza auguma būtni.

Harijs Hols, viņš stādījās priekšā. Adresi atradu pēc telefona numura. Vai Fēlikss ir iekšā?

Aizgāja spēlēt šahu, viņa neizteiksmīgi, it kā tā būtu standarta atbilde, teica. Atsūti e-pastu.

Man vajadzētu ar viņu parunāt.

Par ko? Viņa bija tā iestājusies durvīs, ka nebija iespējams ielūkoties iekšā. Runa nebija tikai par viņas lielo augumu.

Mēs Policijas pārvaldē atradām lavas gabaliņu. Mani interesē, vai šis akmentiņš ir no tā paša vulkāna kā iepriekšējais, ko mēs viņam nosūtījām.

Harijs stāvēja divus pakāpienus zemāk un parādīja mazo akmentiņu, taču sieviete durvīs pat nepakustējās.

To nevar tā pateikt, viņa sacīja. Atsūti Fēliksam e-pastu. Viņa gatavojās aizvērt durvis.

Protams, lava ir lava, Harijs noteica.

Viņa vilcinājās. Harijs gaidīja. Viņš no pieredzes zināja, ka speciālists nekad neatteiksies pamācīt nespeciālistu.

Katra vulkāna lavai ir savs, unikāls sastāvs, viņa ierunājās. Bet arī tas katrā izvirduma reizē mainās. Jums šis akmens jāizpēta.

Svarīgs faktors ir dzelzs saturs. Seja neko neizteica, skatiens likās neieinteresēts.

Patiesībā, Harijs turpināja, es gribēju mazliet uzzināt par cilvēkiem, kuri ceļo pa visu pasauli un vēro vulkānus. To nevar būt pārāk daudz, tādēļ mani interesē, vai Fēliksam ir kāds pārskats par norvēģu grupu.

Mūsu ir vairāk, nekā tu domā, viņa atbildēja.

Tātad tu esi viena no viņiem?

Viņa paraustīja plecus.

Uz kura vulkāna jūs bijāt pēdējā reizē?

01 Doinyo Lengai Tanzānijā. Un mēs nebijām uz, bet pie. Tam notika izvirdums. Magmatiskie natrokarbonatīti. Izplūstošā lava ir melna, bet, reaģējot ar gaisu, pēc dažām stundām kļūst pavisam balta. Kā sniegs.

Viņas seja un balss pēkšņi bija atdzīvojusies.

Kādēļ viņš nevēlas aprunāties? Harijs jautāja. Vai tavs brālis ir mēms?

Viņas seja atkal sastinga. Balss kļuva monotona, bez dzīvīguma:

Sūti e-pastu!

Durvis aizcirtās tik spēcīgi, ka Harijam acīs ievirpuļoja putekļi.

Kaja apstājās Māridālsveienā, pārlēca pāri ceļa nožogojumam un piesardzīgi kāpa lejup pa stāvo nogāzi uz meža pusi, kur atradās fabrika Kadok. Viņa iededza lukturīti un brida cauri krūmājam, atbīdot sāņus kailos zarus, kas tā vien gatavojās ieķerties sejā. Saaudzē bija blīva, ēnas riņķoja apkārt līdzīgi klusiem vilkiem, un pat tad, kad viņa apstājās, ieklausījās un skatījās, koku ēnas krita uz citiem kokiem un citu koku ēnām, tādēļ nebija saprotams, kas ir kas, kā spoguļu labirintā. Bet viņai nebija bail. Patiesībā tas bija smieklīgi: viņa, kura tā baidījās no aizvērtām durvīm, nebijās no tumsas. Kaja ieklausījās upes čalās. Vai būtu kaut ko saklausījusi? Skaņu, kurai tur nevajadzētu būt? Tad turpināja iet. Pieliecās zem puslīdz izgāzta koka stumbra un atkal apstājās. Bet tāpat kā agrāk, tiklīdz viņa apstājās, visas skaņas uzreiz noklusa. Kaja dziļi ieelpoja un izelpoja un nobeidza domu: it kā kāds sekotu viņai pa pēdām un nevēlētos tikt atklāts.

Viņa pagriezās un pagaismoja aiz sevis. Vairs nejutās pārliecināta, ka nebaidās no tumsas. Daži zariņi līgojās, bet viņa pati droši vien bija tos aizskārusi?

Kaja atkal pagriezās, lai ietu tālāk.

Un iekliedzās, jo kabatas lukturītis apspīdēja kādu seju līķa bālumā, ar plati ieplestām acīm. Lukturītis nokrita zemē. Viņa atkāpās, taču būtne sekoja, izgrūžot rukšķošas, smiekliem līdzīgas skaņas. Tumsā viņa samanīja, ka tā noliecas, tad izslējās, un nākamajā mirklī viņai sejā iesitās pašas lukturīša žilbinošā gaisma.

Kaja aizturēja elpu.

Rukšķošie smiekli aprāvās.

Lūk! aizsmakusi vīrieša balss ierunājās, un gaismiņa nedaudz palēcās.

Lūk?

Tavs lukturītis, balss paskaidroja.

Kaja paņēma lukturīti un novirzīja staru nedaudz sāņus. Tā, lai varētu viņu redzēt, bet neapžilbinātu. Būtnei bija gaiši mati un uz priekšu izvirzīts žoklis.

Kas tu esi? Kaja jautāja.

Trulss Berncens. Strādāju kopā ar Mikaēlu.

Protams, viņa bija dzirdējusi runājam par Trulsu Berncenu. Ēna. Bīvis vai tā viņu dēvēja Mikaēls?

Es esmu…

Kaja Sūlnesa.

Jā, kā tu…? Viņa norija siekalas un pārfrāzēja jautājumu: Ko tu šeit dari?

To pašu, ko tu, viņš aizsmakušā balsī monotoni atbildēja.

Ak tā? Un ko tad es te daru?

Viņš iesmējās savus sivēna smiekliņus. Taču neatbildēja. Vienkārši stāvēja viņas priekšā, nolaidis un nedaudz izpletis rokas. Viens viņa acu plakstiņš raustījās, it kā zem tā būtu pakļuvis kāds insekts.

Kaja nopūtās.

Ja tu dari to pašu, ko es, tad jau esi ieradies novērot fabriku, viņa sacīja. Gadījumā ja viņš atkal uzrastos.

Jā, gadījumā ja viņš uzrastos, Bīvis atbildēja, nenolaižot no Kajas skatienu.

Tas nav nemaz tik neticami, Kaja teica. Nevar apgalvot, ka viņš zina, ka te bija ugunsgrēks.

Tur, lejā, strādāja mans tēvs, Blvis ieteicās. Viņš mēdza sacīt, ka ražo PSG, izklepo PSG un pats kļūst par PSG.

Vai te tuvumā ir vēl kāds no KRIPOS? Vai jūs šurp atsūtīja Mikaēls?

Tu ar viņu vairs nesatiecies, vai ne? Tu tiecies ar Hariju Holu.

Kaja juta, ka viņu pārņem satraukums. Kā šis cilvēks to zināja?

Vai tiešām Mikaēls kādam būtu stāstījis par viņu?

Tu nebiji mums līdzi uz Hovas namiņu, viņa ieteicās, lai mainītu sarunas tematu.

Vai tiešām? Atskanēja rukšķošie smiekli. Man laikam bija brīvdiena. Izejamā diena. Tur bija Jusi.

Jā, Kaja klusi atzina. Viņš bija.

Uznāca vēja brāzma, un Kaja pagrieza galvu sāņus, kad kāds zars ieskrāpēja viņai seju. Vai viņš būtu Kajai sekojis vai ieradies šeit vēl pirms viņas?

Kaja gribēja pajautāt, bet viņa tur vairs nebija. Viņa paspīdināja lukturīti starp kokiem. Viņš bija prom.

Pulkstenis rādīja divi naktī, kad viņa uz ielas apturēja mašīnu, iegāja pa vārtiem un uzkāpa pa dzeltenās mājas kāpnēm. Nospieda podziņu virs keramikas plāksnītes ar kaligrāfisku uzrakstu "Hola ģim.".

Piezvanījusi trešo reizi, viņa izdzirda klusu ieklepošanos, pagriezās un paspēja ieraudzīt, ka Harijs bāž atpakaļ aiz bikšu jostas savu dienesta revolveri. Viņš bija klusi apgājis ap mājas stūri.

Kas ir? Kaja izbijusies ievaicājās.

Esmu tikai ļoti piesardzīgs. Tev vajadzēja piezvanīt un pateikt, ka nāksi.

V… vai man nevajadzēja nākt?

Harijs uzkāpa pa kāpnēm un atslēdza durvis. Kaja iegāja pēc viņa, no mugurpuses apskāva un piespiedās cieši klāt. Durvis aizgrūda ciet ar papēdi. Harijs atbrīvojās, pagriezās un gatavojās kaut ko sacīt, bet viņas skūpsts Hariju apturēja. Alkatīgs skūpsts, uz kuru vajadzēja atbildēt. Viņa pabāza savas nosalušās rokas zem Harija krekla un, sajūtot silto miesu, noprata, ka tā nākusi tieši no gultas. Tad izvilka aiz jostas aizbāzto revolveri un skaļi nolika to uz mazā galdiņa.

Es tevi gribu! viņa nočukstēja, iekoda Harijam ausī un pabāza roku viņa biksēs. Loceklis bija silts un mīksts.

Kaja…

Vai dabūšu tevi?

Viņai likās, ka būtu pamanījusi tādu kā acumirkļa vilcināšanos, it kā pretestību. Kaja aplika otru roku viņam ap kaklu un ieskatījās acīs.

Nu, lūdzu…

Viņš pasmaidīja. Muskuļi atslāba, un viņš to noskūpstīja. Saudzīgi. Saudzīgāk, nekā viņai gribētos. Viņa gurdi iestenējās. Sāka atpogāt Harija bikšu aizdari. Cieši satvēra un turēja viņa locekli, jūtot, kā tas aug.

Velns tevi rāvis! viņš ievaidējās un pacēla viņu uz rokām. Uznesa pa kāpnēm, ar kāju atspēra vaļā guļamistabas durvis un ielika gultā. Mātes pusē. Viņa atgāza galvu un aizvēra acis, jūtot, kā ātri tiek atbrīvota no apģērba. Juta viņa ķermeņa izstaroto siltumu sekundi pirms tam, kad viņš uzgūlās virsū un paplēta viņai kājas. Jā, viņa nodomāja. Lai velns mani parauj!

Viņa gulēja, vaigu un ausi piespiedusi viņam pie krūtīm, un klausījās sirdspukstos.

Ko tu domāji, viņa čukstēja, kad gulēji tur un zināji, ka jāmirst?

Ka man jādzīvo, Harijs atbildēja.

Tikai to?

Tikai to.

Un nevis to, ka… atkal satiksies ar tiem, kurus mīlēji?

Nē.

Es gan domāju. Tas bija savādi. Es baidījos, ka kaut kas ir salūzis. Bet tad bailes pārgāja un mani pārņēma miers. Es vienkārši iemigu. Un tad nāci tu. Un pamodināji mani. Izglābi mani.

Harijs iedeva viņai savu cigareti, un Kaja ievilka dūmus. Ieķiķinājās.

Tu esi varonis, Harij! Tieši tāds, kādiem dod medaļas! To no tevis nevarēja gaidīt, vai ne?

Harijs papurināja galvu.

Tici man, dārgā, es domāju vienīgi pats par sevi. Pirms nonācu līdz kamīnam, nevienu domu nebiju veltījis tev!

Jā, bet, kad tu līdz tam tiki, tev joprojām bija maz gaisa. Tu zināji, ka, atrokot mani, mēs iztērēsim to divreiz ātrāk!

Ko lai saku? Esmu nesavtīgs puisis.

Viņa smiedamās iebukņīja Harijam pa krūtīm.

Varonis!

Harijs dziļi ievilka cigaretes dūmus.

Varbūt tas bija izdzīvošanas instinkts, kas apmānīja sirdsapziņu.

Kā tu to domā?

Tas, kuru es atradu pirmo, bija tik spēcīgs, ka gandrīz neatdeva man nūju. Es sapratu, ka tam ir jābūt Kolkam un ka viņš ir dzīvs. Zināju, ka runa ir par sekundēm un minūtēm, bet es nevis atraku viņu, bet sāku bakstīt sniegu, līdz atradu tevi. Tu biji pavisam klusa. Domāju, ka esi mirusi.

-Tā?

Varbūt klusībā es iedomājos tā: ja vispirms atrakšu to, kurš ir miris, tad pa to laiku dzīvais nomirs. Tādā veidā viss gaiss varētu palikt man. Grūti pateikt, kas mūs virza.

Viņš apklusa. Ārpusē atskanēja motocikla pukšķi un pēc brīža noklusa. Motocikls februārī. Un šodien viņa bija redzējusi gājputnu. Viss bija izkritis no ritma.

Vai tu vienmēr tik daudz domā? viņa iejautājās.

Nē. Varbūt. Es nezinu.

Kaja vēl ciešāk piespiedās pie Harija.

Par ko tu tagad domā?

Kā viņš var zināt to, ko zina?

Viņa nopūtās.

Mūsu slepkava?

Un kādēļ viņš ar mani spēlējas? Kādēļ atsūta man Tonija Leikes ķermeņa daļu? Kā viņš domā?

Un kā tu esi nodomājis to uzzināt?

Harijs nodzēsa cigareti pelnutraukā uz naktsgaldiņa. Dziļi ieelpoja un lēni izelpoja.

Tur jau tas āķis! Varu iedomāties tikai vienu veidu. Man jāparunā ar viņu.

Ar viņu? Ar Kavalieri?

Ar tādu kā viņš.

Iemiegot Harijs redzēja sapni. Viņš skatās uz naglu, kas rēgojas no vīrieša galvas. Bet seja šķiet pazīstama. Pazīstams portrets, ko viņš bija redzējis jau daudzkārt. Vēl nesen. Svešais priekšmets Harija mutē eksplodēja, un viņš nodrebēja. Viņš gulēja.

70. NODAĻA. Neredzamā zona

Harijs devās pa slimnīcas koridoru civilās drēbēs ģērbta apsarga pavadībā. Divus soļus pa priekšu gāja ārste. Viņa bija informējusi Hariju par pacienta veselības stāvokli un sagatavojusi tam, ko nāksies ieraudzīt.

Viņi pienāca pie kādām durvīm. Apsargs tās atslēdza. Aiz tām koridors vēl dažus metrus turpinājās. Kreisajā pusē bija trīs durvis. Pie vienām no tām stāvēja formā ģērbies apsargs.

Vai viņš ir nomodā? ārste jautāja, kamēr apsargs formā pār-meklēja Hariju. Apsargs piekrītoši pamāja, nolika visu Harija kabatu saturu uz galdiņa, atslēdza durvis un pakāpās malā.

Ārste deva zīmi Harijam, lai tas uzgaida ārpusē, bet pati kopā ar apsargu devās iekšā. Tūlīt pēc tam atkal iznāca.

Ne ilgāk par piecpadsmit minūtēm, viņa pabridināja. Viņš sāk atlabt, tomēr vēl ir vārgs.

Harijs pamāja. Ievilka elpu. Un devās iekšā.

Viņš apstājās durvju iekšpusē un dzirdēja, kā tās aizveras. Aizkari bija aizvilkti, un istabā valdīja pustumsa, izņemot lampiņu, kas dega virs gultas. Gaisma krita uz kādu pussēdus stāvoklī gulošu cilvēku. Nokārta galva, garie mati krita uz pleciem.

Nāc tuvāk, Harij!

Balss bija izmainījusies, tā atgādināja neeļļotu durvju eņģu čīkstoņu. Bet Harijs to pazina, un ķermeni pārņēma vieglas trīsas.

Viņš piegāja pie gultas un apsēdās uz krēsla tai blakus. Cilvēks pacēla galvu. Un Harijam aizrāvās elpa.

Likās, ka kāds uz viņa sejas būtu izlējis šķidru vasku. Tā bija sastingusi pārāk ciešā maskā, ar nostieptu ādu uz pieres un zoda, pārvēršot muti par mazu bezlūpu caurumiņu sastingušo audu bezveidīgajā masā. Smiekli kā divas īsas gaisa vibrācijas.

Vai tu mani nepazīsti, Harij?

Pazīstu tavas acis, Harijs atbildēja. Ar to pietiek. Tas esi tu.

Vai ir kādi jaunumi no… mazā, karpai līdzīgā mute savilkās, it kā mēģinot pasmaidīt, …mūsu Rākelas?

Harijs bija to paredzējis, bija sagatavojies kā bokseris noskaņojas sāpēm. Tomēr, šim vārdam atskanot no viņa mutes, Harijam rokas sažņaudzās dūrēs.

Tu biji piekritis parunāt par kādu cilvēku. Par cilvēku, kurš, mūsuprāt, ir līdzīgs tev.

Man? Ceru, ka tomēr skaistāks. Vēlreiz divi īsi gaisa satrici-nājumi. Savādi, bet es nekad neesmu bijis godkārīgs, Harij. Biju domājis, ka šajā slimībā pats sliktākais ir sāpes. Vai zini, kā ir patiesībā? Sabrukums. Skatīties spogulī un redzēt, kā aug šis monstrs. Viņi man vēl ļauj iet vienam uz tualeti, taču es izvairos skatīties uz spoguļiem. Es taču biju skaists, tu zini.

Vai izlasīji to, ko tev atsūtīju?

Vajadzēja lasīt slepus. Doktore Dūlitla uzskata, ka man nevajagot piepūlēties. Infekcijas. Iekaisumi. Temperatūra. Viņu tiešām interesē mana veselība, Harij! Diezgan savādi, ja ņem vērā, ko esmu pastrādājis, vai ne? Personīgi mani vairāk interesē nāve. Patiesībā tieši par to es apskaužu tos, kurus… bet tu, Harij, to aizkavēji.

Nāve būtu bijusi pārāk maigs sods.

Gultā sēdošā cilvēka acīs kaut kas iedegās, un likās acu spraudziņās pavīd balta, auksta gaismiņa.

Katrā ziņā vēstures grāmatās man tagad būs sava vieta un vārds. Cilvēki lasīs par Sniegavīru. Viens otrs pārņems manu pieredzi un īstenos manas idejas dzīvē. Ko ieguvi tu, Harij? Neko. Gluži pretēji zaudēji to mazumiņu, kas tev bija.

Taisnība, Harijs piekrita. Tu uzvarēji.

Vai tev pietrūkst vidējā pirksta?

Nu… Man tā pietrūkst tieši šobrīd. Harijs pacēla galvu un sastapa viņa skatienu. Izturēja to. Tad mazā karpas mutīte pavērās. Smiekli noskanēja līdzīgi pistoles šāvienam ar klusinātāju.

Humora izjūta tev vismaz nav zudusi, Harij. Tu droši vien zini, ka es prasīšu kaut ko pretī?

No cure, no pay. Bet runā!

Vīrietis ar grūtībām pagriezās pret naktsgaldiņu, paņēma uz tā stāvošo glāzi ar ūdeni un pielika pie mutes atveres. Harijs skatījās uz roku, kura turēja glāzi: kā balts putna nags. Padzēries viņš uzmanīgi nolika glāzi un ierunājās. Tagad žēlabainā balss skanēja vārgāk, kā no radioaparāta, kuram izlādējušās baterijas.

Man šķiet, ka instrukcijā par Sniegavlra atrašanos cietumā ir runa par manu ārkārtīgo vēlmi izdarīt pašnāvību, jo tie sargā mani līdzīgi vanagiem. Pirms tu ienāci, tevi pārmeklēja, vai ne? Baidījās, ka tu varētu iedot man kādu nazi vai ko citu. Bet es negribu noskatīties savu sabrukumu līdz galam, Harij. Vai nepiekriti, ka tagad jau pietiek?

Nē! Harijs noteica. Es tā nedomāju. Vēlies ko citu!

Tu varēji samelot un pateikt jā.

Vai tev patiktu meli?

Viņš noraidoši pamāja ar roku.

Es vēlos satikt Rākelu.

Harijs izbrīnā sarauca uzaci.

Kāpēc?

Gribu viņai kaut ko pateikt.

Ko īsti?

Tas paliks tikai starp mums.

Harijam pieceļoties, nočīkstēja krēsls.

Tas nenotiks.

Pagaidi! Apsēdies!

Harijs apsēdās.

Vīrietis skatījās grīdā un urbināja pirkstus segas pārvalkā.

Nepārproti mani, par pārējām man nav žēl. Tās bija palaistuves. Bet Rākela bija citāda. Viņa bija… citāda. Gribēju pateikt vienīgi to.

Harijs neticīgi skatījās.

Nu, kā tu domā? Sniegavīrs jautāja. Saki jā. Samelo, ja vajag.

Jā, Harijs sameloja.

Tu pārāk slikti melo, Harij! Pirms palīdzēšu tev, gribu ar viņu runāt.

Par to nevar būt ne runas!

Kādēļ man vajadzētu tev ticēt?

Tev nav citas izvēles. Zagļi uzticas zagļiem, kad vajadzīgs.

Tiešām?

Harijs tikko jaušami pasmaidīja.

Kad es Honkongā pirku opiju, mēs kādu brīdi izmantojām tualeti invalīdiem viesnīcā Landmark, Des Voeux ielā. Vispirms iegāju es. Pudelīti ar knupīti, kurā bija nauda, noliku zem skalojamās kastes vāka labajā pusē esošajam podam. Izmetu kādu līkumu, skatījos pulkstenī, atgriezos, un tur mana pudelīte gulēja. Tajā vienmēr bija precīzs opija daudzums. Akla uzticēšanās.

Tu sacīji, ka jūs izmantojāt tualeti kādu brīdi.

Harijs paraustīja plecus.

Kādā dienā pudelīte bija prom. Varbūt mani piekrāpa dīleris, varbūt kāds bija mūs redzējis un aizlaidies ar naudu vai preci. Nav nekādu garantiju.

Sniegavīrs ilgi skatījās uz Hariju.

Harijs ārstes pavadībā devās atpakaļ pa koridoru. Pa priekšu gāja cietuma apsargs.

Tas taču nebija ilgi, viņa ieteicās.

Viņš bija mazrunīgs, Harijs atbildēja.

Viņš izgāja cauri reģistratūras telpai un devās uz stāvvietu. Iesēdās mašīnā. Bāžot atslēgu aizdedzē, redzēja, ka trīc roka. Atgāžoties sēdeklī, juta, ka krekls ir slapjš no sviedriem.

Mazrunīgs.

"Pieņemsim, ka viņš ir tāds kā es, Harij. Neraugoties uz visu, šis pieņēmums ir vajadzīgs, lai es varētu tev palīdzēt. Vispirms motīvs. Naids. Degošs, verdošs naids. Tā ir narkotika, kas ļauj viņam izdzīvot, magma, kas uzkarsē no iekšpuses. Un naids, līdzīgi magmai, ir dzīvības priekšnoteikums, lai viss nepārvērstos ledū. Vienlaikus iekšējā karstuma spiediens nepielūdzami novedīs pie izvirduma, un destruktīvais izlauzīsies uz āru. Un, jo ilgāk tas krāsies, jo spēcīgāks būs izvirdums. Pašlaik tas norit pilnā spēkā un ir varens. Tas man liek domāt, ka cēlonis tev jāmeklē tālu pagātnē. Tāpēc, ka nevis šī naida radītā rīcība, bet tā cēlonis var tev palīdzēt atrisināt šo mīklu. Bez iemesla darbībai nav jēgas. Naids ir krājies ilgi, bet tā cēlonis ir vienkāršs. Kaut kas notika. Visa iemesls ir tikai tas, kas notika. Noskaidro, kas tas bija, un viņš tev būs rokā."

Kādēļ viņš bija izmantojis metaforu tieši par vulkānu? Harijs brauca lejup pa stāvo, līkumoto ceļu no Bēruma slimnīcas.

"Astoņas slepkavības. Tagad viņš ir valdnieks. Augstākajā līmenī. Viņš ir radījis visumu, kurā, kā viņam liekas, visi pakļaujas. Viņš ir marionešu meistars, un viņš ar jums rotaļājas. īpaši ar tevi, Harij. Grūti pateikt, kāpēc viņš izraudzījās tevi, varbūt tas notika nejauši. Bet pamazām, vadot savas lelles, viņš meklē saasinājumu. Viņš vēlas runāt ar lellēm, būt tām līdzās, izbaudīt savu uzvaru kopīgi ar tiem, pār kuriem viņš triumfē. Bet viņš ir labi nomaskējies. Viņš nerada marionešu meistara iespaidu, gluži pretēji viņš var likties padevīgs, tāds, kuru viegli vadīt, kuru nenovērtē. Cilvēks, kuru nekad neturēs aizdomās par spējām režisēt tik sarežģītu drāmu."

Harijs brauca uz centru pa E18. Nonāca sastrēgumā. Iebrauca sabiedriskā transporta joslā. Viņš taču ir policists, velns parāvis! Un vajadzēja steigties, vajadzēja steigties! Mute bija sausa, suņi dumpojās.

"Viņš ir tavā tuvumā, Harij, esmu gandrīz pārliecināts par to. Viņš vienkārši nespēj apstāties. Bet viņš ir parādījies no neredzamās zonas. Nemanāmi ielavījies tavā dzīvē brīdī, kad tava uzmanība bija vērsta citā virzienā. Vai tad, kad esi bijis slims. Viņš jūtas labi tur, kur atrodas. Kaimiņš, draugs, kolēģis. Vai arī kāds, kas atrodas cita, tev nozīmīgāka cilvēka ēnā. Ēna, par kuru tu pat nedomā citādi kā vien par tā otrā piedēkli. Padomā, kurš būtu nejauši nonācis tavā redzeslokā. Jo viņš tur bija nonācis. Tu jau pazīsti viņu pēc sejas. Varbūt viņš nav pārmijis daudz vārdu ar tevi, bet, ja viņš ir tāds kā es, tad nav spējis apstāties, Harij. Viņš ir tev pieskāries."

Harijs apturēja mašīnu pie "Savojas", iegāja un devās pie bāra letes.

Ko vēlaties?

Harijs pārlaida skatienu stikla pudelēm, kas atradās plauktos bārmenim aiz muguras.

Beefeater, Johnnie Walker, Bristol Cream, Absolute, Jim Beam.

Viņš meklēja cilvēku, kuru vadīja neremdināms naids. Tādu, kuram nav citu jūtu. To, kuram ir ledus sirds.

Skatiens sastinga. Un atlēca atpakaļ. Viņam pavērās mute. Tas bija kā dievišķīgs uzplaiksnījums. Un tajā bija viss, viss.

Kā no tālienes atskanēja balss:

Mister? Hallo? -Jā-

Vai izlēmāt?

Harijs lēni pamāja ar galvu.

Jā, viņš sacīja. Jā, esmu izlēmis.

71. NODAĻA. Prieks

Gunnars Hāgens grozīja pirkstos zīmuli un vēroja Hariju, kurš šoreiz sēdēja nevis izlaidies gulēja krēslā pie viņa rakstāmgalda.

Tehniski raugoties, tu tagad esi pārvests uz KRIPOS un līdz ar to skaities Belmana komandā, nodaļas šefs sacīja. Ergo tevis izdarītais arests būs Belmana uzvara.

Un ja nu es, atkārtoju tīri hipotētiski, informēšu jūs un došu iespēju arestēt kādam no Smago noziegumu nodaļas, teiksim, Kajai Sūlnesai vai Magnusam Skarrem?

Pat no tik devīga piedāvājuma no tavas puses būšu spiests atsacīties, Harij. Mani, tā sakot, saista vienošanās.

Mm. Vai Belmans turpina spiest uz tevi?

Hāgens nopūtās.

Ja es izdarītu tādu gājienu un atņemtu Belmanam iespēju izdarīt arestu skaļākajā slepkavību lietā Norvēģijā, tad Tieslietu ministrijā viss uzreiz kļūtu skaidrs. Piemēram, ka es tiem nepakļāvos un, lai izmeklētu šo lietu, atvedu tevi. To varētu traktēt kā pavēles nepildīšanu, un tas skartu visu nodaļu. Man žēl, Harij, bet es nevaru!

Harijs domīgi skatījās grīdā.

Okay, šef. Viņš pielēca no krēsla un ātri devās uz durvju pusi.

Pagaidi!

Harijs apstājās.

Kāpēc tu jautā to tagad, Harij? Vai notiek kas tāds, ko man vajadzētu zināt?

Harijs papurināja galvu.

Tikai hipotēzes pārbaude, šef. Tāds taču ir mūsu darbs, vai ne?

Līdz pat pulksten trijiem Harijs zvanīja pa telefonu. Pēdējais viņa zvans bija Bjērnam Holmam, kurš uzreiz piekrita vadīt mašīnu.

Es nepateicu, uz kurieni un kāpēc, Harijs atgādināja.

Nav vajadzigs, Bjērns noteica un, uzsverot katru vārdu, piebilda: Es-tev-ticu!

Iestājās pauze.

Nu, laikam jau esmu pelnījis, Harijs ierunājās.

Jā, Bjērns piekrita.

Man šķiet, ka es jau lūdzu piedošanu. Vai tad tā nebija?

Nē.

Nē? Okay. Pie… pie… pie… Velns, cik tas ir grūti! Pie… pie…

Izklausās, ka tavs motors ir ieķllējies, draudziņ, Bjērns secināja. Harijs saprata, ka viņš smaida.

Sorry, Harijs noteica. Cerēsim, ka man atradīsies daži pirkstu nospiedumi, kurus vēlētos, lai tu pārbaudi līdz pulksten pieciem, kad dosimies braucienā. Ja tie nesakritīs, tad, tā sakot, braukt nevajadzēs.

Kāpēc tāda noslēpumainība?

Tāpēc, ka tu man tici.

Pulkstenis rādīja pusčetri, kad Harijs pieklauvēja pie Valsts slimnīcas mazā caurlaižu punkta durvīm.

Atvēra Sigurs Altmans.

Sveiks! Vai nevari apskatīt šīs?

Viņš pasniedza sanitāram nelielu fotogrāfiju kaudzīti.

Tās ir lipīgas, Altmans ieteicās.

Nāk tieši no laboratorijas.

Hm. Nogriezts pirksts. Kādēļ rādi?

Man ir aizdomas, ka tā īpašnieks saņēmis krietnu ketamīna devu. Mani interesē, vai tu, būdams anesteziologs, vari pateikt, vai mums ir izredzes pirkstā atrast šīs vielas pēdas?

Jā, protams, tas ar asinīm izplatās pa visu ķermeni. Altmans pārcilāja fotogrāfijas. Izskatās, ka pirkstā asiņu nav, bet teorētiski pietiek arī ar vienu pilienu.

Tad nākamais jautājums: vai šovakar vari mums palīdzēt arestēt kādu cilvēku?

Es? Vai jums nav tiesu mediķu, kuri…

Šajā gadījumā tu spēsi vairāk nekā viņi. Un man vajadzīgs tāds, kuram varu uzticēties.

Altmans paraustīja plecus, paskatījās pulkstenī un atdeva fotogrāfijas.

Mana dežūra beidzas pēc divām stundām, tādēļ…

Lieliski! Mēs atbrauksim tev pakaļ. Tu iekļūsi Norvēģijas kriminālistikas vēsturē, Altman!

Sanitārs piespiesti pasmaidīja.

Mikaēls Belmans piezvanīja, kad Harijs bija ceļā uz Kriminālistikas nodaļu.

Kur tu biji, Harij? Mums tevis pietrūka rīta sanāksmē.

Tāpat vien, staigāju.

Kur staigāji?

Pa mūsu skaisto pilsētu, Harijs atbildēja un nolika lielu A4 izmēra aploksni uz sola Kima Ērika Lokera priekšā, norādot uz savu pirkstu galiem un tādējādi liekot saprast, ka vēlas, lai tam, kas ir aploksnē, tiktu pārbaudīti pirkstu nospiedumi.

Es kļūstu nervozs, ja tu visu dienu neparādies pat radara ekrānā, Harij!

Vai tu man neuzticies, Mi-ka-ēl? Baidies, ka atsākšu dzert?

Uz brītiņu iestājās klusums.

Tu man ziņo, un es gribu būt lietas kursā, tas arī viss.

Ziņoju, ka nav, ko ziņot, šef!

Harijs beidza sarunu un iegāja pie Bjērna. Beāte jau bija tur un gaidīja.

Kas tev ir, ko pastāstīt mums? viņa jautāja.

Stāsts par laupītājiem, Harijs atbildēja un apsēdās.

Viņš bija ticis līdz pusei, kad durvīs galvu pabāza Lokers.

Atradu šos, viņš sacīja un pasniedza foliju ar pirkstu nospiedumiem.

Paldies. Bjērns paņēma foliju, ielika to skenerī, apsēdās pie datora, atvēra mapi ar Holmenveienā atrastajiem pirkstu nospiedumiem un palaida salīdzināšanas programmu.

Harijs zināja, ka šis darbs prasīs tikai dažas sekundes, taču aizvēra acis, jūtot, kā dauzās sirds, jo bija skaidrs viņš zināja. Sniegavīrs zināja. Viņš bija pastāstījis Harijam to mazumiņu, kā viņam bija pietrūcis, izteicis vārdos, radījis lavīnai nepieciešamo skaņas vilni.

Tā vajadzēja būt.

Tas prasīs tikai dažas sekundes.

Sirds dauzījās.

Bjērns Holms ieklepojās. Tomēr neko neteica.

Bjērn! Harijs, neatverot acis, ierunājās.

Jā, Harij!

Vai šī ir viena no tām mākslīgajām pauzēm,, kas, tavuprāt, man būtu jānovērtē?

-Jā-

Vai tā jau beigusies, vecais nelga?

Jā. Un sakrīt!

Harijs atvēra acis. Saules gaisma. Tā ielauzās istabā un piepildīja to tā, ka viņi burtiski varēja tajā peldēties. Prieks. Nolādēts prieks!

Visi trīs reizē piecēlās. Mutes pavēruši un mēmi gavilējot, skatījās cits uz citu. Tad visi trīs neveikli apkampās, Bjērnam paliekot it kā ārpusē un mazo Beāti gandrīz saspiežot. Tad sākās klusināti izsaucieni, piesardzīga plaukstu sišana, un Bjērns Holms beigās nobeidza ar to, ko, pēc Harija domām, grūti būtu gaidīt no Henka Viljamsa fana: nevainojamu moonwalk.

72. NODAĻA. Heroīns

Abi viri stāvēja nelielā smilšu klajumiņā starp Manglerudas baznīcu un šoseju.

Mēs to dēvējām par zemes pīpi, paskaidroja puisis, ģērbies motociklista ādas jakā, atmetot no sejas garu, plānu matu šķipsnu. Vasarā mēs te gulējām un smēķējām visu, ko vien varēja dabūt. Piecdesmit metru attālumā no Manglerudas policijas iecirkņa. Viņš greizi pasmaidīja. Es, Ulla, T.-V., viņa meitene un vēl daži citi. Tie bija labi laiki.

Vīra skatiens kļuva sapņains. Rogers Jendems visu pierakstīja.

Sameklēt Julli nebija viegli, bet Rogeram galu galā izdevās uziet viņa pēdas kādā motociklistu klubā Alnabrū, kur, kā izrādījās, viņš ēd, guļ un vada savu dzīvi kā brīvs cilvēks, neejot nekur tālāk kā līdz veikaliņam Prix, lai nopirktu šņaucamo tabaku un maizi. Jendems jau agrāk bija redzējis, kā cietums padara cilvēkus atkarīgus no pierastās vides, rutīnas un drošības izjūtas. Likās diezgan savādi, ka Julie labprāt piekrita runāt par pagātni. Izšķirošā loma bija Belmana vārda pieminēšanai.

Ulla bija mana meitene, un tas bija tik lieliski, jo Manglerudā visi bija iemīlējušies Ullā. Julie pamāja ar galvu, it kā piekrītot pats sev. Bet neviens tik slimīgi kā viņš.

Mikaēls Belmans?

Julie papurināja galvu.

Tas otrais. Viņa ēna. Bīvis.

Kas notika?

Julie noplātīja rokas. Rogers ievēroja uz tām brūču kreveles. Cietuma gājputna šaudīšanās starp brīvības un cietuma narkotikām.

Mikaēls Belmans paziņoja policijai par benzīna zagšanu, man bija nosacīts sods par hašišu un tādēļ nācās iet cietumā. Dzirdēju baumas, ka Belmans esot redzēts kopā ar Ullu. Vienalga, kad iznācu ārā un gatavojos viņu aizvest, tas puišelis Bīvis mani jau gaidīja. Gandrīz nosita. Teica, ka Ulla piederot viņam. Un Mikaēlam. Katrā ziņā ne man. Un ja parādīšos tuvumā… Julle novilka ar pirkstu pār savu tievo kaklu ar pelēkiem bārdas rugājiem. Galīgi slims. Briesmīgi! Velns lai parauj, mūsu bariņā neviens nenoticēja, kad izstāstīju, ka tas apdauzītais Bīvis mani gandrīz piebeidza! Siekalainais idiots, viņš visu laiku velkas aiz Belmana!

Bet tu kaut ko ieminējies par heroīna partiju, Rogers sacīja.

Intervējot cilvēkus saistībā ar narkotikām, viņš vienmēr centās

izsacīties precīziem vārdiem, lai netiktu pārprasts, jo slenga terminoloģija ir mainīga un dažādās vietās nozīmē dažādas lietas. Piemēram, vārds smack Hovseterā nozīmē kokaīns, Hellerudā heroīns, bet Abildsē jebko, kas uzmundrina.

Es, Ulla, T.-V. un viņa meitene tovasar, kad mani iesēdināja, ar motocikliem braucām pa Eiropu. Kopenhāgenā paņēmām sev līdzi puskilogramu boy'. Tādus braucējus kā es un T.-V. ik reizes, šķērsojot robežu, pārbaudīja, bet mēs sūtījām meitenes sev pa priekšu. Iet, velns, tādas skaistulītes savās vasaras kleitiņās, ar nevainīgiem skatieniem, un katrai dzimumorgānos pa ceturtdaļkilogramam boy. Lielāko daļu pārdevām vienam dīlerim Tveitā.

Tu esi vaļsirdīgs, Rogers secināja. Viņš pierakstīja, ieslēdza iekavās vārdu dzimumorgānos, lai vēlāk to nomainītu ar citu, un pievienoja vārdu boy garajam heroīna sinonīmu sarakstam.

Tas taču notika sen, tādēļ tagad par to nevienu nevar tiesāt. To dīleri no Tveitas gan saņēma ciet. Piedāvāja samazināt sodu, ja viņš nodos galvenos piegādātājus. To viņš, protams, izdarīja, žurka tāds!

Kā tu to zini?

Ha! Viņš pats man to izstāstīja pēc dažiem gadiem, kad kopā sēdējām Ullersmū. Esot nosaucis visu mūsu vārdus un adreses, ieskaitot Ullu. Pietrūcis tikai personu numuru. Mums velnišķīgi paveicās, ka lieta tika slēgta.

1 Heroīns. (Tulk. piez.)

Rogers drudžaini pierakstīja.

Uzmini, kurš Stovneres policijas iecirkni nodarbojās ar šo lietu? Kurš viņu pratināja? Kurš deva rīkojumu lietu pārtraukt, izņemt to no papīru kaudzes un izbeigt? Kurš izglāba Ullas ādu?

Gribētos, lai tu to pasaki, Julle!

Ļoti labprāt. Tas pats zaglis, kurš man viņu atņēma. Mikaēls Belmans!

Vēl tikai pēdējais jautājums, Rogers sacīja, zinādams, ka nonācis pie vissvarīgākā. Vai ir pierādījumi? Vai šo ziņu avotu ir iespējams pārbaudīt? Vai tev ir zināms dīlera vārds? Tas ir viņš ne ar ko neriskē, un viņa vārds netiks pieminēts.

Tu domā vai es vēlos to nosaukt? Julle skaļi iesmējās. Pie velna, protams, gribu!

Viņš izrunāja vārdu pa burtiem, bet Rogers, pāršķīris lapu, pierakstīja to ar lielajiem burtiem, jūtot, kā savelkas žokļu muskuļi. No neapzināta smaida. Viņš saņēmās, taču zināja, ka šīs garšas pietiks ilgam laikam. Saldā sensācijas garša.

Nu ko, paldies par palīdzību! Rogers sacīja.

-Jāpateicas ir man, Julle teica. Tikai parūpējies, lai iznīcinātu

Belmanu! Tad būsim norēķinājušies!

Jā, starp citu, tikai ziņkārības pēc: kādēļ, tavuprāt, tas dīleris izstāstīja, ka ir nodevis?

Tādēļ, ka baidījās.

Baidījās? Kāpēc?

Viņš zināja pārāk daudz. Gribēja, lai par šo notikumu zinātu vēl kāds, gadījumā ja tas cūka atnāks un piepildīs savus draudus.

Vai Belmans dīlerim draudēja?

Ne jau Belmans. Viņa ēna. Tas bija teicis: ja viņš vēlreiz kaut pieminēs Ullas vārdu, tad piespiedīšot tam turēt muti. Uz visiem laikiem.

73. NODAĻA Arests

Pulkstenis rādija piecas minūtes pāri sešiem, kad Bjērna Holma Volvo Amazon no krustojuma iegriezās tramvaja pieturas vietā pie Valsts slimnīcas. Sigurs Altmans, sabāzis rokas rupjas vilnas pusmēteļa kabatās, stāvēja un gaidīja. Harijs no aizmugures sēdekļa pamāja, lai viņš sēžas priekšā. Sigurs un Bjērns sasveicinājās, un mašīna devās lejup pa Ringveienu, tad tālāk uz austrumiem Sinsenes krustojuma virzienā.

Harijs paliecās starp priekšējiem sēdekļiem.

Tas bija kā vienā no ķīmijas eksperimentiem skolas laikā. Tev patiesībā ir visi nepieciešamie ingredienti, lai notiktu reakcija, taču pietrūkst katalizatora, ārējā komponenta, dzirkstelītes, lai process sāktos. Informācija man bija, vienīgi vajadzēja kādu, kurš palīdzētu visu pareizi salikt kopā. Par manu katalizatoru kļuva slims cilvēks, slepkava, kuru dēvēja par Sniegavlru. Un pudele bāra plauktā. Vai tas nekas, ja aizsmēķēšu?

Klusums.

Saprotu. Tātad…

Viņi izbrauca cauri tunelim zem Brīnās, pēc tam augšup uz RIenas krustojumu un Manglerudu.

Trulss Berncens stāvēja vecajā, tukšajā laukumā un skatījās augšup uz nogāzi, kuras galā atradās Belmana māja.

Savādi, ka viņš, kurš tik bieži bija tur pusdienojis, rotaļājies un gulējis tolaik, kad viņi auga, ne reizi nebija tajā bijis, kopš māju pārņēma Ulla un Mikaēls.

Iemesls bija vienkāršs: viņš netika uzaicināts.

Reizēm viņš tāpat kā šobrīd stāvēja pēcpusdienas nokrēslā un skatījās uz māju, lai varbūt ieraudzītu viņu. Viņu, neaizsniedzamo, kuru neviens nedrīkstēja iegūt. Neviens, izņemot viņu, princi Mikaēlu. Brīžiem viņš prātoja: vai Mikaēls zina? Zina un tāpēc neaicina viņu? Vai varbūt viņa bija tā, kura zināja? Un, nepasakot tieši, lika Mikaēlam saprast, ka šis Bīvis, ar kuru kopā viņš uzaudzis, varbūt nav īstais, ar ko saieties ārpus darba? Vismaz ne tagad, kad beidzot sāk veidoties karjera, kad ir svarīgi apgrozīties pareizajās sociālajās aprindās, tikties ar pareizajiem cilvēkiem, sūtīt pareizos signālus. Būtu taktiski nepareizi saieties ar spokiem no agrākās dzīves, kurā bija notikumi, ko labāk vispār aizmirst.

Jā, viņš to saprata. Viņš tikai nesaprata, kādēļ viņa nespēj saprast: viņš nekad tai nenodarīs pāri. Gluži pretēji vai tad visus šos gadus viņš nebija aizsargājis viņu un Mikaēlu? Jā, bija. Viņš uzraudzīja, bija klāt, kur vajadzēja, ieviesa kārtību. Rūpējās par viņu laimi. Tāda bija viņa mīlestība.

Šovakar tur, augšā, logos dega gaisma. Vai viņiem viesi? Vai tie ēda un smējās, vai dzēra tādus vīnus, kādu Manglerudā nekad nebija bijis, un sarunājās jaunmodīgajā manierē? Vai viņa smaida tā, ka acis iemirdzas, tik skaistas, ka kļūst sāpīgi, kad tās paskatās? Ja viņam būtu vairāk naudas, ja viņš kļūtu bagāts, vai viņa biežāk uz viņu paskatītos? Vai tā varētu būt? Tik vienkārši?

Viņš vēl mazliet pastāvēja tur, lejā, saspridzinātajā laukumā. Tad devās mājup.

Bjērna Holma Amazon majestātiski iebrauca Rīenas apļveida krustojumā.

Ceļa zīme norādīja uz pagriezienu Manglerudas virzienā.

Uz kurieni braucam? Sigurs Altmans pajautāja un atbalstījās pret durvīm.

Uz turieni, kur to ieteica Sniegavīrs, Harijs atbildēja. Tālu atpakaļ laikā.

Viņi pabrauca garām pagriezienam.

Šeit! Harijs teica, un Bjērns nogriezās.

E6?

-Jā, brauksim uz austrumiem. Uz Līserenu. Vai pazīsti tās vietas, Sigur?

Tur ir skaisti, bet ko…?

Tieši tur arī sākas stāsts, Harijs sacīja. Pirms daudziem gadiem, pie deju zāles. Tonijs Leike, kura pirksta fotogrāfiju šodien tev parādīju, stāv mežmalā un skūpsta Mīu lensmaņa Skaija meitu. Ūle, kurš ir iemīlējies Mīā, ir izgājis ārā viņu meklēt un ierauga abus. Ūle, nikns un satriekts, metas virsū šim iebrucējam, šarmantajam Tonijam. Bet te pēkšņi atklājas Tonija rakstura otra puse. Nav vairs smaidīgā, apburošā flirtētāja, kurš visiem tā patīk. Ir uzradies plēsīgs zvērs. Un, līdzīgi visiem plēsējiem, jūtot draudus, viņš uzbrūk ar tādu niknumu un tik brutāli, ka paralizē gan Ūli un Mīu, gan tos, kuri pamazām ap tiem sapulcējas. Viņa acis aizsedz asiņaina migla, viņš izrauj nazi un nogriež Ūlem pusi mēles, līdz to paspēj atraut no upura. Un, kaut arī Ūle notikušajā nav vainojams, viņam ir kauns. Kauns par to, ka visiem kļūs zināms par viņa mīlestību bez atbildes, ka viņš Norvēģijas laukos ticis pazemots rituālajā cīņā par mātīti un ka viņa kroplīgā runa vienmēr liecinās par sakāvi. Viņš pārceļas, bēg. Vai tu klausies?

Altmans pamāja ar galvu.

Paiet daudzi gadi. Ūle ir iekārtojies jaunā vietā, viņam ir darbs, kurā viņu labi ieredz un ciena uzcītības dēļ. Viņam ir draugi, ne daudzi, bet pietiekami. Svarīgākais ir tas, ka tie nezina par viņa pagātni. Vienīgais, kā viņam dzīvē pietrūkst, ir sieviete. Dažas viņš ir saticis pateicoties iepazīšanās lapām internetā, sludinājumiem, reizēm kādā kafejnīcā vai restorānā. Bet tās ātri vien pazūd. Ne jau daļējā mēles trūkuma dēļ, bet tāpēc, ka viņš nes sev līdzi savu sakāvi kā ar mēsliem piebāztu mugursomu. Viņa runas veids liecina par zemu pašnovērtējumu, viņš jau iepriekš ir gatavs noraidījumiem un izjūt aizdomīgumu pret sievietēm, kuras uzvedas tā, it kā patiešām viņu gribētu. Parastā lieta. Sakāves smaka, no kuras visi bēg. Tad vienā jaukā dienā kaut kas notiek. Viņš satiek sievieti, kura nebēg, ar kuru viņš jau kādā ziemas naktī ir bijis kopā. Viņa pat ļauj tam īstenot seksuālās fantāzijas, viņi nodarbojas ar seksu pamestā fabrikā. Viņš uzaicina to paslēpot kalnos, un tas ir pirmais signāls tam, ka viņš domā nopietni. Sievieti sauc Adele Vetlēsena, un viņa mazliet negribīgi piekrīt.

Bjērns Holms nogriezās pie Grenmū, kur gaisā virpuļoja atkritumu pārstrādes rūpnīcas dūmi.

Viņi paslēpo pa kalniem. Varbūt. Bet varbūt Adele ir nogurusi, jo viņa ir nemierpilna dvēsele. Viņi ierodas Hovas namiņā, kur priekšā jau ir pieci citi. Mārita Ulsena, Elīass Skūgs, Borgnija Stēma-Mīre, Šarlote Lollesa un saslimusi Iska Pellere, kura ar temperatūru guļ atsevišķā istabā. Pēc vakariņām tiek iekurts kamīns un kāds atver sarkanvīna pudeli, bet dažs labs liekas gulēt. Kā Šarlote Lollesa. Un Ūle, kas guļamistabā guļ savā guļammaisā un gaida savu Adeli, bet Adelei vēl negribas gulēt. Varbūt viņa beidzot ir sākusi sajust šo smaku. Un tad kaut kas notiek. Vakarpusē ierodas pēdējais viesis. Dzirdamība ir lieliska, un Ūle no istabas saklausa jauna vīrieša balsi. Viņš sastingst. Šī balss ir no viņa briesmīgākajiem murgiem, no viņa lieliskākajām atriebības fantāzijām. Bet tas nevar būt viņš, nevar. Ūle ieklausās. Balss sarunājas ar Māritu Ulsenu. Kādu brīdi. Tad tā runā ar Adeli. Viņš dzird, ka tā smejas. Pamazām viņu balsis kļūst klusākas. Viņš dzird, ka blakustelpā citi liekas gulēt. Bet ne Adele. Arī vīrietis ar pazīstamo balsi neguļ. Tad viņš vairs nedzird neko. Līdz brīdim, kad saklausa skaņas ārpusē. Viņš aizlien līdz logam, paskatās ārā un ierauga viņus, redz viņas jautro seju un atpazīst aizgrābto dūdošanu. Un viņš zina, ka notiks neiespējamais: vēsture atkārtosies. Jo viņš pazīst vīrieti, kurš stāv Adelei aiz muguras un gatavojas viņu paņemt. Tas ir viņš. Tas ir Tonijs Leike.

Bjērns Holms ieslēdza sildītāju. Harijs atgāzās sēdeklī.

Kad nākamajā rītā pārējie pieceļas, Tonijs ir prom. Ūle izliekas, it kā nekas nebūtu noticis. Tagad viņš ir kļuvis spēcīgāks, ilgie naidpilnie gadi ir viņu norūdījuši. Viņš zina, ka pārējie ir redzējuši Adeli kopā ar Toniju, ka ir redzējuši viņa pazemojumu, tieši tāpat kā toreiz. Bet viņš ir mierīgs. Viņš zina, ko darīs. Varbūt viņš bija pēc tā ilgojies pēc pēdējā grūdiena, pēc brīvā kritiena. Dažas dienas vēlāk plāns ir gatavs. Viņš atgriežas Hovas namiņā varbūt viņu turp aizved ar sniega motociklu un izrauj no viesu grāmatas lapiņu ar viņu vārdiem. Šoreiz tas nebūs viņš, kurš aiz kauna bēgs no lieciniekiem, tie būs viņi, kas cietis. Un Ādele. Bet visvairāk cietis Tonijs. Viņam pienāksies viss kauns, kādu piedzīvoja Ūle, viņa vārds tiks izvārtīts dubļos, dzīve izpostīta, viņu sodīs tas pats netaisnīgais Dievs, kurš ļauj nogriezt mēli nelaimīgam mīlētājam.

Sigurs Altmans mazliet nolaida logu, un mašīnu piepildīja mīksta, svelpjoša skaņa.

Vispirms Ūlem vajadzēja atrast telpu, galveno mītni, kurā varētu netraucēti strādāt, neraizējoties, ka tiks atklāts. Un kas var būt dabiskāks par slēgto fabriku, kurā viņš reiz naktī bija izbaudījis savas dzīves laimīgāko mirkli? Tur viņš uzsāk upuru meklēšanu un rūpīgu plānošanu. Protams, vispirms jānogalina Ādele Vetlēsena, jo viņa Hovas namiņā bija vienīgā, kura zina viņa patieso identitāti. Vārdi, kas varbūt tur tika nosaukti, ātri aizmirstas, un viesu grāmatas lapai dublikāta nav. Vai tiešām nevēlaties cigareti, puiši?

Atbildes nebija. Harijs nopūtās.

Viņš vēlreiz sarunā tikšanos ar Ādeli. Uzņem viņu mašīnā, kuras iekšpusi ir izklājis ar polietilēna plēvi. Viņi aizbrauc līdz vietai, kur tos neviens netraucē, varbūt uz Kadok fabriku. Tur viņš izvelk lielu nazi ar dzeltenu spalu, nodiktē un piespiež Ādeli uzrakstīt kartīti un adresēt to savam dzīvokļa kaimiņam Drammenē. Tad nogalina viņu. Bjērn?

Bjērns Holms ieklepojās, samazināja ātrumu un ierunājās:

Sekcija uzrāda, ka viņš sadūris Ādelei kakla artēriju.

Viņš izkāpj no mašīnas. Nofotografē, kā viņa sēž pasažiera vietā ar nazi kaklā. Fotogrāfija. Atriebības triumfa apstiprinājums. Tas ir pirmais attēls, kas nokļūst uz viņa kantora sienas Kadok fabrikā.

Kāda pretimbraucoša mašīna uz šosejas sāka mētāties, tomēr izlīdzināja gaitu un, braucot garām, pasignalizēja.

Varbūt viņu nogalināt bija viegli. Varbūt arī ne. Bet viņš, vienalga, zina, ka šis ir galvenais upuris. Viņi nepaspēja tikties pārāk bieži, tāpēc viņš nevar zināt, cik daudz viņa ir pastāstījusi par to savām draudzenēm. Viņš zina tikai to: ja ķermeni atradīs, tad atraidīts mīļākais kļūs policijai par galveno aizdomās turamo. Ja viņu atradīs. Ja viņa turpretī it kā pazudīs, piemēram, ceļojuma laikā pa Āfriku, tad viņš ir drošībā.

Tā nu Ūle nogremdē līķi vietā, kuru labi pazist, kur ir dziļš un no kuras cilvēki turas pa gabalu. Tā ir vieta, kur logā rēgojas pamestā līgava. Virvju vīšanas darbnīca pie Līserena. Pats viņš dodas uz Leipcigu un samaksā prostitūtai Juliānai Verni, lai tā paņem Adeles uzrakstīto kartīti sev līdzi uz Ruandu, piereģistrējas viesnīcā ar Adeles Vetlēsenas vārdu un no turienes to nosūta. Turklāt Kongo viņai kaut kas jānopērk un jāpārved mājās Ūlem. Slepkavības ierocis. Leopolda ābols. Šis īpašais ierocis, protams, nav izraudzīts nejauši: tam jānorāda uz Kongo un jāpalīdz policijai novirzīt aizdomas uz cilvēku, kurš bieži apmeklē šo valsti, uz Toniju Leiki. Kad Juliāna atgriežas Leipcigā, Ūle viņai samaksā. Un varbūt tieši tur, noliecies pār trīcošo Juliānu, kura, asarām ritot, paņem mutē moku ābolu, viņš sāk izjust apmierinājumu, sadistisku noreibumu, gandrīz seksuālas vēlmes apmierinājumu, ko bija nēsājis sevī un barojis daudzus gadus ar sapņiem par atriebību. Pēc tam viņš nogremdē to upē, taču līķis uzpeld un tiek atrasts.

Harijs dziļi ievilka elpu. Ceļš bija kļuvis šaurāks, un mežs bija pienācis tuvāk, tagad tas turējās cieši līdzās ceļam.

Nākamajās nedēļās viņš nogalina Borgniju Stēmu-Mīri un Šarloti Lollesu. Pretēji kā tas bija Adeles un Juliānas gadījumā viņš nemēģina līķus slēpt. Tomēr policijas izmeklēšanas rezultāti nenoved līdz Tonijam Leikem, kā Ūle bija cerējis. Tādēļ viņam jāturpina nogalināt, jāturpina atstāt pēdas, jāizdara spiediens uz policiju. Viņš nogalina stortinga deputāti Māritu Ulsenu un izliek to vispārējai apskatei Frongnerbādetē. Tagad taču policijai jāsaskata sakarība starp šīm sievietēm un jāatrod cilvēks ar Leopolda ābolu? Bet tas nenotiek. Un viņš saprot, ka ir jāiejaucas, ir jāpalīdz, jāriskē. Viņš novēro Tonija māju Holmenveienā, līdz ierauga, ka Tonijs dodas prom. Tad ielaužas mājā caur pagrabu, ieiet dzīvojamā istabā un no Tonija telefona uz rakstāmgalda piezvana nākamajam upurim Elīasam Skūgam. Ejot ārā, viņš nozog velosipēdu, lai viss izskatītos pēc parastas ielaušanās. Istabā atstātie pirkstu nospiedumi Ūli neuztrauc, jo visiem zināms, ka policija neizmeklē parastus ielaušanās gadījumus. Tad viņš metas prom uz Stavangeri. Šajā brīdī viņa sadisms jau ir pilnziedā. Viņš nogalina Elīasu, pielīmējot to pie vannas dibena un mazliet atgriežot ūdens krānu. Skatieties, benzīna uzpildes stacija! Vai neviens nav izsalcis?

Bjērns Holms pat nesamazināja ātrumu.

Okay. Tad kaut kas notiek. Ūle saņem vēstuli. No šantāžista. Tas raksta, ka zinot: Ūle ir nogalinājis, un viņš vēlas naudu. Ja tās nebūs, tad atnāks tēvocis no policijas. Ūles pirmā doma: tam jābūt kādam, kurš zina, ka viņš ir bijis Hovas namiņā, tātad tas ir viens no diviem dzīvi palikušajiem. Iska Pellere. Vai Tonijs Leike. Isku Pelleri viņš tūlīt izsvītro no aizdomām. Viņa ir austrāliete, devusies uz mājām, turklāt diezin vai prot rakstīt norvēģiski. Tonijs Leike, kāda likteņa ironija! Viņi nesatikās namiņā, bet Adele, protams, flirta laikā Tonijam varēja pieminēt Ūles vārdu. Vai ari Tonijs varēja ieraudzīt Ūles vārdu viesu grāmatā. Vienalga, Tonijam vajadzēja pamazām nojaust sakarību, kad slepkavību apraksti sāka parādīties avīzēs. Turklāt izspiešanas mēģinājums lieliski saskan ar finanšu presē rakstīto, ka Tonijam izmisīgi vajadzīga nauda viņa Kongo projektam. Ūle pieņem lēmumu. Kaut gan par visu vairāk viņš vēlētos, lai Tonijs turpina dzīvot apkaunots, ir jārīkojas citādi, pirms situācija kļūst nekontrolējama. Tonijam ir jāmirst. Viņš izseko Toniju. Seko viņam vilcienā, kas ved uz turieni, kurp Tonijs vienmēr dodas, uz Ustaūsetu. Seko viņa sniega motocikla pēdām, kas aizved līdz kādam pamestam tūristu namiņam starp gravām un aizām. Un tur Ūle viņu sagūsta. Un Tonijs atpazīst spoku, puisēnu no deju zāles, to, kuram viņš nogrieza mēli. Un droši zina, kas viņu sagaida. Un Ūle atriebjas. Viņš moka Toniju. Dedzina viņu. Varbūt tāpēc, lai piespiestu nosaukt iespējamos līdzdalībniekus izspiešanā. Varbūt tikai sava prieka pēc.

Altmans steigšus pacēla loga stiklu.

Auksts, viņš īsi noteica.

Kamēr risinās šie notikumi, pienāk informācija, ka Iska Pellere atrodas Hovas namiņā. Ūle saprot, ka galīgais atrisinājums varētu būt tuvu, taču vienlaikus nojauš lamatas. Viņš atceras lielo sniega kupenu virs namiņa apkārtnes ļaudis uzskata to par bīstamu. Viņš pieņem lēmumu. Iespējams, viņš ņem sev līdzi Toniju pavadoņa lomā, dodas uz Hovas namiņu un uzspridzina kupenu ar dinamītu. Tad ar sniega motociklu brauc atpakaļ, nomet Toniju dzīvu vai mirušu no kraujas, pēc viņa ari sniega motociklu. Ja līķi kādreiz atrastu, tas izskatītos pēc nelaimes gadījuma kāds cilvēks, ieguvis apdegumus, devies pēc palīdzības un nogāzies lejā.

Ainava kļuva plašāka. Viņi brauca garām ezeram. Tā ūdenī spoguļojās mēness.

Ūle triumfē, viņš ir uzvarējis. Viņš ir piekrāpis visus, pamatīgi piekrāpis. Viņam sāk iepatikties rotaļa, šī sajūta būt režisoram, tas, ka visi seko viņa norādījumiem. Tad šis meistars, kurš astoņus dažādus likteņus ir sasaistījis kopā vienā lielā drāmā, nolemj sniegt mums atvadu sveicienu. Pareizāk sakot, man.

Māju pudurītis, benzīna uzpildes stacija un tirdzniecības centrs. Apļa krustojumā viņi nogriezās pa kreisi.

Ūle nocirta Tonijam kreisās rokas vidējo pirkstu. Un viņam ir Leikes telefons. Viņš to izmantoja, kad zvanīja man no Ustaūsetas centra. Mans numurs nav nekur reģistrēts, bet Tonijs bija ielicis to sava telefona kontaktu sarakstā. Ūle neatstāja nekādu ziņu, varbūt tā bija tikai pēkšņa iegriba.

Vai arī lai samulsinātu, Bjērns Holms ieteicās.

Vai arī lai izrādītu mums savu pārākumu, Harijs teica. Tāpat kā tad, kad burtiski nolika Tonija vidējo pirkstu pie manām durvīm Policijas pārvaldē, tieši mūsu degunu priekšā. Jo viņš to var izdarīt. Viņš ir Kavalieris, viņš ir nomazgājis savu kaunu, devis pretsitienu, atriebies visiem tiem, kuri viņu nicinājuši vai varētu nicināt. Lieciniekiem. Prostitūtai. Un tam, kurš aizveda viņa meiteni. Tad atkal notiek kaut kas neparedzēts. Tiek atklāta viņa mītne fabrikā Kadok. Protams, policijai vēl nav nekādu pēdu, kas vestu tieši pie Ūles, bet tie sāk bīstami tuvoties. Tādēļ Ūle dodas pie sava šefa un saka, ka beidzot vēlas izņemt gan atvaļinājumu, gan brīvdienas, kuru ir iekrājies ļoti daudz. Viņš būšot prom labu laiciņu. Viņa reiss, starp citu, būs parīt.

Pulksten divdesmit vienos un piecpadsmit minūtēs, uz Bangkoku caur Stokholmu, Bjērns Holms papildināja.

Šajā stāstā daudzas detaļas ir pieņēmumi, izņemot šo. Mēs tuvojamies. Esam klāt.

Bjērns nogriezās no šosejas un pa grantētu celiņu piebrauca pie lielas, sarkanas koka ēkas. Apstājās un izslēdza aizdedzi.

Neviens no logiem nebija apgaismots, bet reklāmas uz pirmā stāva sienām liecināja, ka ēkas vienā galā reiz bijis pārtikas preču veikaliņš. Pagalma pretējā pusē, piecdesmit metrus tālāk, zem laternas staba stāvēja zaļš Jeep Cherokee.

Bija kluss. Ne skaņas, ne vēja, laiks likās apstājies. No džipa loga vadītāja pusē gaisā cēlās cigaretes dūmu stīdziņa.

Šī ir tā vieta, kur viss sākās, Harijs sacīja. Deju zāle.

Kas tas ir? Altmans pamāja uz Cherokee pusi.

Vai tad tu to nepazīsti? Harijs izņēma cigarešu paciņu, iesprauda neaizdegtu cigareti starp lūpām un ar izsalkušu skatienu paraudzījās uz tabakas dūmiem. Protams, apgaismojums var pievilt. Vairums veco laternu met dzeltenu gaismu, tādēļ zila mašīna izskatās zaļa.

Esmu redzējis to filmu, Altmans teica. "In the Valley ofElah".

Mm. Laba filma. Gandrīz Altmana līmenī.

Gandrīz.

Sigura Altmana līmenī.

Sigurs klusēja.

Tā, Harijs noteica. Vai esi apmierināts? Vai tā biji iztēlojies savu šedevru, Sigur? Vai varbūt saukt tevi par Ūli Siguru?

73. NODAĻA. Bristol Cream

Labāk par Siguru.

Žēl, ka vārdu nomainīt nav tik viegli kā uzvārdu. Harijs atkal noliecās starp priekšējiem sēdekļiem. Kad tu man pastāstīji, ka esi nomainījis savu uzvārdu, es taču neiedomājos, ka vārdā Ūle S. Hansens S varētu nozīmēt Sigurs. Bet vai tas palīdzēja, Sigur? Vai jaunais vārds tevi padarīja par citu, nevis to, kurš šajās drupās visu zaudēja?

Sigurs paraustīja plecus.

Mēs bēgam tik tālu, cik spējam. Jaunais vārds man mazliet palīdzēja.

Mm. Šodien es noskaidroju dažas lietas. Kad tu no šejienes pārcēlies uz Oslo, tad sāki mācīties par slimnieku aprūpi. Kāpēc nestudēji medicīnu? Tev taču vidusskolā bija tikai teicamas atzīmes!

Vienīgais, kas mani nodarbināja, lai nebūtu jārunā ar cilvē-kiem. Sigurs greizi pasmaidīja. Es iedomājos, ka, būdams slimnieku kopējs, varēšu no tā izvairīties.

Es šodien piezvanīju un aprunājos ar logopēdu. Tas pastāstīja, ka viss ir atkarīgs no tā, kādi muskuļi ir bojāti, ka teorētiski pat tad, ja ir tikai puse mēles, var ietrenēties atkal runāt gandrīz perfekti.

Bez mēles galiņa ir grūti izrunāt skaņu s. Vai tas mani atmaskoja?

Harijs nolaida sānu logu un aizsmēķēja cigareti. Ievilka dūmus tik strauji, ka cigaretes papīrs iečirkstējās.

Ne tikai. Mēs kādu brīdi devāmies nepareizā virzienā. Logopēds man pastāstīja, ka cilvēki mēdzot svepstēšanu saistīt ar vīriešu homoseksualitāti. Angliski to dēvē par gay lisp, un tā nav svepstēšana logopēdiskā izpratnē, bet vienīgi cits veids, kā izrunāt skaņu s. Zilie šo gay lisp var gan ieslēgt, gan izslēgt, tas viņiem ir kā kods. Un šis kods darbojas. Logopēds pastāstīja, ka kādā amerikāņu universitātē izdarīts lingvistisks pētījums: vai ir iespējams uzminēt cilvēka seksuālo noslieci, tikai noklausoties viņu runas ierakstu. Diezgan bieži tika uzminēts. Bet izrādījās, ka vairums, izdzirdot ierakstu, uztvēra to kā gay lisp. Tas bija tik spēcīgs signāls, ka nomāca pārējos, hetero-seksuāliem raksturīgos signālus. Kad viesnīcas Bristol administrators sacīja, ka kāds esot jautājis pēc Iskas Pelleres un runājis sievišķīgā balsī, viņš pats kļuva par stereotipiskās domāšanas upuri. Tikai tad, kad viņš nodemonstrēja, kā tas cilvēks runājis, es sapratu, ka ar to viņš bija domājis tieši svepstēšanu.

Droši vien bija vēl kaut kas.

-Jā. Bristole. Tas ir Sidnejas rajons Austrālijā. Redzu, ka tu izproti sakarību.

Pagaidi! Bjērns ieteicās. Es nesaprotu.

Harijs izpūta dūmus pa logu.

Sniegavīrs man kaut ko pateica. Slepkavam patīkot būt tuvumā, viņš parādoties manā redzeslokā. Viņš esot man pieskāries. Tādēļ, ieraugot pudeli Bristol Cream, es beidzot visu sasaistīju kopā ka tādu uzrakstu esmu redzējis jau agrāk. Un pateicis to kādam cilvēkam. Cilvēkam, kurš man bija pieskāries. Un pēkšņi sapratu, ka tas, ko pateicu, tika pārprasts. Es sacīju, ka Iska Pellere uzturas Bristolē, bet sarunas biedrs iedomājās, ka es runāju par viesnīcu Bristol Oslo. Es sacīju to tev, Sigur! Slimnīcā tūlīt pēc lavīnas nobrukuma.

Tev ir laba atmiņa.

Dažkārt ir. Aizdomas vērsās pret tevi, kad acīm redzams kļuva kas cits. Tas, ko tu teici par ketamīnu, lai Norvēģijā to dabūtu, esot jāstrādā anestezioloģijā. Kā teica mans draugs: ja vēlas to, ko redz katru dienu, tas ir, ja sieviete parastā slimnīcas apģērbā izraisa viņā seksuālas fantāzijas, tad viņš varbūt strādā slimnīcā. Tāpat kā lietotāja vārds datoram fabrikā Kadok bija Nešvila. Šis vārds tika paņemts no filmas nosaukuma. Režisors…

Roberts Altmans, 1975. gads, Sigurs teica. Ļoti nenovērtēts meistardarbs.

Un saliekamais krēsls galvenajā mītnē, protams, bija režisora krēsls. Izcilajam režisoram Siguram Altmanam.

Sigurs neatbildēja.

Bet es vēl nezināju, kāds bija tavs motīvs, Harijs turpināja. Sniegavīrs man stāstīja, ka slepkavas dzinulis esot naids. Un naidu radījis viens vienīgs notikums kaut kad tālā pagātnē. Iespējams, man bija nojausma. Mēle. Svepstēšana. Es palūdzu kādu garīgi neveselu dāmu Bergenā mazliet parakņāties Sigura Altmana pagātnē. Viņai vajadzēja aptuveni trīsdesmit sekundes, lai Iedzīvotāju reģistrācijas pārvaldes datubāzē noskaidrotu, ka esi mainījis uzvārdu, un lai agrāko uzvārdu saistītu ar spriedumu Tonija Leikes lietā.

Pa Cherokee logu, bārstot dzirksteles, izlidoja cigarete.

Tādēļ atlika vien jautājums par laiku, Harijs teica. Mēs pārbaudījām dežūru sarakstus Valsts slimnīcā. Divu slepkavību gadījumos tie dod tev šķietamus alibi. Tev bija dežūra gan tad, kad nogalināja Māritu Ulsenu, gan arī Borgnijas Stēmas-Mīres slepkavības brīdī. Taču abas slepkavības notika Oslo, un Valsts slimnīcā neviens nespēj atcerēties, ka būtu redzējis tevi mūs interesējošā laikā. Un, tā kā tu strādā vairākās nodaļās, tad neviens arī nesatrauksies, ja dažas stundas tevi neredzēs. Ja nekļūdos, tu man stāstīji, ka brīvo laiku pavadi galvenokārt vienatnē. Mājās.

Sigurs Altmans paraustīja plecus.

Iespējams.

Te nu mēs esam! Harijs sasita plaukstas.

Pagaidi mazliet! Altmans ieteicās. Tas, ko tu pastāstīji, ir tikai stāstiņš. Te nav neviena taustāma pierādījuma.

A, pavisam piemirsu! Harijs sacīja. Vai atceries fotogrāfijas, kuras tev šodien parādīju? Liku tās aplūkot, un tu teici, ka tās esot mazliet lipīgas?

Kas ir ar tām fotogrāfijām?

Ja tādas paņem rokā, uz tām paliek lieliski pirkstu nospiedumi. Tavējie atbilst tiem, kurus atradām uz rakstāmgalda Tonija Leikes mājā.

Sigura Altmana sejas izteiksme sāka lēnām mainīties šķita, viņš sāk saprast.

Tu parādīji tās tikai… tikai tādēļ, lai es tās paņemtu rokā? Altmans dažas sekundes kā pārakmeņojies skatījās uz Hariju. Tad ieslēpa seju plaukstās. Atskanēja tikai viena skaņa. Smiekli.

Tu pārdomāji gandrīz visu, Harijs sacīja. Kāpēc neiedomājies, ka būtu saprātīgi sagādāt sev kaut kādu alibi?

Man neienāca prātā, ka tas būs vajadzīgs, Altmans iezviedzās. Tu, vienalga, būtu sapratis, kas par lietu, vai ne, Harij?

Acis aiz briļļu stikliem kļuva mitras, taču tas nebija izmisums. Rezignācija. Harijs to bija redzējis ari agrāk. Tas bija atvieglojums, ka viņš ticis atklāts. Ka beidzot var izstāstīt.

Droši vien, Harijs atbildēja. Tas ir, oficiāli nevis es visu atklāju, bet tas cilvēks, kurš sēž tur, tajā mašīnā. Tādēļ tevi arestēs viņš.

Sigurs noņēma brilles un noslaucīja smieklu asaras.

Tātad tu meloji, sacīdams, ka esmu tev vajadzīgs sakarā ar ketamīnu?

Jā, bet es nemeloju, kad sacīju: tu iekļūsi norvēģu kriminālistikas vēsturē.

Harijs pamāja Bjērnam, kurš pamirkšķināja starmešus.

No Cherokee izkāpa kāds vīrs.

Tavs vecs paziņa, Harijs sacīja. Vismaz tu pazini viņa meitu.

Vīrietis viņiem tuvojās. Mazliet līkām kājām. Aiz jostas parāva

uz augšu bikses. Kā vecs policists.

Mani interesē vēl tikai viena lieta, Harijs ieteicās. Sniegavīrs sacīja, ka slepkava nemanot iezadzies manā dzīvē, varbūt brīdī, kad biju vājš. Kā tu to izdarīji?

Sigurs uzlika brilles.

Visiem pacientiem, kas tiek uzņemti slimnīcā, jāuzrāda kāds no saviem tuvākajiem radiniekiem. Tavs tēvs acīmredzot nosauca tevi, jo ēdnīcā viena no medmāsām sacīja, ka viņas nodaļā guļot Sniegavīra arestētāja paša Harija Hola tēvs. Es uzskatīju par pašsaprotamu, ka tik slavens cilvēks kā tu būs iesaistīts šajā lietā. Tobrīd es patiesībā strādāju pavisam citās nodaļās, bet palūdzu nodaļas vadītājam atļaut izmantot tavu tēvu savā anestezioloģijas projektā. Teicu, ka viņš perfekti iederas manā testēšanas grupā. Iedomājos: ja ar viņa palīdzību iepazīšos ar tevi, tad uzzināšu, kā virzās lieta.

Tu vēlies sacīt būt manā tuvumā. Turēt roku uz pulsa un gūt apstiprinājumu savam pārākumam.

Kad tu beidzot parādījies, man bija jāpiesargās, lai tieši nepajautātu par izmeklēšanas gaitu. Sigurs Altmans dziļi ievilka elpu. Es nedrīkstēju modināt aizdomas. Nācās būt pacietīgam un nogaidīt, līdz būšu ieguvis uzticību.

Un tas tev izdevās.

Sigurs Altmans lēni pamāja ar galvu.

Paldies! Man patīk domāt, ka izraisu uzticību. Starp citu, istabu Kadok fabrikā es dēvēju par montāžas telpu. Kad jūs tajā ielauzāties, zaudēju savaldīšanos. Tās bija manas mājas. Biju tik nikns, ka gandrīz atslēdzu tavu tēvu no mākslīgās elpošanas aparāta, Harij! Tomēr neatslēdzu. Tikai gribu, lai tu to zinātu.

Harijs neatbildēja.

Nesaprotu tikai vienu, Sigurs turpināja. Kā jūs uzzinājāt par pamesto tūristu namiņu?

Harijs paraustīja plecus.

Pavisam nejauši. Mums ar kolēģi vajadzēja tur tikt iekšā. Izskatījās, ka tur pavisam nesen ir bijuši cilvēki. Un pie kamīna bija pielipuši, kā man likās, gaļas gabaliņi. Pagāja labs laiciņš, līdz sasaistīju tos ar roku, kas rēgojās zem sniega motocikla. Tā izskatījās pēc kūpinātas desas. Lensmaņa darbinieks aizbrauca uz namiņu, nokasīja visus gabaliņus un aizsūtīja tos DNS analīzei. Pēc dažām dienām saņemsim atbildi. Tonijs tur glabāja personiskās lietas. Es, piemēram, atvilktnē atradu ģimenes fotogrāfiju. Tonijs tajā ir vēl zēns. Tu pietiekami labi nesakopi aiz sevis, Sigur!

Policists bija apstājies pie Bjērna nolaistā loga. Viņš pieliecās un, skatīdamies garām Bjērnam, vērsās pie Sigura Altmana.

Sveiks, Ūle! lensmanis Skaijs teica. Es arestēju tevi sakarā ar daudzu cilvēku slepkavībām, kuru vārdus man patiesībā vajadzētu nolasīt, bet to mēs izdarīsim vēlāk. Pirms es apeju apkārt un atveru mašīnas durvis, gribu, lai tu novieto abas rokas tā paaugstāk uz paneļa, lai es tās redzētu. Es uzlikšu tev rokudzelžus, un tu dosies man līdzi uz lielisku, tīri izmazgātu kameru. Mana sieva ir pagatavojusi kotletes ar sautētiem kāpostiem. Viņa apgalvo, ka atceroties tas tev esot garšojis. Vai labi izklausās, Ūle?

ASTOTĀ DAĻA

..

75. NODAĻA Transpirācija

Ko, pie velna, tas nozīmē?

Pulkstenis rādīja septiņi. KRIPOS ēka sāka mosties jaunai dienai, bet Harija kabineta durvīs, turot vienā rokā portfeli, bet otrā "Aftenposten", stāvēja saniknotais Mikaēls Belmans.

-Ja tu runā par "Aftenposten"…

Jā, es runāju par šo! Belmans nometa avīzi uz galda Harijam deguna priekšā.

Virsraksts aizņēma pusi no pirmās lappuses. ŠONAKT IR ARESTĒTS "KAVALIERIS"! Iesauku "Kavalieris" prese bija uzošņājusi tajā pašā dienā, kad viņi sanāksmju telpā Odin bija to tā nokristījuši. ŠONAKT ARESTĒTS, protams, nebija īsti precīzi, jo viss notika vakarpusē, bet lensmanim Skaijam nebija sanācis laika nosūtīt ziņojumu presei agrāk kā pēc pusnakts, pēc televīzijas kanālu pēdējiem jaunāko ziņu raidījumiem un īsi pirms avīžu deadline. Ziņojums bija īss un neprecizēja ne laiku, ne īpašos apstākļus, vienīgi to, ka pēc intensīva izmeklēšanas darba no lensmaņa kantora puses Kavalieris ticis saņemts ciet pie vecā kluba Itre Ēnebakā.

Ko tas nozīmē? Belmans atkārtoja.

Tas nozīmē, ka policija ir dabūjusi aiz restēm vienu no briesmīgākajiem slepkavām Norvēģijas vēsturē, Harijs atbildēja, mēģinot atgāzt krēsla augsto atzveltni atpakaļ.

Policija? Belmans nošņāca. Lensmaņa kantoris… viņš bija spiests ieskatīties avīzē, …Itre Ēnebakā?

Nav jau tik svarīgi, kurš atrisina šo lietu, galvenais tā ir at-risināta, Harijs sacīja un sameklēja kloķi zem sēdekļa. Kā šie verķi darbojas?

Belmans dažus soļus atkāpās un aizvēra durvis.

Paklausies, Hol!

Es vairs neesmu Harijs?

Aizveries un klausies uzmanigi! Es zinu, kas te notika. Tu runāji ar Hāgenu un uzzināji, ka nevari nodot arestēšanu viņa un Smago noziegumu nodaļas ziņā, ka viņam tas būtu pārāk liels risks. Nespēdams uzvarēt savā laukumā, tu izšķiries par neizšķirtu. Tu atdevi visus laurus lauķim lensmanim, kurš neko nesajēdz no slepkavību izmeklēšanas!

Es, šef? Harijs uzmeta Belmanam aizvainotu skatienu. Viens no līķiem tika atrasts viņa apgabalā, tādēļ ir pilnīgi dabiski, ka viņš sekoja izmeklēšanas gaitai un droši vien izpētīja šo priekšvēsturi ar Toniju Leiki. Es teiktu ellīgi labs policijas darbs.

Likās, ka pigmenta plankumi Belmana pierē iezaigojas visās varavīksnes krāsās.

Vai tu zini, kā tas izskatās, raugoties no Tieslietu ministrijas viedokļa? Viņi ir nodevuši izmeklēšanu manās rokās, es strādāju nedēļām ilgi, bet rezultātu nav. Tad uzrodas šis lauķis un dažu dienu laikā mūs apspēlē.

Mm. Harijs pavilka kloķi uz augšu, un krēsla mugura strauji atgāzās. Neizklausās labi, ja tu tā runā, šef!

Belmans ar plaukstām atspiedās pret galdu, paliecās uz priekšu un nošņāca tā, ka ap Hariju uzvirmoja mazu, baltu siekaliņu mākonītis.

Ceru, ka ari šis neizklausīsies labi, Hol! Pēcpusdienā piciņa, kas tika atrasta tavās mājās, nonāks laboratorijā, un tur tiks konstatēts, ka tas ir opijs. Ar tevi ir cauri, Hol!

Un pēc tam, šef? Harijs, kloķi raustīdams, šūpojās krēslā.

Belmans sarauca pieri.

Ko, pie velna, tu gribi sacīt?

Ko tu atbildēsi presei un Tieslietu ministrijai? Kad viņi paskatīsies uz datumu kratīšanas orderī, kas izdots tavā vārdā? Kad pajautās, kā tas var būt, ka dienu pēc tam, kad kāda policista mājās tiek atrasts opijs, tu piešķir šim pašam policistam īpašu lomu savā izmeklēšanas grupā? Kāds varbūt sāktu apgalvot: ja KRIPOS tiek vadīts tādā veidā, tad nav jābrīnās, ka lensmanis, kuram ir tikai viena kamera aizturētajiem un sieva pavāre, ir veiksmīgāks slepkavas atrašanā.

Belmans, muti pavēris, mirkšķināja acis.

Lūk! Harijs, apmierināti smaidīdams, atgāzās pret nostipri-nāto krēsla atzveltni. Un aizvēra acis, kad ar troksni aizcirtās durvis.

Saule jau bija pacēlusies pāri kalnam, kad Kronglijs apturēja sniega motociklu, nokāpa un piegāja pie Roja Stilles, kurš stāvēja līdzās dziļi sniegā iedurtai slēpju nūjai.

Nu?

Domāju, ka esam uzgājuši, Stille teica. Droši vien tā pati nūja, ar kuru tas Hols iezīmēja sava atraduma vietu.

Stillēm, kas drīzumā gatavojās iet pensijā, nekad nebija vēlmes kļūt par kaut ko vairāk nekā tikai inspektoru, bet kuplo, sirmo matu, ciešā skatiena un mierīgās balss dēļ cilvēki bieži vien nodomāja, ka no abiem vīriem lensmanis ir tieši viņš, nevis Kronglijs.

Ak tā? Kronglijs pabrīnījās.

Abi ar Stilli viņi piegāja pie kraujas malas. Stille norādīja ar roku lejup. Un tur, uz nogāzes, Kronglijs ieraudzīja sniega motociklu. Viņš pielika pie acīm binokli. Redzēja kailo, apdegušo roku, kas rēgojās no motocikla apakšas. Pusbalsī nomurmināja:

Ak tu velns! Beidzot!

Brokastotāji jau sāka pamest Stopp Pressen!, kad Bents Nūrbē izdzirdēja, ka kāds ieklepojas. Viņš atrāva skatienu no "New York Times", noņēma brilles, piemiedza acis un pacentās izveidot kaut ko līdzīgu smaidam.

Gunnar!

Bent!

Sasveicināšanās veids, nosaucot otru cilvēku vārdā, bija saglabājies no ložas laikiem un vienmēr atgādināja Gunnaram Hāgenam par skudrām, kas sastopoties apmainās ar smaržām. Nodaļas vadītājs apsēdās, taču mēteli nenovilka.

Pa telefonu tu teici, ka esot kaut ko atradis.

-Viens no maniem žurnālistiem ir uzracis, lūk, šo. Nūrbē uzmeta galdā brūnu aploksni. Izskatās, ka Mikaēls Belmans ir pasargājis savu sievu kādā narkotiku lietā. Tā ir sena, juridiski tos apsūdzēt nevar, bet no preses…

…viņi nekad netiks vaļā, Hāgens nobeidza un paņēma aploksni.

Manuprāt, tu droši vari uzskatīt, ka Belmans ir padarīts nekai-tīgs.

Vismaz ir sasniegts savstarpēja terora līdzsvars. Viņam arī pret mani šis un tas ir. Turklāt nevar zināt, vai tas man kādreiz noderēs. Viņu nupat ir pazemojis kāds lensmanis Itre Ēnebakā.

Es lasīju. Ari Tieslietu ministrijā lasīja, vai ne?

Tie tur, augšā, gan lasa avīzes, gan uzmanīgi ieklausās. Bet, vienalga, paldies!

Nav par ko, mēs taču palīdzam viens otram!

Kas zina, varbūt kādudien man tas noderēs.

Gunnars Hāgens paņēma aploksni un ielika to mēteļa iekškabatā.

Atbildi viņš nesaņēma, jo Bents Nūrbē bija atsācis lasīt rakstu par kādu jaunu, melnādainu amerikāņu senatoru, vārdā Baraks Obama. Raksta autors visā nopietnībā apgalvoja, ka kādā dienā tas varētu kļūt par Savienoto Valstu prezidentu.

Sasniedzis kraujas dibenu, Kronglijs uzsauca pārējiem, ka ir lejā, un atbrīvojās no virves.

Arctic Cat markas sniega motocikls gulēja ar kāpurķēdēm uz augšu. Kronglijs, automātiski uzmanoties, kur liek rokas un kājas, parāpās trīs metrus uz priekšu, tuvāk motociklam. It kā apskatīja nozieguma vietu. Pietupās. No motocikla apakšas rēgojās roka. Viņš pieskārās motociklam, un tas, turēdamies uz diviem akmeņiem, sašūpojās. Lensmanis ievilka elpu un apgāza motociklu uz sāniem.

Mirušais gulēja uz muguras. Kronglija pirmā doma bija: iespējams, tas ir vīrietis. Galva un seja starp sniega motociklu un akmeņiem bija tā sakropļota, ka izskatījās pēc krabju dzīru paliekām. Viņam nevajadzēja pieskarties sakropļotajam ķermenim, lai saprastu, ka tas ir pārvērties receklī, ar saplacinātu vidukli un pulverī saberztiem gurniem un ceļgaliem. Kronglijam diezin vai izdotos identificēt līķi, ja nebūtu sarkanā flaneļa krekla. Un vienīgā, sapuvušā brūnā zoba, kas turējās apakšžoklī.

76. NODAĻA Atkārtotā identificēšana

Ko tu saki? Harijs piespieda telefonu ciešāk pie auss, it kā nebūtu sadzirdējis.

Es teicu, ka zem sniega motocikla neguļ Tonija Leikes liķis, Kronglijs atkārtoja.

Bet?

Tas ir Ods Utmū. Vietējais savādnieks un pavadonis. Viņš vienmēr staigāja sarkanā flaneļa kreklā. Un tas ir viņa sniega motocikls. Bet pārliecināja mani līķa zobi. Viena vienīgā sapuvušā zoba sakne. Dievs vien zina, kur palikuši pārējie zobi un breketes.

Utmū. Breketes. Harijs atcerējās, ko Kaja bija stāstījusi par pavadoni, kurš ar sniega motociklu bija aizvedis viņu līdz Hovas namiņam.

Bet pirksti? Harijs pajautāja. Vai tie nav izkropļoti?

Protams. Utmū, nabadziņš, stipri cieta no reimatisma. Belmans palūdza mani piezvanīt un informēt tevi. Tas taču nemaz nav tas, uz ko cerēji, Hol?

Harijs atgrūda krēslu no rakstāmgalda.

Katrā ziņā ne gluži tas. Vai tas varētu būt nelaimes gadījums, Kronglij?

Tomēr viņš jau iepriekš zināja atbildi. Visu to vakaru un visu nakti bija spīdējis mēness, un pat bez ieslēgtām gaismām aizu būtu neiespējami nepamanīt, it īpaši cilvēkam, kurš lieliski pazina apkārtni, turklāt brauca tik lēni, ka, krītot no septiņdesmit metru augstuma, piezemējās tikai trīs metru attālumā no vertikālās līnijas.

Aizmirsti, Kronglij! Pastāsti man par apdegumiem.

Uz mirkli iestājās klusums, tad sekoja atbilde:

Rokas un mugura. Ada uz rokām ir sasprāgusi, redzama sarkana miesa. Mugura daļēji ir pārogļojusies. Un starp lāpstiņām ir iededzis kaut kāds raksts…

Harijs pievēra acis. Iedomājās par rakstu namiņā uz kamīna. Par kūpošajiem miesas gabaliņiem.

…atgādina brieža siluetu. Vēl kas, Hol? Mums jāsāk transportēt…

Tas ir viss, Kronglij. Paldies!

Harijs nolika telefonu. Brīdi sēdēja un domāja. Tātad tas nav Tonijs Leike. Tas, protams, izmaina detaļas, bet ne koptēlu. Utmū bija vēl viens upuris Altmana atriebības gājienā un acīmredzot kaut kādi bija pagadījies viņam ceļā. Viņiem bija Tonija Leikes pirksts, bet kur palicis pārējais ķermenis? Harijam iešāvās prātā kāda doma. Ja vien viņš ir miris. Teorētiski Tonijs Leike varēja būt kaut kur ieslēgts. Vietā, kuru zina tikai Sigurs Altmans.

Harijs uzspieda lensmaņa Skaija numuru.

Viņš atsakās teikt kādam pat vienu vārdu, Skaijs, kaut ko košļādams, sacīja. Izņemot savu advokātu.

Un kurš ir advokāts?

Juhans Krūns. Vai tu viņu pazīsti? Izskatās pēc puišeļa un…

Es ļoti labi pazīstu Juhanu Krūnu.

Harijs piezvanīja uz Krūna biroju, tika savienots, un Krūns atbildēja pa pusei pretimnākoši, pa pusei noraidoši, kā jau profesionālam advokātam pienākas, ja piezvana apsūdzības puses pārstāvis. Viņš noklausījās Hariju. Tad atbildēja:

Man žēl. Pat tad, ja tev ir konkrēti fakti, ka mans klients, iespējams, tur kādu personu ieslēgtu vai kā citādi pakļauj dzīvības briesmām, neatklājot, kur tā atrodas, tieši šobrīd nevaru tev atļaut, Hol, runāt ar Siguru Altmanu. Jūs vēršat pret viņu nopietnas apsūdzības, un man nav jāstāsta tev, ka mans darbs ir pēc iespējas labāk aizstāvēt viņa intereses.

Piekrītu, Harijs noteica. Neraizējies!

Saruna beidzās.

Harijs palūkojās pa kabineta logu lejup uz centru. Krēsls bija labs nekādu šaubu. Viņa skatiens meklēja labi pazīstamo stikla ēku Grenlannē.

Tad vēlreiz uzgrieza kādu telefona numuru.

Katrine Brata priecīgi čivināja kā cīrulītis.

Pēc dažām dienām mani izrakstīs, viņa paziņoja.

Biju domājis, ka tu tur esi brīvprātīgi.

-Jā, bet formāli mani vajag izrakstīt. Es pat priecājos! Kad beigsies slimības lapa, man pārvaldē piedāvā darbu.

Tas ir labi!

Vai tu kaut ko gribēji?

Harijs paskaidroja.

Tātad tu gribi mēģināt atrast Toniju Leiki bez Altmana palī-dzības?

-Jā!

Vai tev ir kāda doma, ar ko varētu sākt?

Tikai viena. Tūlīt pēc Tonija pazušanas mēs noskaidrojām, ka viņš nav nakšņojis ne Ustaūsetā, ne tās apkārtnē. Lieta tāda, ka es mazliet vairāk painteresējos par pēdējo gadu datiem, un iznāk, ka viņš gandrīz nemaz nav pārlaidis naktis Ustaūsetas tuvumā, izņemot pāris reižu tūristu mītnēs. Un tas liekas mazliet dīvaini, jo kalnos viņš bijis ļoti bieži.

Varbūt tūristu namiņos viņš mānījies un nav ierakstījis savu vārdu žurnālos, lai nebūtu jāmaksā?

Viņš nav tāds cilvēks, Harijs atbildēja. Mani interesē, vai Tonijam kalnos nevarētu būt kāda būdiņa, par kuru neviens nezina.

Okay. Vai tas ir viss?

Jā. Vienlaikus paskaties, ko varētu atrast par Oda Utmū aktivitātēm pēdējo dienu laikā!

Vai tu joprojām esi viens, Harij?

Kas, pie velna, tas par jautājumu?

Pēc balss izklausās, ka neesi vairs tik vientuļš.

Tiešām?

Jā. Bet tev piestāv.

Tiešām?

Ja tu jautā, tad ne!

Ašlaks Kronglijs iztaisnoja stīvo muguru un paskatījās uz augšu.

Bija kliedzis viens no grupas puišiem, un tagad viņš, redzami uzbudināts, iekliedzās vēlreiz:

Šurp!

Ašlaks klusībā izlamājās. Operatīvā grupa bija beigusi darbu. Viņi bija izcēluši un aizgādājuši prom sniega motociklu un Odu Utmū. Tas bija sarežģīts un ilgs darbs, turklāt grūts, jo vienīgā iespējamība tikt lejā bija nolaišanās pa virvi.

Pusdienu pārtraukumā viens no puišiem pastāstīja, ko viņam ausī bija iečukstējusi kāda viesnīcas istabene: kad nogalinātās stortinga deputātes vīrs Rasmuss Ulsens izrakstījies no numura, gultas palagi bijuši asiņaini. Sākumā viņa nodomājusi, ka tās ir menstruālās asinis, bet tad bija padzirdējusi, ka Rasmuss Ulsens tur dzīvojis viens un viņa sieva bijusi Hovas namiņā.

Kronglijs bija atbildējis, ka viņa istabā varbūt paviesojusies kāda vietējā dāma vai arī viņš saticis sievu no rīta, kad tā atgriezusies Ustaūsetā, un pirms izrakstīšanās no numura viņi samierināšanās nolūkā nodarbojušies ar seksu. Stāstītājs bija nomurminājis, ka tās varēja arī nebūt menstruālās asinis.

Šurp!

Pie joda! Ašlaks Kronglijs vēlējās doties mājās. Vakariņas, kafiju, gulēt. Aizmirst visu šo draņķa būšanu. Nauda, ko viņš bija palicis parādā Oslo, bija samaksāta, un viņš tur nekad vairs neatgriezīsies. Vairāk nekad viņš nelīdīs tajā purvā! Tas bija solījums, kurš šoreiz jāpilda.

Viņi bija ņēmuši palīgā suni, lai būtu droši, ka atraduši sniegā visas Utmū ķermeņa daļas, un suns pēkšņi bija meties augšup pa nogāzi un riedams apstājies simt metrus tālāk. Simt metrus pa stāvu nogāzi. Ašlaks izvērtēja situāciju.

Vai tur ir kas svarīgs? viņš uzsauca. Atskanēja vesela atbalšu simfonija.

Atbildi viņš saņēma, un pēc desmit minūtēm Ašlaks stāvēja un skatījās, ko suns sniegā bija atkārpījis. Atradums gulēja tā iespiests starp akmeņiem, ka no kraujas malas to nebija iespējams saskatīt.

Ka' tevi velns! Ašlaks iesaucās. Kas tas varētu būt?

Katrā ziņā ne jau tas Tonijs Leike, kinologs sacīja. Lai pār-vērstos par skeletu, starp šiem aukstajiem akmeņiem ir jāguļ ļoti ilgi. Vairāki gadi.

Astoņpadsmit gadi.

Runātājs bija Rojs Stille. Smagi elpodams, bija pienācis klāt lensmaņa palīgs.

Viņa te ir nogulējusi astoņpadsmit gadus. Rojs Stille pietupās un nolieca galvu.

Viņa? Ašlaks pārjautāja.

Inspektors norādīja uz skeleta apakšdaļu.

Sievietēm ir platākas gūžas. Kad viņa pazuda, mums tā arī neizdevās to atrast. Tā ir Kārena Utmū.

Kronglijs saklausīja Roja Stilles balsī kaut ko agrāk nedzirdētu. Trīsas. Satraukta cilvēka balss trīsas. Aiz bēdām. Taču viņa seja, kā parasti, palika mierīga, noslēgta kā granītā cirsta.

Nolādēts! Tad jau tā ir taisnība! kinologs sacīja. Būdama izmisumā par savu dēlu, viņa metās lejā no klints.

Diezin vai tā bija, Kronglijs ieteicās.

Abi pārējie pievērsās viņam. Ašlaks bija iebāzis mazo pirkstiņu mazā, apaļā caurumiņā galvaskausa pierē.

Vai tas… ir lodes atstāts caurums? kinologs pajautāja.

Jā, Stille atbildēja un pataustīja galvaskausa pakauša daļu. Lodes izejas cauruma nav, tādēļ domāju, ka atradīsim to iekšā.

Un pieļausim, ka lode atbildīs Utmū šautenes kalibram? Kronglijs turpināja domu.

Nolādēts! kinologs atkārtoja. Tu domā, ka viņš ir nogalinājis savu sievu? Vai tas ir iespējams? Nogalināt cilvēku, kuru mīlēji? Tāpēc, ka viņa un viņu zēns… pie velna…

Astoņpadsmit gadi, lensmaņa inspektors Stille ieteicās un vaidēdams piecēlās. Vēl septiņi gadi, un slepkavībai būtu iestājies noilgums. Tā tiešām ir likteņa ironija. Tu gaidi un gaidi, baidoties, ka tiksi atklāts. Bet gadi rit. Un tad, kad jau tuvojies brīvībai, bāc! tevi pašu nogalina un nomet no tās pašas kraujas!

Kronglijs pievēra acis un nodomāja: jā, ir iespējams nogalināt cilvēku, kuru esi mīlējis. Pat ļoti ir iespējams. Bet nē tu nekad nebūsi brīvs! Nekad! Viņš nekad vairs turp nedosies.

Juhanam Krūnam patika rampas ugunis. Ja nepatiktu, tad viņš nebūtu kļuvis par pieprasītāko advokātu valstī. Un, nevilcinoties piekritis aizstāvēt Siguru Altmanu, Kavalieri; viņš zināja, ka rampas uguņu būs vairāk nekā jebkad agrāk viņa jau tā iespaidīgajā karjerā. Krūns jau bija sasniedzis savu mērķi pārspēt tēvu kā gados jaunākais advokāts ar tiesībām uzstāties Augstākajā tiesā. Jau divdesmit gadu vecumā Juhans Krūns kā advokāts tika pasludināts par jaunu zvaigzni, brīnumbērnu. Bet slava droši vien bija mazliet sakāpusi galvā, jo agrāk viņš nebija radis pievērst sev tik lielu uzmanību. Tad viņš bija kaitinošs zubrītājs, kurš klasē vienmēr pārāk dedzīgi cēla roku, vienmēr bija pārāk sabiedrisks un tomēr palika pēdējais, kurš uzzināja, pie kura sestdienā notiks ballīte, ja vien vispār uzzināja. Bet tagad jaunās juristes un asistentes sarka un ķiķināja, kad viņš tām izteica komplimentus vai piedāvāja kopā pavakariņot. Un uzaicinājumi bira kā krusa: gan nolasīt referātu, gan piedalīties debatēs pa radio un televīzijā un pat doties uz kādu no pirmizrādēm, ko īpaši augstu vērtēja viņa sieva. Tomēr pēdējā laikā šīs aktivitātes bija prasījušas pārāk daudz laika un spēka. Vismaz viņš bija ievērojis lejupejošu līkni gan uzvarēto lietu skaita ziņā, gan mediju ieintere-sētības ziņā un arī jaunu klientu piesaistes ziņā. Ne tādā mērā, lai tas ietekmētu viņa reputāciju, bet pietiekami, lai saprastu, ka viņam ir nepieciešama šī Sigura Altmana lieta. Ir vajadzīgs kaut kas īpašs, lai viņš atgrieztos tur, kur ir viņa īstā vieta, virsotnē.

Tādēļ Juhans Krūns sēdēja pavisam klusi un klausījās kārnajā vīrelī ar apaļajām brillēm. Viņš klausījās, kā Sigurs Altmans stāsta savu stāstu, ne tikai pašu neticamāko no visiem, kādus Krūnam jelkad nācies dzirdēt, bet tādu, kuram viņš ticēja. Juhans Krūns jau redzēja sevi tiesas zālē, izcilo oratoru, aģitatoru, manipulatoru, kurš tomēr nekad nepārkāpa likuma pantus, vārdu sakot, bauda bija gan skatītājiem, gan juristiem. Tādēļ, uzzinot, kādus plānus Sigurs Altmans bija kalis, Krūns sākumā izjuta vilšanos. Bet, atcerējies tēva atkārtotās pamācības par to, ka advokāts ir klientam, nevis otrādi, viņš pieņēma piedāvājumu. Juhans Krūns patiesībā nebija slikts cilvēks.

Un, atstājot Oslo apgabala cietumu, uz kuru Sigurs Altmans dienā bija pārvests, Krūns atklāja jau tā neparastajā lietā jaunu potenciālu. Ieradies savā birojā, viņš vispirms piezvanīja Mikaēlam Belmanam. Agrāk viņi bija tikušies tikai vienu reizi slepkavības lietā, protams -, bet Juhans Krūns uzreiz bija sapratis, kas ir Belmans. Vanags pazīst vanagu. Tādēļ viņš aptuveni zināja, kā jūtas Belmans, izlasot avīžu virsrakstus par arestu, ko izdarījis lensmanis.

Belmans.

Juhans Krūns. Mēs jau reiz tikāmies.

Labdien, Krūn! Balss skanēja oficiāli, bet ne nelaipni.

Vai tiešām diena ir laba? Tu, protams, droši vien jūties apiets finiša taisnē?

īsa pauze.

Par ko ir runa, Krūn?

Spītīgs. Saniknots.

Juhans Krūns zināja, ka viss izdosies.

Harijs un Sēsa klusēdami sēdēja pie tēva gultas Valsts slimnīcā. Uz naktsgaldiņa un diviem citiem galdiņiem telpā stāvēja vāzes ar ziediem, kas pēdējo dienu laikā pēkšņi sāka parādīties. Harijs bija piegājis un izlasījis kartītes. Uz vienas no tām stāvēja rakstīts: "Mans dārgais, dārgais Ūlav", un paraksts "tava Līse". Harijs nekad nebija dzirdējis par kādu Līsi, vēl mazāk viņš bija domājis, ka tēva dzīvē bez mātes varētu būt bijušas citas sievietes. Pārējās kartītes bija no kolēģiem un kaimiņiem. Droši vien līdz viņu ausīm nonākusi ziņa, ka tuvojas noslēgums. Kaut arī bija skaidrs, ka viņš tos neieraudzīs, cilvēki bija atsūtījuši šos salkani smaržojošos ziedus kā atlīdzību par faktu, ka nav spējuši izbrīvēt laiku, lai viņu apciemotu. Harijs skatījās uz ziediem, kas apņēma gultu līdzīgi grifiem, kuri ielenc mirstošo. Smagas, nokarenas galviņas uz tieviem stiebru kakliņiem. Sarkani un dzelteni knābji.

Šeit nedrīkst lietot mobilos telefonus, Harij! Sēsa stingrā balsī nočukstēja.

Harijs izņēma telefonu un ieskatījās displejā.

Piedod, Sēsa! Tas ir svarīgi.

Katrīne Brata tūlīt ķērās pie lietas.

Leike, neapšaubāmi, ir bijis Ustaūsetā un tās apkārtnē, viņa teica. Pēdējo gadu laikā viņš vairākkārt internetā ir pircis vilciena biļetes un ar kredītkarti Jeilu uzpildes stacijā maksājis par benzīnu. Arī pārtiku pircis to vairāk Ustaūsetā. īpaši izceļas viens rēķins par būvmateriāliem, arī Jeilu.

Būvmateriāli?

-Jā. Es ieskatījos rēķina pārskatā. Dēļi, naglas, darbarīki, tērauda troses, keramzīta bloki, cements. Vairāk nekā par trīsdesmit tūkstošiem kronu. Taču rēķins ir četrus gadus vecs.

Vai tu domā to pašu, ko es?

Ka viņš tur, augšā, ir uzcēlis piebūvi vai kaut ko līdzīgu?

Mēs pārbaudījām, ka uz viņa vārda nav reģistrēts neviens namiņš, kuram varētu kaut ko piebūvēt. Bet tu nepirksi pārtiku, ja dzīvosi viesnīcā vai tūristu mītnēs. Manuprāt, Tonijs ir nelikumīgi uzcēlis sev kādu pajumti Nacionālā parka teritorijā. Viņš man stāstīja, ka tieši par tādu sapņojot. Labi ieslēptu apkārtnes ainavā, protams. Vietu, kurā viņu neviens netraucētu. Bet kur?

Harijs pamanīja, ka ir piecēlies un sācis staigāt pa istabu šurp un turp.

Njā, labs jautājums! Katrine Brata piekrita.

Pagaidi! Kurā gadalaikā viņš to nopirka?

Paskatīšos… Rēķinā rakstīts sestais jūlijs.

Ja namiņam vajadzēja tikt apslēptam, tad tam jāatrodas kādu gabalu prom no iestaigātiem ceļiem. Kādā vientulīgā vietā, kur nav ceļu. Tu teici tērauda troses?

Jā. Un varu minēt, kāpēc. Kad bergenieši sešdesmitajos gados cēla mājiņas vējainākajās Ustaūsetas vietās, tie savu ēku nostiprināšanai izmantoja tērauda troses.

-Tātad Leikes namiņam jāatrodas tuksnesīgā, vēju appūstā vietā, un uz turieni viņam vajadzēja aizgādāt būvmateriālus trīsdesmit tūkstošu kronu vērtībā. Vismaz vairākas tonnas. Kā tu rīkotos, ja ir vasara un nav sniega, lai varētu izmantot sniega motociklu?

Zirgs? Džips?

Pāri upēm, purviem, augšup kalnos? Mēģini vēlreiz!

Nav ne jausmas.

Bet man ir. Redzēju fotogrāfiju. Piezvanīšu vēlāk.

Pagaidi!

-Jā?

Tu lūdzi mani pārbaudīt, ar ko Utmū nodarbojies savas dzīves pēdējo dienu laikā. Virtuālajā pasaulē nekas daudz nav piereģistrēts, bet katrā ziņā viņš ir vairākkārt zvanījis. Viens no pēdējiem bija zvans Ašlakam Kronglijam. Izskatās, ka atbildējis automātiskais atbildētājs. Pati pēdējā saruna pa telefonu viņam bijusi ar SAS. Es pārbaudīju viņu pasūtīšanas sistēmā. Viņš pasūtījis biļeti uz Kopenhāgenu.

Mm. Viņš neizskatās pēc cilvēka, kurš daudz ceļotu.

Tā var sacīt. Pase, protams, viņam ir, bet pēdējo divdesmit piecu gadu laikā viņš nav reģistrēts nevienā biļešu pārdošanas sistēmā.

Tātad cilvēks, kurš gandrīz nav izkustējies no savas dzimtās vietas. Un pēkšņi ievajadzējies doties uz Kopenhāgenu. Starp citu, kad viņš būtu lidojis?

Vakar.

Okay. Paldies!

Harijs nolika telefonu, paņēma mēteli un devās uz durvīm. Tur pagriezās un paskatījās uz viņu. Uz eleganto dāmu savu māsu. Iedomājās pajautāt, vai tiks galā viena, bez viņa. Tomēr neuzdeva šo idiotisko jautājumu. Kad viņa nebija tikusi galā?

Vēl tiksimies, viņš noteica.

Jenss Rats stāvēja darījumu centra pieņemšanas telpā. Viņa mugura zem žaketes un krekla bija slapja no sviedriem, jo nupat viņam bija piezvanīts un pateikts, ka ieradīsies policija. Pirms dažiem gadiem viņam bija problēmas ar Ekonomisko un ekoloģisko noziegumu izmeklēšanas pārvaldi, bet lieta tika izbeigta. Tomēr viņš joprojām svīda, tiklīdz ieraudzīja policijas mašīnu. Un šobrīd Jenss Rats juta, ka viņa sviedru dziedzeri strādā ar pilnu jaudu. Jenss bija maza auguma. Viņš skatījās uz policistu, kurš nāca pretī pa kāpnēm. Un auga augumā. Līdz kļuva ceturtdaļmetru garāks par Jensu un ātri, cieši paspieda viņam roku.

Harijs Hols, Smago… KRIPOS. Runa ir par Toniju Leiki.

Vai ir jaunumi?

Vai varam piesēst, Rat?

Viņi apsēdās katrs savā Lekorbizjē stila krēslā, un Rats nemanāmi deva zīmi Venkei reģistratūrā, ka nevajag pasniegt kafiju, kas bija pastāvīga prasība gadījumos, kad ieradās investori.

Es gribu, lai tu dodies līdzi un parādi mums, kur atrodas viņa namiņš, policists sacīja.

Namiņš?

Es redzēju, kā tu noraidīji kafijas pasniegšanu, Rat, un tas ir labi, jo man ir tikpat maz laika kā tev. Zinu arī to, ka tava lieta Ekonomisko un ekoloģisko noziegumu izmeklēšanas pārvaldē ir izbeigta, taču man pietiek ar vienu telefona zvanu, lai tā tiktu atjaunota. Neesmu pārliecināts, vai arī šoreiz viņi kaut ko atradīs, bet apsolu, ka dokumentācija, kuru viņi tev pieprasīs…

Rats aizvēra acis.

Ak Dievs!…

…atņems tev daudz ilgāku laiku, nekā bija vajadzīgs, lai uzceltu namiņu savam kolēģim, paziņam un draugam Tonijam Leikem. Kā būs?

Jensa Rata vienīgais talants bija spēja ātrāk un precīzāk par citiem izvērtēt, kas viņam izdevīgāk. Tādēļ šī uzdevuma atrisināšanai viņam vajadzēja ne vairāk par sekundi.

Labi.

Mēs dosimies turp rīt no rīta pulksten deviņos.

Kā…

Tāpat kā jūs uz turieni nogādājāt materiālus. Ar helikopteru. Policists piecēlās.

Tikai viens jautājums. Tonijs vienmēr rūpīgi sekoja, lai absolūti neviens neuzzinātu par to namiņu. Es nedomāju, ka pat viņa saderinātā, Lēne, to zināja. Tad kā…?

Rēķins par būvmateriāliem no Jeilu un fotogrāfija, kurā jūs trīs darba drēbēs sēžat uz dēļu kaudzes līdzās helikopteram.

Jenss Rats īsi pamāja ar galvu.

Skaidrs. Fotogrāfija.

Starp citu, kurš fotografēja?

Pilots. Pirms izlidošanas no Jeilu. Un tā bija Andreasa ideja aizsūtīt to kopā ar paziņojumiem presei, ka mēs atveram darījumu centru. Viņš uzskatīja, ka darba drēbēs būs foršāk nekā uzvalkos un ar kaklasaitēm. Un Tonijs piekrita, jo domāja, ka varētu izskatīties tā, it kā helikopters piederētu mums. Katrā ziņā finanšu prese visu laiku izmanto šo fotogrāfiju.

Kāpēc jūs ar Andreasu neko neteicāt par namiņu, kad Toniju izsludināja par pazudušu?

Jenss Rats paraustīja plecus.

Nepārproti mani, bet mēs, tāpat kā jūs, gribam, lai Tonijs drīzāk atrastos. Mums ir projekts Kongo, kas izgāzīsies, ja viņš drīzumā neuzradīsies ar desmit svaigiem miljoniem. Bet Tonijs vienmēr nozūd tad, kad pats to vēlas. Viņš nepazudīs. Atceries, ka viņš ir bijis algotnis. Pieļauju, ka šobrīd Tonijs kaut kur sēž pie glāzītes, apskāvis kādu eksotisku, mežonīgu sievieti un vīpsnā, jo ir atradis risinājumu.

Mm, Harijs noteica. Tad jau vidējo pirkstu viņam būs noko-dusi šī eksotiskā mežone? Rīt pulksten deviņos Fornebū.

Jenss Rats palika stāvam, noskatoties pakaļ policistam. Un prātoja, kādēļ viņš nevis vienkārši svīst, bet sviedri plūst aumaļām. Drīz viņš viss izplūdis uz grīdas.

Kad Harijs atgriezās Valsts slimnīcā, Sēsa joprojām tur sēdēja, šķirstīja žurnālu un ēda ābolu. Viņš uzmeta acis grifu bariņam. Daži ziedi bija uzradušies no jauna.

Tu izskaties noguris, Harij! viņa sacīja. Tev vajadzētu doties uz mājām.

Harijs pasmējās.

Tu gan varētu iet. Pietiekami ilgi esi sēdējusi viena.

Es nebiju viena, Sēsa viltīgi atsmaidīja pretī. Uzmini: kas bija atnācis?

Harijs nopūtās.

Atvaino, māsiņ, šodienai man minējumu pietiek.

Eisteins!

Eisteins Aikelans?

-Jā! Viņam bija piena šokolāde. Nevis tētim, bet man. Piedod, bet nekas nav atlicis. Viņa tā iesmējās, ka acis nozuda apaļajos vaigos.

Kad Sēsa piecēlās un izgāja pastaigāt, Harijs paskatījās telefonā. Divi neatbildēti zvani no Kajas. Viņš piestūma krēslu pie sienas un atbalstīja pret to galvu.

77. NODAĻA Nospiedumi

Pulksten desmitos un desmit minūtēs helikopters nolaidās uz kalna kores rietumos no Hallingskarvi. Pulksten vienpadsmitos mājiņa bija atrasta.

Tā bija tik labi ieslēpta apvidū, ka pat tad, ja viņi aptuveni zinātu, kur tā atrodas, tad diezin vai atrastu, ja nebūtu bijis Jensa Rata. Mājiņa bija būvēta no akmeņiem, augstu austrumu pusē, aizvējā, pārāk augstu, lai to varētu aiznest lavīna. Akmeņi bija sanesti no visas tuvējās apkārtnes un samūrēti kopā ar diviem laukakmeņiem, veidojot sānu un aizmugures sienas. Nebija neviena acīm redzama taisna leņķa. Logi, līdzīgi šaujamlūkām, atradās tik dziļi akmens sienā, ka saule tajos neatstarojās.

To es saucu par īstu mājiņu, Bjērns Holms ieteicās, noņēma slēpes un tūlīt iestiga līdz ceļiem sniegā.

Harijs paskaidroja Jensam, ka no šī brīža viņa pakalpojumi nav vajadzīgi un viņš var doties atpakaļ pie helikoptera un gaidīt tur kopā ar pilotu.

Durvju priekšā sniegs nebija tik dziļš.

Te kāds nesen ir novācis sniegu, Harijs konstatēja.

Durvīm bija metāla apšuvums un vienkārša piekaramā atslēga,

kas bez īpašiem protestiem padevās Bjērna lauznim.

Pirms došanās iekšā viņi novilka dūraiņus, uzvilka lateksa cimdus un virs slēpju zābakiem uzspīlēja zilus plastikāta maisiņus. Tad gāja iekšā.

Ai! Bjērns klusi iesaucās.

Visa mājiņa sastāvēja no vienas vienīgas istabas aptuveni piecreiz trīs metru lielas, un stipri atgādināja senlaicīgu kapteiņa kajīti ar iluminatoriem lidzīgiem lodziņiem un kompaktu mēbelējumu. Grīda, sienas un griesti bija nosegti ar rupjiem, neēvelētiem dēļiem, kuriem mazliet pārlaista balta krāsa, lai izmantotu to gaismas mazumiņu, kas ietika caur lodziņiem. Sānsienu labajā pusē aizņēma vienkāršs virtuves soliņš ar izlietni un skapīti zem tās. Dīvāns acīmredzot bija ari gultas vietā. Istabas vidū stāvēja ēdamgalds ar vienu vienīgu Vīnes krēslu, izraibinātu ar krāsas plankumiem. Viena loga priekšā atradās nolietots rakstāmgalds ar iniciāļiem un iegrebtiem dziesmu fragmentiem. Kreisajā pusē pie garās sienas, pie kailā laukakmens, stāvēja melna krāsns. Lai labāk izmantotu tās siltumu, krāsns dūmvads bija novirzīts gar akmeni pa labi un tikai tad uz augšu. Malkas grozs bija pilns ar bērza malku un avīzēm iekuram. Pie sienām karājās apvidus karte un vēl viena Āfrikas.

Bjērns paskatījās pa logu virs rakstāmgalda.

To es saucu par pamatīgu skatu! Velns, no šejienes tu vari redzēt pusi Norvēģijas!

Sāksim! Harijs teica. Pilots deva mums divas stundas, no piekrastes tuvojas mākoņu zona!

Mikaēls Belmans, kā parasti, bija piecēlies pulksten sešos un, lai pilnīgi pamostos, uzkāpa uz skriešanas trenažiera, kas atradās pagrabā. Viņš atkal bija sapņojis par Kaju. Viņa bija sēdējusi aizmugurē uz motocikla, ar rokām apķērusi kādu viru, varēja redzēt tikai viņa ķiveri un sejsegu. Kaja, rādīdama savus asos zobiņus, bija laimīgi smaidījusi un attālinoties mājusi ar roku. Vai tas nebija viņa motocikls? Vai viņi to nebija nozaguši? Droši nevarēja zināt, jo viņas plīvojošie mati bija tik gari, ka aizsedza numura zīmi.

Pēc skrējiena Mikaēls iegāja dušā un devās brokastot.

Viņš saņēmās un tad atšķīra rīta avīzi, ko Ulla arī kā parasti bija nolikusi blakus viņa šķīvim.

Tā kā nebija pieejamas Sigura Altmana, alias Kavaliera, fotogrāfijas, viņi bija nodrukājuši lensmaņa bildi. Skaija. Tas, rokas sakrustojis uz krūtīm, stāvēja pie sava kantora zaļā cepurītē ar lielām malām. Līdzīgs lāču medniekam. Virsraksts: "Vai Kavalieris ir arestēts?" Un blakus, virs dzeltena, sadauzīta sniega motocikla: "Ustaūsetā atrasts vēl viens līķis."

Belmana skatiens aši pārslīdēja tekstam, meklējot vārdu "KRIPOS" vai sliktākajā gadījumā savu paša vārdu. Pirmajā lappusē nekā. Labi.

Viņš uzšķīra tās lapas, uz kurām tika norādīts, un tur tad ari bija ar fotogrāfiju un visu pārējo:

KRIPOS izmeklēšanas vadītājs Mikaēls Belmans īsā komentārā pauž, ka nevēloties izteikties, līdz Kavalieris būs nopratināts. Viņam nav nekādu īpašu komentāru attiecībā uz to, ka aizdomās turamo arestējis tieši Itre Ēnebakas lensmaņa iecirknis.

Vispārīgi runājot, varu teikt, ka viss policijas darbs ir komandas darbs. Mēs, KRIPOS, neliekam uzsvaru uz to, kuram pienāksies lielākie lauri.

Pēdējo teikumu viņam nevajadzēja sacīt. Tie bija meli, tos ari uztvers kā melus, un tie jau pa gabalu smirdēs pēc zaudētāja.

Bet nebija nekā briesmīga. Ja tas, ko advokāts iepriekšējā dienā pastāstīja pa telefonu, ir taisnība, tad Belmanam radusies lieliska iespēja visu izlabot. Vēl vairāk. Pats varēs nosmelt krējumu. Viņš zināja, ka Krūns pieprasīs augstu cenu, taču ne jau viņam nāksies to maksāt, bet tam nolādētajam lāču medniekam. Arī Harijam Holam un Smago noziegumu nodaļai.

Cietuma uzraugs atvēra apmeklētāju telpas durvis, un Mikaēls Belmans palaida Juhanu Krūnu sev pa priekšu. Krūns bija uzstājis: tā kā šī būs saruna, nevis oficiāla nopratināšana, tai vajadzētu notikt pēc iespējas neitrālākā vietā. Kavalieri nebija iespējams izlaist ārpus Oslo apgabala cietuma teritorijas, kur viņš tika ievietots vienā no labākajām kamerām, Krūns un Belmans bija vienojušies par vienu no tikšanās telpām, kurās ieslodzītie satiekas ar ģimenes locekļiem. Bez novērošanas kamerām, bez mikrofoniem parasta istaba bez logiem, ko bija mēģināts padarīt mazliet mājīgāku, uzklājot galdam tamborētu galdautu un piekarot pie sienas zvana auklu. Parasti te satikās pārīši, un ar spermu piesūcinātajam dīvānam atsperes bija tik nospaidītas, ka Belmans redzēja, kā Krūns, apsēžoties tajā, iegrimst.

Sigurs Altmans sēdēja uz krēsla galda galā. Belmans apsēdās uz otra krēsla. Abu sejas atradās aptuveni vienā līmenī. Altmana seja bija izdilusi, ar dziļi iegrimušām acīm un asi izteiktu muti, raisot Belmanam asociācijas ar redzētajām novārgušo ebreju fotogrāfijām no Aušvicas. Un ar filmu "Svešais".

Šādas sarunas notiek bez protokola, Belmans sacīja. Tādēļ man jāuzstāj, lai nekas netiktu pierakstīts un lai nekas no runātā netiktu izpausts.

Vienlaikus mums jāsaņem garantija, ka apsūdzības puse izpildīs nosacījumus, pēc kuriem notiek atzīšanās, Krūns noteica.

Dodu tev savu vārdu, Belmans teica.

Pazemīgi pateicos. Ko vēl vari piedāvāt?

Vēl? Belmans mazliet pasmaidīja. Ko tu gribi, lai daru? Parakstu rakstisku vienošanos?

Nolādētais, arogantais advokāts!

Kādēļ gan ne? Krūns pasniedza pāri galdam papīra lapu.

Belmans ielūkojās lapā. Viņa skatiens slīdēja no viena teikuma

uz nākamo.

Protams, ja nebūs vajadzības, tas nevienam netiks rādīts, Krūns paskaidroja. Ja nosacījumi tiks pildīti, tu saņemsi dokumentu atpakaļ. Un šī… viņš sniedza Belmanam pildspalvu, …ir S. T. Dupont, labākais rakstāmrīks, kādu vien var dabūt.

Belmans paņēma pildspalvu un nolika to uz galda sev blakus.

Ja stāstījums būs labs diezgan, tad parakstīšu, viņš noteica.

-Ja šī ir nozieguma vieta, tad tas cilvēks šo vietu ir krietni sakopis.

Bjērns Holms iespieda rokas sānos un pārlaida skatienu istabai. Meklējot asinis un, iespējams, atstātus pirkstu nospiedumus, viņi bija pārmeklējuši to no grīdas līdz griestiem, ieskatījušies atvilktnēs un skapī. Bjērns nolika savu pārnēsājamo datoru uz rakstāmgalda. Pie tā bija pieslēgts sērkociņu kastītes lieluma pirkstu nospiedumu skeneris tāds, kādu pasažieru identifikācijas nolūkos bija sākuši izmantot dažās lidostās. Līdz šim visi pirkstu nospiedumi bija piederējuši vienam cilvēkam: Tonijam Leikem.

Turpini! teica Harijs. Viņš bija nometies uz ceļiem pie izlietnes un atvienoja plastmasas caurules. Tas ir kaut kur šeit!

Kas?

Es nezinu. Kaut kas.

-Ja mēs gribam turpināt, tad vajadzētu vismaz nedaudz siltuma.

Tad iekur krāsni!

Bjērns Holms notupās pie krāsns, atvēra durtiņas un sāka plēst un ņurcīt avīžu lapas no malkas kastes.

Ko tu piedāvāji Skaijam, lai viņš piedalītos tavā spēlītē? Ja patiesība nāktu gaismā, viņš tomēr mazliet riskē.

Viņš ne ar ko neriskē, Harijs atbildēja. Viņš nav pateicis nevienu nepatiesu vārdu. Mediji ir izdarījuši nepareizus secinājumus. Un neviens Policijas reglaments nenosaka, kuram ir un kuram nav jāarestē aizdomās turamais. Par palīdzību man neko nevajadzēja viņam piedāvāt. Viņš teica, ka es viņam esot mazāk nepatīkams par Belmanu un ar to esot gana.

Tas bija viss?

Nu… viņš pastāstīja par savu meitu Mīu. Viņai dzīvē nav paveicies. Visi vecāki tādos gadījumos meklē cēloni, kaut ko konkrētu. Un Skaijs domā, ka ietekmi uz Mīas turpmāko dzīvi atstājusi tā nakts pie Tautas nama. Cilvēki sāka runāt, ka Mīai un Ūlem bijis romāns un tā nav bijusi tikai nevainīga skūpstīšanās mežmalā, kad Ūle viņu sastapis kopā ar Toniju. Skaijs uzskata, ka meitas problēmās ir vainojami Ūle un Tonijs.

Bjērns papurināja galvu.

Upuri, upuri kur vien pagriezies, visur ir upuri!

Harijs pienāca pie Bjērna un pastiepa roku. Viņa plaukstā gulēja kaut kādi, pēc izskata it kā no metāla žoga nogriezti gabaliņi.

Tie atradās zem kanalizācijas caurules. Kas tas ir?

Bjērns paņēma metāla gabaliņus un uzmanīgi aplūkoja.

Hallo! Harijs iesaucās. Kas tas ir?

Kas?

Avīze. Skaties, te ir par preses konferenci, kurā mēs runājām par Isku Pelleri!

Bjērns Holms paskatījās uz Belmana attēlu, kurš bija atklājies, noplēšot iepriekšējo lappusi.

Velns! Tiešām!

Šī avīze ir tikai dažas dienas veca. Kāds pavisam nesen te ir bijis!

Tiešām!

Varbūt uz pirmās lappuses ir pirkstu nospied… Harijs ieska-tījās krāsnī, kurā nupat kā aizdegās pirmā lappuse.

Sorry! Bjērns atvainojās. Bet es varu pārbaudīt pārējās lap-puses!

Okay. Starp citu, es prātoju par šo malku. "Jā?

Vairāku kilometru apkaime nav neviena koka. Kaut kur jābūt lielai malkas kaudzei. Pārbaudi avīzi, bet es paiešos pa āru.

Mikaēls Belmans vēroja Siguru Altmanu. Viņam nepatika tā aukstais skatiens. Nepatika kaulainais ķermenis, cieši pie zobiem piekļautās lūpas, asās kustības un bezpalīdzīgā svepstēšana. Bet viņam nebija vajadzīgs, lai Sigurs Altmans patiktu un uzskatītu viņu par savu glābēju un labdari. Pēc katra Altmana izteiktā vārda Belmans bija soli tuvāk uzvarai.

Manuprāt, tu esi lasījis Harija Hola ziņojumu ar notikumu gaitas aprakstu, Altmans ieteicās.

Vai tu runā par lensmaņa Skaija ziņojumu? Belmans jautāja. Ar Skaija versiju?

Altmans greizi pasmaidīja.

Ja vēlies, lai būtu tā. Harijs visu izstāstīja apbrīnojami precīzi. Problēma tā, ka tur ir tikai viens vienīgs taustāms pierādījums. Mani pirkstu nospiedumi Tonija Leikes mājā. Labi. Teiksim tā: atzīstos, ka es tur biju, ka es viņu apciemoju un runājām par vecajiem labajiem laikiem.

Belmans paraustīja plecus.

Un tu domā, ka tiesas piesēdētāji tam noticēs?

Man patīk domāt, ka esmu no tiem, kuri izraisa pret sevi uzti-cību. Bet… Altmana lūpas savilkās smaidā, atsedzot smaganas. Es taču nekad nestāšos tiesas priekšā, vai ne?

Zem klints izciļņa Harijs atrada ar zaļu brezentu pārsegtu malkas grēdu. Klucī bija iecirsts cirvis, tam blakus nazis. Harijs palūkojās uz visām pusēm un paspārdīja sniegu. Nekā interesanta. Zābaks kaut kam trāpīja. Balta, tukša plastmasas spole. Viņš noliecās. Spoles sānos bija izstrādājuma apraksts. Desmit metri marles saites. Kā tā te nokļuvusi?

Harijs piešķieba galvu un bridi pētīja kluci. Melno, kokā iedurto nazi. Tā spalu. Dzeltenu, gludu. Kādēļ klucī atrodas nazis? Protams, iemeslu varēja būt daudz, tomēr…

Viņš uzlika kreisās rokas vidējo pirkstu, pareizāk tā atlikušo daļu, uz kluča, pārējos pirkstus nolieca gar kluča malu lejup.

Tad piesardzīgi, ar diviem pirkstiem turot aiz spala paša galiņa, izvilka nazi. Asmens bija ass kā bārdas nazim. Ar pēdām no tā, ko viņš vienmēr saskaņā ar savu profesiju meklēja. Harijs kā alnis metās prom pa dziļo sniegu.

Kad viņš iebrāzās istabā, Bjērns pacēla acis no datora monitora.

Vienīgi Tonija Leikes pirkstu nospiedumi, viņš nopūtās.

Uz naža asmens ir asinis, Harijs aizelsies teica. Pārbaudi nospiedumus uz naža spala!

Bjērns uzmanīgi paņēma nazi. Uzkaisīja uz gludi nolakotā, dzeltenā spala melnu pulveri un apdomīgi uzpūta.

Te ir tikai viens nospiedums, toties lielisks, viņš sacīja. Var-būt būs arī epitēlija šūnas.

Yess! Harijs iesaucās.

Par ko ir runa?

Tas, kurš atstāja šo nospiedumu, nogrieza pirkstu Tonijam Leikem!

Tā? Kas tev liek…

Uz malkas kluča ir asinis. Un viņam bija marles saite, ar ko pārsiet ievainojumu. Un man šķiet, ka šo nazi esmu redzējis jau agrāk. Uz Ādeles Vetlēsenas graudainās fotogrāfijas.

Bjērns Holms klusi iesvilpās un piespieda daktiloskopijas foliju pie naža spala, lai pulveris pieliptu. Tad pielika foliju skenerim.

Sigur Altman, tu varbūt esi dabūjis labu advokātu, lai netiktu ņemti vērā pirkstu nospiedumi uz Leikes rakstāmgalda, Harijs čukstēja, bet Bjērns nospieda meklēšanas taustiņu, un abi vēroja zilo svītriņu, kas raustīdamās līda uz taisnstūra labo pusi. Bet no šiem nospiedumiem uz naža tu nepaglābsies!

Ready…

Found 1 match.

Bjērns Holms nospieda taustiņu "parādīt". Harijs blenza uz vārdu, kas parādījās.

Vai tu vēl joprojām domā, ka šo nospiedumu ir atstājis tas, kurš Tonijam nocirta pirkstu? Bjērns Holms iejautājās.

78. NODAĻA. Vienošanās

Kad es ieraudzīju, kā Adele un Tonijs tur, pie atejas, stāv un kopojas kā suņi, viss atgriezās. Viss, ko man bija izdevies apbedīt. Viss, kas, runājot psihologa vārdiem, bija palicis aiz muguras. Atgriezās ar jaunu sparu. Kā suns, kas bijis pieķēdēts, taču ticis barots, izaudzis un kļuvis spēcīgāks nekā jebkad. Un tagad izrāvies brīvībā. Harijam bija pilnīga taisnība. Es izplānoju atriebību, lai Toniju Leiki pazemotu, tieši tāpat kā viņš bija pazemojis mani.

Sigurs Altmans paskatījās uz savām rokām un pasmaidīja.

Bet, sākot no šīs vietas un tālāk, Harijs kļūdās. Es neplānoju, ka Adelei būtu jāmirst. Vienīgi vēlējos visu acu priekšā pazemot Toniju, īpaši to priekšā, kas, kā viņš cerēja, kļūs par viņa radiniekiem slaucamo govi Galtungu, kam vajadzēja finansēt visu šo Kongo avantūru. Kāda gan cita iemesla dēļ lai Tonijs precētu tādu pelēku peli kā Lēne Galtunga?

Tas tiesa. Mikaēls Belmans pasmaidīja, lai parādītu, ka nostājies viņa pusē.

Tad es uzrakstīju Tonijam vēstuli, kurā uzdevos par Ādeli. Rakstīju, ka esmu stāvoklī un bērnu gribu paturēt. Bet man kā nākamajai vientuļajai mātei jāparūpējas par materiālo pusi, un tādēļ, lai nebazūnētu, ka bērns ir no viņa, vēlos naudu. Iesākumam četrsimt tūkstošus. Lai pusnaktī pēc divām dienām atnes naudu uz daudzstāvu mašīnu stāvvietām aiz veikala Lefdal Sannvīkā. Pēc tam, uzdodoties par Toniju, aizsūtīju vēstuli Adelei un uzaicināju viņu uz tikšanos tajā pašā vietā un laikā. Es taču zināju, ka tā vieta Adelei patiks, un cerēju, ka viņi, tā sakot, nebūs apmainījušies ar telefonu numuriem. Ka apmāns neatklāsies, pirms būs par vēlu, pirms būšu dabūjis to, ko vēlos. Pulksten vienpadsmitos es pats jau biju tur. Sēdēju mašīnā, turot gatavībā fotoaparātu. Mans plāns bija nofotografēt šo tikša-nos neatkarīgi no tā, vai randiņš beigtos ar strīdu vai seksu, un tad nosūtīt fotogrāfiju kopā ar atmaskojošu stāstu Annešam Galtungam. Tas ir viss.

Sigurs paskatījās uz Belmanu un atkārtoja:

Tas ir viss.

Belmans pamāja ar galvu, un Sigurs Altmans turpināja:

Tonijs ieradās laikā. Viņš novietoja mašīnu, izkāpa un palūkojās apkārt. Tad nozuda koku ēnās uz upes pusi. Es pieliecos tuvāk stūrei. Ieradās Adele. Nolaidu logam stiklu, lai varētu dzirdēt. Viņa stāvēja un gaidīja, grozījās, skatījās pulkstenī. Redzēju, kā Tonijs pienāk un nostājas viņai tieši aiz muguras. Tik tuvu, ka likās neticami, ka viņa nav to pamanījusi. Redzēju, kā viņš izvelk lielu sāmu nazi un tad apliek roku Adelei ap kaklu. Viņa spirinājās pretī, bet Tonijs aiznesa viņu uz savu mašīnu. Kad viņš atvēra durvis, redzēju, ka sēdekļiem ir pārvilkta polietilēna plēve. Es nedzirdēju, ko Tonijs viņai saka, bet paķēru aparātu un ar objektīvu pievilku tuvāk. Redzēju, ka viņš iespiež tai rokā pildspalvu un acīmredzot kaut ko diktē, ko viņa uzrakstīja uz kartītes.

Skatu kartīte no Kigali, Belmans sacīja. Viņš jau iepriekš visu bija izplānojis. Viņai vajadzēja pazust.

Es fotografēju un ne par ko citu nedomāju, līdz pēkšņi ierau-dzīju, ka viņš paceļ roku un iegrūž nazi viņai kaklā. Neticēju savām acīm. Asinis plūda aumaļām. Tās apšļāca priekšējo stiklu.

Abi vīri nelikās zinis par Krūnu, kas kāri tvēra gaisu, it kā būtu aizelsies.

Tonijs brīdi nogaidīja, atstājot nazi kaklā, it kā gribētu, lai vis-pirms iztek visas asinis. Tad viņš Adeli izcēla no mašīnas un ielika bagāžniekā. Kāpjot atkal mašīnā, Tonijs apstājās un it kā paostīja gaisu. Viņš stāvēja gaismā, zem laternas, un tad es ieraudzīju: tās pašas mežonīgi ieplestās acis, to pašu ņirdzīgo smaidu sejā kā toreiz, kad viņš pie deju zāles sēdēja man virsū un bāza nazi manā mutē. Vēl ilgi pēc tam, kad Tonijs bija aizbraucis, es sēdēju stīvs aiz bailēm. Nespēju pakustēties. Es sapratu, ka nevarēšu sūtīt Annešam

Galtungam kaut kādu atmaskojošu vēstuli. Vai kādam citam. Es taču biju līdzvainīgs slepkavībā.

Sigurs iedzēra malciņu ūdens no glāzes savā priekšā un paskatījās uz Juhanu Krūnu, kurš pamāja pretī.

Belmans ieklepojās.

Raugoties no tehniskās puses, tu droši vien nebiji līdzvainīgs slepkavībā. Sliktākajā gadījumā izspiešanā vai krāpšanā. Tu varēji to apturēt. Protams, tas tev būtu ļoti nepatīkami, taču tu varēji doties uz policiju. Tev taču bija pat fotogrāfijas, kas visu varētu pierādīt.

Mani, vienalga, apsūdzētu un notiesātu. Viņi apgalvotu, ka es labāk nekā jebkurš cits zinu Tonijs Leike reaģē ar vardarbību, ja uz viņu izdara spiedienu, ka es to visu esmu izdarījis apzināti.

Vai tad tu neiedomājies, ka tā varētu notikt? Belmans pajau-tāja, nepievēršot uzmanību brīdinošajam Krūna skatienam.

Sigurs Altmans pasmaidīja.

Vai nav dīvaini, komisār, ka bieži vien visgrūtāk ir tikt skaidrībā ar saviem paša nodomiem? Vai atcerēties? Godīgi sakot, neatceros, ka būtu domājis par to, kas varētu notikt.

Tu negribi atcerēties, Belmans nodomāja, pamāja un kaut ko norūca, it kā pateikdamies, ka Altmans sniedzis viņam jaunu izpratni par cilvēka dvēseli.

Es domāju vairākas dienas, Altmans turpināja. Tad devos atpakaļ uz Hovas namiņu un izplēsu no viesu grāmatas lappusi ar visu to cilvēku vārdiem un adresēm, kuri tonakt tur bija. Tad uzrakstīju Tonijam jaunu vēstuli. Tajā pateicu, ka zinu, ko viņš izdarījis. Ka esmu redzējis, kā viņš Hovas namiņā drāž Adeli Vetlēsenu, un zinu, kāpēc. Ka vēlos naudu. Parakstījos kā Borgnija Stēma-Mīre. Pēc piecām dienām izlasīju avīzē, ka viņa kādā pagrabā esot atrasta nogalināta. Te visam vajadzēja beigties. Policijai vajadzēja izmeklēt šo lietu un atklāt Toniju. To vajadzēja izdarīt jums. Vajadzēja saņemt viņu ciet.

Sigurs Altmans pacēla balsi, un Belmans bija gatavs apzvērēt, ka acīs aiz apaļajiem briļļu stikliem bija saskrējušas asaras.

Bet jums nebija pat pēdu, jūs staigājāt kā miglā. Un man vajadzēja turpināt barot viņu ar jauniem upuriem, draudēt ar jauniem vārdiem no Hovas namiņa saraksta. Es izgriezu no avīzēm upuru attēlus un piestiprināju pie sienas montāžas telpā, Kadok fabrikā, kopā ar upuru vārdā aizsūtīto vēstuļu kopijām. Tiklīdz Tonijs kādu nogalināja, viņam pienāca jauna vēstule no cilvēka, kurš apgalvoja, kas tas bijis viņš, kurš sūtījis iepriekšējās vēstules un tagad zina, ka uz viņa sirdsapziņas ir divas vai trīs un pēc tam četras dzīvības. Un par šo klusēšanu cena attiecīgi ceļoties. Altmans paliecās uz priekšu, viņa balss skanēja izmocīti. Es taču to darīju, lai dotu jums iespēju viņu saņemt. Slepkava kļūdās, vai ne? Jo vairāk slepkavību, jo lielāka iespēja, ka viņu notvers.

Un jo labāk viņš paveic savu darbu, Belmans piebilda. Atce-ries, ka Tonijs Leike nebija nekāds iesācējs vardarbībā. Nav iespējams tik ilgi kā Tonijs būt Āfrikā par algotni un nesasmērēt rokas ar asinīm. Tā kā tavējās.

Asinis uz rokām? Altmans pēkšņi nikni iesaucās. Es ielau-zos pie Tonija un piezvanīju Elīasam Skūgam, lai jūs atrastu pēdas telefonu sarakstā! Tie esat jūs, kuri nepaveica savu darbu un kuriem ir asinis uz rokām! Tādu mauku kā Adele un Mīa, slepkavas Tonija. Ja ne…

Izbeidz, Sigur! Juhans Krūns piecēlās. Izdarīsim nelielu pār-traukumu. Labi?

Altmans pievēra acis, pacēla rokas un pašūpoja galvu.

Ar mani viss ir okay, viss ir okay. Labāk pabeigsim!

Juhans Krūns paskatījās uz savu klientu, tad uz Belmanu un atkal apsēdās.

Altmans dziļi, saraustīti ievilka elpu. Tad turpināja:

Aptuveni pēc trešās slepkavības Tonijs, protams, noprata, ka nākamā vēstule droši vien nebūs no tā, kurš uzdodas par tā autoru. Tomēr viņš turpināja nogalināt, turklāt aizvien briesmīgākā veidā. It kā vēlējās mani iebaidīt, likt man atkāpties, parādīt, ka spēj nogalināt visu un visus un beigās tiks klāt arī man.

Varbūt viņš gribēja atbrīvoties no potenciālajiem lieciniekiem, kuri bija redzējuši viņu kopā ar Adeli, Belmans sacīja. Viņš zināja, ka Hovas namiņā bija tikai septiņi cilvēki, vienkārši viņam nebija iespējas uzzināt viņu vārdus.

Altmans iesmējās.

Padomā tikai! Varu apzvērēt, ka viņš aiznesās uz Hovas namiņu, lai ieskatītos viesu grāmatā! Un tur viņš atrod vienīgi izrautas lapas driskas! Tonijs-Ponijs!

Un kāds bija tavs motīvs, lai turpinātu?

Kā tu to domā? Altmans pēkšņi kļuva piesardzīgs.

Tu jau krietni agrāk varēji iesniegt policijai anonīmu ziņojumu. Varbūt arī tu vēlējies, lai visi liecinieki pazūd?

Altmans palieca galvu sāņus tā, ka auss gandrīz pieskārās plecam.

Kā jau es teicu, komisār. Reizēm ir grūti izskaidrot visus iemeslus, kādēļ cilvēks rīkojas tā un ne citādi. Zemapziņu vada izdzīvošanas instinkts, un tādēļ tas bieži ir racionālāks par apzināto domu. Varbūt zemapziņa saprata, ka man būs mierīgāk, ja Tonijs novāks lieciniekus. Tad taču neviens nevarēs pastāstīt, ka esmu tur bijis, vai pēkšņi kādudien atpazīt mani uz ielas! Bet uz šo jautājumu mēs nekad nesaņemsim atbildi, vai ne?

Krāsnī sprakšķēja malka.

Bet kāpēc Tonijam Leikem vajadzētu nocirst pašam savu vidējo pirkstu? Bjērns Holms ievaicājās.

Viņš bija apsēdies uz dīvāna. Harijs pētīja aptieciņas kastīti, ko bija atradis kādas virtuves skapīša atvilktnes pašā dibenā. Tajā bija vairāki marles rullīši un asinis apturoša ziede, kas lika tām ātrāk sarecēt. Datums uz tūbiņas liecināja, ka tā ražota tikai pirms diviem mēnešiem.

Altmans viņu piespieda, Harijs atbildēja un pagrozīja pirkstos mazu, brūnu pudelīti bez etiķetes. Leiki vajadzēja pazemot.

Tu pats netici tam, ko saki!

Pie velna, protams, ticu! Harijs atskrūvēja korķīti un paostīja saturu.

Tiešām? Te nav neviena pirkstu nospieduma, kas nepiederētu Leikem, neviena matiņa, kurš nebūtu tāds kā Tonija kraukļa melnie mati, nav neviena apava nospieduma, kas atšķirtos no Leikes četrdesmit piektā lieluma apaviem. Siguram Altmanam ir pelnu pelēki mati un četrdesmit otrais izmērs, Harij!

Viņš ir labi sakopis aiz sevis. Atgādini man, ka šī būs jāpār-bauda. Harijs ieslidināja brūno pudelīti jakas kabatā.

Tik labi uzkopis visu? Šeit, kas acīmredzot nav pat slepkavības vieta? Tas pats cilvēks, kurš nemaz neuztraucās, ka atstājis lielus, treknus pirkstu nospiedumus uz Leikes rakstāmgalda Holmenveienā? Pats teici, ka viņš pārāk slikti sakopis vietu tūristu namiņā, kur nogalināja Utmū! Es tam neticu, Harij! Un arī tu netici!

Velns! Harijs iekliedzās. Velns, velns!

Viņš atbalstīja galvu plaukstās un stingi skatījās galda virsmā.

Bjērns Holms paņēma vienu no izlietnē atrastajiem mazajiem metāla gabaliņiem un ar rādītājpirksta nagu paskrāpēja dzelteno aplikumu.

Starp citu, šķiet, zinu, kas tas ir.

Ak tā? Harijs, nepacēlis galvu, pārjautāja.

Dzelzs, hroms, niķelis un titāns.

Ko?

Kad es biju mazs, nēsāju breketes. Kad vajadzēja pielāgot jaunas, stieplīti salieca un nevajadzīgo noknieba.

Harijs strauji pacēla galvu un sāka blenzt uz Āfrikas karti. Viņš skatījās uz valstīm, kas savienojās cita ar citu līdzīgi puzles gabaliņiem. Uz Madagaskaru tā turējās atsevišķi, it kā neiederētos kopainā.

Pie zobārsta…

Kuš! Harijs noteica un pacēla roku. Tagad viņš sajuta. Kaut kas bija ievirzījies savā vietā. Bija dzirdama vienīgi uguns sprakšķēšana krāsnī un vēja auri ārpusē, aiz loga. Divi puzles gabaliņi, kas bija gulējuši tālu viens no otra, katrs savā galdiņa pusē. Vectēvs no mātes puses pie Līserena. Mātes tēvs. Un fotogrāfija atvilktnē, tūristu namiņā. Ģimenes fotogrāfija. Nevis Tonija Leikes, bet Oda Utmū ģimenes fotogrāfija. Reimatisms. Ko Tonijs bija teicis? Nav lipīga, bet pārmantojama slimība. Zēns ar lieliem, izvirzītiem zobiem. Un pieaugušais vīrietis ar cieši sakniebto muti it kā slēptu kādu tumšu noslēpumu. Tas slēpa savus sapuvušos zobus un breketes.

Akmens. Brūni melnais akmens, ko viņš bija atradis uz vannasistabas grīdas tūristu namiņā. Harijs iebāza roku kabatā. Tas tur vēl bija. Viņš pasvieda to Bjērnam.

Saki man, viņš ieteicās un norija siekalas. Es prātoju par šo. Vai tas varētu būt zobs?

Bjērns pacēla priekšmetu pret gaismu. Paskrāpēja ar nagu.

Varētu gan būt.

Mums jādodas atpakaļ, Harijs sacīja un juta, kā pakausi mati saceļas stāvus. Tūlīt. Pie velna, viņus nenogalināja Altmans!

Kā tad tā?

Tas ir Tonijs Leike!

Tu, protams, esi avīzēs lasījis, ka Tonijs Leike pēc aresta tika atbrīvots, Belmans sacīja. Viņam bija tāda maza, lieliska lietiņa, ko sauc par alibi. Viņš varēja pierādīt, ka gan Borgnijas, gan Šarlotes slepkavības brīdi atradies citā vietā.

Par to es neko nezinu. Sigurs Altmans sakrustoja rokas uz krūtīm. Zinu vienīgi to, ka redzēju, kā viņš iegrūž nazi Adelē. Un manis nosūtītās vēstules noveda pie tā, ka to autori tūlīt pēc tam tika nogalināti.

Vai apzinies, ka tādēļ tu kļūsti līdzvainīgs slepkavībās?

Juhans Krūns ieklepojās.

Un vai apzinies, ka esi noslēdzis darījumu, kas uz sudraba paplātes pasniedz tev un KRIPOS patieso slepkavu? Tu atrisināsi visas savas iekšējās problēmas, Belman! Tu iegūsi all credit' un liecinieku, kas tiesas zālē pateiks, ka redzējis, kā Tonijs Leike nogalina Ādeli Vetlēsenu. Viss pārējais notikušais paliks starp mums.

Un tavs klients tiks atbrīvots?

Tāda ir vienošanās.

Bet, ja Leike ir paturējis vēstules un tiesas zālē tās parādīsies, ko tad? Belmans jautāja. Tad mums būs problēmas.

Tieši tādēļ man ir sajūta, ka tās neuzradīsies, Krūns pasmai-dīja. Vai ne, komisār?

Un kā būs ar tavām Ādeles un Tonija fotogrāfijām?

Tās sadega ugunsgrēkā Kadok fabrikā, Altmans noteica. Velna Hols!

Mikaēls Belmans lēni pamāja ar galvu. Tad paņēma pildspalvu. S. T. Dupont. Svins un tērauds. Smaga. Bet, pieliekot to pie papīra, likās, ka paraksts rodas pats no sevis.

Paldies! Harijs teica. Sakarus beidzu.

Par atbildi atskanēja čirkstoša skaņa, un tad iestājās klusums, bija dzirdama vienīgi helikoptera motora monotonā dūkšana. Harijs pavirzīja sāņus austiņu mikrofonu un paskatījās ārā.

Pārāk vēlu.

Viņš nupat bija beidzis runāt pa rāciju ar Gardermūenes torni. Drošības apsvērumu dēļ tiem bija pieeja gandrīz visam, arī pasažieru sarakstiem. Tie varēja apstiprināt, ka vakar Ods Utmū ar iepriekš pasūtītu biļeti izlidojis uz Kopenhāgenu.

Ainava zem viņiem lēnām mainījās.

Harija acu priekšā pavīdēja skats: tas stāv, turot rokā tā cilvēka pasi, kuru bija mocījis un nogalinājis. Vīrietis vai sieviete aiz letes rutinēti izlasa, ka vārds pasē atbilst piereģistrētā pasažiera vārdam un ja vien vispār uzmet acis fotogrāfijai nodomā, kāda velna pēc pieaugušam cilvēkam vajadzīgas zobu breketes. Paceļ acis un ierauga uz mākslīgi iebrūninātajiem zobiem tādas pašas breketes, kuras Tonijam bija nācies pielocīt un nokniebt, lai kaut kā uzdabūtu uz saviem lieliskajiem, porcelānam līdzīgajiem zobiem.

Viņi ielidoja lietusgāzē, kas uzsprāga uz pleksiglasa burbuļa, drebošos strautiņos notecēja gar tā malām un prom bija. Pēc dažām sekundēm šķita, ka nekā tāda nebūtu bijis.

Pirksts.

Tonijs Leike bija nogriezis sev pirkstu un aizsūtījis Harijam kā pēdējo manevru, lai parādītu, ka Tonijs Leike jāuzskata par mirušu. Ka viņu var aizmirst, norakstīt, nodot arhīvā. Vai tā bija nejaušība, ka Tonijs bija izvēlējies to pašu pirkstu, kura Harijam trūka, vai viņš bija gribējis būt viņam līdzīgs?

Bet kā ar alibi, ar viņa neapstrīdamo alibi?

Harijs jau agrāk bija par to prātojis, bet vēlāk atmetis šo domu, jo aukstasinīgi slepkavas ir retums ar novirzēm, perversas dvēseles šī vārda tiešā nozīmē. Bet vai tomēr nevarēja būt vēl kāds, vai nevarēja būt vienkārši tā, ka Tonijam Leikem bija līdzdalībnieks?

Velns! Harijs iesaucās tik skaļi, ka jutīgais mikrofons iemeta šo zilbi pārējās trīs austiņās helikopterā.

Harijs pamanīja, ka Jenss Rats pagriež galvu uz viņa pusi. Varbūt Ratam tomēr taisnība. Varbūt Tonijs Leike šobrīd kaut kur sēž ar glāzi rokā, ar eksotisku sievieti-plēsoņu pie sāniem un ņirdz, jo ir izdomājis atrisinājumu lietai.

79. NODAĻA Neatbildētie izsaukumi

Pulksten divos un piecpadsmit minūtēs helikopters nolaidās slēgtajā Fornebū lidostā, kas atradās divpadsmit minūšu brauciena attālumā no centra. Kad Harijs un Bjērns Holms iegāja pa durvim KR1POS ēkā un Harijs pajautāja dežurējošajam darbiniekam, kāpēc ne Belmans, ne kāds cits no vadības neatbild uz telefona zvaniem, viņš saņēma atbildi, ka visi esot sanāksmē.

Kāpēc, pie velna, neuzaicināja mūs? Harijs, ātri iedams pa koridoru, nomurmināja. Bjērns sīki rikšoja viņam nopakaļ.

Viņš atgrūda durvis bez pieklauvēšanas. Pretī pavērsās septiņas galvas. Astotajai Mikaēla Belmana nebija vajadzības pagriezties, jo viņš sēdēja garā galda galā, ar seju pret durvīm, un visi pārējie bija skatījušies tieši uz viņu.

Pats un Patašons! Belmans jautri ieteicās, un Harijs pēc smiekliņiem noprata, ka in absentia viņi tikuši aprunāti. Kur jūs bijāt?

Nu, kamēr jūs te sēdējāt un tēlojāt Sniegbaltīti un septiņus rūķīšus, mēs bijām Tonija Leikes namiņā, Harijs atbildēja un nometās uz brīvā krēsla galda otrā galā. Un mums ir jaunumi. Tas nav Altmans. Esam aizturējuši nepareizo cilvēku. Tas bija Tonijs Leike.

Harijs nezināja, kādu reakciju bija gaidījis. Tikai noteikti ne šādu: nesekoja vispār nekas.

Komisārs atgāzās krēslā. Viņa sejā parādījās draudzīgi jautājošs smaids.

Mēs esam aizturējuši nepareizo? Cik atceros, tad lensmanis Skaijs uzskatīja par pareizu arestēt Siguru Altmanu. Un, ja runa ir par šī jaunuma vērtību, tad tā ir diezgan ierobežota. Kas attiecas uz Toniju Leiki, tad drīzāk vajadzēs teikt: "Sveicam ar atgriešanos!"

Smadzenēm saspringti darbojoties, Harija skatiens pavērsās no Erdāla uz Pelikānu, tad atpakaļ pie Belmana. Secinājums bija tikai viens.

Altmans, Harijs sacīja. Altmans pastāstīja, ka tas bija Leike. Viņš to zināja visu laiku.

Viņš ne tikai zināja, Belmans teica. Kā Leike pie Hovas namiņa izraisīja lavīnu, tā Altmans, neapzinoties sekas, izprovocēja visas šīs slepkavības. Skaijs arestēja nevainīgu cilvēku, Harij.

Nevainīgu? Harijs pašūpoja galvu. Es redzēju tās fotogrāfijas Kadok fabrikā, Belman! Altmans te ir iejaukts, vēl tikai nezinu, kā.

Bet mēs zinām, Belmans sacīja. Un tu no šī brīža varētu to atstāt mums…

Harijs dzirdēja, kā Belmana mutē veidojas vārds "pieaugušajiem", taču viņš izteicās citādi:

…kuru rīcībā ir fakti. Varēsi pieslēgties vēlāk, kad uzzināsi ko vairāk, Harij. Labi? Tu ari piekriti, Bjērn? Tad turpināsim. Es tātad gribēju sacīt, ka mēs nevaram izslēgt to, ka Leikem bija līdzzinātājs tas, kurš izdarīja vismaz divas no slepkavībām, kuru laikā Leikem ir alibi. Mēs zinām: gan Borgnija, gan Šarlote tika nogalinātas laikā, kad Leike piedalījās darījumu sanāksmē, un to var apstiprināt vairāki liecinieki.

Izveicīgs, velns tāds! Erdāls ieteicās. Leike, protams, zināja, ka policija atklās sakarības starp visām slepkavībām. Un, ja viņš sagādās sev neapstrīdamus alibi vienā vai divos gadījumos, tad automātiski atkritīs aizdomas par pārējām slepkavībām.

Jā, Belmans piekrita. Bet kurš ir šis līdzzinātājs?

Harijs klausījās, kā no telpā sanākušajiem sāk birt priekšlikumi, komentāri un dažādi jautājumi.

Diezin vai Tonija Leikes motīvs, nogalinot Adeli Vetlēsenu, bija četrsimt tūkstošu izspiešanas mēģinājums, Pelikāns ieteicās, bet gan bailes: ja kļūs zināms, ka viņš padarījis kādu sievieti grūtu, Lēne Galtunga varētu viņu pamest un viņam nāktos pateikt ardievas Galtunga miljoniem Kongo projektā. Tādēļ mums jāuzdod sev jautājums: kuram vēl bija līdzīgs motīvs?

Citiem investoriem Kongo, iesaucās jaunais cilvēks ar gludo sejas ādu. Ko mēs zinām par viņa finanšu kolēģiem darījumu centrā?

Tonijs Leike stāv un krīt par šo Kongo projektu, Belmans teica. Bet neviens no pārējiem sīkajiem investoriem nenogalinās divus cilvēkus, lai nodrošinātu savu desmit procentu līdzdalību projektā. Šie puiši ir pieraduši, ka nauda nāk un iet. Turklāt Leikem vajadzēja sadarboties ar tādu cilvēku, kuram viņš var uzticēties gan personiskā, gan profesionālā nozīmē. Atcerieties arī to, ka Borgnijas un Šarlotes slepkavību reizēs tika izmantots viens un tas pats ierocis. Kā tu to nosauci, Harij?

Leopolda ābols, Harijs neskanīgā balsī, joprojām apjucis, atbildēja.

Skaļāk, lūdzu!

Leopolda ābols!

Paldies! No Āfrikas. No tās pašas vietas, kurā Leike dienēja kā algotnis. Tādēļ varētu uzskatīt, ka Leike izmantojis vienu no saviem bijušajiem kolēģiem, un, manuprāt, ar to mums vajadzētu sākt.

-Ja viņš otrās un trešās slepkavības izdarīšanai izmantoja profesionālu slepkavu, kāpēc tad nedarīja to visos gadījumos? Pelikāns jautāja. Tad viņam būtu alibi visām reizēm!

Droši vien būtu dabūjis ari labas atlaides, ieminējās vīrs ar Nansena ūsām. Algotam slepkavam, vienalga, nevar piespriest vairāk par mūža ieslodzījumu.

Te var būt iemesli, kurus mēs nezinām, Belmans teica. Pavisam banāli: piemēram, slepkavam nebija laika vai Leikem pietrūka naudas. Vai ari visparastākais iemesls tā vienkārši sanāca.

Pie galda sēdošie vienprātīgi pamāja ar galvu, pat Pelikāns likās apmierināta ar atbildi.

Vai ir vēl citi jautājumi? Nav? Tad gribu izmantot iespēju un pateikties Harijam, kurš tik ilgi strādāja kopā ar mums. Tā kā mums vairs nav nepieciešamas viņa īpašās zināšanas, Harijs atgriezīsies Smago noziegumu nodaļā, turklāt nekavējoties. Bija interesanti vērot, Harij, kā citi strādā, izmeklējot slepkavību lietas. Šoreiz tu varbūt neko neatrisināji, bet kas zina? Var taču būt, ka tevi tur, lejā, Grenlannē, gaida ja ne tieši slepkavība, tad kādi citi interesanti vardarbīgi noziegumi. Vēlreiz paldies! Man tūlīt jādodas uz preses konferenci, kolēģi!

Harijs skatījās uz Belmanu. Viņš varēja to vienīgi apbrīnot. Tā kā apbrīno tarakānu, kurš, noskalots podā, atkal izlien ārā. Un tad atkal. Līdz beigās iekaro pasauli.

Pie gultas Valsts slimnīcā minūtes, ceturtdaļstundas un pamazām arī stundas lēnā vienmuļībā nomainīja cita citu. Medmāsa nāca un gāja. Sēsa nāca un gāja. Ziedi nemanāmi virzījās tuvāk.

Harijs bija redzējis, kā daudzi piederīgie neiztur gaidīšanu, kad tuvosies viņu dārgā cilvēka pēdējais elpas vilciens, kā tie lūdz nāvi atnākt un atbrīvot. Ar to domājot sevi pašus. Bet ar Hariju viss bija citādi. Viņš nekad nebija juties tuvāks tēvam kā tagad, šeit, šajā palātā, kur vārdu vietā bija palikusi tikai elpošana un sirdspuksti. Redzēt te Ūlavu Holu bija tas pats kā pašam būt šeit, mierpilnajā eksistencē starp dzīvību un nekurieni.

Izmeklētāji KRIPOS bija daudz redzējuši un daudz sapratuši. Taču nesaprata acīm redzamas sakarības. Tās, kuru dēļ viss kļuva daudz skaidrāks. Sakarību starp Leikes namiņu un Ustaūsetu, starp baumām par pazuduša puisēna spoku no Utmū lauku mājas un vīru, kurš apkārtnes plašumus dēvēja par "savām vietām". Starp Toniju Leiki un zēnu fotogrāfijā kopā ar ķēmīgo tēvu un skaisto māti.

Brīžiem Harijs ieskatījās mobilajā telefonā un redzēja neatbildētus zvanus. Hāgens. Eisteins. Kaja. Vēlreiz Kaja. Vajadzēja viņai atbildēt. Harijs piezvanīja.

Vai varu šonakt pie tevis atnākt? viņa pajautāja.

80. NODAĻA. Ritms

Lietus bungoja pa peldošās piestātnes dēļiem. Harijs piegāja klāt cilvēkam, kurš, uzgriezis muguru, stāvēja pašā piestātnes galā.

Labrīt, Skaij!

Labrīt, Hol! lensmanis nepagriežoties atbildēja. Viņa makšķeres gals bija noliecies pie pašas aukliņas, kas nozuda pretējā krasta niedrēs.

Vai ķeras?

Nekā, Skaijs nosūkstījās. Ieķērusies nolāpītajās niedrēs.

Man žēl. Vai avīzes šodien lasīji?

Te, perifērijā, tās pienāk tikai ap pusdienlaiku.

Harijs zināja, ka tā nav, tomēr pamāja ar galvu.

Bet tajās noteikti raksta, ka es esmu lauķis, turklāt idiots, Skaijs teica. Ka vajadzējis iesaistīt cilvēkus no KRIPOS, lai šajā lietā visu noskaidrotu.

Kā jau teicu: man žēl.

Skaijs paraustīja plecus.

Nav ko nožēlot. Tu pateici visu, kā ir, un es zināju, ko daru. Bija taču arī mazliet jautri. Tu jau zini šeit nekas īpašs nenotiek.

Mm. Par tevi nemaz tik daudz neraksta. Avīzes vairāk nodarbina tas, ka slepkava tomēr bijis Tonijs Leike. Daudz citē Belmanu.

Droši vien.

Drīz atklās arī to, kurš ir Tonija tēvs.

Skaijs pagriezās un paskatījās uz Hariju.

Man jau agrāk vajadzēja iedomāties, īpaši pēc tam, kad uzzinājām par vārda nomaiņu.

Tagad es vairs nesaprotu, Hol!

To taču man pateici tu pats, Skaij! Tonijs esot dzīvojis Leikes lauku sētā pie vectēva. Pie Leikes. Pie mātes tēva. Tonijs bija pieņēmis mātes uzvārdu.

Tur nav nekā neparasta.

Varbūt ari nav. Tomēr šajā gadījumā tam bija pamatots iemesls. Tonijs slēpās pie vectēva. Māte viņu turp aizsūtīja.

Kāpēc tu tā domā?

Viena kolēģe pateica, Harijs paskaidroja, un uz mirkli viņam likās, ka nāsis atkal sajūt nakts smaržu viņas smaržu. Viņa man pastāstīja kaut ko no tā, ko viņai pateicis Ustaūsetas lensmanis. Par Utmū ģimeni. Par kādu tēvu un dēlu, kuri tik ļoti ienīduši viens otru, ka viss varējis beigties ar slepkavību.

Slepkavību?

Es pārbaudīju Oda Utmū pagātni. Tāpat kā dēls, arī viņš izcēlās ar savu niknumu. Jaunībā viņš bija nosēdējis astoņus gadus par slepkavību greizsirdības dēļ. Pēc tam viņš pārcēlās uz neapdzīvotu vietu, apprecējās ar Kārenu Leiki un viņiem piedzima dēls. Tam sākās pārejas vecums, un jau tad viņš bija glīts, gara auguma un apburošs. Divi vīrieši un sieviete gandrīz pilnīgā izolācijā. Vīrietis, kurš aiz greizsirdības jau bija nogalinājis. Šķiet, ka Kārena Leike mēģinājusi novērst traģēdiju, slepenībā aizsūtot dēlu prom no mājas un vienlaikus nometot vienu viņa kurpi vietā, kur nesen nogāzusies liela lavīna.

Es to nezināju, Hol.

Harijs lēni pamāja ar galvu.

Diemžēl viņai izdevās traģēdiju tikai atlikt. Viņas līķi atrada akmeņu nobrukumā ar lodi pierē. Dažus metrus tālāk viņas vīrs un slepkava tika saplacināts zem sniega motocikla. Pirms tam viņu mocīja, lielākā daļa no ādas uz muguras un rokām bija sadedzināta, tika izrauti zobi. Uzmini: kurš to izdarīja?

Ak Dievs…

Harijs iesprauda starp lūpām cigareti.

Kā tu nonāci līdz domai par sakarībām? Skaijs iejautājās.

Līdzības, pārmantojamība. Viņš aizsmēķēja cigareti. Tēvs un dēls. Var mēģināt no tā aizbēgt, taču tas nav iespējams. Es domāju, ka Ods Utmū saprata, ka ar Hovas namiņu saistītās slepkavības nozīmē, ka viņš pats ir apdraudēts, ka viņa bojā gājušā dēla spoks seko viņam pa pēdām. Tādēļ viņš aizbēga no mājām uz tūristu namiņu, kas bija droši ieslēpies starp kraujām. Paņēma lidzi savas ģimenes fotogrāfiju tās ģimenes, kuru pats tika iznīcinājis. Iedomājies vien: nobijies slepkava, kas varbūt nožēlo izdarīto, palicis viens ar savām domām.

Jā, viņš jau ir saņēmis savu sodu.

Es atradu šo fotogrāfiju. Tonijam bija paveicies, jo viņš vairāk līdzinājās mātei. Pieaugušajā Tonijā bija grūti saskatīt kaut kādu līdzību ar puisēnu fotogrāfijā. Bet jau toreiz viņam bija šie lielie, baltie zobi. Viņa tēvs savējos slēpa. Tieši tur bija atšķirība.

Man šķiet, tu sacīji, ka līdzības dēļ tu viņus atklāji?

Harijs pamāja.

Viņiem bija viena un tā pati slimība.

Viņi bija slepkavas.

Harijs papurināja galvu.

Slimība ir tikai vārds, Skaij! Es runāju par nopietnu slimību abiem bija reimatisms. Šorīt radniecība tika apstiprināta. Pie kamīna pielipušo miesas gabaliņu DNS analīze un Tonija Leikes mats pierāda, ka viņi ir tēvs un dēls.

Skaijs pamāja.

Labi, Harijs noteica. Tomēr es atbraucu, lai pateiktos par palīdzību un atvainotos par to, kā viss sanācis. Bjērns Holms lūdz tevi pasveicināt sievu un pateikt: tās bijušas labākās kotletes un sautētie kāposti, kādus viņš jebkad ēdis.

Skaijs īsi pasmaidīja.

To saka gandrīz visi. Pat Tonijam tie garšoja.

Tiešām?

Skaijs, velkot ārā nazi no maksts, paraustīja plecus.

Es jau tev stāstīju, ka Mīa bija viņā ieķērusies. Tas notika tūlīt pēc tam, kad Tonijs sakropļoja Ūli. Reiz viņa uzaicināja to uz vakariņām, zinādama, ka es nebūšu mājās. Sieva neko neteica, kad viņi ieradās, bet, kad es to padzirdēju, tad, protams, notika izskaidrošanās. Saklausījos rupjības, tu jau zini, kādas šajā vecumā ir meitenes, ja ir verliebt\ Es, būdams dumjš, mēģināju paskaidrot, ka Tonijs ir vardarbīgs. Man taču vajadzēja zināt: jo vairāk liebling tiek apvainots, jo vairāk tās vēlas turēties pie puiša. Tad viņi ir it kā divatā pret pārējo pasauli. Jā, tu jau pats esi redzējis, kā sievietes sāk rakstīt uz cietumu vēstules notiesātiem slepkavām.

Harijs pamāja.

Mīa gatavojās bēgt no mājām, gribēja sekot viņam līdz pasaules galam, viss bija iespējams, Skaijs teica, nogrieza aukliņu un sāka to satīt.

Harijs vēroja, kā aukliņa viegli nāk ārā no ūdens.

Mm. Līdz pasaules galam? "Jā-

Saprotu.

Skaijs pēkšņi pārtrauca tīt spoli un paskatījās uz Hariju.

Nē! viņš uzsvērti sacīja.

Ko nē?

Nē tas nav tas, ko tu domā!

Un ko es domāju?

Ka Mīa un Tonijs vēlāk ir atkal tikušies. Viņš viņu pameta, un kopš tā laika tie nav tikušies. Viņas dzīve turpinājās bez Tonija. Viņai ar šo lietu nav nekāda sakara, saproti? Dodu tev savu vārdu! Viņai viss būs atkal kārtībā, tādēļ esi tik laipns un ne…

Harijs pamāja un izņēma no mutes cigareti, ko lietus jau bija nodzēsis.

Es ar šo lietu vairs nenodarbojos, viņš sacīja. Bet, vienalga, ar tavu vārdu pietiek.

Izbraucot no stāvvietas, viņš spogulītī redzēja, kā Skaijs savāc makšķerēšanas piederumus.

Valsts slimnīca. Viņš jau bija iegājis tās ritmā. Laiku neplēsa gabalos kaut kādi jauni notikumi, tas ritēja vienmērīgā straumē. Harijs bija iedomājies palūgt kādu matraci. Tad būtu apmēram tā kā Chungking Mansion.

81. NODAĻA. Gaismas kūlīši

Pagāja trīs dienas. Viņš dzīvoja. Visi dzīvoja.

Neviens nezināja, kur atrodas Tonijs Leike. Neīstā Oda Utmū pēdas izbeidzās Kopenhāgenā. Viena avīze bija nodrukājusi Lēnes Galtungas attēlu ap galvu aptītā šallē un lielās saulesbrillēs Grētas Garbo stilā. Virsraksts vēstīja: "Nav komentāru." Un tagad neviens viņu nebija redzējis jau divas dienas viņa kaut kur slēpās, iespējams, tēva mājā Londonā. Vairākās avīzēs parādījās Tonija fotogrāfija: viņš darba drēbēs pie helikoptera. "Kavaliera nozušana," tā rakstīja šodienas avīzes. Viņš bija pieņēmis šo iesauku, iespējams, tāpēc, ka tā jau bija iegājusies tautā, turklāt labāk iederējās Leikem nekā Altmanam. Diezgan savādi, bet presē vēl nevienam nebija izdevies saistīt Toniju Leiki ar Utmū saimniecību. Viņa māte un vēlāk arī Tonijs pats acīmredzot bija labi noslēpuši visas pēdas.

Mikaēlam Belmanam katru dienu notika preses konferences. Sarunu šovā televīzijā viņš nodemonstrēja gan savas pedagoģiskās iemaņas, gan uzvarētāja smaidu, skaidrojot, kā izdevies lietu atrisināt. Savā versijā, protams, iztēlojot kā neuzmanību to, ka slepkava netika arestēts un svarīgākais esot tas, ka Tonijs "Kavalieris" Leike ir atklāts, neitralizēts un izslēgts no spēles.

Ar katru vakaru tumsa iestājās dažas minūtes vēlāk. Visi gaidīja pavasari vai salu, bet nebija ne viena, ne otra.

Pie griestiem ložņāja gaismas kūlīši.

Harijs gulēja uz sāniem un vēroja cigaretes dūmus, kas virpuļoja augšup, veidojot sarežģītas un vienmēr neparedzamas mežģīnes.

Tu esi tik kluss, Kaja ieteicās un piekļāvās viņa mugurai.

Es palikšu te līdz bērēm, Harijs sacīja. Pēc tam aizbraukšu.

Viņš ievilka cigaretes dūmus. Kaja neko neatbildēja. Tad, sev par pārsteigumu, viņš juta, ka pleca lāpstiņa kļūst silta un mitra. Viņš nolika cigareti uz pelnutrauka maliņas un pagriezās uz viņas pusi.

Vai tu raudi?

Gandrīz nemaz, viņa atbildēja, iesmējās un iešņukstējās. Nezinu, kas man uznāca.

Vai gribi cigareti?

Viņa papurināja galvu un izslaucīja acis.

Šodien piezvanīja Mikaēls un gribēja, lai mēs satiktos.

Mm.

Viņa piekļāva galvu pie Harija krūtīm.

Vai nevēlies zināt, ko es atbildēju?

Tikai tad, ja tu vēlies pastāstīt.

Es atteicos. Tad viņš sacīja, ka es to nožēlošot. Teica, ka tu noraušot mani sev līdzi. Ka tā nebūšot pirmā reize, kad tu ar kādu tā izdaroties.

Viņam taisnība.

Kaja pacēla galvu.

Bet tam nav nozīmes, vai tu nesaproti? Es vēlos būt ar tevi tur, kurp tu dosies. Kajai atkal sāka ritēt asaras. Un, ja tas būs uz leju, tad iešu ar tevi arī turp.

Tur nekā nav, Harijs sacīja. Arī manis nebūs, es pazudīšu. Tu redzēji mani Chungking. Tas būs tāpat kā pēc lavīnas. Tajā namiņā, tikai viena un pamesta.

Tomēr tu mani atradi un izdabūji ārā. Es to pašu varu izdarīt ar tevi.

Bet ko tad, ja es negribu tikt ārā? Tev nav vairāk mirstošu tēvu, ar kuru palīdzību mani izvilināt.

Bet tu mani mīli, Harij! Es taču zinu, ka tu mani mīli. Tas ir pietiekams iemesls, vai ne? Es esmu pietiekams iemesls.

Harijs noglāstīja viņas matus un vaigus, noslaucīja asaras ar pirkstiem, pielika tos pie lūpām un noskūpstīja.

Jā. Viņš sērīgi pasmaidīja. Tu esi pietiekams iemesls.

Viņa saņēma Harija roku un arī noskūpstīja viņa pirkstus.

Nē! viņa nočukstēja. Nerunā tā! Nesaki, ka tieši tāpēc tu aizbrauc! Ka nevēlies vilkt mani lejup. Es gribu sekot tev līdz pasaules malai, vai saproti?

Viņš piekļāva Kaju sev klāt. Un tajā pašā acumirkli juta, ka kaut kas atslābst, it kā kāds drebošs muskulis, pašam nezinot, ilgu laiku būtu sasprindzis. Viņš atslābinājās, padevās, ļāva sev krist. Un sāpes, kas tik ilgi bija mocījušas, izkusa, pārvērtās par kaut ko siltu un kopā ar asinīm izplūda pa visu ķermeni, atslābinot un mierinot to. Brīvā kritiena sajūta bija tik atbrīvojoša, ka kaklā uzradās kamols. Viņš zināja, ka dala no viņa jau sen ilgojusies pēc tā, ari tur, augšā, sniega miglā virs akmeņu nobrukuma.

Līdz pasaules malai, viņa čukstēja un sāka elpot straujāk.

Gaismas kūlīši bez mitas slīdēja pār griestiem.

82. NODAĻA. Sarkana krāsa

Vēl bija tumšs, kad Harijs apsēdās pie tēva gultas. Ienāca medmāsa ar krūzīti kafijas, apjautājās, vai viņš ir pabrokastojis, un ielika klēpi kādu tenku avīzi.

Vai zini, tev reizēm jāpadomā par kaut ko citu, viņa sacīja un palieca galvu uz sāniem. Šķita, it kā būtu gatava noglaudīt viņam vaigu.

Kamēr viņa aprūpēja tēvu, Harijs apzinīgi šķirstīja lapas. Neizlaida arī aprakstus par slavenībām. Lēnes Galtungas fotogrāfijas no pirmizrādēm, banketiem, savā jaunajā Porsche. Virsraksts vēstīja: "Pietrūkst Tonija." Šos apgalvojumus apstiprināja nevis pašas Lēnes, bet viņas sabiedrībā pazīstamo draugu izteicieni. Fotogrāfijas bija uzņemtas pie nama durvīm Londonā, bet arī tur Lēni neviens nebija redzējis. Vismaz neviens nebija viņu atpazinis. Bija arī graudains, no attāluma fotografēts kadrs, kurā sarkanmataina sieviete stāv Cīrihē pie Crйdit Suisse bankas. Avīze apgalvoja, ka tā esot Lēne Galtunga citējot Lēnes stilistu, kuram, pēc Harija domām, tika pienācīgi samaksāts par izteicienu: "Viņa palūdza sasprogot viņai matus un nokrāsot ķieģeļsarkanā krāsā." Par Toniju rakstīja kā par "aizdomās turamo", it kā runa būtu par vidēja mēroga skandālu sabiedrībā, nevis par briesmīgākajām valstī izdarītām sērijveida slepkavībām.

Harijs piecēlās, izgāja koridorā un piezvanīja Katrīnei Bratai. Pulkstenis vēl nebija pat septiņi, bet viņa vairs negulēja. Šodien viņai vajadzēja izrakstīties un pēc brīvdienām sākt strādāt Bergenas Policijas pārvaldē. Harijs cerēja, ka viņa vismaz sākumā visu uztvers mierīgāk. Kaut gan grūti iedomāties, ka Katrine Brata kaut ko darītu mierīgi.

Pēdējais darbiņš, viņš ieteicās.

Un pēc tam? Katrlne pavaicāja.

Tad es nozudīšu.

Neviens pēc tevis nesēros.

…izņemot mani?

Tur bija punkts, dārgais!

Runa ir par Crйdit Suisse CIrihē. Vai Lēnei Galtungai tur ir konts? Viņa varētu būt saņēmusi daļu naudas uz mantojuma rēķina. Šveices bankas ir sarežģītas, tev droši vien nāksies laiciņu padarboties.

Lieliski, sāku jau iemanīties.

Labi. Un ir vēl viena sieviete: vēlos, lai tu noskaidrotu, kur viņa pārvietojas.

Lēne Galtunga?

Nē.

Labi. Kā tad sauc to zvēriņu?

Harijs nodiktēja vārdu pa burtiem.

Ceturksni pēc astoņiem Harijs apturēja mašīnu Voksenkollenē pie namiņa no tautas pasakas. Dažas mašīnas jau stāvēja, un aiz lietus lāsēm logā Harijs saskatīja nogurušas sejas un paparaci garos teleobjektīvus. Šķita, ka viņi te pavadījuši visu nakti. Harijs piezvanīja pie vārtiņiem un devās iekšā. Durvīs stāvēja un gaidīja sieviete ar tirkīzzilām acīm.

Lēnes te nav, viņa teica.

Kur viņa ir?

Vietā, kur viņi to neatradīs. Sieviete ar galvu pamāja uz mašīnu pusi aiz vārtiem. Un jūs solījāt, ka pēc pēdējās pratināšanas liksiet viņu mierā! Tā ilga trīs stundas.

Es zinu, Harijs sameloja. Bet es gribēju runāt ar tevi.

Ar mani?

Vai varu ieiet?

Viņš sekoja sievietei uz virtuvi. Viņa pamāja uz krēsla pusi, uzgrieza Harijam muguru un no kafijas automāta, kas atradās uz galda, ielēja kafiju.

Kā tad skan stāsts? Harijs jautāja.

Kāds stāsts?

Tas, ka tu esi Lēnes māte.

Kafijas krūzīte nokrita uz grīdas un sašķīda sīkos gabaliņos. Viņa atbalstījās pret virtuves galdu, un Harijs pamanīja, kā dreb viņas pleci. Mirkli vilcinājies, viņš dziji ieelpoja un pateica to, ko bija izlēmis sacīt:

Mēs veicām DNS analīzi.

Viņa nikni pagriezās.

Kā? Jūs taču ne… Viņa pēkšņi aprāvās.

Harija skatiens sastapās ar sievietes tirkīzkrāsas acīm. Viņa bija uzķērusies. Harijs jutās mazliet neveikli, varbūt pat sametās kauns. Tomēr tas pārgāja.

Vācies prom! viņa nošņāca.

Ārā pie tiem? Harijs pamāja uz paparaci pusi. Es gatavojos atstāt policista darbu. Es ceļošu. Man vajadzīgs neliels kapitāls. Ja jau kāds stilists saņem divdesmit tūkstošus kronu, pastāstot, kādu matu krāsu Lēne ir izvēlējusies, tad cik, tavuprāt, samaksās tam, kurš izpaudīs, kas ir viņas īstā māte?

Sieviete paspēra soli uz priekšu, pacēla labo roku it kā sitienam, bet tad viņas acīs sariesās asaras, niknais skatiens apdzisa un viņa bezspēkā atslīga vienā no virtuves krēsliem. Harijs klusībā nolamājās, jo saprata, ka bijis pārāk brutāls. Bet nebija laika izsmalcinātiem paņēmieniem.

Piedod, viņš atvainojās. Bet es mēģinu glābt tavu meitu. Un tādēļ man vajadzīga tava palīdzība. Saproti?

Viņš uzlika plaukstu viņas rokai, bet sieviete to atvilka atpakaļ.

Viņš ir slepkava, Harijs teica. Bet Lēni tas neuztrauc, vai ne? Viņa, vienalga, grib to darīt.

Ko darīt? sieviete iešņukstējās.

Sekot viņam līdz pasaules malai.

Viņa neatbildēja, tikai šūpoja galvu un klusi raudāja.

Harijs gaidīja. Piecēlās, ielēja krūzītē kafiju, norāva no rullīša papīra dvieli, nolika to viņas priekšā uz galda, apsēdās un gaidīja. Iedzēra malku. Gaidīja.

Es teicu, lai viņa nerīkojas tā kā es, sieviete atkal iešņukstējās. Viņai nevajadzēja ieskatīties puisī tikai tāpēc, ka viņš… ka viņš lika tai sajusties skaistai. Skaistākai, nekā viņa ir patiesībā. Kad tā notiek, tu domā, ka tā ir svētība, bet patiesībā tas ir lāsts.

Harijs gaidīja.

Ja esi kaut reizi redzējusi, ka viņa acis kļūsti skaista, tad tas ir kā… kā burvestība. Un tādēļ tu paliec. Paliec un paliec, jo ceri ieraudzīt to vēlreiz.

Harijs gaidīja.

Es uzaugu furgonā. Mēs braukājām apkārt, es nevarēju iet skolā. Kad man bija astoņi gadi, atnāca no Bērnu aizsardzības nodaļas un paņēma mani. Sešpadsmit gadu vecumā sāku strādāt par apkopēju Galtunga rēderejā. Annešs bija saderinājies, kad padarīja mani grūtu. Nauda nepiederēja viņam, bet sievai. Viņš bija ieguldījis tirgū, bet kravu cenas kritās un viņam nebija izvēles. Viņš aizsūtīja mani prom, bet viņa to uzzināja. Tā bija viņa, kas izlēma, ka man jādzemdē un jāturpina strādāt par kalponi, un mans meitēns tiks audzināts kā saimnieka meita. Viņai pašai nevarēja būt bērni, tādēļ Lēne kļuva par tādu kā adoptētu bērnu. Man viņu atņēma. Noprasīja, ko es Lēnei varu dot. Es, vientuļā māte, bez izglītības, bez piederīgajiem, vai man tiešām pietiks sirdsapziņas atņemt bērnam iespēju labi dzīvot? Es biju tik jauna un nobijusies, es domāju, ka viņiem taisnība un tā būs labāk.

Vai par to neviens nezināja?

Viņa paņēma no galda papīru un izšņauca degunu.

Ir apbrīnojami, cik viegli var piemānīt cilvēkus, ja tie ļaujas piemānīties. Ja tie neļauj sevi piekrāpt, tad to neizrādīs. Tas neko daudz nemainīja. Es biju tikai kā Galtunga mantinieces surogātmāte. Tā.

Vai tas ir viss?

Viņa paraustīja plecus.

Nē. Man taču bija Lēne. Es viņu zīdīju, baroju, mainīju autiņus, gulēju kopā ar viņu. Mācīju viņai runāt, audzināju. Tomēr mēs visi zinājām, ka tas ir tikai uz laiku, ka kādudien man vajadzēs viņu atdot.

Un tu atdevi?

Viņa rūgti iesmējās.

Vai māte spēj kādreiz pamest bērnu? Meita to spēj. Lēne ienīst mani par to, ko izdarīju. Par to, ka esmu. Redzi tagad viņa dara to pašu.

Seko nepareizajam vīrietim uz pasaules malu?

Viņa paraustīja plecus.

Vai tu zini, kur viņa ir?

Nē. Zinu vienīgi, ka viņa aizlaidās, lai būtu kopā ar viņu.

Harijs iedzēra vēl vienu malku no krūzītes.

Es zinu, kur atrodas pasaules mala, viņš sacīja.

Viņa neatbildēja.

Es varu aizbraukt un mēģināt atvest viņu tev atpakaļ.

Viņa to negribēs.

Es varu pamēģināt. Ar tavu palīdzību. Harijs izņēma papīra lapu un nolika to viņas priekšā. Ko teiksi?

Sieviete sāka lasīt. Tad pacēla acis. Kosmētika bija notecējusi no tirkīzkrāsas acīm uz iekritušajiem vaigiem.

Apzvēri, ka atgādāsi manu meitu atpakaļ mājās, Hol! Zvēri! Ja vien to izdarīsi, tad jau būs labi!

Harijs ilgi skatījās uz sievieti.

Es zvēru! viņš teica.

Stāvot ārā un aizsmēķējot cigareti, viņš prātoja par to, ko viņa bija teikusi. Vai māte spēj kādreiz pamest bērnu? Par Odu Utmū, kurš bija paņēmis līdzi sava dēla fotogrāfiju. Bet meita to spēj. Vai spēj? Viņš izpūta dūmus. Vai viņš pats spēj?

Gunnars Hāgens stāvēja savā iecienītajā pakistānieša pārtikas veikaliņā pie sakņaugu letes un neuzticīgi skatījās uz savu vecāko inspektoru.

Vai tev jāatgriežas Kongo? Lai atrastu Lēni Galtungu? Un tam nav nekāda sakara ar slepkavību?

Tāpat kā iepriekšējā reizē, Harijs atbildēja un paņēma rokās kaut kādu dārzeni, kuram pat nezināja nosaukumu. Mēs meklējam pazudušu cilvēku.

Cik man zināms, tad Lēni Galtungu neviens, izņemot dzelteno presi, nav izziņojis par pazudušu.

Tagad ir. Harijs no mēteļa kabatas izņēma papīra lapu un parādīja Hāgenam parakstu. Viņas bioloģiskā māte.

Ak tā? Kā lai paskaidroju departamentam, ka sākam meklēšanu Kongo?

Mums ir pēdas.

Un kādas tās ir?

Es lasīju "Se og H0r", ka Lēne Galtunga lūgusi nokrāsot savus matus ķieģeļsarkanā krāsā. Es pat nezinu, vai mūsu valstī ir pieņemts tāds krāsas apzīmējums, un tieši tādēļ arī atcerējos.

Ko atcerējies?

Ka tā bija ierakstīts Juliānas Verni no Leipcigas pasē, iedaļā matu krāsa. Es reiz palūdzu Ginteru pārbaudīt, vai viņas pasē ir Kigali zīmogs. Policija to neatrada, pases nebija, un es esmu pārliecināts, ka to paņēma Tonijs Leike.

Pasi? Un tad?

Un tagad tā ir Lēnei Galtungai.

Hāgens ielika iepirkumu groziņā Ķīnas balto kāpostu un domīgi pašūpoja galvu.

Tu taisies braukt uz Kongo, pamatojoties uz tenku lapelē izlasīto?

Es pamatoju braucienu ar to, ko es pareizāk, Katrīne Brata noskaidroja attiecībā par Juliānu Verni.

Hāgens devās pie cilvēka aiz kases aparāta, kas uz paaugstinājuma sēdēja pie sienas labajā pusē.

Verni ir mirusi, Harij.

Mūsdienās miruši cilvēki lido. Izrādās, ka Juliāna Verni jeb, pieņemsim, sieviete ar sprogainiem, ķieģeļsarkaniem matiem ir nopirkusi lidmašīnas biļeti no Cīrihes uz pasaules malu.

Pasaules malu?

Uz Gomu Kongo. Rīt no rīta.

Tad viņi to arestēs, tiklīdz atklās, ka viņai ir tāda cilvēka pase, kurš ir miris jau pirms vairāk nekā diviem mēnešiem.

Es pārbaudīju ICAO. Tie saka, ka var paiet pat viens gads, līdz miruša cilvēka pases numurs tiek izsvītrots no sarakstiem. Tas nozīmē, ka kāds var ierasties Kongo ari ar Oda Utmū pasi. Vienalga, mums ar Kongo nav nekāda sadarbības līguma. Un diezin vai pastāv kaut kādas nepārvaramas grūtības, lai atpirktos no aresta.

Hāgens ļāva kasierim aprēķināt cenu, bet pats sāka masēt deniņus, lai novērstu neizbēgamās galvassāpes.

Sameklē viņu Cīrihē. Aizsūti uz lidostu šveiciešu policiju!

Mēs viņai sekosim. Lēne Galtunga aizvedīs mūs pie Tonija Leikes, šef!

Viņa novedīs mūs pie bojāejas, Harij!

Hāgens samaksāja, paņēma iepirkumus un izgāja pa durvīm uz pielijušās, vējainās Grenlannsleires, pa kuru, uzrāvuši apkakles un nodūruši skatienus, steidzās cilvēki.

Tu nesaproti. Bratai izdevās uzzināt, ka pirms dažām dienām Lēne Galtunga iztukšojusi savu kontu Cīrihē. Divus miljonus eiro. Nav diezin kāda neprātīga summa un noteikti nav pietiekama, lai finansētu visu raktuvju projektu. Bet pietiekama, lai to uzturētu kritiskajā brīdī.

Spekulācijas!

Kam tad viņai, pie velna, vēl būtu vajadzīgi divi miljoni eiro skaidrā naudā? Klausies, šef, tā ir mūsu vienīgā iespēja! Harijs pielika soli, lai turētos līdzās savam šefam. Kongo tu cilvēku neatradīsi, ja tas negribēs, lai to atrod. Šī nolādētā valsts ir tikpat liela kā visa Rietumeiropa un sastāv no mežiem, kuros neviens baltais cilvēks nav spēris kāju. Aiziet! Citādi Leike tev rādīsies murgos, šef!

Man nav tādu murgu kā tev, Harij!

Vai esi pastāstījis savējiem, cik labi tu naktīs guli, šef?

Gunnars Hāgens spēji apstājās.

Sorry, šef! Harijs atvainojās. Mazliet pāršāvu pār strīpu!

Tieši tā. Patiesībā nesaprotu, kāpēc tu diedelē manu atļauju. Agrāk tā tev nekad nelikās svarīga.

Iedomājos, ka tev būtu patīkama sajūta, zinot, ka esi noteicējs, šef.

Hāgens uzmeta Harijam brīdinošu skatienu. Harijs paraustīja

plecus.

Ļauj man to izdarīt, šef. Pēc tam varēsi mani izlidināt par pavēles nepildīšanu. Es uzņemšos visu vainu, viss ir okay.

Vai ir okay?

Pēc tam es, vienalga, iesniegšu atlūgumu.

Hāgens ilgi skatījās uz Hariju.

Labi, viņš beidzot noteica. Pazūdi!

Tad atsāka iet.

Harijs steigšus metās viņam pakaļ.

Labi?

Jā. Patiesībā jau no sākuma viss bija labi.

Ak tā? Kāpēc tu uzreiz nepateici?

Man bija patīkami sajust, ka es pieņemu lēmumus.

DEVITA DAĻA

..

83. NODAĻA. Pasaules mala

Kaja sapņoja, ka stāv pie aizslēgtām durvīm un dzird mežā monotonu, bezkaislīgu putna kliedzienu, bet tas skanēja tik dīvaini. Jo saule visu laiku spīdēja un spīdēja. Sapņoja, ka atver durvis…

Viņa pamodās. Galva atdusējās uz Harija pleca. Mutes kaktiņos turējās sakaltušas siekalas. Kapteiņa balss paziņoja, ka sākas nolaišanās Gomā.

Viņa palūkojās ārā pa iluminatoru. Pelēka gaismas svītriņa austrumpusē brīdināja par jaunas dienas tuvošanos. Pirms divpadsmit stundām viņi bija pametuši Oslo. Pēc sešām stundām piezemēsies lidmašīna no Cīrihes ar Juliānu Verni pasažieru sarakstā.

Mani interesē, kāpēc Hāgens neiebilda, ka mēs izsekojam Lēni, Harijs ieteicās.

Viņam likās, ka tavi argumenti ir pietiekami pārliecinoši. Kaja nožāvājās.

Mm. Viņš likās pārāk mierīgs. Man šķiet, viņam kaut kas ir padomā. Kaut kas dod viņam pārliecību, ka nepatikšanu nebūs.

Varbūt viņam ir informācija par kādu, kurš departamentā pieņem lēmumus? Kaja minēja.

Mm. Vai par Belmanu? Varbūt viņš zina, ka jums ar Belmanu bija attiecības?

Šaubos. Kaja piemiedza acis un paraudzījās tumsā. Tur gandrīz nemaz nav gaismas.

Izskatās, ka nav elektrības, Harijs sacīja. Lidlaukā vajadzētu būt autonomam strāvas avotam.

Tur tālāk ir gaisma. Kaja norādīja uz sarkanu blāzmu ziemeļos no pilsētas. Kas tas ir?

Niragongo, Harijs atbildēja. Tā ir lava, kas izgaismo debesis.

Patiesi? Viņa piespieda degunu pie iluminatora.

Harijs iztukšoja ūdens glāzi.

Vai nepārrunāsim plānu vēlreiz?

Viņa piekrītoši pamāja un pacēla krēsla atzveltni.

Tu paliksi ielidošanas zālē un sekosi informācijas tablo, ka viss notiek tā, kā tam jābūt. Es pa to laiku iepirkšos. No šejienes ir tikai piecpadsmit minūtes līdz centram, tādēļ būšu atpakaļ laicīgi Lēnes lidmašīna vēl nebūs nosēdusies. Tu uzmanīsi viņu, skatīsies, vai kāds sagaida, un tad sekosi. Tā kā Lēne pazīst mani pēc sejas, es ārpusē sēdēšu taksometrā un gaidīšu jūs. Ja notiks kaut kas negaidīts, tu man uzreiz zvanīsi. Okay?

Okay. Vai tu esi pārliecināts, ka viņa pārnakšņos Gomā?

Es ne par ko neesmu pārliecināts. Gomā turpina darboties tikai divas viesnīcas, un Katrine saka, ka tajās nav pasūtīts numurs ne ar Verni, ne Galtungas vārdu. Taču partizāni kontrolē ceļus gan uz rietumiem, gan uz ziemeļiem, bet tuvākā pilsēta uz dienvidiem ir astoņu stundu brauciena attālumā.

Vai tu tiešām domā, ka vienīgais iemesls, kādēļ Tonijs ataicināja Lēni, ir izslaukt no viņas naudu?

Jenss Rats uzskata, ka situācija ar projektu esot kritiska. Vai redzi kādu citu iemeslu?

Kaja paraustīja plecus.

Bet ko tad, ja pat slepkava būtu spējīgs kādu tik ļoti mīlēt, ka vienkārši tikai vēlas būt kopā ar viņu? Vai tas ir tik neiedomājami?

Harijs pamāja. It kā sakot: "Jā, tev taisnība." Vai: "Jā, tas ir neiedomājami."

Lidmašīnai izlaižot šasiju, atskanēja dūkoņa un skrapsti kā palēninātā kinofilmā.

Kaja paskatījās pa iluminatoru.

Man nepatīk šī iepirkšanās, Harij! Man nepatīk ieroči.

Leike ir varmāka.

Un man nepatīk būt par policisti inkognito. Saprotu, ka mēs nevaram kontrabandas ceļā ievest Kongo savus ieročus, bet varējām tikai palūgt kongolēziešu policijas palīdzību, lai viņu arestētu.

Kā jau teicu, mums nav vienošanās par personu izdošanu. Un nav neiespējami, ka tādam naudasmaisam kā Leike vietējie policisti ir algu sarakstā un tie viņu brīdinātu.

Konspirācijas teorija.

Jā. Un vienkārša matemātika. Policista alga Kongo nav pietiekama, lai aprūpētu ģimeni. Nesatraucies, van Borstam ir lielisks mazs dzelzslietu veikaliņš un viņš ir pietiekami profesionāls, lai turētu muti.

Lidmašīnas riteņi ar vieglu svilpienu pieskārās skrejceļam.

Kaja piemiegtām acīm paskatījās ārā.

Kāpēc te tik daudz kareivju?

ANO iesūta papildspēkus. Partizāni pēdējo dienu laikā ir pietuvojušies.

Kādi partizāni?

Hutu partizāni, tutsi partizāni, mai-mai partizāni. Kas to lai zina?

Harij? -Jā-

Pabeigsim šo darbiņu pēc iespējas ātrāk un dosimies mājup.

Viņš piekrītoši pamāja.

Jau bija gaišs, kad Harijs apstaigāja gaidošo taksometru šoferu rindu. Pārmija pa vārdam ar katru no tiem, līdz atrada kādu, kurš labi runāja angliski. Patiesibā lieliski runāja. Tas bija maza auguma vīriņš ar modrām acīm, sirmiem matiem un pietūkušiem asinsvadiem deniņos un uz augstās, spīdīgās pieres. Viņa angļu valoda bija diez-gan oriģināla, tāds kā retorisks Oksfordas variants ar kongolēziešu akcentu. Harijs paskaidroja, ka vēlas noīrēt viņu uz visu dienu. Abi ātri vienojās par cenu, paspieda viens otram roku, Harijs iemaksāja trešo daļu no salīgtās summas dolāros un iepazinās: Harijs un doktors Digams.

Angļu literatūra, vīriņš paskaidroja un pārskaitīja naudu. Bet, tā kā mēs būsim kopā visu dienu, vari saukt mani par Sauļu.

Viņš atvēra saņurcīta Hyundai aizmugures durvis. Harijs paskaidroja, uz kurieni Saulam jābrauc, līdz ceļam aiz nodedzinātās baznīcas.

Izklausās tā, it kā tu būtu jau agrāk te bijis, Sauls ieteicās un stūrēja mašīnu pa gludo asfalta joslu, kas, izbraucot uz galvenā ceļa, tūlīt pārvērtās par Mēnesim līdzīgu ainavu ar krāteriem un plaisām.

Vienu reizi biju.

Tad tev jāpiesargās. Vīriņš pasmaidīja. Hemingvejs rakstīja: ja reiz esi atvēris savu sirdi Āfrikai, tad negribēsi doties vairs nekur citur.

Vai Hemingvejs tā rakstīja? Harijs šaubījās.

Nu, protams, bet Hemingvejs taču visu laiku rakstīja šādas romantiskas muļķības. Dzērumā nošāva lauvu un uzčurāja līķim saldo, pēc viskija smaržojošo urīnu. Patiesība ir tāda, ka neviens neatgriežas Kongo, ja vien nav īpašas vajadzības.

Man tāda ir, Harijs iesmējās. Paklausies, es mēģināju atrast šoferi, kurš mani veda iepriekšējā reizē. Džo no "Palīdzības bēgļiem". Bet viņa numurs neatbildēja.

Džo ir aizlaidies, Sauls sacīja.

Aizlaidies?

Viņš paņēma ģimeni, nozaga mašīnu un devās uz Ugandas pusi. Goma ir aplenkta. Viņi visus nogalinās. Arī es drīz laidīšos prom. Džo bija laba mašīna, varbūt viņam izdevās.

Harijs atpazina baznīcas smaili, kas slējās virs drupām, ko bija aprijis Niragongo. Kamēr Hyundai līgojās garām bedrēm, viņš turējās pie sēdekļa. Brīžiem ritošā iekārtā kaut kas nošņirkstēja.

Gaidi šeit, Harijs teica. Tālāk aiziešu kājām. Drīz būšu atpakaļ.

Harijs izkāpa no mašīnas un ieelpoja pelēku putekļu, garšvielu un puvušu zivju smaku.

Tad sāka iet. Kāds acīm redzami piedzēries vīrs mēģināja pagrūst Hariju ar plecu, bet kļūdījās un salīgojās. Viņam kaut ko nosauca pakaļ, bet viņš turpināja savu ceļu. Ne pārāk ātri, ne pārāk lēni. Nonācis līdz vienīgajai ķieģeļu mājai, kas bija iespiesta starp veikaliņiem, viņš piegāja pie durvīm, spēcīgi pieklauvēja un gaidīja. Izdzirda iekšā ātrus soļus. Pārāk ātrus, lai tie būtu van Borsta soļi. Durvīs pavērās spraudziņa, un parādījās puse no melnas sejas un viena acs.

Van Boorst home?1 Harijs jautāja.

No. Augšžoklī paspīdēja zelta zobs.

I want to buy some handguns, miss van Boorst. Vai vari man palīdzēt?

Viņa papurināja galvu.

Sorry. Goodbye.

Harijs pasteidzās ielikt kāju durvju spraugā.

Es labi samaksāšu.

No guns. Van Boorst not here.

Kad viņš atgriezīsies, mis van Borsta?

Es nezinu. Man tagad nav laika.

Es meklēju kādu cilvēku no Norvēģijas. Toniju. Tall. Handsome. You've seen him around?

Sieviete papurināja galvu.

Vai vakarā van Borsts atgriezīsies? Tas ir svarīgi, mis.

Viņa palūkojās uz Hariju. Nomērīja ar skatienu. Lēni, no galvas līdz kājām. Un atpakaļ. Mīkstās lūpas pavērās, atsedzot zobus.

You a rich man?

Harijs neatbildēja. Viņa miegaini samirkšķināja acis, tās blāvi iespīdējās. Tad greizi pasmaidīja.

Thirty minutes. Come back then.a

Harijs devās atpakaļ pie mašīnas, iesēdās priekšējā sēdeklī, palūdza Saulam braukt uz banku un piezvanīja Kajai.

Es sēžu ielidošanas zālē, viņa atbildēja. Nav nekādu ziņu, izņemot to, ka lidmašīna no Cīrihes nolaidīsies laikā.

Es piereģistrēšu mūs viesnīcā un tad došos atpakaļ pie van Borsta un nopirkšu to, kas mums vajadzīgs.

Viesnīca atradās uz austrumiem no centra, uz ceļa, kas veda uz Ruandas robežu. Reģistratūras priekšā, koku ieskauta, bija mašīnu stāvvieta.

Tos iestādīja pēc pēdējā vulkāna izvirduma, Sauls paskaidroja, it kā nolasījis Harija domas, ka Gomā gandrīz nemaz nav koku.

Divvietīgais numurs bija otrajā stāvā, zemā ēkā pie paša ezera, tā balkons nokārās virs ūdens. Harijs kūpināja cigareti un skatījās, kā rīta saule spoguļojas ūdens virsmā un atmirdz tālumā esošās urbšanas iekārtas metālā. Viņš palūkojās pulkstenī un devās atpakaļ uz stāvvietu.

Likās, ka Saula uzvedība pielāgojusies kūtrajai satiksmei: viņš brauca lēni, runāja lēni un rokas kustināja lēni. Apstājās pie baznīcas mūriem, labu gabaliņu no van Borsta mājas. Apturēja motoru, pagriezās pret Hariju un pieklājīgi, bet noteikti palūdza trešo daļu no samaksas.

Vai tu man neuzticies? Harijs sarauca uzaci.

Es ticu tavai patiesajai vēlmei samaksāt, Sauls sacīja. Bet Gomā naudai būs drošāk pie manis nekā pie tevis, mister Harij. Man žēl, bet tā ir.

Pēc tāda domu gājiena Harijs tikai pamāja, noskaitīja atlikušo summu un pajautāja, vai Saulam mašīnā ir kaut kas smags un kompakts, pistoles lielumā, piemēram, kabatas lukturītis. Sauls pamāja ar galvu un atvēra cimdu nodalījumu. Harijs izņēma lukturīti, iebāza to jakas iekškabatā un paskatījās pulkstenī. Bija pagājušas divdesmit piecas minūtes.

Viņš ātrā solī devās prom pa ielu. Ar sānu skatienu ievēroja vīrus, kas pagrieza galvas un pētoši nolūkojās viņam pakaļ novērtēja augumu un svaru. Soļu atsperīgumu. Mazliet sašķiebušos jaku un izblīdušo iekškabatu. Tad tie aizgriezās.

Viņš piegāja pie durvīm un pieklauvēja.

Tie paši vieglie soļi.

Durvis atvērās. Viņa uzmeta Harijam skatienu, tad tas aizslīdēja tālāk, uz ielas.

Ātri, nāc! viņa teica, saņēma aiz rokas un ievilka Hariju iekšā.

Harijs pārkāpa pāri durvju slieksnim un apstājās pustumsā. Visi aizkari bija aizvilkti ciet, izņemot vienus pie loga virs gultas, kurā viņš bija redzējis to puskailu guļam tad, kad ieradās te pirmajā reizē.

Viņš vēl nav atnācis, sieviete sacīja savā vienkāršajā, saprotamajā angļu valodā. Bet drīz.

Harijs pamāja un paskatījās uz gultu. Mēģināja iedomāties viņu tur, ar palagu līdz gurniem. Gaismu, kas krita uz miesas. Bet nespēja. Bija kaut kas cits, kas piesaistīja Harija uzmanību, kaut kas nesaskanēja, kaut kā pietrūka. Vai arī šeit bija tas, kam nevajadzētu būt.

Vai tu atnāci viens? sieviete pajautāja, apgāja Harijam apkārt un apsēdās uz gultas viņa priekšā. Atspiedās ar labo roku uz matrača tā, ka kleitai noslīdēja plecu lentīte.

Harijs lūkojās apkārt, meklēdams kļūdu. Un atrada to. Kolonizators un ekspluatators karalis Leopolds.

Jā, viņš automātiski atbildēja, īsti vēl nezinot, kāpēc. Alone. Viens.

Karaļa Leopolda portreta, kas bija karājies pie sienas virs gultas, vairs nebija. Tūlīt radās nākamā doma. Ka van Borsta nebūs. Ka arī viņš ir prom.

Harijs paspēra pussoli tuvāk sievietei. Viņa pacēla galvu un aplaizīja pilnīgās, sarkani melnās lūpas. Viņš bija tik tuvu, ka tagad varēja saskatīt, kas aizstājis beļģu karaļa portretu. Uz nagliņas, kur bija karājies zīmējums, bija uzdurta naudaszīme. Uz tās jutekliska seja ar skaisti koptām ūsām. Edvards Munks.

Harijs saprata, kas tūlīt notiks. Gatavojās pagriezties, bet kaut kas lika nojaust, ka ir jau par vēlu, ka viņš atrodas tieši tur, kur režisors to iecerējis.

Viņš vairāk nojauta nekā ieraudzīja kustību sev aiz muguras un nejuta precīzo dūrienu kaklā, sajuta vienīgi elpu pie deniņiem. Kakls sasala ledū, paralīze pārņēma muguru un galvas ādu, kājas saļodzījās, jo ķīmiskās vielas bija sasniegušas smadzenes, un viņš zaudēja samaņu. Harija pēdējā doma, pirms viņu apņēma tumsa, bija: cik pārsteidzoši ātri iedarbojas ketamīns.

84. NODAĻA Atkalapvienošanās

Kaja iekoda sev apakšlūpā. Kaut kas nebija kārtībā.

Viņa vēlreiz uzspieda Harija telefona numuru.

Un vēlreiz ierunājās atbildētājs.

Viņa bija nosēdējusi ielidošanas zālē, kas reizē bija arī izlidošanas zāle, gandrīz trīs stundas. Plastmasas krēsls spieda visas viņas ķermeņa daļas, kam vien tas pieskārās.

Viņa izdzirda lidmašīnas motora dūkoņu. Tūlīt pēc tam zālē vienīgajā monitorā apbružātā kastē, kas divās sarūsējušās tērauda trosēs nokarājās no griestiem, parādījās informācija, ka lidmašīna no Cīrihes ar reisa numuru KJ337 ir nosēdusies.

Viņa ik pēc minūtes bija aplūkojusi cilvēkus zālē un pārliecinājusies, ka sagaidītāju vidū Tonija Leikes nav.

Viņa piezvanīja vēlreiz, bet tūlīt pārtrauca savienojumu, jo apzinājās, ka zvana tikai tāpēc, lai kaut ko darītu, ka tā nav darbība, bet apātija.

Bīdāmās durvis uz bagāžas lentēm atvērās, un sāka iznākt pirmie pasažieri ar rokas bagāžu. Kaja piecēlās un piegāja pie sienas līdzās durvīm, lai varētu redzēt vārdus uz plastmasas plāksnītēm un papīra lapiņām, ko taksometru šoferi vērsa pret iebraucējiem. Nebija ne Juliānas Verni, ne Lēnes Galtungas.

Viņa atgriezās savā novērošanas postenī krēslā. Apsēdās uz plaukstām, juta, ka tās nosvīdušas. Ko tagad lai dara? Viņa nostūma zemāk lielās saulesbrilles un pievērsa skatienu bīdāmajām durvīm.

Sekundes ritēja. Nekas nenotika.

Lēne Galtunga bija gandrīz pilnīgi noslēpusies aiz violetām saulesbrillēm un milzīga auguma melna vīrieša, kurš gāja viņai pa priekšu.

Sarkaniem, vijīgiem matiem, džinsa jakā, haki krāsas biksēs un pamatīgos saišu zābakos. Viņa vilka aiz sevis somu uz ritentiņiem tik lielu, cik pieļāva noteikumi par rokas bagāžu. Citas somas nebija, tikai mazs, spīdīgs metāla koferītis.

Nekas nenotika. Tomēr notika viss. Paralēli un vienlaikus, pagātnē un tagadnē. Un dīvainā veidā Kaja sajuta, ka beidzot radusies izdevība. Izdevība, kuru viņa bija gaidījusi. Iespēja izdarīt visu pareizi.

Kaja neskatijās tieši uz Lēni Galtungu, tikai raudzīja paturēt redzeslokā. Kad viņa pagāja garām, Kaja mierīgi piecēlās, paņēma savu somu un sāka iet viņai nopakaļ. Arā, žilbinošajā saules gaismā. Vēl neviens nebija pienācis viņai klāt, bet, vērojot Lēnes ātros, noteiktos soļus, Kaja nosprieda, ka viņa ir saņēmusi sīkus norādījumus, kas jādara. Lēne pagāja garām taksometriem, šķērsoja ielu un iesēdās tumšzila Range Rover aizmugures sēdeklī. Melnādains vīrietis uzvalkā turēja atvērtas mašīnas durvis. Aizvēris tās, viņš apgāja apkārt mašīnai un nosēdās pie stūres. Kaja iemetās aizmugures sēdeklī rindas sākumā stāvošajā taksometrā, paliecās uz priekšu starp sēdekļiem, ātri apdomājās, bet saprata, ka neko citu nepateiks kā tikai Follow that car!'

Spogulītī viņa ieraudzīja šofera skatienu un sarauktās uzacis. Kaja norādīja uz priekšā esošo mašīnu, un šoferis pamāja ar galvu, ka saprot, tomēr mašīnas motors turpināja strādāt tukšgaitā.

Double pay, Kaja sacīja.

Šoferis īsi pamāja un atlaida sajūgu.

Kaja piezvanīja Harijam. Atbildes joprojām nebija.

Viņi lēni vilkās pa galveno ielu rietumu virzienā. Ielas bija pārpilnas ar smagajām mašīnām, ratiņiem un vieglajām mašīnām, kurām uz jumtiem bija piesieti čemodāni. Pa abām ceļa pusēm gāja cilvēki, uz galvām nesot lielus saiņus ar apģērbiem un iedzīvi. Vietām satiksme apstājās pavisam. Šoferis acīmredzot bija sapratis, ko no viņa prasa, un centās braukt tā, lai starp viņu un Lēnes Galtungas Range Rover būtu vismaz viena mašīna.

Un kurieni visi iet? Kaja pajautāja.

Šoferis smaidot papurināja galvu, rādot, ka nesaprot. Kaja atkārtoja jautājumu franciski bez rezultāta. Beigās viņa tikai jautājoši norādīja uz ļaudīm, kas vilkās garām viņu mašīnai.

Re-fu-ge, šoferis paskaidroja. Go away. Bad people coming.'

Kaja pamāja.

Viņa nosūtīja Harijam īsziņu. Mēģināja nekrist panikā.

Gomas centrā galvenā iela sadalījās. Range Rover nogriezās pa kreisi. Gabaliņu tālāk tā vēlreiz pagriezās pa kreisi un noripoja lejup uz ezera pusi. Viņi bija nonākuši pavisam citā pilsētas daļā, ar lielām villām aiz augstiem žogiem, ar iekoptiem dārziem un kokiem, kas sniedza ēnu un pasargāja no svešu acu skatieniem.

Old, šoferis teica. The Bel-gium. Co-lo-nist.

Villu rajonā satiksmes nebija, un Kaja deva zīmi šoferim, lai tas ietur lielāku atstatumu, kaut gan šaubījās, ka Lēne Galtunga būtu trenējusies sekotāju atklāšanā. Kad Range Rover simt metrus priekšā apstājās, Kaja deva zīmi šoferim, lai arī tas apstājas.

Kāds vīrs pelēkā formā atvēra dzelzs vārtus, mašīna iebrauca iekšā, un vārti atkal aizvērās.

Lēne Galtunga juta, cik strauji pukst viņas sirds. Tā bija sākusi sisties brīdī, kad iezvanījās telefons un Lēne izdzirda viņa balsi. Viņš bija teicis, ka esot Āfrikā. Viņai vajagot atbraukt. Viņa esot tam vajadzīga. Vienīgi viņa spējot tam palīdzēt. Izglābt lielisko projektu, kas esot ne tikai viņa, bet tagad būšot arī Lēnes projekts. Viņam būšot darbs. Vīriem esot vajadzīgs darbs. Nākotne. Mierīga dzīve tādā vietā, kur var augt bērni.

Šoferis atvēra mašīnas durvis, un Lēne Galtunga izkāpa. Saule necepināja tik stipri, kā viņa bija baidījusies. Viņas priekšā stāvēja lieliska villa. Sena, rūpīgi būvēta. Akmens pie akmens. Par senu naudu. Tā, kā viņi paši darītu. Kad viņa ar Toniju iepazinās, viņu ļoti ieinteresēja viņas dzimtas koks. Galtungi bija norvēģu muižnieku dzimta, viena no retajām un senajām dzimtām, un Tonijs bez mitas to atkārtoja. Varbūt tādēļ Lēne bija izlēmusi pagaidām nestāstīt viņam, ka ir tāda pati kā viņš: parasta, vienkāršas izcelsmes meitene, kā akmentiņš nogruvumā, iznirele.

Bet tagad viņi radīs paši savu dzimtu, un tā iemirdzēsies starp akmentiņiem. Viņi būvēs.

Šoferis devās viņai pa priekšu augšup pa akmens kāpnēm līdz durvīm. Aizsargkrāsas formā ģērbies apbruņots vīrs tās atvēra. Viņi iegāja priekštelpā. Liela kristāla lustra pie griestiem. Lēnes sasvīdusī roka sažņaudza ar naudu pilnā metāla koferīša rokturi. Likās, ka sirds gatavojas izlēkt no krūtīm. Vai viņas frizūra ir kārtībā? Vai varēja manīt ilgā ceļojuma un bezmiega ietekmi? Kāds no otrā stāva nāca lejup pa kāpnēm. Nē, tā bija melnādaina sieviete, laikam viena no kalponēm. Lēne veltīja viņai draudzīgu, taču ne pārspīlēti atklātu smaidu. Sieviete, paspīdinot zelta zobu, atbildēja ar nekautrīgu, gandrīz bezkaunīgu smaidu un nozuda durvīs Lēnei aiz muguras.

Tur bija viņš.

Viņš stāvēja pie margām otrajā stāvā un skatījās lejup, uz viņiem.

Gara auguma tumšmatis, ģērbies zīda halātā. Viņa varēja redzēt skaisto, plato rētu balti spīdam uz krūtīm. Tad viņš pasmaidīja. Lēne juta, kā paātrinās viņas elpa. Smaids. Tas apgaismoja viņa seju, Lēnes sirdi un visu telpu vairāk par jebkādu kristāla lustru.

Viņš paspēra soli lejup pa kāpnēm.

Lēne nolika koferīti un metās viņam pretī. Viņš izpleta rokas un apskāva Lēni. Beidzot pie viņa! Viņa sajuta tā smaržu, spēcīgāku nekā jebkad agrāk. Sajauktu ar kādu citu, pikantu un stipru. Tā droši vien nāca no halāta, jo tagad Lēne redzēja, ka elegantajam zīda apģērba gabalam rokas ir par īsām un tas nepavisam nav jauns. Jūtot, ka viņš cenšas atbrīvoties, viņa saprata, ka ir cieši iekrampējušies, un steidzīgi atlaida tvērienu.

Bet, mīļā, tu taču raudi! viņš iesmējās un novilka ar pirkstu pār viņas vaigu.

Tiešām? viņa ari iesmējās un izslaucīja acis, cerot, ka tuša nav notecējusi.

Man tev ir pārsteigums, viņš ieteicās un saņēma Lēnes roku. Nāc!

Bet… viņa iesāka, pagriezās un ieraudzīja, ka metāla koferīša vairs nav.

Viņi devās augšup pa kāpnēm un iegāja lielā, gaišā guļamistabā. Gari, plīvuram līdzīgi aizkari lēni līgojās vējiņā, kas nāca caur terases durvīm.

Vai tu gulēji? viņa iejautājās un pamāja uz nesaklāto gultu zem baldahīna.

Nē. Viņš pasmaidīja. Apsēdies šeit. Un aizver acis!

Bet…

Tikai dari tā, kā saku, Lēne!

Viņai likās, ka saklausījusi Tonija balsī tādu kā sapīkumu, un steidzās viņam paklausīt.

Drīz atnesīs šampanieti, un tad es tev kaut ko pajautāšu. Bet vispirms gribu tev izstāstīt kādu stāstu. Vai esi gatava klausīties?

Jā, viņa atbildēja. Viņa zināja. Zināja, ka šis brīdis ir klāt. Tas, ko tik ilgi bija gaidījusi. Brīdis, kuru viņa atcerēsies visu mūžu.

Stāsts, kuru tev izstāstīšu, ir par mani. Tās ir lietas, par kurām, manuprāt, tev jāzina, pirms atbildi uz manu jautājumu.

Labi. Viņai šķita, it kā šampanieša burbulīši jau būtu nonākuši asinīs, tādēļ vajadzēja saņemties, lai nesāktu smieties.

Es tev stāstīju, ka uzaugu pie sava vectēva, ka mani vecāki bija miruši. Nepastāstīju to, ka dzīvoju pie viņiem līdz piecpadsmit gadu vecumam.

Es to zināju! viņa iesaucās.

Tonijs sarauca uzaci. Glīti veidota, skaista uzacs, viņa nodomāja.

Es visu laiku zināju, ka tev ir kāds noslēpums, Tonij, viņa iesmējās. Bet arī man ir noslēpums. Es gribu, lai mēs zinātu visu visu! viens par otru!

Tonijs greizi pasmaidīja.

Ļauj man turpināt un vairāk nepārtrauc, dārgā Lēne! Mana māte bija ļoti reliģioza un sastapa manu tēvu lūgšanu namā. Viņš bija tikko atbrīvots pēc soda izciešanas par slepkavību greizsirdības dēļ un cietumā bija iepazinis Jēzu. Manai mātei tas bija kā līdzība ar Bībeli: grēkus nožēlojošs grēcinieks, cilvēks, kuram viņa varētu palīdzēt glābt sevi un iegūt mūžīgu dzīvošanu, vienlaikus izpērkot savus pašas grēkus. Tā viņa to paskaidroja man, kādēļ apprecējusies ar to nelieti.

Ko…

Klusu! Mans tēvs kompensēja izdarīto slepkavību, saucot par grēku visu to, kas nebija Dieva slavināšana. Man neļāva darīt neko no tā, ko darīja citi bērni. Ja runāju pretī, dabūju nogaršot siksnu. Viņš mēdza mani provocēt, sakot, ka Saule riņķo ap Zemi, ka tā esot rakstīts Bībelē. Ja protestēju, viņš mani sita. Kad man bija divpadsmit gadu, es izgāju uz tualeti pagalmā kopā ar māti. Mēs mēdzām tā darīt. Kad iznācām ārā, viņš man iesita ar asu lāpstu, jo uzskatīja, ka tas esot grēks, es esot par vecu, lai ietu uz tualeti kopā ar māti. Viņš iezīmēja mani uz visu mūžu.

Lēne norija siekalas, bet Tonijs pacēla reimatisma izkropļotu rādītājpirkstu un novilka to pār rētas augšdaļu uz krūtīm. Tikai tagad Lēne pamanīja, ka viņam trūkst vidējā pirksta.

Tonij! Kas…

Klusu! Kad tēvs mani piekāva pēdējo reizi, man bija piecpadsmit gadu. Viņš sita mani ar siksnu divdesmit trīs minūtes. Tūkstoš trīssimt deviņdesmit divas sekundes. Es skaitīju. Viņš sita katru ceturto sekundi, kā automāts. Sita un sita, aizvien niknāk, jo nesāku raudāt. Beigās viņam tā pagura roka, ka nācās padoties. Trīssimt četrdesmit astoņi sitieni. Tajā naktī es nogaidīju, līdz izdzirdu viņu krācam, tad ielavījos viņu guļamistabā un ielēju viņa acī skābi. Viņš kliedza, bet es viņu turēju un iečukstēju ausī: ja viņš man vēlreiz pieskarsies, es viņu nogalināšu. Es jutu, kā viņš sastingst manās rokās, zināju, ko viņš jūt, esmu kļuvis spēcīgāks par viņu. Un ka viņš saprot, ka manī tas ir.

Kas, Tonij?

Viņš. Slepkava.

Lēnes sirds gandrīz vai apstājās. Tā nebija taisnība. Nevarēja būt taisnība. Tonijs taču bija stāstījis, ka tas nav viņš, ka viņi ir kļūdījušies.

Kopš tās dienas mēs staigājām un uzmanījām viens otru kā zvēri. Un māte zināja: vai nu viņš, vai es. Kādā dienā viņa pienāca pie manis un pateica, ka viņš esot bijis Jeilu un nopircis munīciju šautenei. Man esot jādodas prom, viņa sarunājusi ar vectēvu, kas darāms. Viņš bija atraitnis, dzīvoja pie Iiserena un zināja, ka vajag mani paslēpt, jo citādi tēvs ieradīsies pēc manis. Tā nu es devos prom. Māte nokārtoja, lai izskatītos, it kā es būtu iekļuvis lavīnā. Tēvs vairījās no cilvēkiem, tādēļ māte bija tā, kura vienmēr rūpējās par attiecībām ar apkārtnes ļaudīm. Viņš domāja, ka māte paziņojusi par manu pazušanu, bet patiesībā viņa bija informējusi tikai vienu cilvēku par to, ko un kāpēc izdarījusi. Viņa un lensmaņa inspektors Rojs Stille, viņi… jā, viņi ļoti labi pazina viens otru. Stille bija pietiekami gudrs, lai zinātu, ka policija neko daudz nedarīs, lai pasargātu mani no. tēva un otrādi. Man pie vectēva klājās labi. Līdz pienāca ziņa, ka māte pazudusi kalnos.

Lēne pastiepa roku.

Nabaga, nabaga Tonij!

Es teicu: aizver acis!

Viņa nodrebēja no asās balss, atrāva roku atpakaļ un samiedza acis.

Vectēvs sacīja, ka es nevarot doties uz apbedīšanu. Neviens nedrīkstēja zināt, ka esmu dzīvs. Kad viņš atgriezās mājās, tad vārds vārdā atstāstīja, ko mācītājs teicis piemiņas runā. Trīs rindiņas. Trīs rindiņas par skaistāko un stiprāko sievieti pasaulē. Pēdējā no tām bija: "Kārena viegli staigāja pa zemi." Pārējais bija par Jēzu un grēku piedošanu. Trīs rindiņas un grēku piedošana, lai gan viņa nekad nebija grēkojusi. Lēne saklausīja Tonija smago elpu. "Viegli staigāja". Velna mācītājs no kanceles paziņoja, ka māte nav atstājusi nekādas pēdas. Izgaisa tikpat nemanāmi kā dzīvoja. Un pārgāja pie nākamā Bībeles pantiņa. Vectēvs to pastāstīja bez aplinkiem, un vai zini ko, Lēne? Tā bija svarīgākā diena manā dzīvē. Saproti?

Ē-e… nē, Tonij.

Es zināju, ka viņš arī tur sēž, šis nelietis, kurš viņu bija nogalinājis! Un es nozvērējos, ka atriebšos. Ka es viņam parādīšu. Ka es visiem viņiem parādīšu. Todien es nolēmu: lai kas arī notiktu, es nebeigšu tā kā viņš. Vai viņa. Ar trim rindiņām. Un grēku piedošana nav vajadzīga ne man, ne tur sēdošajam nelietim mēs abi sadegsim ellē. Labāk tā nekā būt paradīzē kopā ar tādu Dievu! Viņš pieklusināja balsi: Neviens, neviens nestāsies man ceļā! Vai tagad saproti?

-Jā! Lēne pasmaidīja. Un tu esi to pelnījis, Tonij! Visu! Tu esi tik smagi strādājis!

Man prieks, ka esi tik saprotoša, dārgā! Tagad nāks turpinājums. Vai esi gatava?

Jā! Lēne sasita plaukstas. Lai arī viņa zina tā, kura sēž mājās un apskauž, vientuļa un nikna, nenovēlot savai meitai izbaudīt mīlestību!

Viss jau bija manās rokās, Tonijs turpināja, un Lēne sajuta viņa roku uz sava ceļgala. Tu, tava tēva nauda, mans projekts. Neticēju, ka kaut kas varētu noiet greizi. Līdz brīdim, kad Hovas namiņā izdrāzu to miesaskārīgo sievieti. Es pat neatcerējos viņas vārdu, bet tad saņēmu vēstuli, kurā viņa rakstīja, ka esot stāvoklī un vēloties naudu. Viņa nostājās man ceļā, Lēne! Es visu rūpīgi izplānoju. Ieklāju mašīnā polietilēna plēvi. Paņēmu līdzi neaprakstītu, mājās saglabājušos skatu kartīti no Kongo un piespiedu viņu uzrakstīt uz tās tekstu, kas izskaidrotu viņas pazušanu. Tad iedūru viņai kaklā nazi. Asins skaņa, kas pil uz polietilēna, Lēne… tas ir kaut kas īpašs.

85. NODAĻA. Munks

Lēnei likās, it kā kāds viņai galvā būtu ietriecis lāsteku. Tomēr viņa samiedza acis.

Tu… tu… viņu nogalināji? Sievieti, ar kuru tu… tu pārgulēji tur, kalnos?

Mans libido ir spēcīgāks nekā tavējais, Lēne. Ja tu negribi darīt to, ko lūdzu, nākas izmantot citus.

Bet tu… tu gribēji, lai es… asaras aizžņaudza viņas balsi, …tas taču ir pretdabiski!

Tonijs īsi iesmējās.

Viņa neko neiebilda, Lēne! Arī Juliāna neiebilda. Kaut gan viņai es labi samaksāju.

Juliāna? Par ko tu runā, Tonij? Tonij? Lēne taustījās ar rokām kā akla.

Kāda vācu palaistuve no Leipcigas, ar kuru es regulāri tikos. Par naudu viņa dara visu. Darīja.

Lēne juta, kā pār vaigiem rit asaras. Viņa balss bija ļoti mierīga, tādēļ viss šķita tik nereāls.

Saki… saki, ka tā nav taisnība, Tonij! Lūdzu, izbeidz!

Klusē! Es saņēmu jaunu vēstuli. Ar fotogrāfiju. Tu varbūt spēj iedomāties manu satricinājumu, kad fotogrāfijā ieraudzīju Adeli manā mašīnā ar manu nazi kaklā. Vēstuli bija parakstījusi Borgnija StēmaMīre. Lai neziņotu policijai par Ādeles Vetlēsenas slepkavību, viņa gribēja naudu. Es taču sapratu, ka jānovāc viņa no ceļa. Bet man bija vajadzīgs alibi, gadījumā ja policijai izdotos sasaistīt mani ar Borgniju un izspiešanas mēģinājumu. Patiesībā biju domājis atsūtīt Adeles mazo kartīti no Āfrikas nākamajā reizē, kad būšu tur, bet tagad man iešāvās prātā vēl labāka doma. Es sazinājos ar Juliānu un atsūtīju viņu šurp, uz Gomu. Viņa aizlidoja kā Adele, no Kigali nosūtīja atklātnīti, aizbrauca pie van Borsta un nopirka ābolu, ko biju nodomājis pasniegt Borgnijai. Kad Juliāna atgriezās, mēs Leipcigā satikāmies. Tur es ļāvu viņai pirmajai nogaršot šo ābolu. Tonijs īsi iesmējās. Viņa, nabadzīte, iedomājās, ka tā ir kāda jauna, seksam domāta rotaļlietiņa.

Tu… arī viņu tu nogalināji?

-Jā. Un pēc tam Borgniju. Es viņai sekoju. Viņa gatavojās atslēgt durvis mājai, kurā dzīvoja, kad es piegāju tai klāt ar nazi. Novedu viņu lejā uz pagrabu, kur biju visu sagatavojis. Piekaramo atslēgu. Ābolu. Iedūru viņai kaklā šļirci ar ketamīnu, tad devos uz Šīenu, uz tikšanos ar investoriem, kur gaidīja visi mani liecinieki. Alibi. Es zināju: kamēr malkošu baltvīnu, Borgnija pati izdarīs visu ar ābolu. Tie beigās vienmēr tā rīkojas. Pēc tam atgriezos, iegāju pagrabā, savācu savu piekaramo atslēgu, ar kuru biju Borgniju ieslēdzis, izņēmu viņai no mutes ābolu un braucu uz mājām. Pie tevis. Mēs mīlējāmies. Tu izlikies, ka beidzi. Vai atceries?

Lēne, nespēdama parunāt, pašūpoja galvu.

Es teicu aizver acis!

Viņa juta, kā Tonija pirksti noslīd pār pieri un noglāsta viņas acu plakstiņus kā apbedīšanas biroja aģents. Dzirdēja viņa dziedošo balsi, it kā sludinot pašam sev:

Viņam patika mani sist. Tagad varu to saprast. Varas apziņa, ko izjūti, sagādājot sāpes, redzot, kā cits cilvēks pakļaujas, ļaujot tavai gribai notikt kā uz zemes, tā debesīs.

Lēne sajuta viņa smaržu. Arī sievietes smaržu. Tad atkal atskanēja viņa balss, tagad jau pie pašas auss:

Pamazām, tos nogalinot, kaut kas notika. It kā viņu asinis dzirdītu kādu sēkliņu, kas manī visu laiku snaudusi. Es sāku izprast, ko toreiz biju ieraudzījis tēva skatienā. Es atpazinu. Tāpat kā manī viņš redzēja pats sevi, es sāku saskatīt viņu, kad ielūkojos spogulī. Man patika vara. Un citu bezspēcība. Man reizē patika spēle, risks, bezdibeņi un virsotnes. Kad tu stāvi virsotnē, ar galvu mākonī un klausies paradīzes eņģeļu korī, tad, lai tam būtu kāda nozīme, tev ir jādzird arī elles šņācošā uguns. Mans tēvs to zināja. Un tagad arī es to zinu.

Lēnei zem acu plakstiņiem dejoja sarkani plankumiņi.

Es nesapratu, cik stipri viņu ienīdu. Līdz brīdim, kad pēc vairākiem gadiem stāvēju kopā ar kādu meiteni birztaliņā pie deju zāles. Man metās virsū kāds puisis. Es ieraudzīju viņa acīs greizsirdību. Es redzēju savu tēvu ar lāpstu metamies virsū mātei un man. Es tam puisim nogriezu mēli. Mani sagrāba un notiesāja. Un tad atklāju, ko cietums izdara ar cilvēku. Un kāpēc tēvs nekad ne ar vārdu nepie-minēja savu cietumā pavadīto laiku. Man nepiesprieda daudz. Vienalga, tur iekšā es gandrīz zaudēju prātu. Un tā, sēžot ieslēgts, es sapratu, kas man darāms. Man bija jādabū viņš cietumā par mātes slepkavību. Nevis jānogalina, bet jāiemūrē, jāapglabā dzīvs. Bet vispirms vajadzēja atrast pierādījumu mātes mirstīgās atliekas. Tādēļ uzcēlu mājiņu augstu kalnos, tālu no ļaužu acīm, lai neriskētu, ka kāds varētu atpazīt puisēnu, kurš piecpadsmit gadu vecumā pazuda. Katru gadu es pārmeklēju apkārtni, kilometru pēc kilometra. Sāku, tiklīdz nokusa sniegs, galvenokārt naktīs, kad kalnos neviena nav. Pārmeklēju kraujas un lavīnu vietas. Ja biju spiests, pārnakšņoju arī tūristu mītnēs, jo tur bija vienīgi nejauši tūristi. Bet kāds no vietējiem tomēr bija mani redzējis, jo sāka klīst baumas par Utmū puikas spoku. Toniju smacēja smiekli. Lēne atvēra acis, taču Tonijs to nemanīja, jo skatījās uz cigarešu iemuti, ko bija izņēmis no halāta kabatas. Lēne pasteidzās acis atkal aizvērt.

Pēc Borgnijas nogalināšanas pienāca vēstule, ko parakstījusi Šarlote. Viņa rakstīja, ka sūtījusi arī visas iepriekšējās vēstules. Sapratu, ka esmu iesaistīts kādā spēlē. Tas varēja būt jauns blefs, tas varēja būt jebkurš no tiem, kuri tonakt atradās Hovas namiņā. Tādēļ devos turp, lai ieskatītos viesu grāmatā, bet lapa ar tās nakts ierakstiem bija izrauta. Tad es nogalināju Šarloti. Un gaidīju jaunu vēstuli. Tā pienāca. Es nogalināju Māritu. Pēc tam Elīasu. Tad iestājās klusums. Vēlāk izlasīju avīzē, ka lūdz pieteikties cilvēkus, kuri tajā naktī bijuši Hovas namiņā. Es, protams, zināju, ka neviens nevarēja mani tur redzēt, bet sapratu: ja pieteikšos, tad no policijas varētu uzzināt, kurš vēl tur ir bijis. Kurš seko man pa pēdām? Kurš vēl jānogalina? Tādēļ vērsos tieši pie tā, kurš, manuprāt, zināja visvairāk. Pie tā inspektora, pie Harija Hola. Mēģināju iztaujāt viņu par pārējiem namiņa apmeklētājiem. Tomēr tas daudz nelīdzēja. Ieradās šis Mikaēls Belmans no KRIPOS un arestēja mani. Viņš pastāstīja, ka kāds esot zvanījis no mana telefona Ellasam Skūgam. Un tad es sapratu, ka runa nav par naudu, bet kāds mēģina mani iesēdināt. Cietumā. Kurš spēj aukstasinīgi vērot, kā nogalina cilvēkus, un tomēr turpināt šo… krusta karu pret mani? Kurš varēja mani tik ļoti ienīst? Tad pienāca pēdējā vēstule. Šoreiz viņš nenosauca sevi vārdā, vienīgi rakstīja, ka tonakt esot bijis Hovas namiņā, neredzams kā spoks. Ka es viņu pazīstot pat pārāk labi. Un ka viņš nācis pēc manis. Tad es zināju. Viņš beidzot mani bija atradis. Tēvs.

Tonijs ievilka elpu.

Viņš bija ieplānojis izdarīt ar mani to pašu, ko es ar viņu. Aprakt dzīvu, iesēdināt cietumā uz mūžu. Kā viņam tas bija izdevies? Domāju, ka viņš bija novērojis Hovas namiņu un viņam bija nācis ausis tur notikušais. Varbūt viņš zināja, ka esmu dzīvs, varbūt kādu laiku bija man sekojis. Pēc tam kad saderinājos ar tevi, presē taču sāka parādīties manas fotogrāfijas, un tajās avīzēs reizēm ieskatījās pat tēvs. Bet viņam bija vajadzīgs kāds līdzzinātājs, jo viņš taču nevarēja, piemēram, atbraukt uz Oslo un ielauzties manā mājā vai nofotografēt Adeli ar nazi kaklā. Vai varbūt varēja? Es noskaidroju, ka viņš pametis māju, šis izmanīgais nelietis. Bet viņš nezināja, ka es, gadiem ilgi meklējot mātes mirstīgās atliekas, apkārtni biju iepazinis daudz labāk par viņu. Es viņu atradu tūristu namiņā Rīklē. Priecājos kā bērns. Bet sanāca vilšanās.

Nočaukstēja zīds.

No viņa mocīšanas guvu mazāk prieka, nekā biju cerējis. Viņš, aklais idiots, mani pat nepazina. Bet tas nekas. Es gribēju, lai viņš mani redzētu tādu, par kādu pats nebija spējis kļūt. Lai redzētu manus panākumus. Gribēju viņu pazemot. Bet viņš manī saskatīja pats sevi. Slepkavu. Tonijs nopūtās. Un es sāku saprast, ka viņš ne ar vienu nav sadarbojies. Viņam nebūtu pa spēkam kaut ko tādu izdarīt vienatnē, viņš bija pārāk vārgs, bailīgs un mazdūšīgs. Es izraisīju lavīnu pie Hovas namiņa un gandrīz kritu panikā. Jo tagad zināju: tas bija kāds cits. Neredzams un nedzirdams mednieks, kas stāvēja kaut kur tumsā un elpoja vienā ritmā ar mani. Man vajadzēja tikt prom. Ārā no valsts. Uz tādu vietu, kur mani nevarētu atrast. Tā nu esam šeit, dārgā. Džungļu malā, kas ir tikpat lieli kā Rietumeiropa.

Lēnei neapzināti trīcēja viss ķermenis.

Kādēļ tu to dari, Tonij? Kādēļ tu man stāsti… to?

Viņa juta Tonija roku uz sava vaiga.

Tu to esi pelnījusi, dārgā. Tādēļ, ka tevi sauc Galtunga un tevi pieminēs ar garu sēru runu, kad mirsi. Tādēļ, ka es uzskatu: būs pareizi, ja tu uzzināsi par mani visu, pirms dosi man savu atbildi.

Kādu atbildi?

Vai gribi precēties ar mani?

Viņai noreiba galva.

Vai es gribu… gribu…

Atver acis, Lēne!

Bet es…

Es saku: atver tās!

Viņa izdarīja, kā Tonijs lika.

Tas ir tev, viņš sacīja.

Lēne Galtunga noelsās vien.

Tas ir no zelta, Tonijs paskaidroja. Saules gaisma blāvi atspīdēja dzeltenbrūnajā metālā, kas gulēja uz žurnālu galdiņa viņu priekšā. Es vēlos, lai tu to nēsātu.

Nēsātu?

Pēc tam, protams, kad būsi parakstījusi mūsu laulības līgumu.

Lēne sāka mirkšķināt acis. Centās atmosties no murga. Roka ar

kroplīgajiem pirkstiem pasniedzās pāri galdiņam un uzgūla viņas rokai. Viņa paskatījās uz briesmoni vlnsarkanajā zīda halātā.

Es zinu, ko tu domā, viņš sacīja. Ka tavas līdzpaņemtās naudas ilgam laikam nepietiks, bet laulība dos man zināmas mantošanas tiesības, kad tu nomirsi. Tu prāto, vai negrasos tevi nogalināt, vai ne?

Vai tā ir?

Tonijs klusi iesmējās un paspieda viņas roku.

Vai esi domājusi nostāties man ceļā, Lēne?

Viņa papurināja galvu. Viņa tikai vēlējās būt kādam noderīga. Viņam. Kā transā Lēne paņēma viņa pasniegto pildspalvu. Pielika to pie papīra. Viņas asaras noritēja uz paraksta, tinte izplūda. Viņš pievilka lapiņu tuvāk sev.

Lieliski! viņš noteica, uzpūta tai un ar galvu pamāja uz žur-nālu galdiņa pusi. Tagad vari to nēsāt!

Kā tu to domā, Tonij? Tas taču nav gredzens!

Es gribu teikt, ka tev jāatver mute, Lēne!

Harijs samirkšķināja acis. No griestiem nokarājās vientuļa lampiņa. Viņš gulēja uz muguras, uz matrača. Kails. Tas pats sapnis, tikai tagad viņš negulēja. Virs viņa sienā rēgojās nagla, bet uz tās uzsprausta Edvarda Munka galva. Norvēģu naudaszīme. Viņa mute bija tik plati atvērta, ka likās lauztais žoklis tūlīt plīsīs, tomēr to spieda tā, ka galva aiz sāpēm gandrīz bija gatavoja pārsprāgt. Viņš nesapņoja. Ketamīns bija beidzis iedarboties, un sāpes vairs neļāva gulēt. Cik ilgi viņš te bija? Pēc cik ilga laika sāpes liks viņam zaudēt prātu? Viņš piesardzīgi pagrieza galvu un aplūkoja istabu. Viņš joprojām bija pie van Borsta, viens pats. Viņš nebija sasiets un, ja vēlējās, varēja piecelties.

Viņa skatienu piesaistīja pie durvju roktura piestiprināta stieple, kas stiepās pāri visai istabai, līdz sienai viņam aiz muguras. Viņš uzmanīgi pagrieza galvu uz otru pusi. Stieple bija izvilkta cauri skavai akmens sienā, tieši aiz viņa galvas, un no turienes stiepās līdz mutei. Leopolda ābols. Viņš bija piesiets. Durvis vērās uz āru, tādēļ pirmais, kas tās atvērs, atbrīvos adatas, kuras caurdurs viņa galvu no iekšpuses. Un, ja viņš par daudz sakustēsies, notiks tas pats.

Harijs iebāza īkšķi un rādītājpirkstu mutes kaktiņos. Pataustīja dzelkšņus. Veltīgi pamēģināja pabāzt zem kāda no tiem pirkstus. Uznāca klepus lēkme, un acīs viss satumsa, jo aptrūka elpas. Viņš saprata, ka dzelkšņu dēļ rīkle ir uzpampusi un drīz vien viņam draud nosmakšana. Stieple pie durvju roktura. Nogrieztais pirksts. Vai tā bija tikai sakritība vai arī Tonijs Leike pazina Sniegavīru? Un vēlējās viņu pārspēt?

Harijs iespēra pa sienu un sasprindzināja balss saites, taču metāla lode kliedzienu noslāpēja. Viņš padevās. Atspiedās pret sienu, apvaldīja sāpju sajūtu un sakoda zobus. Kaut kur viņš bija lasījis, ka cilvēka sakodiens neesot daudz vājāks kā baltajai haizivij. Tomēr žokļu mus-kuļiem tikai ar grūtībām izdevās mazliet atspiest dzelkšņus atpakaļ lodītē, un tad tie atkal lika atplest muti. Likās, ka lodīte pulsētu, it kā mutē atrastos dzīva metāla sirds. Viņš pataustīja aukliņu, kas nokarājās no mutes. Visi Harija instinkti kliedza, ka viņam aiz tās jāparauj, ka šī lodīte jāizrauj ārā. Bet viņam bija parādīts, kas tad notiktu, viņš bija redzējis fotogrāfijas no nozieguma vietas. Ja nebūtu redzējis…

Un šai mirkli Harijs saprata. Saprata ne tikai to, kā mirs viņš pats, bet ari to, kā bija miruši citi. Un kādēļ tika darīts tieši tā. Viņš sajuta neprātīgu vēlmi smieties. Tik velnišķīgi vienkārši! Tas bija tik velnišķīgi vienkārši, ka to izdomāt spēja vienīgi nelabais!

Tonija Leikes alibi. Neviena līdzzinātāja viņam nebija. Tas ir, līdzzinātāji bija paši upuri. Kad Borgnija un Šarlote, narkotiku iedarbībai beidzoties, bija pamodušās gluži vienas, viņām nebija ne jausmas, kas atrodas mutē. Borgnija bija ieslēgta pagrabā. Šarlote bija ārā, bet aukliņa no viņas mutes stiepās uz sadauzītas mašīnas bagāžnieku, un, lai cik ilgi viņa skrāpēja un raustīja bagāžnieka vāku, tas bija un palika ciet. Nevienai no viņām nebija iespējas tikt prom, un, kad sāpes kļuva neizturamas, viņas rīkojās jau iepriekš paredzami. Parāva aiz aukliņas. Vai viņas nojauta, kas notiks? Vai sāpes būtu atkāpušās cerības priekšā, ka, pavelkot aiz aukliņas, dzelkšņi ievilksies atpakaļ noslēpumainajā lodītē? Un, kamēr jaunās sievietes lēni, bet noteikti šaubījās, līdz nonāca pie neizbēgamā risinājuma, Tonijs Leike bija atradies vairāku jūdžu attālumā, pusdienojot ar investoriem, vai uzstājās, būdams pilnā pārliecībā, ka darba pēdējo daļu paveiks paši upuri. Un vienlaikus dos viņam neapstrīdamu alibi attiecībā uz slepkavību laiku. Patiesībā viņš tās pat nebija noslepkavojis.

Harijs pagrozīja galvu, lai redzētu, kāda rādiusa robežās stieplīte nesaspringst.

Kaut ko vajadzēja darīt. Kaut ko. Viņš ievaidējās, likās, ka stieplīte nostiepjas. Viņš aizturēja elpu un skatījās uz durvīm. Gaidīja, ka tās tiks atrautas vaļā, ka…

Nekas nenotika.

Viņš mēģināja atcerēties, kā van Borsts bija demonstrējis ābolu, cik tālu dzelkšņi izvirzījās, kad tiem nebija pretestības. Ja vien viņš spētu platāk atvērt muti, ja žokļi…

Harijs aizvēra acis. Viņu pārsteidza, cik dīvaini vienkārša un pašsaprotama likās viņa ideja, cik maz pretestības viņš izjuta. Gluži pretēji viņš juta atvieglojumu. Atvieglojumu, ka nāksies sagādāt sev vēl lielākas sāpes un, ja vajadzēs, atņemt sev dzīvību, lai mēģinātu izdzīvot. Tas bija loģiski, vienkārši, šaubu nokrēslu bija padzinuši gaiša, skaidra, neprātīga doma. Harijs apmetās uz vēdera un pievirzlja galvu pie skavas, lai mazliet atslābinātu stieplīti. Tad uzmanīgi pietrausās uz ceļiem. Pataustīja žokli. Atrada punktu. Punktu, kurā bija viss: sāpes, žoklis, mezgls, nervu un muskuļu kamols, kas pēc incidenta Honkongā tik tikko saturēja žokļus kopā. Viņam neizdotos pietiekami spēcīgi iesist pašam sev, vajadzēja izmantot ķermeņa svaru. Ar rādītājpirkstu viņš pataustīja naglu. Tās garums bija aptu-veni četri centimetri. Parasta nagla ar lielu, platu galviņu. Ja pietiks smaguma spēka, tad tā savā ceļā sašķaidīs visu. Harijs nomērķēja, pārbaudot pielika žokli pie naglas galviņas, pacēlās, lai aprēķinātu kritiena leņķi. Aplēsa, cik dziļi naglai jāieiet. Un cik dziļi tā nedrīkst ieiet. Kakls, nervi, paralīze. Rēķināja. Nevar sacīt, ka aukstasinīgi un mierīgi, tomēr rēķināja. Piespieda sevi rēķināt. Naglas galviņa nestāvēja tā kā svītriņa uz burta T, bet bija nedaudz noliekta sāņus, tādēļ nebija garantijas, ka tā, ejot ārā, neizraus sev līdzi visu, aiz kā aizķersies. Beigās viņš mēģināja atcerēties, vai nav kas tāds, par ko viņš nebūtu padomājis. Un saprata, ka neapzinīgi mēģina visu atlikt.

Harijs dziļi ievilka elpu.

Ķermenis pretojās. Tas protestēja, atteicās klausīt. Negribēja ļaut galvai krist.

Idiots! Harijs mēģināja uzkliegt, bet sanāca tikai svelpjoša skaņa. Viņš juta, ka pār vaigu norit silta asara.

Pietiek raudāt! viņš nodomāja. Pienācis laiks mazliet mirt.

Tad viņš ļāva galvai krist.

Nagla saņēma viņu ar dziļu nopūtu.

Kaja taustījās pēc mobilā telefona. The Carpenters nupat trīsbalsīgi bija noklieguši "Stop!", un Kārena Karpentere atbildējusi: "Oh, yeah wait a minute.'" īsziņas signāls.

Aiz mašīnas loga strauji un brutāli bija iestājusies tumsa. Viņa bija nosūtījusi Harijam trīs īsziņas. Pastāstījusi, kas noticis, ka viņa apstājusies uz ielas pie villas, kurā iegājusi Lēne Galtunga, ka gaida turpmākos rīkojumus un lūdz Hariju atsaukties.

Labi pastrādāts. Nāc un savāc mani uz ielas, dienvidu pusē no baznīcas. Viegli atrast, tā ir vienīgā ķieģeļu ēka. Nāc iekšā, tur ir vaļā. Harijs

Viņa pateica taksometra šoferim adresi. Tas pamāja ar galvu, nožāvājās un iedarbināja motoru.

Kamēr viņi pa apgaismotām ielām brauca ziemeļu virzienā, Kaja uzrakstīja īsziņu: "Esmu ceļā." Vulkāns, līdzīgi kvēlspuldzei, izgaismoja vakara debesis, izdzēsa zvaigznes un piešķīra visam gandrīz nemanāmu, asinssarkanu mirdzumu.

Pēc ceturtdaļstundas viņi iebrauca tumšā ielā, kas atgādināja bumbas izrautu krāteri. Ārpusē pie kāda veikaliņa karājās dažas petrolejas lampas vai nu atkal bija atslēgta elektrība, vai arī šajā rajonā tās nebija vispār.

Šoferis apstājās un norādīja uz māju: van Borsts. Tā tiešām bija neliela ķieģeļu ēka. Kaja paskatījās uz visām pusēm. Mazliet tālāk uz ielas viņa ieraudzīja divas Range Rover. Vibrējot gaismām, garām pabrauca divi trokšņaini mopēdi. No vienām durvīm skanēja smaga afrikāņu diskomūzika. Šur un tur viņa saskatīja cigarešu uguntiņas un acu baltumus.

Wait hereZ Kaja sacīja, paslēpa matus zem cepurītes un, neņemot vērā šofera brīdinošo uzsaucienu, atvēra mašīnas durvis un izslīdēja uz ielas.

Viņa ātri devās tieši pie mājas. Viņai nebija nekādu ilūziju par to, uz ko var cerēt vientuļa baltā sieviete tādā pilsētā kā Goma pēc tumsas iestāšanās, bet tieši tagad tumsa bija viņas labākais draugs.

Viņa samanīja durvis ar melniem sastingušas lavas blokiem abās pusēs, juta, ka viņai jāsteidzas, ka tie jau ir ceļā un viņai tie jāapsteidz. Viņa gandrīz paklupa, tomēr noturējās kājās. Atvilka elpu.

Un bija pie durvīm. Uzlika roku uz durvju roktura. Kaut gan pēc saulrieta temperatūra bija strauji nokritusies, pa Kajas muguru un krūtīm straumītē plūda sviedri. Viņa piespieda sevi vērt vaļā durvis. Ieklausījās. Valdija dīvains klusums. Tāds pats kā toreiz…

Kaklā iestrēga raudas, stingras kā betona masa.

Izbeidz! viņa nočukstēja. Ne tagad!

Kaja pievēra acis. Koncentrējās uz elpošanu. Atbrīvoja smadzenes no domām. Tagad tas jāizdara. Visas domas izzuda. Delete, delete. Tā, lūk. Palika tikai viena neliela domiņa, tad varēs vērt vaļā durvis.

Harijs pamodās, jo juta, ka raustās mutes kaktiņš. Atvēra acis. Bija satumsis. Laikam bija zaudējis samaņu. Pamanīja, ka nostiepusies stieplīte uz lodi, kas joprojām vēl atradās viņam mutē. Sāka neprātīgi dauzīties sirds. Viņš piespieda muti pie pašas skavas, skaidri apzinoties, ka tas ļoti maz līdzēs, ja kāds vērs vaļā durvis.

Uz sienas virs viņa parādījās gaismas stariņš. Ievizējās asinis. Viņš iebāza mutē pirkstus, uzlika tos uz apakšžokļa zobiem un paspieda uz leju. Aiz sāpēm acīs uz mirkli viss satumsa, bet viņš juta, ka žoklis padodas. Tas bija izmežģīts! Turpinādams ar vienu roku spiest žokli uz leju, ar otru Harijs satvēra lodīti un mēģināja to izvilkt ārā no mutes.

Aiz durvīm atskanēja kaut kādas skaņas. Velns, velns! Lodīti nevarēja dabūt starp zobiem! Viņš paspieda žokli vēl vairāk uz leju. Krakstošo kaulu un plīstošo audu skaņa šķita nākam tieši no auss. Varbūt viņam izdotos pavilkt uz leju žokļa vienu pusi tā, lai lodīti varētu izdabūt sāniski, taču traucēja vaigs. Harijs pamanīja, ka sakustas durvju rokturis. Laika vairs nebija. Laika nav. Laiks ir beidzies.

Pēdējā mazā domiņa. īsziņa. Kaja atvēra acis. Ko Harijs bija teicis uz viņas terases, kad viņi bija runājuši par Fantes grāmatas nosaukumu? Ka viņš nekad nesūtot īsziņas, jo negribot pazaudēt savu dvēseli, ka nevēloties atstāt pēdas, ja pazudīšot. Viņa nekad nebija saņēmusi no Harija nevienu īsziņu. Līdz šim. Viņš varēja piezvanīt. Te kaut kas nebija kārtībā, tās nebija viņas smadzenes, kas meklēja attaisnojumu, lai nevērtu vaļā durvis. Tās bija lamatas.

Kaja uzmanīgi atlaida durvju rokturi. Sajuta sev uz kakla vieglu gaisa pūsmiņu. It kā kāds elpotu. Viņa atmeta vārdus "it kā" un pagriezās.

Viņi bija divi. To sejas saplūda ar tumsu.

Looking for someone, lady?1

Dйjа vu sajūta uzradās, pirms vēl viņa paspēja atbildēt:

Wrong door, that's all.

Tajā pašā mirklī viņa izdzirdēja, ka ierūcas mašīnas motors. Kaja pagriezās un ieraudzīja taksometra aizmugures gaismas. Tas līgodamies attālinājās.

Don't worry, lady, balss turpināja. We paid him?

Kaja pagriezās atpakaļ un nolaida acis. Uz pistoli, kas bija pavērsta pret viņu.

Let's go!"

Kaja apsvēra alternatīvu. Tādas nebija.

Viņa devās tiem pa priekšu pie abiem Range Rover. Tiem tuvojoties, atvērās mašīnas aizmugures durvis. Viņa iekāpa. Smaržoja pēc jauna ādas apšuvuma un pikanta losjona. Mašīnas durvis aizcirtās. Viņš smaidīja. Lieli, balti zobi un patīkama, jautra balss.

Sveika, Kaja!

Tonijs Leike bija ģērbies dzelteni pelēkā kamuflāžas tērpā. Rokā viņš turēja sarkanu mobilo telefonu. Harija telefonu.

Tu taču saņēmi rīkojumu doties iekšā! Kas tevi apturēja?

Kaja paraustīja plecus.

Fascinējoši! Viņš mazliet piešķieba galvu uz sāniem.

Kas tieši?

Tu nemaz neizskaties nobijusies!

Kādēļ man vajadzētu baidīties?

Tādēļ, ka drīz mirsi. Vai tiešām neesi sapratusi?

Kaja juta, kā aizžņaudzas kakls. Kaut gan viena smadzeņu daļa sauca, ka tie ir tukši draudi, ka viņa ir policiste, ka viņš, protams, neizmantos izdevību, tomēr nespēja noslāpēt otru balsi, kura skandināja, ka viņas priekšā sēž Tonijs Leike un apzinās situāciju: viņa un Harijs ir divi idioti-kamikadzes, kas atrodas ļoti tālu no mājām, bez pilnvarām, bez atbalsta, bez atkāpšanās iespējām. Bez jebkādām iespējām.

Leike nospieda pogu, un sānu stikls noslīdēja uz leju.

Go finish him and bring him up there/' viņš norīkoja abus virus un pacēla loga stiklu.

Manuprāt, būtu lieliski sanācis, ja tu atvērtu tās durvis, Leike sacīja. Domāju, ka Harijs bija pelnījis poētisku nāvi. Bet tagad nāksies iztikt ar liriskām atvadām. Viņš paliecās uz priekšu un paskatījās debesīs. Skaista sarkana krāsa, vai ne?

Tagad viņa to redzēja. Dzirdēja. Un tā viņas balss tā, kura runāja patiesību, to pateica. Ka viņa tiešām mirs.

87. NODAĻA. Kalibrs

Kinzonzi norādīja uz van Borsta akmens māju un lika Ūdri piebraukt Range Rover tieši pie durvīm. Viņš redzēja gaismu aiz aizkariem un atcerējās, ka misters Tonijs, viņiem aizejot, bija nolēmis to neizslēgt. Lai baltais cilvēks redzētu, kas viņu sagaida. Kinzonzi izkāpa un pagaidīja, līdz Ūdri izņems atslēgu no aizdedzes un pievienosies viņam. Pavēle bija vienkārša: nogalināt un paņemt līdzi. Nebija nekādu izjūtu. Ne baiļu, ne prieka, pat satraukuma nebija. Tas bija darbs.

Kinzonzi bija deviņpadsmit gadus vecs un karoja jau kopš vienpadsmit gadu vecuma. Toreiz PDLA, People's Democratic Liberation Army, bija uzbrukusi viņa ciematam. Ar Kalašņikova automāta laidi tie bija sašķaidījuši viņa brālim galvu un izvarojuši divas viņa māsas, liekot tēvam visā noskatīties. Pēc tam komandieris piedraudēja: ja tēvs viņu acu priekšā neizvaros jaunāko māsu, tad viņi nogalināšot Kinzonzi un vecāko māsu. Pirms vēl komandieris bija pabeidzis teikumu, tēvs metās uz vienu no viņu mačetēm. Bija atskanējuši skaļi smiekli.

Kad viņi devās prom, Kinzonzi pirmoreiz vairāku mēnešu laikā normāli paēda un no komandiera saņēma bereti. Tā būšot viņa uniforma. Pēc diviem mēnešiem viņam bija kalašņikovs un viņš bija nošāvis pirmo cilvēku kādu sievieti ciematā, kura atteicās atdot savas vilnas segas People's Democratic Liberation Army rīcībā. Viņam bija divpadsmit gadu, kad viņš stāvēja kareivju rindā, kuri izvaroja kādu jaunu meiteni netālu no tās vietas, kur pats tika rekrutēts. Kad pienāca viņa kārta, viņš pēkšņi iedomājās, ka meitene varētu būt viņa māsa, jo vecums saskanēja. Bet, ieskatoties meitenes sejā, saprata, ka vairs neatceras māsu sejas. Mātes, tēva, brāļu un māsu. Tās bija prom, izdzēstas no atmiņas.

Pēc četriem mēnešiem, kad viņš ar diviem biedriem nocirta komandierim rokas un skatījās, kā tas noasiņo, tas nebija aiz atriebības vai naida, bet tāpēc, ka CFF, Congo Freedom Front, bija apsolījusi maksāt vairāk. Piecus gadus viņš iztika no tā, ko izdevās iegūt CFF reidos Ziemeļu Kivu džungļos, taču visu laiku nācās piesargāties no citiem partizāniem, bet ciematus, kuriem viņi uzbruka, pamazām bija tā izlaupījuši citi, ka tik tikko pietika pārtikas. Kādu laiciņu CFF bija veduši sarunas ar valdības spēkiem par ieroču nolikšanu apmaiņā pret amnestiju un darbu. Bet, sākot runāt par algām, sarunas izgāzās.

Aiz bada un izmisuma CFF bija uzbrukuši vienai no raktuvju kompānijām, kurā ieguva koltanu, kaut gan zināja, ka tiem ir labāki gan ieroči, gan kareivji. Kinzonzi nekad nebija cerējis, ka dzīvos ilgi vai mirs citādi nekā cīņā. Tādēļ viņš pat aci nepamirkšķināja, kad, atguvis samaņu, ieraudzīja šautenes stobru, ko pret viņu bija pavērsis baltais cilvēks, kurš runāja nesaprotamā valodā. Kinzonzi bija tikai pamājis, lai parādītu viņš vēlas, kaut viss ātrāk beigtos. Pēc diviem mēnešiem ievainojumi sadzija un raktuvju kompānija kļuva par viņa jauno darba devēju.

Baltais cilvēks bija misters Tonijs. Viņš maksāja labi, taču neizrādīja ne mazāko žēlsirdību, ja manīja kaut niecīgāko neuzticības pazīmi. Viņš ar tiem sarunājās un bija labākais šefs no visiem, kāds Kinzonzi bijis. Kinzonzi ne sekundi nevilcinātos un viņu nošautu, ja rastos vajadzība. Bet tas nebija izdevīgi.

Pasteidzies! Kinzonzi teica lldri un noņēma pistoli no droši-nātāja. Viņš zināja, ka paies laiciņš, lai nomirtu no metāla lodītes, kas izlaidīs adatas baltā policista mutē, tiklīdz viņi atvērs durvis, tādēļ viņš gribēja to nošaut tūlīt, lai varētu doties uz Niragongo, kur gaida misters Tonijs un sievietes.

Kāds vīrs, kurš pie blakus esošā veikaliņa sienas bija sēdējis un smēķējis, piecēlās, nikni kaut ko nomurmināja un nozuda tumsā.

Kinzonzi skatījās uz durvju rokturi. Kad viņš te nonāca pirmajā reizē, viņi bija paņēmuši van Borstu. Tā bija arī pirmā reize, kad viņš ieraudzīja leģendāro Almu. Tobrīd van Borsts bija iztērējis savu naudu ar "Singapore Sling", apsardzes un Almas palīdzību, kas nebūt nebija lēta. Un tad van Borsts aiz izmisuma izdarīja pēdējo kļūdu savā dzīvē: mēģināja izspiest no mistera Tonija naudu, draudot iet uz policiju un izstāstīt to, ko zina. Kad viņi ieradās, beļģis bija vairāk izskatījies rezignēts nekā pārsteigts un steidzies izdzert to, kas tika iedots. Viņi bija sadalījuši to diezgan lielos gabalos un izbarojuši dīvaini lielām cūkām pie bēgļu nometnes. Misters Tonijs bija pieņēmis Almu. Almu ar viņas gurniem, zelta zobu un saldkaislo mēnessērdzīgās skatienu, kas varētu dot Kinzonzi vēl vienu ieganstu, lai ielaistu lodi pierē misteram Tonijam. Ja vien tas būtu izdevīgi.

Kinzonzi nospieda durvju rokturi un parāva durvis. Tās atvērās, bet tikai līdz pusei, jo traucēja tieva tērauda stieplīte durvju iekšpusē. Tai nostiepjoties, atskanēja skaļš un skaidri sadzirdams klikšķis metāliska skaņa, līdzīga tai, it kā durklis tiktu izrauts no metāla maksts. Durvis čīkstēdamas sāka slīdēt ciet.

Kinzonzi iegāja, ievilka aiz sevis Ūdri un aizcirta durvis. Degunā iesitās rūgta vēmekļu smaka.

Iededz lukturi!

Ūdri darīja, kā tika pavēlēts.

Kinzonzi skatījās uz istabas pretējo pusi. Uz naglas sienā virs gultas karājās naudaszīme, notraipīta ar asinīm, kas bija notecējušas arī lejup pa sienu. Gultā dzeltenu vēmekļu peļķē gulēja asiņaina metāla lodīte ar garām, saules stariem līdzīgām adatām. Bet neviena balta policista nemanīja.

Durvis. Kinzonzi, turot pistoli gatavībā, strauji pagriezās.

Neviena tur nebija.

Viņš nometās uz ceļiem un paskatījās zem gultas. Nekā.

Ūdri atvēra vienīgā skapja durvis. Tukšs.

Viņš ir aizbēdzis, Ūdri sacīja Kinzonzi, kurš stāvēja pie gultas un ar pirkstu taustīja matraci.

Kas tur ir? Ūdri pienāca tuvāk.

Asinis. Viņš paņēma no Ūdri lukturi. Uzspīdināja uz grīdas. Sekoja asins pēdām līdz istabas vidum. Lūka ar dzelzs gredzenu. Viņš piegāja pie lūkas, atrāva to vaļā un pagaismoja lejā, tumsā. Dabū savu šaujamo, Ūdri!

Viņa biedrs nozuda un tūlīt atgriezās ar savu AK-47 automātu.

Piesedz mani! Kinzonzi pavēlēja un kāpa lejā.

Viņš tika līdz grīdai, paņēma rokās pistoli un lukturi un sāka aplūkot telpu. Gaismas aplītis pieskārās skapim un plauktiem pie sienas, tad grāmatplauktam telpas vidū ar baltām, groteskām maskām. Vienai no tām uzacu vietā bija naglas, otra kā dzīva, ar sarkanu, asimetrisku muti, kas vienā pusē stiepās līdz pat ausij, trešajai bija tukši acu dobumi un uz abiem vaigiem ietetovēti šķēpi. Gaismas aplītis aizslīdēja pāri plauktam uz pretējo sienu. Un pēkšņi apstājās. Kinzonzi sastinga. Ieroči. Šautenes. Munīcija. Smadzenes ir fantastisks dators. Sekundes daļā tās spēj reģistrēt tonnām informācijas, kombinēt un nonākt līdz pareizajai atbildei. Tādēļ, pavēršot lukturīti atpakaļ uz maskām, Kinzonzi jau zināja pareizo atbildi. Gaismas stariņš pievērsās baltajai maskai ar asimetrisko muti. Bija redzami dzerokļi. Sarkanīgi. Tādi paši kā asins plankumi uz sienas zem naglas tur, augšā.

Kinzonzi nekad nebija iedomājies, ka varētu nodzīvot ilgi. Vai arī ka varētu mirt citādi nekā cīņā.

Smadzenes deva rīkojumu pirkstam nospiest pistoles mēlīti. Smadzenes ir fantastisks dators.

Mikrosekundes laikā pirksts to izdarīja. Vienlaikus ari smadzenes bija tikušas skaidrībā. Tām bija atbilde. Tās zināja, kāds būs rezultāts.

Harijs zināja, ka ir tikai viens risinājums. Un nav vairs laika ilgāk gaidīt. Tādēļ viņš pagrieza galvu pret naglu, šoreiz mazliet augstāk. Viņš gandrīz nejuta, kad nagla caurdūra vaigu un saskārās ar metāla lodīti mutē. Tad viņš noslīdēja no gultas, piespieda galvu pie sienas un ar visu savu svaru atgāzās atpakaļ, mēģinot sasprindzināt vaigu muskuļus. Sākumā nekas nenotika, tad uznāca nelabums. Un panika. Ja viņš tagad vemtu ar Leopolda ābolu mutē -, tad aizrītos. Bet to nevarēja apturēt: viņš jau juta, kā kuņģis saraujas, lai sūtītu augšup pa barības vadu pirmo lādiņu. Izmisumā Harijs pastiepās uz pirkstgaliem un pacēla galvu. Tad ļāvās kritienam. Un juta, ka vaigs padodas un plīst, juta, kā nagla to saplēš. Asinis iešļācās mutē, ieplūda elpvadā, izraisot klepus refleksu, juta, kā nagla atduras pret priekšzobiem. Harijs taustījās pa muti, bet lodīte bija gluma no asinīm un pirksti pa metālu slīdēja. Viņš iebāza tos aiz lodītes un grūda, bet ar otru roku pavilka žokli uz leju. Dzirdēja, kā tā beržas pret zobiem. Un tad ar milzu spiedienu nāca vēmiens.

Laikam jau tas arī izgrūda metāla ābolu ārā. Harijs gulēja, galvu pagriezis pret sienu, un skatījās uz spožo nāves rīku, kas uz matrača zem metāla skavas slīga viņa vēmekļos.

Tad viņš piecēlās kails, nedroši turēdamies kājās. Viņš bija brīvs!

Harijs aizsteberēja līdz durvīm un tikai tad atcerējās, kāpēc bija ieradies. Lūku izdevās pacelt tikai ar trešo mēģinājumu. Kāpjot lejup pa kāpnēm, viņš paslīdēja savās asinīs un iegāzās piķa melnajā tumsā. Guļot uz betona grīdas un mēģinot atgūt elpu, viņš dzirdēja, ka piebrauc un apstājas kāda mašīna. Atskanēja balsis, aizcirtās mašīnas durvis. Harijs uzslējās kājās un, taustīdamies tumsā ar rokām, aizkļuva līdz kāpnēm, ar diviem lieliem soļiem tika līdz lūkai un nolaida to. Tajā pašā mirklī dzirdēja, kā atveras durvis un skaļi noklikšķ ābols.

Harijs piesardzīgi kāpa atkal lejup, līdz sajuta zem kājām auksto betona grīdu. Tad pievēra acis un mēģināja atcerēties. Atsauca atmiņā ainu, kā te bija izskatījies viņa iepriekšējā apmeklējuma laikā. Plaukts kreisajā pusē. Kalašņikovs. Glock. Smith & Wesson. Čemodāniņš ar Mārklin šauteni. Munīcija. Tieši tādā kārtībā. Viņš taustījās uz priekšu. Pirksti pārslīdēja šautenes stobram. Gludais Glock tērauds. Un tālāk pazīstamās Smith & Wesson 38. kalibra formas tāds pats kā viņa dienesta ierocis. Viņš to paņēma un steberēja tālāk, pie patronu kastītēm. Ar pirkstu galiem sataustīja koka kastīti. Augšā skanēja soļi un niknas balsis. Vajadzēja tikai pacelt lūku. Tagad derētu mazliet veiksmes. Viņš iebāza roku un satvēra vienu no kartona kārbiņām. Sajuta patronu kontūras. Velns! Par lielām! Kamēr cēla nākamās koka kastītes vāciņu, atvērās lūka. Viņš paķēra vienu kārbiņu. Varēja vienīgi cerēt, ka tas ir īstais kalibrs. Pagrabā iespiedās gaisma grīdu ap kāpnēm izgaismoja tāds kā kabatas lukturīša stars. Ar to pietika, lai Harijs paspētu izlasīt etiķeti uz patronu kārbiņas. 7,62 milimetri. Velns, velns! Harijs paskatījās uz plauktu. Tur. Blakuskastīte. 38. kalibrs. Gaismas stars pazuda no grīdas un sāka lēkāt pa griestiem. Harijs ieraudzīja kalašņikova siluetu un cilvēku, kurš kāpa lejup.

Smadzenes ir fantastisks dators.

Kamēr Harijs vēra vaļā kastītes vāciņu un mēģināja sagrābt kārbiņu, tās jau visu bija aprēķinājušas: ir par vēlu.

87. NODAĻA Kalašņikovs

Ja mēs nenodarbotos ar kalnrūpniecību, tad šeit ceļa nebūtu, Tonijs Leike ieteicās, mašīnai kratoties pa šauro ratu ceļu. Man līdzīgi uzņēmēji ir vienīgā cerība, lai tādas valsts kā Kongo iedzīvotāji nostātos uz kājām, panāktu citas valstis un kļūtu civilizēti. Alternatīva: atstāt tos pašu ziņā, lai tie varētu nodarboties ar to, ko vienmēr ir darījuši, nogalināt citam citu. Šajā kontinentā visi ir mednieki un laupījumi vienā personā. Neaizmirsti to, kad ielūkojies lūdzošajās izsalkuša afrikāņu bērna acīs. Ja iedosi tam nedaudz ēdiena, tad šīs acis drīz vien vēros tevi caur automāta tēmēkli. Un tad žēlastības nebūs.

Kaja neatbildēja. Viņa skatījās uz pasažieru sēdeklī sēdošās sievietes sarkanajiem matiem. Lēne Galtunga nebija ne pakustējusies, ne kaut ko teikusi, viņa vienkārši sēdēja izslējusies un uzrāvusi plecus.

Āfrikā viss ir ciklisks, Tonijs turpināja. Lietus un sausuma periodi, nakts un diena, ēst un tikt apēstam, dzīvot un mirt. Dabas gaita ir viss, neko nevar izmainīt, peldi pa straumei, izdzīvo, cik ilgi spēj, ņem to, ko piedāvā, tas ir viss, ko vari darīt. Tavu senču dzīve ir tava dzīve, tu neko nespēj izmainīt, attīstība nav iespējama. Tā nav afrikāņu filozofija, bet gan paaudžu pieredze. Un šo pieredzi mums vajag mainīt. Tieši pieredze maina domāšanas veidu, nevis pretēji.

Un ja pieredze saka, ka baltie cilvēki tos ekspluatē? Kaja jautāja.

Ideju par ekspluatāciju ir radījuši baltie cilvēki, Tonijs sacīja, bet šis jēdziens ir izrādījies visai noderīgs afrikāņu līderiem, kuri grib norādīt uz kopēju ienaidnieku, lai pulcētu ļaudis ap sevi. Pēc koloniālā režīma likvidēšanas sešdesmitajos gados tie izmantoja balto cilvēku vainas apziņu, lai paši sagrābtu varu un varētu sākties īstā tautas ekspluatācija. Balto cilvēku vainas apziņa par Āfrikas kolonizēšanu ir pārspīlēta. Patiesais noziegums bija ļaut afrikāņiem rīkoties atbilstoši viņu slepkavnieciskajai un destruktīvajai dabai. Tici man, Kaja, kongolēziešiem nekad nav gājis labāk kā beļģu valdīšanas laikā. Sacelšanās pamatā nekad nav bijusi tautas griba, bet atsevišķu cilvēku tieksme iegūt varu. Mazi grupējumi ielauzās beļģu mājās šeit, pie Kivu ezera, jo tās bija tik lieliskas, ka tie cerēja tajās atrast kaut ko noderīgu. Tā tas bija, un tā tas ir. Tādēļ īpašumiem vienmēr ir vismaz divi vārti. Vieni, pa kuriem var ielauzties laupītāji, un īpašuma pretējā pusē otri caur tiem iedzīvotāji var aizbēgt.

Tātad arī jūs tā izkļuvāt ārā, un tādēļ es jūs neredzēju?

Tonijs pasmējās.

Vai tiešām tu domāji, ka izseko mūs? Es jūs vēroju jau kopš brīža, kad atlidojāt. Goma ir maza pilsētiņa, kurai maz naudas un viegli pārskatāms varas aparāts. Jūs ar Hariju rīkojāties ļoti naivi, kad ieradāties vieni.

Kurš ir naivs? Kaja iejautājās. Kā tu domā: kas notiks, kad atklāsies, ka Gomā pazuduši divi norvēģu policisti?

Tonijs paraustīja plecus.

Nolaupīšana Gomā ir diezgan parasta lieta. Nebrīnītos, ja vietējā policija drīz vien saņemtu vēstuli no kāda brīvības cīnītāja ar prasību samaksāt par jums abiem nedzirdēti lielu izpirkuma naudu, kā arī atbrīvot vairākus ieslodzītos, kuri ir prezidenta Kabila režīma aktīvi pretinieki. Sarunas turpinātos vairākas dienas, taču bez rezultātiem, jo prasības, protams, būtu neizpildāmas. Un tad neviens jūs vairs neredzēs. Parasta lieta, Kaja!

Kaja mēģināja spogulītī uztvert Lēnes Galtungas skatienu, bet jaunā sieviete raudzījās uz citu pusi.

Un kā ar viņu? Kaja skaļi noprasīja. Vai viņa zina, Tonij, ka tu esi nogalinājis visus šos cilvēkus?

Tagad zina, Tonijs atbildēja. Un viņa mani saprot. Tāda ir īstā mīlestība, Kaja! Un tādēļ mēs ar Lēni šovakar precēsimies. Jūs tiekat aicināti! Viņš iesmējās. Mēs braucam uz baznīcu. Man šķiet, ka ceremonija, kurā mēs zvērēsim viens otram mūžīgu uzticību, būs ļoti saviļņojoša. Vai ne, Lēne?

Šajā mirklī Lēne paliecās uz priekšu, un Kaja ieraudzīja uzrauto plecu iemeslu: viņas rokas aiz muguras bija sasaistītas ar rozā krāsas rokudzelžiem. Tonijs arī paliecās, satvēra Lēni aiz pleca un rupji parāva atpakaļ. Lēne pagrieza seju pret viņiem, un Kaja nodrebēja. Viņu gandrīz nevarēja vairs pazīt. Sejā bija asaru ievilktas svītras, viena acs uzpampusi, bet mute pastiepta tā, ka lūpas it kā veidoja burtu o. Un šī o iekšpusē blāvi spīdēja metāls. No zelta lodītes nokarājās īsa, sarkana aukliņa.

Un Tonija teiktie vārdi Kajas ausīs izskanēja kā atbalss no cita bildinājuma uz nāves sliekšņa, sniega kapā: "Līdz nāve mūs šķirs."

Harijs ieslīdēja aiz plaukta ar maskām, bet svešinieks nokāpa pa kāpnēm, pagriezās un pagrozīja lukturīti. Nebija, kur paslēpties, vēl tikai dažas sekundes un viņu ieraudzīs. Harijs, lai viņu neapžilbinātu, aizvēra acis un ar kreiso roku atvēra patronu kārbiņu. Izņēma četras patronas. Pirksti jau zināja, ko nozīmē četras patronas. Ar labo roku viņš pagrieza revolvera veltnīti pa kreisi, cerēja, ka pirksti paši atcerēsies automātiskās kustības, kā tas bija noticis, viņam vientuļi sēžot Cabrini Green un aiz tīras garlaicības trenējoties ātrlādēšanā. Bet te viņš nebija pietiekami vientuļš. Arī garlaicīgi nebija. Trīcēja pirksti. Kad gaismas stars iespīdēja sejā, viņš ieraudzīja sava plakstiņa sarkano iekšpusi. Sastinga. Tomēr šāvieni nesekoja. Gaisma nozuda. Viņš nebija beigts, vēl ne. Pirksti klausīja. Tie iestūma patronas četrās no sešām brīvajām vietām bez sasprindzinājuma, ātri, ar vienu roku. Veltnītis ar klikšķi nostājās savā vietā. Harijs atvēra acis brīdī, kad sejā iesitās gaisma. Apžilbis viņš iešāva tieši šajā saulē.

Gaismas kūlītis noraustījās, pasviedās uz griestiem un nozuda. Vēl skanēja šāviena atbalss, kad kabatas lukturītis ar dobju troksni jau griezās uz grīdas ap savu asi, līdzīgi bākai sūtot vāju gaismiņu pa sienām.

Kinzonzi! Kinzonzi!

Lukturītis apstājās pie plaukta. Harijs metās uz priekšu, sagrāba to, nogūlās ar muguru uz grīdas, turot lukturīti sāņus izstieptā rokā cik vien tālu iespējams nost no ķermeņa, atspieda kājas pret plauktu un pagrūdās uz kāpņu pusi tā, ka lūka tagad bija tieši virs viņa. Tad sāka birt lodes. Tās skanēja kā pātagas cirtieni. Harijs juta, kā, lodēm ieurbjoties grīdā ap lukturīti, betona drumslas sitas pret roku un krūtīm. Viņš notēmēja un izšāva uz apgaismoto siluetu, kas, plati iepletis kājas, stāvēja virs lūkas. Trīs ašus šāvienus.

Vispirms parādījās kalašņikovs. Ar skaļu rībienu tas nokrita blakus Harija galvai. Tam sekoja cilvēks. Harijs tik tikko paspēja izvairīties, kad ķermenis nogāzās uz grīdas. Bez pretestības. Gaļa. Bruto svars.

Dažas sekundes valdīja klusums. Tad Harijs izdzirdēja, ka Kinzonzi ja viņu tā sauca klusi ievaidas. Harijs piecēlās, joprojām turot lukturīti izstieptā rokā, ieraudzīja, ka uz grīdas blakus Kinzonzi guļ Glock pistole, un ar kāju atsvieda to sāņus. Pēc tam paņēma kalašņikovu.

Tad viņš aizvilka nokritušo līdz sienai, pēc iespējas tālāk no Kinzonzi, un uzspīdināja tam lukturīti. Kā jau varēja paredzēt, viņš bija reaģējis līdzīgi kā Harijs: apžilbināts viņš bija šāvis tieši spilgtajā gaismā. Harija kā slepkavību izmeklētāja asais skatiens automātiski ievēroja, ka vīrieša bikšu priekša ir piesūkusies ar asinīm, ka lode acīmredzot trāpījusi vēderā, taču diezin vai nogalinājusi viņu. Asiņains plecs, ergo viena lode tikusi padusē. Tieši tāpēc kalašņikovs nogāzās pirmais. Harijs pietupās. Tas viss nekādi neizskaidroja, kāpēc cilvēks neelpo.

Viņš paspīdināja uz sejas. Kāpēc puisēns neelpo?

Lode bija iegājusi zem zoda. Ņemot vērā trāpījuma leņķi, svina gabaliņš acīmredzot iegājis mutē, cauri aukslējām un tad uz smadzenēm. Harijs ievilka elpu. Zēnam nevarēja būt daudz vairāk par sešpadsmit septiņpadsmit. Skaists zēns. Nevienam nevajadzīgs skaistums. Harijs piecēlās, pielika automāta stobru pie nogalinātā galvas un skaļi iekliedzās:

Where are they? Mister Leike. Tony. Where?

Mazliet nogaidīja.

What? Louder! I can't hear you. Where? Three seconds. One-two…

Harijs nospieda mēlīti. Ierocis bija ieslēgts automātiskajā režīmā,

jo atskanēja vismaz četri šāvieni, līdz viņš paspēja atlaist pirkstu.

Sajūtot sejā asiņu šaltis, Harijs bija aizvēris acis. Atkal tās atvēris, ieraudzīja, .ka zēna skaistās sejas vairs nav. Tikai juta, ka pa viņa paša kailo ķermeni lejup tek kaut kas silts un slapjš.

Viņš piegāja pie Kinzonzi. Iepletis kājas, nostājās virs viņa, novirzīja lukturīti viņa sejā un, pielicis pie pieres automāta stobru, atkārtoja tos pašus jautājumus:

Where are they? Mister Leike. Tony. Where? Three seconds… Kinzonzi atvēra acis. Harijs redzēja, kā trīc baltie acāboli. Bailes no nāves ir priekšnoteikums gribai dzīvot. Tā tam vajadzēja būt, vismaz šeit, Gomā.

Kinzonzi atbildēja, lēni un skaidri.

Baznīca

Kinzonzi gulēja pavisam klusi. Garais, baltais cilvēks bija nolicis lukturīti uz grīdas tā, ka tas apgaismoja griestus. Kinzonzi noskatījās, kā viņš uzvelk Ūdri apģērbu, kā saplēš strēmelēs viņa T kreklu un aptin galvu un žokli, nosedzot no mutes kaktiņa līdz ausij pārplēsto vaigu. Tad savelk drēbi tā, lai apakšžoklis vienā pusē vairs nenokārtos. Kinzonzi redzēja, ka kokvilnas audums tūdaļ piesūcas ar asinīm.

Viņš bija atbildējis uz baltā vīra uzdotajiem jautājumiem. Kur? Cik daudz? Kādi ieroči tiem ir?

Tagad baltais piegāja pie plaukta un izvilka melnu čemodāniņu, atvēra to un pārbaudīja tā saturu.

Kinzonzi zināja, ka mirs jauns un briesmīgā nāvē. Bet varbūt vēl ne tagad, varbūt ne šonakt. Vēderā dedzināja tā, it kā kāds būtu tam uzlējis skābi. Bet sāpes varēja pāriet.

Baltais cilvēks piecēlās un paņēma Ūdri kalašņikovu. Piegāja pie Kinzonzi un, gaismai krītot no mugurpuses, nostājās viņa priekšā. Milzīga figūra ar balti nosaitētu galvu viņi tā parasti nosaitēja zodu mirušajiem pirms apbedīšanas. Ja Kinzonzi nošaus, tad tas notiks tagad. Baltais vīrs pameta pāri palikušās T krekla strēmeles Kinzonzi.

Help yourseljlļ

Kinzonzi dzirdēja, kā viņš, kāpjot augšup pa kāpnēm, ievaidas.

Kinzonzi aizvēra acis. Ja viņš negaidīs pārāk ilgi, tad paspēs apturēt asiņošanu un nezaudēs samaņu asins zuduma dēļ. Piecelties, pārlīst pāri ceļam, atrast cilvēkus. Varēja paveikties, varēja gadīties, ka tie nepieder pie Gomas grifiem. Viņš varēja atrast Almu. Viņš

1 Šeit: Pārsien ievainojumu! (Angļu vai.) varēja to iegūt sev, jo viņai tagad vairs nebija vīrieša. Un Kinzonzi vairs nebija darba devēja: viņš bija redzējis, kas atradās čemodāniņā, ko lielais baltais cilvēks bija paņēmis līdzi.

Harijs apturēja Range Rover pie zemā baznīcas mūra, tieši pretī sabuktētajam Hyundai, kas joprojām te stāvēja.

Mašīnā kvēloja cigaretes actiņa.

Harijs izslēdza gaismas, nolaida logam stiklu un izbāza ārā galvu.

Saul!

Harijs redzēja, ka cigarete sakustas. Taksometra šoferis izkāpa.

Harij! Kas noticis? Tava seja…

īsti nesanāca tā, kā bija plānots. Negaidīju, ka tu vēl būsi šeit.

Kāpēc ne? Tu man samaksāji par visu dienu. Sauls pārlaida roku Range Rover motora pārsegam. Laba mašīna. Zagta?

Aizdota.

Aizdota mašīna. Drēbes arī aizdotas? -Jā-

Tās ir sarkanas no asinīm. Vai no iepriekšējā īpašnieka?

Mēs ļausim tavai mašīnai atpūsties, Saul!

Vai man tas vajadzīgs, Harij?

Droši vien ne. Vai tas palīdzēs, ja teikšu, ka es esmu viens no labajiem puišiem?

Man žēl, bet mēs Gomā esam aizmirsuši, ko tas nozīmē, Harij!

Mm. Vai simt dolāru palīdzēs?

Divi simti, Sauls teica.

Harijs piekrītoši pamāja.

…un piecdesmit, Sauls piebilda.

Harijs izkāpa un ļāva Saulam apsēsties pie stūres.

Vai esi pārliecināts, ka viņi ir tur? Sauls izripināja mašīnu uz ceļa.

Jā! Harijs no aizmugures sēdekļa atsaucās. Kāds man reiz pastāstīja, ka tā esot vienīgā vieta, no kurienes Gomas ļaudis var nokļūt debesīs.

Man tā vieta nepatīk, Sauls sacīja.

Ak tā? Harijs atvēra sev līdzās gulošo kastīti. Mārklin. Vāciņa iekšpusē bija pielīmēta instrukcija, kā ieroci salikt. Harijs ķērās pie darba.

Ļaunie dēmoni. Ba-Toye.

Tu teici, ka esot mācījies Oksfordā? Šautenes detaļas viegliem saeļļota metāla klikšķiem labprāt sastājās savās vietās.

Cik saprotu, tad tu nepazīsti uguns dēmonu?

Nē, bet es pazīstu šos dēmonus, Harijs atbildēja un pacēla vienu no atsevišķā nodalījumā gulošajām patronām. Un pret BaToye es lieku naudu uz šīm.

Pieticīgajā, dzeltenajā salona gaismiņā iespīdējās zeltainā patronas čaulīte. Svina lodes diametrs tajā bija sešpadsmit milimetri. Pasaulē lielākais kalibrs. Kad Harijs strādāja pie ziņojuma "Sarkanrīklītes" lietā, kāds ballistikas eksperts bija pastāstījis, ka Mārklin kalibrs pārsniedz saprātīgās robežas. Pat tad, ja vajadzētu šaut ziloņus. Tas vairāk būtu piemērots koku gāšanai.

Harijs ieklikšķināja vietā optisko tēmēkli.

Piedod gāzi, Saul!

Viņš pārlika stobru priekšējā pasažieru sēdekļa atzveltnei un pārbaudīja mēlītes darbību, mašīnas kratīšanās dēļ tomēr turot aci gabaliņu nostāk no optiskā tēmēkļa. Mērķēkli vajadzētu pieregulēt un kalibrēt. Bet tam nepietiktu laika.

Viņi bija klāt. Kaja paskatījās caur mašīnas logu. Izkliedētā gaisma zem viņiem tā bija Goma. Tālumā spīdēja gaisma no urbšanas torņa Kivu ezerā. Zaļi melnajā ūdenī atmirdzēja mēness gaisma. Ceļa pēdējais posms bija tikai taciņa, kas vijās ap virsotni, un prožektoru stari bija slīdējuši pār melno, kailo Mēness ainavu. Kad viņi nokļuva līdz augšējam plato pilnīgi līdzenam akmens šķīvim apmēram simt metru diametrā, šoferis cauri baltu, peldošu dūmu mākonim, kas pie Niragongo krātera malas krāsojās sarkans, aizbrauca līdz plato otram galam.

Šoferis izslēdza motoru.

Vai varu tev ko pajautāt? Tonijs ierunājās. Vienu lietu, par kuru pēdējo nedēļu laikā esmu daudz prātojis. Kāda ir sajūta, zinot, ka mirsi? Es nerunāju par bailēm, ka tavai dzīvībai draud briesmas, to es pats esmu vairākkārt piedzīvojis. Bet skaidri apzinoties to, ka dzīve aprausies šeit, tagad. Vai tu vari to… pastāstīt? Tonijs mazliet paliecās uz priekšu un centās ieskatīties viņai acīs. Tikai nesteidzies, atrodi pareizos vārdus!

Kaja paskatījās uz viņu. Viņa bija gaidījusi, ka kritīs panikā. Taču tās nebija. Viņa bija tikpat pārakmeņojusies kā visa apkārtne.

Es neko nejūtu, viņa atbildēja.

Izbeidz! Tonijs iesaucās. Visi citi bija tā nobijušies, ka nespēja pat atbildēt, tikai kaut ko murmināja. Šarlote Lollesa vienkārši sastinga, kā šokā. Elīass Skūgs vispār nevarēja parunāt. Mans tēvs raudāja. Vai tas ir tikai haoss vai kaut kāda refleksija? Vai tu izjūti skumjas? Nožēlu? Varbūt atvieglojumu, ka vairs nevajag pretoties? Paraugies, piemēram, uz Lēni: viņa ir padevusies un iet nāvē kā upurjērs. Kā būs ar tevi, Kaja? Cik daudz tev vajadzīgs, lai zaudētu kontroli pār sevi?

Kaja ieraudzīja viņa acīs neviltotu interesi.

Drīzāk ļauj man pajautāt, cik ļoti tu vēlējies atgūt kontroli pār sevi, Tonij, viņa noteica, ar mēli meklēdama mutē kaut nedaudz mitruma. Kad tevi vedināja nogalināt cilvēkus citu pēc cita kāds nezināms indivīds, kas izrādījās puisēns, kuram reiz biji nogriezis mēli? Vai vari man to pastāstīt?

Tonijs skatījās gaisā un lēni kratīja galvu, it kā atbildot uz otro jautājumu.

Tas man pat prātā neienāca, līdz izlasīju internetā, ka vecais labais Skaijs ir arestējis manu bijušo novadnieku. Ūlespuiku. Kurš būtu domājis, ka viņam tik daudz drosmes?

Tu domā tik daudz naida?

Tonijs no jakas kabatas izņēma pistoli. Ieskatījās pulkstenī.

Harijs kavējas.

Viņš ieradīsies.

Tonijs iesmējās.

Bet, par nožēlu tev, viņš neelpos. Starp citu, man Harijs patika. Tiešām. Ar viņu bija interesanti spēlēties. Es piezvanīju viņam no Ustaūsetas viņš bija iedevis man savu numuru. Dzirdēju atbildētājā, ka viņš dažas dienas būšot ārpus uztveršanas zonas. Man sanāca smiekli. Viņš, šis glumais tips, protams, bija Hovas namiņā. Turot pistoli vienā plaukstā, Tonijs ar otru roku noglaudīja melno tēraudu. Es to sapratu, kad satiku viņu Policijas pārvaldē. Ka viņš ir tāds pats kā es.

Par to es šaubos.

Kā tad! Pieredzējis cilvēks. Narkomāns. Virs, kurš dara to, kas vajadzīgs, lai dabūtu to, ko grib, un, ja vajadzēs, ies pāri līķiem. Vai tā ir?

Kaja neatbildēja.

Tonijs vēlreiz paskatījās pulkstenī.

Šķiet, ka vajadzēs sākt bez viņa.

Viņš atbrauks, Kaja klusībā domāja. Man tikai jādod viņam laiks.

Tad tu aizbēgi, viņa teica. Ar tēva pasi un breketēm?

Tonijs vēroja Kaju.

Viņa zināja, ka Tonijs zina, ko viņa dara. Arī to, ka viņam tas patīk. Stāstīt. Kā viņš tos muļķojis. Tas visiem patīk.

Vai zini ko, Kaja? Es gribētu, kaut tagad šeit būtu mans tēvs un visu redzētu. Šeit, mana kalna virsotnē. Kaut redzētu un saprastu. Pirms es viņu nogalinātu. Tā kā Lēne saprot, ka viņai jāmirst. Tā kā, cerams, arī tu, Kaja, saproti!

Tagad viņa to sajuta. Bailes. Vairāk kā fiziskas sāpes nekā paniku, kas paralizētu spēju racionāli domāt. Viņa redzēja skaidri, dzirdēja skaidri, domāja skaidri. Jā, skaidrāk nekā jebkad agrāk tā viņai šķita.

Tu sāki nogalināt, lai slēptu savu neuzticību, viņa sacīja nedaudz aizsmakušā balsī. Lai nodrošinātu sev Galtungu ģimenes miljonus. Bet kā ir ar tiem miljoniem, kurus tu tagad esi izmānījis no Lēnes vai tiešām ar tiem pietiks, lai glābtu tavu projektu tur, lejā?

Es nezinu. Tonijs pasmaidīja un satvēra pistoles spalu. Re-dzēsim. Ārā!

Vai tas ir tā vērts, Tonij? Vai tas tiešām ir visu šo cilvēku dzīvību vērts?

Kad pistoles stobrs piespiedās viņai pie ribām, Kajai aizrāvās elpa. Tonija balss iešņāca viņas ausī:

Paskaties visapkārt, Kaja! Šis ir cilvēces šūpulis. Paskaties, cik vērta ir cilvēka dzīvība. Daži mirst, vēl vairāk piedzimst, vienā vienīgā trakā sacensībā, apli pēc apļa, un vienā nav vairāk jēgas kā citā. Bet spēlei ir jēga. Kaisle, ciešanas. Daži idioti to dēvē par azartspēļu kaisli. Tas ir viss. Tas ir kā Niragongo. Tas aprij visu, iznīcina visu, bet ir arī priekšnoteikums visai dzīvībai. Ja tur, iekšā, nebūtu kaisles, jēgas, verdošas lavas, šeit viss būtu miris un sastindzis. Vai tevī, Kaja, mīt kaisle? Vai arī tu esi apdzisis vulkāns, cilvēcisks puteklītis, ko piemiņas runā ietvers trīs rindiņās?

Kaja atrāvās nostāk, un Tonijs asi iesmējās.

Vai esi gatava laulībām, Kaja? Esi gatava izkust?

Viņa sajuta sēra smaku. Šoferis bija atvēris Kajas pusē mašīnas durvis, vienaldzīgi skatījās uz viņu un tēmēja ar īsstobra šauteni. Pat šeit, mašīnā, desmit metru attālumā no krātera malas varēja sajust karstumu. Viņa nekustējās. Melnais vīrs pieliecās un sagrāba Kajas roku. Viņa bez pretošanās ļāva tam izvilkt sevi ārā, cenšoties pieķerties viņam un būt pēc iespējas smagāka, lai pārvietotu viņa smaguma centru. Tādēļ, pēkšņi izlecot ārā, viņš salīgojās un soli atkāpās. Melnais bija pārsteidzoši tievs un, šķiet, augumā mazāks par viņu. Kaja sita ar elkoni. Zināja, ka šāds belziens ir efektīgāks nekā sitiens ar dūri. Zināja, ka vārīgas vietas ir kakls, deniņi un deguns. Elkonis trāpīja kaut kam, kas nokrakšķēja, vīrs pakrita un izlaida no rokām ieroci. Kaja strauji pacēla kāju. Viņa bija mācījusies, ka visefektīgākais veids, kā gulošu cilvēku padarīt nekaitīgu, ir uzkāpt uz gurna. Trieciens ar visu ķermeņa svaru no augšas un zemes pretestība no apakšas šāda kombinācija tūlīt izraisa lielus asinsizplūdumus lielajos gurnu muskuļos, un uzbrucējs vairs nespēj piecelties un tev sekot. Alternatīva uzkāpt uz krūtīm un kakla ar iespējamu fatālu rezultātu. Viņa paskatījās uz tā kailo kaklu brīdī, kad mēness gaisma apspīdēja tam seju. īsu sekundes daļiņu Kaja vilcinājās: viņš nevarēja būt vecāks par Ēvenu.

Pēkšņi Kaja juta, ka no mugurpuses kāds satver un piespiež viņas rokas pie sāniem tik spēcīgi, ka likās no plaušām tiek izspiests viss gaiss. Pacelta gaisā, Kaja bezpalīdzīgi spirinājās pretī. Tonija balss cieši pie viņas auss skanēja jautri:

Labi, Kaja! Kaisle! Tu gribi dzīvot. Es parūpēšos, lai viņam atvelk no algas. Apsolu!

Gulošais puisis uzslējās kājās un paķēra savu ieroci. Vienaldzīgums bija zudis, viņa skatienā tagad zibēja traks niknums.

Tonijs atlieca viņas rokas uz muguras, un Kaja juta, ka plaukstu locītavas savelk tieva plastmasas sloksnīte.

Tā! Tonijs noteica. Vai drīkstu lūgt jūs, Sūlnesas jaunkundz, būt par liecinieci manās un Lēnes kāzās?

Un tagad beidzot tā uzradās. Panika. Tā iztukšoja viņas smadzenes no visa, tās kļuva tukšas, kailas, briesmīgas. Vienkāršas. Viņa iekliedzās.

88. NODAĻA. Kāzas

Kaja stāvēja krātera malā un skatījās lejup. Siltais gaiss cēlās augšup, apvēdot seju līdzīgi vieglam vējiņam. Indīgajos dūmos jau reiba galva, bet varbūt apkārtnes kontūras izplūda tikai virmojošā siltā gaisa ietekmē, varbūt tādēļ lava tur lejā, bezdibenī, vibrēja un zaigoja visās dzeltenu un sarkanu krāsu niansēs. Viena matu sproga bija noslīdējusi uz sejas, bet rokas bija sasietas aiz muguras ar plastmasas sloksni. Viņa un Lēne Galtunga stāvēja blakus plecu pie pleca. Kajai likās, ka Lēne ir sazāļota, jo tā nemaz nekustējās, tikai ar tādu kā mēnessērdzīgās skatienu raudzījās sev priekšā. Baltā apģērbā, dzīvs mironis viņā bija vairs tikai aukstums un tukšums. Kā manekenam līgavas apģērbā virvju vīšanas darbnīcas logā.

Tonijs stāvēja viņām aiz muguras. Viņa juta tā roku uz savas jostasvietas.

Vai tu ņem to, kurš stāv tev blakus, un apsoli mīlēt, cienīt un godāt viņu gan priekos, gan bēdās… viņš čukstēja.

Tas nav aiz cietsirdības tā viņš bija paskaidrojis. Tas vienkārši esot ļoti praktiski. Nepalikšot nekādu pēdu. Pat jautājumu nebūšot. Kongo katru dienu pazūd cilvēki.

Līdz ar to pasludinu jūs par vīru un sievu.

Kaja murmināja lūgšanu. Viņai likās, ka tā ir lūgšana. Līdz izdzirdēja vārdus: …jo man un tai, ar kuru vēlos būt kopā, tas nav iespējams.

Vārdi no Ēvena atvadu vēstules.

Ierēcās zemā pārnesumā ieslēgtas mašīnas motors, un debesīm pārslīdēja prožektoru pāris. Krātera otrā pusē parādījās Range Rover.

Lūk, arī pārējie ir klāt! Tonijs sacīja. Pamājiet skaisti uz atvadām, meitenes!

Braucot augšup uz plato pie krātera, Harijs nezināja, kāds skats viņu sagaidīs. Kinzonzi bija teicis, ka bez meitenēm misteram Tonijam esot līdzi tikai šoferis, bet tas un misters Tonijs esot bruņoti ar automātiem.

Pirms virsotnes Harijs bija piedāvājis Saulam izkāpt, bet viņš atteicās: "Man vairs nav ģimenes, Harij. Varbūt tā ir taisnība, ka tu esi labo spēku pusē. Turklāt tu samaksāji man par visu dienu."

Mašīna mazliet izslīdēja, un viņi apstājās.

Prožektori izgaismoja krātera otru pusi trīs cilvēku grupiņu pie pašas malas. Tad visi trīs izgaisa mākonī, bet Harijs jau bija visu ievērojis: vīru ar īsstobra šauteni aiz šiem trijiem. Blakus stāvošo Range Rover. Un to, ka nav laika. Tad mākonis aizslīdēja prom, un Harijs ieraudzīja, ka gan Tonijs, gan tas otrais, pacēluši plaukstas virs acīm, vēro mašīnu, it kā kaut ko gaidītu.

Izslēdz motoru! Harijs teica un atbalstīja šautenes stobru pret priekšējā sēdekļa atzveltni. Bet gaismas atstāj ieslēgtas!

Sauls darīja, kā tika pavēlēts.

Vīrs aizsargkrāsas tērpā notupās uz ceļa, pielika šauteni pie pleca un nomērķēja.

Pamirkšķini pāris reižu ar gaismām! Harijs ieteicās un ieskatījās optiskajā tēmēklī. Viņi gaida kaut kādu signālu.

Harijs piemiedza kreiso aci. Izslēdza pusi no pasaules bālās sejas, mērķēklī redzamo Kaju, Lēni ar piepūstajiem vaigiem un no sāpēm melnajām acīm, domu, ka šīs ir pēdējās sekundes. Izslēdza tirkīzkrāsas acis, kas bija skatījušās uz viņu, kad viņš bija sacījis vārdus: "Es zvēru." Nepievērsa uzmanību šāviena paukšķim, kas nozīmēja: signāls nav bijis īstais, neņēma vērā lodes atsišanos pret mašīnas virsbūvi, kam sekoja vēl viena lode. Harijs atvairīja visas domas, kurām nebija sakara ar gaismas laušanu priekšējā stiklā, karstā gaisa virmošanu virs krātera un iespējamo lodes novirzīšanos pa labi tur, kur pārvietojās tvaika mākonis. Viņš zināja, ka šobrīd spēkus dod vienīgi adrenalīns. Ka tas ir tikai viegls noreibums un var izbeigties jebkurā mirklī. Bet, kamēr vien sirds turpina sūknēt asinis līdz smadzenēm, viņam vajadzēja tikai sekundi. Jo smadzenes ir fantastisks dators. Tonija Leikes galvu pa pusei aizsedza Lēnes galva, tomēr viņš bija mazliet garāks.

Harijs notēmēja uz Kajas asajiem zobiņiem. Novirzīja mērķēkli uz spožo lodīti starp Lēnes lūpām. Pacēla to mazliet augstāk. Nav noregulēts. Nejaušība. Lieciet likmes, pēdējais skrējiens!

No kreisās puses tuvojās tvaika mākonis.

Drīz viņi tajā ietīsies, un, it kā uz mirkli ieguvis gaišreģa spējas, Harijs iztēlē redzēja: tiklīdz mākonis būs garām, tur vairs neviens nestāvēs. Harijs nospieda mēlīti. Pamanīja, ka Kaja samirkšķina acis tieši virs mērķēja krustiņa.

Es zvēru.

Tonijs bija pazudis. Beidzot.

Mašīnas salons no skaņas, šķita, uzsprāgs. Plecs no atsitiena likās izmežģīts. Priekšējā stiklā bija uzradies mazs, balts caurumiņš. Krātera otrā pusē visu sedza asinssarkans mākonis. Harijs drebēdams ievilka elpu un gaidīja.

89. NODAĻA. Marlons Brando

Harijs gulēja uz muguras un peldēja. Kaut kur prom. Viņš slīka Kivu ezerā, un asinis viņa paša un citu sajaucās ar ezera asinīm, saplūda vienā veselumā, izgaisa Visuma lielajā sapnī, bet zvaigznes virs viņa dzisa melnajā, aukstajā ūdenī. Miers bezdibenī, klusumā, niecībā. Līdz viņš atkal uzpeldēja metāna gāzes burbulī zilganmelns līķis, pilns ar Gvinejas tārpiem, kas staipījās zem ādas. Un viņam vajadzēja tikt ārā no šī Kivu ezera, lai turpinātu dzīvot. Lai gaidītu.

Harijs atvēra acis. Ieraudzīja virs sevis viesnīcas balkonu. Pagriezās uz sāniem un aizpeldēja nedaudzos metrus līdz krastam. Izkāpa no ūdens.

Drīz ausīs rīts. Drīz viņš sēdēs lidmašīnā un dosies atceļā uz Oslo. Drīz viņš stāvēs Gunnara Hāgena kabinetā un paziņos, ka viss ir beidzies. Ka tie ir prom, prom uz visiem laikiem. Ka viņiem nav paveicies. Pēc tam viņš mēģinās atkal nozust.

Harijs trīcēdams ietinās lielajā, baltajā dvielī un devās augšup pa kāpnēm uz viesnīcas istabu.

Kad mākonis bija aizpeldējis, pie krātera malas neviens vairs nestāvēja.

Harija šautenes optiskais tēmēklis automātiski meklēja šāvēju. Atrada, un viņš bija gandrīz gatavs nospiest mēlīti, bet ieraudzīja, ka skatās šāvēja mugurā, un tas dodas uz savu mašīnu. Tūlīt arī Range Rover ierūcās, pabrauca garām un nozuda.

Harijs pagrieza tēmēkli atpakaļ tur, kur bija redzējis Kaju, Toniju un Lēni. Ieslēdza optiku. Ieraudzija kāju pēdas. Trīs pārus.

Tad viņš bija nometis šauteni, izlēcis no mašīnas un, izstieptā rokā turot dienesta revolveri, meties uz priekšu apkārt krāterim. Skrējis un lūdzies. Noslīdējis tiem blakus uz ceļiem. Un, vēl nepaskatījies uz viņiem, zināja, ka ir zaudējis.

Harijs atvēra sava viesnīcas numura durvis. Iegāja vannasistabā, noņēma slapjo galvas apsēju un uzlika jaunu, ko bija dabūjis reģistratūrā. Vaigu saturēja pagaidu šuves. Ar žokli bija sliktāk. Blakus gultai stāvēja sasaiņota soma. Ceļošanai paredzētais apģērbs gulēja pārlikts pāri krēsla atzveltnei. Viņš izņēma no bikšu kabatas cigarešu paciņu, izgāja uz balkona un apsēdās vienā no plastmasas krēsliem. Aukstums nedaudz remdināja sāpes žoklī un vaigā. Viņš palūkojās uz sudrabaini mirdzošo ezeru, ko nekad savā mūžā vairs neredzēs.

Viņa bija mirusi. Svina lode pusotra centimetra diametrā bija izgājusi cauri viņas labajai acij un, paņemot līdzi pakauša labo pusi, iegrūdusi Tonija Leikes lielos, baltos priekšzobus viņa galvā, atverot pakausī īstu krāteri un izsvaidot visu apmēram simt kvadrātmetru platībā.

Harijs bija izvēmies. Izspļāvis zaļas gļotas un atsprādzis atpakaļ.

Viņš izņēma no paciņas divas cigaretes. Iebāza starp lūpām un juta, kā tās lēkā starp klabošajiem zobiem. Lidmašīna būs pēc četrām stundām. Viņš bija vienojies ar Sauļu, ka tas viņu aizvedīs līdz lidlaukam. Harijs bija tik pārguris, ka ar grūtībām spēja turēt vaļā acis, tomēr viņš nedz varēja, nedz arī vēlējās gulēt. Pirmajā naktī spokiem bija liegts parādīties.

Marlons Brando! viņa sacīja.

Ko? Harijs pārjautāja, aizsmēķēja cigaretes un vienu pasniedza viņai.

Tas mačo aktieris, kura vārdu nekādi nevarēju atcerēties. Viņam taču ir vissievišķīgākā balss no visiem aktieriem! Arī mute sievišķīga. Starp citu, vai esi ievērojis, ka viņš šļupst? Skaidri tu nesaklausi, bet tas ir tāds kā virstonis, ko auss neuztver kā skaņu, taču smadzenes tomēr reģistrē.

Es saprotu, ko tu domā. Harijs ievilka dūmus un paskatījās uz viņu.

Kaja bija tikusi nošļākta ar asinīm, miesas driskām, kaulu šķembām un smadzeņu substanci. Bija vajadzīgs daudz laika, lai pārgrieztu plastmasas sloksnītes, kas saistīja viņas rokas: viņam vienkārši vairs neklausīja pirksti. Beidzot tikusi brīva, viņa piecēlās, bet Harijs bija palicis četrrāpus.

Un viņš nebija darījis neko, lai viņu aizkavētu, kad tā, sagrābusi Toniju aiz jakas apkakles un jostas, pārripināja līķi pāri krātera malai. Harijs nedzirdēja nevienu skaņu, tikai vējš kaut ko čukstēja. Viņš redzēja, kā viņa stāv un skatās krāteri, tad pagriežas pret viņu.

Harijs pamāja. Viņai nevajadzēja neko paskaidrot. Tā tas bija jādara.

Viņa bija jautājoši pamājusi uz Lēnes Galtungas līķa pusi. Bet Harijs bija papurinājis galvu. Viņš bija apsvēris. Praktisko un morāles pusi. Diplomātiskās sekas un to, ka māte varēs aiziet pie kapa. Patiesību un melus, kuri varbūt atvieglotu dzīvi. Pēc tam viņš bija piecēlies kājās, pacēlis Lēni Galtungu un gandrīz saļimis zem mazās, jaunās sievietes smaguma. Nostājies bezdibeņa malā, aizvēris acis un, sajutis skumjas, uz mirkli salīgojies. Tad palaidis viņu vajā. Un, atvēris acis, noraudzījies viņai pakaļ. Jau kā mazam punktiņam. Tad tas izzuda vulkāna dūmos.

"Cilvēki Kongo pazūd katru dienu," Kaja bija sacījusi, kad Sauls brauca lejup no kalna. Harijs, apskāvis Kaju, sēdēja aizmugures sēdeklī.

Viņš zināja, ka tas būs īss ziņojums. Nekādu pēdu. Pazuduši. Var būt jebkurā vietā. Un atbildei uz visiem iespējamiem jautājumiem jābūt šādai: cilvēki Kongo pazūd katru dienu. Arī tad, kad jautās viņa sieviete ar tirkīzkrāsas acīm. Jo tā viņiem būs vienkāršāk. Neviena līķa, nekādas iekšējās izmeklēšanas, kas parasti notiek gadījumos, kad policistam nācies šaut. Nekādu nepatīkamu starptautisku incidentu. Oficiāli lieta netiks slēgta, bet turpmākā Leikes meklēšana notiks vienīgi skata pēc. Lēni Galtungu izsludinās par pazudušu. Viņai nav bijusi lidmašīnas biļete, un arī Kongo imigrācijas iestādes nav viņu reģistrējušas. Hāgens sacītu, ka tā būs labāk. Visām pusēm. Vismaz tām, ar kuru domām rēķinās.

Un sieviete ar tirkīzkrāsas acīm pamās ar galvu. Pieņems viņa stāstījumu. Bet varbūt tomēr sapratis, ja ieklausīsies tajā, ko viņš nepateica. Viņa var izvēlēties. Var izvēlēties viņa stāstu par to, ka meita ir mirusi. Ka viņš ir mērķējis Lēnei starp acīm, nevis mazliet vairāk pa labi tā, kā tas būtu pareizi. Taču viņš gribēja būt drošs, ka lode nenovirzīsies tik tālu pa labi, lai ievainotu kolēģi, kas bija ieradusies šeit kopā ar viņu. Viņa varēja izvēlēties šo stāstu vai melus, kas dzen sev pa priekšu skaņu viļņus, kapa vietā solot cerību.

Kampalā viņi pārsēdās citā lidmašīnā.

Sēdēja uz cietiem plastmasas krēsliem pie izejas un skatījās uz lidmašīnām, kuras pacēlās un nolaidās, līdz Kaja iemiga un viņas galva noslīga uz Harija pleca.

Viņa pamodās ar sajūtu, ka atkal kaut kas noticis. Kaja nezināja, kas, taču kaut kas bija mainījies. Telpas temperatūra. Harija sirdspukstu ritms. Vai vaibsti viņa bālajā, bezmiega izmocītajā sejā. Viņa pamanīja, ka Harija roka ieslidina mobilo telefonu atpakaļ jakas kabatā.

Kas noticis? viņa iejautājās.

Zvanīja no Valsts slimnīcas, Harijs atbildēja. Viņa skatiens nepakavējās, bet aizslīdēja garām Kajai, aiz lielajiem logiem uz apvārsni starp betona segumu un žilbinoši zilajām debesīm.

Viņš ir miris.

DESMITĀ DAĻA

..

90. NODAĻA. Atvadas

Ūlava Hola bērēs lija lietus. Kā jau Harijs bija gaidījis, ļaužu sanāca mazāk nekā mammas bērēs, tomēr ne tik maz, lai viņš justos sarūgtināts.

Vēlāk Harijs ar Sēsu stāvēja baznīcas priekšā un uzklausīja līdzjūtības no padzīvojušiem radiniekiem, par kuriem nekad nebija dzirdējis, no vecajiem kolēģiem skolotājiem, kurus nekad nebija redzējis, un no veciem kaimiņiem, kurus atpazina pēc vārdiem, nevis pēc sejām. Vienīgie, kas neizskatījās, it kā paši gaidītu savu kārtu ceļojumam uz debesīm, bija Harija kolēģi no policijas: Gunnars Hāgens, Beāte Lenna, Kaja Sūlnesa un Bjērns Holms. Eisteins Aikelans gan izskatījās tā, it kā gatavotos izrakstīties no šīs pasaules, taču paskaidroja, ka viņam bijis pailgāks dzeršanas periods. Un piebilda, ka Treskū neesot varējis atnākt, bet sūtot savus līdzjūtības apliecinājumus. Harijs ievēroja vēl divus, kuri sēdēja pēdējā solā, taču tie acīmredzot bija devušies prom pirms zārka iznešanas no baznīcas.

Harijs uzaicināja visus doties pie Šrēdera nobaudīt kotlešu sviestmaizītes ar alu. Tiem dažiem, kuri atnāca, bija daudz ko teikt par neparasti agro pavasari, bet maz par Ūlavu Holu. Harijs izdzēra savu ābolu sulu, paskaidroja, ka viņam jādodas uz tikšanos, pateicās visiem sanākušajiem un izgāja.

Viņš apturēja taksometru un nosauca šoferim kādu adresi Holmenkollenē.

Tur, augšā, dārzos vietām vēl bija sniegs.

Ejot augšup pa uzbrauktuvi pie melni nobeicētās koka mājas, viņam smagi sitās sirds. Vēl straujāk tā dauzījās, kad viņš apstājās pie labi pazīstamajām durvīm, piezvanīja un dzirdēja tuvojamies soļus. Arī pazīstamus.

Viņa izskatījās tāda pati kā vienmēr. Un vienmēr tāda ari būs. Tumšie mati, maigās brūnās acis, slaidais kakls. Velns lai viņu parauj! Viņa bija tik skaista, ka sāpīgi noraudzīties.

Harij! viņa izdvesa.

Rākela!

Tava seja. Es to ievēroju baznīcā. Kas noticis?

Nekas. Saka, ka viss būšot atkal kārtībā, viņš sameloja.

Nāc iekšā, es uzvārīšu kafiju!

Harijs papurināja galvu.

Lejā uz ceļa mani gaida taksometrs. Vai Oļegs ir šeit?

Augšā, savā istabā. Vai vēlies viņu satikt?

Citā reizē. Cik ilgi paliksiet?

Trīs dienas. Varbūt četras. Vai piecas. Tad jau redzēs.

Tad es vēlētos satikties. Vai varēsim?

Viņa pamāja ar galvu.

Es nezinu, vai rīkojos pareizi.

Harijs pasmaidīja.

Kurš gan to zina?

Es domāju baznīcā. Mēs aizgājām… lai netraucētu. Tev bija jādomā par citām lietām. Turklāt mēs ieradāmies Ūlava dēļ. Tu jau zini, ka Oļegs un viņš… jā, viņi labi satika. Divi atturīgi cilvēki. Tas ir liels retums.

Harijs piekrītoši pamāja.

Oļegs ļoti daudz runā par tevi, Harij. Tu viņam nozīmē vairāk, nekā varbūt iedomājies. Viņa nolaida acis. Vairāk, nekā varbūt arī es biju iedomājusies.

Harijs ieklepojās.

Un te viss palicis neskarts, kopš…

Rākela aši pamāja ar galvu, tādēļ viņam nevajadzēja pabeigt neizturami grūto teikumu. Kopš Sniegavīrs mēģināja abus nogalināt tieši šajā mājā.

Harijs paskatījās uz Rākelu. Viņš vēlējās vienkārši redzēt viņu, dzirdēt viņas balsi. Just uz sevi vērstu viņas skatienu. Viņš nevēlējās neko viņai jautāt. Viņš vēlreiz ieklepojās.

Ir kāda lieta, par ko gribēju tev pajautāt.

Par ko?

Vai varam uz minūti ieiet virtuvē?

Viņi iegāja. Harijs apsēdās viņai pretī pie galda. Paskaidroja lēni un izsmeļoši. Viņa, to nepārtraucot, klausījās.

Viņš vēlas, lai tu viņu apmeklētu slimnīcā. Vēlas lūgt tev piedošanu.

Kādēļ man vajadzētu piekrist?

Tas tev pašai jāizlemj, Rākela! Viņam nav daudz atlicis.

Esmu lasījusi, ka ar šo slimību varot dzīvot ilgi.

Viņam nav daudz atlicis, Harijs atkārtoja. Padomā par to, tev nav jāatbild tagad.

Viņš gaidīja. Redzēja, kā Rākela mirkšķina acis, kā tās sāk pildīties asarām, saklausīja gandrīz nedzirdamas raudas. Viņa smagi ievilka elpu.

Ko tu darītu, Harij?

Es teiktu nē. Bet esmu diezgan slikts cilvēks.

Rākela iesmējās caur asarām. Un Harijs jutās pārsteigts, cik ilgi ir iespējams ilgoties pēc skaņas, pēc kādas noteiktas gaisa vibrācijas. Cik ilgi ir iespējams ilgoties pēc smiekliem.

Man tagad jābrauc, viņš sacīja.

Kāpēc?

Man vēl ir trīs tikšanās.

Vēl? Kāpēc?

Es piezvanīšu tev rīt.

Harijs piecēlās. Viņš dzirdēja mūziku otrajā stāvā. Slayer. Slipknot.

Iesēdies taksometrā un nosaucis nākamo adresi, Harijs atcerējās viņas jautājumu. Kāpēc? Līdz viņš pabeigs. Būs brīvs. Varbūt.

Tālu nebija jābrauc.

Te vajadzēs mazliet ilgāku laiciņu, viņš noteica.

Un dziļi ieelpoja, tad atvēra vārtiņus un devās uz pasaku namiņa durvīm.

Harijam šķita, ka caur virtuves logu viņu pavada tirkīzkrāsas acu pāris.

92. NODAĻA Brīvais kritiens

Mikaēls Belmans stāvēja pie Oslo apgabala cietuma izejas durvīm un skatījās, kā Sigurs Altmans apsardzes darbinieka pavadībā nesteidzīgi dodas pie barjeras.

Vai izraksties? uzraugs noprasīja.

Jā. Altmans pasniedza viņam lapiņu.

Vai minibāriņu izmantoji?

Otrs uzraugs klusi noņirdzās tas nešaubīgi bija standartjoks atbrīvošanas gadījumos.

No skapja tika izņemtas personiskās mantas un pasniegtas ar platu smaidu.

Ceru, ka uzturēšanās šeit ir atbildusi gaidītajam, Altmana kungs. Ceru arī, ka pārāk drīz netiksimies.

Belmans atvēra Altmanam durvis. Abi kopā nokāpa pa kāpnēm.

Ārā stāv prese, Belmans sacīja. Tādēļ iesim caur tuneli. Krūns tevi gaida mašīnā aiz Policijas pārvaldes.

Konspirators! Altmans skābi pasmaidīja.

Belmans nejautāja, par kuru viņš domā. Viņam bija citi jautājumi. Pēdējie. Un četrsimt metru, lai saņemtu atbildes. Nozumēja atslēga, un viņš atvēra durvis uz tuneli.

Tagad, kad darījums ir noslēgts, domāju, tu varētu man šo un to pastāstīt.

Šauj vaļā, komisār!

Piemēram, kāpēc tu uzreiz neapturēji Hariju, kad saprati, ka viņš gatavojas tevi arestēt?

Altmans paraustīja plecus.

Es iedomājos, ka būs interesanti paklausīties šo pārpratumu. To jau var saprast. Nesaprotami likās vienīgi tas, ka arestam vajadzēja notikt Itre Ēnebakā. Kādēļ tā? Un, ja ir kaut kas, ko tu nesaproti, tad labāk turēt muti. Tādēļ es turēju muti, līdz man pielēca, līdz sapratu visu kopumu.

Un ko tev izteica šis kopums?

Ka atrodos nestabila līdzsvara stāvoklī.

Kā to saprast?

Es taču zināju par nesaskaņām starp KRIPOS un Smago noziegumu nodaļu. Un sapratu, ka man ir radusies iespēja. Būt nestabila līdzsvara stāvoklī nozīmē to, ka tev ir kaut kas tāds, kas var noliekt svara kausus uz vienu vai otru pusi.

Bet kādēļ tu nemēģināji vienoties ar Hariju tāpat kā izdarīji ar mani?

Nestabila līdzsvara stāvoklī esošajam vienmēr jāvēršas pie tās puses, kurai var nākties zaudēt. Izmisumā tā samaksās dārgāk par to, ko vari piedāvāt. Parastā spēļu teorija.

Kādēļ biji tik pārliecināts, ka tas nebija Harijs, kurš varēja zaudēt?

Es nebiju pārliecināts, bet bija cits faktors. Biju sācis iepazīt Hariju. Viņš nav tāds kompromisu cilvēks kā tu, Belman. Viņam nerūp personiskais prestižs, viņš tikai vēlas arestēt sliktos puišus. Visus sliktos puišus. Viņu apmierinātu šāds sadalījums: ja Tonijam pienākas galvenā loma, tad es esmu režisors, un līdz ar to es tik lēti netiktu vaļā. Izrēķināju, ka tāds karjerists kā tu uz visu raudzītos citādi. Un Juhans Krūns man piekrita. Ja tu arestētu slepkavu, tad tas būtu liels ieguvums tev personīgi. Tu zināji, ka cilvēkus interesē tas, kurš to izdarīja, kurš fiziski slepkavoja, nevis tas, kurš visu izdomāja. Ja filma izgāžas, tad režisoram būs labāk, ja galvenajā lomā ir Toms Krūzs, jo cilvēki visu vainu uzvels viņam. Ļaudīm un presei viss ir vajadzīgs vienkārši, bet mans noziegums ir netiešs, sarežģīts. Tiesa nešaubīgi piespriestu man mūža ieslodzījumu, bet šajā lietā runa nav par tiesu, bet par politiku. Ja prese un tauta ir apmierināti, tad arī Tieslietu ministrija ir apmierināta un visi var mierīgi doties uz mājām. Ja es tikšu cauri ar nelielu, varbūt pat nosacītu sodu, tad tā būs lēta cena.

Ne jau visiem, Belmans piezīmēja.

Altmans īsi iesmējās. Atbalss noslāpēja viņu soļus.

Uzklausi zinoša cilvēka padomu, komisār. Lai paliek, kā ir. Neļauj tam sevi sagrauzt. Netaisnība ir kā laikapstākļi. Ja nespēj ar tiem sadzīvot, tad jābrauc prom. Netaisnība nav mehānisma daļa. Tā ir mehānisms.

Es nerunāju par sevi, Altman. Es varu sadzīvot.

Un es arī nerunāju par tevi, Belman. Es runāju par viņu, kurš nespēj ar to sadzīvot.

Belmans pamāja. Pats viņš noteikti spēja samierināties ar situāciju. Viņam bija zvanījuši no Tieslietu ministrijas. Protams, ne jau ministrs personīgi, bet reakcija bija viennozīmīga: viņi ir apmierināti, un sekas būs pozitīvas gan KRIPOS, gan viņam personīgi.

Viņi uzkāpa pa kāpnēm un iznāca dienas gaismā.

Juhans Krūns izkāpa no sava zilā Audi un, kamēr viņi šķērsoja ielu, pastiepa roku pret Siguru Altmanu.

Belmans palika stāvam un noskatījās pakaļ brīvlaistajam un viņa advokātam, līdz Audi nozuda pagriezienā uz Teijenu.

Vai nesasveicināsies, Belman, ja jau esi atnācis?

Belmans pagriezās. Tas bija Gunnars Hāgens. Sakrustojis rokas uz krūtīm, bez žaketes, viņš stāvēja uz trotuāra ielas pretējā pusē.

Belmans pārgāja pāri ielai, un abi paspieda viens otram roku.

Vai kāds par mani tenko? Belmans apjautājās.

Te pie mums agrāk vai vēlāk viss nāk gaismā. Hāgens salīgi saberzēja rokas un plati pasmaidīja. Starp citu, nākamā mēneša beigās mani izsauc uz sanāksmi Tieslietu ministrijā.

Skaidrs, Belmans atviegloti noteica. Viņš ļoti labi zināja, par ko šajā sanāksmē būs runa. Reorganizācija. Štatu samazināšana. Atbildības pārdale slepkavību izmeklēšanas lietās. Taču viņš nezināja, ko Hāgens domājis, sacīdams "starp citu" pēc frāzes: agrāk vai vēlāk viss nāk gaismā.

Bet par šo sanāksmi tu jau zini, Hāgens turpināja. Mūs abus taču palūdza iesūtīt priekšlikumus sakarā ar ieplānoto reorganizāciju slepkavību izmeklēšanas lietās. Tuvojas termiņš.

Diezin vai viņi nopietni ņems vērā mūsu izklāstījumu, Belmans teica un paskatījās uz Hāgenu, mēģinādams saprast, ko viņam vajag. Mums ļaus tikai izteikt savas domas saticības vārdā.

Ja vien mēs abi uzskatām, ka pašreizējā organizācija ir sliktāka par plānu apvienot visu slepkavību izmeklēšanas vienuviet, Hāgens, zobiem klabot, atbildēja.

Belmans iesmējās.

Tu esi pārāk viegli saģērbies, Hāgen!

Iespējams. Bet es zinu arī, ko nodomātu, ja jauno nodalu vadītu policists, kurš kādreiz tika izmantojis savu dienesta stāvokli, lai izpestītu savu nākamo sievu no atbildības par narkotiku kontrabandu. Kaut gan liecinieki bija norādījuši uz viņu.

Belmanam aizrāvās elpa. Viņš juta, ka pazūd tvēriens. Juta, kā spiež smaguma spēks, kā mati saceļas stāvus un iesmeldzās vēderā. Tas bija viņa murgs. Kaitinošs sapnī, nesaudzīgs reālajā dzīvē: kritiens bez virves. Vientuļa alpīnista kritiens.

Izskatās, it kā tev pašam būtu pavēsi, Belman.

Lai velns tevi rauj, Hāgen!

Mani?

Ko tu gribi?

Ko gribu, ko gribu. Galu galā gribu, protams, lai korpuss tiktu pasargāts no vēl viena publiskā skandāla, kas liktu apšaubīt vienkārša policista godīgumu. Kas attiecas uz reorganizāciju… Hāgens ierāva galvu plecos un sāka mīdīties uz vietas, lai sasildītos. Protams, var gadīties, ka Tieslietu ministrija neatkarīgi no tā, kurš būs šefs, gribēs visus slepkavību izmeklēšanas resursus koncentrēt vienā vietā. Ja man pajautātu, vai nevēlos vadīt šādu vienību, es, protams, to apsvērtu. Bet visumā man šķiet, ka ir labi tā, kā ir. Slepkavas visbiežāk saņem sodu, vai ne? Tādēļ, ja pretējā puse piekrīt šim izvērtējumam, tad ieteikšu turpināt slepkavību izmeklēšanu gan Brīnā, gan šeit, šajā ēkā. Kā tu domā, Belman?

Mikaēls Belmans sajuta rāvienu, kad virve viņu tomēr apturēja. Drošības josta sažņaudzās, it kā grasītos pārraut uz pusēm. Viņš juta, ka mugura neizturēs slodzi un pārlūzīs. Sāpju un paralīzes sajaukums. Bezpalīdzīgs un apdullis, viņš kuļājās kaut kur starp debesīm un zemi. Tomēr viņš bija dzīvs.

Ļauj man padomāt, Hāgen!

Domā, taču ne pārāk ilgi. Termiņš tu jau zini. Mums jāsa-skaņo rīcība.

Belmans palika stāvam, skatoties Hāgena mugurā, kad tas sīkiem solīšiem metās atpakaļ uz Policijas pārvaldes ieejas durvīm. Tad pagriezās un pavērsa skatienu pāri Grenlannes māju jumtiem. Skatījās uz pilsētu. Uz savu pilsētu.

93. NODAĻA Atbilde

Harijs stāvēja istabas vidū un skatījās apkārt, kad iezvanījās telefons.

Te Rākela. Ko tu dari?

Skatos, kas paliek pāri, viņš atbildēja. Kad nomirst cilvēks.

Un?

Daudz. Un tomēr nedaudz. Sēsa pateica, ko viņa vēlētos paņemt, un rīt atnāks kāds tips, kas nopirks aizgājēja īpašumu. Viņš lika noprast, ka par visu samaksās piecdesmit tūkstošus. Un arī sakops visu. Tas ir… ir… Harijs nespēja atrast vārdus.

Es zinu, viņa teica. Arī man tā bija, kad nomira tēvs. Viņa mantas, kas bija tik svarīgas, tik neaizstājamas, it kā zaudēja visu savu nozīmi. Iznāca tā, ka tikai viņa acīs tām bija vērtība.

Varbūt mēs, palikušie, esam tie, kuri jūt, ka jāievieš kārtība. Jāsadedzina. Jāsāk no jauna. Harijs izgāja virtuvē. Paskatījās uz fotogrāfiju, ko bija piekāris zem virtuves skapīša. Sufīesgātē uzņemto. Oļegs un Rākela.

Ceru, ka jūs pienācīgi atvadījāties, Rākela teica. Atvadīties ir svarīgi. īpaši tiem, kuri nedodas prom.

Es nezinu, Harijs atsaucās. Mēs jau nekad arī nesasveici-nājāmies, kā nākas, viņš un es. Es viņu nodevu.

Kā tad tā?

Viņš lūdza, lai palīdzu viņam nomirt. Es atteicos.

Uz brīdi iestājās klusums. Harijs ieklausījās fona skaņās. Lidlauks.

Tad atkal atskanēja viņas balss:

Tev liekas, ka vajadzēja to darīt?

Jā, Harijs atbildēja. Man tā liekas. Tagad man tā liekas.

Nedomā par to. Ir par vēlu.

Tiešām?

-Jā, Harij! Ir par vēlu.

Viņi atkal apklusa. Harijs varēja dzirdēt, kā kāda nazāla balss paziņo par iesēšanos lidmašīnā uz Amsterdamu.

Tātad tu negribēji tikties ar viņu?

Es nevaru, Harij! Ari es esmu slikts cilvēks.

Tad līdz nākamajai reizei mēģināsim kļūt labāki.

Viņš dzirdēja, kā viņa smaida.

Vai varēsim?

Mēģināt nekad nav par vēlu. Vai vari pasveicināt no manis Oļegu un pateikt to?

Harij… -Jā?

Nekas.

Viņa beidza sarunu. Harijs turpināja stāvēt un skatīties ārā pa virtuves logu.

Tad uzkāpa augšā un sāka saiņot mantas.

Kad Harijs iznāca no tualetes, ārste viņu gaidīja. Abi devās pa koridoru uz priekšu nelielu gabaliņu līdz apsargam pie palātas durvīm.

Viņa stāvoklis ir stabils, viņa sacīja. Iespējams, sūtīsim viņu atpakaļ uz cietumu. Kādēļ šoreiz atnācāt?

Gribu viņam pateikties par palīdzību kādā lietā. Un paziņot atbildi uz vienu viņa lūgumu.

Harijs novilka jaku, iedeva to apsargam un izpleta rokas uz sāniem, ļaujot sevi pārmeklēt.

Piecas minūtes. Ne ilgāk. Labi?

Harijs pamāja.

Mēs iesim tev līdzi, apsargs brīdināja, nespēdams novērst skatienu no Harija sakropļotā vaiga.

Harijs sarauca uzaci.

Apmeklējumu noteikumi privātpersonām, apsargs sacīja. Līdz mūsu ausīm ir nonākusi ziņa, ka tu esot aizgājis no policijas.

Harijs paraustīja plecus.

Vīrietis bija piecēlies no gultas un sēdēja uz krēsla pie loga.

Mēs viņu atradām, Harijs sacīja un pievilka krēslu viņam tuvāk. Cietuma apsargs palika stāvam pie durvīm, taču varēja visu dzirdēt. Paldies par palīdzību!

Es izpildīju savu norunas daļu, vīrietis ieteicās. Un kā ar tevi?

Rākela negribēja nākt.

Vīrieša sejā nepakustējās ne vaibsts, tomēr viņš sabozās it kā no ledusauksta vēja brāzmas.

Kavaliera namiņā mēs zāļu skapītī atradām pudelīti, Harijs teica. Vienu pilienu no tās satura vakar nodevu analīzei. Ketamīns. Tas pats, ko viņš izmantoja saviem upuriem. Vai pazīsti šo vielu? Lielā devā tā ir nāvējoša.

Kāpēc tu man to stāsti?

Es nesen saņēmu vienu šādu devu. Zināmā mērā man patika. Bet tagad jau man patīk jebkāda veida apreibināšanās. Tu taču to zini: es tev stāstīju, ar ko nodarbojos Landmark centra tualetē Honkongā.

Sniegavīrs paskatījās uz Hariju. Piesardzīgi pašķielēja uz apsargu un tad atkal uz Hariju.

Jā, jā, viņš neskanīgi ieteicās. Pašā tālākajā kabīnē…

Labajā pusē, Harijs uztvēra. Bet kā jau teicu: paldies! Neskaties spoguļos!

Tu ari! Vīrietis sniedza viņam baltu, kaulainu roku.

Harijs brīdi lūkojās, tad paspieda to.

Kad durvis koridora galā aiz Harija vērās ciet, viņš pagriezās atpakaļ un paspēja ieraudzīt, ka Sniegavīrs kopā ar apsargu izsteberē no palātas un nogriežas uz tualeti.

94. NODAĻA Risu nūdeles

Sveiks, Hole! Kaja viņam uzsmaidīja.

Viņa, palikusi rokas zem dibena, sēdēja bārā uz zema krēsliņa. Mirdzošs skatiens, sārtas lūpas, kvēlojoši vaigi. Hariju pārsteidza, ka līdz šim nav redzējis Kaju lietojam kosmētiku. Un ka nav taisnība tas, ko viņš savā naivitātē kādreiz bija uzskatījis: kosmētika skaistu sievieti nepadara vēl skaistāku. Viņai mugurā bija vienkārša, melna kleita un ap kaklu vienā ritmā ar elpu, maigi mirdzot, cilājās īsa dzeltenīgu pērļu virtene.

Vai ilgi gaidi? Harijs jautāja.

Nē, viņa atteica, piecēlās un, pirms vēl Harijs paguva apsēsties, pievilka viņu sev klāt, un, pieliekusi galvu viņam uz pleca, brīdi pastāvēja. Es tikai mazliet salstu.

Viņa nelikās zinis par pārējo bāra apmeklētāju skatieniem, nelaida viņu vaļā. Gluži pretēji pabāza abas rokas zem Harija žaketes un pabraucīja augšup un lejup pa kreklu uz muguras, lai tās sasildītu. Harijs izdzirdēja, ka kāds diskrēti ieklepojas, pacēla acis un ieraudzīja, ka viņiem draudzīgi pamāj kāds vīrietis, spriežot pēc izturēšanās, vecākais oficiants.

Mūsu galdiņš gaida. Kaja smaidīja.

Galdiņš? Biju domājis, ka mēs tikai kaut ko iedzersim.

Mums taču jāatzīmē lietas noslēgums. Es jau pasūtīju ēdienu. Kaut ko ļoti īpašu.

Pilnajā restorānā viņi apsēdās pie viena no galdiņiem loga tuvumā. Oficiants iededza sveces, iepildīja glāzēs ābolu sidru, ielika pudeli atpakaļ spainītī ar ledu un nozuda.

Viņa pacēla glāzi.

Iedzersim!

Par ko?

Par to, ka Smago noziegumu nodaļa turpinās strādāt kā līdz šim. Ka tu un es turpināsim ķert sliktos cilvēkus. Ka mēs tagad esam šeit. Kopā.

Viņi iedzēra. Harijs nolika glāzīti uz galdauta. Mazliet pavirzīja to. Glāzītes kājiņa bija atstājusi mitru plankumiņu.

Kaja…

Man tev kaut kas ir, Harij! Pastāsti, ko tu šobrīd vēlies visvairāk!

Paklausies, Kaja…

Ko? Viņa, elpai aizraujoties, paliecās uz priekšu.

Es teicu, ka atkal došos prom. Es aizbraucu rit.

Rīt? Viņa iesmējās, taču smaids nodzisa. Oficiants izklāja salvetes, un tās, smagas un baltas, noslīga tiem uz ceļiem. Uz kurieni?

Prom.

Kaja, nesakot ne vārda, raudzījās galdā. Harijs gribēja satvert viņas roku. Tomēr nesatvēra.

Tātad ar mani nepietika? viņa nočukstēja. Mums nepietika.

Harijs pagaidīja, līdz notvēra viņas skatienu.

Nē, viņš sacīja. Mums nepietika. Ne tev, ne man.

Ko tu zini par to, kas ir pietiekami? Viņas balss no asarām bija sēcoša.

Diezgan daudz, Harijs atbildēja.

Kaja smagi elpoja, mēģināja kontrolēt balss saites.

Vai tā ir Rākela? -Jā-

Tā vienmēr bija Rākela, vai ne?

Jā. Tā vienmēr bija Rākela.

Bet tu taču pats teici, ka viņa tevi negribot.

Viņa negrib mani tādu, kāds esmu šobrīd. Tādēļ man jāmainās pašam. Man atkal jākļūst lieliskam. Saproti?

Nē, es nesaprotu. Pie skropstām ietrīcējās divas mazas asaru pērlītes. Tu taču esi brīnišķīgs! Tās rētas ir tikai…

Tu ļoti labi zini, ka es nerunāju par šīm rētām!

Vai es tevi kādreiz atkal redzēšu? viņa iejautājās un ar rādītājpirksta nagu notrauca vienu asaru.

Viņa satvēra Harija roku un tik spēcīgi saspieda, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Harijs paskatījās uz Kaju. Viņa atbrīvoja roku.

Vēlreiz pēc tevis es nebraukšu! viņa teica.

Es zinu.

Tu netiksi galā.

Droši vien ne. Harijs pasmaidīja. Bet kurš gan tiek galā?

Viņa pielieca galvu uz sāniem. Tad pasmaidīja, atklājot mazos,

asos zobiņus.

Es tieku galā!

Harijs palika sēžam, līdz izdzirda, kā āra tumsā mīksti aizcērtas mašīnas durvis un sāk darboties dīzeļmotors. Viņš skatījās uz galdautu un gatavojās piecelties, kad redzeslaukā ieslīdēja zupas šķīvis un vecākā oficianta balss paziņoja:

Speciāli pasūtītas pēc dāmas norādījumiem un atsūtītas ar lidmašīnu no Honkongas. Li Juaņa rīsu nūdeles.

Harijs stingi skatījās šķīvī. Viņa joprojām sēž uz krēsla, viņš domāja. Restorāns tas ir ziepju burbulis, tūlīt tas pacelsies gaisā, palidināsies virs pilsētas un nozudīs. Virtuve nekad nebūs tukša, un mēs nekad nenolaidīsimies.

Viņš piecēlās, lai ietu. Bet pārdomāja. Atkal apsēdās. Paņēma irbulīšus.

95. NODAĻA. Sabiedrotie

No deju restorāna, kas vairs nebija deju restorāns, Harijs devās lejup pa pakalniem uz Jūrniecības skolu, kas gan vairs nebija skola nākamajiem jūrniekiem. Tad turpināja iet uz bunkuriem, kas bija aizstāvējuši valsts iekarotājus. Zem viņa miglā slēpās fjords un pilsēta. Mašīnas, spīdinot dzeltenas kaķu acis, piesardzīgi lavījās uz priekšu. No miglas, līdzīgs spokam ar atņirgtiem zobiem, iznira tramvajs.

Harija priekšā apstājās mašīna, un viņš ielēca tās priekšējā sēdeklī. Stereosistēmā Ketija Meluā lēja savas medainās ciešanas, un Harijs izmisīgi mēģināja uzsist pa radio izslēgšanas pogu.

Pie velna, kāds tu izskaties! Eisteins nošausminājās. Varu derēt, ka šis ķirurgs ir izgāzies šūšanas eksāmenā! Bet tu tomēr ietaupīsi dažas kronas Helovīna maskai. Nesmejies, citādi tavs ģīmis atkal pārplīsīs.

Apsolu, Harijs teica.

Starp citu, Eisteins ierunājās, man šodien dzimšanas diena.

A, velns! Apsveicu! Te būs cigarete. Tev no manis!

Tieši to es arī vēlējos!

Mm. Nekādu lielāku vēlmju?

Piemēram?

Miers visā pasaulē.

Tajā dienā, kad tu pamodīsies un uz zemes būs miers, tu nepamodīsies, Harij! Jo tad būs noticis Lielais Sprādziens.

Okay. Bet sev pašam?

Neko īpašu. Varbūt jaunu sirdsapziņu.

-Jaunu sirdsapziņu?

Vecā ir ļoti slikta. Tev ir stilīgs apģērbs! Biju domājis, ka tev ir tikai tas, otrais.

Šis ir no mana tēva.

Žēlīgais Dievs, tu laikam esi sarucis!

Jā. Harijs sakārtoja kaklasaiti. Esmu sarucis.

Kā ir ar Ēkeberga restorānu? Harijs aizvēra acis.

Lieliski.

Vai atceries to cauro graustu, kurā mēs toreiz ielldām? Cik mums toreiz bija? Sešpadsmit?

Septiņpadsmit.

Vai tad tu šeit reiz nedejoji ar Killer Queen1

Tā varētu teikt.

Šausmīgi iedomāties, ka mūsu jaunības dienu MILF ir nonākusi veco ļaužu namā!

MILF?'

Eisteins nopūtās.

Ieskaties vārdnīcā.

Mm. Eistein?

Ko?

Kāpēc mēs sadraudzējāmies?

Laikam tāpēc, ka kopā uzaugām.

Vai tas ir viss? Demogrāfiska nejaušība? Un nekādas dvēseļu kopības?

Neko tādu neesmu pamanījis. Cik zinu, mums bija tikai viena kopīga iezīme.

Un kāda tā bija?

Neviens cits negribēja ar mums draudzēties. Nākamos pagriezienus viņi pieveica klusēdami.

Izņemot Treskū, Harijs ieteicās. Eisteins iespurdzās.

Kuram tik drausmīgi smirdēja kājas, ka neviens cits nespēja nosēdēt viņam blakus.

1 Saīsinājums no angļu vai.: "Mother I'd like to fitck."

Jā, Harijs piekrita. Mēs to spējām.

Jā, mums izdevās, Eisteins noteica. Bet smirdēja nu gan ellīgi!

Abi iesmējās. Piesardzīgi, viegli. Sērīgi.

Eisteins bija apturējis mašīnu brūnajā zālē. Durvis stāvēja vaļā. Harijs uzrāpās uz bunkura jumta un, šūpodams kājas, apsēdās uz pašas maliņas. No mašīnas skaļruņiem Springstlns dziedāja par asiņu brālību ziemas nakti un to, ka solījums jāpilda.

Eisteins iedeva Harijam Jim Beam pudeli. Pilsētas pusē kāda vientuļa sirēna iegaudojās un pieklusa, līdz beidzot bezspēkā aprāvās pavisam. Inde apdedzināja Harija kaklu un kuņģi, un viņš izvēmās. Otrais malks aizgāja labāk. Trešais pavisam labi.

Šķita, ka Maksis Veinbergs mēģina saārdīt savām bungām ādu.

Man diezgan bieži ienāk prātā, ka vēlētos, lai vairāk nožēlotu, Eisteins ieteicās. Bet es ne velna nenožēloju. Man šķiet, ka esmu to pieņēmis kopš pirmā nomoda brīža. To, ka esmu tāds ellīgs rupeklis. Kā ir ar tevi?

Harijs padomāja.

Es kaunos kā suns. Bet varbūt tas tikai tāpēc, ka esmu pārāk augstās domās par sevi. Es iedomājos, ka patiesībā varētu rīkoties citādi.

Tomēr ne velna nevarēji.

Šoreiz ne. Bet nākamreiz, Eistein. Nākamreiz.

Vai kādreiz tā ir noticis, Harij? Kaut reizi visā nolādētajā cilvēces vēsturē?

-Ja kaut kas nav noticis, tas nenozīmē, ka nevar notikt. Es nezinu, vai šī pudele kritīs, ja to izlaidīšu no rokām. Pie velna, kurš no filozofiem tas bija? Hobss? Hjūms? Heidegers? Viens no tiem trakajiem ar H burtu.

Atbildi!

Harijs paraustīja plecus.

Manuprāt, ir iespējams mācīties. Problēma ir tā, ka mēs mācāmies ellīgi lēni un, kad sākam apjēgt, ir jau par vēlu. Piemēram, var gadīties, ka kāds, kuru mīli, lūdz tevi izdarīt viņam pakalpojumu.

Teiksim, palīdzēt nomirt. Bet tu atbildi nē, jo neesi sapratis, neesi to apjautis. Un, kad beidzot saproti, ir jau par vēlu. Harijs iedzēra vēl vienu malku. Un tu izdari šo mīlestības diktēto pakalpojumu kādam citam. Varbūt pat kādam, kuru ienīsti.

Eisteins paņēma pudeli.

Nav ne jausmas, par ko tu runā, bet jautri tas neizklausās.

Nav svarīgi. Nekad nav par vēlu darīt labu, vai ne?

Tu laikam gribi sacīt: vienmēr ir par vēlu?

Nē! Man vienmēr ir licies, ka mēs pārāk daudz ienīstam un tādēļ nav iespējams pakļauties citiem impulsiem. Bet mans tēvs domāja citādi. Viņš teica, ka naids un mīlestība ir viens un tas pats. Ka viss sākas ar mīlestību un naids ir tikai tās apvērstā puse.

Āmen.

Bet tad tam jānozīmē, ka vari iet citā virzienā no naida uz mīlestību. Ka naids var būt kā labs izejas punkts, lai mācītos, mainītos un nākamreiz rīkotos citādi.

Tagad tu esi tik optimistisks, Harij, ka man jāsāk domāt, vai nesākšu vemt.

Piedziedājumā iesaistījās ērģeļu skaņas kaucošas kā ripzāģis.

Eisteins mazliet pielieca galvu un nokratīja pelnus. Un Harijam sagribējās raudāt. Vienkārši tāpēc, ka viņš ieraudzīja visus gadus, kas kļuvuši par viņu dzīvi, kļuvuši par viņiem pašiem, par to, kā viņa draugs nokrata pelnus, kā vienmēr, pieliecis galvu uz sāniem, it kā cigarete būtu pārāk smaga, it kā pasaule viņam labāk patiktu sašķiebtā perspektīvā. Pelni krita uz grīdas skolas smēķētavā, tukšā alus pudelē kaktu ballītē, kurā bija iekļuvuši neaicināti, uz aukstā un mitrā bunkura betona.

Turklāt tu sāc kļūt vecs, Harij!

Kādēļ tā saki?

-Ja vīri sāk citēt savus tēvus, tad tie ir veci. Skrējiens ir beidzies.

Un tad Harijs atcerējās. Kā būtu vajadzējis atbildēt uz viņas jautājumu, ko viņš tagad vēlētos vairāk par visu. Viņš vēlējās, kaut viņam būtu ledus sirds.

Epilogs

Zilganmelni mākoņi smagi slīdēja pār Honkongas augstāko vietu Viktorijas smaili, bet lietus, kas kopš septembra sākuma nepārtraukti lija, bija pārstājis. Parādījās saule, un milzīga varavīksne pārmeta tiltu no Honkongailendas uz Koulunu. Harijs pievēra acis un pavērsa seju pret silto saulīti. Sausais laiks bija iestājies īstajā brīdī, jo šovakar Happy Valley vajadzēja sākties zirgu skriešanas sacīkstēm.

Harijs saklausīja japāņu valodas skaņas, kas tuvojās un pagāja garām soliņam, uz kura viņš sēdēja. Tie nāca no funikulera, kas kopš 1888. gada vizināja tūristus un vietējos iedzīvotājus šurp, augšā, virs pilsētas, kur tīrāks gaiss. Harijs atvēra acis un pašķirstīja sacensību programmu.

Ieradies Honkongā, viņš tūlīt bija sazinājies ar Hermani Kluitu. Tas bija piedāvājis Harijam darbu meklēt debitorus, tas ir, sameklēt cilvēkus, kuri mēģina izvairīties no parādu atmaksas. Tādējādi Kluitam nevajadzētu ar vērā ņemamu zaudējumu pārdot parādus Triādei un domāt par viņu brutālajām parādu piedziņas metodēm.

Būtu pārāk spēcīgi teikts, ka Harijam darbs patiktu, bet par to labi maksāja un tas bija vienkāršs. Parādus iekasēt viņam nevajadzēja, bija vienīgi jānoskaidro, kur vainīgie slēpjas. Tomēr izrādījās, ka ar viņa parādīšanos simt deviņdesmit trīs centimetru augums un briesmīga rēta no mutes kaktiņa līdz ausij bieži vien pietika, lai parāds tūlīt tiktu samaksāts. Un vienīgi izņēmuma gadījumos viņš izmantoja meklētāju, kas atradās uz kāda servera Vācijā.

Tomēr grūtības sagādāja atturēšanās no narkotikām un alkohola. Līdz šim tas bija izdevies. Šodien reģistratūrā bija gulējušas un viņu gaidījušas divas vēstules. Nebija ne jausmas, kā tās viņu atradušas. Vienīgi Kajai varēja būt ar to kaut kāds sakars. Uz vienas aploksnes bija Oslo Policijas apgabala logo, un Harijs minēja, ka tā varētu būt no Gunnara Hāgena. Par otro nemaz nevajadzēja zilēt, jo viņš tūdaļ pazina Oļega stāvo un vēl bērnišķīgo rokrakstu. Harijs bija ielicis abas vēstules jakas kabatā, tā arī neizlēmis, lasīt tās vai ne un, ja lasīt, tad kad.

Viņš salocīja sacensību programmu un nolika to sev blakus uz soliņa. Piemiedzis acis, paskatījās uz ķīniešu kontinentu, kur ar katru nākamo gadu dzeltenais smogs kļuva aizvien blīvāks. Bet te augšā, kalna virsotnē, gaiss likās gandrīz svaigs. Viņš paskatījās lejup uz Happy Valley. Uz kapiem rietumos no Wong Nai Chung ielas, kuros bija atsevišķi sektori protestantiem, katoļiem, musulmaņiem un hinduistiem. Viņš varēja saskatīt hipodromu, viņš zināja, ka žokeji jau izveduši zirgus un iesilda tos vakara sacensībām. Drīz sāks plūst publika: cerību pilnie, cerību zaudējušie, veiksminieki un neveiks-minieki. Tie, kuri nāks, lai piepildītu savu sapni, un tie, kuri nāks tikai pasapņot. Zaudētāji, kas nebija aprēķinājuši risku, un tie, kuri uzņēmās risku, tomēr zaudēja. Tie bija bijuši šeit jau agrāk, un visi atgriezās, arī spoki no kapiem tur, lejā, tie vairāki simti, kas gāja bojā lielā ugunsgrēka laikā Happy Valley hipodromā 1918. gada sacensību laikā. Šovakar noteikti bija viņu kārta zīlēt attiecības starp likmi un laimestu, novērst nejaušības, piebāzt pilnas kabatas ar čaukstošiem Honkongas dolāriem un palikt dzīviem. Pēc dažām stundām tie saies iekšā aiz vārtiem, izlasīs sacensību programmu, aizpildīs talonus ar saviem dienas doubles, quinellas, exactas, trifectas, superfectas kā nu kuram to spēļu dievu sauc. Tie sastāsies rindā pie lodziņiem, turot gatavībā likmes. Pie katra finiša vairums no tiem mazliet nomirtu, bet glābšana būtu tikai piecpadsmit minūšu attālumā, kad sāksies nākamais skrējiens. Ja vien tu, protams, neesi pašnāvnieks, tāds, kurš iegulda visu, kas viņam ir, uz vienu zirgu vienā skrējienā. Bet neviens nežēlojās. Visi apzinās iespējas.

Bet tu pazīsti ne tikai tos, kuri apzinās iespējas, bet arī tos, kuriem rezultāts ir zināms. Kādā Dienvidāfrikas hipodromā starta steliņģos nesen tika atrastas zemē ieraktas caurules. Tajās bija saspiests gaiss un mazas dārta šautriņas ar trankvilizatoru, kuras, nospiežot tālvadības pults pogu, varēja iešaut zirgam vēderā.

Katrine Brata bija paziņojusi, ka Sigurs Altmans piereģistrējies kādā Šanhajas viesnīcā. Līdz tai bija nepilnu stundu ilgs lidojums. Harijs uzmeta pēdējo skatienu programmas pirmajai lappusei. Tie, kuriem zināms rezultāts.

"Iā ir tikai spēle. Tā mēdza teikt Hermanis Kluits. Varbūt tāpēc, ka pats parasti vinnēja.

Harijs paskatījās pulkstenī, piecēlās un sāka iet uz tramvaja pusi. Viņam bija ieteikts kāds perspektīvs zirgs trešajā skrējienā.

1 Es redzu miroņus. (Angļu vai.)

1 Nevar salabot. (Angļu vai.)

1 Stāvi! (Angļu vai.) Šeit: sastingsti.

' Ātrā rokudzelžu saslēgšana. (Angļu vai.)

1 Visstiprākā. (Angļu vai.)

1 Katedra vai Mācītāja kancele 600 m augsta klints. Populāra apskates vieta Norvēģijā. (Red. piez.)

1 Lieta slēgta. (Angļu vai.)

1 Es nejokoju, kungs. (Angļu vai)

1 Lai notiek! (Angļu vai.)

1 Pareizi. (Vācu vai.)

1 Djūks Elingtons (1899-1974) amerikāņu mūziķis. (Tulk. piez.)

'■ Diezin vai. (Angļu vai.)

1 Mīlulītis. (Vācu vai)

1 Van Borsts mājās? (Angļu vai.)

1 Seko tai mašīnai! (Angļu vai.)

1 Bēgļi. Iet prom. Nāk slikti cilvēki. (Angļu vai)

1 Gaidi šeit! Angfu vai.)

1 Vai kādu meklējat, kundze? (Angļu vai.)

3 Neuztraucieties, kundze. Mēs viņam samaksājām. (Angļu vai.)

4 Brauksim! (Angļu vai.)

1 Ejiet, piebeidziet viņu un aizvediet uz turieni! (Angļu vai.)

Content

Nesbē Jū Leopards

PIRMĀ DAĻA

1. NODAĻA. Hipoksija

2. NODAĻA. Apskaidrojoša tumsa

3. NODAĻA. Honkonga

4. NODAĻA Sex Pistols

5. NODAĻA. Parks

6. NODAĻA Atgriešanās mājās

7. NODAĻA. Karātavas

8. NODAĻA Snow Patr0l

9. NODAĻA. Bezdibenis

OTRĀ DAĻA

10. NODAĻA Atgādinājums

11. NODAĻA. Izdruka

12. NODAĻA Nozieguma vieta

13. NODAĻA. Kabinets

14. NODAĻA Darbinieku meklēšana

15. NODAĻA. Stroboskopiskā gaisma

16. NODAĻA. Speed King

17. NODAĻA. Šķiedra

18. NODAĻA. Paciente

19. NODAĻA. Baltā līgava

20. NODAĻA. Eisteins

21. NODAĻA. Sniegbaltīte

22. NODAĻA. Mekletājs

23. NODAĻA Pasažieris

TREŠĀ DAĻA

24. NODAĻA Stavangere

25. NODAĻA. Teritorija

26. NODAĻA. Injekciju adata

27. NODAĻA. Laipna, zaglīga un alkatīga

28. NODAĻA. Drammene

29. NODAĻA Kluits

30. NODAĻA Viesu grāmata

31. NODAĻA. Kigali

32. NODAĻA. Policists

33. NODAĻA Leipciga

34. NODAĻA Vidējā

35. NODAĻA. Niršana

CETURTĀ DAĻA

36. NODAĻA. Helikopters

37. NODAĻA Profils

38. NODAĻA Sakropļots

39. NODAĻA Atbilstību meklēšana

40. NODAĻA. Piedāvājums

41. NODAĻA Atļauja

42. NODAĻA Bīvis

43. NODAĻA. Vizīte

44. NODAĻA Enkurs

45. NODAĻA. Nopratināšana

PIEKTĀ DAĻA

46. NODAĻA. Sarkanā vabole

47. NODAĻA Bailes no tumsas

48. NODAĻA. Hipotēze

49. NODAĻA Bombay Garden

50. NODAĻA Kukulis

51. NODAĻA Vēstule

52. NODAĻA. Apmeklējums

53. NODAĻA Heelhook

54. NODAĻA. Tulpe

55. NODAĻA Tirkīzs

SESTĀ DAĻA

56. NODAĻA. Ēsma

57. NODAĻA. Pērkons

58. NODAĻA. Sniegs

59. NODAĻA. Aprakti

60. NODAĻA Troļļi un rūķi

61. NODAĻA. Kritiena augstums

62. NODAĻA. Tranzīts

63. NODAĻA Klēts

SEPTĪTĀ DAĻA

64. NODAĻA. Stāvoklis

65. NODAĻA Kadok

66. NODAĻA. Dzēšanas pabeigšana

67. NODAĻA. Kavalieris

68. NODAĻA. Līdakas ķeršana

69. NODAĻA. Kaligrāfiskais raksts

70. NODAĻA. Neredzamā zona

71. NODAĻA. Prieks

72. NODAĻA. Heroīns

73. NODAĻA Arests

73. NODAĻA. Bristol Cream

ASTOTĀ DAĻA

75. NODAĻA Transpirācija

76. NODAĻA Atkārtotā identificēšana

77. NODAĻA Nospiedumi

78. NODAĻA. Vienošanās

79. NODAĻA Neatbildētie izsaukumi

80. NODAĻA. Ritms

81. NODAĻA. Gaismas kūlīši

82. NODAĻA. Sarkana krāsa

DEVITA DAĻA

83. NODAĻA. Pasaules mala

84. NODAĻA Atkalapvienošanās

85. NODAĻA. Munks

87. NODAĻA. Kalibrs

87. NODAĻA Kalašņikovs

88. NODAĻA. Kāzas

89. NODAĻA. Marlons Brando

DESMITĀ DAĻA

90. NODAĻA. Atvadas

92. NODAĻA Brīvais kritiens

93. NODAĻA Atbilde

94. NODAĻA Risu nūdeles

95. NODAĻA. Sabiedrotie

Epilogs