Nesbē Jū

Policija

Jū Nesbē

Policija

Knutam Nesbē, futbolistam, ģitāristam, draugam, brālim

PIRMĀ DAĻA

..

PROLOGS

Tā gulēja tur, aiz durvīm.

Stūra skapja iekšpuse oda pēc veca koka, pulvera gāzēm un ieroču eļļas. Kad caur istabas logu no ārpuses iespīdēja saule, skapī pa atslēgas caurumu ielauzās konusveida gaismas stariņš un kad saule atradās pareizajā leņķī izgaismoja uz vidējā plaukta gulošu pistoli.

Tā bija krievu Odessa, plašāk pazīstamās Stečkina pistoles kopija.

Šis ierocis savā mūžā bija krietni paceļojis: kopā ar kulakiem no Lietuvas devies uz Sibīriju, klīdis Dienvidsibīrijā pa dažādām urku mītnēm, bijis atamana, kazaku vadoņa, rokā brīdī, kad to nogalināja miliči, līdz beidzot nonācis pie kāda ieroču kolekcionāra Tagilas cietuma priekšnieka. Pēc tam šo neglīto, stūraino pistoli uz Norvēģiju atveda Rūdolfs Asajevs, kurš pirms nozušanas bija monopolizējis Oslo narkotiku tirgu ar heroīnam līdzīgo opioīdu vijolīti. Arī šobrīd ierocis atradās šajā pilsētā, precīzāk Holmenkollveienā, Rākelas Faukes mājā. Odessa aptverē pietika vietas divdesmit 9 X 18 mm Makarov kalibra patronām, ar to varēja šaut gan kārtām, gan pa vienai. Pašreiz aptverē bija palikušas divpadsmit patronas.

Trīs lodes tika izšautas uz konkurējošo Kosovas albāņu narkotiku tirgoņiem, no kurām tikai viena bija trāpījusi dzīvā miesā.

Nākamās divas lodes bija nogalinājušas Gusto Hansenu, jaunu zagli un narkotiku tirgoni, kurš bija izšķērdējis Asajeva naudu un narkotikas.

Pistole bija vēl saglabājusi trīs pēdējo šāvienu pulvera smaku. Lodes bija ieurbušās bijušā policista Harija Hola krūtīs un galvā, kurš bija izmeklējis Gusto Hansena slepkavības lietu. Pat nozieguma vieta bija tā pati: Hausmana iela 92.

Policija vēl nebija atrisinājusi Gusto slepkavību, un astoņpadsmitgadigais jaunietis, kas uz aizdomu pamata bija arestēts, tika atbrīvots, jo neizdevās ne atrast ieroci, ne ari saistīt viņu ar slepkavības ieroci. Šī puiša vārds bija Oļegs Fauke. Viņš katru nakti pamodās un, blenžot tumsā, savā iztēlē dzirdēja šāvienu skaņas. Ne to šāvienu, ar kuriem bija nogalinājis Gusto, bet citu to, kuri bija tēmēti uz policistu, kas bērnībā aizstāja viņam tēvu. Viņš bija sapņojis, ka tas kādreiz apprecēs viņa māti Rākelu. Harijs Hols, kura skatiens tumsā kvēloja Oļega acu priekšā. Viņš domāja par pistoli, kas guļ attālākajā stūra skapī, un cerēja, ka nekad to savā mūžā vairs neredzēs. Ka neviens to vairs neredzēs. Ka tā gulēs tur mūžīgi.

Viņš gulēja tur, aiz durvīm.

Apsargātā slimnīcas palāta oda pēc zālēm un krāsas. Aparāts blakus gultai reģistrēja viņa sirdspukstus.

Oslo pilsētas domes sociālā darbiniece Isabelle Skeijena un jaunais policijas priekšnieks Mikaēls Belmans cerēja, ka nekad vairs viņu neredzēs.

Ka neviens viņu vairs neredzēs.

Ka viņš turpinās gulēt tur mūžīgi.

1.   NODAĻA

Bija gara, silta septembra diena. Oslofjordā krītošie saules stari vērta tā ūdeņus izkausētā sudrabā un lika iekvēloties jau pirmo rudenīgo nokrāsu skartajām nogāzēm. Šī bija viena no tām dienām, kad Oslo iedzīvotāji zvēr, ka nekad, nekad nepametīs šo pilsētu. Saule jau laidās lejup aiz Ullernas, un tās pēdējie stari gandrīz horizontāli apspīdēja apkārtējo ainavu: zemos, vienkāršos namiņus, kas bija liecinieki pilsētas necilajai pagātnei, un dārgos mansarda dzīvokļus ar terasēm, kas liecināja par naftas pasaku, pēkšņi pārvēršot šo zemi par vienu no bagātākajām valstīm pasaulē, un narkomānu mazās, labi organizētās pulcēšanās vietas Stēnsparkā, kur narkotiku pārdozēšanas dēļ bija vairāk nāves gadījumu nekā citās, pat astoņreiz lielākās Eiropas pilsētās. Saules stari slīdēja pāri dārziem, kuros batuti bija nodrošināti ar aizsargtīkliem, bet bērni uz tiem nelēkāja vairāk par trim reizē, jo tā noteica instrukcija. Arī pāri mežainajām nogāzēm, kas puslokā apņēma tā saukto Oslo ieplaku. Saule nevēlējās šķirties no pilsētas, tā stiepa savus staru pirkstus līdzīgi ilgam atvadu sveicienam pa aizbraucoša vilciena logu.

Dienas sākums bija iezīmējies ar aukstu, tīru gaisu un skaudru gaismu kā no spuldzēm operāciju zālē. Temperatūra pamazām bija cēlusies, debesis kļuvušas zilas un gaiss tik patīkami silts, ka nu jau septembri varēja uzskatīt par gada skaistāko mēnesi. Viegli un pamazām iestājoties nokrēslai, villu rajonos kalnu nogāzēs ap Māridālsvannetu gaiss sāka smaržot pēc āboliem un siltām egļu skujām.

Ērlenns Venneslā tuvojās pēdējā pakalna virsotnei. Sajūtot muskuļos pienskābi, viņš koncentrējās, lai spiediens uz pedāļiem būtu vertikāls un ceļgali pavērsti nedaudz uz iekšpusi. Pareiza tehnika bija ļoti svarīga, it īpaši tad, ja cilvēks ir noguris un smadzenes cenšas mainīt ķermeņa stāvokli tā, lai noslogoti tiktu mazāk nogurušie, taču arī mazāk efektīvie muskuļi. Viņš juta, kā cietais velosipēda rāmis absorbē un izmanto katru tajā iespiesto vatu, juta, kā, pārslēdzot pārnesumu, pieaug ātrums. Venneslā pacēlās no sēdekļa un mēģināja saglabāt nemainīgu pedāļu griešanās frekvenci aptuveni deviņdesmit spiedieni minūtē. Viņš paskatījās uz pulsa rādītāju. Simt sešdesmit astoņi. Tad novirzīja pieres lampiņas staru uz stūrei piestiprināto GPS displeju. Tajā bija sīka Oslo un tās apkārtnes karte, aprīkota ar aktīvu raidītāju. Velosipēds un tā dažādās ierīces bija izmaksājuši vairāk, nekā, nopietni runājot, varētu atļauties izdot nesen pensijā devies smago noziegumu izmeklētājs. Tomēr bija svarīgi uzturēt sevi labā fiziskā formā tagad, kad dzīve piedāvā citus izaicinājumus.

Godīgi sakot mazākus izaicinājumus.

Pienskābe tagad knaibīja gurnus un kājas. Tas bija sāpīgs, taču vienlaikus skaists solījums tam, kas notiks tālāk. Endorfīna svētki. Pārguruši muskuļi. Tīra sirdsapziņa. Alus kopā ar sievu uz balkona, ja vien pēc saulrieta nekļūs pārāk auksts.

Pēkšņi viņš bija ticis līdz virsotnei. Ceļš kļuva līdzens. Priekšā gulēja Māridālsvannets. Venneslā samazināja ātrumu. Viņš bija ārpus pilsētas. Patiesībā tas bija absurds, ka pēc piecpadsmit minūšu ilga, ātra brauciena ar velosipēdu no galvaspilsētas centra tevi pēkšņi apņem lauki, viensētas un biezs mežs ar vakara tumsā izzūdošām pastaigu taciņām. Galvas āda niezēja zem pelēkās Bell firmas velosipēdistu ķiveres, kas bija izmaksājusi tikpat daudz, cik mazmeitiņai Līnei Marī viņas sestajā dzimšanas dienā uzdāvinātais bērnu velosipēds. Tomēr Ērlenns Venneslā ķiveri nenoņēma. Vairumā gadījumu galvenais nāves cēlonis velosipēdistiem ir iegūtās traumas.

Viņš pameta skatienu uz pulsa rādītāju. Simt septiņdesmit pieci. Simt septiņdesmit divi. Tīkama vēja pūsmiņa atnesa no pilsētas puses tālas līksmu saucienu skaņas. Droši vien no Ullevollas stadiona, kur šovakar notiek valsts izlases sacensības ar Slovākiju vai Slovēniju. Ērlenns Venneslā uz mirkli iedomājās, ka urravas ir par godu viņam. Jau labi pasen neviens viņu nebija suminājis. Pēdējo reizi tas notika

atvadu ceremonijā no KR1P0S, Brīnā. Bija krēma torte, šefa Mikaēla Belmana runa, kurš kopš tā brīža apņēmīgi virzījās uz Policijas pārvaldes priekšnieka krēslu. Un Ērlenns bija uzklausījis aplausus, tvēris viņu skatienus, pateicies un pat jutis, kā aizspiežas kakls brīdī, kad vajadzēja noturēt vienkāršo, īso un faktiem piebārstīto pateicības runu, kā to prasīja KRIPOS tradīcija. Izmeklējot slepkavības, viņa darbā bija gan kāpumi, gan kritumi, taču Ērlenns bija izvairījies no lielām kļūdām. Tomēr viņš zināja, ka simtprocentīgas pārliecības nekad nevar būt. Tas ir, tagad, kad DNS analīzes tehnoloģija ir tik tālu attīstījusies un policijas vadība ir izrādījusi vēlmi to izmantot dažu senu lietu pārlūkošanai, pastāvēja risks saņemt atbildes. Jaunas atbildes. Rezultātu. Neatklātu noziegumu gadījumos viss būtu lieliski, bet Ērlenns nesaprata, kādēļ viņi vēlējās ieguldīt līdzekļus lietās, kas jau sen atklātas un izbeigtas.

Tumsa sabiezēja, un, lai gan iela bija apgaismota, viņš gandrīz pabrauca garām koka plāksnītei, kas norādīja pagriezienu uz meža taciņu. Re, kur tā bija. Tieši tā, kā viņš to atcerējās. Viņš nogriezās no ceļa un nokļuva uz mīksta meža celiņa. Ērlenns brauca tik lēni, cik vien iespējams, lai nezaudētu līdzsvaru. Gaismas aplītis no ķiverei piestiprinātās lampiņas slīdēja pa stidziņu un izgaisa tumšajās eglēs. Ēnas, bailīgas un ašas, skrēja viņam pa priekšu, tās mainījās un slēpās. Tieši tā viņš visu iztēlojās, mēģinādams iedomāties sevi viņas vietā skrienošu, bēgošu ar lukturīti rokā no vietas, kur trīs dienas turēta ieslodzījumā un tikusi izvarota.

Un, kad Ērlenns negaidīti ieraudzīja, ka tumsā viņam priekšā iedegas lukturītis, uz mirkli iedomājās, ka tas ir viņas lukturītis, ka viņa atkal skrien, bet viņš sēž uz motocikla un dzenas viņai pakaļ, lai noķertu. Gaismas stars Ērlenna priekšā pasvārstījās un tad pavērsās tieši pret viņu. Viņš apstājās un nokāpa no velosipēda. Uzspīdināja savu lukturīti pulsa rādījumam. Jau mazāk par simtu. Nav slikti.

Tad atkabināja siksniņu zem zoda, noņēma ķiveri un pakasīja galvu. Ak Dievs, cik labi! Viņš izslēdza lukturīti, uzkāra ķiveri uz stūres un sāka stumt velosipēdu uz gaismiņas pusi. Juta, kā ķivere sitas pret rāmi un roku.

Ērlenns Venneslā apstājās lukturīša priekšā, kas pacēlās augstāk. Tā spēcīgie stari griezās acīs. Apžilbināts viņš nodomāja, ka

vēl joprojām dzird savu smago elpu un ir dīvaini, ka pulss ir tik zems. Viņš nojauta kādu kustību kaut kas tika pacelts aiz lielā, trīcošā gaismas apļa izdzirdēja gaisā klusu, šņācošu skaņu, un galvā iezagās brīnumaina doma: viņam nevajadzēja tā rīkoties. Nevajadzēja noņemt ķiveri. Vairumā gadījumu galvenais nāves cēlonis velosipēdistiem…

Doma, šķiet, iesprūda, it kā būtu noticis lēciens laikā, it kā attēla pārraide uz mirkli tiktu pārtraukta.

Ērlenns Venneslā pārsteigts blenza sev priekšā un juta siltu sviedru lāsi noritam lejup pa pieri. Viņš ierunājās, bet vārdos nebija satura, it kā sakaros starp smadzenēm un muti būtu ieviesusies kļūda. Atkal varēja dzirdēt kluso šņākoņu. Tad skaņa izzuda. Izzuda visas skaņas, pat viņa elpas skaņa. Viņš pamanīja, ka ir nokritis uz ceļiem un velosipēds lēni slīd grāvī. Viņa priekšā dejoja dzeltenā gaisma, bet tad nozuda, kad sviedru lāsīte sasniedza virsdeguni, ietecēja acīs un padarīja aklu. Un Ērlenns saprata, ka tie nav sviedri.

Trešais sitiens šķita kā lāsteka, kas cauri galvai un kaklam ietriecas ķermenī. Viss sasala.

Es negribu mirt, viņš vēl nodomāja un mēģināja pacelt roku, lai aizsargātu galvu, bet, nespēdams pakustināt nevienu locekli, saprata, ka ir paralizēts.

Ceturto sitienu viņš vairs nejuta un, spriežot pēc mitrās augsnes smaržas, saprata, ka tagad guļ zemē. Viņš samirkšķināja acis, un vienā no tām atgriezās redze. Tieši sejas priekšā Ērlenns ieraudzīja lielu, netīru, māliem notašķītu zābaku pāri. To papēži pacēlās, un zābaki mazliet atrāvās no zemes. Nolaidās. Šīs kustības atkārtojās. Papēži pacēlās, un zābaki atrāvās no zemes. It kā tas, kurš sita, palēktos. It kā palēktos, lai spēriens būtu vēl spēcīgāks. Un pēdējā doma, kas izbrāzās cauri Ērlenna smadzenēm, bija: jāatceras, kā sauc mazmeitiņu, viņa mazmeitiņu, jo viņš nedrīkst aizmirst tās vārdu.

2.    NODAĻA

Izmeklētājs Antons Mitets izcēla līdz pusei piepildīto plastmasas krūzīti no mazā, sarkanā kafijas automāta Nespresso D290, pieliecās un nolika to uz grīdas. Nebija nevienas mēbeles, uz kuras to novietot. Tad apvērsa otrādi iegareno kārbiņu, un plaukstā iekrita jauna kafijas kapsula. Ierastām kustībām viņš pārbaudīja, vai plānais metāla folijas vāciņš nav perforēts, vai paciņa nav bijusi lietota, un tad ielika to aparātā. Ielika arī tukšu plastmasas krūzīti un nospieda vienu no spīdošajām podziņām.

Automāts Nespresso D290 sāka smagi elsot un stenēt. Antons paskatījās pulkstenī. Drīz būs pusnakts. Sardzes maiņa. Mājās viņu gaidīja, tomēr Antons uzskatīja, ka vispirms jāizskaidro meitenei pienākumu loks, jo viņa tomēr ir tikai Policijas akadēmijas studente. Silje vai tā viņu sauca? Antons Mitets vēroja kafijas tecēšanu. Vai viņš vārītu kafiju, ja kolēģis būtu vīrietis? To viņš nezināja, un tam nebija nozīmes: viņš bija pārstājis mēģināt sev atbildēt uz šādiem jautājumiem. Bija iestājies tāds klusums, ka varēja saklausīt pēdējos, gandrīz caurspīdīgos pilieniņus iekrītam krūzītē. Kapsulā vairs nebija ne krāsas, ne garšas, tomēr vajadzēja izdabūt ārā visu, jo nakts dežūra meitenei būs ilga. Bez sabiedrības, bez notikumiem, bez nekādas nodarbes, izņemot skatīšanos Centrālās slimnīcas nekrāsotajās, kailajās betona sienās. Tādēļ Antons nolēma pirms došanās prom izdzert kopā ar viņu kafiju. Viņš paņēma abas krūzītes un devās atpakaļ. Sienās atbalsojās viņa soļi. Antons gāja garām aizvērtām un aizslēgtām durvīm, zinot, ka aiz tām, izņemot kailas sienas, nekā cita nav. Centrālo slimnīcu norvēģi izņēmuma kārtā bija cēluši, domājot par nākotni, labi apzinoties, ka cilvēku būs vairāk,

ka kļūs vecāki un slimīgāki, un ari prasīgāki. Tie bija domājuši par nākotni, rīkojušies tāpat kā vācieši, būvējot savas autostrādes, vai zviedri, savas lidostas. Bet vai viņi šie nedaudzie autobraucēji izjuta to pašu, kad pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados lepnā vientulībā traucās pa milzīgām betona šosejām cauri Vācijas laukiem, vai zviedru pasažieri sešdesmitajos gados, steidzoties pa Arlandas lidostas pārlieku lielajām zālēm… Vai viņi izjuta spoku klātbūtni? Lai gan viss tur bija gluži jauns un tīrs un neviens vēl nebija gājis bojā automobiļu vai lidmašīnas katastrofā, vai varēja just, ka tur mājo spoki? To, ka mašīnu starmeši jebkurā brīdī var izgaismot ceļmalā stāvošu ģimeni, kuras locekļi, asiņaini un bāli, bez jebkādas izteiksmes sejā blenž uz gaismu: tēvu, avārijā caurdurtu, māti ar pārlauztiem kakla skriemeļiem un bērnu ar norautiem locekļiem? Vai ari to, ka Ārlandā, ielidošanas zālē, uz bagāžas transportiera lentes cauri plastikāta aizkaram var pēkšņi izslīdēt apdeguši, vēl gruzdoši līķi, zem kuriem kūst lentes gumija, ar mēmiem kliedzieniem to vaļējās, kūpošās mutēs? Neviens no ārstiem nebija spējis viņam pastāstīt, kādam nolūkam šis ēkas spārns kalpos. Skaidrs bija vienīgi tas, ka aiz šīm durvīm cilvēki mirs. Tas jau jautās gaisā, neredzami ķermeņi ar nemierpilnām dvēselēm šeit jau gulēja.

Antons nogriezās ap stūri un nonāca jaunā, vāji apgaismotā koridorā tik tukšā un simetriski kvadrātveidīgā, ka radās interesanta optiskā ilūzija: koridora galā uz krēsla sēdošā meitene, kura bija ģērbusies formā, atgādināja mazu glezniņu pie gludas sienas.

-    Lūk, es arī tev atnesu kafiju! viņš ieteicās, nostājies tās priekšā.

Divdesmit gadu? Nedaudz vairāk. Varbūt divdesmit divi.

-     Paldies, bet man ir līdzi! viņa atteica un no blakus krēslam gulošās mazās mugursomiņas izņēma termosu.

Viņas intonācijā izskanēja gandrīz nemanāma izsmalcinātība. Iespējams, tas bija ziemeļnieku dialekta dēļ.

-    Šī ir labāka! Antons, turot krūzīti pastieptajā rokā, paskaidroja.

Meitene bridi vilcinājās, tad paņēma to.

-    Turklāt par brīvu! Antons piebilda un, aizlicis roku aiz muguras, paberzēja apdedzinātos pirkstu galus pret auksto žaketes drēbi.

-     Patiesībā mums ir pašiem savs kafijas automāts. Tas atrodas koridorā pie…

-     Es to redzēju, kad atnācu, viņa sacīja. Bet instrukcijā ir teikts, ka mēs ne uz mirkli nedrīkstam pamest pacienta palātas durvis. Tādēļ es paņēmu kafiju sev līdzi no mājām.

Antons Mitets ieņēma malku no savas krūzītes.

-     Tas ir labi, bet šurp ved tikai viens koridors! Mēs atrodamies ceturtajā stāvā, un no šīs vietas līdz kafijas automātam nav nekādu durvju, kas vestu uz citām kāpnēm vai ieejām! Tādēļ nav iespējams paiet mums garām pat tad, ja dosimies pēc kafijas.

-    Izklausās nomierinoši, tomēr es labāk pildīšu instrukciju! Viņa īsi uzsmaidīja Antonam. Un tad, iespējams, lai izlīdzinātu netiešo nopēlumu, padzērās no plastmasas krūzītes.

Antons mazliet sapīka un jau gatavojās kaut ko sacīt par patstāvīgu domāšanu, kas rodas līdz ar pieredzi, taču nepaspēja līdz galam noformulēt savu domu, kad koridora galā kaut kas piesaistīja viņa uzmanību. Likās, uz viņu pusi nelielu gabaliņu virs grīdas slīd kaut kas balts. Viņš dzirdēja, ka Silje pieceļas. Tēls pieņēma noteiktākus apveidus un pārvērtās par korpulentu, blondu sievieti medmāsas apģērbā. Viņš zināja, ka šonakt viņa dežurēs. Bet rītvakar būs brīva.

-     Labvakar! Medmāsa draudzīgi pasmaidīja un, pacēlusi roku ar divām šļircēm, piegāja pie durvīm un uzlika plaukstu uz durvju roktura.

-     Pagaidi! Silje paspēra soli uz priekšu. Man jāieskatās tavā apliecībā! Vai tu zini šīsdienas paroli?

Medmāsa pārsteigti paskatījās uz Antonu.

-    Ja vien mans kolēģis var galvot par tevi, Silje piebilda.

Antons pamāja ar galvu.

-     Ej vien iekšā, Mūna!

Medmāsa atvēra durvis. Antons noskatījās, kā sieviete ieiet palātā. Vāji apgaismotajā telpā viņš ievēroja ap gultu izvietotus aparātus un kāju pirkstus, kas rēgojās no segas apakšas. Pacients bija tik garš, ka nācās sameklēt garāku gultu. Durvis aizvērās.

-    Labi! Antons ieteicās un, uzsmaidījis Siljei, pamanīja, ka viņai tas nepatīk, ka viņa Antonu uzskata par šovinistu, kurš nupat ielicis atzīmi par sevi jaunākai sieviešu kārtas kolēģei. Bet viņa taču, velns parāvis, ir studente, un prakses gada laikā viņai ir jāmācās no pieredzējušiem policistiem! Antons stāvēja un, šūpodamies uz papēžiem,

īsti nezināja, kā iziet no radušās situācijas, taču Silje viņu apsteidza:

-     Kā jau teicu, esmu izlasījusi instrukciju. Un tevi droši vien gaida ģimene!

Viņš pielika krūzīti pie lūpām. Kas Siljei zināms par viņa ģimenes stāvokli? Vai nebūs kaut ko izfantazējusi par viņu un Mūnu, piemēram? To, ka vairākus vakarus pēc dežūras aizvedis viņu līdz mājām un ar to vien viss nebeidzās?

-    Uzlīme ar lācīti uz tavas somas! Viņa pasmaidīja.

Antons iedzēra krietnu malku kafijas. Nokremšļojās.

-    Man pietiek laika. Tā kā šī ir tava pirmā dežūra, tad, izmantojot iespēju, vari man pajautāt, ja vēlies kaut ko noskaidrot. Saproti ne jau vienmēr viss ir ierakstīts instrukcijā! Viņš pamīņājās. Cerēja, ka Silje ir dzirdējusi un sapratusi zemtekstu.

-     Kā vēlies, viņa noteica ar kaitinošu pašpārliecību, kādu var atļauties vienīgi tie, kuri ir jaunāki par divdesmit pieciem gadiem.

-     Tas pacients tur, iekšā. Kas viņš ir?

-    Es nezinu. Arī instrukcijā tā rakstīts. Viņš ir anonīms, un tādam viņam ir jāpaliek.

-     Bet kaut ko taču tu zini?

-    Vai tiešām?

-     Mūna. Tu neuzrunāsi kādu cilvēku vārdā, ja nebūsi ar viņu ticies jau agrāk. Ko viņa pastāstīja?

Antons Mitets paskatījās uz Silji. Diezgan glīta, tomēr pietrūkst kaisles vai šarma. Viņa gaumei mazliet par tievu. Nesakopti mati un uzrauta augšlūpa, kas atsedz divus nelīdzenus priekšzobus. Bet viņa bija jauna. Slaida, ar labi trenētu ķermeni zem melnās uniformas par to Antons bija pārliecināts. Ja viņš izstāstītu to, ko zina, vai tas notiktu tāpēc, ka neapzinīgi bija aprēķinājis viņa labvēlība palielinātu izredzes pārgulēt ar Silji par vienu simtdaļu procenta? Varbūt tāpēc, ka Siljei līdzīgas meitenes piecu gadu laikā kļūst par inspektorēm vai īpaši svarīgu lietu izmeklētājām? Tās kļūst par viņa priekšniecēm, bet pats viņš vienmēr paliks vienkāršs policists, jo Drammenes lietu neaizmirsīs, tā būs kā siena, kā traips, kuru nav iespējams likvidēt.

-     Slepkavības mēģinājums, Antons sacīja. Zaudējis daudz asiņu. Viņi apgalvo, ka, atvedot uz slimnīcu, pulsa gandrīz neesot bijis. Visu laiku guļ komā.

-     Kādēļ viņu apsargā?

Antons paraustīja plecus.

-     Potenciāls liecinieks. Ja izdzīvos.

-     Ko viņš zina?

-     Narkotiku lietas. Augstā līmenī. Ja viņš pamodīsies, tad droši vien nāks klajā informācija, kas Oslo pilsētā atmaskos daudzas svarīgas, heroīna apritē iesaistītas personas. Turklāt varēs pastāstīt, kurš gribēja viņu nogalināt.

-    Tātad tie uzskata, ka slepkava var atgriezties un pabeigt savu darbu?

-    Ja uzzinās, ka viņš ir dzīvs un kur atrodas, tad jā. Tādēļ mēs esam šeit.

Meitene pamāja ar galvu.

-     Vai viņš izdzīvos?

Antons pakratīja galvu.

-     Viņi domā, ka dažus mēnešus spēs uzturēt viņu pie dzīvības, taču izredzes atmosties no komas ir niecīgas. Un tomēr… Antons pamīņājās, jo Siljes pētošais skatiens viņam nepatika. Tikmēr viņu apsargās.

Antons Mitets devās prom ar sajūtu, ka cietis sakāvi. Reģistratūrā viņš nokāpa pa kāpnēm un izgāja uz ielas rudenīgā vakara gaisā. Tikai tad, kad stāvvietā bija iesēdies mašīnā, viņš pamanīja, ka vibrē mobilais telefons.

Zvanīja no operatīvās centrāles.

-     Māridālene, slepkavība, nulle-viens paziņoja. Zinu, ka tev maiņa ir beigusies, bet viņiem ir vajadzīga palīdzība notikuma vietas ielenkšanai. Un tu esi formastērpā…

-     Cik ilgi?

-     Tu atbrīvosies ne vēlāk kā pēc trim stundām.

Antons bija pārsteigts. Pēdējā laikā tika darīts viss, lai cilvēkiem nebūtu jāstrādā virsstundas, pat praktiski apsvērumi nepieļāva stingro likumu un budžeta noteikumu pārkāpumus. Viņš nojauta, ka ar šo slepkavību saistās kaut kas īpašs, un cerēja, ka nogalinātais nav bērns.

-     Labi, Antons Mitets atsaucās.

-     Nosūtu tev GPS koordinātas.

Tas bija jaunums. GPS ar detalizētu Oslo pilsētas un tās apkārtnes karti un aktīvs raidītājs ļāva operatīvajai centrālei lokalizēt katra darbinieka atrašanās vietu. Droši vien tādēļ bija piezvanījuši viņam: viņš bija vistuvāk notikuma vietai.

-     Labi, Antons piekrita. Trīs stundas.

Laura jau bija apgūlusies, bet viņai patika, ja Antons pēc darba ātri atgriežas mājās, tādēļ viņš nosūtīja tai īsziņu, iedarbināja motoru un uzņēma kursu uz Māridālsvannetu.

Antonam nevajadzēja ieskatīties GPS kartē, jo pie iebrauktuves Ullevollas ganībās stāvēja četras policijas mašīnas, bet mazliet tālāk ceļu norādīja oranži dzeltenas nožogojuma lentes.

Antons no mašīnas cimdu nodalījuma izņēma kabatas lukturīti un piegāja pie nožogojuma ārpusē stāvošā policista. Birztaliņā zibsnījās kabatas lukturīšu stari un dega arī izmeklētāju grupas spuldzes, kas Antonu vienmēr uzvedināja uz domām par kinofilmas uzņemšanu. Īstenībā tas nebija tālu no patiesības: tagad kriminālisti ne tikai fotografēja, bet izmantoja arī augstas izšķirtspējas videokameras, tādējādi fiksējot ne vien upuri, bet visu nozieguma vietu, lai vēlāk būtu iespējams to vēlreiz pārskatīt, apstādināt kadru un palielināt kādu agrāk šķietami maznozīmīgu detaļu.

-     Kas noticis? viņš vērsās pie policista, kurš stāvēja pie nožogojuma un, sakrustojis rokas uz krūtīm, drebinājās.

-    Slepkavība, policists raudulīgā balsī atbildēja. Viņa nedabiski bālajā sejā īpaši izcēlās iekaisušās acis.

-    Jau dzirdēju. Kurš šeit visu vada?

-     Izmeklēšanas grupa. Lenna.

No pameža puses Antons saklausīja balsu murdoņu. To bija daudz.

-     No KR1POS vai Smago noziegumu nodaļas vēl neviena nav?

-     Tie pamazām saradīsies, līķi tikai nupat atrada. Vai tu mani nomainīsi?

Būs vēl citi. Un tomēr bija izsaukuši viņu strādāt virsstundas! Antons uzmanīgāk pavēroja policistu. Tam mugurā bija biezs mētelis, tomēr viņš trīcēja aizvien vairāk. Un šobrīd pat nebija auksts.

-    Vai nozieguma vietā tu ieradies pirmais?

Policists klusēdams pamāja un nolaida acis. Ar kāju paspārdīja zemi.

Velns! Antons nodomāja. Bērns. Norija siekalas.

-     Ei, Anton! Vai tevi atsūtīja nulle-viens?

Antons pacēla acis. Viņš nebija dzirdējis, kā šie divi iznāk no biezā pameža. Antons jau agrāk bija redzējis, kā izmeklētāji kustas nozieguma vietā: kā mazliet neveikli dejotāji, pieliecoties un no visa izvairoties, liekot soļus līdzīgi astronautiem uz Mēness virsmas. Varbūt šīs asociācijas viņam izraisīja to baltie aizsargtērpi.

-    Jā. Man esot kāds jānomaina, Antons atbildēja sievietei.

Viņš lieliski zināja, kas viņa ir, visi to zināja. Beātei Lennai,

Krimināltehniskās nodaļas priekšniecei, pateicoties viņas spējai atpazīt sejas, bija tāda kā filmas “Rain Man” varoņa reputācija sievietes veidolā. Pēc novērošanas kameru neskaidrajiem, graudainajiem attēliem viņa spēja identificēt ne vienu vien noziedznieku. Runāja, ka viņa spējusi atpazīt pat labi maskējušos laupītājus, ja vien tie agrāk bijuši tiesāti, un ka Beātes mazajā gaišmates galviņā glabājoties datubāze ar vairākiem tūkstošiem dažādu noziedznieku ģīmju. Tādēļ šī slepkavība noteikti bija kaut kas īpašs, jo priekšniekus nakts vidū nekur nesūta.

Līdzās miniatūrās sievietes bālajai, gandrīz caurspīdīgajai sejai viņas kolēģa fizionomija likās gandrīz vai kvēlojam. Viņa vasarraibumainos vaigus rotāja divas spilgti sarkanu vaigubārdu pussalas. Acis bija mazliet izspiedušās uz āru, it kā galvā uz tām būtu pārāk liels spiediens, un tas piešķīra viņam tādu kā pamuļķa sejas izteiksmi. Bet visvairāk pārsteidza cepure, kas kļuva redzama, kad vīrietis noņēma balto kapuci: liela rastamanu cepure Jamaikas krāsās zaļā, dzeltenā un melnā.

Beāte Lenna uzlika roku uz trīcošā policista pleca.

-     Dodies vien mājup, Sīmon! Nesaki, ka esmu tā teikusi, bet rekomendēju kādu stiprāku dzērienu, un pēc tam liecies gulēt!

Policists viegli pamāja, un pēc trim sekundēm viņa salīkušo muguru aprija tumsa.

-     Vai ir tik draņķīgi? Antons iejautājās.

-    Vai tev nav kafijas? rastamanu cepure painteresējās un atvēra termosu.

Pēc šiem nedaudzajiem vārdiem Antons varēja noprast, ka viņš nav no Oslo. Droši vien no laukiem, taču, līdzīgi vairumam Dienvidaustrumnorvēģijas pilsētnieku, viņam nebija ne sajēgas, ne īpašas intereses par dialektiem.

-     Nē, Antons atbildēja.

-     Uz nozieguma vietu paķert sev līdzi kafiju vienmēr ir lietderīgi, rastamanu cepure paskaidroja. Nav viegli paredzēt, cik ilgi nāksies palikt.

-    Nu jau pietiek, Bjērn! Viņš jau agrāk ir strādājis pie slepkavību lietām, Beāte Lenna noteica. Drammene, vai ne?

-    Pareizi! Antons pašūpojās uz papēžiem. Mazliet pastrādājis tā būtu precīzāk. Diemžēl viņam bija aizdomas, kādēļ Beāte Lenna viņu atceras. Viņš ievilka elpu. Kurš līķi atrada?

-     Tas bija viņš. Beāte pamāja uz policista mašīnas pusi, kurai nupat kā ierūcās motors.

-     Es gribēju jautāt: kurš līķi atrada un par to paziņoja?

-     Piezvanīja viņa sieva, kad tas pēc izbrauciena ar velosipēdu nepārradās mājās, rastamanu cepure sacīja. Gribēja pavizināties ne ilgāk par stundu, un viņa raizējās par vīra sirdi. Viņam bija GPS ar aktīvu raidītāju, tādēļ viņu ātri vien atrada.

Antons, iztēlē iedomājoties šo ainu, lēni māja ar galvu. Divi policisti vīrietis un sieviete zvana pie durvīm. Policisti ieklepojas un skatās uz sievieti ar nopietniem skatieniem, kas vēsti to, ko drīz nāksies izteikt vārdos neticamos vārdos. Sievietes seja, kas pretojas, negrib un tomēr it kā atsedz dvēseli un atklāj visas emocijas.

Atmiņā uzpeldēja Lauras, viņa paša sievas, seja.

Viņiem tuvojās ātrā palīdzība, bez skaņas signāla un bez mirgojošās gaismas.

Antons saprata, par ko ir runa. Ātrā reakcija uz parastu ziņojumu par cilvēka pazušanu. GPS ar raidītāju. Daudzie cilvēki. Virsstundas. Par atradumu tik ļoti satriektais kolēģis, ka viņu vajadzēja sūtīt uz mājām.

-     Tas ir policists, viņš klusā balsī noteica.

-    Pieļauju, ka šeit temperatūra ir bijusi par pusotru grādu zemāka nekā pilsētā, Beāte Lenna sacīja un sastādīja numuru savā mobilajā telefonā.

-     Piekritu, rastamanu cepure apstiprināja un iedzēra malku kafijas no termosa vāciņa. Ādas krāsa vēl nav mainījusies. Tātad kaut kad starp pulksten astoņiem un desmitiem?

-     Policists! Antons atkārtoja. Tādēļ šeit ir visi, vai ne?

-     Katrīn? Beāte ierunājās. Vai vari man kaut ko pārbaudīt? Runa ir par Sandras Tvētenes lietu. Pareizi!

-    Pie velna! rastamanu cepure iebļāvās. Es taču lūdzu viņiem pagaidīt, līdz atvedīs līķa maisu!

Antons pagriezās un ieraudzīja no pameža iznākam divus vīrus, kuri nesa izmeklētāju grupas nestuves. No pārsega apakšas rēgojās velosipēdista apavu pāris.

-     Viņš to pazina, Antons minēja. Tāpēc arī tik ļoti trīcēja, vai ne?

-    Teica, ka esot kopā strādājuši Ēkernē, pirms Venneslā sāka strādāt KRIPOS, rastamanu cepure noteica.

-    Vai datums tur ir? Lenna vaicāja telefonā.

Kāds skaļi iekliedzās.

-     Kas tas par… rastamanu cepure ievaidējās.

Antons paskatījās. Viens no nesējiem bija ieslīdējis grāvī. Viņa lukturīša stars pārskrēja pāri nestuvēm un nokritušo pārsegu, pāri… kam? Antons ieskatījās ciešāk. Vai tā bija galva? Augšējā daļa tam, kas, neapšaubāmi, bija cilvēka ķermenis, vai tā tiešām bija galva? To gadu gaitā, ko Antons strādāja Smago noziegumu nodaļā pirms savas lielās kļūdas viņš bija redzējis daudz līķu, bet nevienu tādu kā šis. Substance, kas pēc formas atgādināja smilšu pulksteni, uzvedināja viņu uz domām par svētdienas brokastīm ģimenē, par Lauras mīksti vārītajām olām ar pārsprāgušas čaumalas paliekām, par olas dzeltenumu, kas iztecējis un sastindzis uz pamazām cietējošā, bet vēl mīkstā olas baltuma. Vai tā tiešām varēja būt… galva?

Antons stāvēja un tumsā mirkšķināja acis, noraugoties, kā izzūd ātrās palīdzības aizmugures ugunis. Viņš saprata, ka tas atkārtojas, ka viņš to ir jau redzējis. Balti tērpti cilvēki, termoss, no pārsega apakšas redzamas kājas, tieši to pašu viņš bija redzējis Centrālajā slimnīcā. It kā tas būtu bijis brīdinājums. Galva…

-     Paldies, Katrīn! Beāte noteica.

-     Kas ir? rastamanu cepure vaicāja.

-    Es šeit strādāju ar Ērlennu Venneslā, Beāte sacīja.

-    Šeit? rastamanu cepure pārjautāja.

-    Tieši šeit. Viņš vadīja taktisko izmeklēšanu. Pirms desmit gadiem. Sandra Tvētene. Izvarota un nogalināta. Vēl gluži bērns.

Antons norija siekalas. Bērns. Atkārtojums.

-    Es atceros to lietu, rastamanu cepure ieteicās. Dīvains liktenis: nomirt sava izmeklētā nozieguma vietā. Padomā tikai! Notikums ar Sandru taču arī bija rudenī, vai ne?

Beāte neatbildēja, tikai lēni palocīja galvu.

Antons turpināja mirkšķināt acis. Tas nevar būt: viņš bija redzējis līdzīgu līķi!

-     Pie velna! rastamanu cepure pusbalsī nolamājās. Tu taču nedomā, ka…?

Beāte Lenna izņēma no viņa rokas termosa vāciņu. Iedzēra malku. Pasniedza vāciņu atpakaļ. Pamāja.

-     Nolādēts! rastamanu cepure nočukstēja.

3.   NODAĻA

-     Dejā vu, Stole Eune sacīja, lūkodamies stiprajā sniegputenī uz Spūrveisgātas, kur decembra rīta tumsa gatavojās atdot vietu īsajai dienai. Tad viņš pievērsās krēslā pie rakstāmgalda sēdošajam vīrietim. Dejā vu ir sajūta, ka redzi to, ko agrāk esi jau redzējis. Mēs nezinām, kas tas ir.

Ar vārdu mēs viņš domāja visus psihologus, ne tikai terapeitus vien.

-     Daži uzskata, ka tad, kad esam noguruši, sākas informācijas plūsmas aizkavēšanās ceļā uz smadzeņu apzinīgo daļu, tādējādi šī informācija nokļūst līdz apziņai, pirms tam kādu brīdi pabijusi zemapziņā. Tādēļ mēs to uztveram kā kaut ko pazīstamu. Ar nogurumu var pamatot to, kādēļ dejā vu parasti rodas darba nedēļas beigās. Tas diemžēl ir viss, kas zinātnei zināms: ka piektdiena ir dejā vu diena.

Iespējams, ka Stole Eune bija cerējis ieraudzīt smaidu. Ne tādēļ, ka smaids kaut ko nozīmētu viņa profesionālajos mēģinājumos palīdzēt cilvēkiem izārstēties, bet tāpēc, ka šajā telpā tas bija nepieciešams.

-     Es nerunāju par tādu dejā vu, pacients iebilda.

Klients. Apmeklētājs. Cilvēks, kurš pēc nepilnām divdesmit minūtēm samaksās par savu vizīti un līdz ar to palīdzēs nosegt kopējos izdevumus pieciem psihologiem, kuru kabineti atrodas Spūrveisgātas pelēcīgajā, veclaicīgajā četrstāvu namā Oslo rietumdaļā. Stole Eune pašķielēja uz pulksteni pie sienas aiz klienta muguras. Astoņpadsmit minūtes.

-    Tas vairāk ir kā sapnis, kas aizvien atkārtojas.

-     Kā sapnis? Eunes skatiens atkal pārslīdēja pāri avīzei, kas gulēja atvērtajā rakstāmgalda atvilktnē tā, ka pacients to neredzēja.

Mūsdienās vairums terapeitu sēž uz krēsla tieši pretī pacientam, tādēļ, kad Stoles kabinetā iegrozīja masīvo rakstāmgaldu, vīpsnājošie kolēģi viņam paskaidroja, ka mūsdienu psihoterapijas teorija iesakot, lai starp pacientu un terapeitu būtu pēc iespējas mazāk fizisko šķēršļu. Stole bija atbildējis īsi: “Iespējams, tā būtu labāk pacientam.”

-     Tas ir sapnis. Es sapņoju.

-     Sapņi, kas atkārtojas, ir parasta parādība, Eune noteica un pārlaida plaukstu mutei, lai apslēptu žāvas. Sapņaini iedomājās par savu mīļo, veco dīvānu, kas bija iznests no viņa kabineta un tagad atradās koptelpā, kur kopā ar statīvu un svaru stieni atgādināja tādu kā psihoterapijas joku. Pacienti uz dīvāna viņa neatturamo avīžu lasīšanas vēlmi darīja vēl vieglāku.

-     Bet es šo sapni vairs nevēlos redzēt.

Vārgs, pašpārliecināts smaids. Reti, glīti apgriezti mati.

Esi sveicināts pie sapņu eksorcista! Eune nodomāja un mēģināja tikpat vārgi pasmaidīt pretī. Pacients bija ģērbies uzvalkā ar baltām, šaurām svītriņām, aplicis pelēku un sarkanu toņu kaklasaiti un apāvis melnas, spīdīgas kurpes. Pašam Eunem mugurā bija tvīda žakete, zem dubultzoda jauks tauriņš un kājās brūnas kurpes, kas labu brīdi nebija redzējušas apavu birsti.

-     Vai vari pastāstīt, par ko ir šis sapnis?

-     Es to nupat jau izstāstīju!

-    Jā, bet varbūt vari pastāstīt sīkāk?

-     Kā jau teicu, tas sākas no tās vietas, kur beidzas “Dark Side of the Moon”1 . Dziesma “Eclipse” beidzas ar to, ka Deivids Gilmors nodzied… Vīrietis sasprindzināja lūpas un pārgāja uz tik manierīgu angļu valodu, ka Eune domās gandrīz redzēja, kā pie viņa lūpām tuvojas krūzīte ar tēju, …and everything under the sun is in tune but the sun is eclipsed by the moon.2

-     Un to tu sapņo?

-     Nē! Jā! Patiesībā albums tā arī beidzas. Optimistiski. Pēc trīsceturtdaļstundu ilga neprāta un nāves. Un tu domā, ka viss ir labi beidzies. Ka visur valda harmonija. Bet, mūzikai izskanot, fonā vari

1 “Mēness tumšā puse". Pink Floyd albums.

2 “…un viss zem saules ir harmonijā, tikai mēness aptumšo sauli.” (Angļu vai)

saklausīt kādu balsi, kas kaut ko murmina. Lai saprastu vārdus, jāuzgriež skaļāk, un tad tos var dzirdēt ļoti labi: “There is no dark side of the moon, really. Matter offact, it’s ali dark.”' Viss ir melns. Vai saproti?

-     Nē! Eune atbildēja.

Saskaņā ar mācību grāmatu viņam vajadzētu jautāt: “Vai tev ir svarīgi, lai es saprastu?” Vai kaut ko tamlīdzīgu. Taču viņš to nespēja.

-      Ļaunums nav tāpēc, ka visi ir ļauni. Pasaules telpa ir tumša. Mēs piedzimstam ļauni. Ļaunums ir dabiskais izejas punkts. Un reizēm kaut kur parādās maza, maza gaismiņa. Bet tā ir tikai uz brīdi. Mums jāatgriežas tumsā. Lūk, kas notiek sapnī!

-     Turpini! Eune pagrieza krēslu un domīgi palūkojās pa logu uz ielu. Sejas izteiksmei vajadzēja apslēpt faktu, ka viņš tikai vēlas paskatīties uz ko citu, izņemot sarunbiedra seju, kura pauda pašapmierinātību un žēlumu pret sevi pašu. Šis cilvēks acīmredzot uzskatīja sevi par unikālu, kurā psihologam ir iespēja pamatīgi iecirsties ar zobiem. Šis vīrs noteikti jau agrāk ir apciemojis psihoterapeitus. Eune noskatījās, kā lejā uz ielas stāvvietas uzraugs, līgodamies kā šerifs, pastaigājas, un sāka prātot, kādām vēl nodarbēm sevi varētu veltīt Stole Eune. Un ātri nonāca pie slēdziena. Nekādām! Turklāt viņam taču patika psiholoģija, viņš mīlēja manevrēt starp zināmo un nezināmo, kombinēt savu faktisko zināšanu balastu ar intuīciju un ziņkārību. Katrā gadījumā viņš ik rītu pārliecināja sevi par to. Tad kādēļ gan viņš te sēdēja un visu laiku vēlējās, lai šis cilvēks aizvērtu savu muti un izietu no viņa kabineta, prom no viņa dzīves? Kāds tam bija iemesls: pacients vai terapeita darbs? Tas bija Ingridas izteiktais, slikti slēptais ultimāts, lai viņš strādātu mazāk un vairāk laika pavadītu mājās kopā ar viņu un meitu Eurūru. Viņas bija panākušas šīs pārmaiņas. Eune bija pametis darbu, kas prasīja daudz laika, ilgstošus pētījumus, konsultanta darbu Smago noziegumu nodaļā un lekciju lasīšanu Policijas akadēmijā. Viņš bija kļuvis par terapeitu ar noteiktu darba laiku. Tā šķita nevainojama prioritāte. Kā viņam patiesībā pietrūka? No tā visa, no kā bija atsacījies? Vai viņš skuma pēc slimu dvēseļu psiholoģisko portretu veidošanas pēc tiem, kuri

1 “Patiesībā nav nekādas mēness tumšās puses. Patiesībā tas viss ir melns.” (Angļu vai.)

nogalina cilvēkus un izdara tik briesmīgus noziegumus, ka viņam naktīs nenāca miegs, un, ja arī beidzot izdevās iesnausties, tad viņu pamodināja inspektora Harija Hola telefona zvans, kurš pieprasīja ātras atbildes uz neiespējamiem jautājumiem? Vai viņš skuma pēc tā, ka Hols bija pārvērtis viņu, Stoli, par sev līdzīgu par izsalkušu, neizgulējušos, monomānijas nomāktu mednieku, kurš uzrūc visiem, kas traucē viņam darīt to vienīgo darbu, kuru pats uzskata par svarīgu, tādējādi lēnām un noteikti atgrūžot no sevis kolēģus, ģimeni un draugus?

Pie velna! Protams, viņš skuma pēc visa tā. Pēc svarīgā visā šajā darbā.

Viņam pietrūka sajūtas, ka glābj dzīvību. Un šoreiz nevis racionāli domājošam pašnāvniekam, kurš reizēm spiež uzdot jautājumu: ja dzīve sagādā tik daudz sāpju un mēs nespējam to izmainīt, tad kādēļ šis cilvēks nevarētu vienkārši nomirt? Viņam pietrūka aktivitātes, spējas iejaukties un glābt nevainīgo no vainīgā, darīt to, ko nespēja neviens cits, jo viņš Stole Eune bija labākais. Tas bija tik vienkārši. Jā, viņam pietrūka Harija Hola. Viņam pietrūka telefona zvanu no šī garā, drūmā dzērājvīra ar plašo sirdi, kurš lūdza, pareizāk sakot, pavēlēja Stolem Eunem darboties sabiedrības labā, prasīja, lai viņš ziedotu savu ģimenes dzīvi un naktsmiegu, lai notvertu kādu no sabiedrības padibenēm. Bet Smago noziegumu nodaļā vairs nebija inspektora, vārdā Harijs Hols, un neviens cits viņam nezvanīja. Eunes skatiens vēlreiz pārslīdēja avīzes lappusēm. Informācija par preses konferenci. Kopš policista slepkavības Māridālenē bija pagājuši gandrīz trīs mēneši, un policijai joprojām nav nekādu pēdu vai aizdomās turamā. Šādā situācijā agrāk policija būtu zvanījusi tieši viņam. Slepkavība bija notikusi tajā pašā vietā un tajā pašā datumā kā cita, senāka un līdz šim neatklāta slepkavība. Par upuri bija kļuvis policists, kurš bija piedalījies šīs agrākās slepkavības izmeklēšanā.

Bet tas bija agrāk. Tagad viņš klausījās runā par pārstrādājušos biznesmeņa bezmiegu, biznesmeņa, kurš viņam nepatika. Drīz Eune sāks uzdot jautājumus, kas varbūt izslēgtu pēctraumatiskā stresa simptomus, kaut gan viņa priekšā sēdošo vīrieti nemocīja murgi. Viņš vienkārši vēlējās pilnībā atgūt savas darbaspējas. Eune vēlāk iedos viņam Krakova un pārējo… uzvārdus viņš vairs neatcerējās -

raksta “Imagery Rehearsal Therapy” kopiju. Palūgs viņu pierakstīt savu murgu un nākamreiz paņemt to līdzi. Tad viņi kopīgi izveidos alternatīvu, laimīgu murga nobeigumu, kuru pēc tam, nedaudz patrenējoties, ieviesīs apziņā, lai sapnis vai nu iegūst laimīgas beigas, vai vispār izgaist.

Eune, klausoties pacienta vienmuļajā, iemidzinošajā balsī, prātoja, ka slepkavība Māridālenē kopš pirmās dienas pat ne soli nav pavirzījusies uz priekšu. Ari pēc tam, kad atklājās uzkrītošās sakritības ar Sandras lietu datums, vieta un cilvēks -, ne KRĪTOS, ne Smago noziegumu nodala neko nebija spējušas izdarīt. Un tagad tie aicināja cilvēkus rūpīgi padomāt, piezvanīt un sniegt norādes, pat šķietami nenozīmīgas. Par to tika runāts iepriekšējās dienas preses konferencē. Eunem bija aizdomas, ka tas ir tikai teātris, ka policijai vienkārši vajag parādīt, ka tā kaut ko dara, ka tā nav paralizēta. Kaut gan viss, protams, izskatījās tieši tā: bezpalīdzīgā, no visām pusēm kritizētā izmeklēšanas vadība samiernieciski vēršas pie sabiedrības ar vārdiem: paskatīsimies-vai-jūs-spējat-piedāvāt-ko-labāku.

Viņš aplūkoja fotogrāfiju no preses konferences. Atpazina Beāti Lennu. Smago noziegumu nodaļas šefu Gunnaru Hāgenu, kurš ar savu kuplo matu ērkuli ap kailo pakausi aizvien vairāk un vairāk atgādināja mūku. Pat jaunais policijas priekšnieks Mikaēls Belmans bija piedalījies preses konferencē, jo tur taču tika runāts par cilvēka slepkavību, viņa resora cilvēka nāvi. Stingra sejas izteiksme. Novājējis salīdzinājumā ar to, kādu Eune viņu atcerējās. Viņa matu cirtas, kas tā patika masu medijiem, sasniegušas maksimāli pieļaujamo garumu, acīmredzot bija nozudušas kaut kur starp KR1POS un Orgnoza kabinetiem un šerifa kantori. Eune iedomājās par Belmana gandrīz sievišķīgo skaistumu, ko izceļ garās skropstas un maigā āda ar raksturīgajiem baltajiem pigmenta plankumiem. Fotogrāfijā nekas no tā visa nebija redzams. Neatklāta policista slepkavība, protams, bija sliktākais iedomājamais starts jaunajam policijas priekšniekam, kurš savu karjeru bija balstījis uz straujiem panākumiem. Viņš bija ticis galā ar Oslo narkotiku bandām, taču tas ātri piemirsās. Pensionētais Ērlenns Venneslā patiesībā netika nogalināts, dienesta pienākumu pildot, taču vairums saprata, ka viņa slepkavībai ir kaut kāds sakars ar Sandras slepkavības lietu. Tādēļ Belmans bija mobilizējis visus,

kas vien spēja kustēties, gan savus cilvēkus, gan ārējos resursus. Tikai ne viņu Stoli Euni. Viņš bija izsvītrots no viņu sarakstiem. Protams, viņš pats to bija lūdzis.

Bet tagad agri iestājās ziema, un līdz ar to radās sajūta, ka sniegs aizslaucīs visas pēdas. Aukstas pēdas. Nebūs vairs nekādu pēdu. Tieši to preses konferencē bija sacījusi Beāte Lenna: gandrīz neticama tehnisko pēdu neesamība. Protams, viņi bija pārbaudījuši visus, kas tā vai citādi bija saistīti ar Sandras lietu: aizdomās turamo, radiniekus, draugus, pat Venneslā kolēģus, kas bija strādājuši pie šīs lietas. Bet bez panākumiem.

Telpā bija iestājies klusums, un pēc pacienta sejas izteiksmes Stole Eune noprata, ka tas ir uzdevis jautājumu un tagad gaida psihologa atbildi.

-     Hm, Eune ierunājās, atbalstīja zodu pret dūri un ieskatījās sarunbiedram acīs. Ko tu pats par to domā?

Vīrieša acīs parādījās apjukums, un uz mirkli Eune izbijās, ka viņš varētu būt palūdzis glāzi ūdens vai kaut ko tamlīdzīgu.

-     Ko es domāju par to, ka viņa smaida? Vai par spilgto gaismu?

-     Gan to, gan to.

-    Reizēm man liekas viņa smaida tāpēc, ka es viņai patīku. Citā reizē domāju, ka viņa smaida tāpēc, ka vēlas, lai es kaut ko izdarītu. Bet, kad beidz smaidīt, spožā uguns viņas acīs nodziest un neko uzzināt vairs nav iespējams, jo tad viņa vairs nevēlas runāt. Tādēļ man šķiet, ka tas ir pastiprinātājs. Vai ne?

-     Ē-e… pastiprinātājs?

-     jā. Pauze. Par to jau stāstīju. Tas, ko tēvs, ienācis manā istabā, izslēdza, sacīdams, ka esot spēlējis to plati pietiekami ilgi un tas robežojoties ar neprātu. Es teicu, ka varēju redzēt, kā mazā sarkanā gaismiņa blakus izslēgšanas pogai kļūst aizvien vājāka un vājāka, līdz izzūd pavisam. Kā acs. Vai saulriets. Tādos brīžos man viņas pietrūkst. Tādēļ sapņa beigās viņa apklust. Viņa ir kā skaņas pastiprinātājs, kas apklust, kad tēvs to izslēdz. Un tad es nevaru ar viņu sarunāties.

-     Tu spēlēji skaņuplates un domāji par viņu?

-    Jā! Visu laiku. Līdz sešpadsmit gadu vecumam. Un nevis skaņuplates, bet skaņuplati.

-     “Dark Side of the Moon”?

-Jā-

-     Bet viņa tevi negribēja?

-     Es nezinu. Acīmredzot negribēja. Toreiz.

-     Hm. Mūsu laiks ir beidzies. Līdz nākamajai reizei iedošu tev kaut ko palasīt. Un vēl es vēlos, lai mēs sacerētu jaunu nobeigumu šim sapnim. Viņa runās. Viņa kaut ko tev pateiks. Kaut ko tādu, ko tu gribētu dzirdēt no viņas mutes. Varbūt to, ka tu viņai patīc. Vai vari līdz nākamajai reizei par to padomāt?

-     Labi!

Pacients piecēlās, paņēma no drēbju pakaramā mēteli un devās uz durvīm. Eune apsēdās pie rakstāmgalda un ielūkojās kalendārā uz datora ekrāna. Gandrīz visi datumi bija aizņemti. Un viņu atkal pārņēma dejā vu sajūta: viņš bija aizmirsis pacienta vārdu. Eune sameklēja to kalendārā. Pols Stāvnēss.

-     Nākamnedēļ, šai pašā laikā, Pol! Derēs?

-     Protams.

Stole atzīmēja datumu. Pacēlis galvu, redzēja, ka Stāvnēss jau izgājis no kabineta.

Viņš piecēlās, paņēma avīzi un piegāja pie loga. Kur, pie velna, palikusi solītā globālā sasilšana? Viņš pievērsa skatienu avīzes lappusei, bet pēkšņi vairs neizturēja un aizmeta to prom. Nedēļām un mēnešiem ilgie avīžraksti bija apnicīgi. Nosists. Spēcīgi sitieni pa galvu. Ērlennam Venneslā paliek sieva, bērni un mazbērni. Draugi un kolēģi ir šokā. “Sirsnīgs un draudzīgs cilvēks.” “Viņš nevar nepatikt.” “Labsirdīgs, kārtīgs un tolerants, viņam nebija neviena nedrauga.” Stole Eune dziļi ieelpoja. “There is no dark side of the moon, not really. Matter offact, it’s ali dark.”

Eune paskatījās uz telefonu. Bijušajiem kolēģiem ir viņa numurs. Bet telefons klusēja. Tāpat kā tā meitene sapnī.

4.    NODAĻA

Smago noziegumu nodaļas priekšnieks Gunnars Hāgens pārlaida plaukstu pār pieri un tad tālāk uz tukšo lagūnu matu ielokā. Plaukstā savāktos sviedrus pievāca biezo matu atols uz pakauša. Viņa priekšā sēdēja izmeklētāju grupa. Parastas slepkavības gadījumā runa būtu par divpadsmit cilvēkiem, bet kolēģa slepkavība nebija tipisks gadījums, un K2 zālē nebija neviena brīva krēsla. Bija sapulcējušies nedaudz mazāk par piecdesmit cilvēkiem. Ja ieskaita saslimušos, tad grupā bija piecdesmit trīs personas. Drīz saslimušo skaits pieaugs, jo varēja just mediju spiedienu. Vienīgais pozitīvais šajā lietā bija tas, ka satuvinājās divas lielās Norvēģijas slepkavību izmeklēšanas grupas Smago noziegumu nodaļa un KRIPOS. Sāncensība tika piemirsta, un pirmo reizi tie strādāja kopā kā vienota komanda, uzstādot tikai vienu mērķi atrast to, kurš nogalinājis viņu kolēģi. Pirmās nedēļas intensīvi, ar aizrautību un Hāgens bija pārliecināts, ka šī lieta, par spīti lietišķo pierādījumu, liecinieku, iespējamo motīvu, iespējamo aizdomās turamo un iespējamu vai neiespējamu norāžu trūkumam, tiks atklāta ļoti ātri. Vienkārši tāpēc, ka vēlme to atšķetināt bija milzīga, noaustais tīkls ļoti smalks un viņu rīcībā nodotie resursi gandrīz bezgalīgi. Un tomēr.

Pelēkās, nogurušās sejas blenza viņā ar apātiskiem skatieniem, kas pēdējo nedēļu laikā bija kļuvuši aizvien izteiktāki. Un vakardienas preses konference, kas ar saviem lūgumiem pēc jebkāda veida palīdzības ļoti atgādināja kapitulāciju, nebija veicinājusi kaujiniecisko garu. Šodien bija apslimuši vēl divi cilvēki, un tie nebija no tādiem, kas puņķainu degunu noslauka dvielī. Bez Venneslā lietas bija arī Gusto Hansena slepkavības lieta, kura pēc Oļega Faukes atbrīvošanas

un Kriša Reddija jeb Adidas atzīšanās atsaukšanas no atklātas tika pārkvalificēta par neatklātu. Jā, Venneslā lietā bija arī viena pozitīva iezīme: policista slepkavība tik ļoti aizēnoja narkomāna Gusto slepkavību, ka prese ne ar vārdu neieminējās par šīs lietas atsākšanu.

Hāgens ieskatījās uz katedras gulošajā papīra lapiņā. Tajā bija divas rindiņas. Un viss. Rīta sanāksme divu rindiņu garumā.

Gunnars Hāgens ieklepojās.

-    Labrīt, puiši! Daudzi no jums jau zina, ka pēc vakardienas preses konferences esam saņēmuši vairākas norādes, kopskaitā astoņdesmit deviņas, no kurām dažas šobrīd tiek pārbaudītas.

Viņam nebija vajadzības stāstīt to, kas visiem jau tāpat bija zināms: pēc trīs mēnešu ilga darba visas idejas bija izsmeltas, deviņdesmit pieci procenti no visām norādēm bija vienkārši murgi. Policijai, kā parasti, bija zvanījuši nenormālie, alkoholiķi, tie, kuri vēlējās vērst aizdomas pret kādu, kurš aizbēdzis ar viņa meiteni, vai pret kaimiņu, kurš nebija uzkopis kāpņu telpu. Bija zvanījuši jokdari vai vienkārši tādi, kuri gribēja pievērst sev kaut mazliet uzmanības un ar kādu parunāt. Ar vārdu “vairākas” viņš bija domājis četras. Četras norādes. Un, sakot: “Tiek pārbaudītas,” viņš samelojās, jo tās jau bija pārbaudītas. Un rezultāts bija šāds: tur nekā nav.

-    Šodien pie mums ir ieradies svarīgs viesis, Hāgens turpināja un tūlīt juta, ka šajos vārdos var saklausīt zināmu sarkasmu. Policijas priekšnieks vēlējās pateikt dažus vārdus. Mikaēl…

Hāgens aizvēra mapi, paņēma to un nolika uz galda, it kā tajā būtu vesela kaudze interesantu dokumentu, nevis tikai viena A4 formāta papīra lapa. Viņš cerēja, ka, nosaucot Belmanu vārdā, būs nolīdzinājis vārda “svarīgs” radīto iespaidu, un pamāja cilvēkam, kurš bija nostājies telpas galā pie durvīm.

Jaunais Policijas pārvaldes priekšnieks, uz krūtīm sakrustojis rokas, stāvēja, atspiedies pret sienu. Viņš mirkli nogaidīja, līdz visi pagriezās uz viņa pusi, tad ar veiklu kustību atrāvās no sienas un ātriem, noteiktiem soļiem devās uz katedru. Viņš tikko jaušami smaidīja, it kā domātu par kaut ko jautru, un, kad bija jau pie katedras, viegli pagriezies uz papēžiem, uzlika uz tās elkoņus, paliecās uz priekšu un paskatījās tieši uz sanākušajiem, it kā vēlēdamies sacīt,

ka gatavojas runāt bez papīra lapiņas. Hāgens nodomāja, ka Belmanam vajadzēs krietni pacensties, lai neliktu klausītājiem vilties.

-     Daži no jums varbūt zina, ka es nodarbojos ar alpīnismu, Mikaēls ierunājās. Un, kad es pamostos tādā dienā kā šī, paskatos ārā pa logu, kur redzamība ir nulle, un tiek ziņots, ka putinās vēl vairāk un vējš kļūs vēl spēcīgāks, tad man prātā nāk doma par kalnu, kurā esmu iecerējis reiz uzkāpt.

Belmans ieturēja pauzi, un Hāgens saprata, ka negaidītais ievads ir atstājis iespaidu: Belmans bija piesaistījis visu uzmanību. Pagaidām. Tomēr Hāgens zināja, ka pārgurušās grupas tolerance pret muļķībām ir ļoti maza un tā nemēģinās papūlēties to slēpt. Belmans bija pārāk jauns, pārāk īsu laiciņu sēdējis šefa krēslā un pārāk strauji bija tajā iesēdies, lai šeit sanākušie ļautu tam pārbaudīt viņu pacietību.

-     Gluži nejauši kalnam ir tāds pats vārds kā šai telpai. Un tāds pats vārds, kādu daži no jums ir piešķīruši Venneslā lietai. K2. Tas ir labs vārds. Pēc lieluma otrais augstākais kalns pasaulē. The Savage Mountain. Mežonīgais kalns. Pats grūtākais uzkāpšanai. Katrs ceturtais, kurš mēģinājis tajā uzkāpt, ir gājis bojā. Mēs plānojām virzīties pa dienvidu nogāzi, ko dēvē arī par The Magic Line. Maģiskā līnija. Pirms mums tajā ir uzkāpts tikai divas reizes, un daudzi šo kāpšanu pielīdzina rituālai pašnāvībai. Nelielas laikapstākļu un vēja izmaiņas, un kalnu jau ir ietinis sniegs un temperatūra nokrītas tik zemu, kādu neviens no mums nespēj pārciest, bet skābekļa kubikmetrā gaisa tur ir mazāk nekā ūdenī. Un, tā kā šis kalns atrodas Himalajos, tad visi zina, ka vēja un laikapstākļu izmaiņas tur noteikti būs.

Neliela pauze.

-    Tad kādēļ gan man vajadzētu uzkāpt tieši šajā kalnā?

Vēl viena pauze. Ilgāka, it kā Belmans gaidītu, ka kāds viņam atbildēs. Joprojām viegls smaidiņš viņa lūpās. Pauze ievilkās. Pārāk ilga, Hāgens nodomāja. Policistiem nepatīk teatrāli efekti.

-               Tāpēc… Belmans ar rādītājpirkstu pabungoja pa katedru,

-    …tāpēc, ka uzkāpšanas ziņā tas ir pasaulē sarežģītākais kalns. Gan fiziskā, gan psiholoģiskā nozīmē. Šī kāpšana ne uz mirkli nesagādā prieku, tu izjūti vienīgi sāpes, nāvīgu nogurumu, bailes, augstuma slimību, skābekļa trūkumu, dzīvībai bīstamas panikas lēkmes un vēl bīstamāku apātiju. Un, kad esi ticis līdz virsotnei, runa nav par

iriumfa mirkļa izbaudīšanu, bet tikai par pierādījumu iegūšanu, ka liesām esi tur bijis: vienu vai divus fotouzņēmumus. Nedrīkst mānīt sevi, domājot, ka sliktākais jau ir aiz muguras, un ieslīgt patīkamā pussnaudā, bet ir jākoncentrējas, precīzi un sistemātiski kā robotam jāpilda visi pienākumi un nepārtraukti jāizvērtē situācija. Visu laiku jāvērtē situācija. Kādi ir laikapstākļi? Kā jūtas ķermenis? Kur mēs atrodamies? Un cik ilgi jau esam šeit? Kā jūtas pārējie komandas biedri?

Viņš soli atkāpās no katedras.

-     K2 tie ir nepārtraukti kāpumi un šķēršļi. Pat tad, ja dodies lejup. Kāpumi un šķēršļi. Un tieši tādēļ mēs gribējām pamēģināt.

Zālē valdīja klusums. Pilnīgs klusums. Nebija ne demonstratīvās žāvāšanās, ne kāju švīkāšanas zem krēsliem. Ak Dievs! Hāgens nodomāja. Viņš tos ir iekarojis!

-     Divi vārdi, Belmans teica. Nevis trīs, bet tikai divi. Izturība un saliedētība. Biju domājis pieskaitīt arī godkārību, bet šis vārds nav pietiekami nozīmīgs. Nav tik svarīgs salīdzinājumā ar abiem pārējiem. Jūs varbūt jautāsiet, kāda jēga ir izturībai un saliedētībai, ja nav mērķa un godkāres? Cīņa cīņas dēļ? Gods bez atalgojuma? Es atbildēšu: jā, cīņa cīņas dēļ! Gods bez atalgojuma. Kad pēc vairākiem gadiem joprojām runās par Venneslā lietu, tad tas notiks grūtību dēļ. Jo likās neiespējami to atšķetināt. Kalns šķita pārāk augsts, laikapstākļi pārāk slikti, gaiss pārāk retināts. Likās, viss sagājis šķērsām. Un tas būs stāsts par šķēršļiem, kas izvērtīs šo lietu leģendā, kuru, sēžot ap ugunskuru, vēl ilgi turpinās stāstīt. Tapat kā vairums pasaules alpīnistu nekad nenonāks pat līdz K2 pakājei, arī policijā ir iespējams nostrādāt visu mūžu par izmeklētāju un nekad nesaskarties ar tādu lietu kā šī. Vai esat domājuši par to: ja šī lieta būtu atrisināta jau pirmo nedēļu laikā, pēc dažiem gadiem viss jau būtu aizmirsts? Kas ir kopīgs visiem leģendārajiem noziegumiem pasaules vēsturē?

Belmans gaidīja. Tad piekrītoši pamāja ar galvu, it kā būtu saņēmis atbildi, kuru tagad atkārtoja:

-     Tie prasīja laiku. Bija daudz šķēršļu.

Blakus Hāgenam kāda balstiņa nočukstēja:

-     Churchill, eat your heart out.1

Viņš pagriezās un ieraudzīja Beāti Lennu, kura bija piestājusies viņam līdzās un greizi smaidīja.

Hāgens īsi pamāja un paskatījās uz zālē sēdošajiem. Iespējams, tas bija vecs triks, tomēr joprojām darbojās. Tur, kur pirms dažām minūtēm viņš bija skatījis vienīgi melnu, atdzisušu ogļu kaudzi, Belmanam bija izdevies iepūst dzīvības liesmiņu. Taču Hāgens zināja: ja rezultāti izpaliks, tad ilgi tā nedegs.

Trīs minūtes vēlāk Belmans bija pabeidzis savu uzmundrinošo runu un, skanot aplausiem, ar smaidu uz lūpām pameta katedru. Arī Hāgens pieklājības pēc aplaudēja. Viņš baidījās vēlreiz atgriezties tribīnē, jo izrāde tūlīt beigsies viņam jāpaziņo, ka grupa tiks samazināta līdz trīsdesmit pieciem cilvēkiem. Tas bija Belmana rīkojums, bet viņi bija vienojušies, ka Belmans pats par to nerunās. Hāgens iznāca priekšā, nolika dokumentu mapīti sev tuvāk, ieklepojās un izlikās, ka pašķirsta to. Pacēla galvu. Vēlreiz ieklepojās un šķībi pasmaidīja!

-    Lādies and gentlemen, Elvis has left the building.2

Klusums. Neviens nesmējās.

-    Labi. Mums jāizdara pāris lietu. Dažiem no jums nāksies pildīt citus uzdevumus.

Nāves klusums. Priekškars.

Iznākot no lifta kabīnes policijas pārvaldes ēkas ātrijā, Mikaēls Belmans ar acs kaktiņu pamanīja kādu cilvēku nozūdam blakusliftā. Vai tas būtu bijis Trulss? Diez vai, pēc Asajeva lietas viņš vēl ir karantīnā. Belmans pa galveno ieeju izgāja ārā un cauri putenim devās uz viņu gaidošo mašīnu. Kad Belmans pārcēlās uz policijas priekšnieka kabinetu, viņam tika paskaidrots, ka teorētiski viņam pienāktos šofera pakalpojumi, bet trīs viņa priekšgājēji no tiem esot atteikušies, jo uzskatījuši, ka tas būtu slikts piemērs: visos citos iecirkņos izdevumus nāksies samazināt. Belmans bija mainījis šo praksi un skaidri pateicis, ka neļaušot šādai sociāldemokrātu aprobežotībai traucēt viņa darba efektivitāti un svarīgāk esot hierarhijā zemāk stāvošajiem dot signālu par to, ka smagam darbam un kāpšanai

1 Čērčil, mirsti aiz skaudības. (Angļu vai.)

2 Dāmas un kungi, Elviss jau ir pametis ēku. (Angļu vai.)

pa karjeras kāpnēm ir zināmas priekšrocības. Preses dienesta šefs vēlāk bija pasaucis viņu sāņus un ieteicis uz iespējamiem preses jautājumiem aprobežoties ar atbildi par efektīvu darba dienu un noklusēt par priekšrocībām.

-     Uz domi! iesēžoties aizmugures sēdeklī, noteica Belmans.

Mašīna sāka braukt, paslīdēja garām Grenlannes baznīcai un devās uz Plaza un Pasta ēkas pusi, kas, neraugoties uz celtniecības darbiem apkārt Operas ēkai, joprojām dominēja mierīgajā Oslo apvāršņa līnijā. Bet šodien nebija nekāda apvāršņa. Bija tikai sniegs, un Belmana prātā mijās trīs savstarpēji neatkarīgas domas. Nolādētais decembris. Nolādētais Venneslā. Un nolādētais Trulss Berncens.

Mikaēls nebija Trulsu ne redzējis, ne arī runājis ar viņu kopš tā brīža oktobra sākumā, kad bija spiests savu bērnības draugu un padoto atstādināt no darba. Tas ir, Mikaēlam šķita, ka pagājušajā nedēļā redzējis viņu kādā mašīnā pie Grand Hotel. Atstādināšanas iemesls bija lielās skaidras naudas iemaksas Trulsa bankas kontā. Kad viņš nevarēja vai nevēlējās paskaidrot to izcelsmi, Mikaēlam kā Trulsa priekšniekam nebija citas izvēles. Pats Mikaēls, protams, zināja, no kurienes nāk nauda: tas bija atalgojums par dedzināšanu par pierādījumu iznīcināšanu -, ko Trulss veica Rūdolfa Asajeva narkotiku līgas uzdevumā. Tā bija nauda, kuru šis idiots lika tieši savā kontā. Vienīgais mierinājums bija tas, ka ne nauda, ne Trulss nevarēja norādīt uz Mikaēla līdzdalību. Visā pasaulē tikai divi cilvēki spēja pierādīt Mikaēla sadarbību ar Asajevu. Viena no tiem bija pilsētas domes locekle un viņa līdzdalībniece, bet otrs Centrālās slimnīcas slēgtā spārnā gulēja komā un gatavojās mirt.

Viņi brauca cauri Kvadratūrai. Belmans ar sajūsmu vēroja kontrastus starp prostitūtu melno ādas krāsu un baltajām sniegpārsliņām viņu matos un uz pleciem. Redzēja arī to, ka vakuumā, kas bija iestājies pēc Asajeva nāves, sāka parādīties jaunas bandas un jauni narkotiku tirgoņi.

Trulss Berncens. Kopš bērnības laikiem Manglerudā viņš bija sekojis Mikaēlam, tāpat kā sīkās zivtiņas seko haizivij. Mikaēlam darbojās smadzenes, viņam piemita līdera spējas, oratora talants un ārējais izskats. Trulsam Berncenam, Bīvim, bezbailība, dūres un gandrīz bērnišķīga lojalitāte. Mikaēls, kur vien pagriezās, visur

atrada draugus. Trulsam bija grūti kādam iepatikties, tādēļ visi no viņa vairījās. Tomēr tieši šie divi, Berncens un Belmans, sadraudzējās. Klasē un vēlāk Policijas akadēmijas sarakstos viņu uzvārdi atradās blakus: vispirms Belmana, tūlīt pēc viņa Berncena. Mikaēls iemīlējās Ullā, bet Trulss joprojām turējās līdzās, divus soļus aiz muguras. Pamazām, gadiem ritot, Trulss sāka atpalikt, jo viņam nebija nevienas no Mikaēla iedzimtajām spējām veidot privāto dzīvi vai karjeru. Parasti Trulsu bija viegli vadīt un paredzēt viņa rīcību. Kad Mikaēls nokomandēja: “Lec!” viņš arī lēca. Tomēr reizēm Trulsa skatiens satumsa, un tad viņš tā pārvērtās, ka Mikaēls viņu vairs nepazina. Kā toreiz ar to arestantu, ar to puišeli, kuru Trulss ar nūju sasita tā, ka tas zaudēja redzi. Vai ar puisi no KRJPOS, kurš, kā izrādījās, bija gejs un mēģināja uzmākties Mikaēlam. Viņa kolēģi bija visam liecinieki, tādēļ Mikaēlam vajadzēja kaut ko darīt, lai parādītu, ka neko tādu nepieļaus. Viņi ar Trulsu aizbrauca pie šī puiša uz mājām, iemānīja viņu garāžā, un tur Trulss uzbruka puisim ar nūju. Sākumā viņš sevi kontrolēja, tad kļuva aizvien niknāks, viņa skatiens it kā satumsa, līdz plati ieplestās acis ar melnajām acu zīlītēm atgādināja šokā esoša cilvēka acis un Mikaēls bija spiests Trulsu apturēt, lai viņš šo nelaimīgo nenogalinātu. Jā, Trulss bija lojāls, bet vienlaikus arī neaprēķināms, un tieši tas satrauca Mikaēlu Belmanu. Kad Mikaēls viņam pastāstīja, ka personāla nodaļa nolēmusi viņu atstādināt, līdz tiks noskaidrots, no kurienes Trulsa kontā rodas nauda, Trulss bija atkārtojis, ka tā esot viņa personīgā lieta, paraustījis plecus, it kā viņam būtu vienalga, un devies prom. Varētu domāt, ka Trulsam Bīvim Berncenam būtu, kurp iet, un viņam bez darba būtu vēl cita dzīve. Un Mikaēls bija ieskatījies drauga satumsušajās acīs. Aizdedzinot degauklu, tu redzi, kā liesmiņa nozūd tumšajā tunelī un tālāk nekas nenotiek. Bet tu nezini, kāpēc: vai šī aukliņa vienkārši ir gara vai arī liesmiņa ir apdzisusi. Tu saspringti gaidi, un iekšējā balss tev saka: jo ilgāk gaidīsi, jo spēcīgāks būs sprādziens.

Mašīna apstājās rātsnama aizmugurē. Mikaēls izkāpa un devās pa kāpnēm uz ieeju. Daži apgalvo, ka arhitekti Ārnebergs un Poulsons pagājušā gadsimta divdesmitajos gados ēkas galveno ieeju esot ieplānojuši tieši šeit un pārpratuma dēļ rasējums ticis sagrozīts. Un, kad četrdesmito gadu vidū tas atklājies, ēka bija gandrīz jau uzcelta,

t.idēļ skandāls tika noklusēts un visi izlikās, ka nekas nav noticis, cerēdami, ka tie, kuri caur Oslofjordu iekuģos Norvēģijas galvaspilsētā, nesapratīs, ka pret viņiem ir pavērsta rātsnama virtuves ieeja.

Itāliešu apavu ādas pazoles mīksti švīkstēja uz akmens grīdas, Mikaēlam Belmanam soļojot pie administratores, kas viņu sagaidīja ar žilbinošu smaidu sejā.

-    Labdien, policijas priekšnieka kungs! Jūs tiekat gaidīts. Desmitais stāvs, koridora galā pa kreisi!

Braucot augšup, Belmans sevi nopētīja lifta spogulī. Un nodomāja, ka tieši tā ar viņu ari notiek: viņš ceļas augšup. Par spīti šīm slepkavībām. Viņš sakārtoja zīda kaklasaiti, ko Barselonā viņam bija nopirkusi Ulla. Dubultais Vindzoras mezgls. Ģimnāzijā viņš bija iemācījis Trulsam sasiet kaklasaitei mezglu, bet tikai vienkāršo, šauro. Durvis koridora galā bija pa pusei pavērtas. Mikaēls atgrūda tās vaļā.

Kabinets bija tukšs. Rakstāmgalds tīrs, plaukti tukši, un uz tapetēm vietās, kur kādreiz bija karājušās gleznas, gaiši plankumi. Viņa sēdēja uz palodzes. Tās sejai piemita tas parastais skaistums, ko sievietes mēdz dēvēt par “elegantu”, bet, neraugoties uz smieklīgās sprogās ieveidotajiem blondajiem lelles matiem, tai pietrūka burvīguma vai šarma. Viņa bija liela auguma, atlētiski veidota sieviete, ar platiem pleciem un platiem gurniem, kas šobrīd bija iespīlēti šauros ādas svārkos. Sakrustotas kājas. Vīrišķīgie sejas vaibsti, lielais ērgļa deguns un divas auksti zilās vilka acis kopā ar pašpārliecināto, izaicinošo, miesaskārīgo skatienu Belmanam pirmajā abu tikšanās reizē lika izdarīt dažus ātrus secinājumus ka Isabelle Skeijena ir iniciatīvas pilns, riskēt gatavs kuguārs.

-    Aizslēdz! viņa sacīja.

Viņš nebija kļūdījies.

Mikaēls aizvēra durvis un pagrieza atslēgu. Piegāja pie viena no pārējiem logiem. Rātsnams slējās pāri pieticīgajiem Oslo četru un piecu stāvu namiem. Rātslaukuma otrā pusē uz augstiem vaļņiem stāvēja septiņsimt gadus vecais Ākešhūsas cietoksnis ar seniem, kaujās cietušiem lielgabaliem. Tie bija pavērsti uz fjorda pusi, kura ūdeņi ledainā vēja brāzmās viegli vibrēja, atgādinot zosādu. Bija pārstājis snigt, un zem svina pelēkajiem mākoņiem pilsēta grima

zilganā gaismā. Krāsa kā līķim, Belmans nodomāja. Kabineta kailajās sienās atbalsojās Isabelles vārdi:

-     Saki, dārgais, kā tev patīk šis skats?

-     Iespaidīgi. Ja nekļūdos, iepriekšējam pilsētas domes loceklim sociālajos jautājumos kabinets bija mazāks un atradās zemāk.

-     Ne jau tas skats! viņa ieteicās. Paraugies uz šo!

Mikaēls pagriezās pret Isabelli. Oslo pilsētas domes jaunā locekle

sociālajos un dažādu atkarību profilakses jautājumos bija izpletusi kājas. Biksītes gulēja viņai blakus uz palodzes. Isabelle bija vairākkārt atkārtojusi, ka nekad neesot izpratusi tīri noskūta kaunuma pievilcību, bet, noraugoties viņam priekšā esošajā biezoknī, Mikaēls iedomājās, ka tomēr vajadzētu būt ari kādam starpvariantam, un domās atkārtoja iepriekš teikto: Vienkārši iespaidīgi.

Isabelle nolaida kājas uz parketa grīdas un pienāca pie Mikaēla. Notrauca neredzamu puteklīti no viņa žaketes atloka. Pat bez augstpapēžu kurpēm viņa būtu par vienu centimetru garāka nekā Mikaēls, bet tagad līdzinājās tornim. Tas viņu nebiedēja. Gluži pretēji viņas fiziskie izmēri un ietekmīgā personība bija interesants izaicinājums. Isabelle prasīja no viņa vairāk vīrišķības nekā Ullas smalkais augumiņš un maigais paklausīgums.

-    Manuprāt, būs tikai taisnīgi, ja tieši tu atklāsi manu kabinetu. Bez tavas… vēlmes sadarboties es nebūtu dabūjusi šo darbu!

-     Un ari otrādi! Mikaēls Belmans atbildēja.

Viņš ieelpoja viņas smaržas. Šķita pazīstamas. Vai tādas ir… Ullai? Toma Forda smaržas, kā tās sauca? “Melnā orhideja”. Viņam nācās tās nopirkt toreiz, kad bija Parīzē vai Londonā, jo Norvēģijā tādas nebija iespējams dabūt. Sakritība likās gluži neticama.

Ieraugot izbrīnu Mikaēla sejā, viņas acis iesmējās. Isabelle apvija rokas viņam ap kaklu un smiedamās paliecās atpakaļ.

-     Piedod, nespēju atturēties!

Velns parāvis, pareizi! Pēc svinībām viņu jaunajā mājā Ulla taču bija sūkstījusies, ka pazudis smaržu flakoniņš, ko kāds no Mikaēla ielūgtajiem cienījamiem viesiem, visticamāk, ir nozadzis. Mikaēls pats bija diezgan pārliecināts, ka to izdarījis viens no vietējiem manglerudiešiem Trulss Berncens. Nebija tā, ka viņš nezinātu, ka Trulss kopš jaunības dienām ir līdz ausīm iemīlējies Ullā, taču, protams,

nekad nebija par to ieminējies ne viņai, ne Trulsam. Arī par smaržu flakoniņu ne. Labāk lai Trulss pievāc Ullas smaržas, nevis biksītes.

-    Vai neesi iedomājusies, ka tā varbūt ir tava nelaime nespēja atturēties? Mikaēls iejautājās.

Isabelle klusi iesmējās. Aizvēra acis. Viņas garie, spēcīgie pirksti atlaidās no Mikaēla kakla, noslīdēja gar muguru un palīda zem jostas. Ar vieglas vilšanās sajūtu acīs viņa paskatījās uz Mikaēlu.

-     Kas noticis, bullēn?

-    Ārsti saka: viņš nemiršot, Mikaēls ieteicās. Un pēdējie jaunumi ir tādi, ka viņš izrādot vēlmi izkļūt no komas.

-     Kādā veidā? Vai viņš kustas?

-    Nē, bet varot redzēt izmaiņas elektroencefalogrammā, un viņi ir sākuši neirofizioloģiskās pārbaudes.

-     Un? Viņas lūpas pietuvojās Mikaēla sejai. Vai tu no viņa baidies?

-     Es nebaidos no viņa, bet no tā, ko viņš varētu pastāstīt. Par mums.

-     Kādēļ lai viņš tik dumji rīkotos? Viņš ir viens un neko no tā neiegūs!

-    Es teikšu tā, dārgā! Mikaēls atvirzīja viņas roku. Doma par to, ka kaut kur ir kāds, kurš var apliecināt, ka mēs esam sadarbojušies ar narkotiku tirgoni, lai virzītos augšup pa karjeras kāpnēm…

-Tagad paklausies! Isabelle sacīja. Mēs piesardzīgi iejaucāmies un neļāvām tirgus spēkiem valdīt vieniem pašiem. Tā ir laba Darba partijas pārbaudīta politika, dārgumiņ! Mēs ļāvām Asajevam iegūt monopolu narkotiku tirdzniecībā, un mēs arestējām visus pārējos narkobaronus, jo no Asajeva narkotikām bija mazāk pārdozēšanas gadījumu. Cita veida rīcība būtu bijusi slikta narkotiku apkarošanas politika.

Mikaēls bija spiests pasmaidīt.

-      Dzirdu, ka debašu apguves kursos esi noslīpējusi oratora mākslu!

-     Vai mainīsim tematu, dārgais? Isabelles roka satvēra viņa kaklasaiti.

-    Vai saproti, kā tas tiktu pasniegts tiesā? Ka esmu ieguvis policijas priekšnieka krēslu un tu pilsētas domes locekļa amatu tāpēc,

ka it kā tieši mēs būtu iztīrījuši Oslo ielas un samazinājuši nāves gadījumu skaitu. Bet patiesībā mēs ļāvām Asajevam iznīcināt pierādījumus, nogalināt konkurentus un pārdot narkotikas, kas ir četras reizes spēcīgākas un atkarību izraisošākas par heroīnu.

-     Mmm. Ja tu tā runā, es uzbudinos…

Isabelle pievilka Mikaēlu sev klāt. Viņas mēle iekļuva viņa mutē, un, Isabelles gurnam trinoties pret viņa ķermeni, Mikaēls varēja saklausīt viņas zeķu čirkstoņu. Velkot sev līdzi Mikaēlu, viņa kāpās atpakaļ uz rakstāmgalda pusi.

-    Ja viņš slimnīcā pamodīsies un sāks pļāpāt…

-    Aizveries! Es neataicināju tevi šurp, lai patērzētu! Viņas pirksti taustījās ap Mikaēla siksnas sprādzi.

-     Mums ir problēma, kas jāatrisina, Isabelle!

-     Es saprotu, bet tagad, kad esi kļuvis par policijas priekšnieku, tev, dārgais, jānosaka prioritātes! Un šobrīd tava rātsnama prioritāte ir šī!

Mikaēls paspēja atvairīt viņas roku.

Isabelle nopūtās.

-     Labi. Stāsti, ko esi nodomājis darīt!

-    Jārada draudi viņa dzīvībai. Ticami.

-     Kādēļ draudēt7 Kādēļ uzreiz neatņemt dzīvību?

Mikaēls iesmējās, bet jau nākamajā mirklī saprata, ka viņa runā nopietni. Un viņai pat nav bijis vajadzīgs laiks, lai padomātu.

-Tāpēc, ka… Mikaēls, skatīdamies viņai acīs, stingrā balsī iesāka, mēģinot būt tas pats augstprātīgais Mikaēls Belmans, kurš pirms pusstundas bija stāvējis izmeklētāju grupas priekšā. Viņš mēģināja izdomāt atbildi, taču Isabelle pasteidzās pirmā.

-     Tāpēc, ka tu neuzdrošinies! Palūkosim, vai dzeltenajās lapās kaut ko neatradīsim sadaļā “Aktīva palīdzība, lai nomirtu”? Tu izdosi rīkojumu atcelt apsardzi sakarā ar nelietderīgu resursu tērēšanu, bla-bla-bla, un pēc tam pacientu negaidīti apmeklēs dzeltenās lapas. Viņam negaidīti, protams. Vai ari ne?… Starp citu, tu taču vari aizsūtīt savu ēnu! Bīvi. Trulsu Berncenu. Par naudu viņš izdarīs visu, vai ne?

Mikaēls skeptiski pakratīja galvu.

-    Pirmkārt, apsardzi norīkoja Smago noziegumu nodaļas šefs Gunnars Hāgens. Ja pacients tiks nogalināts tūlīt pēc tam, kad būšu

atcēlis Hāgena pavēli, tas mani nostādītu, tā sakot, neizdevīgā situācijā. Otrkārt, mēs nevienu nenogalināsim.

-    Paklau, dārgais! Neviens politiķis nav labāks par saviem padomniekiem! Tādēļ virsotņu sasniegšanai ir vajadzīgs priekšnoteikums: jāpulcē ap sevi cilvēki, kuri ir gudrāki par tevi! Un esmu sākusi šaubīties, vai tu, Mikaēl, esi gudrāks par mani! Vispirms tu nespēj notvert šo policista slepkavu! Un tagad nezini, kā atrisināt vienkāršu problēmu ar komā gulošu cilvēku. Turklāt, ja tu nevēlies mani izdrāzt, man jāuzdod sev jautājums: “Kāpēc gan tu būtu man vajadzīgs?” Vai vari atbildēt?

-     Isabelle…

-     Es to uztveru kā nē. Tādēļ klausies, jo mēs darīsim tā…

Viņš varēja Isabelli vienīgi apbrīnot. Apdomīga un gandrīz bezkaislīgi profesionāla, bet vienlaikus gatava riskam un neaprēķināma, kas lika viņas kolēģiem bijīgi sēdēt uz krēsla maliņas. Daži uzskatīja viņu par kaprīzu, taču nebija sapratuši, ka nedrošības radīšana ir daļa no Isabelles Skeijenas spēles. Viņa bija no tiem, kuri īsā laikā tiek tālāk un augstāk par pārējiem, bet ja viņa kristu tad kristu zemāk un smagāk par citiem. Mikaēls Belmans Isabellē ne tikai atpazina pats sevi viņa bija Mikaēla pārspīlēta kopija. Un interesantākais bija tas, ka tā vietā, lai aizrautu viņu sev līdzi, Isabelle darīja viņu piesardzīgāku.

-     Kamēr pacients nav atmodies, mēs nedarīsim neko, Isabelle teica. Es pazīstu vienu anesteziologu no Ēnebakas. Ļoti aizdomīgs tips. Viņš apgādā mani ar tabletēm, kuras es, būdama politiķe, nevaru pirkt uz ielas. Viņš, tāpat kā Bīvis, par naudu izdarīs visu. Un par seksu jebko. Starp citu…

Viņa, apsēdusies uz rakstāmgalda malas, pacēlusi un izpletusi kājas, ar vieglu kustību atrāva vaļā Mikaēla bikšu pogas. Viņš cieši satvēra Isabelli aiz plaukstas locītavas.

-     Isabelle! Pagaidīsim līdz trešdienai viesnīcā Grand!

-     Labāk negaidīsim līdz trešdienai Grandi

-    Jā gan, es balsoju par gaidīšanu!

-     Ak tā? viņa ieteicās, atbrīvoja roku un, ieskatījusies viņa biksēs, zemā balsī turpināja: Balsu skaitīšana rāda, ka rezultāts ir divas pret vienu, dārgais!

5.    NODAĻA

Bija satumsis un kļuvis aukstāks. Bāls mēness iespīdēja pa Stīana Barelli istabiņas logu, kad lejasstāvā atskanēja mātes balss:

-    Tev zvana, Stīan!

Stīans bija dzirdējis telefona zvanu un cerēja, ka tas nav viņam. Viņš nolika sāņus Wii spēles pulti. Bija iegūti jau divpadsmit punkti, vajadzēja izspēlēt vēl trīs bedrītes. Citiem vārdiem sakot, bija ļoti laba situācija, lai kvalificētos Meistara līmenim. Viņš spēlēja kā Riks Faulers1 , jo tas vienīgais no Tiger Woods Masters spēlētājiem bija lielisks un gandrīz viņa vecumā divdesmit vienu gadu vecs. Viņiem abiem patika Eminems un Rise Against2 un patika oranžas krāsas apģērbs. Protams, Rikām Fauleram pietika līdzekļu dzīvokļa iegādei, turpretī Stīans vēl dzīvoja savā bērnistabā. Bet tas tikai pagaidām, līdz viņš saņems stipendiju studijām Aļaskas Universitātē. Visi puslīdz labie norvēģu kalnu slēpotāji tajā iekļuva, ņemot vērā Norvēģijas jaunatnes čempionāta rezultātus un tamlīdzīgi. Problēmas, protams, bija: pagaidām neviens no aizbraukušajiem nebija uzrādījis labākus rezultātus, nu un tad? Sievietes, vīns un slēpes. Vai varēja būt labāk? Ja atliks laiks, varbūt pat varēs nokārtot eksāmenu. Varēs saņemt diplomu, kas palīdzēs atrast labu darbu. Tad būs nauda dzīvokļa iegādei. Sāksies labāka dzīve par šo, kurā viņš guļ mazliet paīsā gultiņā zem Bodes Millera3 un Aksela Lunna Svindāla4 fotogrāfijām pie sienas, ēd mammas kotletes, klausa tēvam un trenē nekaunīgus

1 Amerikāņu golfa spēlētājs.

2 Amerikāņu pankroka grupa.

3 Amerikāņu kalnu slēpotājs.

4 Norvēģu kalnu slēpotājs.

puišeļus, kuriem, pēc viņu apmāto vecāku domām, esot Omota vai Hjūsa1 talants. Turklāt ari pacēlāja uzrauga darbs Trīvannskleivā par tādu stundas samaksu, kādu neviens neuzdrošinātos piedāvāt pat par bērnu darbu Indijā. Un tādēļ Stīans zināja, ka tagad viņam zvana Kalnu slēpotāju kluba priekšsēdētājs. Viņš bija vienīgais no Stlanam zināmajiem cilvēkiem, kurš izvairījās zvanīt uz mobilajiem telefoniem, jo tas esot mazliet dārgāk, un lika tiem mesties lejup pa kāpnēm tajās akmens laikmeta alās, kur vēl bija saglabājušies stacionārie telefoni.

Stlgans satvēra mātes pasniegto klausuli.

-Jā?

-      Sveiks, Stlan! Runā Bakkens. Ta viņu patiesībā ari sauca.

-     Man piezvanīja, ka Kleivas pacēlājs atkal darbojoties.

-     Tagad? Stīans paskatījās pulkstenī. Ceturksnis pāri vienpadsmitiem. Pacēlēji beidz darboties deviņos.

-     Vai nevari aizlaist uz turieni un paskatīties, kas notiek?

-     Tagad?

-    Ja vien neesi pārāk aizņemts, protams.

Stīans izlikās, ka nav manījis ironiju priekšsēdētāja balsī. Viņš zināja, ka viņam bijušas divas ne pārāk veiksmīgas sezonas un priekšsēdētājs uzskata tas nav noticis talanta trūkuma dēļ, bet pārlieku lielā laika dēļ, kuru Stīans, cik vien spēdams, centies aizpildīt ar slinkumu, fizisku neierašanos darbā un parastu dīkdienību.

-     Man nav mašīnas, Stīans ieminējās.

-     Vari paņemt manējo, māte aši noteica.

Viņa nebija nekur aizgājusi, bet, rokas sakrustojusi uz krūtīm, stāvēja viņam blakus.

-     Sorry, Stīan, bet es to dzirdēju, priekšsēdētājs sausi noteica.

-     Tas droši vien ir kāds no Heminges huligāniem, kas tur ielauzies un domā, ka ir ļoti smieklīgi.

Brauciens pa līkumoto ceļu līdz Trlvannas tornim Stīanam aizņēma desmit minūtes. Televīzijas tornis Oslo ziemeļrietumu nogāzē atgādināja 118 metrus garu, zemē iedurtu šķēpu.

' Norvēģu kalnu slēpotāji.

Stīans apturēja mašīnu aizputinātā laukumā, kurā jau stāvēja viens sarkans Golf. Izņēmis no bagāžnieka slēpes, viņš tās piestiprināja pie kājām, aizslēpoja garām galvenajai ēkai un devās uz trases augstāko punktu, kur atradās Tryvann Ekspress pacēlāja mehānisms. No turienes varēja redzēt zemāk esošo ezeru un izmēros mazāko Kleivas pacēlēju ar tā T veida āķiem. Kaut gan spīdēja mēness, bija pārāk tumšs, lai viņš spētu saskatīt, vai šie sēdekļi kustas, bet dzirdēt varēja. Tur, lejā, dūca motors.

Laižoties lejup pa nogāzi un metot garus, nesteidzīgus lokus, Stīans pabrīnījās, cik savāds klusums šeit valda naktī. Likās, ka pirmajā stundā pēc trases slēgšanas gaisā vēl virmo bērnu priekpilnie kliedzieni, meiteņu liekuļoti bailīgie spiedzieni, tērauda triecienu skaņa pret sasalušo sniegu un ledu un jauniešu testosterona pārpilnie saucieni uzmanības pievēršanai. Pat pēc starmešu izslēgšanas vēl kādu brītiņu turējās gaisma. Bet tad pamazām viss pieklusa. Un kļuva tumšāks. Un vēl klusāks. Klusums piepildīja visas apkārtnes ieplakas, un no meža izlīda īsta tumsa. Un tad šķita, ka Trīvanna pārvēršas par kaut ko citu, kas pat Stīanam, kurš pazina šo vietu kā savu kabatu, likās tik svešāda, it kā atrastos uz citas planētas. Uz aukstas, tumšas un neapdzīvotas planētas.

Nepietiekamās gaismas dēļ viņam nācās slīdēt piesardzīgi, mēģinot paredzēt, kā zem slēpēm mainīsies sniega sega un apvidus. Bet tieši tas bija Stīana talants, un tādēļ viņš vienmēr izcēlās sliktas redzamības, sniegputeņa, miglas un nepietiekama apgaismojuma apstākļos: to, ko nevarēja redzēt, viņš spēja sajust, viņam piemita tā gaišredzība, kāda ir tikai nedaudziem slēpotājiem, taču vairumam tādas nav. Viņš glāstīja sniegu un brauca lēni, lai paildzinātu baudījumu. Beidzot nonācis lejā, Stīans piestājās pie pacēlāja būdiņas.

Durvis bija uzlauztas.

Sniegā mētājās koka skaidas, viņa priekšā pavērās tumšais durvju caurums. Un tikai tad Stīans iedomājās, ka ir viens. Ir nakts vidus, un viņš atrodas pavisam vientuļā vietā, kur nupat noticis noziegums. Visticamāk, kāda huligāna izlēciens, un tomēr. Stingras pārliecības šeit nevarēja būt. Par to, ka tas tiešām bijis huligāns. Ka tas bijis viens pats.

-    Hallo! Stīans iesaucās, pārkliedzot motora troksni un T veida sēdekļu žvadzoņu, kas, iekārti čērkstošā tērauda trosē, slīdēja virs viņa galvas.

Un tūlīt arī nožēloja. Kalns pameta atpakaļ atbalsi, un tajā viņš sadzirdēja savas bailes. Viņš tiešām baidījās, jo doma nebija apstājusies pie noziegums un viens, bet turpinājusies pagātnē līdz senajam notikumam. Dienas laikā Stīans par to nedomāja, bet reizēm, kad strādāja šeit vakara maiņā un slēpotāju bija maz, gadījās, ka līdz ar tumsu no meža izlīda arī šis notikums. Tas bija deviņdesmito gadu beigās kādā ziemas naktī, kad nesniga. Kaut kur centrā meitene acīmredzot bija sazāļota ar narkotikām un tad atvesta šurp. Rokudzelžos, ar kapuci uz galvas. No mašīnu stāvvietas meitene atvilkta līdz būdiņai, tad uzlauztas durvis un iekšā viņa izvarota. Stīans bija dzirdējis, ka piecpadsmitgadīgā meitene esot bijusi tik maza un trausla, ka, viņai esot bezsamaņā, viens vai vairāki izvarotāji viegli būtu varējuši no stāvlaukuma viņu atnest. Gribējās cerēt, ka viņa visu laiku bijusi bezsamaņā. Bet Stīans bija dzirdējis arī to, ka meitene tikusi pienaglota pie sienas ar divām lielām naglām, kas iedzītas plecos zem atslēgkaula, un viņš vai viņi varējuši izvarot meiteni stāvot, tikai minimāli pieskaroties sienām, grīdai un viņas ķermenim. Tādēļ policija nebija atradusi ne DNS, ne pirkstu nospiedumus vai apģērba šķiedras. Bet varbūt tā nebija taisnība. Tomēr Stīans noteikti zināja, ka nogalinātā tikusi atrasta trīs vietās. Trīvanna ezera dibenā atrada ķermeni un galvu, mežā pie Villerleipas ķermeņa apakšdaļas vienu pusi, bet otru Eurtjerna ezera krastā. Tā kā abas pēdējās ķermeņa daļas tika atrastas ļoti lielā attālumā viena no otras un no izvarošanas vietas, tad policija uzskatīja, ka bijuši divi noziedznieki. Bet tas arī viss tikai teorijas. Noziedzniekus ja vien tie bija vīrieši, jo sperma, kas to varētu apliecināt, netika identificēta, tā arī neatrada. Bet priekšsēdētājs un citi viszinīši kluba jaunajiem biedriem pirms viņu pirmās vakara dežūras Trīvannas trasē labprāt stāstīja, ka klusās naktīs ļaudis no slēpju namiņa puses esot dzirdējuši dažādas skaņas kliedzienus, kas pārspējuši visus citus trokšņus, un sienā dzītu naglu skaņas.

Stīans atsprādzēja slēpes un devās uz durvīm. Nedaudz ieliecies ceļos un piesardzīgi sperdams soļus, viņš mēģināja ignorēt paātrināto pulsu.

Dieva dēļ, ko gan viņš cerēja ieraudzīt? Asinis un netīrumus? Spokus?

Viņš pabāza roku durvju iekšpusē, sataustīja slēdzi un pagrieza to.

Ielūkojās apgaismotajā telpā.

Pie nekrāsotās priedes koka sienas uz naglas karājās meitene. Tā bija gandrīz kaila, vienīgi dzeltens bikini sedza iedegušā ķermeņa tā dēvētās stratēģiskās vietas. Bija decembris, un kalendārs no pagājušā gada. Pirms vairākām nedēļām kādā ļoti klusā vakarā Stīans pie šīs fotogrāfijas bija onanējis. Viņa izskatījās diezgan seksuāla, bet Stīanu vairāk uzbudināja tās meitenes, kuras ceļā no slēpju namiņa uz pacēlāju slīdēja viņam garām tieši aiz loga. Uzbudināja tas, ka viņš te sēž, turot rokā cietu locekli, tikai pusmetra attālumā. īpaši tās meitenes, kuras brauca vienas: tās ar veiklu kustību ielika cieto stieni starp kājām un to saspieda. T veida sēdeklis pacēla sēžamvietu, un, kad starp trosi un sēdekli nostieptā atspere sarāvās, viņu muguras izliecās, aizraujot tās prom no viņa, no viņa redzesloka, augšup uz slēpju trasi.

Stīans iegāja būdiņā. Nebija šaubu te kāds paviesojies. Plastmasas slēdzis, ar kuru ieslēdz un aptur pacēlāju, bija salauzts. Abas tā puses mētājās uz grīdas, bet no vadības pults rēgojās vienīgi metāla tapa. Stīans ar diviem pirkstiem mēģināja pagriezt auksto tapu, taču tā vienkārši izslīdēja. Viņš devās uz telpas stūri pie mazā sadales skapīša ar drošinātājiem. Metāla durtiņas bija aizslēgtas, bet atslēgas, kas parasti karājās aukliņā pie sienas, nebija. Savādi. Viņš atgriezās pie vadības pults un mēģināja noraut plastmasas rokturišus no starmešu un mūzikas ieslēgšanas slēdžiem, bet drīz vien saprata, ka tā tos tikai salauzīs, jo tie bija pielīmēti vai uzlieti slēdžu tapām. Bija vajadzīgs kaut kas, ar ko satvert šo metāla tapu, knaibles vai kas cits. Velkot ārā atvilktni no galdiņa pie loga, Stīanu pārņēma dīvaina priekšnojauta. Tāda pati, kāda radās brīžos, kad viņš slēpoja tumsā, neredzot ceļu. Viņš sajuta to, ko nevarēja redzēt: ka ārā, tumsā, kāds stāv un viņu vēro.

Stīans pacēla galvu.

Un ieraudzīja seju, kas lūkojās viņā ar lielām, plati ieplestām acīm.

Pats savu seju, savas izbaiļu pilnās acis loga stikla atspīdumā.

Stīans atviegloti uzelpoja. Velns parāvis, cik viegli viņu izbiedēt!

Bet tad, kad viņa sirds atsāka darboties normāli un viņš pievērsa skatienu atvilktnei, šķita, ka acs uztvērusi kādu kustību, seju, kas atraujas no loga un ātri nozūd pa labi, ārpus viņa redzesloka. Stīans vēlreiz strauji pacēla galvu un ieraudzīja tikai savu atspulgu, bet tas nebija atspīdums kā pirms mirkļa. Varbūt tomēr bija?

Viņam vienmēr esot bijusi pārāk dzīva fantāzija. Tā bija teikuši Māriuss un Hjella, kad Stīans izstāstīja, ka viņu uzbudina domas par izvaroto meiteni. Protams, ne tādēļ, ka viņu izvaroja un nogalināja. Drīzāk jau… jā, tā izvarošana bija… viņš bija pateicis, ka domā par to. Galvenokārt par to, ka viņa, tā sakot, bija diezgan glīta un jauka. Un par to, ka viņa bijusi šeit, būdiņā, turklāt kaila, ar locekli sevī, un tas… jā, šī doma spēja viņu uzbudināt. Māriuss bija teicis, ka viņš esot “sliiims”, un stulbenis Hjella, protams, bija sācis tenkot, un, kad Stīans pats noklausījās šo stāstu, tas skanēja tā, it kā viņš pats labprāt būtu piedalījies šajā izvarošanā. Tas tik ir draugs, Stīans domāja, rakņādamies atvilktnē. Kartīte pacēlājam, zīmogs, zīmoga spilventiņš, pildspalvas, līmlente, šķēres, somu duncītis, kvīšu paciņa, skrūves, uzgriežņi. Velns parāvis! Viņš pārlūkoja nākamo atvilktni. Ne knaibļu, ne atslēgu. Un tad Stīans iedomājās, ka vajag tikai atrast statni ar pacēlāja avārijas apturēšanas pogu, kas parasti atrodas sniegā pie būdiņas, lai nepieciešamības gadījumā dežurants, nospiežot sarkano podziņu, varētu ātri apturēt pacēlāju. Un to taču pastāvīgi izmantoja: kad bērni dabūja ar sēdekli pa pakausi vai iesācējs no rāviena atgāzās atpakaļ, bet, paspējis stingri ieķerties, tika vilkts augšup. Vai arī kāds idiots, vēlēdamies izcelties, ar ceļa locītavu aizķērās aiz stieņa, lai pačurātu, kad pacēlājs atrodas virs meža.

Stīans pārmeklēja skapjus. Statni vajadzētu viegli atrast. Aptuveni metru garš, lauznim līdzīgs metāla stienis ar asu galu, lai to viegli varētu iedurt cietajā, apledojušajā sniegā. Viņš pameta sāņus aizmirstus cimdus, cepures un slaloma aizsargbrilles. Nākamais skapis ugunsdzēšanas aparāts. Spainis grīdas mazgāšanai un lupatas. Priekšmeti pirmās palīdzības sniegšanai. Kabatas lukturītis. Bet statņa nebija.

Protams, vakarā, slēdzot ciet būdiņu, to varēja aizmirst ienest iekšā.

Stīans paņēma lukturīti un izgāja ārā, apgāja apkārt būdiņai.

Statņa nekur nebija. Velns! Vai viņi būtu to nozaguši? Bet kartītes pacēlājam atstājuši? Stīanam šķita, ka kaut ko ir sadzirdējis. Viņš pagriezās uz mežmalas pusi un pavērsa gaismas staru koku virzienā.

Putns? Vāvere? Gadījās, ka te ieklīda kāds alnis, bet tie parasti neslēpās. Ja vien viņš spētu izslēgt šo nolādēto pacēlāju, tad varētu dzirdēt labāk.

Stīans vēlreiz iegāja būdiņā un juta, ka iekšā viņam patīk labāk. Pacēla no grīdas abas plastmasas slēdža roktura pusītes, mēģināja tās salikt kopā ap metāla tapiņu un pagriezt, bet tās vienkārši izslīdēja.

Viņš paskatījās pulkstenī. Drīz būs pusnakts. Stīanam ļoti gribējās pirms gulētiešanas pabeigt golfa partiju klubā Augusta. Viņš iedomājās: varbūt jāpiezvana priekšsēdētājam. Velns parāvis, vajadzēja taču pagriezt šo metāla tapiņu tikai par pusapgriezienu!

Galva automātiski parāvās augšup, un sirds pārstāja dauzīties.

Viss notika tik strauji, ka viņš nebija pārliecināts, vai ir to redzējis vai nav. Lai kas tas arī būtu, alnis tas nebija. Stīans sāka meklēt telefonā priekšsēdētāja vārdu, taču pirksti tā trīcēja, ka viņš vairākkārt kļūdījās, uzspiežot nepareizu numuru.

Beidzot atskanēja:

-Jā?

-     Te Stīans. Šeit kāds ir ielauzies un salauzis slēdzi, statņa ar avārijas pogu arī nav! Es nevaru apturēt pacēlāju!

-     Drošinātāju skapītis…

-     Ir aizslēgts, un atslēgas nav.

Viņš dzirdēja, kā priekšsēdētājs klusi nolamājas un noelšas:

-     Paliec, kur esi! Es drīz būšu klāt.

-     Paņem knaibles vai kaut ko tamlīdzīgu!

-Knaibles un tamlīdzīgu, priekšsēdētājs ar neslēptu nicinājumu atkārtoja.

Stīans jau pasen bija ievērojis, ka priekšsēdētāja izrādītā cieņa vienmēr ir tieši proporcionāla sasniegtajiem rezultātiem sportā. Viņš iebāza telefonu kabatā un, paglūnējis āra tumsā, pēkšņi apjēdza, ka, gaismai degot, viņu no ārpuses redz visi, bet viņš no iekšpuses nevienu. Viņš piecēlās, aizcirta durvis un izslēdza gaismu. Pagaidīja. Stieņi ar tukšajiem sēdekļiem, laižoties lejup no pakalna, šķiet, kustējās ātrāk un tad atkal uzsāka savu ceļu uz augšu.

Stīans samirkšķināja acis.

Kādēļ viņš nebija iedomājies agrāk?

Viņš pagrieza uz paneļa visus slēdžus. Un vienlaicīgi, starmešu gaismai pielejot visu nogāzi, no skaļruņiem plūstošā Jay-Z dziesma “Empire State of Mind" piepildīja ieleju. Tā, tagad šeit kļuva patīkamāk.

Stīans pabungoja ar pirkstiem un vēlreiz uzmeta acis metāla tapai. Tās galā bija caurumiņš. Viņš piecēlās, noņēma aukliņu no sienas pie drošinātāju skapīša, salika to dubultīgi un iebāza caurumiņā. Apvija to ap tapu un piesardzīgi pavilka. Vajadzētu izdoties. Viņš pavilka mazliet spēcīgāk. Aukliņa izturēja. Vēl spēcīgāk. Tapa sakustējās. Stīans nodrebēja.

Pacēlāja mehānisms, stiepti ievaidējies un iekaucies, apklusa.

-     Še tev, kuņas bērns! Stīans iesaucās.

Viņš izņēma telefonu, lai piezvanītu priekšsēdētājam un paziņotu, ka uzdevums ir izpildīts. Iedomājās, ka priekšsēdētājam diezin vai patiktu, ka viņš nakts vidū ar pilnu jaudu atskaņo repu, un izslēdza mūziku.

Stīans klausījās telefona signālos, jo pēkšņajā klusumā, kas bija iestājies, vairs nekas nebija dzirdams. Atbildi taču! Un tad atkal bija tā. Sajūta. Sajūta, ka te kāds ir. Un uz viņu skatās.

Stīans Barelli lēni pacēla acis.

Un juta, kā kaut kur no pakauša izplūst aukstums, it kā viņš pārakmeņotos, it kā viņš raudzītos Medūzas sejā. Bet tā nebija Medūza. Tas bija vīrietis melnā, garā ādas mētelī, ar neprātā plati ieplestām acīm un vampīrisku muti, kurai mutes kaktiņos vīdēja asiņu tērcītes. Šķita, it kā tas lidinātos virs zemes.

-    Jā? Hallo? Stīan? Vai tu tur esi? Stīan?

Bet Stīans neatbildēja. Viņš bija piecēlies, apgāzis krēslu, kāpies atpakaļ un atspiedies pret sienu, noraujot no nagliņas Mis decembri. Un tā nokrita uz grīdas.

Viņš bija atradis statni ar avārijas pogu. Tas rēgojās ārā no vīrieša mutes, kurš karājās pie viena pacēlāja sēdekļa stieņa.

-    Tātad viņš riņķoja ar šo pacēlāju? Gunnars Hāgens, viegli pieliecis galvu, iejautājās un nopētīja līķi, kas karājās viņa acu priekšā.

Ķermeņa stāvoklī bija kaut kas nedabisks, it kā tā būtu vaska figūra, kas gatavojas izkust un tūlīt notecēs zemē.

-    Tā puika mums pastāstīja, Beāte Lenna atbildēja, pamīņājās sniegā un uzmeta acis apgaismotajai trasei, uz kuras baltā tērpušies kolēģi gandrīz saplūda ar sniegu.

-     Vai ir pēdas? nodaļas priekšnieks pajautāja tādā tonī, it kā atbilde jau būtu zināma.

-     To ir daudz, Beāte noteica. Asiņu pēdas stiepjas četrsimt metrus augšup, līdz pacēlāja augšējam punktam, un četrsimt metrus atkal lejup.

-     Es domāju citas pēdas, kas nav tik acīm redzamas!

-    Ir pēdas sniegā no stāvvietas pa īsāko ceļu tieši šurp, Beāte turpināja. To nospiedumi saskan ar upura kurpju nospiedumiem.

-    Vai viņš te ieradās kurpēs?

-Jā. Un turklāt viens. Bija tikai viņa pēdas. Stāvvietā stāv sarkans Golf, un mēs pašlaik noskaidrojam, kas ir tā īpašnieks.

-    Noziedznieka pēdu nav?

-    Kas tev sakāms, Bjērn? Beāte pievērsās Holmam, kurš tuvojās viņiem, nesdams rokā policijas norobežojuma lentes rulli.

-     Līdz šim nekā nav, viņš aizelsies noteica. Citu pēdu nav. Bet ir, protams, daudz slēpju nospiedumu. Pagaidām nav ne pirkstu nospiedumu, ne matu vai apģērba šķiedru. Varbūt kaut ko atradīsim uz zobu bakstāmā. Bjērns Holms pamāja uz statni, kas rēgojās līķim ārā no mutes. Vēl taču varam cerēt, ka kaut ko atradīs tiesu mediķi.

Gunnars Hāgens sabozās.

-     Šķiet, jūs jau esat zaudējuši cerības kaut ko atrast!

-    Njā, Beāte Lenna novilka. Šo njā Hāgens labi pazina: tā, paziņojot savus sliktos jaunumus, savu sakāmo parasti iesāka Harijs Hols. Arī iepriekšējā nozieguma vietā neatradām ne DNS, ne pirkstu nospiedumus.

Hāgens nesaprata, kāpēc bija sabozies: vai nu aiz aukstuma, vai arī tāpēc, ka nupat kā bija izkāpis no siltas gultas, vai arī viņa Krimināltehniskās nodaļas vadītājas sacītā dēļ.

-     Ko tu gribi teikt? viņš stingrā balsī noprasīja.

-     Gribu teikt, ka zinu, kas viņš ir, Beāte atbildēja.

-     Manuprāt, tu sacīji, ka jūs pie viņa neatradāt identifikācijas karti!

-     Tas tiesa. Tādēļ pagāja labs brītiņš, līdz es viņu atpazinu.

-     Tu? Man likās, ka tu nekad neaizmirsti sejas!

-    Fusiform gyrus var apjukt, ja ir bojāti abi vaigukauli. Bet tas ir Bertils Nilsens.

-     Kas viņš ir?

-    Tādēļ jau es tev zvanīju. Viņš ir… Beāte Lenna dziļi nopūtās.

Labāk nesaki! Hāgens nodomāja.

-     Policists! Bjērns Holms noteica.

-              Viņš strādāja lensmaņa kantorī Nēdreeikerē, Beāte turpināja.

-     Pirms tavas ierašanās Smago noziegumu nodaļā mums bija kāda slepkavības lieta. Nilsens sazinājās ar KRIPOS un pateica, ka šī lieta esot ļoti līdzīga citai izvarošanas lietai, pie kuras viņš bija strādājis Krokstadelvā. Piedāvājās ierasties Oslo, lai palīdzētu.

-     Un?

-    Neveiksme. Viņš atbrauca, bet visa izmeklēšana ievilkās. Slepkavu vai slepkavas tā arī neatrada.

Hāgens pamāja ar galvu.

-     Kur…?

-    Šeit, Beāte teica. Izvarota būdiņā un sadalīta gabalos. Vienu no ķermeņa daļām atrada šeit, ezerā, citu kilometru tālāk uz dienvidiem, bet trešo septiņus kilometrus pretējā virzienā, pie Eurtjemas. Tādēļ radās versija, ka slepkavas bijuši vairāki.

-    Tieši tā. Un tas notika…

-     …tieši šodien.

-     Kad…?

-     Pirms deviņiem gadiem.

Iečirkstējās rācija. Hāgens noskatījās, kā Bjērns Holms pieliek to pie auss un, klusi kaut ko pateicis, izslēdz.

-    Stāvvietā esošais Golf ir reģistrēts uz Mīras Nilsenas vārda. Tāda pati adrese kā Bertilam Nilsenam. Droši vien viņa sieva.

Hāgens dziļi nopūtās. Viņa siltās elpas garaiņu mākonis atgādināja baltu karogu.

-     Man jāziņo policijas priekšniekam! viņš sacīja. Tikai neko nestāstot par meitenes slepkavību!

-     Prese to uzodīs.

-    Es zinu, bet policijas priekšniekam ieteikšu pagaidām atstāt šīs spekulācijas preses ziņā.

-     Gudri! Beāte piekrita.

Hāgens īsi uzsmaidīja viņai pateicībā par tik ļoti nepieciešamo uzmundrinājumu. Pēc tam paskatījās uz nogāzi un stāvlaukuma pusi, izvērtējot, kāds ceļš viņam gaidāms. Uzlūkoja līķi un vēlreiz nodrebinājās.

-     Vai zini, par ko es domāju, skatīdamies uz tik garu un vāju cilvēku?

-    Jā, Beāte Lenna atbildēja.

-    Vēlētos, kaut viņš tagad būtu pie mums!

-    Viņš nebija garš un vājš, Bjērns Holms noteica.

Abi sarunbiedri pagriezās pret viņu.

-     Vai Harijs nebija…

-     Es runāju par šo cilvēku. Holms pamāja uz trosē karājošos līķi. Par Nilsenu. Viņš ir kļuvis garš šajā naktī. Ja aptaustīsiet viņa ķermeni, tad jutīsiet viņš ir kļuvis līdzīgs želejai. Esmu redzējis tādus gadījumus, kad cilvēks krīt no liela augstuma un salauž sev visus kaulus. Ar salauztu skeletu miesai nav, pie kā turēties, un tā zemes pievilkšanas spēka ietekmē izplūst, līdz rigor mortis to atkal aptur. Interesanti, vai ne?

Klusēdami viņi skatījās uz līķi. Tad Hāgens strauji pagriezās un devās prom.

-     Pārāk daudz informācijas? Holms iejautājās.

-     Varbūt pārāk detalizēta, Beāte noteica. Un es arī vēlētos, kaut viņš būtu šeit.

-     Vai tici, ka viņš kādreiz atgriezīsies? Bjērns Holms painteresējās.

Beāte pašūpoja galvu. Bjērns Holms nezināja, vai tā ir atbilde uz viņa jautājumu vai runa bija par situāciju kopumā. Viņš aizgriezās un ar acs kaktiņu ievēroja egles zaru, kas viegli šūpojās mežmalas eglē. Auksts putna kliedziens pāršķēla klusumu.

OTRĀ DAĻA

.

6.    NODAĻA

Virs durvīm griezīgi ieskanējās zvaniņš, kad Trulss Berncens no aukstās ielas ienāca mitra siltuma pilnajā telpā. Te oda pēc puvušiem matiem un losjona.

-     Vai griezīsim? pajautāja jaunais vīrietis ar melniem, spīdīgiem matiem. Trulss bija pārliecināts, ka viņš savu frizūru veidojis citā salonā.

-     Divi simti? Trulss atjautāja un notrauca no pleciem sniegu.

Marts, lauzto solījumu mēnesis. Ar īkšķi viņš norādīja pār plecu,

lai pārliecinātos, ka plakāts ārpusē joprojām ataino patieso situāciju. Kungiem 200. Bērniem 85, bet pensionāriem 75 kronas. Trulss bija redzējis, ka šeit ierodas ari cilvēki ar suņiem.

-     Kā vienmēr, draugs, frizieris ar pakistāniešu akcentu atbildēja un ar žestu norādīja uz vienu no diviem brīvajiem krēsliem. Trešajā sēdēja kāds vīrs, kuru Trulss tūlīt ierindoja pie arābiem: drūms terorista skatiens no pierei pielipušu matu apakšas. Sastapis spogulī Trulsa skatienu, virs ātri novērsās. Varbūt sajuta bekona smaku vai atpazina kruķi. Tādā gadījumā viņš, iespējams, bija viens no dīleriem, kuri darbojās Brūgātā. Vienīgi hašišs, jo arābiem ir piesardzīga attieksme pret smagajām narkotikām. Varbūt Korāns amfetamīnu un heroīnu pielīdzina cūkgaļas cepetim? Varbūt viņš ir suteners uz to varētu norādīt zelta ķēde. Tādā gadījumā kāds no sīkajiem, jo visus nopietnos sutenerus Trulss pazina pēc sejas.

Frizieris uzlika Trulsam priekšautiņu.

-      Kopš pēdējās reizes matiņi ir krietni paaugušies, draudziņ!

Trulsam nepatika, ka pakistānieši sauc viņu par “draudziņu”, īpaši

tad, ja tie ir homoseksuāļi, un ļoti nepatika tie, kuri drīz vien viņam

pieskarsies. Bet šie “zilie ar šķērēm” atšķīrās no pārējiem ar to, ka, pieliecot galvu, nepiespieda gurnus pie tava pleca, neglaudīja tavus matus un, meklējot spogulī tavu skatienu, nevaicāja, kā griezt šādi vai citādi. Tie vienkārši sāka darboties, pat nejautājot, vai taukainos matus nevajag izmazgāt, no pudelītes uzsmidzināja ūdeni un, izliekoties, ka nav dzirdējuši iespējamās vēlmes, likās tev virsū ar ķemmi un šķērēm tā, it kā piedalītos austrāliešu aitu cirpšanas sacensībās.

Trulss uzmeta acis avīzes pirmajai lappusei, kas gulēja uz plauktiņa spoguļa priekšā. Tā pati dziesma: kāds ir tā dēvētā policistu slepkavas motīvs? Vairumā versiju runa bija par traku policistu nīdēju vai ekstrēmu anarhistu. Kāds ierunājās par ārzemju terorismu, taču tie parasti mēdza lielīties ar veiksmīgām akcijām, bet šajos gadījumos neviens nebija uzņēmies atbildību. Neviens nešaubījās, ka abas šīs slepkavības ir savstarpēji saistītas, jo slepkavību laiks un vieta šaubas izslēdza. Vienubrīd policija bija meklējusi noziedznieku, kuru gan Venneslā, gan Nilsens būtu arestējuši, pratinājuši vai kā citādi aizvainojuši. Bet tādas sakarības netika atrastas. Pēc tam bija izvērtēta versija, ka Venneslā slepkavība varētu būt notikusi kādas atsevišķas personas atriebības par arestu, greizsirdības vai mantojuma, vai kāda cita parasta motīva dēļ. Bet Nilsena slepkavību izdarījis pavisam cits noziedznieks cita iemesla dēļ, tomēr tam pieticis prāta nokopēt Venneslā slepkavību, lai uzvedinātu policiju uz domām par sērijveida slepkavībām un nemeklēt parastajās vietās. Bet policija bija rīkojusies tieši tā: tā bija meklējusi parastajās vietās, it kā tās būtu divas vienkāršas, atsevišķas slepkavības. Un neko netika atradusi.

Tad policija bija atgriezusies sākumpunktā. Policistu slepkava. Līdzīgi rīkojās arī prese. Tā turpināja kurnēt: kādēļ policija nespēj noķert cilvēku, kurš nogalinājis divus tās biedrus?

Lasot šos virsrakstus, Trulss juta gan apmierinājumu, gan dusmas. Mikaēls droši vien bija cerējis, ka, tuvojoties Ziemassvētkiem un Jaungadam, prese piemirsīs slepkavības, pārslēgsies uz citām tēmām un ļaus mierīgi strādāt. Ļaus viņam turpināt būt par jauno, iespaidīgo pilsētas šerifu, par the whiz kid, brīnumbērnu, par pilsētas sargu, nevis par neveiksminieku, kurš visu samudžina un sēž kameru

zibspuldžu gaismā ar sakāvniecisku sejas izteiksmi, demonstrējot apzinātu nespēju, līdzīgi Dzelzceļu pārvaldes pārstāvjiem.

Trulsam nevajadzēja šķirstīt avīzes, jo viņš tās bija izlasījis mājās un skaļi pasmējies par Mikaēla juceklīgajiem izteicieniem par izmeklēšanas gaitu. “Šobrīd nav iespējams pateikt…” un “Nav nekādu ziņu par…”. Šie teikumi bija ņemti tieši no Bjerknēsa un Hoffa Juhansena grāmatas “Izmeklēšanas metodes”, no nodaļas par attiecībām ar presi. Policijas akadēmijā šī grāmata ietilpa obligātajā mācību programmā, un tajā bija ieteikts, lai policijas darbinieki saskarē ar presi lietotu šādus kvaziteikumus, jo žurnālistus ļoti kaitinot frāze nav komentāru. Un vispār, vajagot izvairīties no adjektīvu lietošanas.

Trulss bija mēģinājis to visu saskatīt fotogrāfijās: Mikaēla izmisuma pilno sejas izteiksmi tādu pašu kā agrāk, brīžos, kad Manglerudas kvartāla lielākie puikas iedomājās aizbāzt muti meitenīgi glītajam smurgulim un Mikaēlam bija nepieciešama palīdzība. Trulsa palīdzība. Un Trulss, protams, nāca palīgā. Un tas bija viņš, nevis Mikaēls, kurš mājās atgriezās ar zilumiem un uzpampušām lūpām. Nē, Mikaēla seja palika glīta un neskarta. Glīta Ullai.

-     Nenogriez pārāk daudz, Trulss ieteicās.

Viņš vēroja spogulī, kā no viņa bālās, augstās un nedaudz uz priekšu izbīdītās pieres krīt mati. Pieres un spēcīgā apakšžokļa dēļ cilvēki bieži vien uzskatīja Trulsu par padumju, un reizēm tas bija izdevīgi. Reizēm. Viņš aizvēra acis un mēģināja izšķirties, vai attēlos no preses konferences Mikaēla sejā tiešām ir izmisuma pilna izteiksme vai arī to saskatīja vienīgi Trulss, jo gribēja to ieraudzīt.

Karantīna. Īslaicīga atstādināšana. Izslēgšana. Noraidīšana.

Trulss joprojām saņēma algu. Mikaēls bija izteicis līdzjūtību: uzlicis roku viņam uz pleca un teicis, ka tā būšot labāk visiem. Arī Trulsam. Līdz juristi noskaidrošot, kādas sekas varētu būt faktam, ka policists saņēmis naudu no avotiem, kurus nevar vai nevēlas atklāt. Mikaēls pat bija parūpējies, lai Trulss turpina saņemt dažas piemaksas. Tādēļ viņam nebija vajadzības iet pie lētiem frizieriem. Viņš vienmēr bija nācis šurp. Bet tagad šī vieta viņam patika vēl vairāk viņam būs tieši tāda pati frizūra kā arābam blakuskrēslā. Terorista frizūra.

-     Kādēļ tu smejies, draudziņ?

Trulss, izdzirdis pats savus rukšķošos smiekliņus, strauji aprāvās. To dēļ viņš bija ieguvis palamu Bīvis. Nē, tā viņu bija iedēvējis Mikaēls! Kādā ballītē vidusskolā, kad, visiem par lielu prieku, atklājās, ka stulbenis Trulss Berncens mats matā ir līdzīgs MTV multiplikāciju filmas varonim! Vai Ulla tur bija? Varbūt Mikaēls tur sēdēja, apskāvis kādu citu meiteni? Ulla ar maigo skatienu, baltajā džemperī, ar slaido rociņu, kuru reiz, kādā svētdienā Brīnā, lai pārspētu Kawasaki motociklu rēkoņu, bija aplikusi viņam ap kaklu un pievilkusi sev tuvāk, lai iekliegtu ausī: vai viņš nezinot, kur palicis Mikaēls? Trulss joprojām atcerējās viņas silto rociņu: likās, ka tā viņu izkausēs un viņš priekšpusdienas saulē izplūdīs uz tilta virs šosejas. Viņš atcerējās Ullas elpu sev pie auss un uz vaiga, viņa maņu orgāni visu uztvēra saasināti, tādēļ, neraugoties uz benzīna smaku, izplūdes gāzēm un degušas gumijas smārdu no lejā braucošajiem motocikliem, viņš spēja noteikt Ullas lietoto zobu pastu, sajust lūpu spīduma zemeņu aromātu un to, ka džemperis mazgāts ar Milo. Viņš zināja, ka Mikaēls ir Ullu skūpstījis. Un gulējis ar viņu. Vai varbūt tās bija iedomas? Bet to gan Trulss atcerējās, ka bija atbildējis: viņš nezinot, kur ir Mikaēls. Kaut gan viņš to zināja. Kaut gan daļa no viņa gribēja visu izstāstīt, gribēja iznīcināt maigumu, nevainīgumu un ticību, kas plūda no viņas skatiena. Iznīcināt viņu, Mikaēlu.

Bet to viņš, protams, neizdarīja.

Kādēļ lai viņš tā rīkotos? Mikaēls bija viņa labākais draugs. Vienīgais draugs. Un ko viņš panāktu, izstāstot, ka Mikaēls ir pie Angelikas? Ulla varēja dabūt visus, kurus vien gribēja, bet viņa negribēja viņu, Trulsu. Un, kamēr viņa bija kopā ar Mikaēlu, viņam vismaz bija izdevība turēties viņas tuvumā. Viņam bija iespēja, bet nebija motīva.

Toreiz nebija.

-    Vai tā, draugs?

Trulss aplūkoja savu pakausi apaļajā plastmasas spogulītī, ko frizieris turēja rokā.

Terorista frizūra. Terorista-pašnāvnieka frizūra. Trulss piecēlās, nometa divsimt kronu banknoti uz avīzes, lai nebūtu jāpieskaras friziera rokām, un izgāja ārā, martā, kas joprojām tikai netieši solīja pavasari. Paskatījās uz Policijas pārvaldes ēku. Karantīna. Sāka iet uz

metrostacijas Grenlanne pusi. Matu griešana bija ilgusi deviņas ar pusi minūtes. Trulss pacēla galvu un sāka soļot ātrāk. Viņam nebija jāsteidzas. Nekur. Nē, kaut kas tomēr bija gan. Bet tas neprasīja daudz, tikai to, kas viņam jau bija: laiks plānošanai, naids, gatavība visu zaudēt. Viņš pameta skatienu vienā no šī rajona aziātu pārtikas veikaliņu skatlogiem un konstatēja, ka beidzot izskatās tāds, kāds viņš patiesībā ir.

Gunnars Hāgens sēdēja un noraudzījās uz tapetēm, kas vīdēja uz sienas aiz policijas priekšnieka rakstāmgalda, un uz tukšo krēslu. Tumšākās vietas liecināja par fotogrāfijām, kas ilgi tur bija karājušās, cik vien viņš spēja atcerēties. Tās bija agrāko policijas priekšnieku fotogrāfijas, kurām vajadzēja iedvesmot nākamo šefu, bet Mikaēlam Belmanam acīmredzot tas nebija nepieciešams. Viņš nevēlējās šos inkvizitoriski vērtējošos skatienus, ar kādiem tie vēroja savus pēctečus.

Hāgens būtu pabungojis ar pirkstiem pa krēsla roku balstiem, taču tādu nebija. Belmans bija nomainījis arī tos. Pret cietiem, zemiem koka sēdekļiem.

Viņš bija ticis izsaukts pie šefa, un pieņemšanas telpas darbinieks bija ievedis Hāgenu kabinetā un sacījis, ka priekšnieks drīz ieradīšoties.

Atvērās durvis.

-     Te nu tu esi!

Belmans apgāja apkārt galdam un iemetās krēslā. Aizlika rokas aiz pakauša.

-    Vai ir jaunumi?

Hāgens ieklepojās. Viņš zināja, ka Belmans zina jaunumu nav, jo Hāgenam bija stingra pavēle nekavējoties ziņot par vissīkākajām izmaiņām abu slepkavību izmeklēšanas lietās. Ergo… tādēļ viņš nevarēja būt izsaukts tā iemesla dēļ. Tomēr Hāgens darīja to, kas viņam tika lūgts: paskaidroja, ka joprojām abos it kā atsevišķajos gadījumos nav atrastas nekādas pēdas un nav arī konstatēta sakarība starp abām slepkavībām, izņemot acīm redzamās: abi upuri bija policisti un abi atrasti agrāko, neatklāto noziegumu vietās, kuru izmeklēšanā abi bija piedalījušies.

Hāgena ziņojuma laikā Belmans piecēlās un, uzgriezis viņam muguru, nostājās pie loga. Pašūpojās uz papēžiem, brītiņu izlikās klausāmies, tad pārtrauca Hāgenu:

-    Tev tas jānokārto, Hāgen!

Gunnars Hāgens apklusa. Gaidīja turpinājumu.

Belmans pagriezās pret viņu. Baltie pigmenta plankumi viņa sejā bija piesarkuši.

-    Man jāuzdod jautājums… Kā tu domā: vai slimnīcā ir jāsaglabā diennakts apsardze laikā, kad tiek nogalināti godīgi policisti? Vai izmeklēšanā nevajadzētu iesaistīt visus spēkus?

Hāgens izbrīnā paskatījās uz Belmanu.

-     Tie nav mani cilvēki, kuri tur atrodas, bet Centrālā policijas iecirkņa darbinieki un Policijas akadēmijas studenti praksē. Nedomāju, Belman, ka izmeklēšana no tā cieš.

-    Tiešām? Belmans pārjautāja. Tomēr es vēlos, lai tu vēlreiz padomā par apsardzes lietderību. Nesaskatu nekādus draudus un nedomāju, ka pēc tik ilga laika kāds gatavotos pacientu nogalināt. Visiem zināms, ka viņš, vienalga, nespēs liecināt.

-    Tie saka, ka esot manāmas uzlabošanās pazīmes.

-     Šai lietai vairs nav prioritātes, ātri, gandrīz dusmīgi sekoja policijas priekšnieka atbilde. Tad viņš ievilka elpu un ieslēdza savu burvīgo smaidu. Bet jautājums par apsardzi, protams, ir tavā pārziņā. Es šajā lietā nejaukšos. Saprati?

Hāgens spontāni gandrīz atbildēja nē, tomēr viņam izdevās atturēties un tikai īsi pamāt ar galvu, mēģinot noprast, ko Mikaēls Belmans cenšas panākt.

-    Labi, Belmans noteica un sasita plaukstas, norādot, ka saruna beigusies.

Hāgenam būtu vajadzējis piecelties un doties prom, paliekot tādā pašā neziņā, kā bija atnācis. Tomēr viņš turpināja sēdēt.

-     Mēs domājam pamēģināt citu izmeklēšanas paņēmienu.

-     Ak tā?

-Jā! Hāgens sacīja. Gatavojamies sadalīt izmeklēšanas grupu vairākās mazākās grupiņās.

-     Kādēļ tā?

-     Lai dotu vairāk iespēju alternatīvām idejām. Lielām grupām ir kapacitāte, bet tās nav piemērotas domāšanai ārpus ierastajām robežām.

-     Bet vai vajag domāt ārpus… robežām?

Hāgens izlikās, ka nav pamanījis sarkasmu.

-     Mēs esam sākuši riņķot un stulbi blenzt, neko neredzot.

Viņš paskatījās uz sarunbiedru. Kā bijušais slepkavību izmeklētājs

Belmans, protams, labi zināja šo fenomenu: grupa stingri turējās pie sākotnējās situācijas, uz faktiem balstītiem pieņēmumiem un zaudēja spēju veidot alternatīvas hipotēzes. Tomēr Belmans papurināja galvu.

-    Ar mazām grupiņām tu zaudē spēju rīkoties, Hāgen! Atbildība sadrumstalojas, cilvēki kāpj cits citam uz papēžiem, viens darbs tiek darīts vairākkārt. Vislabākā vienmēr ir viena liela, labi koordinēta izmeklēšanas grupa. Vismaz tik ilgi, kamēr tai ir labs, spēcīgs vadītājs…

Hāgens sakoda zobus, cerēdams, ka reakcija uz Belmana insinuāciju neatspoguļojas viņa sejā.

-     Bet…

-    Kad vadītājs sāk mainīt taktiku, to viegli var iztulkot kā izmisumu un daļēju atzīšanos, ka viņš ir cietis neveiksmi.

-     Bet mēs esam cietuši neveiksmi, Mikaēl! Ir marts, tas ir, kopš pirmās policista slepkavības ir pagājuši seši mēneši!

-     Neviens nesekos šefam, kuram neveicas, Hāgen!

-    Mani darbinieki nav ne akli, ne dumji, tie zina, ka mīņājamies uz vietas! Un zina arī to, ka labam vadītājam jāspēj mainīt taktiku!

-     Labi vadītāji zina, kā jāiedvesmo sava komanda.

Hāgens norija siekalas, norija to, ko gribēja sacīt: ka viņš Kara akadēmijā ir lasījis lekcijas par vadības mākslu jau tad, kad Belmans vēl skraidīja apkārt, šaudīdamies ar kaķeni. Ja jau Belmans ir tik ellīgi spējīgs iedvesmot savus apakšniekus, tad kādēļ viņš nevarētu mazliet uzmundrināt viņu Gunnaru Hāgenu? Bet viņš jutās pārāk noguris un vīlies, lai noritu vārdus, kuri viņš zināja krietni sadusmos Mikaēlu Belmanu.

-    Neatkarīgajai grupai, kuru vadīja Harijs Hols, bija lieliski panākumi! Vai atceries? Slepkavības Ustaūsetā netiktu atklātas, ja vien…

-     Man liekas, Hāgen, ka tu dzirdēji, ko teicu! Laikam vajadzēs aplūkot iespēju veikt izmeklēšanas vadības maiņu. Tā ir atbildīga par savu darbinieku uzvedības kultūru, un tagad, šķiet, tā nav pietiekami orientēta uz rezultātu sasniegšanu. Ja tev nekā cita nav, tad man drīz būs sanāksme.

Hāgens gandrīz neticēja savām ausīm. Viņš stīvi piecēlās it kā, šo īso brītiņu pasēžot šaurajā, zemajā krēslā, kājās būtu pārstājušas riņķot asinis un smagi vilkās uz durvīm.

-    Jā, starp citu, Belmans viņam aiz muguras ierunājās. Hāgens dzirdēja, ka viņš apspiež žāvas. Vai Gusto lietā ir kas jauns?

-    Kā jau tu pats teici… Hāgens atbildēja, nepagriežoties un turpinot iet uz durvju pusi, lai Belmans neredzētu viņa seju, kurā asinsvadi pretēji kājām bija uztūkuši tā, it kā spiediens tajos būtu milzīgs. Taču viņa balss aiz dusmām tomēr viegli ietrīcējās: …šai lietai vairs nav prioritātes!

Mikaēls Belmans pagaidīja, līdz nodaļas priekšnieks Hāgens ir beidzis atsveicināšanos ar sekretāru un durvis aiz viņa ir aizvērušās. Tad smagi ieslīga ādas krēslā ar augsto atzveltni un sakņupa. Viņš nebija izsaucis Hāgenu, lai iztaujātu par policistu slepkavībām, un nojauta, ka Hāgens to ir sapratis. Iemesls bija pirms stundas notikusī telefonsaruna ar Isabelli Skeijenu. Viņa, protams, bija malusi veco dziesmu par to, ka šo neatklāto policistu slepkavību dēļ abi izskatoties nekur nederīgi un bezspēcīgi. Un pretēji viņam Isabelle patiesībā esot atkarīga no vēlētāju labvēlības. Viņš bija atbildējis ar jā un skaidrs un gaidījis, kad viņa beigs runāt, lai varētu nolikt klausuli, kad viņa uzspridzināja bumbu.

-     Viņš gatavojas pamosties!

Belmans sēdēja, elkoņus atspiedis pret galdu, galvu atbalstījis plaukstās, un blenza rakstāmgalda pulētajā virsmā, kurā vīdēja viņa sejas neskaidrie apveidi. Sievietes viņu uzskatīja par skaistu. Isabelle bija skaidri pateikusi: viss noticis tieši tādēļ, ka viņai patīkot skaisti vīrieši. Ka tādēļ viņai bijis sekss arī ar Gusto. Ar skaisto puisi. Ar Elvisam līdzīgo. Cilvēki bieži pārprot glītus vīriešus. Mikaēls atcerējās puisi no KRIPOS, kurš bija mēģinājis Mikaēlu noskūpstīt. Iedomājās

par Isabelli. Un Gusto. Iedomājās abus kopā. Visus trīs kopā. Mikaēls strauji piecēlās no krēsla un vēlreiz piegāja pie loga.

Lieta bija iedarbināta. Viņa bija to pateikusi. Iedarbināta. Un tagad tikai jāgaida. Tādēļ viņam vajadzētu justies mierīgāk, būt draudzīgāk noskaņotam pret apkārtējo pasauli. Tad kāpēc viņš bija iegrūdis Hāgenā nazi un vēl pagrozījis to? Lai redzētu, kā viņš ķepurojas? Tikai tādēļ, lai ieraudzītu vēl vienu ciešanu pilnu seju bez tās, kura rēgojas rakstāmgalda virsmā? Bet drīz viss beigsies. Tagad viss ir viņas rokās. Un, kad tiks izdarīts tas, kas jādara, viņi varēs turpināt pa vecam. Viņi varēs aizmirst Asajevu, Gusto un katrā ziņā to, par kuru neviens, šķiet, nespēj beigt runāt, Hariju Holu. Tā tas notiek, agrāk vai vēlāk viss krīt aizmirstībā, un ar laiku aizmirsīs arī šis policistu slepkavības.

Viss būs kā agrāk.

Mikaēlam Belmanam gribējās pārbaudīt, vai viņš tiešām to vēlas, bet tad nolēma to nedarīt. Viņš taču zināja, ka vēlas tieši to.

7.  nodaĻa

Stole Eune smagi nopūtās. Šis bija viens no tiem krustpunktiem terapijā, kad viņam jāizdara izvēle. Viņš izvēlējās.

-    Varbūt tavā seksualitātē ir kaut kāds snaudošais spēks?

Pacients paskatījās uz ārstu. Vārgs smaids. Šauras acis. Slaidās

rokas ar gandrīz nenormāli garajiem pirkstiem pacēlās, it kā gatavotos sakārtot kaklasaites mezglu pie balti svītrainās žaketes, bet apstājās. Stole jau agrāk bija ievērojis šo kustību. Tā viņam atgādināja par pacientiem, kuriem bija izdevies atradināties no konkrētām piespiedu darbībām, bet ne no ievadrituāliem, kad roka taisās kaut ko darīt, veikt kaut kādu nepabeigtu darbību, kas pati par sevi ir vēl bezjēdzīgāka par sākotnējo, negribēto, bet vismaz izskaidrojamo darbību. Tā ir kā rēta, kā klibošana. Kā atbalss. Kā atgādinājums, ka nekas nepazūd pilnībā, ka viss kaut kādā veidā kaut kur nogulsnējas. Kā atmiņas par bērnību, par cilvēkiem, kurus reiz pazini, par to, ko esi ēdis un no kā bijis slikti. Par izjusto kaisli. Smadzeņu šūnu atmiņa.

Pacienta roka noslīga atpakaļ klēpī. Viņš īsi ieklepojās un klusā, metāliskā balsī ieteicās:

-    Ko, pie velna, tu gribi teikt? Vai tagad sāksim runāt tās Freida muļķības?

Stole pavērās sarunbiedrā. Televīzijā viņš ar paviršu skatienu bija skatījies seriālu, kurā policisti nosaka cilvēka emocijas pēc viņu ķermeņa kustībām. Ķermeņa valoda ir diezgan izteiksmīga, tomēr vairāk izsaka cilvēka balss. Mūsu balss saišu un balsenes muskuļi ir tik smalki noregulēti, ka spēj radīt skaņu viļņus, pārvēršot tos saprotamos vārdos. Kad Stole Policijas akadēmijā lasīja lekcijas, viņš parasti mēdza vērst studentu uzmanību uz to, kāds tas ir brīnums, un tomēr

esot vēl jutīgāks instruments cilvēka auss. Tā spējot ne tikai atšifrēt tādus skaņu viļņus kā patskaņi un līdzskaņi, bet arī atšķirt runātāja balsī saspringumu un emocijas. Nopratināšanas laikā svarīgāk esot klausīties, nevis skatīties. Neliels balss pacēlums, gandrīz nemanāma balss ietrīcēšanās esot nozīmīgāki signāli par sakrustotām rokām, sažņaugtām dūrēm, acu zīlīšu lielumu un visiem pārējiem faktoriem, kuriem tik lielu uzmanību pievērš jaunais psihologu vilnis, bet Stoles pieredze rāda, ka šādi signāli izmeklētājus visbiežāk apmulsina un liek tiem kļūdīties. Protams, viņam pretī sēdošais pacients nolamājās, tomēr galvenais bija spiediens uz Stoles ausu membrānām, kas vēstīja pacients ir modrs un dusmīgs. Parasti tas neliktu saausīties pieredzējušam psihologam. Gluži pretēji spēcīgas emocijas bieži liecina par lūzuma momentu terapijā, bet ar šo pacientu grūtības sagādāja tas, ka tās uzradās nepareizā secībā. Pat pēc regulārām tikšanās reizēm vairāku mēnešu garumā Stolem nebija izdevies nodibināt kontaktu, nebija ne sirsnības, ne uzticības. Patiesībā šī terapija bija tik neauglīga, ka Stole bija sācis prātot par tās pārtraukšanu un pacienta nosūtīšanu pie kāda no saviem kolēģiem. Dusmu izpausme mierīgā, uzticības pilnā atmosfērā ir pieļaujama, bet šajā gadījumā tas varētu nozīmēt, ka pacients vēl vairāk noslēdzas sevī, vēl dziļāk paslēpjas savā ierakumā.

Stole nopūtās. Acīmredzot viņš bija pieņēmis nepareizu lēmumu, bet bija jau par vēlu un vajadzēja turpināt.

-     Pol! viņš ierunājās.

Pacients bija uzstājis, lai viņa vārdu neizrunātu kā Pauls, bet kā Pols. Un nevis kā norvēģu Peuls, bet ar angļu o, kaut gan Stole nespēja saklausīt atšķirību. Tas viss kopā ar glīti izplūktajām uzacīm un divām mazām rētiņām zem zoda, kas liecināja par sejas ādas savilkšanu, jau pirmās terapijas laikā desmit minūtēs ļāva Stolem secināt, kāds ir viņa pacients.

-     Apspiesta homoseksualitāte ir ļoti ierasta parādība pat mūsu šķietami tolerantajā sabiedrībā, Eune sacīja, vērodams, kāda būs pacienta reakcija. Pie manis ierodas daudzi policisti, un viens no tiem, kuri nāk uz terapiju, pastāstīja, ka vienatnē ar sevi viņš esot atklāts homoseksuālis, bet nevarot tāds būt darbā, jo tad viņu izēdīšot no vietas. Es pajautāju, vai tiešām viņš ir tik ļoti pārliecināts

par sacīto. Vēlmju apspiešanas gadījumos bieži vien runa ir par to, ko mēs sagaidām paši no sevis un ko, mūsuprāt, varam gaidīt no sabiedrības. īpaši no tuviniekiem, draugiem un kolēģiem.

Stole apklusa.

Pacienta acu zīlītes nebija paplašinājušās, ādas nokrāsa nebija mainījusies, viņš nevairījās no skatiena acīs, neviena no ķermeņa daļām nemēģināja aizgriezties no Stoles. Gluži pretēji viņa plānajās lūpās parādījās zobgalīgs smaids. Sev par pārsteigumu, Stole Eune pamanīja, ka viņa paša vaigos cēlusies temperatūra. Ak Dievs, kā viņš necieta šo pacientu! Kā viņš ienīda šo darbu!

-    Un policists? Pols jautāja. Vai viņš sekoja tavam padomam?

-    Mūsu laiks ir beidzies, Stole, pat nepaskatījies pulkstenī, noteica.

-     Es esmu ziņkārīgs, Eune!

-     Mani saista klusēšanas zvērests.

-    Tad nosauksim viņu par X. Un es redzu, ka mans jautājums tev nepatika. Pols pasmaidīja. Viņš sekoja tavam ieteikumam, un tas beidzās nelaimīgi, vai ne?

Eune nopūtās.

-     X aizgāja par tālu, pārprata situāciju un tualetē mēģināja noskūpstīt kolēģi. Un tika izēsts no kolektīva. Jēga slēpjas apstāklī, ka viss varēja beigties labi. Līdz nākamajai reizei padomā par to!

-     Bet es neesmu gejs. Pols pielika pirkstus pie kakla un atkal nolaida roku.

Stole Eune īsi pamāja ar galvu.

-     Nākamnedēļ, šajā pašā laikā?

-     Nezinu. Man nekļūst labāk, vai ne?

-     Viss notiek lēni, taču uz priekšu virzāmies, Stole sacīja.

Šī atbilde nāca tikpat automātiski kā pacienta rokas kustība pie kaklasaites mezgla.

-    Jā, to tu esi teicis jau vairākkārt, Pols iebilda. Bet es te sēžu ar tādu sajūtu, it kā maksātu par neko. Manuprāt, tu esi tikpat nederīgs kā tie policisti, kuri pat nespēj noķert nolādētu sērijveida slepkavu un izvarotāju…

Stole ar zināmu izbrīnu konstatēja, ka pacienta balss kļuvusi klusāka. Mierīgāka. Gan balss, gan ķermeņa valoda izteica pavisam

ko citu ne to, ko viņš runāja. Stoles smadzenes automātiski sāka analizēt, kādēļ pacients izvēlējies tieši šo piemēru, bet atbilde bija tik skaidra, ka pārdomas bija liekas: avīzes, kas kopš rudens gulēja uz Stoles rakstāmgalda. Tās vienmēr bija atvērtas vietā, kur runa bija par policistu slepkavībām.

-    Nav nemaz tik vienkārši noķert sērijveida slepkavu, Pol, Stole Eune sacīja. Es šo un to zinu par sērijveida slepkavām, jo tā patiesībā ir mana specialitāte. Kā šī. Bet, ja jūti, ka vēlies pārtraukt terapiju vai gribi vērsties pie kāda no maniem kolēģiem, tad tas ir tavā ziņā. Man ir ļoti spējīgu psihologu saraksts, un varu tev palīdzēt…

-     Vai vēlies tikt no manis vaļā, Stole?

Pols mazliet pielieca galvu, acu plakstiņi ar bezkrāsas uzacīm nedaudz noslīdēja uz leju, un smaids kļuva platāks. Stole nevarēja pateikt, vai tā ir ironija par viņa homofilijas priekšlikumu vai arī uz āru laužas daļiņa no viņa patiesā es. Vai abi divi.

-    Nepārproti mani! Stole ieteicās, zinot, ka nav ticis pārprasts. Viņš gribēja atbrīvoties no šī cilvēka, bet profesionāli terapeiti nepadzen sarežģītus pacientus. Tie sāk darboties vēl aktīvāk, vai ne? Viņš sakārtoja savu tauriņu. Es labprāt runāšos ar tevi, bet ir svarīgi, lai mēs viens otram uzticētos. Un šobrīd izklausās, ka…

-     Man šodien ir nelāga diena, Stole! Pols atbildēja un noplātīja rokas. Piedod! Es zinu, ka tu esi labs speciālists. Tu strādāji Smago noziegumu nodaļā pie sērijveida slepkavībām. Tu tur biji un palīdzēji noķert to, kurš noziegumu vietās zīmēja pentagrammas. Tu un tas inspektors!

Stole nopētīja pacientu, kurš bija piecēlies un pogāja ciet žaketi.

-    Jā gan, tu esi man ļoti piemērots, Stole! Nākamajā nedēļā! Pa to laiku es padomāšu, vai neesmu zilais.

Stole palika sēžot. Viņš dzirdēja, kā Pols, koridorā gaidot liftu, dungo melodiju. Kaut kas tajā šķita pazīstams.

Lādzīgi bija arī ar vairākiem Pola izteicieniem. Runājot par sērijveida slepkavībām, viņš bija lietojis policistu žargonu. Hariju Holu viņš nosauca par inspektoru, bet vairums cilvēku neko nezināja par dienesta pakāpēm policijā. Tie parasti atcerējās asiņainus sīkumus no avīžrakstiem par slepkavībām, nevis tādas nenozīmīgas detaļas kā uz sijas uzzīmēta pentagramma blakus līķim. īpaši viņš bija ievērojis -

jo tam varēja būt nozīme terapijā ka Pols salīdzināja viņu ar “…policistiem, kuri nespēj noķert nolādētu sērijveida slepkavu un izvarotāju…”.

Stole dzirdēja, kā apstājas un atkal sāk kustēties lifts. Bet tagad viņš atcerējās melodiju, jo nesen bija noklausījies “Dark Side of the Moon”, lai noskaidrotu, vai neatradīs kaut kādu saistību ar Pola Stāvnēsa sapni. Dziesmas nosaukums bija “Brain Damage". Tajā dziedāja par trakajiem. Par trakajiem, kuri ir zālē, kuri ir vestibilā. Kuri tuvojas.

Izvarotājs.

Noslepkavotie policisti nebija izvaroti.

Protams, par šo lietu viņš varēja neizrādīt īpašu interesi un sajaukt nogalinātos policistus ar agrākajiem upuriem šajās vietās. Vai arī uzskatīja par neapstrīdamu patiesību to, ka visi sērijveida slepkavas savus upurus izvaro. Varbūt viņš fantazēja par izvarotiem policistiem, kas, protams, pastiprināja teoriju par apspiestu homoseksualitāti. Vai…

Stole Eune sastinga un pārsteigts paskatījās uz savu roku, kas bija sākusi sniegties pēc tauriņa.

Antons Mitets iedzēra malku kafijas un paraudzījās uz gultā gulošo cilvēku. Vai viņam nevajadzētu izjust mazliet prieka? Tādu pašu prieku, par kuru bija ieminējusies Mūna, ko viņa bija nodēvējusi par “vienu no mazajiem ikdienas brīnumiem, kuru dēļ ir vērts bez sevis saudzēšanas strādāt par medmāsu”? Protams, ir lieliski, ja komā gulošais pacients, par kuru visi domā, ka tas mirs, pēkšņi pārdomā, sāk kārpīties atpakaļ dzīvē un pamostas. Bet gultā gulošais vīrietis, šī bālā, izmocītā seja uz spilvena, viņam neko nenozīmēja. Svarīgi tas, ka viņa darbs drīz būs galā. Tas gan nenozīmē, ka viņu attiecībām būs beigas, jo kaislīgākos brīžus viņi nebija vadījuši šeit. Gluži pretēji tagad vairs nevajadzēja uztraukties par to, ka kolēģi pamanīs maigos skatienus, kādus abi veltīja viens otram katru reizi, ieejot un iznākot no pacienta palātas, mazliet pailgās sarunas un nedaudz steidzīgus šo sarunu noslēgumus brīžos, kad uzradās citi. Bet Antonam Mitetam bija mokoša sajūta, ka tieši tas ir priekšnoteikums viņu attiecībām. Noslēpumainība. Aizliegums. Uzbudinājums,

kad var redzēt, bet nevar pieskarties. Ka jāgaida, ka jāzogas prom no mājas un jābaro Laura ar meliem par lieku dežūru, ar meliem, kas izdodas arvien vieglāk un vieglāk un tomēr agrāk vai vēlāk viņu nosmacēs. Viņš zināja, ka Mūnas acīs šī neuzticība nedara viņu par labāku cilvēku, un Mūna, iespējams, nojauš, ka kādreiz varbūt pašai nāksies uzklausīt līdzīgas atrunas. Viņa bija pastāstījusi Antonam, ka tā viņai bija gadījies ar citiem vīriešiem tie bija viņu piekrāpuši. Un toreiz viņa bijusi slaidāka un jaunāka, tādēļ, ja viņš nolemtu pamest resno, padzīvojušo sievieti, par kādu viņa tagad kļuvusi, viņa nejustos šokēta. Antons bija mēģinājis ieskaidrot, lai viņa tā nerunā, kaut arī pati tiešām tā domātu. Tā viņa kļūstot vulgāra. Tā viņš kļūstot vulgārs. Viņš it kā pārvēršoties par vīrieti, kurš ņem to, ko var dabūt. Bet tagad viņš bija priecīgs, ka Mūna to pateikusi. Reiz visam būs jābeidzas, un viņa bija padarījusi Antonam šo uzdevumu vieglāku.

-     Kur tu ņēmi kafiju? jaunais sanitārs iejautājās un, pārlūkojot no gultas gala paņemto slimības vēsturi, sakārtoja savas apaļās brilles.

-     Koridora galā stāv kafijas automāts. To lietoju vienīgi es, bet tu vari…

-     Pateicos par piedāvājumu! sanitārs atbildēja. Antonam viņa izruna šķita mazliet dīvaina. Bet es nedzeru kafiju!

Sanitārs bija izņēmis no kabatas papīra lapiņu un sāka to lasīt:

-     Paskatīsimies… viņam vajag propofolu.

-     Es nezinu, ko tas nozīmē.

-     Tas nozīmē, ka viņš labu brīdi vēl gulēs!

Antons vēroja sanitāru, kas mazai pudelītei ar caurspīdīgu šķidrumu caurdūra tās metāla folijas korķīti. Sanitārs bija maza auguma, trausls un atgādināja pazīstamu aktieri. Ne jau no skaistajiem, bet no tādiem, kuriem tomēr paveicies, to ar neglītajiem zobiem un itāliešu vārdu, ko nebija iespējams atcerēties. Tieši tāpat kā viņš jau bija piemirsis sanitāra vārdu, ko tas bija pateicis iepazīšanās brīdī.

-    Ar pacientiem, kuri pamostas no komas, vienmēr ir sarežģīti, sanitārs sacīja. Tie ir ārkārtīgi vārīgi un apziņas stāvoklī ir jāievada ļoti piesardzīgi. Viena nepareiza šļirce un mēs riskējam viņus aizraidīt atpakaļ tur, no kurienes tie nākuši.

-     Es saprotu, Antons sacīja. Sanitārs bija parādījis viņam savu ID karti, nosaucis paroli un gaidījis, kamēr Antons piezvana apsardzei un saņem apstiprinājumu, ka attiecīgajam cilvēkam šajā maiņā ir jādežurē. Tātad tev ir krietna pieredze darbā ar narkozi un tamlīdzīgām lietām?

-    jā. Diezgan ilgi esmu nostrādājis anestēzijas nodaļā.

-     Bet tagad tur nestrādā?

-     Kādus divus trīs gadus paceļoju. Sanitārs pacēla šļirces galu pret gaismu un izspieda no tās sīku strūkliņu, kas sašķīda mikroskopisku pilienu mākonītī. Šķiet, šim pacientam ir bijusi grūta dzīve. Kādēļ slimības vēsturē nav minēts viņa vārds?

-    Viņam jābūt anonīmam. Vai tev to nepateica?

-    Viņi vispār neko nepateica!

-    Vajadzēja gan! Viņš ir potenciāls slepkavības mēģinājuma upuris. Tādēļ arī es sēžu koridorā pie viņa durvīm!

Sanitārs noliecās pavisam tuvu pacienta sejai. Aizvēra acis. Likās, ka viņš ieelpo gulošā izelpu. Antons nodrebēja.

-     Esmu redzējis viņu jau agrāk, sanitārs ieteicās. Vai viņš ir no Oslo?

-     Man ir jāklusē.

-    Un kā tev šķiet man nav?

Sanitārs uzlocīja pacienta krekla piedurkni. Pabungoja pa apakšdelmu. Viņš kaut kā savādi runāja, un Antons īsti nesaprata, kas licis tā domāt. Viņš vēlreiz nodrebēja, kad šļirces gals iedūrās pacienta ādā, un viņam likās, ka klusumā, kas bija iestājies, var dzirdēt adatas berzi miesā un šķidruma strūkliņas skaņu, virzulim spiežot to cauri adatai.

-     Pirms aizbēgšanas uz ārzemēm viņš vairākus gadus dzīvoja Oslo, Antons sacīja. Bet tad atgriezās. Baumo, ka tas noticis kāda puišeļa, narkomāna dēļ.

-     Bēdīgs stāsts!

-    Jā. Tomēr izskatās, ka viss beigsies laimīgi.

-     Vēl ir pāragri ko teikt, sanitārs noteica un izvilka šļirci no pacienta rokas. Daudziem komas pacientiem gadās recidīvi!

Tagad Antons saprata, kas sanitāra runas veidā ir pievērsis viņa uzmanību. Tik tikko saklausāma, tomēr tā tur bija vārgā s skaņa. Viņš svepstēja.

Kad abi bija izgājuši no palātas un sanitārs devies prom pa koridoru, Antons vēlreiz iegāja pie gulošā. Nopētīja monitoru, kas rādīja datus par sirdsdarbību. Ieklausījās ritmiskajos pīkstienos, kas atgādināja zem jūras līmeņa braucošas zemūdenes sonāra signālus. Viņš nezināja, kādēļ tā rīkojas, bet darīja tāpat kā sanitārs: noliecās pie vīrieša sejas un aizvēra acis. Un sajuta sejā viņa elpu.

Altmans. Antons bija rūpīgi aplūkojis viņa piespraudi. Sanitāru sauca Sigurs Altmans. Tā bija instinktīva nojauta, nekas vairāk. Bet viņš jau bija nolēmis rītdien uzzināt ko vairāk. Nedrīkstēja atkārtoties tā, kā notika Drammenē. Šoreiz viņš nekļūdīsies.

8.   nodaĻa

Katrīne Brata sēdēja, uzcēlusi kājas uz rakstāmgalda, ar plecu piespiežot pie auss telefonu. Gunnars Hāgens bija lūdzis viņu pagaidīt. Katrīnes pirksti skraidīja pa tastatūru. Viņa zināja, ka aiz muguras, aiz loga, saules staros peldas Bergena. Ka mirdz pilsētas slapjās ielas, kurās tikai pirms desmit minūtēm bija pārstājis līt, un ka ar Bergenai raksturīgo likumsakarību drīz vien sāks atkal rasināt. Bet šobrīd laiks bija nedaudz noskaidrojies, un Katrīne Brata cerēja, ka Gunnars Hāgens drīz pabeigs otru telefonsarunu, lai varētu turpināt ar viņu iesākto dialogu. Viņa tikai vēlējās nodot iegūto informāciju un doties prom no Bergenas policijas iecirkņa, iziet svaigajā Atlantijas gaisā, kas bija daudz patīkamāks par to, kuru viņas bijušais šefs tieši šobrīd ieelpoja savā kabinetā, tur austrumos, galvaspilsētā. Tad Hāgens ar sašutuma pilnu izsaucienu izelpoja:

“Kā lai saprotu to, ka mēs vēl nedrīkstam viņu nopratināt? Vai viņš ir pamodies no komas vai vēl nav? Jā, es saprotu, ka viņš ir vārgs, bet… Ko?”

Katrīne cerēja, ka pēdējo dienu laikā uzzinātā informācija varētu uzlabot Hāgena nelāgo garastāvokli. Viņa pašķirstija papīrus, lai vēlreiz pārbaudītu to, kas viņai jau bija zināms.

“Man nospļauties par to, ko saka viņa advokāts!” Hāgens teica. “Un uzspļauju tam, ko saka galvenais ārsts! Es gribu, lai viņu nopratina tū/īf!”

Katrīne Brata dzirdēja, kā Hāgens nomet stacionārā telefona klausuli. Viņš atsāka sarunu ar Katrīni.

-     Kas tur notika? viņa pajautāja.

-     Nekas, Hāgens atbildēja.

-     Vai tas ir viņš? Katrīne painteresējās.

Hāgens nopūtās.

-    Jā, tas ir viņš! Viņš sāk iziet no komas, bet tie viņam pumpē iekšā zāles un stāsta, ka mums jānogaida vismaz divas dienas, līdz varēsim ar viņu parunāt.

-    Vai būt piesardzīgiem nav saprātīgi?

-    Ir, protams. Bet tu taču zini, ka mums šeit drīz būs vajadzīgi kaut kādi rezultāti! Šīs policistu slepkavību lietas mūs drīz vien piebeigs!

-    Tikai divas dienas!

-    Zinu, zinu. Bet man vajadzēja mazliet pabļaustīties! Tādēļ vien ir jēga papūlēties, lai kļūtu par šefu. Vai ne?

Uz šo jautājumu Katrinei Bratai atbildes nebija. Viņa nekad nebija vēlējusies kļūt par priekšnieci. Un pat tad, ja vēlētos… Viņa nojauta, ka inspektori, kuri pabijuši psihiatrijas nodaļā, nestāv rindā pirmie, kad tiek dalīti lielo priekšnieku kabineti. Katrīnes diagnoze bija mainījusies no maniakāli depresīvas psihozes līdz bipolārai un tālāk līdz “vesela”. Vismaz tik ilgi, kamēr viņa lieto mazās rozā krāsas tabletītes, kas palīdz noturēties virs ūdens. Var jau zākāt pēc sirds patikas tablešu lietošanu psihiatrijā, bet Katrinei tās nozīmēja jaunu, labāku dzīvi. Viņa gan manīja, ka šefs viņu uzmanīgi vēro un neuzdod vairāk operatīvā darba, nekā nepieciešams. Bet tas bija labi, jo Katrinei patika sēdēt savā šaurajā kabinetā pie jaudīga datora ar paroli un ekskluzīvu pieeju meklētājiem, par kuriem nezināja pat policisti. Meklēt, klejot tīklā, atrast. Izsekot personas, kuras šķietami nozudušas no zemes virsas. Redzēt sakarības tur, kur citi saskata tikai nejaušības. Tā bija Katrīnes Bratas specialitāte, un viņas zināšanas ne vienu reizi vien bija noderējušas Oslo Smago noziegumu nodaļai un KRfPOS. Tādēļ tiem nācās samierināties ar to, ka viņai ir psihoze “waiting to happen’".

-    Tu sacīji, ka tev ir kaut kas man?

-     Pēdējo nedēļu laikā pie mums bija mierīgi, un es papētīju tās policistu slepkavības.

-    Vai tavs Bergenas policijas iecirkņa šefs tevi lūdza…?

-     Nē, nē! Iedomājos, ka tā būs labāk nekā blenzt pornosaitos vai likt pasjansu.

1 Gaidīt, kad notiks. (Angļu vai.)

-     Es uzmanīgi klausos!

Katrīne dzirdēja, ka Hāgens mēģina izklausīties labvēlīgi noskaņots, tomēr nespēj apslēpt rezignāciju. Pēdējie mēneši viņu droši vien nogurdinājuši, jo, pavīdot cerības stariņam, vienmēr sekojusi vilšanās.

-     Es pārskatīju informāciju, lai noskaidrotu, vai vispār ir kādi cilvēki, kuri figurē izvarošanās Māridālenē un Trivannā.

-     Paldies, Katrīn, bet ari mēs meklējām. Varētu pat sacīt krustām šķērsām!

-     Zinu. Bet es strādāju nedaudz citādi, vai saproti?

Sekoja smaga nopūta.

-    Turpini.

-      Es ievēroju, ka šis divas lietas izmeklēja dažādas grupas, bet abos gadījumos piedalījušies tikai divi no Krimināltehniskās nodaļas un trīs izmeklētāji. Un nevienam no šiem pieciem nav bijis pilna pārskata par visiem, kuri tika nopratināti. Tā kā neviena no šīm lietām netika atklāta, tām iestājās noilgums, turklāt dokumentu apjoms ir milzīgs.

-     Tas tiešām ir milzīgs! Un neviens, protams, nespēj atcerēties visu, kas notika izmeklēšanas gaitā. Bet visi, kuri tika nopratināti, ir iereģistrēti Krimināllietu reģistrā.

-    Tieši tā! Katrīne apstiprināja.

-     Ko?

-    Kad cilvēku izsauc uz nopratināšanu, to piereģistrē un pratināšanas protokolu pievieno tai lietai, kuras dēļ viņš ticis izsaukts. Bet tiek pieļautas kļūdas. Ja, piemēram, nopratināmais jau sēž cietumā, tad gadās, ka neformāla pratināšana notiek kamerā un šo cilvēku nereģistrē, jo tas jau ir reģistrēts!

-     Bet pratināšanas rezultātu tomēr arhivē pie šīs lietas.

-    Parasti jā. Bet, ja šī pratināšana primāri attiecas uz citu lietu, sakarā ar kuru viņš ir galvenais aizdomās turamais, un ja, piemēram, slepkavības lieta Māridālenē ir tikai daļa no pratināšanas, tādā gadījumā protokolu pievieno pirmajai lietai un jebkura meklēšana pēc personas vārda nesaistīs viņu ar šo otro lietu.

-     Interesanti. Un tu atradi…?

-     Personu, kas tikusi nopratināta kā galvenā aizdomās turamā izvarošanas lietā Olesunnā, bet viņš sēdēja par miesas bojājumu nodarīšanu un nepilngadīgas meitenes izvarošanas mēģinājumu viesnīcā Utā. Pratināšanas laikā viņam uzdeva ari jautājumu par slepkavību Māridālenē, bet protokols tika arhivēts lietā par izvarošanu Utā. Interesanti ir tas, ka šo personu izsauca uz nopratināšanu sakarā ar Trīvannas lietu, bet tas notika ierastajā veidā.

-    Un? Hāgena balsī Katrīne pirmo reizi saklausīja patiesu ieinteresētību.

-     Visos trijos gadījumos viņam bija alibi, Katrīne atbildēja un drīzāk sajuta nekā dzirdēja izplūstam gaisu no baloniņa, kuru tik veiksmīgi bija piepūtusi Hāgenam.

-     Lūk, kā! Tev šķiet, ka man šodien vajadzētu noklausīties vēl kādu interesantu Bergenas stāstiņu?

-     Ir vēl kas, Katrīne ieteicās.

-     Man ir tikšanās pēc…

-     Es pārbaudīju nopratināmā alibi. Tie ir vienādi visos trijos gadījumos. Liecinieks, kurš apstiprina, ka viņš bijis mājās, kur abi dzīvojot. Lieciniece bijusi jauna sieviete, kura tobrīd uzskatīta par uzticamu. Nekādi grēku darbi nav pastrādāti, nekādu saistību ar aizdomās turamo nav bijis, izņemot to, ka abi dzīvojuši kopā. Bet, ja paseko tīklā viņas vārdam tālāk, tad atklājas interesantas lietas!

-     Piemēram?

-     Piemēram, izšķērdēšana, narkotiku pārdošana un dokumentu viltošana. Ja uzmanīgāk palasa protokolus, tad var atrast lietas, kas atkārtojas. Uzmini, kas!

-     Viltus liecības!

-     Diemžēl, lai vecas lietas aplūkotu citā gaismā, šādus paņēmienus izmanto reti. It īpaši tik senas un sarežģītas kā Māridālenes un Trīvannas lietas.

-     Bet kā, velns parāvis, sauc šo dāmiņu? Hāgena balsī bija atgriezusies degsme.

-     Irja Jākobsena.

-     Vai tev ir adrese?

-    Jā. Viņu var atrast gan Tiesāto, gan Iedzīvotāju reģistrā un vēl dažos citos reģistros…

-     Pie velna, tūlīt sauksim viņu šurp!

-     …piemēram, pazudušo personu reģistrā.

Oslo krietnu brīdi klusēja. Katrinei gribējās izmest krietnu līkumiņu, aiziet līdz zvejnieku laivām Brigenē, nopirkt maisiņu ar mencu galvām, tad uz savu dzīvokli Mēlenprīsā, lēnām pagatavot pusdienas un noskatīties seriālu “Pārkāpt robežu”, kad, pēc viņas aprēķiniem, vajadzētu sākties lietum.

-     Labi, Hāgens noteica. Bet tu vismaz esi iedevusi mums pieturas punktu. Kā sauc puisi?

-    Valentīns Jertsens.

-    Un kur viņš ir?

-    Tur jau tas āķis! Katrīne Brata atbildēja, jūtot, ka atkārtojas. Viņas pirksti skraidīja pa tastatūru. Es viņu neatrodu!

-     Vai arī viņš ir pazudis?

-     Pazudušo sarakstā viņa nav. Un tas ir savādi, jo šķiet, it kā viņš būtu izgaisis no zemes virsas. Nav nevienas adreses, nevienas reģistrētas telefona sarunas, nav izmantota kredītkarte, un nav pat reģistrēta bankas konta. Pēdējās vēlēšanās nav piedalījies un pēdējā gada laikā nav pircis ne vilciena, ne lidmašīnas biļeti.

-    Vai ar Google pamēģināji?

Katrīne sāka smieties, līdz saprata, ka Hāgens nejoko.

-     Nesatraucies! viņa sacīja. Es viņu vēl atradīšu! Pameklēšu savā datorā mājās.

Saruna beidzās. Katrīne piecēlās un uzvilka jaku, gribēja pasteigties, jo no Askejas puses šurp līda mākonis. Viņa jau gatavojās izslēgt datoru, kad galvā pēkšņi iešāvās kāda doma. Kaut kas, ko reiz viņai bija teicis Harijs Hols: cilvēki bieži aizmirst pārbaudīt acīmredzamo. Katrīne ātri paspaidīja taustiņus un gaidīja, līdz atvērsies lapa.

Vairākas darbinieku galvas birojā pagriezās uz Katrīnes pusi, kad viņa izplūda savos bergeniešu lamuvārdos. Tomēr viņa pat nemēģināja tos nomierināt, paskaidrojot, ka runa nav par psihozi. Harijam, kā parasti, bija izrādījusies taisnība.

Viņa pacēla telefona klausuli un nospieda atkārtošanas taustiņu. Gunnars Hāgens atbildēja pēc otrā signāla.

-     Biju domājusi, ka tev jādodas uz sanāksmi! Katrīne sacīja.

-    Es to atliku. Šobrīd iesaistu cilvēkus šī Valentīna Jertsena meklēšanā.

-    Nav vajadzīgs. Es nupat viņu atradu!

-    Ak tā?

-    Nav nekā pārsteidzoša, ka viņš ir izgaisis no zemes virsas. Es gribu sacīt, ka viņš tiešām ir izgaisis no zemes virsas!

-    Tu domā, ka…?

-    Jā, viņš ir miris! Tas ar glītiem burtiem ir ierakstīts Iedzīvotāju reģistrā! Piedod par šo bergeniešu rosību! Iešu uz mājām un, lai nomierinātu nervus, saēdīšos atkritumus un zivju galvas!

Kad viņa nolika klausuli un pacēla galvu, lietus jau bija sācies.

Antons Mitets atrāva skatienu no kafijas krūzītes un ieraudzīja, kā gandrīz tukšajā Policijas pārvaldes septītā stāva kafejnīcā līganā solī ienāk Gunnars Hāgens. Antons labu brīdi bija sēdējis un, skatoties ārā pa logu, domājis, kā viss varētu būt bijis, un apdomājis arī faktu, ka jābeidz spriedelēt par to, kā viss varētu būt. Varbūt tieši tā sākas vecums. Tu esi paņēmis sev iedalītās kārtis un paskatījies uz tām. Jaunu kāršu nebūs. Tādēļ atliek vien pēc iespējas labāk spēlēt ar saņemtajām un sapņot par kārtīm, kuras varētu būt iedalītas.

-     Piedod, ka aizkavējos, Anton! Gunnars Hāgens ierunājās un iesēdās krēslā viņam pretī. Bija muļķīgs zvans no Bergenas. Kā sviežas?

Antons paraustīja plecus.

-     Strādāju kā vienmēr. Skatos, kā jaunie kāpj augšup. Mēģinu dot tiem dažus padomus, bet tie laikam neatrod iemeslu ieklausīties padzīvojušā vīrā, kurš joprojām ir tikai inspektors. Šķiet, viņi uzskata, ka dzīve ir kā sarkans celiņš, kas ticis izklāts tieši viņiem.

-    Un kā mājās? Hāgens painteresējās.

Antons vēlreiz paraustīja plecus.

-     Labi. Sieva žēlojas, ka pārāk daudz strādāju. Bet, kad esmu mājās, tad tāpat žēlojas. Vai skan pazīstami?

Hāgens neskaidri nomurmināja atbildi, kas varēja nozīmēt to, ko sarunbiedrs vēlas dzirdēt.

-    Vai atceries savu kāzu dienu?

-    Jā, Hāgens atbildēja un uzmeta ašu skatienu pulkstenim. Ne tāpēc, ka nezinātu, cik tas rāda, bet tādēļ, lai dotu mājienu Antonam Mitetam.

-     Sliktākais ir tas, ka tad, kad stāvi pie altāra un visai šai mūžībai saki jā, tad tiešām tā arī domā. Antons neskanīgi iesmējās un pakratīja galvu.

-     Vai gribēji ar mani par kaut ko aprunāties? Hāgens jautāja.

-Jā. Antons pārlaida rādītājpirkstu virsdegunei. Vakar dežūras

laikā uzradās kāds sanitārs. Šķita mazliet aizdomīgs. īsti nesaprotu, kāpēc, bet tu taču zini, kā to pamana tādi veci, slīpēti zeļļi kā mēs. Tādēļ mazliet pārbaudīju, un izrādās, pirms trim četriem gadiem viņš bijis iejaukts kādā slepkavībā. Aizdomas neapstiprinājās, un viņu atbrīvoja. Un tomēr.

-     Saprotu.

-     Iedomājos, ka labāk būtu tev to pastāstīt. Tu taču vari aprunāties ar slimnīcas vadību. Varbūt viņu var kaut kā delikāti pārcelt uz citurieni.

-     Es parūpēšos par to!

-     Paldies!

-     Man jāpateicas tev! Labi pastrādāts, Anton!

Antons Mitets viegli palocījās. Viņu priecēja Hāgena izteiktā atzinība. Priecēja tas, ka mūkam līdzīgais nodaļas šefs bija vienīgais cilvēks policijā, kuram viņš jutās parādā pateicību. Tieši Hāgens personīgi bija tas, kurš izvilka Antonu sausumā pēc tās Lietas. Viņš bija piezvanījis Drammenes policijas priekšniekam un teicis, ka tie sodījuši Antonu pārāk stingri un, ja Drammenei neesot vajadzīga Antona pieredze, tad tā noderēšot Policijas pārvaldei Oslo. Un tā arī notika. Antons bija sācis strādāt Grenlannes Kriminālpārvaldes dežūrdaļā, bet turpinājis dzīvot Drammenē tāds bija Lauras noteikums. Un, braucot liftā lejup uz dežūrdaļu otrajā stāvā, Antons Mitets juta, ka soļo mazliet enerģiskāk, vairāk izslējies un pat ar smaidu uz lūpām. Un viņš juta jā, tiešām juta -, ka tas varētu būt kaut kā laba sākums. Vajadzētu nopirkt ziedus… Viņš paprātoja. Laurai.

Sastādot telefona numuru, Katrīne raudzījās ārā pa logu. Viņas dzīvoklis atradās tā dēvētajā augstajā pirmajā stāvā pietiekami

augstu, lai nevarētu redzēt pa trotuāru garāmejošos cilvēkus, un pietiekami zemu, lai saskatītu to atvērtos lietussargus. Un aiz lietus lāsēm, kas vēja brāzmās drebināja loga stiklu, bija redzams Puddefjorda tilts, kas savieno pilsētu ar caurumu kalnā Laksevogas pusē. Bet tieši šobrīd viņa skatījās 50 collu lielajā televizora ekrānā kāds ar vēzi slimojošs ķīmijas skolotājs vārīja metamfetamlnu. Tas viņai likās neparasti aizraujoši. Televizoru viņa bija pirkusi ar devīzi: Kādēļ vientuļiem vīriešiem vajadzīgi lielākie televizori? un viņas DVD diski tīri subjektīvi bija sakārtoti divos plauktiņos zem “Marantz" atskaņotāja. Klasikas plauktiņa kreisajā pusē pirmajā un otrajā vietā stāvēja “Saulrieta bulvāris” un “Dziedot lietū”, bet nākamajā plauktiņā jaunajām filmām pārsteidzošā kārtā bija radies jauns līderis “Rotaļu stāsts 3”. Trešais plauktiņš bija atvēlēts CD diskiem, kurus viņa sentimentalitātes dēļ nebija atdevusi Pestīšanas armijai, bet paturējusi pati, kaut ari tie bija iekopēti datora cietajā diskā. Viņai bija īpaša gaume: glam rock un progresīvais, parasti britu pops, vislabāk nedaudz androgīnais Deivids Bovijs, "Sparks”, “Mott The Hoople”, Stīvs Hārlijs, Marks Bolans, “Small Faces”, “Roxy Music” un laikmeta noslēgumam atbilstošais “Suede”.

Ķīmijas skolotājs stāstīja par kādu no biežajiem strīdiem ar sievu. Katrīne nospieda DVD ātrās pārtīšanas taustiņu un piezvanīja Beātei.

-     Lenna.

Balss bija skanīga, gandrīz meitenīga, un atbilde atklāja tikai nepieciešamo informāciju. Ja atbildot tiek nosaukts tikai uzvārds, vai tas nenozīmē, ka cilvēks dzīvo lielākā ģimenē un zvanītājam jāprecizē, ar kuru no Lenniem viņš vēlas runāt? Bet šajā gadījumā bija tikai atraitne Beāte Lenna un viņas meita.

-    Te runā Katrīne Brata.

-     Katrīn! Sen neesmu dzirdējusi tavu balsi! Ko dari?

-     Skatos televīziju. Un tu?

-    Zaudēju savam mīļumiņam “Monopolā”. Mierinu sevi ar picas gabaliņu.

Katrīne paprātoja. Cik vecs varētu būt šis mīļumiņš? Katrā ziņā pietiekami liels, lai spētu pieveikt mammu “Monopola” spēlē. Vēl viens atgādinājums tam, cik nežēlīgi ātri skrien laiks. No savas puses Katrinei vajadzētu piebilst, ka sev par mierinājumu viņa notiesā

\

mencu galvas, bet tad iedomājās, ka tā būtu tāda kā meiteņu klišeja, tāds pašironisks, kvazidepresīvs vientuļu meiteņu runas veids, nevis lai sacītu, kā ir patiesībā, ka nav pārliecināta par to, vai spētu dzīvot bez savas brīvības. Jau vairākus gadus viņa reizēm bija iedomājusies, ka vajadzētu piezvanīt Beātei un vienkārši papļāpāt. Tā, kā viņa to mēdza darīt ar Hariju. Viņas abas ar Beāti bija pieaugušas sievietes policistes, bez vīriem, abām tēvi bija policisti, abas bija reālistes ar intelektu, kas augstāks par vidējo, neloloja ilūzijas un pat negaidīja princi baltā zirgā. Zirgus gan varbūt gaidīja, ja vien tie aiznestu viņas turp, uz kurieni vajadzīgs.

Viņām varētu būt daudz kas pārrunājams.

Bet nekad nebija izdevies piezvanīt. Protams, ja vien runa nebija par darbu.

Droši vien arī Beāte domāja tāpat.

-    Runa ir par tādu Valentīnu Jertsenu, Katrīne iesāka. Par mirušu izvarotāju. Vai zini tādu?

-     Pagaidi! Beāte pārtrauca.

Katrīne saklausīja ātrus uzsitienus pa tastatūru un iegaumēja vēl vienu abām kopīgu iezīmi: viņas vienmēr bija tīklā.

-     Jā, tas! Beāte atbildēja. Dažas reizes esmu viņu redzējusi!

Katrīne saprata, ka Beāte Lenna atradusi meklēto fotogrāfiju. Runāja, ka Beātes Lennas fusiform gyrus tā smadzeņu daļa, kas atpazīst sejas, saglabā atmiņā visus tos cilvēkus, kurus kādreiz ir redzējusi, un viņas gadījumā apgalvojums “es-nekad-neaizmirstunevienu-seju” ir jāuztver burtiskā nozīmē. Smadzeņu pētnieki bija nodarbojušies ar Beāti, jo viņa bija viena aptuveni no trīsdesmit cilvēkiem visā pasaulē, kuriem piemita šīs spējas.

-    Viņš tika nopratināts gan sakarā ar Trīvannas, gan Māridālenes lietu, Katrīne sacīja.

-    Jā, es mazliet atceros, Beāte atsaucās. Bet, manuprāt, abos gadījumos viņam bija alibi.

-     Viena no mājas iedzīvotājām apzvērēja, ka tajā vakarā viņš esot bijis mājās, pie viņas. Gribēju pajautāt, vai paņēmāt analīzei viņa DNS?

-Ja viņam bija alibi, tad diezin vai. Toreiz DNS analīze bija smags un dārgs process. Labākajā gadījumā to veica galvenajiem aizdomās turamajiem un vienīgi tad, ja nekā cita mums nebija.

-    Es zinu, bet pēc tam, kad Tiesu medicīnas institūtā jūs ieguvāt savu DNS analīzes nodaļu, jūs taču pārbaudījāt DNS arī no vecām, neatklātām lietām, vai ne?

-    Jā gan, bet ne Māridālenes, ne Trīvannas lietā praktiski nebija nekādu bioloģisko pēdu. Un, ja nekļūdos, Valentīns Jertsens savu sodu saņēma.

-    Tiešām?

-    Jā, jo viņu taču nosita!

-     Es zināju, ka viņš ir miris, bet ne…

-     Protams. Kad viņš sēdēja īlā. Viņu atrada kamerā, sadauzītu biezputrā. Ieslodzītajiem nepatīk tādi, kas burza mazas meitenes. Vainīgais netika atrasts. Nav izslēgts, ka viņu arī necentās atrast.

Iestājās klusums.

-    Piedod, ka nevarēju tev palīdzēt, Beāte ierunājās. Un tieši šobrīd man patrāpījās “Izmēģini veiksmi", tādēļ…

-     Cerēsim, ka tā mums uzsmaidīs! Katrīne sacīja.

-     Kas?

-     Laime.

-     Tieši tā!

-    Tikai vēl kāda lieta, Katrīne ieteicās. Es labprāt aprunātos ar Irju Jākobsenu, kura apliecināja Valentīna alibi. Viņa skaitās pazudusi, bet es mazliet pameklēju tīklā.

-     Un?

-     Adrese nav mainījusies, nodokļi nav iemaksāti, pabalsti nav saņemti, un kredītkarte nav izmantota. Nekur nav braukts, ne arī lietots mobilais telefons. Ja kāda persona izrāda tik mazu aktivitāti, tad parasti tiek ieskaitīta vienā no divām kategorijām. Lielākā no tām ir mirušie. Bet tad es kaut ko atradu. Reģistrāciju loto failos. Viena vienīga likme. Divdesmit kronas.

-    Viņa ir spēlējusi loterijā?

-     Ceru, ka veiksme pavērsīsies uz mūsu pusi. Vienalga, tas nozīmē, ka viņa ieskaitāma otrajā kategorijā.

-    Un kas tā ir?

-    Tie, kuri aktīvi cenšas slēpties!

-     Un tagad tu gribi, lai es tev palīdzu viņu atrast?

-    Man ir pēdējā viņas zināmā adrese Oslo un kioska adrese, kurā viņa aizpildījusi loterijas kuponu. Un es zinu, ka viņa lietojusi narkotikas.

-     Okey, Beāte noteica. Es aprunāšos ar mūsu aģentiem!

-     Paldies!

-     Okay.

Pauze.

-    Vai vēl kaut kas?

-     Nē. Jā! Kā tev patīk “Dziedot lietū”?

-     Man nepatīk mūzikli. Kādēļ jautā?

-     Radniecīgas dvēseles ir grūti atrast, vai ne?

Beāte klusi iesmējās.

-    Jā gan! Kādreiz parunāsim par to!

Saruna beidzās.

Sakrustojis rokas uz krūtīm, Antons sēdēja un gaidīja. Ieklausījās klusumā. Paskatījās uz koridora galu.

Mūna pašlaik bija iekšā, pie pacienta, un drīz tai vajadzētu nākt ārā. Uzsmaidīt viņam savu šķelmīgo smaidu. Varbūt uzlikt roku uz pleca. Noglāstīt matus. Varbūt aši noskūpstīt, ļaut sajust viņas mēli, kas vienmēr smaržoja pēc piparmētrām, un tad doties prom pa koridoru, kaitinoši grozot kuplo dibenu. Iespējams, viņa tā nedarītu, bet Antonam gribējās domāt, ka darītu gan sasprindzinātu muskuļus, palīgotos un patipinātu viņam, Antonam Mitetam, par prieku. Jā, viņam, tā teikt, bija par ko pateikties liktenim.

Viņš paskatījās pulkstenī. Drīz ieradīsies maiņa. Gatavojās nožāvāties, kad izdzirdēja kādu izsaucienu.

Ar to pietika, lai Antons pielēktu kājās un atrautu vaļā durvis. Viņš pārlaida skatienu palātai un konstatēja, ka Mūna un pacients telpā ir vienīgie.

Mūna, pastiepusi roku uz priekšu, stāvēja pie gultas ar pavērtu muti. Viņa nenovērsa acis no pacienta.

-    Vai viņš ir…? Antons iesāka, taču nepabeidza teikumu, jo dzirdēja, ka tā joprojām ir skaņa no ierīces, kas reģistrēja sirdsdarbību, vienlaikus tik griezīga un apnicīga, un klusums tik absolūts, ka viņš spēja saklausīt īsos, ritmiskos pīkstienus pat ārpusē sēžot koridorā.

Mūnas pirkstu galiņi bija piespiedušies vietā, kur atslēgkauli savienojas ar krūšu kaulu, vietā, kuru Laura dēvēja par “rotaslietu bedrīti”, jo tieši tur dusēja zelta sirsniņa, ko Antons bija uzdāvinājis vienā no viņu kāzu gadadienām, kuras viņi gan nesvinēja, tomēr mazliet pieminēja. Iespējams, tik augstu pacēlās arī īstās sieviešu sirdis, kad bija izbijušās, iebaidītas vai aizelsušās, jo arī Laura parasti pieskārās ar pirkstiem šai bedrītei. Un šķita, ka šī poza tik līdzīga Lauras pozai novērsa viņa uzmanību no visa pārējā. Pat tad, kad Mūna viņam uzsmaidīja un pieliekusies pačukstēja, it kā baidītos pamodināt pacientu, likās, viņas vārdi nāk no citurienes:

-    Viņš runāja! Viņš runāja!

Katrinei vajadzēja nepilnas trīs minūtes, lai pa labi zināmiem apkārtceļiem iezagtos Oslo Policijas pārvaldes datorsistēmā, bet grūtāk bija atrast pratināšanas ierakstus izvarošanas lietā Utas viesnīcā. Visu lentēs ierakstīto skaņu un video digitalizācija ritēja pilnā sparā, bet sarežģītāk bija ar indeksāciju. Katrīne bija izmēģinājusi visus atslēgvārdus, kādus vien spēja iedomāties: Valentīns Jertsens, Utas viesnīca, izvarošana un tā tālāk, bez rezultātiem, un bija jau gandrīz padevusies, kad telpu pēkšņi piepildīja kāda skaļa vīrieša balss skaļrunī:

-    Viņa taču to lūdza!

Katrīne juta, kā ķermenim pārskrien skudriņas kā toreiz, kad viņa ar tēvu sēdēja laivā un viņš mierīgā balsī paziņoja, ka viņam ķeras. Viņa nezināja, kāpēc, bet tā bija tā pati balss. Tas bija viņš.

-     Interesanti, cita balss noteica. Zema, gandrīz pieglaimīga. Policista balss, kuram jāpanāk rezultāts. Kādēļ tu tā saki?

-    Viņi to lūdz, vai ne? Dažādos veidos. Un pēc tam nokaunas un paziņo policijai. Bet to taču jūs zināt.

-    Tātad šī meitene Utas viesnīcā tevi palūdza? Vai tā tas jāsaprot?

-    Viņa būtu to darījusi!

-    Ja tu nebūtu viņu paņēmis, pirms viņa paspēja to izdarīt?

-    Ja es tur būtu bijis.

-    Tu taču nupat atzinies, Valentīn, ka tajā vakarā tur biji!

-    Tikai tāpēc, lai tu šo izvarošanu aprakstītu sīkāk! Vai zini, sēdēt cietumā ir diezgan garlaicīgi. Vajag… atdzīvināt ikdienu, cik vien iespējams.

Klusums.

Jautri Valentīna smiekli. Katrīne krēslā nodrebinājās un ciešāk apņēma adīto jaku.

-     Izskatās, ka tu būtu pārdevis sviestu un… kā to tagad saka, inspektor?

Katrīne aizvēra acis un mēģināja iztēloties viņa seju.

-     Atliksim Utas lietu mazliet sāņus! Ko teiksi par meiteni Māridālenē, Valentīn?

-     Kas ar viņu notika?

-     Tas biji tu, vai ne?

Šoreiz skaļi smiekli.

-    Tev mazliet vairāk jāpatrenējas, inspektor! Nopratināšanā konfrontācijai ir jābūt kā triecienam ar āmuru pa pieri, nevis kā vārgai pļaukai pa ausi!

Katrīne konstatēja, ka Valentīna vārdu krājums ir plašāks nekā parastajiem ieslodzītajiem.

-     Tātad tu noliedz, ka esi to izdarījis?

-     Nē.

-     Nē?

-     Nē.

Katrīne dzirdēja, kā policists drudžaini ievelk elpu un, cenšoties runāt mierīgi, jautā:

-    Vai tas nozīmē… ka tu atzīsties izvarošanā un slepkavībā, kas septembrī notika Māridālenē?

Policists vismaz bija pietiekami pieredzējis, lai precizētu jautājumu, uz kuru, kā viņš cerēja, Valentīns atbildēs ar jā, lai vēlāk aizstāvības advokāts nevarētu apgalvot, ka apsūdzētais nopratināšanā nav sapratis jautājumu vai pārpratis, par kuru lietu ir runa. Bet Katrīne saklausīja mundrumu atbildētāja balsi:

-     Tas nozīmē, ka man nav vajadzības noliegt.

-     Kas ir…?

-    Tas sākas ar a un beidzas ar i.

īsa pauze.

-     Kā tu vari būt tik pārliecināts, Valentīn, ka tev ir alibi tam vakaram? Tas notika diezgan sen!

-    Tāpēc, ka es visu pārdomāju, kad viņš man stāstīja. Atcerējos, ko tieši tobrīd darīju.

-     Kurš tev ko stāstīja?

-     Tas, kurš izvaroja meiteni!

Ilga pauze.

-     Vai tu tagad ņirgājies par mums, Valentīn?

-     Un kā tev šķiet, policist Sakrison?

-     Kas tev liek domāt, ka mani tā sauc?

-     Snarliveiene 41. Pareizi?

Jauna pauze. Vēlreiz smiekli un Valentīna balss:

-     Nesamaksāja, tā to sauc. Sviests ir pārdots un…

-     Kur tu uzzināji par to izvarošanu?

-    Šis, inspektor, ir cietums samaitātajiem! Kā tev šķiet, par ko mēs runājam? “Thank you for sharingtā mēs to dēvējam! Protams, viņam likās, ka nav pateicis pārāk daudz, bet es taču lasu avīzes un ļoti labi atceros to lietu!

-    Tātad kurš, Valentīn?

-     Tātad kad, Sakrison?

-     Kad?

-     Kad varu cerēt tikt ārā no šejienes, ja izkladzināšu?

Katrinei radās vēlme pārtīt uz priekšu daudzās pauzes.

-     Es drīz atgriezīšos!

Noskrapstēja krēsls. Viegli aizcirtās durvis.

Katrīne gaidīja. Dzirdēja vīrieša elpu. Un juta brīnumainu pārvērtību viņai kļuva grūti elpot. It kā elpas vilcieni skaļruņos izsūktu gaisu no viņas istabas.

Policists diezin vai bija prom ilgāk par dažām minūtēm, bet likās, it kā būtu pagājusi pusstunda.

-     Labi, viņš sacīja, un atkal noskrapstēja krēsls.

-     Tas bija ātri. Un mans sods tiek samazināts par…?

1 Paldies, ka piedalījāties. (Angļu vai.)

-    Tu zini, Valentīn, ka mēs neesam tie, kuri nosaka soda ilgumu. Bet mēs aprunāsimies ar tiesnesi, okay? Tātad kāds ir tavs alibi un kurš izvaroja meiteni?

-    Es visu vakaru biju mājās. Biju kopā ar savu dzīvokļa izīrētāju, un, ja viņa nav saslimusi ar Alcheimera slimību, tad apstiprinās.

-     Kādēļ tu tik precīzi atceries?

-    Es iegaumēju izvarošanas datumus. Ja jūs to veiksminieku uzreiz neatrastu, tad zinu, ka agrāk vai vēlāk jūs ierastos pie manis un jautātu, kur tobrīd esmu bijis!

-    Labi! Un tagad sekos tūkstoškronu jautājums: kurš to izdarīja?

Atbilde nāca lēni, ar pārspīlēti skaidru dikciju:

-    Jū-dass Ju-hansens. Sens, tā sakot, policistu paziņa.

-    Jūdass Juhansens?

-   Tu, Sakrison, strādā ar noziegumiem pret tikumību un nepazīsti tik pazīstamu izvarotāju?

Kāju švīkstoņa uz grīdas.

-     Kādēļ tu iedomājies, ka es šo vārdu nepazīstu?

-    Tavs skatiens ir tukšs kā neliels kosmoss, Sakrison! Juhansens ir lielākais izvarošanas meistars kopš… jā, pēc manis. Un viņā sēž slepkava! Viņš pats to vēl nezina, bet tas ir tikai laika jautājums, līdz slepkava modīsies. Tici man!

Katrīne iedomājās, ka sadzird policista apakšžokļa klakšķi pret augšžokli. Viņa ieklausījās sprēgājošajā klusumā. Viņai likās, ka saklausa policista paātrināto pulsu, kā viņam uz pieres izspiežas sviedri, mēģinot apvaldīt uzbudinājumu un nervozitāti tagad, kad sapratis, ka ir klāt lielais lūzuma mirklis viņa kā izmeklētāja varoņdarba brīdis.

-    K-kur… Sakrisons stostījās, bet viņu pārtrauca kaukšana, kas pārslogoja skaļruņus.

Katrīne tikai pamazām aptvēra, ka tie ir smiekli. Valentīna smiekli. Griezīgās skaņas pakāpeniski pārgāja garās, ilgās elsās.

-     Es jokoju, Sakrison! Jūdass Juhansens ir zilais. Viņš sēž blakuskamerā!

-    Ko?

-     Vai vēlies noklausīties stāstu, kas ir interesantāks par tavējo? Jūdass izvaroja kādu puišeli, bet viņus pārsteidza puikas māte. Jūdasam par nelaimi, puikas vecāki vēl nezināja par dēla noslieci,

turklāt šī ģimene bija no bagātajām un ari konservatīva. Tie paziņoja policijai, ka Jūdass ir izvarotājs. Jūdass, kurš nekad pat mušai nav nodarījis pāri! Vai pareizi jāsaka: kaķim? Mušai, kaķim. Kaķim. Mušai. Vienalga. Kā būtu, ja apmaiņā pret nelielu informāciju varētu pārskatīt šo lietu? Varu dot dažus mājienus, ar ko šis puišelis pēc tā gadījuma ir nodarbojies. Ceru, ka piedāvājums par rabatu paliek spēkā, vai ne?

Krēsls tiek atbīdīts un tad triecas pret grīdu. Klikšķis un klusums. Ierakstīšanas ierīce tiek izslēgta.

Katrīne sēdēja un skatījās datora monitorā. Pamanīja, ka aiz loga ir satumsis. Mencu galvas bija atdzisušas.

-    Jā, jā! Antons Mitets sacīja. Viņš runāja!

Antons, piespiedis telefonu pie auss, stāvēja koridorā un pārbaudīja divu nupat uzradušos ārstu ID kartes. Abu sejās izbrīns mijās ar sapīkumu: viņam taču vajadzēja tos atcerēties!

Antons pamāja, ka viņi drīkst iet, un ārsti aizsteidzās uz pacienta palātu.

-     Bet ko viņš teica? Gunnars Hāgens telefonā jautāja.

-    Viņa tikai dzirdēja, ka pacients kaut ko nomurmina, bet nesaprata, ko.

-    Vai viņš šobrīd ir nomodā?

-    Nē, viņš tikai kaut ko nomurmināja un tad atkal atslēdzās. Bet ārsti saka tagad viņš varot atmosties jebkurā brīdī!

-     Labi, Hāgens sacīja. Informē mani, okay? Zvani jebkurā laikā! Jebkurā laikā!

-Jā!

-    Labi. Labi. Arī slimnīcai zināmā mēra ir dota pavēle man ziņot, bet… jā, viņiem ir arī citas rūpes!

-     Protams.

-    Jā, vai ne?

-    Jā gan!

-Jā-

Antons ieklausījas klusumā. Vai Gunnars Hāgens gribēja kaut ko sacīt?

Nodaļas šefs nolika klausuli.

9.   nodaĻa

Katrīne nolaidās Gardermūenē pusdesmitos, iesēdās vilcienā un ļāva tam aizvest sevi cauri visai Oslo. Pareizāk sakot, zem Oslo. Viņa šeit bija dzivojusi, bet nedaudzās atmiņas par pilsētu neizraisīja nekādas emocijas. Nenoteiktas formas apvārsnis. Zemi, jauki, sniegoti pauguri, parasts apvidus. Vagonā sēdošo noslēgtās, neizteiksmīgās sejas, itin nekā no spontānās, bezmērķīgās nepazīstamo cilvēku komunikācijas, pie kuras viņa bija pieradusi Bergenā. Pēkšņi atkal uz viena no pasaulē dārgākajiem dzelzceļa posmiem radās signalizācijas kļūme un vilciens apstājās piķa melnā tumsā vienā no tuneļiem.

Savu vajadzību doties uz Oslo Katrīne bija pamatojusi ar to, ka viņu pašu policijas iecirknī Hordalannē bija trīs neatklātas izvarošanas lietas, līdzīgas tiem noziegumiem, kuros aizdomās tika turēts Valentīns Jertsens. Viņa bija pierādījusi: ja izdosies šīs lietas saistīt ar Valentīnu, tad tā varētu netieši palīdzēt KRJPOS un Oslo Policijas pārvaldei policistu slepkavību izmeklēšanā.

-     Bet kāpēc mēs nevaram Oslo policijai ļaut to darīt pašiem? Bergenas policijas iecirkņa Smago noziegumu nodaļas šefs Knuts Millers-Nilsens bija painteresējies.

-     Tāpēc, ka viņiem atklāto noziegumu procents ir divdesmit, komats, astoņi, bet mums četrdesmit, komats, viens.

Millers-Nilsens bija skaļi iesmējies, un Katrīne saprata, ka lidmašīnas biļete viņai ir jau kabatā.

Vilciens strauji sakustējās, un vagonu pāršalca atvieglojuma, dusmu un izmisuma pilnas nopūtas. Viņa izkāpa Sannvīkā un no turienes paņēma taksometru līdz Eiksmarkai.

Taksometrs apstājās pie ēkas Jessingveienē 33. Katrīne izkāpa pelēkajā sniega putrā. Izņemot augsto žogu ap sarkano ķieģeļu namu, nekas īpaši neliecināja, ka īlas cietumā tiek turēti vairāki no valsti bīstamākajiem slepkavām, narkotiku tirgoņiem un varmākām. Starp daudziem citiem. Cietuma statūtos bija teikts, ka šī ir valsts iestāde vīriešiem ar “…īpašu nepieciešamību pēc palīdzības”.

Pēc palīdzības, lai neaizbēgtu, Katrīne nodomāja. Lai nekropļotu. Lai īstenotu to, ko sociologi un kriminologi nezin kādēļ uzskata par sugai visumā piemītošu vēlmi: būt labiem un noderīgiem līdzcilvēkiem, darboties sabiedrībā aiz cietuma sienām.

Katrīne Bergenā bija pietiekami ilgu laiku pavadījusi psihiatrijas nodaļā, lai zinātu, ka cilvēki ar psihiskām novirzēm, pat nebūdami noziedznieki, parasti neinteresējas par sabiedrības labklājību un nebiedrojas ar nevienu citu kā vien ar sevi pašu un saviem dēmoniem. Turklāt tie vēlas, lai viņus liek mierā. Tomēr tas nebūt nenozīmē, ka tie ļaus mierīgi dzīvot citiem.

Ielaista pa durvīm, viņa uzrādīja savu ID karti un pa e-pastu saņemto vēstuli ar atļauju apmeklēt cietumu, tad viņai ļāva doties tālāk.

Cietuma uzraugs, kurš viņu gaidīja, stāvēja, kājas plati iepletis, un, rokas sakrustojis uz krūtīm, žvadzināja atslēgas. Nedaudz lielīgāk un pašpārliecinātāk, jo apmeklētāja bija policiste, kas piederēja pie kārtības sargu braminu kastas viena no tiem, kuru dēļ cietuma uzraugi, drošības dienestu apsargi un pat stāvvietu uzraugi vienmēr žestikulē un runā pārspīlēti vīzdegunīgi.

Katrīne rīkojās tā kā vienmēr šādos gadījumos: runāja pieklājīgāk un draudzīgāk, nekā viņas raksturs to pieļāva.

-     Laipni lūdzu kloākā! uzraugs sacīja.

Katrīne bija gandrīz pārliecināta, ka sarunā ar parastiem apmeklētājiem viņš šādus vārdus nelieto un šo teikumu labu brīdi ir apdomājis. Tam vajadzēja atainot melnā humora un reālistiska cinisma pilno attieksmi pret darbu.

“Pagaidām skats nav nemaz tik briesmīgs,” Katrīne, ejot pa cietuma koridoriem, konstatēja. Vai varbūt to vajadzētu nodēvēt par zarnu traktu. Par vietu, kurā likuma gremošanas sistēma pārvērš notiesātos indivīdus brūnā, smirdošā masā, kas pēc noteikta laika tiks atkal ārā. Visas durvis bija aizvērtas, koridori tukši.

-     Perverso nodaļa, uzraugs paskaidroja, slēdzot vaļā nākamās dzelzs durvis koridora galā.

-     Tātad tiem ir atsevišķa nodaļa?

-     Jā! Kamēr pavedinātāji tiek turēti vienuviet, pastāv mazāka iespēja, ka kaimiņi tos piebeigs!

-     Piebeigs? Katrīne pabrīnījās, izliekoties, it kā neko nebūtu zinājusi.

-     Jā! Pavedinātājus šeit ienīst tikpat stipri kā sabiedrībā. Ja ne vairāk. Un slepkavas šeit mums ir vēl impulsīvāki nekā tu un es. Un tā kādā nelaimīgā dienā…

Ar dramatisma pilnu kustību viņš novilka ar atslēgu, ko turēja rokā, sev pār kaklu.

-    Tos nogalina? Katrīne iesaucās ar izbailēm balsī un uz mirkli iedomājās, vai tikai nebūs pārspīlējusi.

Bet uzraugs, šķiet, nepievērsa uzmanību.

-     Nu, varbūt arī nenogalina! Bet ciest gan tie dabū. Lazaretē ar lauztām rokām un kājām vienmēr gul pavedinātāji. Stāsta, ka esot pakrituši uz kāpnēm vai paslīdējuši dušā. Neuzdrošinās pat ziņot, vai ne? Viņš noslēdza durvis aiz sevis un paostīja gaisu. Vai saod? Tā ir sperma uz sildķermeņa. Sarecē uzreiz. Smaka it kā ieēdas metālā, un to nav iespējams likvidēt. Ož pēc degušas cilvēka miesas, vai ne?

-     Homunkuls, Katrīne ievilka elpu, bet saoda vienīgi krāsoto sienu aromātu.

-     Ko?

-     17. gadsimtā cilvēki domāja, ka sperma sastāv no ļoti sīkiem cilvēciņiem, viņa paskaidroja, ieraudzīja uzrauga greizo skatienu un saprata, ka ir kļūdījusies: vienkārši vajadzēja izlikties šokētai.

-     Tātad, viņa steigšus piebilda, Valentīns te mierīgi sēdēja kopā ar saviem domubiedriem?

Uzraugs papurināja galvu.

-     Sāka baumot, ka Māridālenē un Trīvannā viņš esot izvarojis tās mazās meitenes. Un pret ieslodzītajiem, kuri ir vardarbīgi pret nepilngadīgajiem, attieksme ir pavisam cita. Pat absolūts izvarotājs ienīst varmākas, kuri izmanto bērnus.

Katrīne nodrebēja, un šoreiz viņa neizlikās. Vainīgs bija uzrauga nevērīgais balss tonis.

-    Tātad Valentīnam nācās ciest?

-    Tā var teikt!

-    Un šīs baumas vai ir kādi apsvērumi, kurš tās izplatījis?

-    Jā! uzraugs, slēdzot vaļā nākamās durvis, atbildēja. Tie bijāt jūs!

-     Mēs? Policija?

-    Te ieradās viens policists un izlikās, ka nopratina ieslodzītos par tiem diviem gadījumiem. Bet esmu dzirdējis, ka viņš vairāk stāstījis nekā uzdevis jautājumus.

Katrīne pamāja ar galvu. Viņa bija dzirdējusi: gadījumos, kad policija ir pārliecināta, ka ieslodzītais ir vainīgs uzbrukumā bērnam, bet nespēj to pierādīt, tā parūpējas, lai vainīgais tiktu sodīts citādi. Vajadzēja tikai informēt attiecīgos ieslodzītos. Tos, kuriem lielāka vara. Vai impulsīvākos.

-    Un jūs to pieļāvāt?

Uzraugs paraustīja plecus.

-               Ko mēs, uzraugi, varam darīt? Un klusākā balsī piebilda:

-     Šajā gadījumā mums varbūt nebija nekā, ko iebilst…

Viņi izgāja cauri atpūtas telpai.

-     Kā to saprast?

-     Valentīns Jertsens bija slims maita. Viņš bija vienkārši ļauns. Var pabrīnīties, ko gan Mūsu Tēvs domājis, nosūtot tādu cilvēku uz zemes. Mums te bija viena sieviete uzraudze, kuru viņš…

-     Sveika, te nu tu esi!

Runātāja balss bija maiga, un Katrīne automātiski paskatījās pa kreisi. Pie dārta mērķa stāvēja divi vīri. Viņa ieskatījās runātāja smaidošajā sejā. Tas bija kalsnējs vīrs, pāri trīsdesmit. Varbūt. Nedaudzie mati uz sarkanā paura bija saķemmēti atpakaļ. Ādas slimība, Katrīne nodomāja. Bet varbūt šeit ir solārijs, jo šiem ir vajadzīga īpaša palīdzība.

-     Nekad nebūtu domājis, ka tu atnāksi!

Nenovēršot no viņas skatienu, vīrietis lēni izvilka bultiņas no mērķa. Paņēma vienu un iedūra to mērķa sarkanajā viducī, buļļa acī. Plati smaidīdams, sāka to locīt, spiežot bultiņu aizvien dziļāk. Tad izvilka ārā. Nošmakstināja ar lūpām. Otrs vīrietis nesmējās, kā

Katrīne bija gaidījusi, bet ar rūpju pilnu izteiksmi sejā noskatījās uz sava sāncenša rīcību.

Uzraugs viegli satvēra Katrīni pie rokas, lai dotos tālāk, bet viņa atbrīvojās un, aktīvi darbinot smadzenes, meklēja pienācīgu atbildi. Tās atteicās saskatīt sakarību starp dārta bultiņām un dzimumorgānu lielumu.

-     Varbūt matu losjonā vajag mazāk “Plumbo”?

Viņa ātrā solī devās tālāk, taču paspēja ieraudzīt: ja arī netrāpīs buļļa acī, tad kaut kur noteikti. Vīrieša seja piesarka, viņš pasmaidīja vēl platāk un it kā paklanījās.

-    Vai Valentīnam bija kāds, ar kuru aprunāties? Katrīne iejautājās, kamēr uzraugs slēdza vaļā kameras durvis.

-    Jūnass Juhansens.

-    Vai viņš ir tas, kuru dēvē par Jūdasu?

-    Jā! Sēdēja par kāda vīrieša izvarošanu. Tādu tiešām nav daudz.

-     Kur viņš ir tagad?

-     Izbēga.

-     Kādā veidā?

-    To mēs nezinām.

-    Jūs nezināt?

-     Klausies! Te sēž daudzi pretīgi nelieši, bet mēs neesam nekāds stingrā režīma cietums kā Ullersmū. Turklāt šajā nodaļā ieslodzītajiem ir nelieli termiņi. Jūdasa spriedumā bija vairāki vainu mīkstinoši apstākļi, un Valentīns sēdēja tikai par izvarošanas mēģinājumu. Sērijveida noziedznieki sēž citviet. Tādēļ mēs ļaunprātīgi neizmantojam resursus, lai uzraudzītu šajā nodaļā ieslodzītos. Mēs katru rītu viņus pārskaitām, un tikai retu reizi gadās, kad kāda nav. Tad visi iet atpakaļ kamerās un mēs noskaidrojam, kura pietrūkst. Bet, ja skaits saskan, tad tālāk viss norisinās kā parasti. Mēs tātad atklājām, ka Jūdasa Juhansena nav, un informējām policiju. Es īpaši daudz par to nedomāju, jo tūlīt pēc tam mums bija pilnas rokas darba pie tās otras lietas.

-    Tu gribi teikt…

-    Jā. Valentīna slepkavības.

-     Tātad kad tā notika, Jūdasa šeit nebija?

-     Pareizi!

-     Kā tev šķiet, kurš varēja viņu nogalināt?

-     Es nezinu.

Katrīne pamāja ar galvu. Atbilde bija atskanējusi pārāk automātiski, pārāk ātri.

-     Apsolu, ka neviens to neuzzinās! Es jautāšu vēlreiz: kā domā tu, kurš nogalināja Valentīnu?

Uzraugs sakoda zobus un ciešāk uzlūkoja Katrīni, it kā pārbaudīdams, vai pirmajā apskates reizē nav kaut ko palaidis garām nepamanītu.

-    Te bija daudzi, kuri gan ienīda, gan baidījās no Valentīna. Kāds droši vien nosprieda, ka to izdarījis tas, kurš gribējis atriebties. Katrā ziņā tas, kurš viņu nogalināja, bija drausmīgi ienīdis Valentīnu. Valentīns bija… kā lai pasaka? Katrīne redzēja, kā uzrauga ādamābols zem formas apkaklītes lēkā augšup lejup. Viņa ķermenis bija līdzīgs želejveida masai. Nekad neko tādu nebiju redzējis!

-     Droši vien tika sists ar trulu priekšmetu?

-     Par to es neko nezinu, bet viņš bija sakropļots līdz nepazīšanai. Sejas vietā biezputra. Ja uz krūtīm nebūtu tā drausmīgā tetovējuma nezinu, vai mums izdotos viņu identificēt. Es neesmu nekāds pārjūtīgais cilvēks, bet velns parāvis! pēc tam mani mocīja murgi!

-     Kāda tipa tetovējums tas bija?

-     Kāda tipa?

-    Jā, kas… Katrīne juta, ka tūlīt izkritīs no draudzīgās policistes lomas, un saņēmās, lai slēptu sapīkumu. Kas tetovējumā bija attēlots?

-    Kā lai saka. Seja. Ellīgi nejauka seja. It kā izstiepta platumā, it kā būtu pielīmēta pie krūtīm un mēģinātu atbrīvoties.

Katrīne lēni pamāja.

-     Atbrīvoties no ķermeņa, kurā bijusi ieslēgta!

-    Jā, tiešām, jā! Vai tu zini…?

-              Nē, Katrīne atbildēja, taču nodomāja: “Es pazīstu šo sajūtu.”

-     Un jūs tātad Jūdasu neatradāt?

-   Jūs Jūdasu neatradāt!

-     Nu labi. Kā tev šķiet, kāpēc mēs viņu neatradām?

Uzraugs paraustīja plecus.

-     Es taču nezinu. Saprotu, ka tādi kā Jūdass nav jūsu prioritāte! Kā jau teicu, tur bija vainu mīkstinoši apstākļi un recidīvs minimāls. Patiesībā viņa termiņš drīz būtu beidzies, bet viņam, idiotam, laikam uznāca drudzis!

Katrīne pamāja. Prieks par gaidāmo atbrīvošanu. Tas rodas, tuvojoties atbrīvošanas dienai, kad ieslodzītais sāk domāt par brīvību un pēkšņi kļūst neiespējami nosēdēt ieslodzījumā vēl vienu dienu.

-    Vai šeit ir vēl kāds, kurš var pastāstīt man par Valentīnu?

Uzraugs papurināja galvu.

-    Vienīgi Jūdass, jo Valentīns turējās nomaļus. Neviens negribēja ar viņu ielaisties. Pie velna, viņš biedēja cilvēkus! Kad viņš ienāca telpā, likās, ka kaut kas būtu noticis ar gaisu!

Katrīne apstājās un uzdeva vēl vairākus jautājumus, līdz saprata, ka vienkārši mēģina attaisnot izšķiesto laiku un naudu par lidmašīnas biļeti.

-     Tu iesāki stāstīt par to, ko Valentīns izdarījis, viņa ieteicās.

-              Tiešām? uzraugs ātri pārjautāja un uzmeta acis pulkstenim.

-     Ai-ai-ai! Man vajag…

Atceļā caur atpūtas telpu Katrīne tur ieraudzīja vienīgi kalsno vīrieti ar sarkano pauri. Viņš stāvēja kā sastindzis, ar nolaistām rokām, un blenza tukšajā mērķī. Bultiņu nekur nemanīja. Viņš lēni pagriezās, un Katrīne nespēja neatbildēt uz viņa skatienu. Smīns bija nozudis, un acis rādījās pelēkas un blāvas kā medūza.

Viņš kaut ko nokliedza. Četrus vārdus. Atkārtoja tos vēlreiz. Skaļi un griezīgi, kā putns, kas brīdina par briesmām. Tad iesmējās.

-     Nepievērs viņam uzmanību! uzraugs sacīja.

Viņiem steidzoties projām pa koridoru, smiekli lēnām noklusa.

Tad Katrīne jau bija ārā un ieelpoja mitro, lietus piesātināto gaisu.

Viņa izņēma telefonu, izslēdza ieraksta funkciju, kas bija darbojusies kopš viņas ierašanās brīža cietumā, un piezvanīja Beātei.

-     Esmu pabeigusi īlā, viņa sacīja. Vai tev ir brīvs laiciņš?

-     Ieslēdzu kafijas automātu.

-     Ko? Vai tev nav…?

-    Tu esi policiste, Katrīn! Tu taču dzer kafiju no automāta, okay?

-    Klausies! Es parasti ēdu Torggātā, kafejnīcā Sara, un tev ir jātiek ārā no savas laboratorijas. Ir laiks lenčam. Es maksāju!

-    Protams, maksāsi.

-    Ko?

-    Es viņu atradu!

-    Ko?

-    Irju Jākobsenu. Viņa ir dzīva. Vismaz būs, ja vien pasteigsimies! Viņas vienojās satikties pēc četrdesmit piecām minūtēm. Gaidot

taksometru, Katrīne atskaņoja ierakstu. Telefons ar ieslēgtu mikrofonu bija atradies mazliet virs kabatas malas, un viņa secināja, ka ar labu austiņu pāri droši vien spēs atšifrēt uzrauga stāstīto. Viņa patina ierakstu līdz galam un atskaņoja to vietu, kurai austiņas neprasījās: sarkanā paura atkārtotais brīdinājuma kliedziens:

-    Valentīns ir dzīvs! Valentīns nogalina! Valentīns ir dzīvs! Valentīns nogalina!

-    Viņš pamodās šorīt, steigšus ejot pa koridoru, Antons Mitets teica Gunnaram Hāgenam.

Ieraudzījusi abus tuvojamies, Silje piecēlās no krēsla.

-    Tagad vari iet, Silje! Antons teica. Es pārņemu maiņu!

-     Bet tava maiņa sākas ne agrāk kā pēc stundas!

-     Es teicu tu vari iet! Atpūties!

Viņa uzmeta Antonam vērtējošu skatienu. Tad paskatījās uz otru vīrieti.

-     Gunnars Hāgens, tas ierunājās un pastiepa roku. Smago noziegumu nodaļas šefs.

-     Es zinu, kas tu esi, viņa sacīja un paspieda sniegto roku.

-    Silje Grāvsenga. Ceru kādreiz strādāt pie jums!

-    Lieliski! Hāgens sacīja. Tad vari sākt ar to, ka izpildīsi visus Antona norādījumus!

Viņa pamāja ar galvu Hāgenam.

-    Manā instrukcijā ir ierakstīts tavs vārds, tādēļ, protams… Antons noskatījās, kā viņa saliek somā savas lietas.

-     Starp citu, šī ir mana pēdējā prakses diena, viņa ieteicās.

-     Tagad jāsāk domāt par eksāmeniem.

-    Silje ir policijas aspirante, Antons piebilda.

-    Policijas akadēmijas studente tagad tā saka, Silje viņu palaboja. Man ir viens jautājums, policijas komisāra kungs!

-    Jā? Hāgens greizi pasmaidīja par garo vārdu birumu.

-    Šis leģendārais cilvēks, kurš strādāja pie tevis. Harijs Hols. Runā, ka viņš ne reizi neesot kļūdījies, ka esot atrisinājis visas slepkavības, kuru izmeklēšanai ķēries klāt. Vai tā ir taisnība?

Antons brīdinoši ieklepojās un paskatījās uz Silji, taču viņa tam nepievērsa uzmanību.

Hāgena greizais smaids izlīdzinājās un kļuva platāks.

-     Pirmām kārtām uz sirdsapziņas var būt neatklātas lietas, bet tas nenozīmē, ka cilvēks ir kļūdījies. Vai ne?

Silje Grāvsenga neatbildēja.

-    Kas attiecas uz Hariju un neatklātām lietām… Viņš pabraucīja zodu. Njā, tā droši vien ir. Tikai kā uz to paskatās.

-     Kā paskatās?

-    Viņš atgriezās mājās no Honkongas, lai izmeklētu slepkavību, kuras dēļ bija arestēts viņa padēls. Un, kaut arī viņš panāca Oļega atbrīvošanu un noziegumā atzinās cits, Gusto Hansena slepkavība patiesībā netika atklāta. Vismaz oficiāli.

-     Pateicos, Silje sacīja un ātri pasmaidīja.

-    Veiksmi karjerā! Gunnars Hāgens novēlēja.

Viņš noskatījās, kā Silje nozūd koridora dziļumā. Ne tāpēc, ka vīriešiem vienmēr patīk noraudzīties uz skaistām, jaunām meitenēm, bet tādēļ, lai vēl uz dažām sekundēm attālinātu to, kas sekos, Antons nodomāja. Viņš bija pamanījis, ka nodaļas šefs nervozē. Hāgens pagriezās uz slēgto durvju pusi. Aizpogāja žaketi. Pašūpojās uz pirkstgaliem kā tenisists, gaidot pretinieka servi.

-     Tad nu iešu iekšā!

-    Aiziet! Antons noteica. Es te pieskatīšu!

-    Jā, Hāgens atbildēja. Jā!

Lenča laikā Beāte pajautāja Katrinei, vai toreiz viņa un Harijs esot nodarbojušies ar seksu.

Iesākumā Beāte bija pastāstījusi, ka viens no aģentiem esot atpazinis tās sievietes fotogrāfiju, kura devusi melīgas liecības, Irju Jākobsenu. Viņa reti izejot no mājām un dzīvojot kopā ar vairākiem citiem cilvēkiem pie Aleksandra Hjellanna laukuma, kas tiekot uzraudzīts,

jo tur pārdodot amfetamīnu. Bet par Irju policija neinteresējoties viņa neko nepārdodot un sliktākajā gadijumā esot tikai pircēja.

Pēc darba un privātās dzīves jautājumu pārspriešanas viņu saruna pievērsās seno, labo dienu tēmai. Katrīne kategoriski protestēja, kad Beāte apgalvoja: toreiz, kad Katrīne kā vējš nesusies pa Smago noziegumu nodaļas koridoriem, vai puse tās darbinieku, skatoties uz viņu, izmežģījuši kaklus. Turklāt viņai iešāvās prātā, ka tādā veidā sievietes cita citu noliek pie vietas, uzsverot, cik skaistas tās bijušas. īpaši tad, ja pašas nav nekādas dižās skaistules. Bet… lai gan Beāte nekad nebija nevienam mežģījusi kaklu, viņa ari nekad nebija šāvusi saindētas bultas. Viņa bija klusa, sarkstoša, smagi strādāja, izturējās lojāli un spēlēja ar atklātām kārtīm. Tomēr kaut kas acīmredzot bija mainījies. Iespējams, tā bija baltvīna glāze, ar ko viņas sevi palutināja, jo Beāte nemēdza uzdot tik tiešus jautājumus.

Katrā ziņā Katrīne nopriecājās, ka viņas mute ir pilna ar pitas maizi. Viņa spēja vienīgi papurināt galvu.

-     Labi, viņa sacīja, kad bija norijusi kumosu. Atzīstos, ka reizēm bija tādas domas! Vai Harijs kādreiz kaut ko stāstīja?

-     Harijs man stāstīja gandrīz visu, Beāte atbildēja un pacēla glāzi ar pēdējiem vīna pilieniem. Es tikai gribēju zināt, vai viņš man nemeloja, noliedzot, ka tu un viņš…

Katrīne ar žestu palūdza rēķinu.

-     Kādēļ tu domā, ka mēs esam bijuši kopā?

-      Es taču redzēju, kā jūs skatāties viens uz otru! Dzirdēju, kā jūs sarunājaties!

-     Mēs ar Hariju strīdējāmies, Beāte!

-     Tieši to jau ari domāju!

Katrīne iesmējās.

-     Un kā bija jums ar Hariju?

-    Ar Hariju? Neiedomājami. Pārāk labi draugi bijām. Un tad jau es sāku dzīvot kopā ar Halvošenu…

Katrīne pamāja ar galvu. Harija partneris, jauns izmeklētājs no Steinhjeras, kurš paspēja padarīt Beāti grūtu, pirms tika nogalināts, dienesta pienākumus pildot.

Pauze.

-     Kas tur bija?

Katrīne paraustīja plecus. Paņēma telefonu un atskaņoja ieraksta nobeigumu.

-     īlā ir daudz trako! Beāte sacīja.

-     Es pati esmu sēdējusi psihiatriskajā nodaļā un zinu, ar ko ir darīšana, Katrīne atbildēja. Es tikai prātoju, kā viņš saprata, ka esmu ieradusies Valentīna dēļ?

Antons Mitets sēdēja uz krēsla un vēroja, kā viņam tuvojas Mūna. Viņš izbaudīja šo skatu un iedomājās, ka ši varbūt ir viena no pēdējām reizēm.

Sieviete jau no tālienes sāka smaidīt. Nāca tieši pie viņa. Antons skatījās, kā Mūna liek kājas vienu otrai priekšā, it kā ietu pa virvi. Varbūt viņa vienkārši tā iet, bet varbūt speciāli viņa dēļ. Un, lūk, viņa pienāca klāt, ātri atskatījās, lai pārliecinātos, ka neviens viņai neseko, un noglāstīja viņa matus. Antons, turpinot sēdēt, uzlika rokas Mūnai uz gurniem un ieskatījās viņai acīs.

-     Nu? viņš iejautājās. Vai tu dabūji arī šo dežūru?

-    Jā, Mūna attrauca. Mums bija jāšķiras no Altmana viņu aizsūtīja atpakaļ uz vēža nodaļu.

-     Tad jau mēs redzēsim tevi biežāk! Antons pasmaidīja.

-    To nevar apgalvot, viņa sacīja. Analīzes rāda, ka pacients strauji atveseļojas!

-     Bet mēs taču vēl tikmēr tiksimies!

Antons pateica to rotaļīgā balsī. Bet tas nebija joks. Un Mūna to ļoti labi zināja. Vai tādēļ viņa it kā sastinga un smaids izvērtās grimasē, vai tādēļ viņa izslīdēja no Antona tvēriena un atskatījās, lai it kā liktu viņam saprast, ka kāds viņus var ieraudzīt? Antons palaida viņu vaļā.

-     Pie viņa pašlaik ir Smago noziegumu nodaļas šefs!

-     Ko viņš tur dara?

-     Sarunājas.

-     Par ko?

-    To es nevaru teikt! Antons atbildēja.

Būtu gan vajadzējis sacīt: “Es nezinu." Ak Dievs, cik patētiski!

Šajā mirklī durvis atvērās un no palātas iznāca Gunnars Hāgens. Viņš apstājās, paskatījās uz Mūnu, tad uz Antonu un vēlreiz uz Mūnu.

It kā abu sejās būtu ierakstīti kodēti ziņojumi. Mūnas seja viegli piesarka, un viņa ātri iešmauca pa durvīm Hāgenam aiz muguras.

-     Nu? Antons, cenšoties izlikties vienaldzīgs, pajautāja.

Un tūlīt apjēdza, ka Hāgenam ir nevis saprotoša, bet gan gluži otrādi neko nesaprotoša cilvēka skatiens. Viņš blenza uz Antonu tā, it kā tas būtu marsietis. Hāgens šķita tik apjucis, it kā visi viņa priekšstati par eksistenci būtu apgāzti.

-     Viņš tur, iekšā… Hāgens ar īkšķi norādīja pār plecu. Viņš tev ir ellīgi labi jāuzrauga, Anton! Vai dzirdi? Ellīgi labi jāuzrauga!

Antons dzirdēja, kā Hāgens, ātriem soļiem dodoties prom pa koridoru, kaut ko uzbudināti murmina.

10.   nodaĻa

Ieraudzījusi pavērtajās durvīs sievietes seju, Katrīne sākumā nodomāja, ka viņas ieradušās nepareizā vietā, ka šī vecā sieviete ar iesirmajiem matiem un novārgušo seju nevar būt Irja Jākobsena.

-    Ko jums vajag? sieviete jautāja, caur pieri aizdomīgi nopētīdama apmeklētājas.

-     Es biju tā, kura zvanīja! Beāte teica. Mēs gribam parunāt par Valentīnu.

Sieviete aizcirta durvis.

Beāte pagaidīja, līdz šļūcošie soļi viņpus durvīm noklust, tad nospieda rokturi un atvēra durvis.

Koridorā uz āķiem karājās apģērbi un polietilēna maisiņi. Vienmēr polietilēna maisiņi! “Kādēļ narkomāniem vajadzīgi šie maisiņi?” Katrīne prātoja. Kādēļ tie iedomājas, ka visa viņu mantība jāsaliek, jāuzglabā un jātransportē vistrauslākajā un nedrošākajā iesaiņojumā? Kāpēc tie zaga mopēdus, drēbju pakaramos un tējas servīzes, vienalga ko, bet nekad tādas lietas kā čemodāni un somas?

Dzīvoklī valdīja netīrība, tomēr ne tik liela, kādu viņa bija redzējusi lielākajā daļā narkomānu mitekļu. Varbūt šīs mājas sieviete, Irja, bija novilkusi kaut kādas robežas un uzturēja kārtību. Katrīne vienkārši pieļāva, ka viņa dzīvo viena. Sieviete sekoja Beātei uz istabu. Uz veca, bet vesela dīvāna aizmidzis gulēja kāds vīrietis. Bez šaubām salietojies narkotikas. Telpā oda pēc sviedriem, tabakas dūmiem, pēc alus piesūcināta koka un kaut kā saldena, kā izcelsmi Katrīne nedz spēja, nedz arī vēlējās noteikt. Pie sienas, sakrautas grēdās, rindojās nozagtās mantas, kaudzītēs salikti bērnu sērfinga dēļi visi iesaiņoti caurspīdīgās plastikāta plēvēs ar uzzīmētām pavērtām balto haizivju

mutēm un melnām kodumu pēdām dēļu galos lai radītu ilūziju, it kā haizivs būtu nokodusi gabaliņu no dēļa. Dievs vien zina, kā viņi gatavojās tos pārdot!

Beāte un Katrīne iegāja virtuvē, kur Irja bija apsēdusies pie maza galdiņa un tina sev smēķi. Galdiņu rotāja neliels galdautiņš, bet uz palodzes stāvēja cukurtrauks ar mākslīgiem ziediem.

Katrīne un Beāte apsēdās iepretī Irjai.

-    Tie nekad nepārstās braukt, Irja ierunājās, pamājot uz dzīvo Ūelannas ielu aiz loga. Viņas balsij piemita tieši tāds čīkstošs aizsmakums, kādu Katrīne, ieraugot šo mājokli un mazliet vairāk par trīsdesmit gadiem jaunās vecenes seju, bija iztēlojusies. Brauc tik un brauc. Uz kurieni gan tie brauc?

-     Uz mājām, Beāte ierunājās. Vai arī no mājām.

Irja paraustīja plecus.

-    Tu taču arī neesi mājās, Katrīne sacīja. Adrese Iedzīvotāju reģistrācijas pārvaldē…

-    Es pārdevu savu māju, Irja atbildēja. Biju to mantojusi. Pārāk liela. Pārāk… Viņa izbāza sausu, baltu mēli un pārlaida to cigarešu papīram, bet Katrīne klusībā pabeidza viņas iesākto teikumu: pārāk liels bija kārdinājums pārdot, jo vairs nepietika pabalsta, lai iegādātos narkotikas, …daudz sliktu atmiņu.

-     Kādu atmiņu? Beāte jautāja, un Katrine sabozās.

Beāte bija krimināliste, nevis pratināšanas eksperte, un te viņa virzījās pārāk strauji, lūdzot izstāstīt visu Irjas dzīves traģēdiju. Un neviens neprot to atainot tik pamatīgi un izsmeļoši kā sevi žēlojošs narkomāns.

-     Par Valentīnu.

Katrīne izslējās. Varbūt Beāte tomēr zināja, ko dara.

-     Ko viņš nodarīja?

Irja vēlreiz paraustīja plecus.

-     Viņš īrēja dzīvokli cokolstāvā. Viņš… bija tur.

-     Bija tur?

-    Jūs nepazīstat Valentīnu. Viņš ir citāds. Viņš… Irja noklikšķināja šķiltaviņas, taču dzirksteles nebija. Viņš…

Viņa vairākkārt mēģināja uzšķilt uguntiņu.

-     Vai viņš bija traks? Katrīne nepacietīgi iejautājās.

-     Nē! Irja nikni aizmeta šķiltaviņas.

Katrīne klusi nolamājās. Tagad viņa bija uzvedusies kā amatiere, uzdodot uzvedinošu jautājumu, kas sašaurināja informācijas apjomu, ko viņas būtu varējušas iegūt.

-    Visi apgalvo, ka Valentīns esot bijis traks! Viņš tāds nav! Viņš tikai dara kaut ko… Viņa palūkojās pa logu uz ielu un pieklusināja balsi. Viņš kaut ko dara ar gaisu. Ļaudis baidās.

-     Vai viņš tevi sita? Beāte jautāja.

Arī standartjautājums. Katrīne mēģināja uztvert Beātes skatienu.

-     Nē, Irja sacīja. Viņš nesita. Viņš mani žņaudza. Ja runāju pretī. Viņš bija tik stiprs, varēja ar vienu roku sagrābt aiz kakla un turēt, līdz viss acu priekšā sāka griezties. Nebija iespējams atbrīvoties no viņa tvēriena.

Katrīne iedomājās, ka smaids, kas parādījās Irjas sejā, liecina par kaut ko līdzīgu karātavu humoram. Līdz brīdim, kad Irja turpināja:

-     …savādi bija tas, ka es kaifoju. Un uzbudinājos!

Katrīne negribot saviebās. Viņa bija lasījusi, ka skābekļa trūkums smadzenēs dažiem spēj izraisīt šādu efektu, bet stāvot izvarotāja priekšā?

-     Un tad jums bija sekss? Beāte jautāja.

Viņa pieliecās un pacēla no grīdas šķiltaviņas. Uzšķīla uguntiņu un pasniedza Irjai. Irja steigšus iesprauda cigareti starp lūpām, saliecās uz priekšu un iesūca nepaklausīgo liesmiņu. Izpūta dūmus, atgāzās krēslā un it kā intraeksplodēja, it kā viņas ķermenis būtu vakuuma maiss, kurā cigarete izdedzinājusi caurumu.

-     Ne jau vienmēr viņš gribēja drāzties, Irja sacīja. Tad viņš izgāja ārā. Bet es sēdēju un gaidīju, cerēju, ka viņš drīz atgriezīsies.

Katrinei nācās saņemties, lai neiespurgtos vai kā citādi neizrādītu savu nicinājumu.

-     Ko viņš darīja, kad izgāja?

-     Es nezinu. Viņš neko neteica, un es… Viņa atkal paraustīja plecus.

Plecu paraustīšana tāda ir viņas attieksme pret dzīvi, Katrīne nodomāja. Rezignācija kā sāpes remdinošs līdzeklis.

-     …varbūt es nemaz nevēlējos zināt.

Beāte ieklepojās.

-     Tu apliecināji viņa alibi par tiem diviem vakariem, kad tika nogalinātas meitenes. Māridālenē un…

-Jā, jā, bla-bla-bla! Irja viņu pārtrauca.

-     Bet viņš nebija mājās pie tevis, kā tu sacīji pratināšanas laikā, vai ne?

-     Pie velna, es vairs neatceros! Man bija pavēle, skaidrs?

-     Kāda pavēle?

-     Valentīns to sacīja tonakt, kad bijām kopā… jā, pirmajā reizē. Policija uzdošot man šādus jautājumus katru reizi, kad kāda tiks izvarota, tikai tāpēc, ka viņš ticis turēts aizdomās par nozieguma izdarīšanu, par kuru neesot spējuši viņu notiesāt. Un, ja viņam nebūšot alibi kādā jaunā lietā, tie mēģināšot viņu notiesāt, lai cik nevainīgs viņš arī būtu. Viņš teica, ka policija tā mēdzot rīkoties ar cilvēkiem, kuriem esot izdevies izvairīties no soda citās lietās. Tādēļ man bija jāzvēr, ka viņš ir bijis mājās vienalga, par kādu laika posmu tie jautātu. Tas pasargātu mūs abus no daudzām problēmām un veltīgi neizšķiestu laiku, tā viņš teica. Makes sense, es nodomāju. Tur ir jēga.

-    Vai tu tiešām ticēji, ka viņš bija nevainīgs visās tajās izvarošanās? Katrīne jautāja. Kaut arī zināji, ka agrāk viņš bija izvarojis?

-     Velns parāvis, protams, nezināju! Irja iekliedzās. No istabas puses atskanēja klusa urkšķēšana. Es neko nezināju!

Katrīne gatavojās izdarīt nelielu spiedienu, bet sajuta Beātes roku zem galda saspiežam viņas ceļgalu.

-     Irja! Beāte maigā balsī ierunājās. Ja tu neko nezināji, tad kādēļ tagad gribēji ar mums runāt?

Irja paskatījās uz Beāti un noņēma neesošas tabakas šķiedriņas no baltā mēles gala. Padomāja. Izlēma.

-    Viņu taču notiesāja. Par izvarošanas mēģinājumu, vai ne? Un, kad es uzkopu dzīvokli, lai izīrētu to kādam citam, es atradu šīs… šīs… Šķita, ka viņas balss pēkšņi, bez iepriekšēja brīdinājuma, būtu iestrēgusi sienā un netiktu tālāk. …šīs… Irjas lielajās, asinīm pielijušajās acīs parādījās asaras. Šīs fotogrāfijas.

-     Kādas fotogrāfijas?

Irja iešņukstējās.

-     Meiteņu. Jaunu meiteņu, gandrīz bērnu. Sasietas, ar tiem verķiem mutē…

-     Bumbiņām? Sprūdiem?

-     Ar sprūdiem, jā! Viņas sēdēja uz krēsliem vai gultās. Varēja redzēt, ka uz palaga ir asinis!

-    Un Valentins? Beāte jautāja. Vai viņš bija tajās fotogrāfijās?

Irja papurināja galvu.

-    Tad tās varētu būt safabricētas, Katrīne ieteicās. Internetā ir atrodamas tā sauktās izvarošanu fotogrāfijas, kuras veidojuši profesionāļi tiem, kuriem tādas lietas interesē.

Irja vēlreiz nogrozīja galvu.

-     Tās bija pārāk nobijušās! To varēja redzēt meiteņu acīs. Es… atpazinu šīs bailes, kad Valentīns gatavojās… gribēja…

-    Katrīne vēlas sacīt, ka tas, iespējams, nav Valentīns, kurš fotografējis.

-     Apavi, Irja iešņukstējās.

-     Ko?

-    Valentīnam bija tādi gari, smaili kovboju puszābaki ar sprādzi sānos. Vienā fotogrāfijā šādi puszābaki stāv uz grīdas līdzās gultai. Un tad es sapratu, ka tā varbūt ir patiesība, ka viņš tiešām ir izvarojis kā viņi bija teikuši. Bet tas nebija pats sliktākais…

-     Nē?

-     Aiz gultas ir redzamas tapetes. Un tās bija tās pašas tapetes, ar tādu pašu rakstu. Fotogrāfijas bija uzņemtas cokolstāva dzīvoklī. Gultā, kurā man ar viņu bija… Sieviete samiedza acis, izspieda no tām divus sīkus šķidruma pilieniņus.

-     Un ko tu darīji? Katrīne jautāja.

-    Kā tu domā? Irja nošņāca un ar apakšdelmu nobraucīja pilošo degunu. Es gāju pie jums! Pie jums, kuriem mūs ir jāaizsargā!

-     Un ko teicām mēs? Katrīne, nespēdama noslēpt nepatiku, pajautāja.

-    Jūs teicāt, ka visu noskaidrosiet. Jūs ar fotogrāfijām devāties pie Valentīna, bet viņam, protams, izdevās atrunāties. Teica, ka tā esot bijusi tāda brīvprātīga rotaļa, ka viņš neatceroties šo meiteņu vārdus, pēc tam nekad vairs neesot tās saticis, un pajautāja, vai kāda no meitenēm esot iesniegusi sūdzību par viņu. Tās nebija neko iesniegušas, un ar to viss beidzās. Tas ir, jums beidzās. Man tas bija tikai sācies…

Ar rādītājpirkstu galiem viņa piesardzīgi nobraucīja acis, droši vien domājot, ka tās ir iekrāsotas.

-     Un?

-     īlā ieslodzītajiem ir tiesības vienu reizi nedēļā piezvanīt. Man pa telefonu tika paziņots, ka viņš vēlas ar mani runāt. Un es aizgāju pie viņa.

Katrinei nebija vajadzības klausīties turpinājumu.

-    Es sēdēju apmeklētāju istabā un gaidīju. Kad viņš ienāca un tikai paskatījās uz manu pusi, man jau likās, ka viņa roka atkal sagrābj manu kaklu. Nespēju pat paelpot. Viņš apsēdās un pateica: ja es kaut ar vārdu ieminēšos kādam par alibi, viņš mani nogalināšot. Ja es vispār runāšot ar policiju, vienalga par ko, viņš mani nogalināšot. Un, ja es domājot, ka viņš sēdēs cietumā ilgi, tad es kļūdos. Tad viņš piecēlās un izgāja. Un man vairs nevajadzēja prātot. Kamēr es zinu to, ko zinu, viņš mani nogalinās, tiklīdz radīsies iegansts. Es pārbraucu mājās, aizslēdzu visas durvis un trīs dienas aiz bailēm raudāju. Ceturtajā dienā piezvanīja viena tā sauktā draudzene un gribēja aizņemties naudu. Viņa to dara diezgan regulāri bija uzsēdusies uz kaut kādām narkotikām heroīna paveids, kas uzradās tirgū, vēlāk to nosauca par vijolīti. Es parasti noliku klausuli, bet šoreiz ne. Nākamajā vakarā viņa sēdēja pie manis mājās un palīdzēja ievadīt pirmo devu. Tas notika pirmo reizi manā mūžā. Un, ak Dievs, tas līdzēja! Vijolīte… tā atrisināja visu… tā…

Katrīne pamanīja senas mīlestības atblāzmu likteņa salauztās sievietes acīs.

-     Un tad arī tu uzsēdies uz adatas! Beāte sacīja. Tu pārdevi māju…

-     Ne tikai naudas dēļ, Irja noteica. Man vajadzēja aizbēgt. Vajadzēja paslēpties no viņa. Viss, kas viņu varēja aizvest pie manis, bija jāiznīcina!

-    Tu pārstāji izmantot kredītkarti, nepaziņoji savu jauno adresi, Katrīne piebilda. Tu pat neņēmi sociālo pabalstu!

-     Protams, neņēmu!

-     Pat pēc Valentīna nāves!

Irja neatbildēja. Sēdēja nekustīgi, acis nemirkšķinādama. Dūmi no cigaretes nodeguļa, iespiesta nodzeltējušajos pirkstos, vijās pret

griestiem. Katrinei ienāca prātā salīdzinājums ar dzīvnieku, kurš nokļuvis mašīnas starmešu gaismas kūlī.

-     To uzzinot, tu droši vien izjuti atvieglojumu? Beāte piesardzīgi ievaicājās.

Irja mehāniski kā marionete pašūpoja galvu.

-    Viņš nav miris!

Katrīne uzreiz saprata, ka viņa nejoko. Kāds bija viņas pirmais teikums par Valentīnu? Jūs nepazīstat Valentīnu, viņš ir citāds. Nevis bija, bet ir.

-     Kā jums šķiet, kādēļ es to stāstu? Irja nodzēsa izsmēķi pret galda virsmu. Viņš nāk aizvien tuvāk. Katru dienu arvien tuvāk, es varu sajust. Dažrīt pamostos un jūtu viņa roku sev pie kakla.

Katrīne gribēja paskaidrot, ka to sauc par paranoju un tā ir nešķirams heroīna pavadonis. Bet pēkšņi viņa vairs nejutās tik pārliecināta. Un, kad Irjas balss izvērtās klusos čukstos un skatiens pārslīdēja visiem tumšajiem telpas stūriem, arī Katrīne to sajuta. Roku pie kakla.

-    Jums viņš ir jāatrod. Lūdzu! Pirms viņš atradīs mani.

Antons Mitets paskatījās pulkstenī. Pusseptiņi. Viņš nožāvājās. Mūna kopā ar vienu no ārstiem dažas reizes bija iegājusi pie pacienta. Vairāk nekas nebija noticis. Tā sēžot, rodas daudz laika pārdomām. Patiesībā pārāk daudz laika, jo domām ar laiku ir tendence kļūt negatīvām. Un droši vien viss būtu kārtībā, ja ar šīm negatīvajām domām varētu kaut ko darīt. Bet viņš nespēja mainīt Drammenes lietu, lēmumu neziņot par toreiz mežā, netālu no nozieguma vietas, atrasto steku. Viņš nevarēja atgriezties laikā, lai nerunātu un nedarītu to, kas tā bija aizskāris Lauru. Un viņš nevarēja izmainīt pirmo nakti kopā ar Mūnu. Arī otro.

Viņš nodrebēja. Kas tas bija? Skaņa? Izklausījās, ka tālu koridorā kāds staigātu. Antons sasprindzināja dzirdi. Viss bija klusu. Bet skaņa tā bija, taču, izņemot vienmērīgos sirdsdarbības kontroles aparāta pīkstienus pacienta palātā, nekādām citām skaņām šeit nevajadzētu būt.

Antons klusi piecēlās, atbrīvoja siksniņu virs dienesta pistoles spala un izņēma ieroci. Noņēma no drošinātāja. Viņš tev ir ellīgi labi jāuzrauga, Antoni

Viņš gaidīja, bet neviens nenāca. Tad Antons sāka lēni iet pa koridoru. Pa ceļam viņš paraustīja visu durvju rokturus, bet tās bija aizslēgtas kā pienākas. Viņš nogriezās ap stūri un pārlūkoja apgaismoto koridoru. Neviena tur nebija. Viņš vēlreiz apstājās un ieklausījās. Nekā. Droši vien nekas arī nebija bijis. Viņš iebāza pistoli atpakaļ makstī.

Vai tiešām nekā? Bija gan! Kaut kas bija radījis gaisa vilni, kurš, sasniedzis viņa auss jutīgo membrānu, bija licis tai tikai mazliet, bet pietiekami stipri ievibrēties, lai nervi to uztvertu un nosūtītu signālu smadzenēm. Tas bija neapšaubāms fakts, bet cēloņi varēja būt kaut tūkstotis. Pele vai žurka. Spuldzīte, kas varēja sasprāgt. Temperatūra, kura pret vakaru sāka pazemināties un kuras dēļ ēkas koka daļas saraujas. Putns, kas atsities pret kādu no logiem.

Beidzot mazliet nomierinājies, Antons pievērsa uzmanību paātrinātajam pulsam. Vajadzētu sākt atkal trenēties. Atgūt formu. Atgūt to ķermeni, kas patiesībā bija viņš.

Viņš jau bija gatavs doties atpakaļ, kad pēkšņi iedomājās: ja jau ir šeit, tad varētu paņemt krūzīti kafijas. Viņš piegāja pie sarkanā kafijas automāta un izbīdīja trauciņu ar kafijas kapsulām. Izkrita viena vienīga zaļa kapsula ar spožu vāciņu, uz kura rēgojās uzraksts Fortissio Lungo. Iešāvās prātā, ka skaņu varētu būt radījis tas, kurš te iešmaucis un pievācis viņu kafiju, jo vakar taču trauciņš bija pilns! Antons ielika kapsulu automātā, bet pēkšņi iedomājās, ka tā ir perforēta tātad jau lietota. Tomēr nē, jo tad pēc salīmēšanas vāciņā parādās kaut kas līdzīgs šaha dēlīša rakstam. Antons ieslēdza kafijas automātu. Tas sāka dūkt, un bija skaidrs, ka nākamās divdesmit sekundes aparāts apslāpēs visas pārējās skaņas. Tādēļ Antons divus soļus atkāpās, lai būtu kaut nedaudz tālāk no trokšņa.

Kafijas automātam lēni šņākuļojot, viņš skatījās uz kafiju tā bija melna un lieliska, kapsulu neviens nebija lietojis.

Pēdējam kafijas pilienam iekrītot krūzītē, viņam šķita, ka atkal ir to saklausījis. Skaņu. To pašu skaņu. Bet šoreiz no pretējās puses no tās, kur atradās pacienta palāta. Vai viņš pa ceļam uz šejieni kaut ko nebūtu pamanījis? Antons pārlika kafijas krūzīti kreisajā rokā un, vēlreiz izvilcis pistoli, lēniem, stingriem soļiem devās atpakaļ. Mēģināja līdzsvarot gaitu, bet, par spīti centieniem, juta, kā karstā kafija

apdedzina roku. Nogriezās ap stūri. Neviena nebija. Viņš atviegloti uzelpoja. Piegāja pie galdiņa un jau gatavojās apsēsties, kad pēkšņi sastinga. Pieskrēja pie pacienta palātas durvīm un atrāva tās vaļā.

Gulošo nevarēja saskatīt: traucēja sega.

Bet sirdsdarbības reģistrēšanas aparāta skaņu signāli bija vienmērīgi, un viņš redzēja, kā pa zaļo monitoru no kreisās puses uz labo slīd līnija un reizē ar skaņas signālu katru reizi palecas uz augšu.

Antons grasījās aizvērt durvis, bet kaut kas lika viņam pārdomāt.

Atstājis durvis vaļā, viņš iegāja iekšā un apgāja apkārt gultai.

Ielūkojās pacienta sejā.

Tas bija viņš.

Antons sarauca pieri. Paliecās tuvāk viņa mutei. Vai viņš neelpoja?

Nē, viņš to sajuta. Gaisa pūsmu un smacējoši saldeno smaržu, droši vien no zālēm.

Antons Mitets devās ārā no palātas. Aizvēra durvis. Paskatījās pulkstenī. Iemalkoja kafiju. Vēlreiz paskatījās pulkstenī. Ievēroja, ka skaita minūtes, vēlēdamies, kaut tieši šī dežūra pēc iespējas ātrāk beigtos.

-    Jauki, ka viņš piekrita parunāt ar mani, Katrīne sacīja.

-     Piekrita? Uzraugs pasmaidīja. Šajā nodaļā vairums puišu būtu ar mieru atdot savu labo roku, lai pavadītu dažas minūtes vienatnē ar sievieti! Riko Herrems ir potenciāls izvarotājs. Vai esi pārliecināta, ka nevēlies, lai kāds tevi pavada?

-     Es spēju pati par sevi parūpēties!

-     Mūsu zobārste arī tā teica. Labi, ka tev vismaz bikses ir kājās!

-     Bikses?

-     Viņai bija svārki un neilona zeķes. Viņa nosēdināja Valentīnu zobārsta krēslā bez uzrauga klātbūtnes. Iedomāties vari pati…

Katrīne mēģināja iedomāties.

-     Viņa samaksāja par to, ka apģērbās kā… okay, esam klāt! Uzraugs atslēdza kameras durvis un atkal tās aizvēra. Es būšu tepat ārpusē. Ja kaut kas notiek, pasauc mani!

-     Paldies! Katrīne noteica un gāja iekšā.

Vīrietis ar sarkano pauri sēdēja pie rakstāmgalda. Viņš pagriezās pret ienācēju.

-     Laipni lūdzu manā pieticīgajā miteklī!

-     Pateicos! Katrīne atbildēja.

-    Paņem šo! Riko Herrems piecēlās, pasniedza viņai krēslu, pats atkāpās un apsēdās uz saklātās gultas. Pieklājīgā atstatumā.

Viņa apsēdās, joprojām sajūtot uz krēsla viņa ķermeņa siltumu. Kad Katrīne piebīdīja krēslu mazliet tuvāk, Riko pavirzījās drusciņ nostāk. Viņa iedomājās, ka viņš, iespējams, ir viens no tiem, kuri patiesībā no sievietēm baidās. Ka tāpēc viņš tās neizvaroja, bet vēroja. Atkailinājās viņu priekšā. Zvanīja un stāstīja par visu, ko vēlas ar tām darīt, bet nekad, protams, nebija uzdrošinājies. Rīko Herrema grēku saraksts bija drīzāk nepievilcīgs nekā biedējošs.

-    Tu sauci man nopakaļ, ka Valentīns nav miris! Katrīne ierunājās un paliecās uz priekšu.

Riko vēl nedaudz atvirzījās. Ķermeņa valoda bija defensīva, bet smaids tas pats: nekaunīgs, naidpilns, neķītrs.

-     Ko tu ar to domāji?

-    Kā tev liekas, Katrīn? Riko nazālā balsī atjautāja. Droši vien to, ka viņš ir dzīvs!

-     Valentīns Jertsens tika atrasts miris šeit, cietumā!

-    Tā visi domā. Vai tas tur, ārā stāvošais, pastāstīja, ko Valentīns izdarīja ar zobārsti?

-     Ieminējās kaut ko par svārkiem un neilona zeķēm. Jūs taču tādas lietas uzbudina!

-     Valentīns uzbudinās. Es saku tiešā nozīmē. Viņa mēdza šeit ierasties divas reizes nedēļā. Tolaik daudzi sūdzējās par zobu sāpēm. Valentīns, draudot ar vienu no ārstes urbjiem, piespieda viņu novilkt neilona zeķes un uzvilkt uz galvas. Tad izvaroja viņu zobārsta krēslā. Kā vēlāk pats stāstīja: “Viņa tur gulēja kā gaļas blāķis.” Droši vien bija uzklausījusi nepareizus padomus par to, kā jāizturas, ja kaut kas atgadās. Tad Valentīns paņēma šķiltavas, un, jā, viņu iedvesmo neilona zeķes! Vai esi redzējusi, kā kūst neilons, kad tas deg? Tas bija briesmīgi! Kliedzieni un raustīšanās! Smaka turējās sienās vairākas nedēļas. Nezinu, kur tā sieviete palika, bet domāju, ka viņai vairs nevajadzēs baidīties no izvarošanas!

Katrīne paskatījās uz Riko. Lielībnieks, viņa nodomāja. Tāds, kurš ticis tik daudzas reizes sists, ka šis smīns ir kļuvis par automātisku aizsargreakciju.

-     Ja jau Valentīns nav miris, tad kur viņš ir? viņa jautāja.

Riko smīns kļuva platāks. Viņš uzvilka segu pār ceļgaliem.

-   Ja es izniekoju savu laiku, Riko, tad esi tik laipns un pasaki man to! Katrīne nopūtās. Esmu tik ilgu laiku pavadījusi psihiatriskajā iestādē, ka traki cilvēki mani garlaiko. Okay?

-    Tu taču nedomā, policiste, ka šo informāciju es atdošu par velti?

-    Mans amats ir īpašo lietu izmeklētāja. Kāda ir cena? Termiņa samazinājums?

-    Nākamnedēļ es eju ārā. Man vajag piecdesmit tūkstošus kronu.

Katrīne skaļi un sirsnīgi iesmējās. Tik sirsnīgi, cik vien spēja. Un

tad viņas skatienā iezagās niknums.

-     Tad mūsu saruna ir beigusies, viņa sacīja un piecēlās.

-     Trīsdesmit tūkstošus, viņš turpināja. Esmu galīgi tukšā, un, kad iziešu ārā, man vajadzēs lidmašīnas biļeti, kas aizvestu tālu prom no šejienes!

Katrīne papurināja galvu.

-    Mēs maksājam informatoriem vienīgi tad, ja runa ir par ziņām, kas nostāda lietu gluži jaunā gaismā. Lielu lietu.

-    Un ja nu šī ir tieši tāda?

-     Man tomēr būtu jārunā par to ar savu šefu. Bet man likās, ka tu vēlējies kaut ko pastāstīt! Es neierados, lai tirgotos par to, kā man nav!

Viņa devās pie durvīm un pacēla roku, lai pieklauvētu.

-     Pagaidi! sarkanpauris uzsauca. Viņa balss kļuva klusa. Segu viņš bija uzvilcis līdz pašam zodam. Kaut ko es varu tev pastāstīt…

-    Jau teicu, ka neko nevaru tev piedāvāt! Katrīne pieklauvēja pie durvīm.

-    Vai zini, kas tas ir?

Viņš turēja rokā kaut kādu vara krāsas priekšmetu, kas Katrīnes sirdij lika notrīsēt. Tas, ko viņa kādu nanosekundi bija noturējusi par pistoles spalu, bija tetovēšanas ierīce, un iedomātais stobrs caurulīte ar adatu tās galā.

-     Es šajā iestādē esmu tetovētājs, viņš paskaidroja. Turklāt ellīgi labs. Tu jau droši vien zini, kā viņi identificēja Valentīna līķi, kad tas tika atrasts?

Katrīne paskatījās uz Riko. Uz šaurajām, naidpilnajām acīm. Uz plānajām, mitrajām lūpām. Uz sarkano ādu zem retajiem matiem. Tetovējums. Dēmona seja.

-    Vienalga, man nekā nav, ko tev dot, Riko!

-    Tu varētu… Viņš sašķobīja seju.

-Jā?

-    Ja tu varētu atpogāt blūzīti, tad es redzētu…

Katrīne neticīgi pārlaida acis savam ķermenim.

-    Vai tu domā… šīs?

Viņa palika plaukstas sev zem krūtīm un tūlīt it kā sajuta siltuma vilni, kas staroja no gultā sēdošā vīrieša ķermeņa.

Ārpusē nožvadzēja atslēgu saišķis.

-    Uzraug! viņa ieteicās, nenolaižot acis no Riko Herrema. Vēl pāris minūšu, lūdzu!

Žvadzoņa noklusa, uzraugs kaut ko teica, un viņa saklausīja, kā attālinās uzrauga soļi.

Ādamābols Riko kaklā atgādināja mazu citplanētieti, kurš raustās šurpu turpu, lai mēģinātu izkļūt ārā.

-    Turpini! viņa sacīja.

-     Tikai pēc…

-    Man ir piedāvājums. Blūzīte paliks aizpogāta, bet es saspiedīšu vienu krūtsgaliņu, un tu redzēsi, kā tas piebriest. Ja tavs stāstījums būs interesants…

-Jā!

-    Ja tu pakustēsies, darījums nenotiks. Okay?

-     Okay.

-     Labi. Klausos!

-     Es biju tas, kurš uz viņa krūtīm uztetovēja dēmona seju!

-     Šeit? Cietumā?

Riko no segas apakšas izvilka papīra lapu.

Katrīne paspēra soli viņam tuvāk.

-     Stop!

Viņa apstājās un paskatījās uz viņu. Tad pacēla labo roku, zem plānā krūštura auduma sataustīja krūtsgaliņu un iespieda to starp īkšķi un rādītājpirkstu. Mēģināja ignorēt sāpes un pat tās pieņemt. Nedaudz atliecās. Viņa zināja, ka asinis pieplūdīs galiņam un tas

piebriedis. Ļāva viņam to ieraudzīt. Dzirdēja, kā paātrinās vīrieša elpa.

Riko sniedza lapiņu. Katrīne piegāja viņam klāt un paņēma to, tad apsēdās uz krēsla.

Tas bija zīmējums. Viņa to atpazina pēc cietuma uzrauga apraksta. Dēmona seja. Izstiepta platumā, it kā vaigos un pierē būtu iestiprināti āķi. Dēmons kliedza aiz sāpēm, kliedza, lai atbrīvotos.

-     Biju domājusi, ka šis tetovējums viņam bijis daudzus gadus pirms nāves, viņa ieteicās.

-     Es gan tā neteiktu.

-     Ko tu gribi sacīt? Katrīne pētīja zīmējuma līnijas.

-    To, ka viņš ieguva tetovējumu tikai pēc nāves.

Viņa pacēla galvu un ieraudzīja Riko skatienu, kas joprojām kavējās pie viņas blūzītes.

-    Tu gribi teikt, ka tetovēji Valentīnu pēc tam, kad viņš bija miris?

-    Vai tu slikti dzirdi, Katrīn? Valentīns nav miris!

-     Bet… kurš…

-     Divas pogas!

-     Ko?

-     Atpogā divas podziņas!

Viņa atpogāja trīs un pavēra blūzīti. Ļāva viņam aplūkot krūštura kausiņu ar piebriedušo krūtsgaliņu.

-Jūdass, viņš aizsmakušā balsī nočukstēja. Es tetovēju Jūdasu! Viņš trīs dienas nogulēja Valentīna čemodānā. Padomā vien vienkārši ieslēgts čemodānā!

-    Jūdass Juhansens?

-    Visi domāja, ka viņš ir izbēdzis, bet Valentīns piekāva viņu līdz nāvei un paslēpa čemodānā. Neviens taču nemeklē cilvēku čemodānā, vai ne? Valentīns bija tā sašķaidījis Jūdasu, ka pat es šaubījos, vai vispār tas ir viņš. Malta gaļa. Tas varēja būt jebkurš. Vienīgā daudzmaz veselā vieta bija krūtis, uz kurām man bija jāizveido tetovējums.

-    Jūdass Juhansens. Tātad atrasts tika viņa līķis!

-    Lūk, tagad esmu to pateicis un ari es būšu līķis!

-     Bet kādēļ viņš nogalināja Jūdasu?

-     Valentīnu šeit neieredzēja. Protams, tāpēc, ka viņš izvaroja mazas meitenītes, kurām nebija pat desmit gadu. Un tad notikums

ar to zobārsti. Šeit viņa daudziem patika. Arī uzraugiem. Tas bija vienīgi laika jautājums, kad ar viņu notiks kāda nelaime. Pārdozēšana. Varbūt viss izskatītos pēc pašnāvības. Tādēļ viņam kaut kas bija jādara.

-     Viņš taču varēja vienkārši aizbēgt?

-Viņi būtu to atraduši. Valentīns bija spiests rīkoties tā, lai izskatītos, ka viņš ir miris.

-     Un tad viņa biedrs Jūdass…

-     Noderēja. Valentīns nav tāds kā mēs, pārējie, Katrīn!

Katrīne palaida gar ausīm šo vispārinošo mēs.

-     Kādēļ tu gribēji to pastāstīt? Tu taču biji līdzvainīgs!

-    Es tikai tetovēju mirušu cilvēku. Turklāt jums jāatrod Valentīns.

-     Kāpēc?

Sarkanais pauris aizvēra acis.

-    Man pēdējā laikā ir bijušas daudzas vīzijas, Katrīn. Viņš ir ceļā. Ceļā atpakaļ pie dzīvajiem. Bet vispirms viņam jātiek galā ar savu pagātni. Ar visiem, kuri stāv viņam ceļā. Ar visiem, kuri zina. Un es esmu viens no tiem. Mani nākamnedēļ izlaidīs. Jums viņš jānotver…

-     …pirms viņš ir notvēris tevi! Katrīne pabeidza teikumu un uzlūkoja sēdošo vīrieti. Tas ir, viņa raudzījās kādā punktā gaisā, tieši priekšā viņa pierei. Viņai likās, ka tieši tur norisinājās scēna, par kuru bija pavēstījis Riko, kā viņš tetovē trīs dienas vecu līķi. Tas bija tik satraucoši, ka Katrīne ap sevi neko nemanīja ne dzirdēja, ne redzēja. Līdz sajuta uz kakla sīku pilieniņu. Un izdzirda Riko kluso sēkšanu. Viņa pavērsa skatienu uz leju. Pielēca kājās no krēsla un metās uz durvīm, jūtot, ka metas nelabi.

Antons Mitets pamodās.

Viņa sirds mežonīgi dauzījās. Viņš aizgūtnēm tvēra gaisu.

Mirkli apjukumā pamirkšķināja acis, līdz viņam izdevās fokusēt skatienu.

Viņš paskatījās uz balti krāsotajām koridora sienām sev priekšā. Viņš joprojām sēdēja uz krēsla, pakausi atspiedis pret sienu. Viņš bija gulējis. Aizmidzis darbā.

Nekad agrāk tā nebija gadījies. Antons pacēla kreiso roku, tā likās smaga it kā svērtu kilogramus divdesmit. Un sirds dauzījās tā, it kā viņš būtu noskrējis pusi no maratona distances.

Antons paskatījās pulkstenī. Ceturksnis pāri vienpadsmitiem. Viņš bija gulējis ilgāk par stundu! Kā tas varēja gadīties? Viņš juta, ka sirds lēnām nomierinās. Droši vien viss bija pēdējo nedēļu stresa dēļ. Dežūras, diennakts ritma zaudēšana. Laura un Mūna.

Kas viņu bija pamodinājis? Atkal kaut kāda skaņa?

Viņš ieklausījās.

Nekā, vienīgi vibrējošs klusums. Un neskaidrās atmiņas par to, ka smadzenes bija reģistrējušas kaut ko satraucošu. Kā toreiz viņu mājā, lejā pie upes, Drammenē. Viņš zināja, ka tieši aiz atvērtā loga braukā laivas ar griezīgi kaucošiem motoriem, bet viņa smadzenes tās nereģistrēja. Turpretī tikko sadzirdama guļamistabas durvju iečīkstēšanās uzrāva viņu vai stāvus. Laura apgalvoja, ka tas esot sācies pēc notikuma Drammenē, kad viņi pie upes atrada jauno Renē Kalsnēsu.

Antons aizvēra acis. Tad atvēra. Ak Dievs, viņš atkal gandrīz aizmiga! Viņš piecēlās, bet tā noreiba galva, ka bija spiests vēlreiz apsēsties. Antons samirkšķināja acis. Nolādētā migla, tā it kā ieskāva visus maņu orgānus.

Viņš paskatījās uz tukšo kafijas krūzīti blakus krēslam. Vajadzētu aiziet un uztaisīt sev dubulto espresso. Nē, pie velna, tur taču vairs nebija kapsulu! Jāpiezvana Mūnai un jāpalūdz atnest krūzīti arī viņam, jo drīz vien viņai jāierodas pie pacienta. Viņš paņēma telefonu. Viņas numurs bija atzīmēts kā GAMLEM KONTAKT RIKSHOSPITALET. Tas bija tīrs drošības pasākums, gadījumā ja Laura iedomātos pārbaudīt viņa mobilo telefonu un ieraudzītu tik daudzos zvanus uz šo numuru. īsziņas viņš, protams, pēc izlasīšanas tūlīt izdzēsa. Antons Mitets jau gatavojās spiest taustiņu Zvanīt, kad viņa smadzenēm izdevās to identificēt.

Trūkstošo skaņu. Guļamistabas durvju iečīkstēšanos.

Klusums.

Tieši tas bija nepareizi nebija skaņas.

Nebija pīkstienu. Aparāta, kurš reģistrēja sirdspukstus.

Antons pielēca kājās. Aizlīgojās līdz durvīm un atrāva tās vaļā. Centās atvairīt reiboni. Blenza uz zaļgani spīdošo monitoru. Uz taisno līniju, kas stiepās pāri visam ekrānam.

Viņš pieskrēja pie gultas un ieskatījās bālajā pacienta sejā.

Tad Antons izdzirdēja skrejošu soļu troksni, kas tuvojās pa koridoru. Droši vien tai brīdī, kad aparāts pārtrauca reģistrēt sirdsdarbību, dežūrtelpā bija iedarbojusies signalizācija. Antons automātiski uzlika plaukstu uz vīrieša pieres. Vēl silta. Tomēr Antons bija redzējis pietiekami daudz līķu, lai nešaubītos. Pacients ir miris.

TREŠĀ DAĻA

/

11.   nodaĻa

Pacienta apbedīšana norisinājās ātri un organizēti, ieradās ļoti maz pavadītāju. Mācītājs pat nemēģināja pateikt, ka zārkā gulošais ticis mīlēts, vai to, ka tas nodzīvojis priekšzīmīgu dzīvi un ir pelnījis nokļūt paradīzē. Tādēļ viņš tūlīt sāka runāt par Jēzu, kurš, pēc viņa apgalvojumiem, visiem grēciniekiem piešķirot walk-over\

Pavadītāju bija tik maz, ka nebija, kas iznes zārku, tādēļ tas palika stāvam altāra priekšā, bet pavadītāji devās ārā no Vestreākeres baznīcas, sniegputenī. Vairums no atnākušajiem precīzāk, četri bija policisti. Viņi sasēdās vienā mašīnā un devās uz bāru Justisen, kas nupat bija atvēries. Tur viņus gaidīja psihologs. Policisti nokratīja sniegu no apaviem un pasūtīja alu un četras pudeles ar ūdeni, kas nebūt nebija tīrāks vai garšīgāks par ūdeni Oslo ūdensvados. Saskandināja, nolādot mirušo kā to prasīja paraža -, un iedzēra.

-    Viņš nomira pārāk agri, Smago noziegumu nodaļas šefs Gunnars Hāgens ieteicās.

-     Tikai mazliet par agru, Krimināltehniskās nodaļas vadītāja Beāte Lenna sacīja.

-     Kaut viņš degtu ilgi un pamatīgi, Bjērns Holms, rudais kriminālists rišainā zamša jakā, piebilda.

-     Kā psihologs es nosaku jums diagnozi: personas, kurām nav kontakta ar savām emocijām, Stole Eune teica un pacēla alus glāzi.

-    Paldies, dakter, bet diagnoze ir policija, Hāgens sacīja.

-     Kā ar obdukciju? Katrīne iejautājās. Nezinu, vai es visu sapratu.

' Šeit: viegla uzvara, viegli pāriet ceļu. (Angļu vai.)

-    Viņš nomira no smadzeņu insulta, Beāte paskaidroja. Trieka. Tā var gadīties.

-    Bet viņš taču bija pamodies no komas! Bjērns Holms iebilda.

-   Tā jebkurā brīdī var notikt ar mums visiem, Beāte klusi noteica.

-    Paldies par informāciju. Hāgens pasmīnēja. Un tagad, kad esam tikuši skaidrībā par mirušo, es piedāvāju paraudzīties uz priekšu!

-     Spēja ātri pārvarēt psiholoģiskās traumas piemīt cilvēkiem ar zemu inteliģences līmeni. Eune iedzēra no glāzītes vienu malku.

-     Tas jūsu zināšanai.

Hāgena skatiens brīdi pakavējās pie psihologa, tad viņš turpināja:

-     Manuprāt, bija labi, ka sapulcējāmies šeit, nevis Pārvaldē.

-Tiešām, kāpēc mēs atnācām šurp? Bjērns Holms painteresējās.

-     Lai parunātu par policistu slepkavībām. Hāgens pagriezās.

-     Katrīn?

Katrīne Brata pamāja ar galvu. Ieklepojās.

-    īsi paskaidrošu, lai ari psihologam būtu skaidrs, viņa iesāka.

-    Ir nogalināti divi policisti. Abi nogalināti līdz šim neatklātu slepkavību vietās, un abi bija piedalījušies šo slepkavību izmeklēšanā. Kas attiecas uz policistu slepkavībām, tad mums pagaidām nav nekādu pēdu, aizdomās turamo vai iespējamo motīvu. Runājot par iepriekšējām slepkavībām, mēs pieļaujam, ka tās izdarītas seksuālu motīvu dēļ. Ir atrasti daži tehniski pierādījumi, bet neviens no tiem nenorāda uz kādu konkrētu aizdomās turamo. Tas ir, mēs esam nopratinājuši vairākus, bet tie visi ir izslēgti no turpmākās izmeklēšanas vai nu alibi dēļ, vai ari tāpēc, ka neiederējās psiholoģiskajā profilā. Tomēr viens no viņiem tagad ir atjaunojis savu kandidatūru…

Viņa kaut ko izņēma no somiņas un uzlika uz galda tā, lai visi varētu redzēt. Tā bija fotogrāfija līdz viduklim kails vīrietis. Datums un numurs uz tās liecināja, ka fotogrāfija ir uzņemta policijas iecirknī un vīrietis ir ieslodzītais.

-     Tas ir Valentīns Jertsens. Dzimumnoziegumi. Vīrieši, sievietes un bērni. Pirmo reizi tika saukts pie atbildības sešpadsmit gadu vecumā, kad burzīja deviņgadīgu meitenīti, kuru bija ievilinājis airu laivā. Gadu vēlāk par viņu ziņoja kaimiņiene, kuru bija mēģinājis izvarot pagrabstāva veļas mazgātavā.

-     Un kāda ir viņa saistība ar Māridāleni un Trīvannu? Bjērns Holms jautāja.

-     Pagaidām sakrīt tikai psiholoģiskais profils, un sieviete, kura apliecināja viņa alibi izdarīto slepkavību laikā, nupat arī pastāstīja, ka esot melojusi. Viņš esot licis tā rīkoties.

-     Valentīns esot viņai teicis, ka policija mēģinot viņu notiesāt, kaut esot nevainīgs, Beāte Lenna piebilda.

-     Ahā! Hāgens iesaucās. Tas varētu būt iemesls, lai ienīstu policistus! Ko teiksi, dakter? Vai tā nevar būt?

Eune pačāpstināja lūpas.

-    Noteikti. Bet vispārējais noteikums, kuru ievēroju tad, ja runa ir par cilvēka psihi, skan tā: absolūti viss, ko var iedomāties, ir iespējams. Un vēl kaut kas no tā, ko nevar iedomāties.

-     Kamēr Valentīns Jertsens sēdēja par uzbrukumu nepilngadīgajiem, viņš īlā izvaroja un sakropļoja zobārsti. Viņš baidījās no atriebības un izlēma, ka jābēg. Izbēgšana no īlas nav nekāda burvju māksla, bet Valentīns gribēja, lai viss izskatītos tā, it kā viņš būtu miris lai neviens viņu nemeklētu. Tādēļ viņš nogalināja citu ieslodzīto, Jūdasu Juhansenu, sakropļoja to līdz nepazīšanai un paslēpa līķi. Kad Jūdass neieradās uz pārbaudi, tika paziņots par viņa izbēgšanu. Tad Valentīns ar draudiem piespieda vietējo tetovētāju izveidot viņam uztetovētās dēmona sejas kopiju uz Jūdasa vienīgās nesakropļotās vietas uz krūtīm. Un piedraudēja nekavējoties nogalināt tetovētāju un visu viņa ģimeni, ja tas kādam to izstāstīs. Savas bēgšanas naktī viņš ieģērba Jūdasa Juhansena līķi savās drēbēs, novietoja savā kamerā uz grīdas un atstāja vaļā durvis, lai jebkurš varētu tajā ieiet. Kad nākamajā rītā tika atrasts it kā Valentīna līķis, neviens nejutās īpaši pārsteigts, jo nodaļas visienīstākā ieslodzītā slepkavība bija vairāk vai mazāk paredzama. Tā bija tik acīmredzama, ka nevienam pat prātā neienāca pārbaudīt līķa pirkstu nospiedumus un vēl jo vairāk veikt DNS testu.

Pie galda kādu brīdi iestājās klusums. Ienāca kāds apmeklētājs un gatavojās apsēsties pie blakusgaldiņa, bet Hāgena skatiens lika tam doties dziļāk telpā.

-   Tātad tu saki, ka Valentīns ir izbēdzis un dzīvo, cepuri kuldams, Beāte Lenna sacīja. Ka viņš ir vainojams gan senākā noziegumā,

gan policistu slepkavībās. Ka pēdējo slepkavību motīvs ir atriebība policistiem vispār, un šim nolūkam viņš izmanto savu agrāko noziegumu vietas. Bet par ko tieši viņam būtu jāatriebjas? Par to, ka policija dara savu darbu? Tad tikai nedaudzi no mums būtu dzīvi!

-   Neesmu pārliecināta, ka viņš meklē policistus kā tādus, Katrīne teica. Uzraugs man pastāstīja, ka pie viņiem īlā ieradies kāds policists un aprunājies ar vairākiem ieslodzītajiem par meiteņu slepkavībām Māridālenē un Trīvannā. Esot runājies ar normālas orientācijas slepkavām un vairāk esot stāstījis nekā izjautājis. Tie norādījuši uz Valentīnu… Katrīne ieturēja pauzi, …kā uz bērnu izvarotāju.

Viņa redzēja, ka visi, pat Beāte Lenna, nodreb. Pārsteidzoši, kā viens vārds spēj iedarboties spēcīgāk pat par drausmīgākajām nozieguma vietas fotogrāfijām.

-    Pat ja tas nebija viņam īsts nāves spriedums, tad ļoti līdzīgs gan!

-    Un kas bija šis policists?

-    Uzraugs, ar kuru runāju, to neatceras, un šis apmeklējums nekur nav reģistrēts. Bet to viegli iedomāties.

-    Ērlenns Venneslā vai Bertils Nilsens, Bjērns Holms ieminējās.

-     Sāk izkristalizēties kopaina. Vai jums tā nešķiet? Gunnars Hāgens sacīja. Šī Jūdasa ķermenis bija tikpat drausmīgi sakropļots kā nogalinātie policisti. Dakter?

-   Jā, Eune atbildēja. Slepkavas ir ieradumu vergi un turas pie pārbaudītām slepkavību metodēm. Vai pie vienas naida izpaušanas metodes.

-     Bet Jūdasa gadījumā šai nežēlībai bija īpašs nolūks, Beāte teica. Viņš gribēja nomaskēt savu bēgšanu.

-    Ja vien tiešām viss notika tā, Bjērns Holms noteica. Šis ieslodzītais, ar kuru Katrīne runāja, tomēr nav taču uzticamākais liecinieks pasaulē!

-    Nē, Katrīne atbildēja. Bet es viņam ticu!

-     Kāpēc?

Katrīne greizi pasmaidīja.

-     Kā Harijs mēdza sacīt? Intuīcija ir tikai daudzu sīku, bet ļoti konkrētu lietiņu summa, ko smadzenes vēl nav paspējušas nodefinēt.

-    Kādēļ neizrakt līķi un nepārbaudīt? Eune iejautājās.

-    Uzmini! Katrīne pasmaidīja.

-     Kremēts?

-     Nedēļu pirms šī notikuma Valentīns bija sastādījis testamentu, kurā tika minēts, ka viņa nāves gadījumā līķis pēc iespējas ātrāk jākremē.

-     Un pēc tam neviens neko par viņu nav dzirdējis, Holms piebilda. Līdz brīdim, kad viņš nogalināja Venneslā un Nilsenu!

-    Jā, tādu hipotēzi Katrīne man izvirzīja, Gunnars Hāgens noteica. Pagaidām tā vēl ir vārga un, maigi sakot, pārdroša, bet, kamēr mūsu izmeklētāju grupa cenšas apstrādāt citas hipotēzes, es vēlos apdomāt šo versiju. Tieši tāpēc esmu jūs šodien uzaicinājis šeit. Gribu, lai jūs izveidotu mazu īpaša uzdevuma grupiņu, kura pētīs šīs un tikai šīs pēdas. Ar pārējo ļausiet nodarboties lielajai grupai. Ja jūs uzņemsieties šo lietu, tad ziņosiet man un… viņš ieklepojās, īsi un asi kā pistoles šāviens, …tikai man.

-    Ahā! Beāte ieteicās. Vai tas nozīmē…?

-    Jā, tas nozīmē, ka jūs strādāsiet pilnīgi slepeni!

-     Slepus no kā? Bjērns Holms painteresējās.

-    No visiem! Hāgens sacīja. Absolūti no visiem, izņemot mani.

Stole Eune ieklepojās.

-     Un no kuriem īpaši?

Hāgens ar diviem pirkstiem pavirpināja ādas kroku uz kakla. Acu plakstiņi nedaudz noslīdēja uz leju kā ķirzakai saulgozī.

-    No Belmana, Beāte stingri noteica. No policijas priekšnieka.

Hāgens noplātīja rokas.

-      Man ir vajadzīgs rezultāts. Toreiz, kad Harijs bija mūsu vidū, maza, neatkarīga grupiņa guva panākumus, bet policijas priekšnieks ir aizliedzis tā rīkoties. Viņš vēlas lielu grupu. Varbūt tas izklausās nedaudz bezcerīgi, bet lielajā grupā ir iestājies ideju bads, un mums vajag notvert šo policistu slepkavu! Ja nenotversim, viss sabruks. Ja nonāksim līdz konfrontācijai ar policijas priekšnieku, es, protams, uzņemšos pilnu atbildību. Tādā gadījumā teikšu viņam, ka neesmu jums pastāstījis to, ka viņš nav informēts par šo grupiņu. Man, protams, ir skaidrs, kādā situācijā jūs nostādu, tādēļ jums ir tiesības izlemt, vai vēlaties iesaistīties!

Katrīne juta, kā viņas tāpat kā visu pārējo skatiens pievēršas Beātei Lennai. Visi zināja, ka patiesībā lēmumu pieņems viņa. Ja viņa piekritīs, tad piekritīs visi. Ja atteiksies…

-    Dēmona seja uz viņa krūtīm, Beāte ieteicās. Viņa bija paņēmusi no galda fotogrāfiju un sākusi to pētīt. Tā izskatās pēc būtnes, kurai jātiek ārā. Ārā no cietuma. Ārā no sava ķermeņa. Vai no savām smadzenēm. Kā Sniegavīram. Varbūt tas ir viens no viņiem. Viņa pacēla galvu un īsi pasmaidīja. Es piedalos!

Hāgens paskatījās uz pārējiem. Visi pēc kārtas īsi, apstiprinoši pamāja ar galvu.

-     Labi! Hāgens noteica. Es vadīšu parasto izmeklētāju grupu, tāpat kā agrāk, bet Katrīne formāli vadīs šo grupiņu. Sakarā ar to, ka viņa strādā Bergenas un Hordalannes policijas pārvaldē, formāli jums nevajadzēs ziņot Oslo Policijas pārvaldes priekšniekam.

-      Mēs strādājam Bergenai! Beāte sacīja. Jā, kādēļ gan ne? Iedzersim par Bergenu, draugi!

Visi pacēla glāzes.

Kad viņi iznāca uz trotuāra pie Justisen, līņāja smalks lietutiņš un uzvēdīja grants, eļļas un asfalta smakas.

-      Ļaujiet man izmantot iespēju un pateikties par to, ka varēju atgriezties! Stole Eune sacīja un aizpogāja savu Burberry firmas mēteli.

-     Neuzvaramie ir atkal zirgos! Katrīne pasmaidīja.

-    Tieši tāpat kā agrāk! Bjērns noteica un apmierināti pabungoja sev pa vēderu.

-    Gandrīz tāpat, Beāte ieteicās. Viena cilvēka mums pietrūkst.

-     Ei! Hāgens iesaucās. Mēs vienojāmies, ka vairs nerunāsim par viņu! Viņa vairs nav, un tur neko nevar darīt!

-    Viņš nekad nebūs pavisam prom, Gunnar!

Hāgens nopūtās. Paraudzījās debesīs. Paraustīja plecus.

-     Varbūt. Centrālajā slimnīcā dežurēja kāda studente no Policijas akadēmijas. Viņa man pajautāja, vai Harijs Hols kādreiz nav spējis atklāt kādu slepkavību. Sākumā nodomāju, ka viņa vienkārši ir ziņkārīgā, jo pavadīja laiku viņa tiešā tuvumā. Es atbildēju, ka Gusto Hansena lieta tā arī nekad netika atrisināta. Un šodien uzzināju, ka manai sekretārei piezvanīts no Policijas akadēmijas un pieprasītas tieši šīs lietas dokumentu kopijas. Hāgens skumji pasmaidīja.

lespejams, viņš kļūst par leģendu.

-    Hariju vienmēr atcerēsies, Bjērns Holms noteica. Par viņu labāka nav neviena, un neviens nestāv viņam līdzās!

-     Var jau būt, Beāte atbildēja. Bet šeit ir četri cilvēki, kuri stāv ellīgi tuvu viņam. Vai ne?

Viņi saskatījās. Piekrītoši pamāja. Atvadījās ar īsiem, ciešiem rokasspiedieniem un devās prom trīs dažādos virzienos.

12.   nodaĻa

Mikaēls Belmans redzēja siluetu virs pistoles grauda. Viņš piemiedza vienu aci un, ieklausoties savos sirdspukstos tie bija rāmi, bet smagi sajuta asiņu pulsāciju pirkstu galos, tad lēni spieda mēlīti. Siluets nekustējās: viņam tikai likās, ka tas kustas, jo viņš pats nestāvēja mierīgi. Viņš atlaida mēlīti, ievilka elpu un vēlreiz koncentrējās. Notvēra to uz grauda un nospieda mēlīti. Redzēja, kā tas nodreb. Pa īstam nodreb. Beigts. Mikaēls Belmans zināja, ka ir trāpījis galvā.

-    Velc līķi šurp! Obducēsim to! viņš iesaucās un, nolaidis savu Heckler & Koch P30L, noņēma prettrokšņa austiņas un aizsargbrilles.

Atskanēja elektriskā motora dūkoņa un tērauda troses švīkstoņa, siluets tuvojās, bet pēkšņi apstājās pusmetra attālumā no šāvēja.

-    Labi! Trulss Berncens sacīja. Atlaida slēdzi, un dūkoņa apklusa.

-Normāli! Mikaēls nopētīja papīra mērķi ar caurumiem torsā

un galvā. Tad pamāja uz blakusceliņā esošo mērķi ar norauto galvu.

-     Bet ne tik labi kā tev!

-     Pietiekami labi, lai nokārtotu pārbaudi. Dzirdēju, ka šogad to neesot nokārtojuši desmit, komats, divi procenti.

Trulss ar ierastām roku kustībām nomainīja savu mērķi un nospieda slēdzi. Jauns siluets aizdūca atpakaļ un apstājās divdesmit metru attālumā pie zaļi plankumainas metāla plāksnes. Kreisajā pusē, dažus celiņus tālāk, Mikaēls izdzirda jautrus sieviešu smieklus. Divas jaunas meitenes, sabāzušas kopā galvas, vēroja viņus. Droši vien Policijas akadēmijas studentes. Bija atpazinušas viņu. Visām skaņām šajā telpā bija savas frekvences, tādēļ Mikaēls, neraugoties uz šāvienu troksni, varēja dzirdēt pat lodes triekšanos pret papīru

un svina atsitienus pret metāla plāksni, kam sekoja lodes kritiena troksnis kastītē zem mērķa.

-    Vairāk nekā desmit procenti no visa personāla nespēj aizsargāt ne sevi, ne citus. Kas policijas priekšniekam būtu sakāms?

-    Ne visiem policistiem ir iespējams tik daudz trenēties šaušanā kā tev, Truls!

-     Tu gribi teikt kuriem ir tik daudz brīvā laika?

Trulss iesmējās savus netīkamos urkšķošos smiekliņus. Mikaēls Belmans paskatījās uz savu padoto un bērnības draugu. Neglīti izvirzīti priekšzobi, par kuriem vecāki nebija parūpējušies, lai tos ieregulētu, sarkanas smaganas. Viss šķita tāpat kā agrāk, bet kaut kas tomēr likās mainījies. Varbūt tā bija jaunā frizūra? Vai varbūt īslaicīgais atstādinājums no darba? Tādas situācijas ietekmēja pat tos, kuri nav pārlieku jūtīgi. Varbūt īpaši tos, kuri nebija raduši izpaust savas jūtas uz āru, paturot visu sevī un cerot, ka ar laiku tas pāries. Tādi cilvēki spēja salūzt. Ielaist lodi sev deniņos.

Bet Trulss likās apmierināts. Viņš tikai smējās. Reiz jaunības laikos Mikaēls bija teicis Trulsam, ka viņa smiekli cilvēkus sanikno, ka viņam vajadzētu smieties citādi pavingrināties smiet parastākus, patīkamākus smieklus. Bet Trulss bija iesmējies vēl skaļāk un, nesakot ne vārda, nejauki ņirgdams, rādījis uz viņu ar pirkstu.

-    Vai tu nejautāsi par to? Trulss, liekot patronas savas pistoles aptverē, vaicāja.

-     Par ko?

-     Par naudu manā kontā.

Mikaēls pamīņājās.

-    Vai tāpēc tu mani ataicināji šurp? Lai es to pajautātu?

-    Vai nevēlies uzzināt, kā nauda tur nonāca?

-     Kādēļ man jāuzbāžas ar tādu jautājumu?

-     Tu esi policijas priekšnieks!

-    Un tu esi nolēmis neko neteikt! Manuprāt, tas ir dumji, tomēr es respektēju tavu izvēli!

-    Tiešām? Trulss iestūma aptveri savā vietā. Varbūt tu nejautā tāpēc, Mikaēl, ka zini, no kurienes tā nāk?

Mikaēls Belmans uzlūkoja savu bērnības draugu. Tagad viņš redzēja. Redzēja, kas ir mainījies. Slimīgais spīdums, tāds pats kā

jaunībā, kad viņš saniknojās, ja vecākie puiši Manglerudā gatavojās iekaustīt lielīgo smukulīti, kurš nocēlis tiem Ullu, un Mikaēls bija spiests slēpties aiz Trulsa muguras: uzrīdīt tiem hiēnu noplukušo, dauzīto hiēnu, kas bija izcietusi jau daudzus sitienus. Tik daudzus, ka vēl dažiem vairs nebija nekādas nozīmes. Bet pamazām tie apjēdza, ka sist ir sāpīgi, daudz sāpīgāk, nekā būtu vērts. Jo tad, kad Trulsam acīs parādījās šis spīdums šis hiēnas spīdums tas nozīmēja, ka viņš ir gatavs mirt un, ja iecirtīs kādā savus zobus, tad nekad, nekad tos neatlaidīs. Viņš saspiedīs žokļus un turēsies, līdz tu nokritīsi uz ceļiem un lūgsies vai arī viņu būs jānogriež nost. Ar laiku Mikaēls šo spīdumu Trulsa acīs ievēroja aizvien retāk. Protams, tas parādījās toreiz, garāžā, kad viņi kārtoja rēķinus ar to homoseksuāli. Un pēdējo reizi tagad, kad Mikaēls viņam paziņoja par īslaicīgo atstādināšanu no darba. Bet mainījies bija tas, ka šis spīdums vairs neizzuda. Tas viņa acīs turējās visu laiku, it kā Trulsam būtu drudzis.

Mikaēls lēni, it kā neticīgi, pagrozīja galvu.

-     Par ko tu tagad runā, Truls?

-     Varbūt šī nauda netiešā ceļā nāk no tevis. Varbūt tu biji tas, kurš man visu laiku maksāja. Varbūt Asajevu pie manis atvedi tu.

-    Nu gan man liekas, ka tu, Truls, esi par daudz saelpojies pulvera dūmus! Man ar Asajevu nekad nav bijis nekā kopīga.

-    Varbūt varam to pajautāt viņam?

-     Rūdolfs Asajevs ir miris, Truls!

-    Ellīgi izdevīgi, vai ne? Visi, kuri varētu kaut ko pastāstīt, pēkšņi ir miruši!

Visi, Belmans nodomāja. Izņemot tevi.

-     Izņemot mani. Trulss pasmīnēja.

-     Man jāpazūd! Mikaēls noteica, norāva savu mērķi un satina to rullītī.

-     Protams, Trulss sacīja. Trešdienas pasākums!

Mikaēls sastinga.

-     Ko?

-     Es tikai atceros, ka trešdienās ap šo laiku tu vienmēr mēdzi doties prom no sava kabineta.

Mikaēls pētoši paskatījās uz viņu. Likās savādi, ka, pazīstot Trulsu Berncenu jau divdesmit gadus, Mikaēls nebija īsti pārliecināts, cik gudrs vai dumjš ir viņa draugs.

-     Tieši tā. Tikai ļauj man pateikt, ka, manuprāt, būs labāk, ja tu savas domas paturēsi pie sevis! Pašreizējā situācijā tas var tev vienīgi kaitēt, Truls! Un varbūt būs labāk, ja arī man pārāk daudz nestāstīsi. Ja es tikšu uzaicināts sniegt liecību, varu nonākt sarežģītā situācijā. Vai saproti?

Bet Trulss jau bija uzlicis prettrokšņa austiņas un pievērsies mērķim. Abas acis aiz briļļu stikliem bija plati ieplestas. Zibsnis. Divi. Trīs. Likās, ka pistole mēģina izrauties viņam no rokas, taču Trulsa tvēriens bija pārāk stingrs. Hiēnas tvēriens.

Mašīnu stāvvietā Mikaēls juta, ka bikšu kabatā ievibrējas mobilais telefons.

Zvanīja Ulla.

-    Vai aprunājies ar kaitēkļu apkarotājiem?

-    Jā, Mikaēls atbildēja.

Viņš to nebija pat atcerējies, kur nu vēl runājis ar kādu!

-     Ko viņi teica?

-Teica, ka smaku, kuru tu it kā jūtot uz terases, varētu radīt kāda beigta pele vai žurka, kas tur kaut kur guļot. Bet, tā kā tur ir betons, tad tā vienīgi sapūs, un līdz ar to smaka izzudīs. Viņi mums neiesaka lauzt betonu! Okay?

-      Tev vajadzēja terases uzliešanai nolīgt profesionāļus, nevis Trulsu!

-    Es taču sacīju, ka viņš to izdarīja naktī un es viņam to nelūdzu! Kur tu esi, mīļā?

-     Satikšos ar draudzeni. Vai paspēsi uz pusdienām?

-    Jā, protams. Un nedomā par terasi! Labi, mīļā?

-     Labi.

Viņš beidza sarunu. Iedomājās, ka divas reizes pateicis vārdu mīļā vienu reizi vairāk, nekā vajadzīgs. Tas varētu būt izskanējis kā meli. Viņš iedarbināja motoru, nospieda gāzes pedāli, atlaida sajūgu un, kad nesen nopirktais Audi sāka uzņemt ātrumu tukšajā stāvvietas laukumā, juta patīkamo galvas atbalsta spiedienu pret pakausi. Domāja par Isabelli. Sajuta asiņu pieplūdumu. Un dīvainu

paradoksu: viņš nebija melojis! Mīlestību pret Ullu viņš nekad nebija izjutis stiprāk kā pirms seksa ar citu sievieti.

Antons Mitets ar aizvērtām acīm sēdēja uz terases un izbaudīja, kā saules stari silda seju. Tuvojās pavasaris, tomēr pagaidām vēl virsroku ņēma ziema. Atverot acis, viņa skatiens vēlreiz pievērsās vēstulei uz galda.

Uz tās stāvēja Drammenes Veselības centra zilais logotips.

Viņš zināja, kas ir aploksnē: asins analīžu rezultāti. Gatavojās jau atplēst, taču pārlika un, pacēlis galvu, pārlaida skatienu Drammenes upei. Apskatot reklāmas prospektu ar jaunajiem dzīvokļiem Elve parkā, Ossīdenes rietumos, viņi nebija šaubījušies. Bērni bija pārcēlušies dzīvot citur, un, gadiem ritot, tikt galā ar nepaklausīgo dārzu un uzturēt kārtībā no Lauras vecākiem mantoto veco, pārāk lielo māju Konnerudā nekļuva vieglāk. Ja visu pārdotu un nopirktu modernu dzīvokli, kam nav vajadzīga īpaša apkope, abiem ietaupītos gan laiks, gan nauda, lai īstenotu to, par ko ticis runāts jau gadiem ilgi, par kopīgiem ceļojumiem. Varētu apmeklēt tālas zemes un piedzīvot visu to, ko mūsu īsā dzīve uz šīs zemītes piedāvā.

Tad kādēļ viņi nebija nekur aizbraukuši? Kādēļ bija visu atlikuši?

Antons sakārtoja saulesbrilles uz deguna un pavirzīja sāņus vēstuli, tad no platās bikšu kabatas izmakšķerēja telefona aparātu.

Vai drudžaino ikdienu dēļ, kas bez mitas nāca un gāja? Varbūt vainīgs bija nervus nomierinošais skats uz Drammenes upi? Iespējams, tā bija doma, ka tik daudz laika nāksies pavadīt kopā, bailes par to, kas varētu atklāties attiecībā uz viņu laulību? Vai vainīga būtu tā Lieta, kas bija izsūkusi visu enerģiju, visu iniciatīvu un iegrūdusi viņu šādā eksistēšanā, kurā ikdienas rutīna izkristalizējās kā vienīgais glābiņš no totāla sabrukuma? Un tad Mūna…

Antons paskatījās uz displeju. GAMLEM KONTAKT RIKSHOSPITALET.

Zemāk bija trīs iespējas. Zvanīt. Sūtīt īsziņas. Rediģēt.

Rediģēt. Arī dzīvei noderētu šāda podziņa. Tad viss būtu varējis notikt pavisam citādi. Viņš būtu izstāstījis par to steku. Viņš nebūtu uzaicinājis Mūnu uz kafijas tasi. Viņš nebūtu aizmidzis.

Bet viņš bija aizmidzis.

Aizmidzis dežūras laikā uz cieta koka krēsla! Viņš, kurš pēc garas dienas ar grūtībām spēja iemigt savā gultā! Tas bija neaptverami. Vēl ilgi viņš bija klīdis pusmiegā, pat mirušā sejai un jezgai, kas sākās, nebija izdevies viņu pamodināt, gluži pretēji viņš bija tur stāvējis kā zombijs ar aizmiglotām smadzenēm, nespēdams neko iesākt vai pat skaidri atbildēt uz dažiem jautājumiem. Ja viņš nebūtu aizmidzis, ari tad pacients droši vien nebūtu ticis izglābts. Sekcija neliecināja neko citu kā vien to, ka pacients, visticamāk, ir miris no smadzeņu insulta. Tomēr Antons nebija izdarījis savu darbu. Nebija svarīgi, vai kāds kādreiz to atklātu, viņš neko nevienam nebija teicis. Bet viņš pats taču zināja! Zināja, ka atkal ir visus iegāzis.

Antons Mitets vēlreiz uzmeta acis taustiņiem.

Zvanīt. Sūtīt īsziņu. Rediģēt.

Bija pienācis laiks. Laiks kaut ko darit. Rīkoties pareizi. Vienkārši darīt, nevis atlikt.

Viņš nospieda taustiņu Rediģēt. Parādījās nākamā iespēja.

Viņš izvēlējās. Pareizo. DZĒST.

Tad paņēma aploksni un atplēsa to. Izņēma lapiņu un lasīja. Agri no rīta, pēc tam kad pacients tika atrasts miris, viņš bija aizbraucis uz poliklīniku un pastāstījis, ka ir policists un dodas uz darbu, ka ir iedzēris nezināma sastāva tableti, jūtoties dīvaini un baidoties tādā stāvoklī braukt uz darbu. Ārsts bija gribējis izdot Antonam slimības lapu, bet viņš bija uzstājis, lai tiktu izdarītas asins analīzes.

Antona skatiens pārslīdēja papīra lapiņai. Bija vārdi un nosaukumi, ko viņš nesaprata, kā arī nezināja to, ko nozīmē skaitļi aiz tiem, bet ārsts īsās vēstulītes beigās bija pievienojis divus paskaidrojošus teikumus:

…nitrazepāms ietilpst spēcīgu miegazāļu sastāvā. Bez iepriekšējas konsultācijas ar ārstu šīs tabletes nedrīkst lietot.

Antons aizvēra acis un, cieši sakodis zobus, dziļi ievilka elpu.

Velns!

Viņa aizdomas bija apstiprinājušās. Viņš bija ticis sazāļots. Kāds to bija izdarījis. Viņš arī zināja, kādā veidā. Kafija! Skaņa koridora galā. Cilindrs tikai ar vienu kapsulu. Viņš bija šaubījies, vai tās vāciņš nav caurdurts. Caur to vielu iešļircināja kafijā. Tad attiecīgajai personai

atlika vien gaidīt, līdz Antons ies un sagatavos savu iemidzinošo dzērienu espresso ar nitrazepāmu.

Tika paziņots, ka pacients miris dabisku iemeslu dēļ. Pareizāk sakot, neesot nekādu pierādījumu, ka notikusi kaut kāda noziedzīga darbība. Taču nozīmīga slēdziena daļa, protams, balstījās uz Antona sacīto, kurš apgalvoja, ka pēc ārsta pēdējās vizītes divas stundas pirms pacienta sirds apstāšanās neviens cits pie pacienta nav iegājis.

Antons zināja, kas viņam jādara. Ir jāziņo. Tūlīt. Viņš paņēma telefonu. Jāpaziņo par jaunu kļūdu, jāpaskaidro, kādēļ tūlīt nav pateicis, ka bijis aizmidzis. Viņš paskatījās uz displeju. Šoreiz viņu nespēs glābt pat Gunnars Hāgens. Viņš nolika telefonu. Viņam vajag piezvanīt. Tikai ne šobrīd.

Mikaēls Belmans spoguļa priekšā aplika kaklasaiti.

-     Šodien tu biji labs! no gultas puses atskanēja balss.

Mikaēls zināja, ka tā ir taisnība. Viņš spogulī redzēja, kā Isabelle

Skeijena pieceļas un uzvelk zeķes.

-     Vai tas tāpēc, ka viņš ir miris?

Mikaēls uzmeta segai briežādas pārklāju. Virs spoguļa karājās iespaidīgi ragi, bet sienas rotāja sāmu mākslinieku darbi. Šajā viesnīcas spārnā visu telpu dizainu bija veidojušas mākslinieces sievietes un istabas bija nosauktas viņu vārdos. Tieši šo numuru bija veidojusi sāmu joiku izpildītāja. Vienīgās nepatikšanas bija sagādājuši japāņu tūristi, nozogot briežu ragus. Acīmredzot viņos mājoja stipra ticība par ragu ekstrakta ietekmi uz potences spējām. Dažas pēdējās reizes ari Mikaēls bija par to iedomājies. Bet ne šodien. Varbūt viņai bija taisnība, varbūt viņš izjuta atvieglojumu par to, ka pacients beidzot ir miris.

-     Es nevēlos zināt, kā tas notika, viņš sacīja.

-     Vienalga, es nevarētu to pastāstīt, Isabelle, velkot mugurā svārkus, atbildēja.

-     Labāk nerunāsim par to!

Viņa, nostājusies Mikaēlam aiz muguras, viegli iekoda tam kaklā.

-     Neesi tik norūpējies! viņa ieķiķinājās. Dzīve taču ir rotaļa!

-    Tev varbūt. Uz mani joprojām gulstas šīs nolādētās policistu slepkavības!

-    Tevi negaida pārvēlēšanas. Mani gan tās gaida! Bet vai izskatos norūpējusies?

Viņš paraustīja plecus. Pastiepa roku pēc žaketes.

-    Vai tu iesi pirmā?

Isabelle viegli uzsita Mikaēlam pa pakausi. Viņš pasmaidīja, klausoties, kā viņas papēži noklaudz durvju virzienā.

-     Nākamtrešdien, iespējams, man būs grūti atrast laiku, viņa iesāka. Pilsētas domes sēde ir pārcelta.

-     Labi, viņš atsaucās un juta, ka tieši tā arī ir labi.

Nē, vēl vairāk, Mikaēls juta atvieglojumu. Jā, patiesu atvieglojumu!

Viņa bija apstājusies pie durvīm un, kā parasti, ieklausījās visās skaņās, lai pārliecinātos, ka koridorā neviena nav.

-     Vai tu mīli mani?

Mikaēls pavēra muti. Paskatījās spogulī un ieraudzīja savā sejā melnu caurumu, no kurienes nenāca neviena skaņa. Izdzirdēja viņas klusos smieklus.

-     Es jokoju, viņa nočukstēja. Vai izbijies? Desmit minūtes.

Durvis atvērās un tad klusi aiz viņas aizvērās.

Viņi bija vienojušies, ka otrs nekad neizies no numura ātrāk, iekams būs pagājušas desmit minūtes, kopš izgājis pirmais. Mikaēls vairs neatcerējās, kuram bija radusies šī ideja. Toreiz viņi laikam bija baidījušies, ka reģistratūras telpā varētu satikt kādu ziņkārīgu žurnālistu vai citu pazīstamu seju, bet līdz šim nekas tāds nebija noticis.

Mikaēls paņēma ķemmi un pieglauda mazliet pagaros matus. To gali pēc dušas vēl bija mitri. Isabelle pēc viņu mīlēšanās nekad negāja dušā sacīja, ka viņai patīkot staigāt ar viņa smaržu. Viņš ielūkojās pulkstenī. Sekss šodien bija izdevies, viņam nebija vajadzējis domāt par Gusto. Viņš bija to pat paildzinājis, turklāt tik ļoti ja gaidīs šeit visas desmit minūtes, tad nokavēs tikšanos ar pilsētas domes priekšsēdētāju.

Ulla Belmane skatījās pulkstenī. Tas bija 1947. gada Movado modelis, Mikaēla dāvana kāzu dienā. Divdesmit minūtes pāri vieniem. Viņa atspiedās pret krēsla atzveltni un pārlaida skatienu vestibilam. Interesanti, vai atpazīs viņu, jo patiesībā abi bija tikušies tikai pāris

reižu. Pirmajā reizē viņš bija stādījies priekšā un pieturējis durvis, kad viņa Stovneres policijas iecirkni bija devusies pie Mikaēla. Burvīgi smaidošs ziemeļnieks. Otrajā reizē, Ziemassvētku svinību laikā Stovneres policijas iecirkni, viņi bija dejojuši un viņš tika piespiedis Ullu sev mazliet ciešāk, nekā pienāktos. Viņa nebija iebildusi, jo tas bija nevainīgs flirts, apliecinājums viņas pievilcībai. Kaut kur tajā telpā sēdēja arī Mikaēls, un arī citu policistu sievas dejoja ne ar saviem vīriem. Un bez Mikaēla bija taču vēl kāds, kurš uzmanīgi vēroja viņus. Tas bija stāvējis pie deju grīdas ar dzēriena glāzi rokā. Trulss Berncens. Vēlāk Ulla bija pajautājusi Trulsam, vai viņš nevēlas ar viņu padejot, taču Trulss bija pasmīnējis un atteicies. Neesot nekāds dejotājs.

Rūnars. Ulla jau sen bija aizmirsusi, ka viņu tā sauc. Viņa taču nekad vairs nebija ne redzējusi, ne arī ko dzirdējusi par viņu. Līdz brīdim, kad viņš bija piezvanījis un pajautājis, vai viņi šodien nevarētu šeit satikties. Bija atgādinājis, ka viņa vārds ir Rūnars. Ulla vispirms bija atteikusies sacījusi, ka nav laika, bet Rūnars paskaidroja, ka viņam esot kas svarīgs sakāms. Ulla lūdza to pateikt pa telefonu, bet viņš bija uzstājis, sacīdams, ka viņam tas esot jāparāda. Viņa balss izklausījās savādi. Ulla neatcerējās, ka tā būtu skanējusi šādi varbūt viņš mēģināja savienot savu veco ziemeļnieka dialektu ar austrumnorvēģu dialektu: tā bieži gadās ar cilvēkiem no citiem valsts apgabaliem, kuri kādu laiku padzīvojuši Oslo.

Ulla bija piekritusi: varot ātri iedzert krūzīti kafijas, jo priekšpusdienā, vienalga, esot jābrauc uz centru. Bet tie bija meli. Tādi paši meli kā tas, ko Ulla bija atbildējusi Mikaēlam uz jautājumu, kur viņa atrodas: viņa dodoties satikt savu draudzeni. Viņa nebija domājusi melot, vienkārši jautājums bija nācis ļoti negaidīti, un viņa acumirklī bija iedomājusies, ka vajadzējis Mikaēlam jau agrāk pateikt: viņa iemalkos kafiju ar vienu no viņa bijušajiem kolēģiem. Kādēļ nebija pateikusi? Tādēļ, ka sirds dziļumos mājoja aizdomas, ka visam varētu būt kaut kāda saistība ar Mikaēlu? Ulla vēlreiz ielūkojās pulkstenī.

Viņa bija ievērojusi, ka reģistrators vairākkārt pievērš viņai uzmanību. Ulla bija novilkusi mēteli, zem kura džemperis un bikses izcēla viņas slaido augumu. Ulla nebrauca uz centru pārāk bieži, tādēļ bija

nedaudz ziedojusi laiku meikapam un garajiem, gaišajiem matiem, kuru dēļ Manglerudas puiši, ieraugot viņu no mugurpuses, steidzās pabraukt Ullai garām, lai pārliecinātos, ka priekšpuse atbilst tam, ko sola mugurpuse. Pēc viņu sejas izteiksmēm Ulla bija nopratusi, ka izņēmuma kārtā šīs cerības ir attaisnojušās. Mikaēla tēvs Ullai reiz bija pavēstījis, ka viņa esot līdzīga skaistulei no grupas The Mamas & The Papas, taču viņa nezināja, kas tā ir, un nekad nebija mēģinājusi to noskaidrot.

Viņa paskatījās uz virpuļdurvīm. Visu laiku nāca iekšā cilvēki, bet nevienam nebija tā meklējošā skatiena, kuru Ulla gaidīja.

Klusi atvērās lifta durvis, un no tā iznāca gara auguma sievišķīga būtne kažokā. Ulla iedomājās: ja kāds žurnālists šai sievietei pajautātu, vai kažokāda ir īsta, viņa droši vien to noliegtu, jo Darba partijas politiķiem tīk glaudīt vēlētāju vairākumu pa spalvai. Isabelle Skeijena. Pilsētas domes locekle sociālos jautājumos. Viņa bija mājas viesībās pie Belmaniem sakarā ar Mikaēla iecelšanu jaunajā amatā. Patiesībā tika svinēta pārcelšanās uz jauno māju, taču visumā Mikaēls draugu vietā bija ielūdzis cilvēkus, kuri bija nozīmīgi viņa karjerai. Jeb viņu karjerai, kā viņš mēdza teikt. Trulss Berncens bija viens no nedaudzajiem, kurus Ulla pazina, bet viņš neskaitījās tāds tips, ar kuriem iespējams pļāpāt visu vakaru. Ari laika viņai nebija, jo nācās rūpēties par viesiem.

Isabelle Skeijena uzmeta Ullai skatienu un gatavojās iet tālāk, taču Ulla jau bija pamanījusi nelielu vilcināšanos. Tas nozīmēja, ka viņa ir pazinusi Ullu un tagad ir izvēles priekšā: izlikties, ka nav pazinusi, vai arī iet klāt un pārmīt dažus vārdus. No pēdējās iespējas viņa gan vislabprātāk izvairītos. Ulla jutās līdzīgi. Piemēram, attiecībā pret Trulsu. Savā ziņā viņš tai patika, jo abi bija kopā uzauguši, turklāt Trulss bija laipns un lojāls. Un tomēr. Viņa cerēja, ka Isabelle izvēlēsies otru iespēju un abām atvieglos dzīvi. Sev par prieku, Ulla ieraudzīja, ka sieviete sāk iet uz virpuļdurvīm, bet tad pēkšņi pārdomā, pagriežas un, plati smaidot, acīm mirdzot, līganā gaitā sāk slīdēt uz viņas pusi. Jā, tieši slīdēt! Isabelle Skeijena atgādināja Ullai lielu, izteiksmīgu figūru galjona' priekšgalā.

1 Kara un tirdzniecības burukuģis ar augstu priekšgalu (15.-18. gadsimts).

-     Ulla! viņa iesaucās jau no vairāku metru attāluma, it kā šeit būtu satikušās divas, sen viena otru neredzējušas draudzenes.

Ulla piecēlās, mazliet nomākta ar domu, ka būs jāatbild uz gandrīz neizbēgamo jautājumu: ko tu šeit dari?

-    Pateicos par uzaicinājumu ciemos, dārgā! 1ās bija lieliskas, mazas svinības!

Isabelle Skeijena uzlika roku Ullai uz pleca un pagrieza tai pretī savu vaigu. Ullai nācās darīt to pašu. Mazas svinības? Bija trīsdesmit viesu!

-     Piedod, ka biju spiesta tik agri doties prom!

Ulla atcerējās, ka Isabelle tovakar bija mazliet iereibusi. Kamēr viņa rūpējās par viesiem, garā, izskatīgā pilsētas domes locekle uz kādu brīdi kopā ar Mikaēlu bija izgājusi uz terases, un Ulla uz mirkli bija kļuvusi nedaudz greizsirdīga.

-    Tas nekas, mēs jutāmies pagodināti, ka varēji atnākt, Isabelle! Ulla cerēja, ka viņas smaids neizskatās tik stīvs, kāds bija patiesībā.

Pilsētas domes locekle sociālos jautājumos paskatījās uz viņu no augšas. Vērtējoši. It kā kaut ko meklētu. It kā meklētu atbildi uz jautājumu, kuru vēl nav uzdevusi: ko tu šeit dari, draudzenīt?

Ulla izlēma teikt patiesību. Mikaēlam viņa to pastāstīs vēlāk.

-     Man jāiet! Isabelle sacīja, tomēr pat nepakustējās un arī nenovērsa skatienu no Ullas.

-Jā, protams, tu esi aizņemtāka par mani! Ulla atbildēja, saērcināta par to, ka atkal iesmējusies savus dumjos, sīkos smiekliņus, no kuriem bija nolēmusi atradināties.

Isabelle joprojām vēroja viņu, un Ulla pēkšņi iedomājās, ka šī svešā sieviete cenšas izspiest no viņas atbildi uz neuzdoto jautājumu: ko tu, policijas priekšnieka sieva, dari šeit, Grand Hotel vestibilā? Ak Dievs, vai viņa iedomājās, ka Ulla šeit satiekas ar mīļāko un tāpēc ir tik atturīga? Ulla juta, ka stīvums smaidā izplēn un kļūst vieglāk, ka tagad viņa smaida tā kā parasti tā, kā vēlas smaidīt. Viņa zināja, ka smaidīt jau sākušas acis, un drīz vien viņa sāks smieties smieties Isabellei Skeijenai tieši sejā. Bet kādēļ gan? Savādi šķita tas, ka likās, arī Isabelle sāks smieties.

-     Ceru, ka drīz atkal tiksimies, dārgā! viņa sacīja un paspieda Ullas plaukstu savos lielajos, spēcīgajos pirkstos.

Tad viņa pagriezās un aizslīdēja pa vestibilu uz durvju pusi, kur viens no šveicariem jau steidzās palīdzēt tikt ārā uz ielas. Ulla paspēja ieraudzīt, ka pirms nozušanas virpuļdurvīs Isabelle izņem mobilo telefonu un sāk sastādīt numuru.

Mikaēls stāvēja pie lifta dažu soļu attālumā no sāmietes numura. Paskatījās pulkstenī. Bija pagājušas tikai trīs četras minūtes, bet ar to pietika, jo svarīgi bija tas, lai viņus neredzētu kopā. Numuru vienmēr pasūtīja Isabelle. Viņa ieradās desmit minūtes pirms Mikaēla, likās gultā un gaidīja. Viņai tā patika. Vai viņam patika šādi?

Par laimi, no Grand līdz rātsnamam, kurā viņu gaidīja pilsētas domes priekšsēdētājs, bija tikai trīs minūšu gājiens ātrā solī.

Atvērās lifta durvis. Mikaēls iegāja un nospieda podziņu ar ciparu 1. Lifts sāka kustēties un gandrīz tūlīt atkal apstājās. Durvis atvērās.

-     Guten Tag!

Vācu tūristi. Vecāks laulātais pāris. Vecs fotoaparāts brūnā ādas futrālī. Mikaēls apzinājās, ka smaida, ka viņam ir lielisks garastāvoklis. Viņš pavirzījās sāņus. Isabellei izrādījās taisnība: tagad, kad pacients ir miris, viņš ir kļuvis mierīgāks. Mikaēls juta, kā no garajiem pakauša matiem uz kakla nopil ūdens lāse, norit lejup un samitrina krekla apkaklīti. Ulla bija ieteikusi, lai, sava jaunā amata pienākumus pildot, viņš apgriež matus īsāk, bet kādēļ? Vai viņa jauneklīgais izskats neizceļ galveno: ka viņš Mikaēls Belmans ir visu laiku jaunākais policijas priekšnieks Oslo?

Laulātais pāris nemierīgi skatījās uz lifta podziņām. Tos nodarbināja vecais jautājums: vai cipars 2 nozīmē ēkas stāvu ielas līmenī vai vienu stāvu augstāk? Kā tas ir Norvēģijā?

-    It’s the ground floor\ Mikaēls sacīja un nospieda podziņu, lai aizvērtu durvis.

-     Danke! sieviete nomurmināja.

Vīrietis aizvēra acis un sāka skaļi elpot. Zemūdene, Mikaēls nodomāja.

Klusēdami viņi slīdēja lejup.

Kad lifta durvis atvērās un viņi iznāca vestibilā, Mikaēla gurnam pārskrēja it kā trīsas. Bija sācis vibrēt telefons, jo lifta kabīnē signāli

1 Tas ir pirmais stāvs. (Angļu vai.)

nepienāca. Viņš izņēma aparātiņu no kabatas un ieraudzīja, ka zvanījusi Isabelle. Mikaēls jau gatavojās atzvanīt, kad telefons ievibrējās vēlreiz. Šoreiz tā bija īsziņa.

Sasveicinājos ar tavu sievu, kura sēž vestibilā:)

Mikaēls spēji apstājās un palūkojās apkārt. Bet bija jau par vēlu.

Ulla sēdēja atzveltnes krēslā, tieši viņam priekšā. Viņa bija skaista. Mazliet vairāk uzposusies nekā parasti. Krēslā sastingusi skaistule.

-     Sveika, dārgā! Mikaēls iesaucās un pats saklausīja, cik liekuļoti tas skan.

Ullas sejas izteiksme liecināja, ka viņa domā līdzīgi.

Skatienā, kas bija kā piekalts viņas vīram, vēl jautās apjukuma pēdas, bet tās jau sāka nomainīt kaut kas cits. Mikaēla Belmana smadzenes drudžaini darbojās. Tās ievāca un apstrādāja informāciju, meklēja sakritības, izdarīja secinājumus. Viņš zināja, ka nebūs viegli izskaidrot mitro matu cēloni. Viņa bija redzējusi Isabelli. Arī viņas smadzenes zibenīgi apstrādāja informāciju. Cilvēka smadzenes ir tā izveidotas. Tās ir nepielūdzami loģiskas, savācot kopā visas mazās informācijas drusciņas, kas negaidot veido kopainu. Un Mikaēls redzēja, ka Ullas apjukumu jau ir nomainījis kaut kas cits. Pārliecība. Ulla nolaida acis tā, ka, viņam pienākot tai klāt, viņas skatiens atdūrās Mikaēlam vēderā.

Viņš gandrīz nepazina Ullas balsi, kad viņa nočukstēja:

-     Viņas īsziņu tu saņēmi mazliet par vēlu.

Katrīne pagrieza atslēgu un pavilka durvis, bet tās neatvērās.

Pienāca Gunnars Hāgens un spēcīgi tās parāva.

Silts, smacīgs mitrums iesitās piecu pie durvīm stāvošo sejās.

-     Šeit! Gunnars Hāgens sacīja. Kopš pēdējās reizes mēs te neko neesam aiztikuši.

Katrīne iegāja pirmā un nospieda slēdzi.

-    Laipni lūdzu Bergenas apgabala pārvaldē Oslo! viņa vienkārši ieteicās.

Beāte Lenna pārkāpa pāri slieksnim.

-    Tātad šeit mēs slēpsimies!

Zila, auksta luminiscento spuldžu gaisma apspīdēja kvadrātveida betonētu telpu ar pelēkzilu linoleju uz grīdas un kailām sienām.

Bezlogu istabā stāvēja trīs rakstāmgaldi ar krēsliem un datoriem uz katra galda. Uz viena no rakstāmgaldiem bija arī nobrūnējis kafijas automāts un ūdenstvertne.

-     Vai mums būs kabinets Policijas pārvaldes pagrabā? Stole Eune neticīgi iejautājās.

-     Patiesībā jūs atrodaties Oslo cietuma teritorijā, Gunnars Hāgens paskaidroja. Šis pazemes koridors iet zem parka. Ja uzkāpsi pa dzelzs kāpnēm aiz šīm durvīm, tad nonāksi cietuma reģistratūrā.

Kā atbilde atskanēja Gēršvina Rhapsody in Blue pirmie toņi. Hāgens paņēma savu mobilo telefonu. Katrīne palūrēja viņam pār plecu un ieraudzīja uz displeja Antona Miteta vārdu. Hāgens nospieda taustiņu Noraidīt un iebāza telefonu atpakaļ kabatā.

-     Izmeklēšanas grupā mums tūlīt būs sanāksme, tādēļ atstāšu jūs vienus, viņš noteica.

Kad Hāgens bija izgājis, pārējie palika stāvam un bridi skatījās cits uz citu.

-    Te tiešām ir silts, Katrīne ieteicās un atpogāja virsjaku. Tomēr neredzu nevienu sildelementu!

-    Tas tāpēc, ka visa cietuma centrālapkures katli atrodas blakustelpā! Bjērns Holms iesmējās un uzmeta savu zamšādas jaku uz krēsla atzveltnes. Mēs to saucam par katlumāju.

-     Vai tu esi te bijis jau agrāk? Eune palaida vaļīgāk tauriņu.

-     Protams. Toreiz mūsu grupiņa bija vēl mazāka. Viņš pamāja uz rakstāmgaldiem. Kā redzat, bijām trīs. Lietu, protams, atrisinājām. Bet toreiz šefs taču bija Harijs… Viņš ātri paskatījās uz Katrīni. Tātad es negribēju…

-     Viss kārtībā, Bjērn! Katrīne teica. Es neesmu Harijs, un arī šefs es šeit neesmu. Būs labi, ja formāli atskaitīsieties man, lai Hāgenam būtu brīvas rokas. Man ir pagrūti organizēt pašai sevi. Šefs mums ir Beāte. Viņai ir pietiekami liels stāžs un vadīšanas pieredze.

Pārējie paskatījās uz Beāti, kura tikai paraustīja plecus.

-    Ja visi tā vēlas, es varu vadīt, ja radīsies tāda nepieciešamība.

-     Tas būs nepieciešams, Katrīne atbildēja.

Eune un Bjērns klusuciešot pamāja.

-     Labi! Beāte noteica. Tad sāksim! Mobilie telefoni šeit darbojas. Interneta pieslēgums arī ir. Kā ari… kafijas krūzītes. Viņa

pacēla baltu krūzīti aiz kafijas automāta un izlasīja ar tušu uz tās uzrakstīto: Henks Viljamss?

-    Tā ir manējā, Bjērns atsaucās.

Beāte pacēla nākamo krūzīti.

-     Džons Fante?

-    Tā bija Harijam.

-    Okay, tad sadalīsim uzdevumus, Beāte sacīja un nolika krūzīti uz galda. Katrīn?

-     Es pārraugu tīklu. Joprojām nav nekādu dzīvības pazīmju ne no Valentīna Jertsena, ne no Jūdasa Juhansena. Ir vajadzīga zināma izveicība, lai tik veiksmīgi slēptos no elektroniskās acs, un tas nostiprina teoriju par to, ka tas nebija Jūdass Juhansens, kurš izbēga. Viņš zina, ka policija neuzskata viņa tvarstīšanu par prioritāti, un liekas neticami, ka viņš ierobežotu savu brīvību un slēptos tikai tādēļ, lai izvairītos no dažiem mēnešiem cietumā. Valentīnam, protams, ir vairāk, ko zaudēt. Ja kāds no viņiem ir dzīvs un kaut mazliet pakustēsies elektroniskajā pasaulē, es to atradīšu!

-     Labi. Bjērn?

-     Es pārlūkoju visus protokolus par lietām, kurās bijuši iejaukti Valentīns un Jūdass, meklēju kaut kādu saistību ar Trīvannu vai Māridāleni. Pārbaudu cilvēkus, kuru vārdi atkārtojas, tehniskos pierādījumus. Veidoju to cilvēku sarakstu, kuri viņus pazīst un, iespējams, var mums palīdzēt tos atrast. Tie, ar kuriem līdz šim esmu runājis, labprāt stāsta par Jūdasu Juhansenu. Turpretī par Valentīnu Jertsenu…

-    Viņi baidās?

Bjērns pamāja ar galvu.

-     Stole?

-     Es arī pārskatu Valentīna un Jūdasa lietas, lai izveidotu katra psiholoģisko profilu. Uzrakstīšu savu vērtējumu par viņiem kā iespējamiem sērijveida slepkavām.

Telpā uzreiz iestājās klusums. Tā bija pirmā reize, kad kāds izteica šo vārdu skaļi.

-     Šajā gadījumā sērijveida slepkava ir tikai tehnisks, mehānisks termins, nevis diagnoze, Stole Eune pasteidzās piebilst. Ar tādu

apzīmē personu, kura ir nogalinājusi vairāk nekā vienu cilvēku un, domājams, varētu nogalināt atkal. Skaidrs?

-     Labi, Beāte noteica. Es pati pārskatīšu visus novērošanu kameru ierakstus notikumu vietu rajonos. Benzīna uzpildes stacijas, diennakts veikali, fotoradari mašīnu ātruma noteikšanai. Esmu jau apskatījusi daļu ierakstu par policistu slepkavībām, bet ne visus. Un tad vēl tas pats darbs pie agrākajām slepkavībām.

-     Darba pietiek, Katrīne sacīja.

-     Darba pietiek! Beāte atkārtoja.

Visi četri palika stāvot un skatījās cits uz citu. Beāte pacēla krūzīti ar uzrakstu Džons Fante un novietoja to atpakaļ aiz kafijas automāta.

13.   nodaĻa

-     Un vispār? Ulla, atspiedusies pret virtuves galdu, painteresējās.

-Jā, Trulss atbildēja, pašūpojās krēslā un pacēla kafijas krūzīti no šaurā virtuves galdiņa. Iedzēra malciņu un paskatījās uz Ullu ar viņai tik labi pazīstamo skatienu: izbijušos un izsalkušu. Kautrīgu un meklējošu. Noraidošu un lūdzošu. Nē un jā.

Viņa bija nožēlojusi savu rīcību tūlīt pēc tam, kad bija atļāvusi Trulsam atnākt ciemos. Ulla nebija sagatavojusies, ka viņš pēkšņi piezvanīs un pajautās, kā sviežas jaunajā mājā, vai varbūt kaut ko vajag pielabot. Kamēr viņš atstādināts no darba, viņam taču esot daudz brīva laika. Nē, nekā darāma neesot, viņa sameloja. Nekā? Bet kā būtu ar krūzīti kafijas? Papļāpāt par senajiem laikiem? Ulla bija teikusi, ka nezinot, vai… bet Trulss izlikās, ka nebūtu dzirdējis, piebildis, ka esot tepat netālu un labprāt iedzertu kafiju. Un viņa bija atbildējusi: kādēļ gan ne, brauc vien šurp!

-     Tu taču zini, ka joprojām dzīvoju viens, Trulss teica. Nekā jauna nav.

-     Gan jau kādu atradīsi. Jā, jā!

Viņa demonstratīvi paskatījās pulkstenī un iedomājās, vai nepateikt kaut ko par bērniem, kuriem jābrauc pakaļ. Bet pat tāds vecpuisis kā Trulss saprastu, ka vēl ir pārāk agrs.

-    Varbūt, viņš novilka un, uzmetis skatienu krūzītei, nenolika to uz galda, bet ieņēma vēl vienu malku.

Izklausās pēc ievada, Ulla mazliet nemierpilna nodomāja.

-    Tu taču zini, Ulla, ka vienmēr esi man patikusi!

Ulla atspiedās pret galda virsmu.

-    Tādēļ tu zini: ja tev būs kādas grūtības un vajadzēs… ē-e, kādu, ar ko parunāt, tad vienmēr vari vērsties pie manis!

Ulla samirkšķināja acis. Vai viņa dzirdēja pareizi? Parunāt?

-     Pateicos, Truls! viņa atbildēja. Bet man taču ir Mikaēls!

Viņš lēni nolika krūzīti uz galda.

-    Jā, protams. Tev taču ir Mikaēls.

-     Starp citu, man jāsāk gatavot pusdienas viņam un bērniem!

-     Jā, jāsāk. Tu šeit stāvi un gatavo pusdienas, kamēr viņš… Trulss apklusa.

-    Viņš ko, Truls?

-     Ēd pusdienas citur.

-     Nesaprotu, par ko tu runā. Truls!

-     Manuprāt, saproti gan! Paklausies, es atnācu tikai tāpēc, lai tev palīdzētu! Vēlu tev tikai labu, Ulla! Un bērniem arī, protams. Bērni ir svarīgi.

-     Gribu pagatavot tiem kaut ko garšīgu. Un šādu ģimenes pusdienu pagatavošana prasa laiku, Truls, tādēļ…

-     Ulla, es vēlos pateikt tikai vienu.

-     Nē, Truls! Nē, lūdzu, nesaki!

-    Tu esi pārāk laba Mikaēlam. Vai zini, cik daudz sieviešu viņš…

-     Nē, Truls!

-     Bet…

-     Es gribu, lai tu dodies prom, Truls! Un kādu laiciņu nevēlos tevi vairs redzēt!

Ulla stāvēja pie virtuves galda un noraudzījās, kā Trulss iziet pa vārtiņiem un dodas pie mašīnas. Tā stāvēja grants celiņa malā, kas vijās starp jaunajām Heijenhalles rajona villām. Mikaēls bija teicis, ka paraustīšot dažus diedziņus, piezvanīšot vairākiem vajadzīgajiem administrācijas cilvēkiem, lai pasteidzinātu ceļa asfaltēšanas darbus, bet pagaidām nekas nebija noticis. Viņa izdzirdēja īsus putnu čiepstus: Trulss bija izslēdzis mašīnas signalizācijas ierīci. Iesēdies mašīnā un palicis nekustīgi sēžam, viņš skatījās sev taisni priekšā. Tad viņa ķermenis it kā nodrebēja un viņš sāka sist. Viņš dauzīja stūri, un Ulla redzēja, ka tā sāk trīcēt. Pat no attāluma tas izskatījās tik nejauki, ka viņa nodrebinājās. Mikaēls bija stāstījis par Trulsa niknuma lēkmēm, bet pati viņa nekad nebija tās redzējusi. Ja Trulss

nebūtu kļuvis par policistu, viņš varētu kļūt par noziedznieku tā uzskatīja Mikaēls. Vēlēdamies palielīties, viņš to bija teicis ari attiecībā uz sevi, taču Ulla viņam neticēja. Mikaēls bija pārāk pareizs, pārāk… pārāk labi spēja pielāgoties. Bet Trulss… Trulss bija radīts no citas vielas, no kaut kā tumšāka.

Trulss Berncens. Vienkāršais, naivais, lojālais Trulss. Protams, viņai bija radušās aizdomas, taču grūti noticēt, ka Trulss varētu būt tik viltīgs, tik… izveicīgs.

Grand Hotel.

Tie bija sāpīgākie mirkļi viņas dzīvē.

Reizēm Ullas prātā bija pavīdējusi doma, ka Mikaēls varētu būt neuzticīgs, īpaši pēc tam, kad pārstāja vēlēties seksu ar viņu. Taču tam varēja būt vairāki iemesli, piemēram, stress saistībā ar šīm policistu slepkavībām… Bet Isabelle Skeijena? Nedzēruši, viesnīcā, gaišā dienas laikā? Un viņa bija sapratusi, ka šo atmaskošanu kāds ir noorganizējis. Kāds zināja, ka tie abi būs tajā vietā un tajā laikā. Tas nozīmēja, ka tā nav pirmā reize. Par to iedomājoties vien, viņai katru reizi gandrīz uznāca vēmiens.

Mikaēla pēkšņi nobālējusī seja viņas acu priekšā. Izbaiļu un vainas apziņas pilnās acis, kā puišelim, kas noķerts ābolu zagšanas brīdī. Kā viņam tas izdevās? Kā viņš, šis neuzticīgais cūka, spēja izlikties, it kā viņam būtu vajadzīga palīdzīga roka? Viņš bija samīdījis visu labo, kas noticis abu starpā, trīs bērnu tēvs kāpēc viņam vajadzēja izskatīties tā, it kā viņš nestu smagu krustu?

-     Es būšu mājās agri, viņš bija nočukstējis. Tad arī parunāsim. Pirms bērni… pēc četrām minūtēm man jābūt pilsētas domes priekšsēdētāja kabinetā.

Vai viņam acs kaktiņā nebija parādījusies asariņa? Vai šis nožēlojamais radījums būtu atļāvies nobirdināt asaru?

Pēc viņa aiziešanas Ulla pārsteidzoši ātri saņēmās. Laikam jau cilvēki tā dara, zinot, ka tā jādara, ka nav citas alternatīvas, jo nervu sabrukums nav alternatīva. Pavisam mierīgi viņa bija piezvanījusi uz numuru, no kura zvanītājs bija nosaucis sevi par Rūnaru. Atbildes nebija. Viņa pagaidīja piecas minūtes, tad devās prom no viesnīcas. Pārnākusi mājās, viņa bija pārbaudījusi šo numuru ar kādas sievietes palīdzību, ar kuru bija iepazinusies KRJPOS. Tā bija pateikusi tas esot

nereģistrēts mobilais telefons ar apmaksas karti. Radās jautājums: kurš varēja papūlēties aizsūtīt viņu uz Grand, lai viņa ieraudzītu visu savām acīm? Žurnālists no kādas tenku lapeles? Kāda vairāk vai mazāk labvēlīgi noskaņota draudzene? Kāds no Isabelles puses, kāds atriebīgs Mikaēla sāncensis? Varbūt kāds, kurš negribēja šķirt Mikaēlu no Isabelles, bet gan no viņas, no Ullas? Kāds, kurš ienīst Mikaēlu vai viņu? Varbūt tas, kurš viņu mīl, kurš domā ja izdosies viņu ar Mikaēlu izšķirt, tad radīsies iespēja? Ulla pazina tikai vienu cilvēku, kurš mīlēja viņu tik stipri, ka nevienam nedz viņai, nedz viņam tas nesagādāja prieku.

Vēlāk, sarunas laikā ar Mikaēlu, viņa nebija izteikusi savas aizdomas. Mikaēls, protams, domāja, ka viņas parādīšanās vestibilā bijusi nejaušība, viens no tiem zibens triecieniem, kādi gadās katra cilvēka dzīvē, tāda neticama notikumu sakritība, ko daži dēvē par likteni.

Mikaēls nebija mēģinājis melot un iestāstīt, ka nav bijis kopā ar Isabelli. Tas jāatzīst. Viņš nebija tik dumjš, lai nesaprastu, ka viņa zina. Viņš bija paskaidrojis, ka Ullai nevajag lūgt viņu izbeigt šo intrigu, ka viņš to nupat pārtraucis pēc savas iniciatīvas, vēl pirms Isabelles došanās prom no viesnīcas. Viņš bija pateicis tieši šo vārdiņu: intriga. Droši vien bija labi apsvēris, jo tas lika visam izklausīties nenozīmīgi, nesvarīgi un netīri to būtu iespējams aizmēzt pat ar slotu. Turpretī vārds attiecības tas būtu kaut kas cits. Tam, ka viesnīcā viņš visu būtu izbeidzis, Ulla nenoticēja ne sekundi, jo Isabellei bija pārāk pacilāts garastāvoklis. Bet nākamie viņa vārdi skanēja patiesi: ja viss nāks gaismā, tad skandāls kaitēs ne tikai viņam, bet arī bērniem un netieši viņai. Turklāt tas notiktu visnepiemērotākajā brīdī. Pilsētas domes priekšsēdētājs gribot aprunāties ar viņu par politiku. Tie vēloties redzēt Mikaēlu savā partijā. Viņu uzskatot par interesantu kandidātu politiķa amatam. Tieši tādu viņi meklējot: jaunu, ambiciozu, populāru, veiksmīgu. Veiksmīgs, protams, viņš bijis līdz šīm policistu slepkavībām. Bet, kad viņš tās atklās, viņi sēdīsies pie galda un apspriedīs viņa nākotni vai Mikaēls paliks policijā vai arī pievērsīsies politikai, kurā, kā viņš uzskatīja, varēšot paveikt vairāk. Nebija tā, ka Mikaēls jau būtu izlēmis, ko vēlas, taču pilnīgi skaidrs, ka skandāls ar laulības pārkāpšanu tagad aizvērtu šīs durvis.

Un, protams, runa ir par Ullu un bērniem. Nebija svarīgi, kas notiks ar viņa karjeru, ja salīdzina ar to, ko nozīmētu sievas un bērnu zaudējums. Ulla bija pārtraukusi Mikaēlu, pirms viņa žēlums pret sevi aizsniedza debesu augstumus, un pateikusi, ka visu apdomājusi un secinājusi apmēram to pašu. Viņa karjera. Viņu bērni. Kopā nodzīvotais laiks. Viņa vienkārši pateica, ka piedod Mikaēlam, bet viņam jāapsola nekad, nekad vairs netikties ar Isabelli Skeijenu. Izņemot pasākumus citu cilvēku klātbūtnē, kuros viņš piedalīsies kā policijas priekšnieks. Mikaēls šķita nedaudz vilies, it kā viņš būtu gatavojies sitienam, nevis sīkai sadursmei, kas izbeidzās ar ultimātu, kuram piekrist viņam nenācās grūti. Bet tajā vakarā, kad bērni bija devušies pie miera, viņš pirmo reizi pēc vairākiem mēnešiem bija izrādījis interesi par seksu.

Ulla redzēja, kā Trulss iedarbina mašīnu un aizbrauc. Viņa nebija stāstījusi Mikaēlam par savām aizdomām un arī netaisījās to darīt. Ko tas dotu? Ja viņai taisnība, Trulss varētu turpināt spiegot un celt trauksmi, ja tiktu lauzta vienošanās par to, ka Mikaēls vairs netiksies ar Isabelli Skeijenu.

Mašīna nozuda, un līdz ar putekļu mākoņa nosēšanos villu rajonā iestājās klusums. Ullas galvā iešāvās kāda doma. Protams, mežonīga un pilnīgi nepieņemama, bet smadzenes tās ir slikts cenzors. Viņa un Trulss. Guļamistabā, šeit. Vienkārši, lai atriebtos, protams. Viņa atmeta šo domu tikpat ātri, kā tā bija uzradusies.

Slapjo sniegu, kas kā pelēks spļāviens bija notecējis uz priekšējā stikla, noskaloja lietus. Stāvs, smags lietus. Stikla tīrītāji izmisīgi cīnījās ar ūdens sienu. Antons Mitets brauca lēni. Valdīja piķa melna tumsa, turklāt lietus dēļ visa apkārtne izplūda un mainījās it kā viņš būtu piedzēries. Viņš pašķielēja uz sava Volkswagen Sharan pulksteni. Kad viņi pirms trim gadiem pirka mašīnu, Laura bija uzstājusi, ka jāpērk šis septiņvietīgais modelis. Antons jokodamies bija painteresējies, vai viņa plāno izveidot lielu ģimeni, kaut gan zināja, ka avārijas gadījumā neviens negribētu atrasties mazā mašīniņā. Arī Antons nevēlējās nokļūt avārijā. Viņš labi pazina šos ceļus un zināja, ka šajā diennakts laikā izredzes sastapt pretim braucošu mašīnu ir mazas, tomēr likteni neizaicināja.

Deniņos smagi pulsēja, galvenokārt pirms divdesmit minūtēm notikušās sarunas dēļ, bet ari tāpēc, ka šodien nebija dzēris savu kafiju. Pēc analīžu rezultātu saņemšanas viņš vairs nejuta tās garšu. Muļķīgi, protams. Un tagad pie kofeīna pieradušie asinsvadi sašaurinājās un galvassāpes pakausī dunēja līdzīgi nepatīkamai fona mūzikai. Viņš bija lasījis, ka abstinences simptomi no kofeīna atkarīgajiem izzūdot pēc divām nedēļām. Tomēr Antons nevēlējās atbrīvoties no šīs atkarības. Viņš gribēja dzert kafiju. Viņš gribēja, lai tā būtu garšīga. Tik lieliska kā piparmētru aromāts uz Mūnas mēles. Bet tagad, dzerot kafiju, viņš juta vienīgi rūgto miegazāļu tablešu piegaršu.

Viņš bija saņēmis drosmi, lai piezvanītu Gunnaram Hāgenam un pastāstītu, ka pirms pacienta nāves kāds viņam ir iebēris kafijā miegazāles. To, ka viņš gulējis, kamēr šis kāds uzturējies palātā, un, kaut gan ārsti saka, ka tā bijusi dabiska nāve, tā var ari nebūt. Ir vajadzīga jauna, pamatīgāka sekcija. Divas reizes viņš bija zvanījis, nesaņemot atbildi. Atbildētājā viņš ziņu neatstāja. Viņš bija mēģinājis. Bija mēģinājis. Un gatavojās mēģināt vēlreiz. Jo tas vienmēr atgriežas. Kā tagad. Tas atkal bija noticis. Kāds bija ticis nogalināts. Viņš piebremzēja un nogriezās pa grants celiņu uz Eikersāgu, tad atkal piedeva gāzi. Dzirdēja, kā zem riteņiem trokšņo sīkie akmentiņi.

Šeit bija vēl tumšāks, un ceļa grambās jau krājās ūdens. Drīz būs pusnakts. Ari pirmajā reizē tas bija noticis ap pusnakti. Tā kā šī vieta atradās pie robežas ar kaimiņu komūnu Nēdreeikeri, tad pirmais notikuma vietā ieradās policists no lensmaņa nodaļas. Kāds bija piezvanījis un teicis, ka esot dzirdējis troksni un domājot, ka upē iegāzusies mašīna. Turklāt šis policists bija ne vien iebraucis svešas komūnas teritorijā, bet ari pamatīgi ārdījies braukājis ar savu mašīnu šurpu turpu un iznīcinājis visas iespējamās pēdas.

Antons bija pabraucis garām pagriezienam, kur bija to atradis. Steku. Bija ceturtā diena pēc Renē Kalsnēsa slepkavības, un Antonam beidzot bija brīvdiena, tomēr viņš nespēja nomierināties un nolēma viens pats paieties pa mežu. Sendrebuskerudas policijas apgabalā slepkavības taču nenotika katru dienu, pat ne katru gadu! Viņš bija pārstaigājis apkārtni ārpus policistu ķēdes izķemmētā apvidus. Un tur tas bija gulējis, zem eglēm, tieši pagriezienā. Tur arī Antons bija izlēmis pieņēmis dumjo lēmumu, kura dēļ viss bija aizgājis pie

velna! Viņš bija izlēmis neziņot. Kāpēc? Galvenokārt jau tāpēc, ka steks gulēja tik tālu no slepkavības vietas Eikersāgā, ka tam diezin vai bija kāds sakars ar slepkavību. Vēlāk viņam jautāja, kādēļ viņš gājis tur un ko meklējis, ja tiešām uzskatījis, ka tas ir pārāk tālu no nozieguma vietas. Bet tobrīd Antons vienkārši iedomājās, ka parasts policista steks tikai piesaistītu nevajadzīgu uzmanību policijai. Renē Kalsnēss varēja saņemt sitienus ar jebkuru smagu priekšmetu. Savainoties varēja, arī mētājoties mašīnas kabīnē, kad tā gāzās četrdesmit metrus lejup no kraujas un iekrita upē. Turklāt slepkavības ierocis nebija steks. Renē Kalsnēsam tika iešauts sejā no deviņu milimetru kalibra pistoles. Tas arī viss.

Dažas nedēļas vēlāk Antons par steku bija pastāstījis Laurai, un viņa bija pārliecinājusi Antonu, ka par atradumu ir jāziņo, jo viņš nevarot spriest par tā nozīmīgumu. Antons bija paklausījis. Viņš bija devies pie sava šefa un izstāstījis, kā viss noticis. “Ļoti nepareizs slēdziens,” tā policijas priekšnieks bija novērtējis viņa stāstīto. Un pateicībā par to, ka Antons izmantojis savu brīvdienu, lai mēģinātu palīdzēt slepkavības izmeklēšanā, viņu atstādināja no operatīvā darba un nosēdināja kabinetā, lai viņš atbildētu uz telefona zvaniem. Viņš uzreiz bija zaudējis visu. Par ko? Neviens to skaļi neteica, bet Renē Kalsnēsu visi uzskatīja par aukstasinīgu un nekaunīgu cūku, kurš krāpa gan draugus, gan pārējos. Vairums domāja, ka, atbrīvojoties no šī cilvēka, pasaule ir kļuvusi labāka. Apkaunojošākais tomēr bija tas, ka Krimināltehniskā nodaļa neatrada uz steka nekādas pazīmes, kas to varētu saistīt ar slepkavību. Pēc trīs mēnešu ilga ieslodzījuma kabinetā Antonam radās izvēles iespēja: sajukt prātā, izstāties no dienesta vai parūpēties par pārcelšanu citur. Un viņš bija piezvanījis savam senajam draugam un kolēģim Gunnaram Hāgenam. Tas bija sagādājis darbu Oslo policijā. Gunnara piedāvājums, protams, bija solis atpakaļ Antona karjerā, bet viņš vismaz tika atkal ārā, starp cilvēkiem un Oslo laupītājiem, kur viss bija labāk nekā smacīgajā Drammenē, kur visi mēģināja kopēt Oslo kolēģus un savu mazo būdeli dēvēja par “Policijas pārvaldi”. Pat adrese Grenlanne 36 izklausījās pēc plaģiāta no Oslo Grenlannsleiretas.

Antons bija uzbraucis pakalna galā un, ieraugot gaismu, ar labo kāju automātiski piespiedis bremzes pedāli. Riepas sāka šņirkstināt

grants segumu, un mašīna apstājās. Lietus bungoja pa karosēriju, gandrīz nomācot motora troksni. Kabatas lukturīša gaismas stars divdesmit metrus attālāk noliecās lejup. Mašīnas starmeši izgaismoja policijas oranži balto lenti teritorijas norobežošanai un dzelteno gaismu atstarojošo vesti policistam ar lukturīti rokā. Tas pamāja, un Antons piebrauca tuvāk. Tieši šeit, tūlīt aiz nožogojuma, Renē mašīna bija iegāzusies upē. Lai aizvilktu sadauzīto mašīnu pa upi un pie pamestās kokzāģētavas izceltu krastā, tika izmantots autoceltnis un tērauda troses. Motora bloks bija iespiests salonā gurnu līmenī, tādēļ nācās krietni noņemties, lai izdabūtu ārā Renē Kalsnēsa līķi.

Antons nospieda podziņu un noslidināja lejup durvju stiklu. Auksts, mitrs nakts gaiss. Lielas, smagas lietus lāses krita uz stikla malas, sūtot viņa kaklam aukstu dušu.

-     Nu? viņš ievaicājās. Kur…?

Antons samirkšķināja acis. Viņš nebija pārliecināts, vai ir pabeidzis teikumu. Likās, it kā būtu noticis neliels lēciens laikā kā slikti samontētā filmā. Viņš nesaprata, kas atgadījies, zināja vienīgi to, ka uz mirkli bija atslēdzies. Antons paskatījās uz saviem ceļiem tur gulēja stikla lauskas. Viņš vēlreiz pacēla galvu un ieraudzīja, ka sānstikla augšējā dala ir sasista. Pavēra muti, lai pajautātu, kas noticis. Izdzirda svilpjošu skaņu un nojauta, ko tas nozīmē. Gribēja pacelt roku, bet bija jau par vēlu. Atskanēja krakšķis. Saprata, ka skaņa radusies no viņa galvas, ka kaut kas ir salūzis. Antons pacēla roku un iekliedzās. Sataustīja ātrumu pārslēgu, gribēja ieslēgt atpakaļgaitu, bet tas negribēja klausīt viss bija kā palēninājumā. Gribēja atlaist sajūgu un piedot gāzi, bet tad mašīna rautos uz priekšu. Uz krauju. Tieši lejup uz upi. Četrdesmit metrus lejup. Tīrais… tīrais… Viņš parāva ātrumu pārslēgu. Saklausīja lietu vēl skaidrāk un ķermeņa kreisajos sānos sajuta auksto nakts gaisu kāds bija atvēris mašīnas durvis. Sajūgs, kur palikusi kāja? Pilnīgs atkārtojums. Atpakaļgaita. Tā.

Mikaēls Belmans blenza griestos un klausījās nomierinošajā lietus čaboņā uz jumta. Holandiešu dakstiņi. Garantijas laiks četrdesmit gadi. Interesanti, cik daudz jumta segumu, pateicoties šādai garantijai, ir pārdots? Vairāk nekā pietiekami, lai izmaksātu atlīdzību par

tiem jumtiem, kuri nav izturējuši garantijas laiku. Ja vien cilvēki kaut ko vēlējās, tad tā bija garantija, lai lietas kalpotu ilgi.

Ullas galva atdusējās viņam uz krūtīm.

Viņi bija aprunājušies. Tika runāts ilgi un daudz. Cik viņš spēja atcerēties tas bija noticis pirmoreiz. Ulla bija raudājusi. Nevis histēriski, ko viņš necieta, bet klusi, mazāk sāpīgi, ar ilgām pēc kaut kā, kas ir bijis un vairs neatgriezīsies. Šīs raudas atklāja, ka viņu attiecībās ir bijis kaut kas tik vērtīgs, ka bija iemesls pēc tā skumt. Viņš neizjuta skumjas, pirms Ulla nesāka raudāt. Likās viņas raudāšana bija nepieciešama, lai viņš saprastu. Tā atbīdīja sāņus aizkaru, kas visu laiku bija atradies starp to, ko Mikaēls Belmans domāja, un to, ko Mikaēls Belmans juta. Ulla raudāja viņu abu vietā, kā vienmēr. Arī smējās abu vietā.

Viņš bija gribējis Ullu mierināt. Noglāstīja viņai matus. Un ļāva viņas asarām slacināt savu gaišzilo kreklu, ko Ulla iepriekšējā dienā bija izgludinājusi. Tad, drīzāk aiz nevērības, noskūpstīja. Varbūt tas notika apzināti? Vai ziņkārības pēc? Viņu interesēja, kā Ulla reaģēs. Līdzīga ziņkāre viņu vadīja tolaik, kad, būdams jauns izmeklētājs, viņš bija pratinājis aizdomās turamos pēc Inbaua, Reida un Baklija deviņu pakāpju pratināšanas metodes un nonācis līdz tai pakāpei, kad tiek uzspiests uz jūtu podziņas vienkārši tādēļ, lai redzētu pratināmā reakciju.

Ulla sākumā nebija atbildējusi uz skūpstu, viņa tikai mazliet sastinga, bet tad piesardzīgi atsaucās. Mikaēls pazina viņas skūpstus, bet ne šo nogaidošo, nedrošo. Tad viņš noskūpstīja viņu mazliet kaislīgāk. Un Ulla pavisam atmaiga. Ievilka viņu gultā. Nometa drēbes. Un tumsā viņš atkal iedomājās par to. Ka viņa nav viņš. Gusto. Un erekcija viņam izzuda jau pirms nokļūšanas zem segas.

Viņš bija paskaidrojis, ka esot pārāk noguris, ka jādomā par daudzām lietām, ka situācija esot pārāk juceklīga un viņam esot pārāk liels kauns par pastrādāto. Bet ātri tika piebildis, ka viņai, tai otrajai, ar to neesot nekāda sakara. Un šis viņa apgalvojums tiešām bija taisnība.

Mikaēls atkal aizvēra acis. Bet gulēt nebija iespējams. Viņu urdīja nemiers, tas pats nemiers, ar kādu viņš pēdējos mēnešus no rītiem bija modies. Tā bija neskaidra nojauta, ka ir noticis vai notiks kaut

kas briesmīgs, un viņš katru reizi cerēja, ka šīs domas ir tikai sapņa turpinājums, līdz saprata, ko tas nozīmē.

Kaut kas lika viņam atkal atvērt acis. Gaisma. Balta gaisma pie griestiem. Tā plūda no grīdas blakus gultai. Mikaēls pagriezās un paskatījās lejup uz telefona displeju. Skaņa tam bija izslēgta, bet aparāts vienmēr darbojās. Viņi ar Isabelli bija vienojušies, ka nekad nesūtīs īsziņas naktīs. Mikaēls pat nebija painteresējies, kāpēc viņa negrib saņemt īsziņas nakts laikā. Turklāt viņa bija uztvērusi šķietami mierīgi viņa vārdus par to, ka kādu laiciņu abi nevarēs tikties. Kaut gan Mikaēls domāja, ka Isabelle ir sapratusi viņa domu ka šajā teikumā var izsvītrot vārdus kādu laiciņu.

Mikaēls jutās atvieglots, ieraugot, ka īsziņa ir no Trulsa. Viņš pabrīnījās. Droši vien rakstīta dzērumā. Varbūt nosūtīta uz nepareizu adresi iespējams pat, tā domāta kādai sievietei, par kuru tas neko nav viņam stāstījis. Tajā bija tikai divi vārdi:

Saldus sapņus!

Antons Mitets pamodās.

Pirmā skaņa, ko viņš saklausīja, bija lietus, kas viegli bungoja pa priekšējo stiklu. Motors bija izslēgts, sāpēja galva, un viņš nespēja pakustināt rokas.

Antons atvēra acis.

Priekšējie starmeši vēl darbojās. Tie izgaismoja ceļu lejup pa nogāzi, cauri lietum un tālāk tumsā, kur zeme strauji izzuda zem kājām. Slapjais stikls neļāva saskatīt egļu mežu aizas otrā pusē, bet viņš zināja, ka tas tur ir. Neapdzīvots. Kluss. Akls. Toreiz nebija izdevies atrast nevienu liecinieku. Arī toreiz.

Viņš paskatījās uz savām rokām. Tās bija piesietas pie stūres ar plastikāta strēmelēm. Policijā šādas strēmeles gandrīz pilnībā bija aizstājušas tradicionālos rokudzelžus. Tievo lentīti vienkārši apvija aizturētajam ap plaukstu locītavām un savilka. Ar tām netika galā pat spēcīgākie: tas, kurš pretojās, panāca vienīgi to, ka plastikāta strēmelītes iegriezās ādā un miesā. Ja aizturētais tomēr nerimās, tad līdz kaulam.

Antons aptvēra stūri un juta, ka pirksti zaudējuši jutīgumu.

-     Pamodies? Balss likās ļoti pazīstama. Antons pagriezās pret pasažieru sēdekli un ielūkojās acīs, kas noraudzījās viņā caur balaklāvas acu caurumiem. Tādas lieto vienībā Delta.

-     Tad atbrīvosim šo!

Cimdā tērptā kreisā roka satvēra rokas bremzes sviru starp viņiem un pacēla to. Antonam vienmēr bija patikusi veco rokas bremžu skaņa: to dzirdot, viņš izjuta mehāniku, zobratus un ķēdes visu, kas mašīnā notiek. Tagad tā pacēlās un tika atbrīvota bez skaņas. Tikai viegla čirkstoņa. Riteņi! Tie sāka ripot uz priekšu. Metru vai divus, jo Antons automātiski nospieda bremzes pedāli. Spiest nācās spēcīgi, jo motors nedarbojās.

-     Lieliska reakcija, Mitet!

Antons paskatījās caur priekšējo stiklu. Balss! Šī balss! Viņš nedaudz atslābināja spiedienu uz pedāli. Tas iečīkstējās kā neeļļotas durvju eņģes, mašīna sakustējās, un viņš vēlreiz nospieda pedāli. Šoreiz vairs nelaida vaļā.

Salonā iedegās gaisma.

-    Vai tu domā Renē zināja, ka būs jāmirst?

Antons Mitets neatbildēja. Viņš nupat bija notvēris savu attēlu atpakaļskata spogulī. Vismaz domāja, ka tas ir viņš pats. Seja bija noplūdusi ar asinīm. Deguns nokāries uz vienu pusi, droši vien salauzts.

-    Kāda ir sajūta, Mitet? Ja zini, kas sekos? Vai vari man pastāstīt?

-     K… kāpēc?

Jautājums Antonam izspruka pats no sevis. Viņš pat nesaprata, vai vēlas zināt, kāpēc. Zināja tikai to, ka salst. Un ka vēlas tikt prom no šejienes. Ka grib pie Lauras. Grib apskaut viņu. Grib, lai Laura apskauj viņu. Grib sajust viņas smaržu. Viņas siltumu.

-     Vai neesi sapratis, Mitet? Tāpēc, ka jūs neatrisinājāt lietu. Es dodu jums jaunu izdevību! Iespēju mācīties no agrākajām kļūdām!

-     M… mācīties?

-   Vai zināji, ka, pamatojoties uz pēdējiem pētījumiem psiholoģijā, ir konstatēts: mazliet negatīvas atsauksmes par darba izpildi veicina rezultātu uzlabošanos. Nevis ļoti negatīvas un nevis pozitīvas, bet mazliet negatīvas. Jūsu sodīšana, nogalinot vienā reizē tikai vienu no grupas izmeklētājiem, ir viegli negatīvs novērtējums. Piekrīti?

Riteņi nočirkstēja, un Antons, pametis skatienu uz krauju, vēlreiz piespieda pedāli. Juta, ka vajag spiest vēl spēcīgāk.

-     Tas ir bremžu šķidrums, balss sacīja. Es izdūru caurumu. Šķidrums iztek. Drīz vien nekas vairs nelīdzēs, lai cik stipri tu spiestu pedāli. Kā tev šķiet, vai kritiena laikā paspēsi padomāt? Paspēsi nožēlot?

-     Ko nožēl…? Antons gribēja turpināt, bet vairs nespēja. It kā viņa mute būtu pilna ar miltiem. Krist? Viņš negribēja krist!

-    Nožēlot par steku! balss paskaidroja. Nožēlot, ka nepalīdzēji atrast slepkavu! Tagad tas varētu tevi izglābt!

Antonu nomāca sajūta, ka ar pedāli viņš izspiež šķidrumu, jo spēcīgāk viņš spiež, jo straujāk bremžu šķidrums izplūst no sistēmas. Viņš nedaudz atslābināja spiedienu. Zem riepām iečirkstējās grants. Antons izbailēs atspieda muguru pret sēdekļa atzveltni un, iztaisnojis kāju, iespieda pedāli grīdā. Mašīnā bija divas atsevišķas hidraulisko bremžu sistēmas. Varbūt pārdurta bija tikai viena?

-    Ja tu nožēlo, varbūt saņemsi grēku piedošanu, Mitet! Jēzus ir cēlsirdīgs.

-     Es… es nožēloju! Izlaid mani!

Klusi smiekli.

-    Mitet, es runāju par debesu valstību! Es neesmu Jēzus, no manis tu piedošanu nesaņemsi. Neliela pauze. Un atbilde ir jā, es izdūru caurumus abās bremžu sistēmās!

Uz mirkli Antonam likās, ka viņš var sadz.irdēt, kā bremžu šķidrums tek ārā no mašīnas, bet tad apjauta, ka tās ir viņa paša asinis, kas no zoda pil uz ceļiem. Būs jāmirst. Pēkšņi tas šķita tik neapstrīdams fakts, ka visu ķermeni pārņēma aukstuma vilnis, un viņam kļuva grūtāk kustēties, it kā rigor mortis jau būtu iestājies. Bet kādēļ slepkava turpināja sēdēt viņam blakus?

-   Tu baidies mirt! balss sacīja. Tas ir tavs ķermenis, tas izplata smaku. Vai jūti? Adrenalīns. Tas ož pēc zālēm un urīna! Tāda pati smaka valda veco ļaužu namos un kautuvēs. Tā ir nāves baiļu smaka.

Antons ievilka plaušās gaisu likās, ka mašīnā abiem tā nepietiek.

-     Man pašam itin nemaz nav bail mirt, balss turpināja. Vai nav savādi, ka var zaudēt kaut ko tik cilvēciski nozīmīgu kā bailes no nāves? Tas, protams, ir saistīts ar vēlmi dzīvot, bet tikai daļēji.

Daudzi cilvēki pavada visu savu dzīvi vienā vietā, kura tiem nepatīk, vienīgi aiz bailēm, ka alternatīva būs sliktāka. Vai tas nav skumji?

Antonam radās sajūta, ka viņš smok. Nekad agrāk viņš nebija slimojis ar astmu, bet bija redzējis Lauru, kad viņai uznāca lēkmes, bija ieskatījies sievas izmisuma pilnajā, lūdzošajā sejas izteiksmē, bija juties apjucis, ka nespēj palīdzēt un var vienīgi noskatīties paniskajā cīņā par malku gaisa. Bet daļēji viņu māca ziņkāre, vēlme uzzināt, sajust sevi viņas vietā uz robežas ar nāvi, saprast, ka neko nevar darīt, ka kaut kas tiek darīts pret tevi.

Tagad viņš zināja.

-               Personīgi es domāju, ka nāve ir labāka vieta, balss vēstīja.

-     Bet es, Anton, tagad nevaru doties tev līdzi! Tu taču saproti man jādara savs darbs.

Antons atkal saklausīja čirkstoņu kā aizsmakušu balsi, kas lēnām iesāk teikumu ar šo skaņu, bet drīz vien kļūs ātrāka. Un nebija nozīmes spiest bremzes pedāli: tas jau bija grīdā.

-     Ar Dievu.

Viņš sajuta gaisa plūsmu no pasažiera sēdvietas puses, jo tika atvērtas durvis.

-     Pacients, Antons ievaidējās.

Viņš stingi skatījās uz kraujas malu, aiz kuras viss izzuda, bet juta, ka cilvēks pasažiera sēdeklī pievēršas viņam.

-     Kāds pacients?

Antons izbāza mēli un pārlaida to pār virslūpu, sataustīja kaut ko mitru, ar saldi metālisku piegaršu. Samitrināja muti un atguva balsi.

-     Pacients Centrālajā slimnīcā. Pirms viņa nogalināšanas mani sazāļoja. Vai tas biji tu?

Uz dažām sekundēm iestājās klusums. Bija dzirdams vienīgi lietus. Lietus tumsā vai ir kāda vēl skaistāka skaņa? Ja viņam būtu iespēja izvēlēties, viņš sēdētu un klausītos šajās skaņās katru dienu. Gadiem ilgi. Klausītos un klausītos, izbaudītu katru viņam atvēlēto sekundi.

Blakus sēdošais sakustējās. Antons juta, ka mašīna, atbrīvojusies no blakussēdētāja ķermeņa svara, nedaudz paceļas uz augšu. Viegli aizcirtās durvis. Viņš bija viens. Riteņi kustējās. Riepu skaņa, tām ripojot pa granti, atgādināja aizsmakušus čukstus. Rokas bremze! Tā atradās piecdesmit centimetrus no viņa labās rokas. Antons mēģināja

pieraut rokas sev klāt. Pārplīstot ādai, viņš pat nejuta sāpes. Aizsmakušie čuksti tagad skanēja skaļāk un ātrāk. Viņš zināja, ka ir pārāk gara auguma un pārāk stīvs, lai paceltu kāju un pabāztu to zem rokas bremzes, tādēļ paliecās uz priekšu un atvēra muti. Aizsniedzās līdz roktura augšējai daļai, juta, kā tas spiežas pret augšžokli aiz zobiem, pavilka to, bet rokturis izslīdēja. Mēģināja vēlreiz, kaut zināja, ka ir jau par vēlu, tomēr vēlējās labāk nomirt šādi izmisīgi cīnoties, dzīvs. Pagriezās un vēlreiz sagrāba mutē rokas bremzes sviru.

Pēkšņi iestājās pilnīgs klusums. Balss bija apklususi, un lietus bija beidzies. Nē, tas nebija pārstājis. Runa bija par viņu. Viņš krita. Bez svara, viņš griezās lēnā valša ritmā kā toreiz, dejojot ar Lauru. Visi paziņas bija stāvējuši un skatījušies. Viņš griezās ap savu asi, lēni, līgani, smags-viegls-viegls, tikai šoreiz viņš bija gluži viens. Un krita šajā brīnumainajā klusumā. Krita reizē ar lietu.

14.   nodaĻa

Laura Mitete vēroja viņus. Pēc saņemtā zvana viņa bija iznākusi no sava dzīvokļa Elve parkā un tagad, tērpusies halātā un sakrustojusi rokas uz krūtīm, stāvēja mājas priekšā un drebinājās. Pulkstenis vēl rādīja nakts stundu, bet sāka jau aust gaismiņa, un Drammenes upē dzirkstīja pirmie saules stari. Kaut kas bija noticis, dažas sekundes viņa nedzirdēja un neredzēja neko citu kā vien upi viņiem aiz muguras. Dažas sekundes viņa domāja par to, ka Antons nekad nav bijis viņai īstais cilvēks, ka viņa nekad nav sastapusi savu īsto. Un tas, kuru viņa dabūja, Antons, bija piekrāpis viņu tajā pašā gadā, kad abi apprecējās. Antons nekad neuzzināja, ka Laurai viss zināms. Viņa varēja pārāk daudz zaudēt. Un tagad acīmredzot atkal bijis sānsolis un viņa sejā tā pati pārspīlēti ikdienišķā izteiksme kā toreiz, kad neveiksmīgi mēģināja attaisnoties. Negaidīts virsstundu darbs. Satiksmes sastrēgums ceļā uz mājām. Mobilajam telefonam izlādējies akumulators.

Viņi bija divi. Vīrietis un sieviete, abi formastērpos bez nevienas krociņas vai traipa, it kā tie būtu nupat izņemti no skapja un uzvilkti. Nopietni, gandrīz izbijušies skatieni. Tie uzrunāja Lauru ar vārdiem: Mitetes kundze. Tā nedarīja neviens, un viņai tas arī nepatiktu. Tas bija viņa vārds, un Laura jau daudzkārt bija nožēlojusi, ka pieņēma to.

Viņi ieklepojās. Esot kas jāpastāsta. Ko tad viņi gaida? Viņa to jau zināja. Tie jau bija visu pastāstījuši ar šīm idiotiskajām, pārspīlēti traģiskajām sejas izteiksmēm. Laura kļuva nikna. Tik nikna, ka juta, kā viņas pašas seja saviebjas, kā pārvēršas tādā, kādu pati nevēlētos skatīt, it kā arī viņai tiktu uzspiesta sava loma šajā komiskajā

traģēdijā. Viņi kaut ko sacīja. Ko īsti? Vai viņi runāja norvēģiski? Vārdos nebija jēgas.

Viņa nekad nebija vēlējusies dabūt to īsto, pareizo. Viņa nekad nebija gribējusi nest viņa vārdu.

Līdz šim brīdim.

15.   nodaĻa

Melnais Volksvvagen Sharan griezdamies lēni cēlās augšup, pret zilajām debesim. Kā raķete stipri palēninātā filmā, Katrīne nodomāja, skatoties uz tā asti. Tur gan nebija ne uguns, ne dūmu, bet ūdens, kas tecēja no sadauzītās mašīnas durvīm un bagāžas telpas. Tas sašķīda pilienos un dzirkstīja saules staros savā ceļā lejup uz upi.

-    Iepriekšējā reizē mēs izvilkām mašīnu šeit, vietējais policists ieteicās.

Viņi stāvēja pie pamestas kokzāģētavas. Sarkanais sienu krāsojums bija nolupis, visas mazo lodziņu rūtis izsistas. Apvītušo zāli, līdzīgi pierei pielaizītiem matiem, pagājušās nakts lietus bija noliecis gar zemi ūdens plūšanas virzienā. Aizvējos gulēja pelēki piemirkuša sniega traipi. Kāds pārāk agri atgriezies gājputns optimistiski un bezcerīgi dziedāja, bet upe apmierināti guldzēja.

-    Bet šī bija iesprūdusi starp diviem akmeņiem, tādēļ bija vieglāk to izcelt.

Katrīnes skatiens pievērsās straumes virzienam. Augšpus kokzāģētavas gultne bija aizsprostota, un ūdens sūcās starp lieliem, pelēkiem granīta bluķiem, uz kuriem mašīna bija nogāzusies. Viņa redzēja, kā mašīnas stiklu lauskas mirdzinās saulē. Tad skatiens uzslīdēja augšup pa vertikālo kalna sienu. Drammenes granīts. Bija, protams, tāds jēdziens. Augšā rēgojās autoceltņa aizmugure un dzeltenā strēle, kas slējās pāri kraujai. Atlika cerēt, ka kāds būs pareizi aprēķinājis mašīnas svara attiecību pret strēles garumu.

-     Ja jūs esat izmeklētāji, tad kādēļ neesat tur, augšā, kopā ar pārējiem? policists pajautāja, rūpīgi pārbaudījis viņu ID kartes un ielaidis aiz nožogojuma.

Katrīne paraustīja plecus. Varētu jau atbildēt, ka viņi te ieradušies slepeni, ka visiem četriem nav ne atļaujas, ne pilnvaru, bet viņu uzdevums ir tāds, ka pagaidām labākā iespēja ir turēties tālāk no oficiālās izmeklēšanas grupas redzesloka.

-    To, kas mums jāredz, mēs redzam no šīs vietas, Beāte Lenna atbildēja. Paldies, ka ielaidāt!

-     Nav par ko.

Katrīne Brata izslēdza savu iPad, kurā joprojām bija atvērtas lapas ar norvēģu cietumos ieslodzīto sarakstiem, un steidzīgi sekoja Beātei Lennai un Stolem Eunem, kuri jau bija pārkāpuši pāri nožogojumam un virzījās uz Bjērna Holma vairāk nekā trīsdesmit gadus vecā Volvo Amazon pusi. Pats mašīnas īpašnieks teciņus skrēja lejup pa stāvo grants celiņu un panāca pārējos tikai pie antīkās mašīnas, kurai nebija ne gaisa kondicionētāja, ne drošības spilvenu vai centrālās atslēgas, bet bija divas melnbaltas svītras, kas stiepās pāri motora pārsegam, jumtam un bagāžniekam. Dzirdot Holma smago elpu, Katrīne nosprieda, ka tieši šodien viņš diezin vai nokārtotu iestājeksāmenus Policijas akadēmijā.

-     Nu? Beāte iejautājās.

-    Seja ir daļēji izkropļota, bet viņi saka: tas acīmredzot esot Antona Miteta līķis, Holms atbildēja, noņēma savu rastamanu cepuri un noslaucīja sviedrus no apaļās sejas.

-     Mitets, Beāte noteica. Protams.

Pārējie pagriezās pret viņu.

-   Vietējais policists. Tas pats, kurš Māridālenē pēc Sīverta pārņēma dežūru. Vai atceries, Bjērn?

-    Nē, Holms bez mulsuma atzinās. Katrīne pieļāva, ka viņš jau pieradis pie tā, ka viņa priekšniece ir no Marsa.

-     Viņš strādāja Drammenes policijā. Bija arī nedaudz iesaistīts šeit notikušās iepriekšējās slepkavības izmeklēšanā.

Katrīne pārsteigumā nogrozīja galvu. Viena lieta, kad Beāte momentā bija reaģējusi uz policijas iekšējā interneta tīklā parādījušos ziņu par mašīnu upē un nosūtījusi visus uz Drammeni, jo tūlīt bija atcerējusies, ka pirms vairākiem gadiem tur ticis nogalināts kāds Renē Kalsnēss, bet pavisam kas cits ka viņa atceras kāda Drammenes puiša vārdu, kurš tikai neilgu laiciņu bijis iesaistīts izmeklēšanā.

-   Viņu bija viegli atcerēties, jo viņš izdarīja lielu muļķību, Beāte, acīmredzot pamanījusi Katrīnes izbrīnu, paskaidroja. Viņš noklusēja par atrasto steku, jo baidījās, ka atradums varētu mest ēnu uz policiju. Vai viņi kaut ko runāja par iespējamo nāves cēloni?

-     Nē, Holms atbildēja. Ir taču skaidrs, ka viņš būtu nomiris no kritiena. Turklāt rokas bremzes rokturis caur muti bija ietriecies pakausī. Bet viņš laikam bija ticis sists, vēl dzīvam esot, jo sejā bija daudz sitienu pēdu.

-    Vai viņš varētu būt nobraucis no kraujas pats? Katrīne iejautājās.

-     Varbūt. Bet viņa rokas bija piesietas pie stūres. Bremzēšanas pēdu nav, un mašīna nogāzās uz akmeņiem tieši pie sienas. Tās ātrums nevarēja būt liels. Liekas, tā vienkārši noripoja.

-     Rokas bremzes rokturis mutē? Beāte sarauca pieri. Kā tas varēja gadīties?

-    Viņam bija sasietas rokas, un mašīna ripoja uz kraujas pusi, Katrīne prātoja. Droši vien bija mēģinājis pavilkt bremzi ar muti.

-     Varbūt. Katrā ziņā tas ir policists, kurš ticis nogalināts senāk izdarīta nozieguma vietā, pie kura izmeklēšanas viņš agrāk ņēmis dalību.

-     Pie slepkavības, kura nav atklāta, Bjērns Holms piebilda.

-    Jā, bet ir būtiskas atšķirības starp šo slepkavību un meiteņu nogalināšanu Māridālenē un Trīvannā, Beāte sacīja un pavicināja slepkavības izmeklēšanas protokolu, ko viņi steigā bija izdrukājuši, pirms izgāja no sava pagraba kabineta. Renē Kalsnēss bija vīrietis, un uz viņa ķermeņa netika atrastas nekādas seksuālas vardarbības pazīmes.

-     Ir kāda vēl nozīmīgāka atšķirība, Katrīne ieteicās.

-    Ak tā?

Viņa paplikšķināja ar plaukstu pa planšetdatoru sev padusē.

-     Braucot šurp, es pārbaudīju noziegumu reģistru un ieslodzīto sarakstus. Kad tika nogalināts Renē Kalsnēss, Valentīns Jertsens izcieta sodu īlā.

-     Velns! Holms noburkšķēja.

-    Nu, nu! Beāte noteica. Tas neizslēdz iespēju, ka Valentīns ir nogalinājis Antonu Mitetu. Varbūt viņš ir mainījis ierasto paņēmienu, tomēr joprojām paliek tas pats trakais. Vai ne, Stole?

Visi pievērsās neierasti pieklusušajam Stolem Eunem. Katrīne ievēroja, ka korpulentais vīrs ir kļuvis ari neparasti bāls. Viņš turējās pie Amazon durvīm un smagi elpoja.

-     Stole? Beāte atkārtoja.

-     Piedodiet! Viņš neveiksmīgi mēģināja pasmaidīt. Tā rokas bremze…

-    Gan jau pieradīsi! Beāte tikpat neveiksmīgi mēģināja apslāpēt nepacietību. Vai tas ir mūsu policistu slepkava vai nav?

Stole Eune izslējās.

-     Sērijveida slepkavas var mainīt savu paņēmienu, ja tas ir tas, par ko tu jautā. Bet es nedomāju, ka šis būtu kāds atdarinātājs, kurš turpina no tās vietas, kur pirmais… ē-e, policistu slepkava apstājās. Kā mēdza sacīt Harijs sērijveida slepkava ir balts valis. Tātad sērijveida policistu slepkava ir balts valis ar sārtiem plankumiņiem. Divu tādu nav.

-     Tātad esam vienisprātis, ka šis ir tas pats slepkava! Beāte secināja. Bet Valentīna ieslodzījums iznīcina mūsu teoriju, ka viņš apmeklē savu veco noziegumu vietas un atkārto slepkavības.

-     Un tomēr, Bjērns iebilda. Šī ir vienīgā slepkavība, kas ir iepriekšējās slepkavības kopija. Sitieni pa seju, mašīna upē. Tas var kaut ko nozīmēt.

-     Stole?

-     Tas var nozīmēt, ka viņš jūt, ka kļuvis labāks, ka viņš slepkavības pilnveido, pilnībā atdarinot iepriekšējās.

-    Izbeidz! Katrīne nošņāca. Tevī klausoties, liekas, ka viņš ir mākslinieks!

-     Tiešām? Stole jautājoši paskatījās uz viņu.

-     Lenna!

Visi pagriezās uz balss pusi. No augšas pa grants celiņu, kratoties vēderam un plandoties matu cirtām, viņiem tuvojās kāds vīrs plīvojošā havajiešu kreklā. Šķita, ka viņa relatīvi lielā ātruma cēlonis ir nogāzes slīpums, nevis viņa ķermeņa forma.

-     Braucam prom no šejienes! Beāte sacīja.

Viņi bija iesēdušies mašīnā un Bjērns jau trešo reizi mēģināja iedarbināt motoru, kad pie loga, aiz kura sēdēja Beāte, kāds pabungoja ar rādītājpirksta locītavu.

Viņa klusi ievaidējās un nolaida stiklu.

-     Roger Jendem! viņa ieteicās. Vai “Aftenposten” ir kādi jautājumi, uz kuriem varu atbildēt ar nav komentāru?

-    Šī ir trešā policista slepkavība, smagi elsodams, izdvesa vīrietis havajiešu kreklā, un Katrīne secināja, ka fiziskās sagatavotības ziņā viņš piekāpjas Bjērnam Holmam. Vai atradāt kādas pēdas?

Beāte Lenna pasmaidīja.

-    B-e-z k-o-m-e-n-t… Rogers Jendems pa burtiem atkārtoja, izlikdamies, ka pieraksta atbildi. Mēs apjautājāmies. Nav nekā dīvaina. Benzīna uzpildes stacijas īpašnieks saka: Mitets vakar vakarā pie viņa uzpildījis degvielu. Viņam licies, ka Mitets bijis viens. Vai tas nozīmē…?

-     Nav…

-    …komentāru. Vai jūs nedomājat, ka no šī brīža policijas priekšnieks liks jums staigāt ar pielādētu dienesta ieroci?

Beāte sarauca uzaci.

-     Ko tu gribi sacīt?

-    Dienesta pistole Miteta mašīnas cimdu nodalījumā! Jendems pieliecās un aizdomu pilns nopētīja pārējos sēdētājus, cenšoties saprast, vai tiem tiešām nav šīs svarīgās informācijas. Tā bija tukša, kaut gan blakus tai atradās pilna patronu paciņa. Ja viņam būtu bijusi pielādēta pistole, tad varbūt izglābtu sev dzīvību.

-     Vai zini ko, Jendem? Beāte ieteicās. Patiesībā tu vari likt vienlīdzības zīmi ar manu atbildi uz savu pirmo jautājumu! Un vispār es uzskatītu par labāku, ja tu vispār nepieminētu mūsu mazo tikšanos!

-     Kādēļ ne?

Klusi ierūcās mašīnas motors.

-     Lai tev jauka diena, Jendem!

Beāte sāka pacelt loga stiklu, tomēr ne tik strauji, lai nesadzirdētu nākamo jautājumu:

-    Vai jums viņa pietrūkst paši zināt, kā?

Holms atlaida sajūgu.

Katrine noskatījās spogulītī, kā Rogera Jendema stāvs kļūst aizvien mazāks. Bet viņa nogaidīja, līdz viņi bija pabraukuši garām Līertoppenei, un tad izteica skaļi to, ko domāja visi:

-    Jendemam ir taisnība!

-    Jā, Beāte nopūtās. Bet viņš vairs nav sasniedzams, Katrīn!

-     Es zinu, bet mēs taču varam pamēģināt!

-    Pamēģināt ko? Bjērns Holms noprasīja. Kapos izrakt par mirušu pasludinātu cilvēku?

Katrīne vēroja vienveidīgo mežu, kas stiepās gar maģistrāli. Atcerējās, kā reiz bija lidojusi ar policijas helikopteru virs šīm vietām virs Norvēģijas visbiezāk apdzīvotā apgabala un bija jutusies pārsteigta, ka pat šeit ir tik daudz mežu un neapdzīvotu vietu. Vietas, pa kurām cilvēki nebrauc. Vietu, kur var noslēpties. Ka pat šeit mājas ir līdzīgas maziem gaismas punktiņiem naktī, bet maģistrāles šaurām lentēm necaurredzamā tumsā. Ka nav iespējams redzēt visu, ka vajag spēt just. Klausīties. Zināt.

Viņi bija tikuši gandrīz līdz Askerei, bet visu ceļu braukuši tik smagnējā klusumā, ka tad, kad Katrīne beidzot atbildēja, neviens nebija aizmirsis uzdoto jautājumu.

-    Jā! viņa sacīja.

16.   nodaĻa

Katrīne Brata šķērsoja atklāto laukumu pie Norvēģijas studentu apvienības galvenās mītnes Chateau Neuf. Lieliski svētki, kolosāli koncerti, karstas diskusijas. Viņa atcerējās, ka apvienība tā gribējusi izskatīties. Un reizēm tas izdevās.

Kopš tā laika, kad viņa šeit uzturējās, studentu ģērbšanās stils bija ārkārtīgi maz mainījies: T krekli, garās bikses, grāmatu tārpu stila brilles, vecmodīgas neilona un militāra parauga jakas. Pārliecība par apģērba stilu mēģināja nomaskēt nedrošību, gudriem sliņķiem raksturīgo vidēji lielo centību un bailes gūt neveiksmi sociālā un profesionālā jomā. Toties tie no sirds priecājās par to, ka nepieder pie tiem nelaimīgajiem laukuma otrā pusē, kurp pašlaik devās Katrīne.

Daži no šiem nelaimīgajiem panācās viņai pretī no cietumam līdzīgajiem vārtiem mācību iestādes priekšā: studenti melnās policistu formās, kas vienmēr likās mazliet par lielu, kaut ari derēja augumam, kā uzlietas. Katrīne jau pa gabalu spēja atpazīt pirmā kursa studentus: tie izskatījās tā, it kā mēģinātu noturēties formastērpa vidū, turklāt cepures nagu tie novilka mazliet zemāk uz pieres vai nu tādēļ, lai ar nekaunību apslēptu nedrošības sajūtu, vai arī tādēļ, lai izvairītos no mazliet nicīgajiem vai pat līdzjūtīgajiem studentu skatieniem laukuma otrā pusē īsto studentu, brīvo, patstāvīgo, kritiski pret sistēmu noskaņoto, intelektuālo un domājošo studentu skatieniem. Tie, atķemmējuši savus garos, taukainos matus, bija izlaidušies pusguļus uz kāpnēm un sildījās saulītē, cēli atslābinājušies, ieelpodami to, ko Policijas akadēmijas studenti zināja varēja saukt par marihuānu.

Tie bija īstie jaunieši, sabiedrības labākie pārstāvji ar tiesībām kļūdīties, tie, kam izvēles iespējas dzīvei vēl tikai priekšā, nevis jau aiz muguras.

Iespējams, šeit mācoties, tā bija jutusies tikai Katrīne, un viņu pārņēma nevaldāma tieksme tiem uzsaukt, ka tie nezina, kas viņa ir, kādēļ nolēmusi kļūt par policisti un ko nodomājusi darīt ar savu turpmāko dzīvi.

Vecais sargs Karstens Kaspersens joprojām stāvēja savā postenī pie durvīm un, ja arī atcerējās studenti Katrīni Bratu, tad, apskatot viņas ID karti un īsi pamājot ar galvu, ne ar vienu vaibstu sejā to neatklāja. Viņa devās pa koridoru uz lekciju zāli. Pagāja garām durvīm uz kabinetu, kas bija izveidots kā nozieguma vieta dzīvoklis ar ģipša sienām un galeriju, no kuras studenti varēja sekot notikumu gaitai, vērot cits citu vingrināmies kratīšanas procesā un pēdu meklēšanā.

Lūk, durvis uz treniņu telpu ar vingrošanas paklājiem un sviedru smaku, kurā tie trenējās smalkajā mākslā, kā nogāzt cilvēku pie zemes un saslēgt rokudzelžos. Katrīne klusi atvēra durvis un ieslīdēja 2. auditorijā. Lekcija ritēja pilnā sparā, tādēļ viņa aizlavījās līdz brīvai vietai pēdējā rindā un apsēdās tik klusi, ka divas priekšā sēdošās meitenes, dedzīgi sačukstēdamās, viņu pat nepamanīja.

-     Nu, viņa nemaz nav tik laba! Viņas istabā pie sienas ir viņa fotogrāfija!

-     Vai tiešām ir?

-     Pati redzēju.

-    Ak Dievs, viņš taču ir vecs! Un pretīgs.

-     Tev tā šķiet?

-     Vai akla esi? Meitene pamāja uz tāfeles pusi, kur lektors, uzgriezis muguru, kaut ko rakstīja.

-     Motīvs! Lektors bija pagriezies pret auditoriju un atkārtoja vārdu, ko bija uzrakstījis uz tāfeles. Racionāli domājošiem, normāliem cilvēkiem psiholoģiskā cena par nogalināšanu ir tik augsta, ka tai nepieciešams ārkārtīgi labi pamatots motīvs. Ļoti labus motīvus bieži vien var vieglāk un ātrāk atrast nekā slepkavības ieroci, lieciniekus un tehniskās pēdas. Un tie parasti norāda tieši uz potenciālo noziedznieku. Tādēļ katram slepkavības izmeklētājam jāsāk ar jautājumu: kāpēc?

Viņš ieturēja pauzi un pārlaida skatienu auditorijai. Kā aitusuns, kas satur kopā ganāmpulku, Katrīne nodomāja.

Viņš pacēla rādītājpirkstu.

-     Vienkāršiem vārdiem runājot: atrodi motīvu, un tu atradīsi slepkavu!

Katrinei Bratai viņš nelikās pretīgs. Skaists šī vārda parastajā nozīmē viņš, protams, nebija. Drīzāk tāds, ko angļi dēvē par acquired taste. Un balss tāda pati, zema, silta, ar mazliet noguruša aizsmakuma pieskaņu, kas apelēja ne tikai pie jauniņām studentēm vien.

-    Jā? Lektors mirkli vilcinājās, tad deva vārdu vienai studentei, kura bija pacēlusi roku.

-    Kādēļ mēs sūtām uz noziegumu vietām lielas, dārgi izmaksājošas izmeklētāju grupas, ja tāds izcils izmeklētājs-taktiķis kā tu spēj atklāt visas lietas, uzdodot dažus jautājumus un nedaudz padomājot?

Studentes balsī nebija ironijas, tikai gandrīz bērnišķīga atklātība un akcents, kas liecināja, ka viņa ieradusies no ziemeļiem.

Katrīne redzēja, kā lektora sejā strauji mainās emociju uzplūdi samulsums, nomāktība, sapīkums, bet tad viņš saņēmās un atbildēja:

-     Tādēļ, ka nekad nepietiek ar to, ka zinām, kurš ir likuma pārkāpējs, Silje. Pirms desmit gadiem, noziegumu uzplūdu laikos Oslo, Laupīšanu nodaļā strādāja sieviete policiste, kura spēja atpazīt maskās tērpušos cilvēkus pēc sejas formas un silueta.

-     Beāte Lenna! par Silji nosauktā meitene atbildēja. Krimināltehniskās nodaļas vadītāja.

-      Tieši tā. Un tādēļ Laupīšanu nodaļa astoņos no desmit gadījumiem zināja, kas ir šie laupīšanu vietu videoierakstos redzamie, maskās tērpušies cilvēki. Bet nebija pierādījumu. Pirkstu nospiedumi ir pierādījums. Izšauta pistole ir pierādījums. Pārliecināts izmeklētājs nav pierādījums, lai cik izcils viņš vai viņa būtu. Es šodien visu mazliet vienkāršoju, bet tagad pēdējais: atbildei uz jautājumu kāpēc? nebūs nekādas vērtības, ja mēs nenoskaidrosim: kā? Un otrādi. Bet mēs šajā procesā esam pārāk iedziļinājušies. Folkestads pastāstīs par izmeklēšanas tehnisko pusi. Viņš paskatījās pulkstenī. Par motīviem sīkāk parunāsim nākamreiz, bet vēl paspēsim iesildīties. Kādēļ cilvēki nogalina cits citu?

Viņš vēlreiz aicinoši uzlūkoja auditoriju. Katrīne ieraudzīja, ka līdzās rētai, kas stiepās no mutes kaktiņa līdz ausij, radušās vēl divas. Viena izskatījās pēc naža dūriena kaklā, bet otru varētu būt atstājusi lode uzacs augstumā pie deniņiem. Citādi viņš izskatījās labāk nekā jebkad agrāk. Simt deviņdesmit trīs centimetrus garais augums bija slaids un atsperīgs, gaišajos, īsi apgrieztajos matos vēl nebija ne miņas no sirmuma. Zem T krekla varēja manīt labi trenētu muskulatūru, ķermenis bija atguvis miesu uz kauliem. Un svarīgākais: acīs mirdzēja uguntiņa. Tas atkal bija dzīvas, enerģiskas, gandrīz maniakālas. Sejā bija uzradušās agrāk nebijušas smieklu krunciņas, ķermeņa valoda kļuvusi atklātāka. Varēja gandrīz nodomāt, ka viņa dzīvē viss ir kārtībā. Tādā gadījumā tas būtu pirmo reizi, kopš Katrīne viņu pazīst.

-    Tādēļ, ka viņi no tā kaut ko iegūst, kāda zēniska balss atbildēja.

Lektors laipni pamāja ar galvu.

-    Tā varētu domāt, vai ne? Bet slepkavība labuma gūšanai nav izplatītākais iemesls, Vetle!

Atskanēja spiedzoša balss Sunnmoras apgabala izloksnē:

-    Tāpēc, ka viš kādu neieredz?

-   Ellings liek priekšā slepkavību kaislību dēļ, viņš sacīja. Greizsirdība. Atraidījums. Atriebība. Jā, noteikti. Citi varianti?

-     Tāpēc, ka viņš ir garīgi slims, savu variantu piedāvāja liela auguma, sakumpis puisis.

-   To nesauc par garīgi slimu, Robert! Runātāja atkal bija meitene. Katrīne redzēja vienīgi gaišu zirgasti virs krēsla atzveltnes pirmajā rindā. To sauc…

-    Viss kārtībā! Mēs saprotam, Silje, ko viņš domā! Lektors bija apsēdies uz katedras malas, izstiepis garās kājas un sakrustojis rokas uz krūtīm virs T krekla logotipa Glasvegas. Un personīgi es uzskatu, ka “garīgi slims” ir izcils apzīmējums, tomēr patiesībā nav pārāk parasts cēlonis slepkavībai. Protams, ir cilvēki, kuri uzskata, ka slepkavība pati par sevi liecina par slepkavas nenormālību, tomēr vairums slepkavību ir loģiskas tāpat kā saprātīgi ir meklēt materiālu izdevīgumu, tikpat saprātīgi ir meklēt emocionālu atslābinātību. Slepkavam var rasties doma, ka slepkavība apklusinās sāpes, ko radījušas bailes, naids, greizsirdība vai pazemojums.

-Ja jau slepkavība ir tik racionāla… pirmais runātājs iejaucās.

-     Vai vari pastāstīt, cik daudz apmierinātu slepkavu esi sastapis?

Grupas gudrinieks, Katrīne nosprieda.

-    Maz, lektors atzinās. Bet tas, ka slepkavība sagādā vilšanos, nenozīmē, ka tā nav racionāla rīcība tik ilgi, kamēr slepkava tic, ka gūs glābiņu. Atriebība parasti salda ir fantāzijās, pēc greizsirdības uzplūdos izdarītas slepkavības seko nožēlošana. Crescendo, kura dēļ sērijveida slepkava tik ļoti nopūlējies, gandrīz vienmēr sagādā vilšanos, tādēļ viņam jāmēģina vēlreiz. īsi sakot… Viņš piecēlās un devās atpakaļ pie tāfeles. Attiecībā uz slepkavību diezgan precīzs ir apgalvojums, ka noziegumam nav jēgas. Uz nākamo nodarbību gribu, lai katrs no jums izdomātu motīvu, kura dēļ jūs spētu nogalināt. Es negribu dzirdēt politiski korektas muļķības, bet vēlos, lai jūs parakņātos savas dvēseles tumšākajos nostūros. Nu varbūt ne pašos tumšākajos. Un tad izlasiet Eunes disertāciju par slepkavu raksturojumiem un izpausmēm. Okay? Un, jā, es uzdošu kontroles jautājumus! Tādēļ bīstieties un gatavojieties! Bet tagad varat iet!

Noklaudzēja krēslu sēdekļi.

Katrīne palika sēžam un vēroja garāmejošos studentus. Beigās auditorijā palika trīs cilvēki: viņa pati, lektors, kurš dzēsa uz tāfeles uzrakstīto, un meitene ar zirgasti, kura, pasitusi piezīmes padusē, bija nostājusies viņam tieši aiz muguras. Meitene bija slaida, un viņas balss tagad skanēja citādi nekā lekcijas laikā.

-   Vai tev nešķiet, ka sērijveida slepkava, kuru tu notvēri Austrālijā, guva apmierinājumu, nogalinot tās sievietes?

Nedabiski bērnišķīga balss. Kā meitēnam, kurš grib pieglaimoties tēvam.

-     Silje…

-    Es domāju, ka viņš tās izvaroja. Un tai taču vajadzēja būt diezgan labai sajūtai.

-     Izlasi disertāciju, tad nākamajā reizē varēsim atgriezties pie šī jautājuma, okay?

-     Okay.

Tomēr viņa turpināja stāvēt. Pašūpojās uz papēžiem. It kā cenšoties pastiepties uz pirkstgaliem, Katrīne iedomājās. Lai aizsniegtos līdz viņam. Bet lektors, nepievēršot meitenei uzmanību, vāca savus

papīrus ādas mapē. Tad meitene strauji pagriezās un devās augšup pa kāpnēm uz durvju pusi. Pamanījusi Katrīni, palēnināja soļus, uzmanīgi nopētīja viņu, tad uzņēma ātrumu un nozuda aiz durvīm.

-    Sveiks, Harij! Katrīne klusi ieteicās.

-    Sveika, Katrīn! nepaceļot galvu, viņš atbildēja.

-    Tu labi izskaties.

-    Tu arī, viņš teica un aizvilka ciet ādas mapes rāvējslēdzēju.

-    Vai redzēji, ka es ienācu?

-    Es jutu, ka tu ienāc!

Viņš pacēla galvu. Un pasmaidīja. Katrīni vienmēr pārsteidza tas, kā smaids pārvērš viņa seju. No tās pazuda cietā, noraidošā un noguruma pilnā izteiksme, kuru viņš nēsāja kā nodilušu mēteli. Un vienā mirklī viņš spēja pārvērsties par rotaļīgu, pieaugušu puisēnu, kas izstaro saules gaismu. Kā saulaina jūlija diena Bergenā tikpat gaidīta, bet reta un īsa.

-    Ko tas nozīmē? viņa painteresējās.

-    To, ka es gandrīz gaidīju, ka tu atnāksi.

-    Tiešām?

-    Jā. Un mana atbilde ir šāda: nē.

Viņš pasita mapīti padusē, ar četriem gariem soļiem pārvarēja kāpnes līdz Katrinei un apskāva viņu.

Viņa piespiedās tam klāt, ieelpoja viņa smaržas.

-     Ko nozīmē nē, Harij?

-    Nē, tu mani nedabūsi! viņš iečukstēja Katrinei ausī. Bet tu taču to zināji!

-    Uhh! viņa iesaucās un izlikās, ka mēģina atbrīvoties no Harija skavām. Ja nebūtu tās briesmonītes, man vajadzētu tikai piecas minūtes, lai tu, puisīt, jau kulstītu asti! Un es neteicu, ka tu izskaties tik labi.

Viņš iesmējās, palaida viņu vaļā, un Katrīne juta, ka Harijs labprāt būtu varējis turēt viņu apskautu mazliet ilgāk. Viņa nekad nebija īsti zinājusi, vai tiešām vēlas Hariju, vai varbūt viņa pārstāja par to domāt, jo tas likās tik nereāli un ar laiku viss izvērtās par joku ar neskaidru jēgu. Turklāt Harijs atkal bija kopā ar Rākelu jeb briesmonīti, kā viņš ļāva Katrinei to dēvēt, jo šis definējums bija tik aplams, ka vienīgi pasvītroja Rākelas kaitinošo skaistumu.

Harijs paberzēja nevīžīgi noskūto zodu.

-     Nu, ja jau tu neatnāci mana neatvairāmā ķermeņa dēļ, tad tam jābūt… Viņš pacēla rādītājpirkstu. Sapratu! Mana izcilā galva!

-     Gadiem ritot, amizantāks tu arī neesi kļuvis!

-    Un mana atbilde joprojām ir nē. Arī to tu zināji!

-    Vai tev ir kabinets, kur varam aprunāties?

-     Gan jā, gan nē. Kabinets man ir, bet tajā mēs nevaram runāt par to, vai varu jums palīdzēt tajā slepkavības lietā.

-     Slepkavību.

-     Cik esmu sapratis, ir tikai viena lieta.

-     Fascinējoši, vai ne?

-     Nemēģini! Esmu izbeidzis to dzīvi, un tu to zini!

-     Harij, šī ir lieta, kur tu esi ļoti nepieciešams. Un lieta, kas vajadzīga tev.

Šoreiz smaids izzuda no viņa sejas.

-     Slepkavības lieta man vajadzīga tikpat ļoti kā alkohols, Katrīn! Sorry! Ietaupi laiku un sameklē nākamo alternatīvu!

Viņa paskatījās uz Hariju. Apjauta, ka salīdzinājums ar alkoholu radies ļoti strauji. Tas apstiprina viņas aizdomas, ka Harijam vienkārši ir bail. Viņš baidās, ka, tikai uzmetot acis lietas materiāliem, sekas būtu tādas pašas kā malkam alkohola. Viņš nespētu apstāties un tiktu norīts un sagremots. Vienu mirkli viņa sajuta sirdsapziņas pārmetumus, negaidītu nicinājuma lēkmi pati pret sevi. Bet tad atcerējās nozieguma vietas fotogrāfijas. Antona Miteta ielauzto galvaskausu.

-    Tev nav alternatīvas, Harij!

-     Varu iedot jums vairākus uzvārdus, Harijs teica. Ir viens puisis, ar kuru kopā mācījos FIB kursos. Varu piezvanīt un…

-             Harij… Katrīne satvēra viņu aiz elkoņa un pieveda pie durvīm.

-     Vai tavā kabinetā ir kafija?

-     Protams, bet, kā jau teicu…

-     Aizmirsti par lietu, vienkārši parunāsim par veciem laikiem!

-     Vai tev tam pietiks laika?

-     Man vajag izklaidēties.

Viņš paskatījās uz Katrīni. Gatavojās kaut ko sacīt, bet pārdomāja. Pamāja ar galvu.

-     Labi.

Viņi uzkāpa stāvu augstāk un pa koridoru devās uz kabinetiem.

-    Dzirdēju, ka tu velc ārā materiālus no Stoles Eunes psiholoģijas lekcijām, Katrīne ieteicās. Viņai, kā parasti, nācās gandrīz skriet, lai turētos līdzās Harija septiņjūdžu soļiem.

-     Daru, ko varu, jo viņš taču bija labākais!

-    Piemēram, ka garīgi slims ir viens no nedaudzajiem precīzajiem apzīmējumiem medicīnā intuitīvi saprotams un reizē poētisks, bet šādi izteicieni vienmēr nonāk samazgu bedrēs, jo dumjie speciālisti uzskata, ka miglaini izteicieni veicina pacienta labsajūtu.

-    Jā! Harijs piekrita.

-     Tādēļ es vairs neesmu maniakāli depresīva. Un neesmu vairs uz robežas. Man ir otrā tipa bipolārie traucējumi.

-     Otrā?

-     Vai saproti? Kāpēc Eune nelasa lekcijas? Man likās viņam tas patīk.

-    Viņš gribēja dzīvot labāk. Vienkāršāk. Vairāk laika pavadīt kopā ar tiem, kurus mīl. Gudrs lēmums.

Viņa sāniski paskatījās uz Hariju.

-    Jums vajadzēja viņu pārliecināt. Sabiedrībā nevienam nedrīkst atļaut neizmantot tik izcilu talantu nozarē, kurā tas visvairāk nepieciešams. Vai nepiekrīti?

Harijs īsi iesmējās.

-     Tu nepadodies, vai ne? Es uzskatu, Katrīn, ka esmu vajadzīgs šeit. Un akadēmija neuzaicina Euni tāpēc, ka vairāk vēlas redzēt lektorus formās, nevis civilistus!

-    Tu neesi formā!

-Tur jau tā lieta! Es vairs neesmu policijā, Katrīn! Tāda bija mana izvēle, un tas nozīmē, ka es vai mēs tagad atrodamies citā vietā.

-    Kā tu ieguvi šo rētu deniņos? viņa iejautājās un juta, ka Harijs gandrīz nemanāmi, bet zibenīgi sabožas.

Viņš nepaspēja atbildēt, kad koridorā atskanēja kāda skanīga balss:

-    Harij!

Abi apstājās un pagrieza galvas. Maza auguma, plecīgs vīrs ar sarkanu bārdu bija iznācis no kāda kabineta un grīļīgā gaitā viņiem tuvojās. Katrīne kopā ar Hariju pagājās viņam pretī.

-    Tev ir viesi! nācējs nodārdināja krietni attālāk, nekā normālas sarunas gadījumā tas būtu iespējams.

-     Protams, Harijs sacīja. Katrīne Brata. Šis ir Arnolds Folkestads.

-     Es gribēju sacīt: tev ir viesi kabinetā, Folkestads atbildēja, apstājās, vairākkārt dziļi ieelpoja un pastiepa uz Katrīnes Bratas pusi platu, vasarraibumainu plaukstu.

-     Mēs ar Arnoldu lasām lekcijas par slepkavību izmeklēšanu, Harijs paskaidroja.

-     Un, tā kā viņš runā par šīs profesijas interesantāko daļu, tad, protams, ir populārākais no mums, Folkestads noburkšķēja. Bet man jāstāsta par realitāti: par metodēm, tehniskajiem jautājumiem, ētiku un likumiem. Pasaule ir netaisna.

-     No otras puses, Arnoldam ir zināšanas pedagoģijā, Harijs piebilda.

-     Bet panākumus gūst kucēns! Folkestads pasmējās.

Harijs sarauca pieri un jautāja:

-     Tas viesis taču nav…

-     Nomierinies, tā nav Siljes Grāvsengas jaunkundze, tikai seni kolēģi. Es viņus pacienāju ar kafiju.

Harijs asi paskatījās uz Katrīni, tad pagriezās un ātri aizsoļoja uz kabinetu. Katrīne un Folkestads nolūkojās tam pakaļ.

-    Ak Dievs, vai es pateicu kaut ko muļķīgu? Folkestads izbrīnā pavaicāja.

-     Es saprotu, ka to var uztvert kā aplenkuma taktiku, Beāte, paceldama kafijas krūzīti, sacīja.

-     Vai tev liekas, ka tā nav aplenkšana? Harijs noprasīja un atgāzās krēslā, cik vien to atļāva mazā kabineta izmēri.

Rakstāmgalda pretējā pusē aiz papīru kaudzēm, iespiedušies krēslos, sēdēja Beāte Lenna, Bjērns Holms un Katrīne Brata. Sasveicināšanās stadija bija īsa. Ātri rokasspiedieni, iztika bez apskāvieniem. Nebija vārgu mēģinājumu papļāpāt. Harijs Hols neko tādu nepiedāvāja. Viņš uzaicināja ķerties pie lietas. Un viņi, protams, saprata, ka viņš zina, par ko būs runa.

Beāte iedzēra malciņu, negribot nodrebinājās un ar neapmierinātu sejas izteiksmi nolika plastmasas glāzīti.

-      Es zinu, ka tu esi izlēmis vairs nenodarboties ar operatīvo darbu, Beāte sacīja. Un zinu arī to, ka tev ir nopietnāki iemesli tā rīkoties nekā vairumam citu. Bet, vienalga, rodas jautājums: vai tu šoreiz nevari izdarīt izņēmumu? Tu tomēr esi mūsu vienīgais speciālists sērijveida slepkavību lietās. Valsts ir investējusi naudu, lai tu izglītotos FIB un…

-     …un tu zini, ka esmu par to samaksājis ar asinīm, sviedriem un asarām, Harijs viņu pārtrauca. Un ne tikai ar savām asinīm un savām asarām!

-     Es neesmu aizmirsusi, ka Sniegavīra lietā Rākela un Oļegs nokļuva ugunslīnijā, bet…

-    Atbilde ir nē! Harijs noteica. Es apsolīju Rākelai, ka neviens no mums tur neatgriezīsies. Un šoreiz esmu nolēmis savu solījumu pildīt.

-     Kā iet Oļegam? Beāte iejautājās.

-     Labāk, Harijs atbildēja un piesardzīgi paskatījās uz viņu. Tu jau zini viņš atrodas rehabilitācijas klīnikā Šveicē.

-     Prieks to dzirdēt! Un Rākela ir dabūjusi darbu Ženēvā?

-Jā.

-    Vai braukā?

-     Galvenais noteikums ir četras dienas Ženēvā un trīs šeit, mājās. Oļegam ir labi, ja māte atrodas tuvumā.

-    Ļoti labi saprotu, Beāte turpināja, jo tad taču viņi savā ziņā ir ārpus ugunslīnijas, vai ne? Un tu nedēļu esi viens. Pa dienu vari darīt, ko vēlies.

Harijs klusi iesmējās.

-     Dārgā Beāte, laikam pārāk neskaidri izteicos! Tas ir tas, ko gribu! Lasīt lekcijas. Mācīt citus.

-     Kopā ar mums ir Stole Eune, Katrīne ierunājās.

-    Viņam paveicies! Harijs sacīja. Un jums arī. Par sērijveida slepkavībām viņš zina tikpat daudz, cik es.

-    Vai esi drošs, ka viņš nezina vairāk? Katrīne, saraukusi uzaci, smaidot pajautāja.

Harijs iesmējās.

-     Labs mēģinājums, Katrīn! Okay. Viņš zina vairāk!

-      Ak Dievs! Katrīne novaidējās. Kur palicis konkurences instinkts?

-    Jūsu trīs un Stoles Eunes kombinācija ir labākais variants šajā lietā. Man tagad būs nodarbība, tādēļ…

Katrīne lēni pašūpoja galvu.

-     Kas ar tevi noticis, Harij?

-    Labas lietas, Harijs atbildēja. Ar mani ir noticis tikai labais.

-     Dzirdēju un sapratu, Beāte sacīja un piecēlās. Un tomēr vēlos pajautāt, vai varēsim reizēm palūgt tev padomu?

Viņa redzēja, ka Harijs grasās papurināt galvu, tādēļ steidzīgi piebilda:

-     Tagad neatbildi! Es piezvanīšu vēlāk.

Trīs minūtes vēlāk, kad Harijs bija devies uz auditoriju, kurā jau pulcējās studenti, Beāte, stāvēdama koridorā, iedomājās, ka tā varbūt ir taisnība varbūt sievietes mīlestība spēj glābt vīrieti. Un šoreiz viņa šaubījās, vai citas sievietes pienākuma apziņa spētu iedzīt viņu atpakaļ ellē. Bet tas bija viņas uzdevums. Viņš bija izskatījies tik šokējoši vesels un laimīgs! Viņa labprāt netraucētu Hariju, bet zināja, ka drīz vien tie uzradīsies atkal šie nogalināto kolēģu gari. Viņas nākamā doma bija: tie nav pēdējie.

Tūlīt pēc atgriešanās katlumājā viņa piezvanīja Harijam.

Riko Herrems nodrebēja un pamodās.

Tumsā samirkšķinājis acis, viņš fokusēja skatienu uz balto ekrānu trīs solu rindas sev priekšā, kur kāda resna sieviete grābstījās ap zirgu. Viņš juta, ka straujie pulsa sitieni sāk pierimt. Nav iemesla panikai viņš joprojām atrodas zivju veikaliņā, un viņu bija pamodinājušas kāda jauna skatītāja radītas vibrācijas, kad tas apsēdās viņam aiz muguras. Riko pavēra muti un mēģināja ievilkt plaušās mazliet skābekļa. Gaisa, kas smirdēja pēc sviedriem, tabakas dūmiem un kaut kā līdzīga zivju smakai, tomēr zivju te nebija. Mūena zivju veikaliņš četrdesmit gadus bija tirgojis oriģinālu kombināciju: relatīvi svaigas zivis uz letes un relatīvi jaunus pornožurnālus zem letes. Kad Mūens veikaliņu pārdeva un devās pensijā, lai sistemātiskāk

varētu nodzerties, jaunie īpašnieki pagrabiņā atvēra diennakts kinozāli, kurā rādīja parastās pornogrāfijas filmas. Bet, kad VHS un DVD atņēma tiem klientus, nācās specializēties un sākt rādīt filmas, kuru internetā nav, vismaz neriskējot pievērst sev policijas uzmanību.

Skaņa bija tik klusa, ka Riko varēja dzirdēt, kā tumsā ap viņu sēdošie onanē. Viņam bija paskaidrots, ka tas tiek darīts speciāli, ka tieši tādēļ skaņa ir tik klusa. Pats viņš jau sen bija pāraudzis pusaudža gadu sajūsmu par grupveida onanēšanu un ne tādēļ šeit sēdēja. Ne tādēļ tūlīt pēc atbrīvošanas viņš bija meties šurp un nosēdējis divas diennaktis, ar nelieliem, īsiem pārtraukumiem, lai paēstu, aizietu uz tualeti un pagādātu sev dzeramo. Kabatā viņam joprojām glabājās četras rohipnola tabletes. Būs ar tām jāpietiek.

Protams, viņš nevarēja atlikušo mūža daļu pavadīt zivju veikaliņā. Riko bija izdevies pierunāt māti aizdot viņam desmittūkstoš kronu, un, kamēr Taizemes vēstniecība noformēs viņam pagarinātu tūristu vīzu, zivju veikaliņš piedāvāja tumsu un anonimitāti, lai neviens viņu neatrastu.

Riko vēlreiz ievilka plaušās gaisu. Bija sajūta, it kā tas sastāvētu vienīgi no slāpekļa, argona un ogļskābās gāzes. Viņš paraudzījās pulkstenī. Fosforescējošais rādītājs stāvēja pie cipara “6”. Kas bija: vakars vai rīts? Šeit iekšā valdīja mūžīga nakts, bet vajadzētu būt vakaram. Vairākkārt uzradās smakšanas sajūta. Kaut tikai nesāktos klaustrofobija, tikai ne tagad! Jātiek ārā no valsts! Prom. Tālu prom no Valentīna. Velns, kā viņš ilgojās pēc kameras! Pēc vientulības. Pēc miera. Pēc gaisa, ko var elpot!

Sieviete ekrānā darbojās bez mitas, bet viņai nācās pavirzīties līdzi zirgam, kas bija paspēris dažus soļus uz priekšu, tādēļ uz mirkli tie nozuda no ekrāna.

-     Sveiks, Riko!

Riko sastinga. Balss bija klusa, čukstoša, bet viņam likās, it kā ausī kāds būtu iedūris lāsteku.

-     “Vanessa’s Friends". īsta astoņdesmito gadu klasika! Vai zināji, ka ierakstu laikā Vanesa gāja bojā? Viņu samīdīja ķēve. Kā tev liekas: vai greizsirdības dēļ?

Riko gribēja pagriezties, bet kāda roka satvēra viņu pie kakla un sažņaudza kā skrūvspīlēs. Viņš gribēja iekliegties, taču cimdota

plauksta jau uzgūla Riko mutei un degunam. Viņš ieelpoja skābu slapjas vilnas smaku.

-    Jūtos apbēdināts, ka tik viegli tevi atradu! Perverss kino. Diezgan dabiski, vai ne? Klusi smiekli. Turklāt tavs sarkanais pauris spīd kā bāka! Izskatās pēc ekzēmas, kas tagad stipri iekaisusi, Riko! Stresa laikā tā uzliesmo. Vai tā nav?

Plaukstas spiediens uz Riko mutes nedaudz atslāba, un viņam izdevās mazliet ieelpot. Gaiss oda pēc kaļķu putekļiem un slēpju ziedes.

-     Klīst baumas, Riko, ka īlā tu esot pļāpājis ar kādu policisti. Vai jums ir kaut kas kopīgs?

Vilnas cimds no viņa mutes aizvācās prom. Riko smagi elpoja, ar mēli meklējot mutē siekalas.

-     Es neko neteicu! viņš izdvesa. Zvēru! Kādēļ man tas vajadzīgs? Pēc pāris dienām es, vienalga, tiktu ārā!

-     Nauda.

-     Man ir nauda.

-     Tu visu savu naudu iztērēji sievietēm, Riko! Saderam, ka tev kabatā ir tabletes!

-     Es nemeloju! Parīt nozūdu uz Taizemi. Apsolu, ka manis dēļ tev nebūs problēmu!

Riko saklausīja, ka viņa pēdējie vārdi izskan kā līdz nāvei pārbiedēta cilvēka lūgums, bet viņam bija vienalga. Viņš bija līdz nāvei nobijies!

-     Nomierinies, Riko! Neesmu domājis nodarīt ko ļaunu savam tetovētājam. Var taču uzticēties cilvēkam, kuram esi ļāvis sevi durstīt ar adatām. Vai tā ir?

-    Tu… tu vari man uzticēties!

-     Labi. Pataija tas izklausās labi!

Riko neatbildēja. Viņš nebija ieminējies, ka gatavojas doties uz Pataiju, kā… Riko gandrīz nogāzās atmuguriski, jo sarunbiedrs pieceldamies atbalstījās pret viņa krēsla atzveltni un pavilka to uz savu pusi.

-    Man ir jāiet, jāpaveic viens darbiņš. Bet tu izbaudi sauli, Riko! Esmu dzirdējis, ka tā dziedē ekzēmu!

Riko pagriezās un pacēla galvu. Runātājs bija aizsedzis sejas apakšējo daļu ar kabatlakatiņu, un bija pārāk tumšs, lai viņš spētu saskatīt pat tā acis. Vīrietis spēji pieliecās viņam klāt.

-    Vai tu zināji, ka sekcijas laikā Vanesai atklāja ārstniecības zinātnē līdz šim nepazīstamas veneriskās slimības? Mans padoms: turies pie savas sugas!

Riko noraudzījās pakaļ būtnei, kura aizsteidzās uz izejas pusi. Redzēja, kā tas noņem lakatiņu no sejas. Paspēja ievērot, ka gaisma no zaļās izejas plāksnītes krīt viņam sejā, pirms tas nozuda aiz melnā filca aizkara. Likās, it kā telpā atkal būtu ieplūdis skābeklis, un Riko, skatoties uz skrejošo figūriņu, kurš bija atainots uz izejas plāksnītes, iesūca to sevī.

Viņš bija apjucis.

Apjucis tādēļ, ka vēl joprojām dzīvoja, un apjucis no tā, ko tikko bija redzējis. Ne tāpēc, ka perversie ir pacentušies atrast atkāpšanās ceļus tos vienmēr atrada. Riko bija apjucis tāpēc, ka tas nebija viņš. Balss bija tā pati, smiekli arī. Bet cilvēks, kuru viņš uz sekundes daļu bija ieraudzījis zaļajā gaismā, nebija viņš. Tas nebija Valentīns.

17.   nodaĻa

-    Tātad tu ievācies šeit? Beāte, aplūkojot lielo virtuvi, iejautājās.

Pār Holmenkollenes pakalniem un kaimiņu villām jau bija nolaidusies tumsa. Neviena no šīm villām nelīdzinājās cita citai, bet to kopīgā īpatnība bija tāda, ka tās bija vismaz divreiz lielākas par māju Oslo austrumdaļā, ko Beāte tika mantojusi no mātes, to žogi bija divas reizes augstāki, tajās bija divvietīgas garāžas un uz pastkastītēm dižojās divi, ar defisi atdalīti, uzvārdi. Beāte zināja, ka viņai ir aizspriedumi pret Oslo rietumdaļu, un tomēr Harijs Hols šajā apkārtnē neparasti iederējās.

-    Jā, Harijs atbildēja un ielēja abiem kafiju.

-    Vai nav… vientulīgi?

-     Mm. Vai jūs ar meitiņu ari nedzīvojat vienas?

-    Jā, bet…

Viņa neturpināja. Gribēja sacīt, ka pati dzīvo ērtā, dzeltenā mājiņā, kas būvēta Gerhardsena' stilā, atjaunošanas periodā pēc Otrā pasaules kara, vienkāršā un praktiskā, bez nacionāli romantiskās manieres, kad naudīgi cilvēki cēla lauku mājām līdzīgus cietokšņus tādus kā šī. Rākelas no tēva mantotās mājiņas melni nobeicētie baļķi pat saulainās dienās radīja mūžīgas tumsas un nomāktības iespaidu.

-    Rākela atgriezīsies brīvdienās, viņš ieteicās un pacēla krūzīti pie lūpām.

-     Tātad viss kārtībā?

-    Viss ir vienkārši lieliski.

Beāte pamāja ar galvu un paskatījās uz Hariju. Uz to, kā viņš mainījies. Ap acīm parādījušās smieklu krunciņas, tomēr viņš izskatījās

1 Bijušais Norvēģijas premjerministrs.

jaunāks. Titāna protēze, kas aizstāja labās rokas lielo pirkstu, viegli tinkšķēja pret krūzīti.

-     Un kā ir tev? Harijs pajautāja.

-    Labi. Esmu ļoti aizņemta. Mana meitiņa ir atbrīvota no skolas, lai varētu paciemoties pie vecmāmiņas Steinhjerā.

-     Tiešām? Savādi, cik strauji… Viņš pievēra acis un klusi iesmējās.

-     Jā, Beāte atbildēja un iedzēra malciņu kafijas. Harij, es gribēju tevi satikt, jo vēlos zināt, kas notika.

-    Es zinu, Harijs sacīja. Biju nodomājis ar tevi sazināties, bet man vajadzēja sakārtot visu, kas attiecas uz Oļegu. Un tikt skaidrībā pašam ar sevi.

-     Stāsti!

-    Okay, Harijs piekrita un nolika krūzīti uz galda. Tu biji vienīgā, kurai es visu stāstīju, kad risinājās tā lieta. Tu man palīdzēji, un es esmu tev parādā lielu pateicību, Beāte! Un tu esi vienīgā, kura visu uzzinās. Bet vai esi pārliecināta, ka vēlies zināt? Tas var nostādīt tevi zināmas dilemmas priekšā!

-     Es kļuvu līdzvainīga jau tad, kad tev palīdzēju, Harij! Un mēs atbrīvojāmies no vijolītes. Uz ielām tās vairs nav!

-     Fantastiski! Harijs sausi noteica. Tirgus ir atgriezies pie heroīna, kreka un amfetamīna.

-     Un vijolītes tirgoņa vairs nav. Rūdolfs Asajevs ir miris!

-     Es zinu.

-    Tiešām? Tu zināji, ka viņš ir miris? Bet vai zināji, ka viņš vairākus mēnešus nogulēja komā Centrālajā slimnīcā?

Harijs sarauca uzacis.

-     Asajevs? Es domāju, ka viņš nomira vienā no Leon viesnīcas istabām!

-    Tur viņš tika atrasts. Asinis pludoja pa visu grīdu no sienas līdz sienai. Bet viņiem izdevās noturēt to pie dzīvības. Līdz šim brīdim. Kā tu zini par Leon? Visa informācija tika turēta noslēpumā.

Harijs neatbildēja. Grozīja plaukstā kafijas krūzīti.

-    Velns, tikai ne… Beāte ievaidējās.

Harijs paraustīja plecus.

-     Es taču teicu, ka tu varbūt negribēsi to zināt!

-     Vai tu iegrūdi viņā to nazi?

-     Vai līdzēs, ja teikšu, ka tas notika pašaizsardzības nolūkā?

-    Gultas dēlī mēs atradām lodi. Bet naža dūriena vieta bija plata un dziļa, Harij! Tiesu mediķis teica, ka asmens varētu būt ticis vairākkārt pagriezts.

Harijs skatījās krūzītē.

-    Njā, acīmredzot es darbiņu tomēr neizdarīju pietiekami pamatīgi!

-    Godīgi sakot, Harij… tu… tu… Beāte nebija radusi pacelt balsi, un tagad tā skanēja kā vibrējošs zāģa asmens.

-    Viņš pārvērta Oļegu par narkomānu, Beāte! nepaceldams acis no krūzītes, Harijs čukstus noteica.

Viņi sēdēja klusēdami un ieklausījās dārgajā Holmenkollenes klusumā.

-     Vai tas bija Asajevs, kurš iešāva tev galvā? Beāte beidzot iejautājās.

Harijs pārlaida pirkstu pār jauno rētu pieres malā.

-    Kāpēc tu domā, ka tas bija šāviens?

-     Tiešām, ko gan es zinu par ložu ievainojumiem, es jau esmu tikai tehniķe krimināliste!

-    Okay, tas bija kāds puisis, kurš strādāja Asajeva labā! Harijs sacīja. Trīs šāvieni no tuva attāluma. Divi krūtīs. Trešais galvā.

Beāte vēroja Hariju. Saprata, ka viņš runā patiesību. Arī to, ka tā nav visa patiesība.

-    Un kā ir iespējams izdzīvot?

-    Es divas diennaktis biju staigājis ar ložu necaurlaidīgu vesti. Tai bija pienācis laiks izdarīt kādu labu darbu. Bet šāviens galvā mani nogāza. Tas būtu mani piebeidzis, ja vien…

-Ja vien…?

-Ja vien tas puisis nebūtu aizskrējis līdz ātrās palīdzības punktam Stūrgātā. Viņš piedraudēja ārstam, un tas mani izglāba.

-     Ko tu runā? Kāpēc es neko par to nezinu?

-    Ārsts mani salāpīja un gribēja nosūtīt uz slimnīcu, bet es laicīgi atjēdzos un parūpējos, lai mani atsūta uz mājām.

-     Kādēļ?

-    Nevēlējos sacelt traci. Kā tagad iet Bjērnam? Vai viņam ir kāda sieviete?

-    Šis puisis… vispirms viņš mēģināja tevi nogalināt, bet pēc tam izglāba? Kurš…?

-     Viņš nemēģināja mani nošaut, tas bija nelaimes gadījums!

-    Nelaimes gadījums? Trīs šāvieni nav nelaimes gadījums, Harij!

-Ja tev ir abstinence no vijolītes un rokā Odessa, tad tā var notikt.

-     Odessa?

Beāte pazina šo ieroci: lēta krievu Stečkina pistoles kopija. Fotogrāfijās Odessa izskatījās pēc vidēji talantīga metālista kopā sametināta bezformas pistoles un automāta hibrīda. Bet tā bija populāra krievu urku profesionālu noziedznieku vidū, jo ar to varēja šaut gan pa vienai patronai, gan kārtām. Viegls piespiediens Odessa mēlītei, un tu pēkšņi esi izšāvis jau divas lodes. Vai trīs. Viņa tūlīt arī atcerējās, ka Odessa izmanto reto Makarov pistoles kalibru 9 x 18 mm to pašu, ar kādu tika nošauts Gusto Hansens.

-    Es gribētu apskatīt šo ieroci, Beāte lēni ieteicās un pamanīja, kā Harija skatiens nevilšus ieslīd istabā. Viņa pagriezās, taču neieraudzīja neko citu kā vien senu, melnu stūra skapi.

-    Tu neatbildēji kas bija šis puisis? Beāte turpināja.

-    Nav svarīgi, Harijs noteica. Viņš jau sen nav tavā jurisdikcijā.

Beāte pamāja ar galvu.

-    Tu aizsargā kādu, kurš tevi gandrīz nogalināja!

-    Toties uzslavu pelna tādēļ, ka izglāba mani!

-    Tāpēc tu viņu aizstāvi?

-    Vai nepiekrīti, ka bieži vien nav skaidrs, kā mēs izvēlamies to, kuru gribam aizstāvēt?

-    Jā gan, Beāte atbildēja. Ņemsim, piemēram, mani. Es aizstāvu policistus. Tā kā es nodarbojos ar seju atpazīšanu, tad piedalījos bārmeņa nopratināšanā no bāra Come As You Are, kurā Asajeva narkotiku dīleri nogalināja kāds gara auguma gaišmatains puisis, ar rētu no mutes kaktiņa līdz ausij. Es rādīju bārmenim fotogrāfijas un ilgu laiku runāju. Un tu taču zini, ka ar vizuālo atmiņu ir ļoti viegli manipulēt. Liecinieki vairs neatceras to, ko, viņuprāt, tie atceras. Galu galā bārmenis pilnīgi pārliecinājās, ka tas cilvēks bārā nav bijis Harijs Hols, kura fotogrāfijas viņam parādīju.

Harijs klausījās Beātē, tad lēni pamāja ar galvu.

-     Paldies!

-    Es gribēju sacīt, ka nav, par ko pateikties, Beāte atbildēja un pacēla pie lūpām kafijas krūzīti. Bet, kas bijis, bijis. Man ir priekšlikums, kā tu varētu pateikties.

-     Beāte…

-    Es aizstāvu policistus! Tu zini, ka mani personīgi aizskar tas, ja policisti iet bojā, pildot dienesta pienākumus. Jaks. Un mans tēvs. Viņa juta, ka neviļus pieskaras ar roku auskariņam tēva uniformas pogai, pārveidotai par auskaru. Mēs nezinām, kurš būs nākamais, bet esmu nodomājusi darīt jebko, lai šo velnu apturētu, Harij! Jebko! Vai saproti?

Harijs neatbildēja.

-    Piedod! Protams, tu saproti! Beāte klusi piebilda. Tev pašam ari ir mirušie, par kuriem jādomā!

Harijs paberzēja labās rokas plaukstas virspusi pret krūzīti, it kā tā saltu, tad piecēlās un piegāja pie loga. Bridi stāvēja, tad ierunājās:

-Tu jau zini, ka šeit ieradās slepkava un gandrīz nogalināja Oļegu un Rākelu. Un tā bija mana vaina!

-    Tas notika sen, Harij!

-    Tas bija vakar! Tas vienmēr būs vakar. Nekas nav mainījies. Bet es tomēr mēģinu. Mēģinu mainīties pats!

-     Un kā tev veicas?

Harijs paraustīja plecus.

-     Kā pa kalniem. Vai esmu tev stāstījis, ka nekad neesmu atcerējies nopirkt dāvanu Oļegam dzimšanas dienā? Kaut ari Rākela man atgādināja par šo datumu jau vairākas nedēļas pirms tam, vienmēr gadījās kaut kas tāds, kas manā atmiņā izdzēsa šo informāciju. Es aizbraucu pie viņiem, ieraudzīju par godu dzimšanas dienai izrotātās telpas, un man kā vienmēr nācās ķerties pie vecā trika. Harijs savilka vienu mutes kaktiņu pussmaidā. Es teicu, ka man jānopērk cigaretes, metos mašīnā, aizdrāzos līdz tuvākajai uzpildes stacijai un nopirku dažus CD diskus vai kaut ko citu. Mēs taču zinājām, ka Oļegs nojauš, kas notiek, tādēļ mums ar Rākelu bija noruna. Kad ienācu pa durvīm, tur jau stāvēja Oļegs un vēroja mani ar savām tumšajām acīm. Bet, pirms viņš paspēja sākt mani iztaujāt, Rākela

pasteidzās mani apskaut, it kā es ilgu laiku būtu bijis prom. Viņa izvilka šos diskus vai ko citu, kas nu tur bija aizbāzts aizmugurē aiz bikšu jostas, veikli noslēpa un aizgāja, tad pie manis metās Oļegs. Desmit minūtes vēlāk Rākela, paspējusi dāvanu iesaiņot un uzrakstīt novēlējumus, to pasniedza.

-     Un?

-    Un nesen Oļegam bija dzimšanas diena. Viņš saņēma no manis iesaiņotu dāvanu. Teica, ka nepazīstot rokrakstu uz kartītes. Es atbildēju: tas tāpēc, ka rokraksts ir mans.

Beāte īsi pasmaidīja.

-Jauks stāstiņš! Laimīgas beigas, un viss!

-    Paklausies, Beāte! Esmu atbildīgs par šiem diviem cilvēkiem, un man viņi joprojām ir vajadzīgi! Un es jūtos laimīgs, ka arī viņiem esmu nepieciešams. Būdama māte, tu zini, kāda tā ir svētība un reizē lāsts būt vajadzīgam!

-Jā. Un es mēģinu pateikt, ka arī tu mums esi vajadzīgs!

Harijs panācās atpakaļ un pāri galdam pieliecās viņai tuvāk.

-    Ne tik ļoti kā šiem diviem, Beāte! Darbā neviens nav neaizvietojams, pat ne…

-     Protams, mēs varam aizvietot tos, kuri ir miruši. Turklāt viens taču bija arī pensionārs. Un mēs atradīsim pietiekami daudz cilvēku, lai aizstātu tos, kuri vēl tiks noslepkavoti!

-     Beāte…

-     Vai esi redzējis šīs?

Harijs nepaskatījās uz fotogrāfijām, ko viņa izņēma no somiņas un nolika uz virtuves galda.

-    Viss salauzīts, Harij! Neviena vesela kauliņa! Pat man bija grūtības ar identificēšanu.

Harijs turpināja stāvēt. Kā saimnieks, kurš dod mājienu, ka ir jau vēls. Bet Beāte turpināja sēdēt. Iedzēra malciņu no krūzītes. Nekustējās. Harijs nopūtās. Viņa iedzēra vēl mazliet.

-     Pēc atgriešanās no rehabilitācijas Oļegs, šķiet, ir nodomājis studēt tieslietas, vai ne? Un pēc tam iestāties Policijas akadēmijā?

-     Kur tu to uzzināji?

-     No Rākelas. Pirms ierados šeit, es ar viņu runāju.

Harija gaišzilās acis satumsa.

-     Ko tu darīji?

-     Piezvanīju viņai uz Šveici un pastāstīju, par ko ir runa. Tas ir ļoti nepiedienīgi, piedod, lūdzu! Bet, kā jau teicu, esmu gatava darīt jebko.

Harija lūpas veidoja nedzirdamus lāstus.

-     Un ko viņa atbildēja?

-     Ka tas ir jāizlemj tev.

-    Jā, tā viņa noteikti sacīja!

-    Tad nu tagad es tevi lūdzu, Harij! Es lūdzu tevi Jaka Halvošena dēļ! Vai Ellenas Jeltēnas dēļ! Es lūdzu tevi visu mirušo policistu dēļ. Bet visupirms to vārdā, kuri joprojām ir dzīvi! Un to vārdā, kuri varbūt kļūs par policistiem!

Harija žokļi nikni sakustējās.

-     Es nelūdzu tevi manis dēļ manipulēt ar lieciniekiem, Beāte!

-     Tu nekad neko nelūdz, Harij!

-     Labi. Ir jau vēls, un es gribētu tevi lūgt…

-     …iet prom. Viņa pamāja ar galvu.

Harija sejā bija parādījusies izteiksme, kas lika ļaudīm paklausīt. Tādēļ Beāte piecēlās un izgāja koridorā. Uzvilka mugurā jaku, aizpogāja. Harijs stāvēja durvīs un vēroja viņu.

-    Man žēl, ka esmu tik izmisusi, viņa ieteicās. No manas puses bija nepareizi šādā veidā iejaukties tavā dzīvē! Mēs strādājam. Tas ir tikai darbs! Beāte juta, ka balss tūlīt viņu nodos, un pasteidzās piebilst: Tev, protams, ir taisnība jābūt likumiem un robežām! Paliec sveiks!

-     Beāte…

-     Saldus sapņus, Harij!

-     Beāte Lenna!

Beāte jau bija atvērusi ārdurvis un gatavojās iziet, lai Harijs nepamanītu viņas acīs sariesušās asaras. Bet Harijs bija nostājies viņai blakus un ar roku pieturēja durvis. Viņa balss atskanēja tieši pie Beātes auss:

-    Vai esat padomājuši, kā slepkavam izdodas panākt, lai policisti labprātīgi ierastos veco noziegumu vietās tajās dienās, kuru datumi sakrīt ar slepkavību dienu datumiem?

Beāte atlaida durvju rokturi.

-     Ko tu gribi teikt?

-     Tikai to, ka lasu avīzes. Tajās rakstīja, ka policijas inspektors devies uz Trīvannu ar Golf, kuru atstājis stāvvietā, un sniegā uz ceļa, kas ved uz būdu, ir vienīgi viņa pēdas. Un jums ir videoieraksts no uzpildes stacijas Drammenē, kurā redzams, ka Antons Mitets īsi pirms slepkavības savā mašīnā bijis viens. Viņi taču zināja, ka policisti tika noslepkavoti tieši šādā veidā! Un tomēr viņi ieradās!

-    Protams, mēs par to domājām, Beāte sacīja, bet neatradām pārliecinošu atbildi. Mēs zinām, ka neilgi pirms slepkavībām viņiem tika zvanīts no telefona automāta netālu no noziegumu vietām, tādēļ pieļaujam, ka viņi ir sapratuši, kurš zvana, un tā varētu būt izdevība pašrocīgi sagūstīt slepkavu.

-     Nē, Harijs iebilda.

-     Nē?

-     Noziegumu izmeklēšanas grupa atrada Antona Miteta mašīnas cimdu nodalījumā tukšu pistoli un paciņu ar patronām. Ja viņš domātu, ka sastaps slepkavu, tad vispirms būtu pielādējis savu ieroci.

-    Varbūt līdz ierašanās brīdim viņam nepietika laika un slepkava uzbruka, pirms viņš paspēja atvērt cimdu nodalījumu un…

-    Viņam piezvanīja pulksten desmitos un trīsdesmit vienā minūtē, un benzīns bija uzpildīts pulksten desmitos un trīsdesmit piecās minūtēs. Tātad viņam pietika laika uzpildīt degvielu pēc zvana saņemšanas!

-     Varbūt viņam bija gandrīz tukša tvertne?

-    Nē. “Aflenposten" savā tīkla lapā ir ievietojusi videofailu no benzīna uzpildes stacijas. Tā virsraksts: "Pēdējie kadri ar Antonu Mitetu pirms viņa nāves". Tajā redzams cilvēks, kurš iepilda tvertnē degvielu tikai trīsdesmit sekundes ilgi, tad degvielas pistole noraustās, un tas nozīmē, ka tvertne ir pilna. Mitetam tātad bija pārpārēm benzīna, lai nokļūtu līdz nozieguma vietai un atkal atgrieztos mājās. Tas savukārt nozīmē, ka viņš nebūt nesteidzās.

-    Jā, un tur viņš varēja pistoli pielādēt, tomēr to neizdarīja!

-     Tagad par Trīvannu, Harijs turpināja. Bertilam Nilsenam viņa Golf cimdu nodalījumā arī bija pistole, kuru viņš nepaņēma līdzi. Tātad mums ir divi policisti ar pieredzi slepkavību izmeklēšanā un abi ierodas vietā, kur izdarīta līdz šim neatklāta slepkavība, kaut

gan ir zināms, ka tieši tādā veidā nesen nogalināts viņu kolēģis. Viņi bija varējuši paņemt līdzi ieroci, bet nepaņēma, kaut gan laika tam būtu pieticis. Pieredzējuši policisti, kas ir gatavi tēlot varoņus. Ko tas viss jums izsaka?

-    Okay, Harij! Beāte sacīja, pagriezās un atspieda muguru pret durvīm tā, ka tās aizcirtās ciet. Ko tas nozīmē?

-    Tikai to, ka viņi nedomāja, ka iet sagūstīt slepkavu!

-    Nē-e, tā viņi nedomāja. Varbūt iedomājās, ka dodas uz tikšanos ar glītu sievieti, kura uzbudinās no seksa nozieguma vietā.

Beāte bija domājusi to kā joku, bet Harijs, nemainot sejas izteiksmi, atbildēja:

-     Zvanīja īsu brīdi pirms tikšanās.

Beāte padomāja.

-    Bet ja nu slepkava uzdevās par žurnālistu, kurš vēlas aprunāties par pārējiem neatklātiem noziegumiem citu noziegumu ķīļūdenī? Un pateica Mitetam, ka vēlas satikties vēlu vakarā, lai fotogrāfa uzņēmumiem radītu attiecīgu noskaņu?

-     Lai nokļūtu līdz abām vietām, ir krietni vien jāpacenšas. Vismaz attiecībā uz Trīvannu. Es sapratu, ka Bertils Nilsens braucis no Nēdreeikeres ilgāk par pusstundu. Un nopietni policisti nestrādā par velti, lai presē parādītos vēl kāds šokējošs raksts par slepkavību!

-     Sakot, ka tie nestrādā par velti, tu domā…

-    Jā, tieši tā! Es pieļauju, ka viņi domāja tam ir kaut kāds sakars ar viņu darbu.

-     Ka zvanītājs bijis kāds kolēģis?

-     Mm.

-    Slepkava tiem piezvanīja, uzdevās par policistu, kurš strādājis nozieguma vietā, jo… jo tā potenciāli varētu būt vieta, kurā policistu slepkava varētu uzbrukt nākamreiz un… un… Beāte paraustīja auskariņu formastērpa podziņu savā ausī. …un teica, ka esot vajadzīga viņu palīdzība, lai rekonstruētu pirmo slepkavību!

Kad Harijs iesmējās, Beāte juta, ka smaida kā skolniece, kura pareizi atbildējusi skolotājam un tādēļ nosarkusi.

-    Karsts, karsts! Bet, ņemot vērā virsstundu darba ierobežojumus, domāju, Mitets jutās pārsteigts, ka ticis izsaukts nakts vidū, nevis darba laikā, turklāt, kad vēl ir gaišs!

-     Es padodos!

-     Tiešām? Harijs noteica. Kas tie par telefona zvaniem no kolēģiem, kuri tev liek nakts vidū drāzties velns zina kurp?

Beāte iesita sev pa pieri.

-     Protams! viņa iesaucās. Kādi mēs esam bijuši idioti!

18.   nodaĻa

-     Ko tu runā?! Katrīne iesaucās, drebinoties aukstā vēja brāzmās. Viņas stāvēja uz kāpnēm dzeltenās mājas priekšā Bergslīā.

-    Viņš zvana savu slepkavību upuriem un stāsta, ka atkal uzdarbojies policistu slepkava?

-    Vienkārši un ģeniāli! Beāte sacīja, pārliecinājās, ka atslēga der, pagrieza to slēdzenē un atvēra durvis. Viņiem kāds piezvana, uzdodas par slepkavību izmeklētāju un lūdz tos nekavējoties atbraukt, jo tie esot iepazinušies ar iepriekšējās slepkavības apstākļiem šajā vietā. Viņiem esot vajadzīga informācija, kas varētu palīdzēt izvirzīt prioritātes, kamēr pēdas vēl ir svaigas.

Beāte devās iekšā pirmā. Protams, viņa pazina šo vietu. Kriminālists nekad neaizmirst nozieguma vietu, un tā nav vienkārši klišeja. Istabā viņa apstājās. Saules gaisma plūda caur logu, tās stari kā greizi taisnstūri krita uz kailās, bezkrāsainās koka grīdas. Šeit jau vairākus gadus nebija stāvējusi neviena mēbele. Radinieki lielāko daļu pēc slepkavības droši vien aizveduši prom.

-    Interesanti! Stole Eune ierunājās. Viņš bija nostājies pie loga, no kura starp māju un ēku, kas, pēc viņa domām, bija Bergas ģimnāzija, pavērās skats uz mežu. Slepkava pievilināšanai izmanto paša radīto histēriju ap šīm slepkavībām!

-    Ja es saņemtu šādu telefona zvanu, tad uzskatītu to par gluži ticamu, Katrīne teica.

-    Un tādēļ policisti ierodas neapbruņoti, Beāte turpināja. Tie uzskata, ka briesmas ir garām, ka policija jau ir ieradusies un tādēļ pietiek laika, lai pa ceļam uzpildītu degvielu.

-               Tomēr, Bjērns, košļājot sausmaizlti ar kaviāru, ierunājās,

-     kā slepkava var zināt, ka upuris nepiezvanīs vēl kādam kolēģim un neatklāsies, ka nekādas slepkavības nav?

-     Slepkava droši vien bija pieteicis pagaidām ne ar vienu nerunāt, Beāte atbildēja un ar nepatiku noskatījās uz maizes drupačām, kas bija nokritušas uz grīdas.

-    Arī tas skan ticami, Katrīne noteica. Policisti, kuriem ir pieredze slepkavību izmeklēšanas lietās, par to nebrīnītos. Tie zina, ka līķa atrašanas faktu mēs mēģinām pēc iespējas ilgāk turēt slepenībā, ja uzskatām, ka tas ir svarīgi.

-     Kādēļ lai tas būtu svarīgi? Stole Eune painteresējās.

-    Uzskatot, ka slepkavība vēl nav atklāta, slepkava var atslābināt piesardzību, Bjērns sacīja un nokoda vēl gabaliņu no maizītes.

-     Un to visu Harijs tāpat vien nobēra? Katrīne jautāja. Pēc avīžu izlasīšanas?

-     Citādi jau viņš nebūtu Harijs, Beāte teica un ieklausījās, kā ielas otrā pusē garām aizbrāžas metro.

No loga bija redzams Ullevollas stadiona jumts. Dzīvokļa logi bija pārāk plāni, lai spētu noslāpēt vienmērīgās Ring3 satiksmes murdoņu. Viņa atcerējās, cik auksts toreiz bija visi bija saluši par spīti baltajiem kombinezoniem virs apģērba. Vēl atausa atmiņā, ka ne tikai āra temperatūras dēļ vien šajā telpā nebija iespējams uzturēties un nenosalt. Droši vien tādēļ tā tik ilgi bija stāvējusi tukša, jo potenciālie īrnieki vai pircēji joprojām spēja sajust šo aukstumu. Aukstumu no baumām un vēstures, kas to apvija.

-    Nu labi, Bjērns sacīja. Viņš aizdomājās, kā slepkava pievilināja sev upurus. Bet mēs jau zinājām, ka tie devušies turp brīvprātīgi un patstāvīgi. Tātad izmeklēšanas jomā nav sperts uz priekšu nekāds septiņjūdžu solis, vai ne?

Beāte piegāja pie otrā loga un uzmanīgi pārlūkoja apkārtni. Nebūtu sarežģīti Deita komandu paslēpt mežā, ieplakā pie metro sliedēm un, iespējams, blakus esošajās kaimiņu mājās. īsi sakot, māju vajadzēja aplenkt.

-   Viņš vienmēr izteica tik vienkāršas idejas, ka vēlāk nekādi nebija iespējams aptvert, kādēļ pats nespēji aizdomāties līdz tām, viņa ierunājās. Drupačas!

-     Ko? Bjēms pārjautāja.

-     Sausmaizītes drupačiņas, Bjērn!

Bjērns paskatījās uz grīdu, tad uz Beāti. Izplēsa no sava piezīmju blociņa lapu, pietupās un sāka uzslaucīt uz papīra maizes drupačas.

Beāte pacēla acis un sastapa Katrīnes jautājošo skatienu.

-    Zinu, ko tu domā! Beāte sacīja. Kāpēc tik rūpīgi, jo šī taču nav nozieguma vieta? Bet tā tomēr ir! Katra neatklātas slepkavības vieta ir un paliek nozieguma vieta, kurā iespējams atrast pēdas.

-     Tu tagad ceri te atrast Zāģētāja pēdas? Stole jautāja.

-     Nē! Beāte paskatījās uz grīdu.

Viņi bija to slīpējuši. Asiņu bijis daudz, un tās bija iesūkušās dēļos tik dziļi, ka izberzēt vienkārši nebija iespējams.

Stole paraudzījās pulkstenī.

-    Man drīz būs pacients, tādēļ varbūt pastāstīsi par Harija ideju?

-     Mēs presi par to neinformējām, Beāte sacīja. Bet, kad šajā istabā, kurā tagad stāvam, atradām līķi, vispirms mums vajadzēja pārliecināties, ka tas tiešām bijis cilvēks.

-    Ai! Stole iesaucās. Vai vēlamies dzirdēt turpinājumu?

-    Jā! Katrīne izlēmīgi teica.

-     Līķis bija sazāģēts tik sīkos gabaliņos, ka no pirmā acu uzmetiena nebija iespējams noteikt. Krūtis bija noliktas uz viena no stiklotā skapja plauktiem, lūk, tur. Vienīgās pēdas, ko atradām, bija nolauzts rokzāģa asmens. Un… jā, tie, kurus interesē, pārējo var izlasīt ziņojumā, kas man ir līdzi.

Beāte piesita ar plaukstu pie savas plecu somas.

-    Jā, paldies! Katrīne pasmaidīja un juta, ka smaids laikam sanācis pārāk salds, tādēļ tūlīt kļuva atkal nopietna.

-    Upuris bija jauna meitene. Mājās viņa bija viena, Beāte turpināja. Un arī toreiz mums likās, ka šai slepkavības metodei ir zināma līdzība ar slepkavību Trīvannā. Bet pats svarīgākais ir tas, ka šī slepkavība nav atklāta, turklāt tā izdarīta septiņpadsmitajā martā.

Istabā iestājās tāds klusums, ka kļuva dzirdami priecīgie izsaucieni no skolas pagalma birztaliņai otrā pusē.

Pirmais ierunājās Bjērns:

-    Tas būs pēc četrām dienām!

-Jā! Katrīne apstiprināja. Un Harijs, šis slimais cilvēks, ieteica mums izveidot slēpni, vai ne?

Beāte klusuciešot pamāja.

Katrīne lēni papurināja galvu.

-     Kādēļ neviens no mums neiedomājās par to agrāk?

-   Tādēļ, ka neviens no mums nesaprata, kā tieši slepkava pievilina savus upurus, Stole sacīja.

-    Var gadīties, ka Harijs kļūdās, Beāte ieteicās. Gan attiecībā uz to, kā tas notiek, gan attiecībā uz to, ka tieši šī vieta būs nākamā. Pēc pirmās policista slepkavības ir pagājuši jau vairāki neatklātu slepkavību datumi Dienvidaustrumnorvēģijā, un nekas nav noticis.

-    Bet, Stole iebilda, Harijs ir saskatījis līdzību starp Zāģētāju un citām slepkavībām. Kontrolēta plānošana saistībā ar šķietami nekontrolētu brutalitāti!

-    Viņš to dēvēja par intuīciju, Beāte piebilda. Bet ar to viņš domā…

-             Analīzi, balstītu uz nestrukturētiem faktiem, Katrīne precizēja.

-     Tā tika dēvēta par “Harija metodi”.

-     Tātad viņš saka, ka tas notiks pēc četrām dienām! Bjērns ierunājās.

-    Jā! Beāte atbildēja. Un viņš nāca klajā ar vēl vienu vīziju. Tāpat kā Stole, viņš norādīja, ka pēdējā slepkavība vēl vairāk līdzinās pirmajai viņš bija iesēdinājis upuri mašīnā un nogrūdis to lejup pa krauju. Slepkava turpinās pilnveidot savas slepkavības. Nākamais loģiskais solis būs tāda paša slepkavības ieroča izvēle.

-     Rokzāģis, Katrīne precizēja un aizturēja elpu.

-     Tas būtu tipiski narcisma pārņemtam sērijveida slepkavam, Stole sacīja.

-    Un Harijs ir pārliecināts, ka tas notiks šeit? Bjērns saviebies palūkojās apkārt.

-     Patiesībā par to viņš šaubās visvairāk, Beāte teica. Pie pārējām vietām slepkavam bija brīva pieeja. Šī māja daudzus gadus ir nostāvējusi tukša, jo neviens nav vēlējies dzīvot namā, kurā bijis Zāģētājs. Bet māja tomēr ir aizslēgta. Protams, lifta būdiņa Trīvannā ari bija aizslēgta, bet ap šo māju dzīvo kaimiņi. Atmānīt šurp policistu nozīmē uzņemties ļoti lielu risku. Tādēļ Harijs uzskata, ka slepkava

varbūt mainīs savus ieradumus un aizvilinās upuri uz citu vietu. Bet mēs policistu slepkavam ierīkosim lamatas šeit un tad redzēsim, vai viņš piezvanīs.

Iestājās neliela pauze. Visi, šķiet, sagremoja faktu, ka Beāte nupat lietojusi izteicienu, ko prese bija piešķīrusi slepkavam: “policistu slepkava”.

-     Un upuris…? Katrīne jautāja.

-     Te man ir. Beāte paraustīja plecu somiņu. Te ir visi, kuri darbojušies pie Zāģētāja lietas. Viņi saņems ziņu, lai uzturas mājās un neizslēdz telefonus. Tam, kuram piezvanīs, nav jāsatraucas un ir jāapstiprina, ka viņš ieradīsies. Pēc tam jāpiezvana Operatīvajai centrālei un jāpaziņo, uz kurieni saņēmis norādījumu braukt. Tad mēs sāksim rīkoties. Ja būs nevis Berga, bet cita vieta, sūtīsim Delta uz turieni.

-     Ja policistam piezvana sērijveida slepkava un lūdz ierasties kādā vietā, tad viņam jāsaglabā miers? Bjērns jautāja. Nezinu, vai būtu pietiekami labs aktieris šādai lomai!

-    Šim cilvēkam nav jāslēpj uzbudinājums, Stole sacīja. Gluži pretēji būtu aizdomīgi, ja policistam, saņemot zvanu par kolēģa slepkavību, neiedrebētos balss!

-    Mani vairāk uztrauc Delta un Operatīvā centrāle, Katrīne piezīmēja.

-Jā, es zinu, Beāte atbildēja. Aparāts ir pārāk liels, lai paveiktu operāciju tā, ka Belmans un lielā izmeklētāju grupa neko neuzzina. Hāgens informē Belmanu as we speak, tieši tajā brīdī.

-     Un kas notiks ar mūsu grupu, kad viņš to uzzinās?

-    Ja tā būs iespēja pavirzīties uz priekšu, tad tavs jautājums, Katrīn, kļūs otršķirīgs. Beāte nepacietīgi paraustīja pārveidoto formastērpa pogu ausī. Iesim prom no šejienes! Nav jārēgojas visiem redzamā vietā! Un šeit neko neatstājiet!

Katrīne paspēra soli tuvāk durvīm, bet pēkšņi sastinga uz vietas.

-     Kas notika? Stole iejautājās.

-    Vai nedzirdējāt? viņa nočukstēja.

-     Ko īsti?

Katrīne pacēla kāju un ar piemiegtām acīm paskatījās uz Bjēmu.

-     Krakšķis!

Beāte iesmējās savus pārsteidzoši vieglos, gaišos smieklus, bet Skreijas vikings ar dziļu nopūtu izplēsa no piezīmju blociņa lapu un vēlreiz pietupās.

-     Ei, paraugieties šurp! Bjērns iesaucās.

-     Kas ir?

-    Tās nav drupačas, viņš turpināja, paliecies uz priekšu un paskatījies zem virtuves galda. Tā ir veca košļājamā gumija! Atliekas vēl ir pielipušas pie galda apakšas! Manuprāt, tā ir tik ļoti izkaltusi, ka sīkas drusciņas nokritušas uz grīdas.

-    Varbūt to košļājis slepkava! Stole izteica varbūtību un nožāvājās. Cilvēki košļājamo gumiju piespiež zem sēdekļiem kinoteātros un autobusos, nevis zem saviem galdiem!

-    Interesanta teorija, Bjērns sacīja, aplūkodams vienu drusciņu pret gaismu. Pirms dažiem mēnešiem mēs, iespējams, varētu atrast siekalās DNS, bet šī gumija ir pilnīgi izžuvusi.

-    Aiziet, Šerlok! Katrīne iesmējās. Pakošļā mazliet un pastāsti mums, kāda firma…

-     Izbeidziet! Beāte viņu pārtrauca. Ejam prom!

Arnolds Folkestads nolika tējas krūzīti uz galda un, paskatījies uz Hariju, nobraucīja savu sarkano bārdu. Harijs redzēja, kā viņš, ieradies darbā, izmakšķerē no tās skujas. Arnolds atbrauca ar velosipēdu no savas mazās mājiņas, kas atradās kaut kur mežā, bet vienlaikus pārsteidzoši tuvu pilsētas centram. Viņš bija licis kolēģiem saprast, ka tie, garās bārdas, velosipēda un meža namiņa dēļ ierindojot viņu progresīvo dabas aizsardzības aktīvistu pulkā, ir kļūdījušies un viņš ir tikai paskops savādnieks, kuram patīk klusums.

-     Tev jāpalūdz, lai viņa pierimst, Arnolds ieteicās tik klusi, lai neviens no pārējiem ēdnīcā to nesadzirdētu.

-    Biju domājis palūgt tevi to izdarīt, Harijs atbildēja. Tas būtu…

Viņš neatrada pareizo vārdu. Nezināja, vai tāds ir. Tas varētu būt

kaut kur pa vidu starp korektāk un mazāk sāpīgi abām pusēm.

-     Vai Harijs Hols būtu nobijies no mazas meitenītes, kura platoniski mazliet iemīlējusies savā pasniedzējā? Arnolds Folkestads klusi iesmējās.

-     Korektāk un mazāk sāpīgi abām pusēm.

-     Ar to tev jātiek galā pašam, Harij! Skaties, tur jau viņa ir… Arnolds pamāja uz laukumiņa pusi aiz ēdnīcas loga.

Silje Grāvsenga stāvēja viena dažu metru attālumā no studentu grupiņas, kuri savā starpā jautri apspriedās. Viņa raudzījās debesis kaut kam sekoja ar acīm.

Harijs nopūtās.

-    Laikam vēl mazliet nogaidīšu. Pēc statistikas datiem, šādas fantāzijas par pasniedzējiem simts procentos gadījumu pāriet.

-    Attiecībā uz statistiku, Folkestads ieteicās. Dzirdēju apgalvojumu, ka pacients, kuru Hāgens Centrālajā slimnīcā apsargāja, esot nomiris dabisku iemeslu dēļ.

-    Tā runā.

-     FIB ir izveidojis statistiku. Viņi uzskaitījuši visus gadījumus, kad apsūdzības puses galvenais liecinieks ir nomiris starplaikā starp oficiālu atzīšanu par liecinieku un tiesas procesa sākumu. Nopietnos gadījumos, kad apsūdzētajam draudēja vairāk nekā desmit gadu ilgs ieslodzījums, liecinieki septiņdesmit astoņos procentos gadījumu ir miruši tā saukto nedabisko cēloņu dēļ. Pēc statistikas datiem, vairāki liecinieki tikuši obducēti atkārtoti, un tad šis skaitlis pieaudzis līdz deviņdesmit četri.

-     Un?

-     Deviņdesmit četri tas ir daudz. Vai tev tā nešķiet?

Harijs skatījās uz laukuma pusi. Silje joprojām raudzījās debesīs. Viņas augšup pavērsto seju apspīdēja saule.

Viņš klusi nolamājās un iztukšoja atlikušo krūzītes saturu.

Gunnars Hāgens balansēja uz viena no Vīnes krēsliem Belmana kabinetā un izbrīnā vēroja policijas priekšnieku. Hāgens nupat bija pastāstījis par mazo grupiņu, kuru izveidojis pretēji policijas priekšnieka pavēlei, un par priekšlikumu ierīkot Bergā slēpni. Pārsteiguma cēlonis bija tas, ka priekšnieka jau tā neparasti labais garastāvoklis pēc šis ziņas neizmainījās.

-    Lieliski! Belmans iesaucās un sasita plaukstas. Beidzot kāda aktīva darbība! Vai atsūtīsiet man plānu un karti, lai varam ķerties pie darba?

-     Mēs? Vai gribi sacīt, ka tu personīgi…

-    Jā, es uzskatu, ka būtu tikai dabiski, ja šo operāciju vadītu es, Gunnar! Tik liela akcija nozīmē lēmumu pieņemšanu visaugstākajā līmenī…

-     Ir tikai viena māja un viens vīrs, kurš…

-     Tādēļ būs pareizi, ja es, būdams šefs, iesaistos brīdī, kad tik daudz likts uz spēles. Ir ļoti svarīgi šo akciju turēt slepenībā. Saproti?

Hāgens pamāja. Slepenībā, ja tā nenesīs augļus, viņš nodomāja. Turpretī, ja paveiksies un kāds tiks arestēts, par to paziņos sabiedrībai un Mikaēlam Belmanam pienāksies gods pastāstīt presei, ka šo akciju viņš vadījis personīgi.

-     Skaidrs, Hāgens sacīja. Tad es sākšu. Un es saprotu tā, ka arī katlumājas grupiņa var turpināt savu darbu?

Mikaēls Belmans iesmējās. Hāgens nesaprata, kāds iemesls varētu būt šādai garastāvokļa maiņai. Policijas priekšnieks šķita kļuvis desmit gadus jaunāks, par desmit kilogramiem vieglāks un bija atbrīvojies no rūpju pilnās grumbas, kuru kā dziļu rētu bija nēsājis pierē kopš stāšanās amatā.

-    Ne tik enerģiski, Gunnar! Tas, ka man patīk jūsu ieteikums, vēl nenozīmē, ka man patīk, ja mani padotie pārkāpj manas pavēles!

Hāgens sabozās un tomēr mēģināja izturēt policijas priekšnieka izsmējīgo, auksto skatienu.

-    Pagaidām es iesaldēju visas tavas grupas aktivitātes, Gunnar! Ja būs vajadzīgs, tad parunāsim pēc šīs akcijas. Un, ja es uzzināšu, ka šajā laikā jūs esat meklējuši kādu informāciju vai zvanījuši saistībā ar šo lietu…

Esmu vecāks par viņu un arī labāks cilvēks, Gunnars Hāgens domāja. Viņš nenolaida skatienu un zināja, ka spītība un kauns iezīmē viņa vaigos sarkanas rozes.

Tā ir tikai ārišķība, viņš mēģināja sev iestāstīt, dažas atšķirības zīmes uz formastērpa.

Tad viņš nolaida skatienu.

Bija vēls. Katrīne Brata lasīja ziņojumu. Viņai tas nebija jādara, jo nupat bija piezvanījusi Beāte un pastāstījusi, ka Hāgens pēc tiešas Belmana pavēles lūdzis pārtraukt visu izmeklēšanu. Tādēļ Katrinei vajadzētu būt mājās un gulēt gultā ar lielu kumelīšu tējas krūzi

rokā, būt kopā ar mīlošu vīrieti vai vismaz ar iemīļoto teleseriālu, nevis sēdēt katlumājā, lasīt atskaites par slepkavībām un meklēt iespējamās kļūdas, nesakritības un tikko pamanāmas sakritības. Un šīs sakarības bija tik niecīgas, ka gandrīz robežojās ar idiotismu. Bet varbūt arī ne? Piekļūt ziņojumiem par Antona Miteta slepkavību caur policijas datu sistēmu bija diezgan viegli. Atskaite par automašīnā atrasto bija tik detalizēta, ka uznāca miegs. Tad kādēļ viņa apstājās pie šī viena teikuma? Starp iespējamiem no Miteta mašīnas izņemtajiem pierādījumiem bija ledus skrāpis un šķiltaviņas, kas mētājušās zem vadītāja sēdekļa, un pie sēdekļa apakšas piestiprināta košļājamā gumija.

Ziņojumā bija norādīts Antona Miteta atraitnes, Lauras Mitetes telefona numurs.

Katrīne mirkli vilcinājās, tad uzgrieza numuru. Sievietes balss klausulē likās nogurusi, iespējams, medikamentu ietekmē. Katrīne nosauca savu vārdu un uzdeva vienu jautājumu.

-     Košļājamā gumija? Laura Mitete lēni atkārtoja. Nē, viņš nekad nekošļāja gumiju! Viņš dzēra kafiju.

-    Vai bija kāds cits, kurš brauca ar šo mašīnu un košļāja gumiju?

-    Ar to mašīnu nekad neviens cits nav braucis. Vienīgi Antons.

-     Pateicos! Katrīne sacīja.

19.   nodaĻa

Krēsloja, bet Opsalā, aiz dzeltenā koka namiņa virtuves logiem, kurā Beāte Lenna nupat bija pabeigusi ikvakara sarunu ar savu meitiņu, vēl bija gaišs. Pēc tam viņa bija parunājusi ar vīramāti, un abas vienojās, ka tad, ja meitiņa turpinās klepot un viņai būs augsta temperatūra, došanos mājup uz dažām dienām atliks, turklāt Steinhjerā visi būs priecīgi, ja viņa paliks mazliet ilgāk. Beāte paņēma no izlietnes skapīša plastmasas maisiņu ar ēdiena atliekām un iegrūda to vienā no baltajiem atkritumu maisiem, kad iezvanījās telefons. Tā bija Katrīne. Viņa tūlīt ķērās pie lietas.

-    Miteta mašīnā zem vadītāja sēdekļa bija piestiprināta košļājamā gumija!

-Jā, un…

-    To noņēma, taču nenosūtīja uz DNS analīzi.

-    Ja tā bija zem šofera sēdekļa, es arī nebūtu to sūtījusi. Tā bija Miteta gumija. Paklau, ja visus noziegumu vietās atrastos sīkumus sūtītu uz DNS analīzi, tad rindas dēļ nāktos gaidīt…

-     Bet Stolem ir taisnība, Beāte! Ļaudis nespiež košļājamās gumijas zem saviem galdiem! Vai savu mašīnu sēdekļiem. Viņa sieva teica, ka Mitets nemaz nelieto košļājamo gumiju! Un neviens cits ari nebraucot ar viņa mašīnu. Manuprāt, tas, kurš to tur pabāza, noliecās pār vadītāja sēdekli. Un, spriežot pēc ziņojuma, slepkava, iespējams, ir sēdējis pasažieru sēdeklī un noliecies pār Mitetu, lai ar lenti piesietu viņa rokas pie stūresrata. Mašīna ir pabijusi upē, bet Bjērns uzskata, ka DNS no siekalām košļājamajā gumijā…

-    Jā, jā, es saprotu, kurp tu velc! Beāte viņu pārtrauca. Piezvani kādam no Belmana izmeklētāju grupas un pastāsti!

-     Vai tu tiešām nesaproti? Katrīne jautāja. Tas var novest mūs tieši pie slepkavas!

-    Jā gan, domāju, ka saprotu, bet vienīgā vieta, kurp tas var mūs aizvest, ir elle! Mēs esam atstādināti no šīs lietas, Katrīn!

-    Es varu vienkārši ieiet pierādījumu krātuvē un aizsūtīt košļeni uz DNS analīzi, Katrīne sacīja. Salīdzināt ar reģistru. Ja sakritību nebūs, tad nevienam par to nekas nav jāzina. Ja būs bāc! mēs būsim atrisinājušas šo lietu un neviens nebildīs ne vārdiņa par to, kā mēs to izdarījām! Un, jā, es tagad esmu egoiste! Šoreiz mums pienāksies šis gods, Beāte! Mums. Sievietēm. Un mēs, velns parāvis, esam to pelnījušas!

-    Jā, tas ir vilinoši un netraucē citu izmeklētāju darbu, bet…

-    Nekādu bet! Arī mēs reiz varam atļauties mazliet asākus elkoņus! Vai varbūt tu vēlies redzēt, kā tur atkal ar savu pašapzinīgo smīnu stāv Belmans un tiek godināts par mūsu darbu?

Iestājās pauze. Ilga.

-     Tu saki, ka neviens neko neuzzinās, Beāte ierunājās. Bet jebkura iespējamo tehnisko pierādījumu izņemšana no pierādījumu bāzes tiek reģistrēta. Ja atklāsies, ka esam rakņājušās Miteta lietas pierādījumos, tas tūlīt kļūs zināms Belmanam.

-    Reģistrēta, reģistrēta, Katrīne noteica. Ja nekļūdos, tad Krimināltehniskās nodaļas šefam kuram reizēm rodas vajadzība analizēt pierādījumus ārpus darba laika ir sava atslēga.

Beāte smagi ievaidējās.

-     Apsolu, ka nekādu sarežģījumu nebūs! Katrīne steigšus piebilda. Klausies, es tūlīt pie tevis iegriezīšos, paņemšu atslēgu, sameklēšu košļeni, nogriezīšu mazu gabaliņu, glīti nolikšu visu atpakaļ vietā, un rīt priekšpusdienā šī drusciņa jau būs nodota Tiesu medicīnas institūtā, lai veiktu analīzi! Ja man jautās, tad teikšu, ka runa ir par kaut ko citu. Jā? Labi?

Krimināltehniskās nodaļas priekšniece apsvēra visus “par” un “pret”. Tas nebija grūti. “Par” nebija vispār. Viņa ievilka elpu, lai atbildētu.

-     Kā mēdza sacīt Harijs, Katrīne atcerējās. “Vienkārši met bumbu grozā, velns parāvis!”

Riko Herrems gulēja gultā un blenza televizorā. Pulkstenis rādija pieci no rīta, bet viņš bija zaudējis laika izjūtu un nespēja gulēt. Tas bija vakardienas programmas atkārtojums. Pa pludmali neveikli rāpoja Komodo varāns. Garā ķirzakas mēle izšāvās no mutes, pagrozījās un ievilkās atpakaļ. Tas sekoja ūdens bifelim, kuram bija šķietami nekaitīgi iekodis. Tā turpinājās jau vairākas dienas. Riko bija pieklusinājis skaņu, un viesnīcas numurā bija dzirdama vienīgi gaisa kondicionētāja sīkšana, kurš nekādi nespēja pietiekami atvēsināt telpu. Riko jau lidmašīnā bija jutis, ka ir saaukstējies. Klasisks gadījums. Kondicionētājs un pārāk viegls apģērbs ceļā uz siltajām zemēm un atvaļinājums izvēršas par galvassāpēm, puņķiem un drudzi. Bet viņam pietika laika, viņš negrasījās tūlīt atgriezties mājās. Kādēļ gan? Viņš bija Pataijā, visu izvirtuļu un likumpārkāpēju paradīzē. Viss, ko viņš vēlējās, atradās tieši aiz viesnīcas durvīm. Caur moskītu tīklu pie loga varēja dzirdēt satiksmes troksni un svešā valodā skanošu balsu murdoņu. Taizemiešu. Viņš nesaprata ne vārda. To viņam arī nevajadzēja. Jo tie bija viņa dēļ, nevis pretēji. Viņš bija redzējis tos, kad brauca šurp no lidostas. Tie stāvēja rindā pie go-go bāriem. Jauni. Ļoti jauni. Un tālāk, šķērsieliņās, aiz pārnēsājamām letēm ar košļājamo gumiju pārāk jauni. Bet tie joprojām tur būs arī tad, kad viņš tiks uz kājām. Viņš ieklausījās viļņu čalās, kaut gan zināja, ka lētā viesnīciņa, kurā bija apmeties, atrodas pārāk tālu no pludmales. Tomēr tā tur, ārā, bija. Tā un dedzinošā saule. Un dzērieni, un citi farangi\ kuri šeit ieradušies līdzīgos nolūkos un varēja viņam ieteikt, kā rīkoties. Un Komodo varāns.

Pagājušajā naktī viņš atkal bija sapņojis par Valentīnu.

Riko pastiepa roku pēc ūdens pudeles uz naktsgaldiņa. Tā oda pēc viņa paša mutes, pēc nāves un infekcijas.

Viņam tika atnestas tikai divu dienu vecas norvēģu avīzes un eiropiešu brokastis, kurām viņš gandrīz nepieskārās. Nekas vēl netika ziņots par to, ka būtu notverts Valentīns. Nemaz nebija grūti saprast, kāpēc: Valentīns taču vairs nebija Valentīns!

Riko bija prātojis, vai viņam nevajadzētu to izdarīt piezvanīt, aizsniegties līdz tai policistei, līdz Katrinei Bratai. Pastāstīt viņai,

1 Tā taizemieši sauc eiropiešus.

ka Valentīns ir pārvērties. Riko taču bija redzējis, ka šeit, vienā no privātajām klīnikām, par dažām norvēģu tūkstoškronu banknotēm to var izdarīt. Piezvanīt Bratai, atstāt anonīmu ziņu par to, ka Valentīns redzēts netālu no zivju veikaliņa un ka viņš ir izdarījis iespaidīgu plastisko operāciju. Neko neprasīt pretī. Tikai palīdzēt viņiem to atrast. Palīdzēt sev, lai spētu gulēt, sapnī nemurgojot par viņu.

Komodo varāns bija nogūlies dažu metru attālumā no peļķes, kuras vēsajos mālos, it kā nepievēršot uzmanību trīs metru garajam, pēc gaļas kārajam monstram, bija atlaidies ūdens bifelis. Varāns gulēja un gaidīja.

Riko sajuta uznākam nelabumu un nolaida kājas pāri gultas malai. Sāpēja muskuļi. Velns, tā taču bija īsta gripa!

Atgriežoties no vannasistabas, kaklā vēl bija žults dedzinošā sajūta, bet viņš bija pieņēmis divus lēmumus. Jāuzmeklē viena no šīm klīnikām un jādabū spēcīgas iedarbības zāles, kādas Norvēģijā nevienam neizraksta. Otrs lēmums kad viņš tās būs saņēmis un jutīsies mazliet spēcīgāks, viņš piezvanīs Bratai. Aprakstīs pazīmes. Pēc tam liksies gulēt.

Ar tālvadības pulti Riko ieslēdza skaņu. Entuziasma pilna balss angļu valodā skaidroja, ka cilvēki ilgu laiku ticējuši: Komodo dragon nogalinot ar baktēriju pilnām siekalām, kas kodiena brīdī nonākot upura asinīs, bet tagad esot atklāts, ka ķirzakai patiesībā ir indi saturoši dziedzeri, kuru dēļ upura asinis nesarecē, un it kā nekaitīga ievainojuma dēļ tas lēnām noasiņo.

Riko nodrebinājās. Aizvēra acis, lai mēģinātu iemigt. Rohipnols. Viņam bija pavīdējusi šī doma: tā nemaz nav gripa, bet abstinence. Un šeit, Pataijā, rohipnolu droši vien var pasūtīt, izvēloties no ēdienkartes. Viņš spēji atvēra acis. Trūka elpas. Pēkšņas panikas lēkmē Riko pameta gaisā kājas un sāka vēcināties ar rokām, lai it kā atvairītu neredzamu uzbrucēju. Viss bija tāpat kā zivju veikaliņā telpā vairs nebija skābekļa! Tad plaušas saņēma to, ko vēlējās, un Riko atkrita atpakaļ gultā.

Viņš nenovērsa skatienu no durvīm.

Tās bija aizslēgtas.

Neviena cita šeit nebija. Neviena. Tikai viņš.

20.   nodaĻa

Nakts tumsā Katrīne gāja augšup pa pakalnu. Viņai aiz muguras, zemu pie debesim, karājās bāls, anēmisks mēness. Bet policijas pārvaldes fasāde neatstaroja tā vārgo gaismiņu, lai varētu redzēt rokaspulksteņa ciparnīcu, rokaspulksteņa, ko bija ieguvusi no sava tēva neveiksmīga policista ar atbilstošu iesauku: Dzelzs Raftū. Ceturksnis pāri vienpadsmitiem.

Viņa atvēra nedraudzīgi smagās Policijas pārvaldes ieejas durvis ar dīvaino actiņu. It kā aizdomīgums sāktos jau šeit.

Katrīne pamāja naktssargam, kurš, skatienam apslēpts, sēdēja kreisajā pusē, taču ienācēju redzēja. Viņa iegāja ātrijā, pagāja garām tukšajai reģistratūrai un devās pie lifta, kas noveda Katrīni lejā uz pagrabstāvu. Iznākusi no lifta, viņa sāka soļot pa taupīgi apgaismoto betona grīdu, ieklausoties savos soļos un mēģinot saklausīt vēl kāda cita soļus.

Darba laikā dzelzs durvis uz lietišķo pierādījumu noliktavu bija vaļā un pie reģistrācijas letes vienmēr atradās kāds darbinieks. Viņa sadabūja Beātes iedoto atslēgu, iebāza to slēdzenē, pagrieza un atvēra durvis. Iegāja. Ieklausījās.

Tad aizslēdza aiz sevis durvis.

Katrīne ieslēdza lukturīti, pacēla letes dēlīti un iegāja noliktavas tumsā tik blīvā, ka likās, lukturītim ir vajadzīgs zināms laiks, lai izurbtos tai cauri un atrastu plato plauktu rindas ar plastmasas kastēm, caur kuru sieniņām vīdēja tajās esošie priekšmeti. Acīmredzot te saimniekoja cilvēks ar iedzimtu tieksmi pēc kārtības, jo kastes plauktos bija novietotas ideālās rindās, tādējādi veidojot nepārtrauktu virsmu. Ātri soļodama, viņa lasīja uz kastēm uzlīmētos

lietu numurus. Viss bija sanumurēts pēc datumiem: jaunākās lietas rindojās no kreisās puses durvju tuvumā un tālāk uz priekšu, līdz senākām lietām, kuru pierādījumu materiāls bija atdots tā īpašniekiem vai iznīcināts.

Katrīne bija gandrīz nonākusi līdz vidējās rindas galam, kad gaismas kūlis izgaismoja meklēto kasti. Tā atradās apakšējā plauktā. Velkot to ārā, kaste atsitās pret akmens grīdu. Viņa noņēma vāciņu. Tās saturs atbilda aprakstam. Ledus skrāpis. Sēdekļa pārvalks. Plastikāta maisiņš ar dažiem matiņiem. Plastikāta maisiņš ar košļājamo gumiju. Katrīne nolika lukturīti, atvēra maisiņu un ar pinceti izņēma tā saturu. Jau gatavojās nogriezt mazu piciņu, kad pēkšņi sajuta mitrā gaisa plūsmu.

Viņa paskatījās uz savu apakšdelmu lukturīša gaismas lokā. Melno, glīto matiņu ēnas bija saslējušās stāvus. Katrīne pacēla galvu, paķēra lukturīti un novirzīja tā staru uz sienas. Zem griestiem bija ventilācijas lūka, taču tā nekādā ziņā nevarēja būt cēlonis gaisa kustībai.

Viņa ieklausījās.

Nekā. Absolūti nekā. Vienīgi viņas pašas asiņu šalkoņa ausīs.

Katrīne vēlreiz koncentrējās uz cieto košļājamās gumijas gabaliņu. Ar līdzpaņemto šveiciešu armijas nazi viņa atšķēla mazu kriksīti. Un sastinga.

Skaņa nāca no ieejas durvju puses, bet tā bija tik attāla, ka auss tikai ar grūtībām spēja to identificēt. Atslēgu žvadzēšana? Letes dēlīša plaukšķis? Varbūt ari ne, varbūt šādas skaņas lielām ēkām ir raksturīgas.

Katrīne izslēdza lukturīti un aizturēja elpu. Samirkšķināja acis, it kā tas spētu palīdzēt redzēt tumsā. Valdīja klusums. Klusums kā…

Viņa nemēģināja izdomāt līdz galam.

Tā vietā viņa centās domāt par ko citu, to, kas ļautu sirdij nomierināties: kas būtu pats sliktākais, kas varētu notikt? Ja nospriedīs, ka viņa pārāk dedzīgi pilda savus pienākumus, kāds saņems rājienu, bet viņu aizsūtīs atpakaļ uz Bergenu? Skumji, bet tas nebūtu iemesls, lai viņas sirds krūtīs dauzītos kā atskaldāmais āmurs.

Viņa gaidīja, klausījās.

Nekā.

Joprojām nekā.

Un tad viņa apjēdza. Piķa melna tumsa. Ja te tiešām kāds būtu bijis, tad būtu ieslēdzis gaismu. Katrīne pasmējās par sevi un juta, ka sirds sāk sisties lēnāk. Viņa iededza lukturīti, ielika lietišķos pierādījumus atpakaļ kastē un iestūma to vietā, raugoties, lai tā būtu vienā līnijā ar pārējām kastēm. Dodoties uz izeju, viņas galvā pēkšņi pazibēja kāda doma: viņa jutās priecīga, ka vajadzēs viņam piezvanīt. Tas bija jādara. Jāpiezvana un jāpastāsta par to, ko viņa paveikusi. Katrīne spēji apstājās.

Gaismas stars bija kaut kam paslīdējis garām.

Viņas nākamā doma bija turpināt iet. Klusa, mazdūšīga balstiņa ieteica nekavējoties mesties ārā, prom no šejienes.

Bet Katrīne pavērsa lukturīša gaismu atpakaļ.

Virsmas nelīdzenums.

Viena no kastēm bija nedaudz izvirzīta uz āru.

Viņa piegāja tuvāk. Izlasīja uzlīmi.

Harijam likās, ka noklaudz durvis. Viņš noņēma austiņas, kurās skanēja jaunais albums “Bori Iver", kas pagaidām viņu apmierināja. Ieklausījās. Klusums.

-     Arnold? viņš iekliedzās.

Atbildes nebija. Harijs bija pieradis vēlu vakaros uzturēties šajā Policijas akadēmijas ēkas spārnā. Protams, kāds no apkopēju personāla varēja būt kaut ko aizmirsis, taču skatiens uz pulksteni apliecināja, ka nav vairs vakars, bet ir jau nakts. Harijs paskatījās uz rakstāmgalda kreisajā pusē gulošo nepārbaudīto rakstudarbu kaudzīti. Vairums no studentiem tos bija izprintējuši uz bieza, otrreizējās pārstrādes papīra, kādu izmantoja bibliotēkās. Tas tik ļoti putēja, ka, Harijam pārnākot mājās, pirkstu gali bija nodzeltējuši līdzīgi nikotīna lietotājiem, un Rākela pirms pieskaršanās viņai lika Harijam nomazgāt rokas.

Viņš palūkojās ārā pa logu. Pie debesīm spīdēja liels, apaļš mēness. Tā gaisma spīguļoja Hjirkeveienas un Majoštuenas namu logos un izgaismoja jumtus. Dienvidu pusē līdzās kinoteātrim Colosseum vīdēja zaļgans KPMG ēkas siluets. Nekā grandioza, skaista vai pat gleznaina. Bet tā bija pilsēta, kurā viņš bija dzīvojis un strādājis visu savu

mūžu. Dažreiz no rītiem Honkongā viņš piejauca cigaretei nedaudz opija un devās uz viesnīcas Chungking jumta pavērot, kā aust diena. Sēdēja tumsā un cerēja, ka saules stari tūlīt pārņems pilsētu un tā būs viņa pilsēta. Pieticīga pilsētiņa ar zemām, neizskatīgām ēkām, nevis ar šīm bailes iedvesošajām tērauda smailēm. Viņš cerēja ieraudzīt Oslo mīkstos, zaļos pakalnus, nevis Honkongas stāvās, brutālās un melnās kalnu nogāzes. Cerēja izdzirdēt dārdošā tramvaja bremžu kaucienus vai fjordā ienākoša Dānijas prāmja pūtienu, kas sajūsmināti vēstī, ka arī šodien tam ir izdevies šķērsot jūru starp Frederikshavnu un Oslo.

Harijs paskatījās uz rakstudarbu kaudzīti, ko apspīdēja galda lampiņa vienīgais gaismas avots telpā. Protams, to visu varēja paņemt līdzi uz Holmenkollveieni. Kafija, pļāpīgs radioaparāts un pa atvērtu logu svaiga meža smarža. Protams. Bet viņš bija nolēmis neprātot par to, kāpēc vēlas sēdēt vientulībā šeit, nevis tur. Droši vien zināja, kāda būtu atbilde. Tur viņš nebūtu viens. Ne gluži viens. Melni nobeicētais cietoksnis ar trim atslēgām durvīs un restēm pie visiem logiem nespētu pasargāt no monstriem. Spoki tur sēdēja tumšajos stūros un ar saviem tukšo acu dobumiem sekoja viņam. Kabatā ievibrējās mobilais telefons. Harijs to izņēma un spīdošajā displejā izlasīja īsziņu. Tā bija no Oļega, bez burtiem, vienīgi ciparu rindiņa. 665 625. Harijs pasmaidīja. Bija skaidrs, ka līdz Stīvena Krogmana 1999. gadā uzstādītajam leģendārajam pasaules rekordam Tetris spēlē 1 648 905 punktiem vēl tālu, bet Oļegs šajā mazliet novecojušajā spēlē jau sen bija pārspējis Harija labāko sniegumu. Stole Eune bija apgalvojis, ka pastāv robeža, kuru sasniedzot rekordi šajā spēlē no iespaidīgiem kļūst par garlaicīgiem. Un Oļegs ar Hariju jau sen bija pārkāpuši šo robežu. Bet neviens neko nezināja par otru robežu, kurai abi bija tikuši pāri. Nāves robežu turp un atpakaļ. Oļegs uz krēsla blakus Harija gultai. Harija drudzis, ķermenim cīnoties ar ievainojumiem, ko nodarījušas Oļega lodes. Abstinences mocīts, raudošs Oļegs. Toreiz arī daudz netika runāts, bet Harijs miglaini atcerējās, ka vienubrīd viņi spēcīgi turējuši viens otra roku līdz sāpēm. Un šī aina divi vīri, cieši pieķērušies viens otram, neatlaižot tvērienu, vienmēr paliks viņa atmiņā.

Harijs uzrakstīja “17! be back”1 un nosūtīja. Uz ciparu rindu atbildēti trīs vārdi. Pietiks. Pietiekami daudz, lai zinātu, ka tas otrais tur ir. Līdz nākamajai reizei varēja paiet nedēļas. Harijs atkal ielika ausīs skaļrunīšus un sameklēja dziesmu, kuru bez jebkādiem komentāriem viņam bija atsūtījis Oļegs. Grupas nosaukums bija The Decemberists, un tā vairāk atbilda Harija, nevis Oļega gaumei, kurš deva priekšroku smagākiem ritmiem. Viņš izdzirdēja vientulīgu Fender ģitāru ar tīro, silto skaņu, kas rodas vienīgi pastiprinātājā, nevis kaut kādā tur vienkāršā, nu, varbūt ļoti labā ierakstā, un noliecās pār nākamo izdruku. Students rakstīja, ka pēc negaidīta slepkavību skaita pieauguma septiņdesmitajos gados to rādītājs ir stabilizējies jaunā, augstākā līmenī. Ka Norvēģijā notiekot ap piecdesmit slepkavību gadā, tātad aptuveni viena slepkavība mēnesī.

Harijs juta, ka gaiss kļuvis smacīgs. Jāatver logs.

Students atcerējās, ka atklāti deviņdesmit pieci procenti slepkavību, tādēļ secināja, ka pēdējo divdesmit gadu laikā palikušas neatklātas apmēram piecdesmit slepkavības, bet pēdējo trīsdesmit galu laikā septiņdesmit piecas.

-     Piecdesmit astoņas.

Harijs salēcās krēslā. Balss bija sasniegusi viņa smadzenes ātrāk par smaržu. Ārsts vispārējos vilcienos bija paskaidrojis, ka ožu precīzāk, ožas receptorus gadu gaitā bojā smēķēšana un alkohola lietošana. Bet tieši šo smaržu dabisku iemeslu dēļ viņam izdevās noteikt uzreiz. To sauca Opium, to ražoja īvs Senlorāns, un šī smaržu pudelīte stāvēja mājās, Holmenkollveienē, vannasistabā uz plauktiņa. Harijs izņēma skaļrunīšus no ausīm.

-     Piecdesmit astoņas pēdējo trīsdesmit gadu laikā, viņa sacīja. Uzkrāsojusies. Sarkanā kleitā. Kailām kājām. Bet KRIPOS statistika neaptver norvēģu pilsoņus, kuri nogalināti ārzemēs. Šādā gadījumā jāizmanto Centrālā statistikas biroja dati. Un tur šis skaitlis ir septiņdesmit divi, un tas nozīmē, ka atklāto lietu procents Norvēģijā ir augstāks. Policijas priekšnieks to pastāvīgi lieto pašreklāmas dēļ.

Harijs atbīdīja nostāk savu krēslu.

-     Kā tu šeit iekļuvi?

1 Es atgriezīšos. (Angļu vai.)

-     Es esmu grupas vecākā, un man ir atslēga. Silje Grāvsenga apsēdās uz rakstāmgalda malas. Lieta tāda, ka vairumā ārzemēs izdarīto slepkavību slepkava nepazīst savu upuri…

Harijs ievēroja iedegušos ceļgalus un gurnus zem kleitiņas, kas parāvās uz augšu. Viņai šobrīd vajadzētu kādā siltā zemē baudīt atvaļinājumu.

-     …Un tādu slepkavību atklāšanas procents pie mums ir zemāks nekā valstīs, ar kurām mums vajadzētu sevi salīdzināt. Patiesībā tas ir biedējoši zems.

Meitene bija pieliekusi galvu plecam. Mitrie, gaišie Siljes mati krita viņai pār seju.

-     Ak tā? Harijs ieteicās.

-    Jā. Patiesībā Norvēģijā ir tikai četri izmeklētāji, kuri ir pilnībā atklājuši savas lietas. Un tu esi viens no tiem…

-     Es nezinu, vai tā ir, Harijs iebilda.

-     Bet es zinu.

Viņa uzsmaidīja Harijam, mazliet piemiegusi acis, it kā sejā spīdētu vakara saule. Šūpoja basās kājas, it kā sēdētu uz muliņa malas, un nenovērsa skatienu, it kā vēlētos izsūkt viņa acābolus no dobumiem.

-     Ko tu šeit tik vēlu dari? Harijs jautāja.

-     Lejā cīņu zālē trenējos. Viņa norādīja uz mugursomu, kas atradās uz grīdas, un salieca elkonī labo roku. Parādījās garens, diezgan izteikts bicepss. Harijs atcerējās, ka tuvcīņu instruktors izteicies: viņa esot noguldījusi uz paklāja vairākus puišus.

-     Trenējies viena, turklāt tik vēlu?

-     Man taču jāapgūst viss, kas vajadzīgs! Bet varbūt tu varētu man parādīt, kā noguldīt aizdomās turamo?

Harijs paskatījās pulkstenī.

-     Klausies, vai tev nevajadzētu…

-     Gulēt? Bet es nespēju aizmigt, Harij! Es domāju vienīgi…

Viņš pavērās Siljē. Meitene savilka spilgti sarkanās lūpas un pielika tām rādītājpirkstu. Harijs juta, ka sāk pieaugt sapīkums.

-   Tas ir labi, Silje, ka tu domā! Tā turpini! Bet es gribu turpināt… Viņš pamāja uz papīru kaudzīti.

-     Tu nepajautāji, par ko es domāju, Harij!

-    Trīs lietas, Silje. Esmu pasniedzējs, nevis tavs biktstēvs! Tev šajā ēkas spārnā nekas nav darāms, ja vien neesi norunājusi tikšanos. Un tev es esmu Hols, nevis Harijs. Okay?

Viņš zināja, ka balss skan stingrāk, nekā vajadzīgs, un, pacēlis skatienu, ieraudzīja, ka Siljes acis aiz izbrīna kļuvušas lielas un apaļas. Viņa noņēma pirkstu no lūpām. Arī savilktās lūpiņas izlīdzinājās. Kad viņa atkal ierunājās, balss skanēja gandrīz čukstus:

-     Es domāju par tevi, Harij!

Tad Silje skaļi un griezīgi iesmējās.

-     Iesaku šeit apstāties, Silje!

-     Bet es taču mīlu tevi, Harij! Viņa vēlreiz iesmējās.

Vai tā meitene sapīpējusies? Piedzērusies? Varbūt ieradusies no kādas ballītes?

-     Silje…

-     Harij, es zinu, ka tev ir pienākumi. Un zinu, ka pastāv likumi pasniedzējiem un studentiem. Bet zinu arī, ko varam darīt. Mēs varam doties uz Čikāgu, kur tu piedalījies FIB kursos par sērijveida slepkavībām. Es varu iesniegt dokumentus, un tu vari…

-     Stop!

Harijs saklausīja sava uzsauciena atbalsi koridorā. Silje bija sarāvusies, it kā viņš būtu tai iesitis.

-     Tagad es pavadīšu tevi līdz durvīm, Silje!

Viņa neizpratnē paskatījās uz Hariju.

-    Kas te ir nepareizi, Harij? Esmu otrā skaistākā visā kursā. Esmu gulējusi tikai ar diviem puišiem. Te, skolā, es varētu iegūt jebkuru. Ieskaitot pasniedzējus. Bet es taupīju sevi tev!

-     Nāc, iesim!

-    Vai gribi zināt, Harij, kas man ir zem kleitas?

Viņa uzlika kailo kāju uz rakstāmgalda un papleta gurnus. Harijs rīkojās tik strauji, ka viņa nepaspēja noreaģēt, kad viņš jau bija nogrūdis Siljes kāju no rakstāmgalda.

-     Šeit drīkst atrasties vienīgi manas kājas!

Silje uz rakstāmgalda sakņupa. Ieslēpa seju plaukstās, tad pārlaida tās pāri pierei, noglauda matus, it kā mēģinādama paslēpties savās garajās, muskuļotajās rokās, un klusi ieraudājās. Tikko dzirdami

šņuksti. Harijs ļāva viņai sēdēt, līdz elsas pieklusa. Jau gatavojās uzlikt roku uz Siljes pleca, tad pārdomāja.

-    Paklau, Silje! viņš ieteicās. Tu varbūt esi kaut ko ieēdusi. Tas nekas, tā gadās mums visiem! Man ir priekšlikums: tu tagad dosies prom, mēs izliksimies, ka nekas nav noticis, un neviens no mums ne ar vārdu neieminēsies par to kādam citam!

-     Vai tu baidies, Harij, ka kāds par mums uzzinās?

-     Nav nekādu mēs, Silje! Un paklausies es dodu tev izdevību!

-     Tu domā ja kāds uzzinās, ka tu guli ar studenti…

-     Es neguļu ne ar vienu. Galvenokārt es domāju tikai par tevi, tavu reputāciju…

Silje bija nolaidusi roku un pacēlusi galvu. Harijs nodrebēja. Kosmētika bija notecējusi pār seju līdzīgi melnām asinīm, viņas acis neprātīgi spīdēja, un pēkšņā mežonīgi zvēriskā grimase Harijam atsauca atmiņā kādu no dzīvniekiem televīzijas raidījumos par dabu.

-   Tu melo, Harij! Tu drāz to kuci! Rākelu. Un par mani tu nedomā! Ne tā, kā tu saki, nolādētais liekuli! Labi, labi, tu domā par mani! Kā par miesu, kuru vari drāzt. Kuru tu drāzīsi!

Viņa bija noslīdējusi no rakstāmgalda un jau paspērusi soli uz Harija pusi. Viņš sēdēja, ieslīdzis krēslā, kā parasti izstiepis kājas, un skatījās uz Silji ar tādu sajūtu, it kā piedalītos kādā scēnā, kura jāizspēlē, nē, pie velna, kas jau ir izspēlēta! Viņa graciozi noliecās, ar roku it kā atbalstījās uz Harija ceļgala, tā sāka slīdēt augstāk, pāri jostai, viņa piespiedās tam klāt, un roka nozuda zem Harija T krekla.

-    Mmm, nice sixpack\ skolotāj! viņa nodūdoja.

Harijs sagrāba Siljes roku, izgrieza plaukstas locītavu un pielēca kājās. Viņa iekliedzās, kad Harijs aizlieca viņai roku aiz muguras, piespiežot noliekt galvu uz leju. Tad pagrieza viņu uz durvju pusi, pacēla mugursomu un izvadīja pa durvīm projām pa koridoru.

-     Harij! Silje ievaidējās.

-     Šo tvērienu sauc par pleca izgriešanu, daudzi to dēvē arī par “policista tvērienu”, Harijs neapstājoties teica. Viņš veda Silji lejup pa kāpnēm. To derēs apgūt eksāmenam. Tas ir, ja vien tu nonāksi līdz eksāmenu kārtošanai. Ceru, ka saproti tu spied mani par šo gadījumu ziņot!

-     Harij!

1 Glīti kvadrātiņi. Angļu vai)

-    Ne tāpēc, ka es personīgi jūtos ļoti aizvainots, bet tāpēc, ka runa ir par to, vai tev piemīt tāda psihiskā stabilitāte, kāda nepieciešama darbam policijā, Silje! Es ļaušu to izvērtēt vadībai. Vari sagatavoties, lai pārliecinātu viņus par to, ka šis bijis tikai nejaušs pārkāpums. Vai izklausās taisnīgi?

Ar brīvo roku atvēris durvis, Harijs izgrūda viņu ārā. Meitene vēl pagriezās un paskatījās uz viņu ar tik neslēpta naida un niknuma pilnu skatienu, ka vēlreiz apstiprināja Harijā radušos iespaidu par Silji Grāvsengu: viņa ir cilvēks, kuru ar policista pilnvarām nedrīkst laist sabiedrībā.

Harijs noskatījās, kā viņa izgrīļojas pa vārtiem, pāri laukumam uz Chateau Neuf, kur kāds students, atpūšoties no iekšā dārdošās mūzikas, stāvēja un smēķēja. Ģērbies militāra parauga jakā ā la Cuba 1960, viņš bija atspiedies pret ielas laternu. Students ar šķietami vienaldzīgu skatienu nopētīja Silji, līdz tā pagāja viņam garām, pēc tam pagrieza galvu un sāka blenzt viņai nopakaļ.

Stāvēdams durvīs, Harijs skaļi nolamājās. Vēlreiz. Divas reizes. Juta, ka pulss nomierinās. Izņēma mobilo telefonu un piezvanīja uz vienu no numuriem adrešu grāmatiņā, kas bija tik īsa, ka katrs kontakts bija atzīmēts tikai ar vienu burtu.

-     Arnolds.

-     Šeit Harijs. Manā kabinetā ieradās Silje Grāvsenga! Šoreiz bija nopietnāk.

-     Tiešām? Stāsti!

Harijs īsi pastāstīja par notikušo.

-     Tas ir slikti, Harij. Varbūt vēl sliktāk, nekā tu domā!

-    Iespējams, bija lietojusi narkotikas. Šķita nākam no kādas ballītes. Turklāt viņai ir grūtības ar paškontroli un realitātes uztveri. Bet man ir nepieciešams padoms, ko darīt tālāk. Zinu, ka vajag ziņot, bet…

-    Tu nesaproti! Vai tu vēl stāvi pie ārdurvīm?

-    Jā! Harijs pabrīnījās.

-     Sargs droši vien ir mājās. Vai tuvumā ir vēl kāds cits?

-     Kāds cits?

-     Vienalga kas.

-    Jā, uz laukuma pie Chateau Neuf stāv kāds puisis.

-    Vai viņš redzēja, kā Silje aiziet?

-Jā-

-    Lieliski! Tagad ej tieši pie viņa! Aprunājies! Uzzini puiša vārdu un adresi. Palieciet kopā, līdz es aizbraukšu un savākšu tevi!

-     Ko? Kāpēc?

-    Vēlāk paskaidrošu.

-     Vai man būs jāsēž uz tava velosipēda bagāžnieka?

-    Man jāatzīstas, ka šeit netālu man ir kaut kas līdzīgs mašīnai. Būšu pēc divdesmit minūtēm!

-     Lab… ē-e, rīt? Bjērns Holms nomurmināja un pašķielēja uz pulksteni, taču nebija pārliecināts, vai joprojām neatrodas sapņu valstībā.

-     Vai gulēji?

-     N-nē, Bjērns Holms atbildēja, nolaida galvu uz gultas malas un piespieda telefonu pie auss. It kā tad viņa būtu nedaudz tuvāk.

-    Es tikai gribēju pastāstīt, ka dabūju piciņu no košļājamās gumijas, kas bija piespiesta zem Miteta mašīnas sēdekļa, Katrīne Brata sacīja. Domāju, ka tā varēja piederēt slepkavam. Bet tas, protams, ir riskants pasākums.

-    Jā, Bjērns noteica.

-     Vai domā, ka mēs velti tērējam laiku?

Bjērnam šķita, ka viņa ir vīlusies.

-    Taktiskā izmeklētāja esi tu, viņš atbildēja un tūdaļ nožēloja, ka nav pateicis kaut ko uzmundrinošāku.

Iestājās pauze, kuras laikā Bjērns iedomājās: kur viņa atrodas? Mājās? Vai arī viņa, iespējams, jau guļ?

-Jā, jā, Katrīne nopūtās. Starp citu, tur bija kaut kas savāds.

-     Tiešām? Bjērns pārspīlēti dzīvi atsaucās.

-    Kamēr es tur biju, izklausījās, it kā kāds tur ienāktu un izietu. Protams, varu kļūdīties, bet, ejot ārā, izskatījās tā, it kā kāds būtu pabijis pie plauktiem un pārvietojis vienu no kastēm ar lietiskajiem pierādījumiem. Es paskatījos uz etiķeti…

Bjērnam Holmam likās, ka viņa atkal apgūlusies, jo balss ieskanējās apātiski liegi.

-     Tā bija Renē Kalsnēsa lieta.

Harijs aizslēdza smagās durvis, un maigā rīta gaismiņa palika ārpusē.

Viņš izgāja cauri koka nama vēsajai tumsai un nonāca virtuvē. Iemetās krēslā. Atpogāja kreklu. Tas bija prasījis krietnu laiciņu.

Puisis militārā parauga jakā bija izskatījies diezgan izbijies, kad Harijs piegāja tam klāt un palūdza viņu kopīgi pagaidīt, līdz ieradīsies kolēģis no policijas.

-     Tā taču ir parasta tabaka! sniedzot Harijam cigareti, viņš bija sacījis.

Kad atbrauca Arnolds, viņi bija ieguvuši studenta liecību ar parakstu, un pēc tam iesēdušies noputējušā, nenosakāma izlaiduma gada Fiat un devušies tieši uz Krimināltehnisko nodaļu, kur saistībā ar pēdējo policista slepkavību vēl strādāja eksperti. Tur tie Hariju izģērba un, kamēr kāds aiznesa viņa virsdrēbes un apakšveļu uz ekspertīzi, divi no vīriešu kārtas tehniķiem, izmantojot gaismu un kontaktpapīru, pārbaudīja viņa dzimumorgānus un rokas. Pēc tam viņam bija iedevuši plastmasas glāzīti.

-    Visu, Hole! Ja pietiks vietas. Tualete ir tur, koridora galā. Domā par kaut ko patīkamu, okay?

-     Mm.

Aizejot Harijs vairāk sajuta nekā dzirdēja viņu aizturētos smieklus.

“Domā par kaut ko patīkamu.”

Harijs pašķirstīja ziņojuma kopiju, kas gulēja uz virtuves galda. Viņš bija palūdzis Hāgenu to atsūtīt. Privāti. Diskrēti. Visumā tas sastāvēja no medicīniskiem terminiem latīņu valodā, bet vismaz dažus no tiem viņš saprata. Pietiekami, lai pārliecinātos, ka Rūdolfs Asajevs miris tikpat mistiski un noslēpumaini, kā bija dzīvojis. Un nozieguma pazīmju trūkuma dēļ viņi bija spiesti apmierināties ar diagnozi: smadzeņu insults. Trieka. Tā var gadīties.

Būdams slepkavību izmeklētājs, Harijs varētu viņiem pastāstīt, ka tā nenotiek. Ka galvenais liecinieks nelaimīgā kārtā nenomirst. Kā Arnolds bija teicis? Ja mirušās personas liecība kādam varēja sagādāt nepatikšanas, tad deviņdesmit četros gadījumos tā ir bijusi slepkavība.

Paradoksāli, protams, bija tas, ka Harijam pašam būtu bijis, ko zaudēt, ja Asajevs liecinātu. Viņš būtu daudz zaudējis. Tad kādēļ jāuztraucas? Kādēļ vienkārši nepaklanīties, nepateikties un turpināt dzīvot? Uz šo jautājumu bija vienkārša atbilde: viņš nebija normāls.

Harijs aizmeta ziņojumu uz garā ozolkoka galda otru galu. Nolēma rītdien to iznīcināt, bet tagad vajadzēja mazliet pagulēt.

“Domā par kaut ko patīkamu.”

Viņš piecēlās un pa ceļam uz vannasistabu izģērbās. Nostājās zem dušas. Atgrieza karstā ūdens krānu. Juta, kā miesa tiek durstīta un knaibīta, it kā viņš tiktu sodīts.

“Domā par kaut ko patīkamu.”

Viņš noslaucījās, iegūlās divguļamajā gultā uz tīriem, baltiem palagiem, aizvēra acis un centās pēc iespējas ātrāk aizmigt. Tomēr domas aizsniedza viņu ātrāk nekā miegs.

Harijs bija domājis par viņu.

Kad viņš ar aizvērtām acīm bija stāvējis tualetē un koncentrējies, mēģinot pārcelties uz citu vietu, viņš bija domājis par Silji Grāvsengu. Par viņas maigo, saulē iedegušo ādu, par lūpām, par karsto elpu pie viņa sejas, par mežonīgo niknumu viņas skatienā, par muskuļaino ķermeni, tā formām, lokanumu un visu jaunībai netaisnīgi piemītošo skaistumu.

Velns!

Viņas roka uz viņa siksnas, uz vēdera. Viņas ķermenis, kas tuvojas. Policista tvēriens. Viņas galva gandrīz pieskaras grīdai, vārgs protesta vaids, izliektā mugura, augšup izslējies dibens glīts kā putna aste.

Velns, velns!

Viņš piecēlās gultā sēdus. No fotogrāfijas uz naktsgaldiņa viņam silti uzsmaidīja Rākela. Silti, gudri un zinoši. Bet vai viņa patiesi zināja? Ja viņa uz piecām sekundēm iekļūtu viņa galvā un ieraudzītu, kas viņš patiesībā ir, vai tad, šausmu pārņemta, neaizskrietu prom? Vai ari mēs visi esam slimi savās galvās un starpība tikai tāda, ka vieni izlaiž savus monstrus ārā, bet citi ne?

Harijs bija domājis par viņu. Bija iedomājies, ka dara tieši to, ko viņa tam lūgusi, tur, uz rakstāmgalda, nogāžot rakstudarbu kaudzi, kas, līdzīgi dzelteniem tauriņiem, lidinās pa telpu, līpot pie viņu sasvīdušajiem ķermeņiem, raupji papīri ar maziem, melniem burtiņiem, kuri izvēršas skaitļos par slepkavībām, uzbrukumiem, seksuāla rakstura noziegumiem, slepkavībām alkohola iespaidā, slepkavībām greizsirdības dēļ, ģimenes locekļu slepkavībām, slepkavībām narkotiku un bandu savstarpējo cīņu dēļ, par slepkavībām goda aizstāvēšanas un mantkārības dēļ. Harijs bija domājis par viņu, stāvot tualetē. Un bija piepildījis glāzīti līdz malām.

21.   nodaĻa

Beāte Lenna nožāvājās, samirkšķināja acis un palūkojās ārā pa tramvaja logu. Rita saule bija ķērusies pie darba un Frongneres parkā izklīdinājusi migliņu. Miglas piemērcētie tenisa korti bija tukši, vienīgi kāds kalsns, vecāks vīrs apjucis stāvēja uz celiņa pie korta, kur pirms sezonas sākuma vēl nebija uzvilkts tīkls. Viņš vēroja tramvaju. Tievajās kājās viņam bija vecmodīgi tenisa šorti, mugurā šķībi aizpogāts zils krekls, rakete balstījās pret zemi. Gaida partneri, kurš nav atnācis, Beāte nodomāja. Iespējams, tāpēc, ka sarunāts ticis šajā laikā pagājušajā gadā, bet pretspēlētājs pa to laiku pametis šo pasauli. Viņa zināja, kā vecais vīrs jūtas.

Piebraucot pie pieturas līdzās parka galvenajai ieejai, pazibēja Monolīta siluets.

Naktī, pēc tam kad Katrīne bija paņēmusi atslēgas no pierādījumu glabātavas, Beāte Lenna ciemojās pie sava partnera. Tieši tādēļ viņa bija šajā tramvajā šajā pilsētas daļā. Viņš bija parasts cilvēks. Tā viņa dēvēja to savās domās. Tas nebija vīrietis, par kuru sapņo, bet tāds, kurš reizēm ir vajadzīgs. Viņa bērni dzīvoja pie bijušās sievas, un tagad, kad meitenīte ciemojās pie vecmāmiņas Steinhjerā, viņiem bija laiks un iespējas tikties biežāk. Tomēr Beāte juta, ka pati ierobežo tikšanos, ka patiesībā viņai svarīgāk ir zināt, ka viņš pastāv kā iespēja, nevis tāpēc, lai viņi kopā pavadītu laiku. Vienalga, viņš nebūtu varējis aizstāt Jaku, bet tas nekas. Viņai nebija vajadzīgs aizstājējs, viņa vēlējās šādi. Kaut ko citu, kas neuzliek pienākumus, kaut ko tādu, kura zaudējums nemaksātu pārāk daudz.

Beāte skatījās ārā pa logu uz pretimbraucošo tramvaju, kas slīdēja garām. Salona klusumā viņa saklausīja mūziku, kas skanēja

blakus sēdošās meitenes austiņās, atpazina kaitinošu dziesmiņu no deviņdesmitajiem gadiem. Toreiz viņa bija klusākā meitene Policijas akadēmijā. Bāla, radusi nosarkt, ja vien kāds paskatījās uz viņas pusi. Par laimi, skatījās tikai ļoti nedaudzi. Un tie, kuri paskatījās, nākamajā mirklī par viņu aizmirsa. Beātei Lennai piemita tāda tipa ārējais izskats un burvība, kas vērta viņu nemanāmu, gluži kā iespraudumu starp televīzijas programmām, vizuāls teflons.

Bet viņa tos atcerējās.

Katru no tiem.

Un tāpēc, skatoties pretimbraucošā tramvaja pasažieru sejās, viņa spēja atcerēties, kur un kad agrāk ir kādu no tiem redzējusi. Varbūt iepriekšējā dienā tajā pašā tramvajā, varbūt skolas pagalmā pirms divdesmit gadiem. Varbūt kādas bankas novērošanas kameras ierakstā, kad viņai bija vajadzējis identificēt laupītāju, vai varbūt uz eskalatora universālveikalā Steen & Strom, kur vēlējās nopirkt zeķbikšu pāri. Un nelīdzēja tas, ka tie kļuva vecāki, apgrieza matus, uzkrāsojās, ataudzēja bārdu, izmantoja botoksu vai silikonu, šķita, ka sejas, viņu īstās sejas, spīd cauri, it kā tas būtu konstants, unikāls, vienpadsmit ciparu DNS koda skaitlis. Un tā bija viņas svētība un reizē lāsts, ko daži psihiatri nodēvēja par Aspergera sindromu, bet citi par nelielu smadzeņu bojājumu, ko viņas fusiform gyrus seju atpazīšanas centrs mēģināja kompensēt. Trešie vēl gudrākie vispār par to nerunāja. Tie vienkārši konstatēja, ka viņa spēj atcerēties skaitļus un visus atpazīst.

Tādēļ nebija nekā neparasta, ka Beātes Lennas smadzenes jau sāka mēģināt atpazīt pretimbraucošajā vagonā ieraudzīto vīrieša seju.

Neparasti likās vienīgi tas, ka nepaveicās uzreiz.

Viņus šķīra tikai pusotra metra liels attālums, un Beāte pievērsa vīrietim uzmanību tāpēc, ka viņš kaut ko rakstīja uz aizsvīdušā stikla un tādēļ seja bija pavērsta tieši pret Beāti. Viņa bija redzējusi to jau agrāk, bet šis skaitlis atmiņā neuzpeldēja.

Vainīgs, iespējams, bija atspīdums stiklā vai arī uz vīrieša acīm krītošā ēna. Beāte jau grasījās padoties, kad tramvajs uzsāka kustību, gaisma izmainījās un viņš, pacēlis galvu, sastapa Beātes skatienu.

Beāte Lenna sajuta it kā strāvas triecienu.

Tas bija reptiļa skatiens.

Aukstais slepkavas skatiens, un viņa to pazina.

Valentīns Jertsens.

Viņa saprata arī to, kādēļ uzreiz nebija pazinusi viņu un kā tam bija izdevies noslēpties.

Beāte Lenna piecēlās no krēsla un mēģināja iziet no vagona, bet blakus sēdošā meitene bija aizvērusi acis un mūzikas ritmā šūpoja galvu. Beāte viņu pabikstīja. Meitene sapīkusi paskatījās.

-    Man jāizkāpj, Beāte sacīja.

Meitene pacēla šauro, zīmulim līdzīgo uzaci, taču nepakustējās.

Beāte norāva viņai austiņas.

-     Policija! Man jāizkāpj!

-    Mēs taču braucam! meitene iebilda.

-    Pakustini savu resno pakaļu! Ātri!

Pārējie pasažieri pavērsa skatienus uz Beātes Lennas pusi, bet viņa pat nenosarka. Viņa vairs nebija agrākā meitenīte. Ķermenis tikpat šmaugs, āda bāla, gandrīz caurspīdīga, mati bezkrāsaini un sausi kā nenovārīti spageti. Bet agrākās Beātes Lennas vairs nebija.

-    Apturiet tramvaju! Policija! Apstāties!

Cenšoties izbrīvēt sev ceļu uz vadītāja kabīnes pusi un izejas durvīm, Beāte jau dzirdēja, kā iečīkstas bremzes. Viņa parādīja vadītājam savu ID karti un nepacietīgi gaidīja. Ar asu rāvienu tramvajs apstājās, stāvošie pasažieri, turoties pie rokturiem, salīgojās, un durvis atvērās. Beāte ar vienu lēcienu bija ārā, apskrēja no priekšpuses apkārt vagonam un metās uz priekšu pa sliedēm. Juta, ka rasainajā zālē samirkst viņas plānās auduma kurpītes, ieraudzīja, ka tramvajs sāk kustēties, izdzirda kluso, pieaugošo riteņu čīkstoņu pret sliedēm. Viņa skrēja, cik spēdama. Nebija nekāda pamata uzskatīt, ka Valentīns ir bruņots. Viņš arī netiktu ārā no pārpildītā vagona, ja viņa, vicinot policistes apliecību, nokliegtu, kāpēc viņš tiek arestēts. Ja vien viņa paspētu noķert šo nolādēto tramvaju! Skriešana nebija Beātes stiprā puse. Ārsts, kurš uzskatīja, ka viņa cieš no Aspergera sindroma, bija teicis, ka tādi cilvēki kā viņa parasti ir fiziski neveikli.

Beāte paslīdēja slapjajā zālē, tomēr kājās noturējās. Vēl tikai daži metri! Viņa sasniedza tramvaja pakaļgalu. Iesita pa to ar roku. Iekliedzās un pavicināja savu apliecību, cerot, ka tramvaja vadītājs viņu pamanīs atpakaļskata spogulī. Un varbūt arī pamanīja. Varbūt

nodomāja, ka ieraudzījis kādu aizgulējušos sievieti, kura izmisīgi vicina mēneša biļeti. Sliežu dziesma pieauga vēl par ceturtdaļtoni, un tramvajs aizslīdēja prom.

Beāte apstājās un noskatījās pakaļ tramvajam, kas aizbrauca Majoštuenas virzienā. Paskatījās atpakaļ: viņas tramvajs nozuda uz Frongneres laukuma pusi.

Viņa klusi nolamājās, sadabūja telefonu, tad šķērsoja ielu, atspiedās pret tenisa korta tērauda stiepļu nožogojumu un uzspieda numuru.

-     Holms.

-     Tā esmu es. Nupat redzēju Valentīnu!

-     Ko? Vai esi pārliecināta?

-     Bjērn…

-     Piedod! Kur?

-     Tramvajā, kas brauc garām Frongneres parkam Majoštuenas virzienā.

-     Ko tu tur dari?

-     Par to neuztraucies. Vai esi darbā?

-Jā-

-    Tas ir 12. maršruta tramvajs. Uzzini, kur tas pašlaik ir, un pārtver to. Viņš nedrīkst aizbēgt!

-     Labi! Es noskaidrošu pieturvietas un izsūtīšu patruļmašīnām Valentīna aprakstu.

-    Tur jau ir tas āķis!

-     Kāds āķis?

-    Apraksts. Viņš ir mainījies!

-     Ko tu gribi sacīt?

-    Plastiskā operācija! Tik apjomīga, ka viņš, piemēram, var nepazīts brīvi staigāt pa Oslo. Kad tramvajs būs apturēts, atsūti man ziņu! Es ieradīšos un uzrādīšu viņu.

-     Sapratu!

Beāte iebāza telefonu atpakaļ kabatā. Tikai tagad viņa pamanīja, ka ir aizelsusies. Atspieda pakausi pret nožogojumu. Garām viņai, it kā nekas nebūtu noticis, lēni slīdēja rīta satiksmes plūsma. Un it kā faktam, ka nupat sevi atklājis slepkava, nebūtu nekādas nozīmes.

-     Kur viņi ir?

Beāte atrāvās no nožogojuma un pagriezās pret čerkstošo balsi.

Vecais vīrs jautājoši skatījās uz Beāti.

-     Kur viņi visi palikuši? vecais atkārtoja.

Ieraudzījusi viņa sāpju pilno skatienu, Beāte ātri norija kaklā uzradušos kamolu.

-    Vai tu domā… viņš iejautājās un pavēcināja raketi. Vai tie nevarētu būt otrajā kortā?

Beāte lēni pamāja ar galvu.

-Jā, droši vien tā ir, vecais noteica. Man nevajadzēja būt šeit. Viņi ir otrajā kortā! Viņi gaida mani tur!

Beāte noskatījās uz viņa šauro muguru, kas aizsteberēja uz korta vārtiņu pusi.

Arī viņa ātriem soļiem sāka iet Majoštuenas virzienā. Un, kaut ari galvā zibēja domas par to, kurp Valentīns varētu doties, no kurienes viņš nācis un cik tuvs varētu būt viņa notveršanas brīdis, Beātei neizdevās atbrīvoties no vecā vīra čukstošo vārdu atbalss:

“Viņi gaida mani tur!"

Mīa Hartvigsena ilgi pētīja Hariju Holu.

Sakrustojusi rokas uz krūtīm, viņa pa pusei bija pagriezusies pret Hariju. Ap patologanatomu rindojās lielas, zilas plastmasas kastes ar nogrieztām ķermeņu daļām. Studenti jau bija atstājuši Centrālās slimnīcas pirmajā stāvā esošā Anatomijas institūta kabinetu, un tagad ieradās šī pagātnes atbalss ar tiesas mediķu ziņojumu par Asajevu padusē.

Nedraudzīgā ķermeņa valoda nenozīmēja, ka Mīai Hartvigsenai nepatiktu Hols, bet gan tas, ka viņš ieradies ar problēmu. Kā parasti. Kad Hols strādāja par izmeklētāju, viņa ierašanās vienmēr nozīmēja vairāk darba, pārāk īsus termiņus un pārāk lielas iespējas tikt pienaglotai pie kauna staba par kļūdām, pie kurām viņa gandrīz nebija vainīga.

-    Es saku, ka mēs obducējām Rūdolfu Asajevu! Mīa teica. Ļoti rūpīgi.

-     Nepietiekami rūpīgi, Harijs atbildēja un nolika ziņojumu uz viena no spodrajiem metāla galdiem, kur studenti nesen bija graizījuši cilvēka miesu.

No pleda apakšas rēgojās muskuļota, pie pleca nogriezta roka. Uz tās augšdelma Harijs izlasīja padzisušus ietetovētos burtus: “Too young to die”'. Tā gan. Droši vien kāds no Los Lobos baikeru bandas puišiem, kas gājis bojā Asajeva cīniņos ar konkurentiem.

-     Un kas tev liek domāt, Hole, ka neesam strādājuši pietiekami rūpīgi?

-     Pirmām kārtām jūs nespējāt norādīt nāves cēloni!

-    Tu ļoti labi zini, ka reizēm ķermenis vienkārši nesniedz nekādas indikācijas. Tas nebūt nenozīmē, ka nāves cēlonis nav dabisks.

-     Un pats dabiskākais šajā gadījumā būtu tas, ka kāds atņēmis viņam dzīvību.

-    Es zinu, ka viņš bija iespējamais galvenais liecinieks, bet obdukcija notiek pēc stingriem noteikumiem, kurus šādi apstākļi nedrīkst ietekmēt. Mēs atrodam to, ko atrodam, un neko citu. Patoloģija nav zinātne diletantiem!

-    Starp citu, par zinātni, Harijs ieteicās un apsēdās uz rakstāmgalda. Tā balstās uz hipotēžu pārbaudēm, vai ne? Tiek izvirzīta teorija, un tad pārbauda, vai tā ir pareiza vai ne. Tiesa?

Mīa Hartvigsena papurināja galvu. Ne tāpēc, ka tas būtu nepareizi, bet tāpēc, ka viņai nepatika virziens, kādu šī saruna sāka pieņemt.

-     Mana teorija, Harijs turpināja ar šķietami nevainīgu smaidu sejā, kas piešķīra tai tāda zēna izskatu, kurš cenšas pārliecināt savu māti, ka uz Ziemassvētkiem viņam vajadzētu saņemt dāvanā atombumbu, ir tāda, ka Asajevu nogalinājis cilvēks, kurš labi pārzina jūsu darba metodes, un zina, kas vajadzīgs, lai jūs neko neatrastu.

Mīa pamīņājās un pagrieza pret Hariju otru plecu.

-    Un?

-    Un kā tu būtu to darījusi, Mīa?

-     Es?

-    Tev ir zināmi visi triki. Kā tu apmānītu sevi?

-    Vai tieku turēta aizdomās?

-     Pagaidām.

Viņa pamanīja, ka Harija lūpas sāk savilkties smīniņā. Blēdis tāds!

-     Slepkavības ierocis? viņa pajautāja.

1 Pārāk jauns, lai mirtu. (Angļu vai)

-     Šļirce, Hols teica.

-     Tiešām? Kādēļ?

-     Kaut kas saistībā ar anestēziju.

-     Tā. Mēs spējam atklāt gandrīz visas substances, īpaši tad, ja ir iespēja izdarīt sekciju tik drīz kā šajā gadījumā. Vienīgā iespēja, ko redzu…

-Jā?

Viņš smaidīja, it kā jau būtu ieguvis to, ko vēlējās. Kaitinošs zellis, īsti nevar saprast cirst viņam pļauku vai noskūpstīt.

-     Šļirce ar gaisu.

-     Kas tas ir?

-     Vecākais un joprojām labākais triks no mācību grāmatas. Ar šļirci tu ievadi vēnā tik daudz gaisa, lai izveidotos gaisa burbulis un vēnu noslēgtu. Ja vēna tiek noslēgta pietiekami ilgi, tā, lai asinis nenonāk vitāli svarīgās ķermeņa daļās sirdī vai smadzenēs -, tad cilvēks mirst. Ātri un bez jebkādas substances pēdām, ko varētu atklāt. Un trombs nav jārada mākslīgi, tas ķermenī var rasties pats no sevis. Case closed. Lieta slēgta.

-     Bet šļirces dūriena vietu taču var redzēt!

-    Ja dūrienu izdara ar vistievāko adatu, tad tikai ārkārtīgi rūpīga visas ādas pārbaude spēj atklāt dūriena pēdas.

Harijs atplauka. Zēns bija atvēris sainīti un domāja, ka tajā ir atombumba. Mīa priecājās.

-     Tad jums ir jāpārbauda…

-     Mēs to izdarījām. Pļauka. Pārbaudījām katru milimetru. Izpētījām pat pilināmās pudelītes caurulīti, jo arī tur var ielaist gaisa burbulīšus. Nekur neatradām pat oda kodiena pēdas. Viņa redzēja, ka drudžainais spīdums Harija acīs apdziest. Man ļoti žēl, Hole, bet mēs zinājām, ka šis nāves gadījums bija aizdomīgs!

Viņa uzsvēra vārdu zinājām.

-    Tagad man jāgatavojas nākamajai lekcijai, tādēļ varbūt…

-     Un kā būtu ar tādu vietu, kur ādas nav? Hols painteresējās.

-     Ko?

-    Ja nu viņš iedūra šļirci tādā vietā, kas nav ķermeņa virspusē? Ķermeņa atvērumos? Mutē, anālajā atverē, nāsīs, ausīs?

-    Interesanti, taču degunā un ausīs ir ļoti maz noderīgu asinsvadu. Anālā atvere tā ir iespēja, bet šādās vietās izredzes izolēt dzīvībai svarīgus orgānus ir niecīgas, turklāt, lai vēnu atrastu ar tausti, ir jābūt izcilām zināšanām. Mute varētu būt laba ideja, jo tas ir īsākais ceļš uz smadzenēm un tas nozīmētu ātru un drošu nāvi, bet muti mēs pārbaudām vienmēr. Tajā ir gļotāda, kurā šļirces dūriens izraisītu uztūkumu, ko viegli ieraudzīt.

Mīa paskatījās uz Hariju. Nojauta, ka viņa smadzenes turpina meklēt, kaut arī viņš rezignēti māja ar galvu.

-     Bija prieks tevi redzēt, Hole! Ja būs citi jautājumi, tad vērsies pie mums!

Viņa pagriezās un piegāja pie vienas no kastēm, lai iegremdētu dziļāk spirtā no tās izslējušos pelēcīgi bālu roku ar izplestiem pirkstiem.

-     Iegriezies… Viņa saklausīja Harija balsi un smagi nopūtās. Ļoti kaitinošs puisis. Tad pagriezās pret viņu.

-     Viņš varēja iedurt šļirci no otras puses, Hols sacīja.

-     No kādas otras puses?

-    Tu teici, ka labi, ja ir īss ceļš līdz smadzenēm. No otras puses. No mugurpuses. Viņš varēja noslēpt dūrienu mugurpusē!

-     Kādā mugurpusē… viņa apklusa. Skatījās, kur viņš norāda. Tad pievēra acis un vēlreiz nopūtās.

-     Sorry, Harijs atvainojās. Bet FIB statistika rāda, ka atkārtotas potenciālo liecinieku sekcijas gadījumos slepkavību procents ir pieaudzis no septiņdesmit astoņiem līdz deviņdesmit četriem!

Mīa Hartvigsena pašūpoja galvu. Harijs Hols. Problēma. Papildu darbs. Liela iespēja nonākt pie kauna staba par kļūdu, ko neesi izdarījis!

-    Šeit! Beāte Lenna noteica, un taksometrs apstājās pie trotuāra apmales.

Tramvajs stāvēja pieturvietā Velhavena ielā. Viena policijas mašīna bija apstājusies tam priekšā, divas aizmugurē. Bjērns Holms un Katrīne Brata stāvēja, atspiedušies pret Amazon.

Beāte samaksāja un izkāpa.

-     Nu?

-   Trīs policisti ir tramvajā, un neviens no pasažieriem nav izkāpis. Mēs tikai gaidījām tevi.

-     Šis ir 11. maršruta tramvajs, es teicu 12…

-    Pēc apstāšanās Majoštuenas krustojumā tas nomaina numuru, bet šis ir tas pats tramvajs!

Beāte aizsteidzās pie priekšējām durvīm, pabungoja un uzrādīja savu ID karti. Durvis nošņācās un atvērās. Viņa iekāpa, pamāja ar galvu policistam formastērpā. Tas turēja rokā Heckler & Koch P30L pistoli.

-     Nāc man līdzi! viņa noteica un sāka virzīties uz pārpildītā vagona aizmuguri.

Brīvējot ceļu, Beāte ļāva skatienam slīdēt pāri pasažieru sejām. Pieejot tuvāk un atpazīstot skribelējumu uz aizsvīdušās rūts, viņa juta, ka sirds iepukstas straujāk. Beāte deva zīmi policistam un vērsās pie tuvāk sēdošā vīrieša:

-     Atvaino! Jā, tu!

Pret viņu pagriezās satraukta, sarkana, piņņaina, izbaiļu pilna seja.

-     Es… es tā negribēju! Es kartīti aizmirsu mājās! Apsolu, ka tas vairs neatkārtosies!

Beāte pievēra acis un klusībā nolamājās, tad pamāja policistam, lai tas turpina viņai sekot. Kad viņi bija nonākuši līdz vagona galam un neguvuši nekādus rezultātus, Beāte uzsauca tramvaja vadītājam, lai tas atver durvis, un izkāpa.

-     Nu? Katrīne pajautāja.

-     Nozudis. Iztaujājiet visus, vai tie nav viņu redzējuši. Ja nav to aizmirsuši, tad pēc stundas noteikti aizmirsīs. Viņš joprojām ir aptuveni četrdesmit gadus vecs, simt astoņdesmit centimetrus garš, ar zilām acīm. Tikai acis viņam tagad ir nedaudz ieslīpas. Brūni, īsi apgriezti mati, augsti, izteikti vaigukauli un plānas lūpas. Un lai neviens nepieskaras rūtij, uz kuras viņš rakstījis! Paņemiet pirkstu nospiedumus un nofotografējiet! Bjērn?

-Jā?

-    Tavā ziņā būs visas pieturvietas no šejienes līdz Frongneres parkam. Aprunājies ar cilvēkiem, kuri strādā veikaliņos, apjautājies, vai tie nav redzējuši līdzīgu cilvēku. Ja ļaudis tik agri no rīta brauc ar

tramvaju, tad bieži vien tas ir saistīts ar rutīnu: tie dodas uz darbu, uz skolu, treniņu vai iecienīto kafijas bāru!

-    Tādā gadījumā mums ir izredzes, Katrīne teica.

-     Jā, bet tev jārīkojas piesardzīgi, Bjērn! Pārliecinies, ka tie, ar kuriem runāsi, nav tādi, kuri varētu viņu brīdināt! Katrīn, tu parūpēsies par to, lai mums būtu vairāki cilvēki, kas rīt no rīta varētu sēdēt tramvajā. Un vēl vajag dažus, kuri līdz dienas beigām varētu braukāt no šejienes līdz Frongneres parkam gadījumā ja Valentīns atgriezīsies pa šo pašu ceļu. Okay?

Kamēr Katrīne un Bjērns devās pie policistiem, lai sadalītu pienākumus, Beāte piegāja pie tramvaja, kurā bija ieraudzījusi Valentīnu, un aplūkoja rūti. No uzvilktajām strīpiņām tecēja sīkas urdziņas. Zīmējums atkārtojās kā prievītē. Vertikāla svītriņa, zem tās aplis. Viena rinda blakus nākamajai, līdz izveidojās kvadrātveida matrica.

Tas varēja būt arī kas nesvarīgs.

Bet, kā mēdza teikt Harijs: “Varbūt tas nav svarīgi vai neattiecas uz lietu, bet viss kaut ko nozīmē. Un mēs sākam meklēt tur, kur ir gaišs, tur, kur mēs kaut ko redzam.”

Beāte sadabūja mobilo telefonu un nofotografēja logu. Pēkšņi kaut kas viņai iešāvās prātā. Katrīn! Panāc šurp!

Katrīne dzirdēja aicinājumu un atstāja norādījumu došanu Bjērna ziņā.

-     Kā veicās naktī?

-     Labi! Katrīne atbildēja. Šorīt iedevu košļājamo gumiju DNS analīzei. Pieteicu ar kādas slēgtas izvarošanas lietas numuru. Viņu prioritāte taču ir policistu slepkavību lietas, tomēr apsolīja paskatīties, tiklīdz tas būs iespējams.

Beāte domīgi pamāja ar galvu. Pārlaida roku pāri sejai.

-    Cik drīz tas būs? Mēs nevaram klusējot ļaut kaut kam, kas varētu būt slepkavas DNS, atrasties rindas beigās tikai tāpēc, lai gods un slava pienāktos mums pašiem!

Katrīne iespieda roku sānos un pašķielēja uz Bjērnu, kurš žestikulēja ar policistiem.

-    Es tur pazīstu vienu no sievietēm, viņa sameloja. Piezvanīšu viņai un pasteidzināšu!

Beāte pavērās Katrīnē. Pavilcinājās, tad piekrītoši pamāja.

-    Varbūt tev vienkārši sagribējās, lai šis cilvēks izrādītos Valentīns Jertsens? Stole Eune jautāja.

Viņš bija nostājies pie kabineta loga un skatījās lejup uz dzīvības pilno ielu. Uz ļaudīm, kas steidzās savās gaitās. Uz cilvēkiem, kuri varēja būt Valentīns Jertsens.

-Ja cilvēks ir nepietiekami gulējis, tad redzes halucinācijas gadās bieži. Cik stundu tu esi gulējusi pēdējo divu diennakšu laikā?

-    Vēlāk paskaitīšu, Beāte Lenna atbildēja tādā tonī, kas lika Stolem saprast: viņai tas nav vajadzīgs. Es tev zvanu, jo viņš tramvajā uz loga stikla kaut ko ir uzzīmējis. Vai saņēmi MMS?

-    Jā, Eune atbildēja.

Viņš tikko bija iesācis terapijas seansu, kad rakstāmgalda vaļējā atvilktnē gulošā telefona ekrānā iegaismojās īsziņa no Beātes:

PASKATIES MMS. STEIDZĪGI. PIEZVANĪŠU.

Un izjuta gandrīz perversu apmierinājumu, kad, ieskatījies Pola Stāvnēsa izbrīna pilnajā sejā, pateica, ka uz šo zvanu viņam vienkārši jāatbild, turklāt skaidri izskanēja zemteksts: tas ir daudz svarīgāk par tevi, nolādētais čīkstuli!

-    Reiz tu man stāstīji, ka jūs, psihologi, spējat izanalizēt sociopātu ķeburus un kaut ko pastāstīt par viņu zemapziņu.

-    Jā, es laikam teicu, ka Granadas Universitātē Spānijā ir izstrādājuši metodi, kas psihopatoloģijā ļauj izdarīt secinājumus par personības psihiskajiem traucējumiem. Bet tad šiem indivīdiem tiek norādīts, kas jāzīmē. Un tas tomēr vairāk atgādina burtus, nevis zīmējumu, Stole paskaidroja.

-     Tiešām?

-    Katrā ziņā es redzu i un o. Un tas taču ir tikpat interesanti kā zīmējums.

-     Kādā ziņā?

-     Agri no rīta tramvajā tu joprojām vēl esi pusmiegā un to, ko raksti, tev diktē zemapziņa. Un tai patīk dažādi kodi un rēbusi. Reizēm tie ir neaptverami, citā reizē apbrīnojami vienkārši, jā, pat banāli! Man bija paciente, kura ārkārtīgi baidījās, ka varētu tikt izvarota. Viņai pastāvīgi rādījās sapnis: viņu pamodina tanka lielgabala stobrs, kas caur logu iebrāžas viņas guļamistabā un apstājas pie

gultas kājgaļa. Stobra galā karājas papīra lapiņa, uz kuras uzrakstīts burts P un skaitlis “9”. Varētu likties dīvaini, ka viņa pati nesaprata bērnišķīgi vieglo kodu, bet smadzenes bieži slēpj savas patiesās domas. Ērtību, vainas apziņas, baiļu dēļ…

-     Ko nozīmē tas, ka viņš raksta i un o?

-     Iespējams, tas nozīmē, ka viņu tramvajā māc skumjas. Nepārvērtē mani, Beāte! Es iestājos Psiholoģijas fakultātē tolaik, kad tā skaitījās priekšmets tiem, kuri bija pārāk dumji, lai kļūtu par ārstiem vai inženieriem. Bet ļauj man par to padomāt, un es tev piezvanīšu: šobrīd man ir pacients!

-     Labi.

Eune beidza sarunu un vēlreiz palūkojās uz ielu. Tās otrā pusē, simt metrus tālāk, Bugstadveienas virzienā, atradās tetovēšanas studija. 11. maršruta tramvajs brauca pa Bugstadveienu, un Valentīnam bija tetovējums. Pēc tā varētu viņu identificēt. Ja vien kāds profesionālis nav to noņēmis vai tetovēšanas studijā izmainījis. Zīmējumu ir iespējams pilnībā pārveidot, pievienojot dažas vienkāršas līnijas. Piemēram, vertikālai svītrai pievienojot pusapli, rodas burts D. Vai ari, pārsvītrojot apli, rodas norvēģu burts 0. Eune uzpūta elpu rūtij.

Viņam aiz muguras kāds saērcināti ieklepojās.

Eune uz norasojušās rūts uzvilka vertikālu svītru un apli to, ko bija redzējis atsūtītajā īsziņā.

-     Es atsakos maksāt par veselu stundu, ja…

-    Vai zini ko, Peul? Eune, pārspīlēti skaidri izrunājot “eu" skaņu, iejautājās un pievilka uzzīmētajam klāt pusapli un šķērssvītru. Izlasīja. “D0”1 . Nodzēsa to no stikla. Par šo stundu tev nebūs jāmaksā!

1 Mirsti. (Norvēģu vai.)

22.   nodaĻa

Riko Herrems zināja, ka viņam jāmirst. Viņš vienmēr bija to zinājis. Jaunums bija tas, ka viņš zināja jāmirst būs nākamo trīsdesmit sešu stundu laikā

-Anthrax. Sibīrijas mēris, ārsts atkārtoja. Bez taizemiešu noslieces uz mēmo r ar amerikāņu akcentu. Šķībacis laikam studējis tur medicīnu un kvalificējies darbam šajā privātajā klīnikā, kuras pacienti droši vien ir tikai ārzemnieki-ekspati un tūristi.

-     l’m so sorry!

Riko elpoja no skābekļa maskas, un pat tas bija grūti. Trīsdesmit sešas stundas! Tā ārsts bija teicis, trīsdesmit sešas stundas. Painteresējās, vai Rīko nevēlas, lai viņi sazinātos ar kādu no piederīgajiem. Ja tie tūlīt sēstos lidmašīnā, tad, iespējams, vēl paspētu ierasties. Varbūt viņš vēlas kristīgo mācītāju? Varbūt viņš ir katolis?

Pēc Riko jautājošās sejas izteiksmes ārsts laikam bija nopratis, ka nepieciešami sīkāki paskaidrojumi.

-     Anthrax is a bacteria. It’s in your lungs. You probably inhaled it some days ago.'

Riko joprojām nesaprata.

-    Ifyou had digested it or got it on your skin, we might have been able to save you. But in the lungs…2

Baktērija? Vai viņam jāmirst no baktērijas? Vai viņš to būtu ieelpojis? Kur?

1 Sibīrijas mēris ir baktērija. Tā ir tavās plaušās. Droši vien pirms dažām dienām esi to ieelpojis. (Angļu vai.)

2 Ja tu būtu to norijis vai tā būtu nokļuvusi uz ādas, mēs varbūt spētu tevi glābt. Bet plaušās… (Angļu vai)

Ārsts, līdzīgi atbalsij, atkārtoja viņa jautājumu:

-     Any idea vvhere? The police will want to know to prevent other peoplefrom catching the bacteria.’

Riko Herrems aizvēra acis.

-    Please, try to think back, mister Herrem. You might be able to save others…2

Citus. Bet ne sevi. Trīsdesmit sešas stundas.

-     Mister Herrem?

Riko gribēja pamāt par zīmi, ka ir dzirdējis, taču nespēja. Viņš juta, ka noklaudz durvis, atskan vairāku cilvēku soļi. Aizelsusies, klusa sievietes balss:

-    Miss Kari Farstad from the Norwegian Embassy. We came as soon as we could. Is he…?

-     Blood circulation is stopping, miss. He is going into shock now.4

Kur? Netīrajā restorāniņā uz ceļa starp Bangkoku un Pataiju, kur

taksometrs bija pieturējis, lai viņš paēstu? No smirdošā cauruma grīdā, ko tie dēvēja par tualeti? Varbūt viesnīcā caur gaisa kondicionēšanas ierīci vai tādā veidā bieži neizplatās baktērijas? Bet ārsts bija sacījis, ka pirmie simptomi esot tādi paši kā saaukstēšanās gadījumā, bet tie viņam parādījās jau lidmašīnā. Bet, ja šīs baktērijas bija lidinājušās jau lidmašīnā, tad taču vēl kādam vajadzēja saslimt! Viņš sadzirdēja sievietes balsi, klusāk un šoreiz norvēģiski:

-     Sibīrijas mēra baktērija! Ak Dievs, es domāju, ka tās ir tikai bakterioloģiskajos ieročos!

-     Nē, nē, atskanēja vīrieša balss. Pa ceļam es parakņājos internetā. Bacillus anthracis. Var gulēt zemē gadiem ilgi tā draņķe ir izturīga! Izplatās ar sporām. Tieši tādas atradās pirms vairākiem gadiem ASV iedzīvotājiem sūtītajās vēstulēs, vai atceries?

-     Vai tu domā, ka kāds viņam būtu sūtījis vēstuli ar Sibīrijas mēra sporām?

1 Vai vari iedomāties, kur? Policija grib zināt, lai novērstu citu cilvēku inficēšanos ar šo baktēriju. (Angļu vai.)

2 Lūdzu, mēģiniet atcerēties, mister Herrem. Jūs varbūt izglābsiet citus… (Angļu vai.)

* Mis Kāri Faštade no Norvēģijas vēstniecības. Mēs ieradāmies, cik ātri vien varējām. Vai viņš…? (Angļu vai.)

4 Asinsrite apstājās, mis. Viņam sākas šoks. (Angļu va/.)

-    Viņš varēja tās dabūt vienalga kur, bet visparastākais inficēšanās veids ir tuvs kontakts ar lieliem mājlopiem. To mēs droši vien nekad neuzzināsim.

Bet Riko zināja. Pēkšņi viņš to apjauta pilnīgi skaidri. Viņam izdevās pacelt roku pie skābekļa maskas.

-     Vai atradi kādu no piederīgajiem? sievietes balss jautāja.

-Jā.

-     Un?

-    Tie teica, lai viņš sapūstot tur, kur atrodas!

-     Skaidrs. Pedofils?

-     Nē, bet saraksts ir krietni garš. Ei, skatieties, viņš kustas!

Riko izdevās nogrūst masku no sejas un deguna, un viņš mēģināja

runāt. Tomēr sanāca tikai aizsmakuši čuksti. Viņš atkārtoja vēlreiz. Redzēja, ka sievietei ir gaišas matu cirtas un tā skatās uz viņu ar riebumu un nemieru.

-     Doctor, is it…?1

-     No, it is not contagious betvveen humāns.2

Neinficējas. Tikai viņš viens ir inficējies.

Sievietes seja pietuvojās. Un, pat mirstot bet varbūt tieši tāpēc Riko Herrems kāri ievilka sevī viņas smaržu. Ieelpoja to, tāpat kā toreiz, zivju veikaliņā, bija ieelpojis vilnas cimda smaržu un sajutis slapjas vilnas smārdu un kaut ko līdzīgu kaļķiem. Pulveri. Tas otrs bija aizsedzis muti un degunu ar kabatlakatiņu. Ne tādēļ, lai maskētos, bet vieglo sporu dēļ, kas lidinājās gaisā. Might have been able to save you, but in the lungs…

Viņš saņēma spēkus. Ar grūtībām izspieda vārdus. Divus vārdus. Paspēja nodomāt, ka tie būs viņa pēdējie vārdi. Tad kā priekškars pēc četrdesmit divu gadu ilgas, nožēlojamas un mokošas izrādes pār Riko Herremu nokrita liela, melna tumsa.

Spēcīgas lietus lāses bungoja pa mašīnas jumtu. Likās, tās mēģina ielauzties iekšā, un Kāri Faštade neviļus nodrebinājās. Viņas ādu pastāvīgi sedza sviedru kārtiņa, bet runāja, ka pēc lietus perioda,

1 Dakter, vai tas ir…? (Angļu vai)

2 Nē, cilvēks no cilvēka neinficējas. (Angļu vai)

kaut kad novembri, būšot labāk. Viņa ilgojās pēc mājām, pēc vēstnieka dzīvokļa, un ienīda šos braucienus uz Pataiju šis nebija pirmais. Viņa nebija izvēlējusies šo darbu, lai strādātu ar cilvēces atkritumiem. Gluži otrādi. Viņa bija iztēlojusies kokteiļu vakarus ar interesantiem, inteliģentiem cilvēkiem, pieklājīgas un izsmalcinātas sarunas par politiku un kultūru, bija cerējusi attīstīties kā personība un gūt lielāku izpratni globālos jautājumos, nevis noņemties ar šīm sīkajām problēmām, piemēram, kā norvēģu noziedzniekam atrast labu advokātu, kā panākt viņa izdošanu un nosūtīšanu uz norvēģu cietumu, kurš līdzinās vidējas kvalitātes viesnīcas līmenim.

Tikpat pēkšņi, kā sācies, lietus pārstāja līt, un mašīna klusi švīkstēja cauri ūdens tvaiku mākonim, kas cēlās no karstā asfalta.

-    Kā tu teici ko Herrems sacīja? vēstniecības sekretārs pajautāja.

-    Valentīns, Kāri atbildēja.

-    Nē, vēl bez tā!

-     Viņš runāja neskaidri. Bija kāds garš vārds, izklausījās kaut kas kā kumod.

-     Kumode?

-    Apmēram tā.

Kāri skatījās uz ceļmalā sastādītajām gumijkoku rindām. Viņai gribējās uz mājām. Nokļūt mājās.

23.    NODAĻA

Harijs steidzās pa Policijas akadēmijas koridoru garām Fransa Vīderberga gleznai.

Viņa stāvēja sporta zāles durvīs. Cieši piegulošā treniņtērpā, gatava cīņai. Sakrustojusi rokas uz krūtīm un atspiedusies pret durvju apmali, viņa sekoja tam ar skatienu. Harijs jau bija gatavs pamāt, bet kāds uzsauca: “Silje!” un viņa nozuda zālē.

Otrajā stāvā Harijs pabāza galvu Arnolda kabineta durvīs.

-     Kā noritēja lekcija?

-     Diezgan labi, bet viņiem pietrūka tavu šaušalīgo, kaut arī apstākļiem neatbilstošo piemēru no tā sauktās reālās pasaules, Arnolds atbildēja, turpinādams masēt savu sāpošo kāju.

-    Vienalga, paldies, ka mani nomainīji! Harijs pasmaidīja.

-     Nav par ko. Kas tev bija tik svarīgs darāms?

-    Vajadzēja aiziet pie tiesu patologiem. Dežurējošais tiesu medicīnas eksperts deva piekrišanu izrakt Rūdolfa Asajeva līķi, lai veiktu atkārtotu sekciju. Es izmantoju tavu FIB statistiku par mirušajiem lieciniekiem.

-     Man prieks, ka varēju izlīdzēt! Starp citu, tev atkal ir viesis!

-     Taču ne…

-     Nē, tā nav ne Grāvsengas jaunkundze, ne arī kāds no taviem bijušajiem kolēģiem! Teicu, ka viņš var pagaidīt tavā kabinetā.

-     Kurš…

-     Kāds, kuru, manuprāt, tu pazīsti. Es uzcienāju viņu ar kafiju.

Harijs ieskatījās Arnoldam acīs. īsi pamāja un devās prom.

Vīrs, kurš sēdēja Harija kabinetā uz krēsla, nebija īpaši mainījies.

Ja nu vienīgi kļuvis mazliet apaļīgāks, seja nedaudz uzblīdusi, pie

deniņiem iemirdzējies sirmums, bet bija palikusi tā pati zēniskā frizūra, kas iederētos jaunāka gadu gājuma kolēģim. Uzvalks šķita pārāk liels. Vienīgi acis, asais, caururbjošais skatiens, kas dokumenta lappusi spēja izlasīt četrās sekundēs un, ja vajadzīgs, tad tiesas zālē atkārtot vārds vārdā, nebija mainījies. īsi sakot, Juhans Krūns bija juristu atbilde Beātei Lennai: advokāts, kurš uzvarēja pat tādas lietas, kurās pretējā puse bija Norvēģijas likumu krājums.

-    Harijs Hols! vīrietis ierunājās skaļā, jauneklīgā balsi, piecēlās un sniedza roku. Long time.

-    Nekāda vaina! Harijs atteica un, saņēmis viņa roku, piespieda savu titāna pirkstu viņa plaukstai. Tava parādīšanās, Krūn, vienmēr nozīmē sliktas ziņas. Vai kafija bija laba?

Krūns atbildēja uz rokasspiedienu. Spēcīgi paspieda. Jaunie kilogrami noteikti slēpās muskuļos.

-    Tava kafija ir laba. Viņš atsmaidīja pretī. Bet mani jaunumi, kā parasti, ir slikti.

-     Ak tā?

-    Visbiežāk es neierodos pats, bet šajā gadījumā vēlējos parunāt aci pret aci, pirms mēs varbūt kaut ko rakstām uz papīra. Runa ir par Silji Grāvsengu, tavu studenti.

-     Manu studenti, Harijs atkārtoja.

-     Vai tā nav?

-     Zināmā mērā ir. Tikai izklausījās tā, it kā viņa studētu mani.

-     Centīšos formulēt savu domu pēc iespējas precīzāk, Krūns teica un savilka lūpas smaidā. Viņa negāja uz policiju, bet devās tieši pie manis. Aiz bailēm, ka jūs aizstāvēsiet savējos.

-Jūs?

-     Policija.

-     Es neesmu…

-     Tu gadiem ilgi esi strādājis policijā, un, būdams Policijas akadēmijas darbinieks, esi daļa no sistēmas. Saproti, viņa baidās, ka policija varētu mēģināt atrunāt no ziņošanas par šo izvarošanu. Un, ja viņa iebilstu, tas varētu kaitēt viņas turpmākajai karjerai policijā.

-     Par ko tu runā, Krūn?

-    Vai joprojām izsakos neskaidri? Tu izvaroji Silji Grāvsengu šajā kabinetā, vakar vakarā, īsi pirms pusnakts!

Iestājās pauze, kuras laikā Krūns vēroja Hariju.

-     Nav tā, ka es gatavotos to izmantot pret tevi, Hole, bet acīm redzama izbrīna trūkums runā pats par sevi un apstiprina manas klientes vārdu patiesumu.

-    Vai ir vajadzīgs apstiprinājums?

Krūns salika kopā pirkstu galiņus.

-     Ceru, ka tu saproti šīs lietas nopietnību, Hole! Ja par šo izvarošanu tiks ziņots un lieta nonāks atklātībā, tava dzīve sagriezīsies ar kājām gaisā!

Harijs mēģināja iedomāties viņu advokāta apģērbā. Procesu. Apsūdzošo rādītājpirkstu uz Hariju apsūdzēto solā. Silji, kas drosmīgi norauš asariņu. Tautas piesēdētāju muļķīgos, sašutuma pilnos skatienus. Naidīgumu no publikas puses. Avīžu ilustratoru nemitīgos zīmuļu švīkstus piezīmju blociņos.

-    Vienīgais iemesls, kādēļ šeit sēžu es, nevis divi policisti ar rokudzelžiem gatavībā aizvest tevi no šejienes pa koridoriem, garām kolēģiem un studentiem, ir tas, ka visa šī lieta dārgi izmaksātu ari manai klientei.

-     Un tas būtu?

-     Tu taču saproti. Viņa uz visiem laikiem paliks sieviete, kura nosūtījusi savu kolēģi cietumā. Ziņotāja, kā mēdz teikt. Cik saprotu, tādus policijā necieš!

-     Tu esi saskatījies pārāk daudz filmu, Krūn! Policijai patīk, ja izvarošanas tiek atklātas neatkarīgi no tā, kurš ir aizdomās turamais.

-     Tiesas process, protams, tādai jaunai meitenei būtu liela slodze. īpaši pirms nozīmīgiem eksāmeniem. Tā kā viņa neuzdrošinājās doties tieši uz policiju, bet bija spiesta padomāt pirms nākšanas pie manis, daudzi tehniskie un bioloģiskie pierādījumi ir jau zuduši. Un tas nozīmē, ka tiesas process var ilgt gadiem.

-    Un kādi pierādījumi jums ir?

-    Zilumi. Skrāpējumi. Saplēsta kleita. Un, ja es palūgšu pārmeklēt šo kabinetu, esmu pārliecināts, ka tiktu atrastas šīs pašas kleitas auduma šķiedras!

-Ja?

-Jā. Man ir ne tikai slikti jaunumi vien, Harij.

-    Tiešām?

-    Varu tev piedāvāt alternatīvu.

-    Velnišķīgu, cerams!

-     Tu esi inteliģents cilvēks, Harij. Tu zini, ka mums nav tiešu un neapgāžamu pierādījumu. Un tieši tādi ir raksturīgi izvarošanu lietās, vai ne? Vārds tiek likts pretī vārdam, un viss beidzas ar diviem zaudētājiem: nozieguma upuris tiek turēts aizdomās par nepamatotām un melīgām apsūdzībām, bet attaisnotajam pēc visu domām ir paveicies. Ņemot vērā šo potenciālo situāciju, Silje Grāvsenga izteica vēlēšanos, pareizāk priekšlikumu, kuram es bez šaubīšanās piekrītu. Un atļauj man uz mirkli iziet no manas kā pretējās puses advokāta lomas, Hole! Es iesaku tev pieņemt šo priekšlikumu! Jo alternatīva ir iesniegums policijai. To viņa pateica ļoti skaidri.

-   Ak tā?

-Jā. Kā cilvēks, kura profesija būs valsts likumu ievērošana, viņa par savu svētu pienākumu uzskata rūpes par to, lai izvarotāji tiktu sodīti. Bet, par laimi tev, ne obligāti caur tiesu.

-    Varētu teikt principā?

-     Tavā vietā es būtu mazāk dzēlīgs un drusciņ pateicīgāks. Es varēju ieteikt rakstīt ziņojumu policijai.

-     Ko jūs gribat, Krūn?

-    īsumā lai tu pamet darbu Policijas akadēmijā un nekad vairs nestrādā policijas sistēmā. Un lai Silje varētu mierīgi turpināt studēt bez jebkādas iejaukšanās no tavas puses. Tāpat arī tad, kad viņa sāks strādāt. Viens nievājošs vārds no tavas puses noruna tiek lauzta un viņa ziņo par izvarošanu!

Harijs atbalstīja elkoņus pret galda virsmu un, noliecis galvu, ar plaukstām pamasēja pieri.

-    Es izveidošu rakstisku vienošanos. Līdzīgu darījumam, Krūns sacīja. Tava aiziešana no darba pret viņas klusēšanu! Līguma noteikumus abas puses paturēs slepenībā. Izpaužot vienošanās saturu, tu diezin vai spētu viņai kaitēt, turpretī viņas izvēle rastu sapratni.

-     Un es izrādītos vainīgs, jo esmu piekritis šādam darījumam!

-     Uzskati to par zaudējumu ierobežošanu, Hole! Cilvēks ar tavu pieredzi viegli atradīs citu nodarbošanos. Piemēram, kā izmeklētājs apdrošināšanas kompānijā! Tici man, tie maksā labāk nekā Policijas akadēmijā!

-     Es ticu.

-     Labi. Krūns atvēra mobilā telefona vāciņu. Kāda ir tava dienaskārtība tuvākajā laikā?

-    Varam to nokārtot rītdien.

-     Labi. Manā birojā, pulksten divos. Vai adresi atceries?

Harijs pamāja ar galvu.

-     Lieliski! Lai tev jauka diena, Hole!

Krūns strauji piecēlās no krēsla. “Smagumu celšana, pievilkšanās pie stieņa un spiešana guļus,” Harijs nosprieda.

Kad viņš bija prom, Harijs paskatījās pulksteni. Bija ceturtdiena, un šonedēļ Rākela gatavojās ierasties vienu dienu agrāk. Nolaidīsies pulksten 17.30. Viņš bija piedāvājies satikt Rākelu lidostā, un viņa kā parasti, divas reizes pasakot: “Nē, nav vajadzīgs,” ar prieku bija piekritusi. Harijs zināja, ka viņai patīk šis četrdesmit piecas minūtes mašīnā. Saruna. Miers. Ievads jaukam vakaram. Viņas dedzīgā balss, kas skaidroja, ko tas patiesībā nozīmē, ka Starptautiskajā tiesā Hāgā par līgumslēdzēju pusēm var būt tikai valstis. Kad stāstīja par ANO spēku un bezspēcību, kamēr aiz mašīnas loga aizviļņo apkārtējā ainava. Reizēm viņi runāja par Oļegu, par to, kā viņam iet, ka viņš ar katru dienu izskatās aizvien labāk un labāk, par to, kā pamazām atgriežas bijušais Oļegs. Tika runāts par viņa plāniem. Par mācībām, jurisprudenci. Par Policijas akadēmiju. Par to, kā viņiem paveicies, un par to, cik trausla ir laime.

Viņi bez aplinkiem runāja par visu, ko domāja. Gandrīz par visu. Harijs nekad neteica, cik ļoti viņš baidās. Cik ļoti baidās kaut ko apsolīt, nezinādams, vai spēs solījumu izpildīt. Cik ļoti baidās, ka nespēs būt viņiem tas, par ko vēlas kļūt un par kādu viņam vajadzētu kļūt, un ka nezina arī to, vai viņi spēs tādi kļūt viņam, ka viņš nezina, kādā veidā kāds varētu darīt viņu laimīgu.

Tas, ka viņš tagad ir kopā ar Rākelu un Oļegu, bija drīzāk izņēmuma stāvoklis, kuram viņš pats gandrīz neticēja. Tas bija kā aizdomīgi brīnišķīgs sapnis, un viņš visu laiku baidījās, ka vajadzēs no tā pamosties.

Harijs paberzēja seju. Varbūt tā jau tuvojas. Pamošanās. Dedzinošā, brutālā dienasgaisma. Realitāte. Tajā viss būs kā agrāk. Auksts, skarbs un vientulīgs. Harijs sabozās.

Katrīne Brata ielūkojās pulkstenī. Desmit minūtes pāri deviņiem. Ārā varbūt bija necerēti jauks pavasara vakars, bet šeit, pagrabā, auksts un mitrs ziemas vakars. Viņa paskatījās uz Bjērnu Holmu, kurš braucīja savu sarkano vaigubārdu, uz Stoli Euni, kurš kaut ko skribelēja piezīmju blociņā, uz Beāti Lennu, kura apspieda žāvas. Viņi sēdēja pie datora, kura monitoru aizpildīja Beātes nofotografētais tramvaja loga stikls. Nedaudz apspriedās par uzzīmēto un nonāca pie secinājuma, ka pat tad, ja saprot, ko tas nozīmē, diezin vai šis zīmējums palīdzēs notvert Valentīnu.

Katrīne vēlreiz bija pastāstījusi par savu sajūtu, ka lietisko pierādījumu noliktavā vienlaicīgi ar viņu esot bijis vēl kāds.

-     Tas varēja būt kāds no darbiniekiem, Bjērns sacīja. Bet, okay, mazliet savādi, ka netika ieslēgta gaisma.

-     Noliktavas atslēgas dublikātu nav grūti izgatavot, Katrīne noteica.

-     Varbūt tie nav burti, Beāte iebilda. Varbūt tas ir skaitlis.

Visi pievērsās Beātei. Viņas skatiens bija kā piekalts monitoram.

-    Vieninieki un nulles, nevis i un o. Kā binārajā kodā. Vai nav tā, ka vieninieki nozīmē jā un nulle nē, Katrīn?

-     Es esmu lietotāja, nevis programmētāja, Katrīne atbildēja.

-     Bet, jā, tā tas ir. Man paskaidroja, ka vieninieki elektrību laižot cauri, bet nullītes to apturot.

-Vieninieks nozīmē darbību, bet nulle bezdarbību, Beāte teica. -Vajag. Nevajag. Vajag. Nevajag. Vieninieks. Nulle. Rinda pēc rindas.

-     Kā zīlēšana ar pīpeni, Bjērns Holms ieteicās.

Viņi sēdēja klusēdami. Bija dzirdama vienīgi datora ventilatora sīkšana.

-     Matrica beidzas ar nulli, Eune sacīja. Nevajag.

-    Ja viņš būtu beidzis, Beāte teica, viņam jāizkāpj savā pieturvietā.

-      Gadās, ka sērijveida slepkavas apstājas, Katrīne piebilda.

-     Nozūd. Un nekad neatkārtojas.

-     Izņēmuma gadījumos, Beāte noteica. Nulle vai arī ne, bet kurš no jums domā, ka mūsu policistu slepkava ir iecerējis apstāties? Stole?

-     Katrinei taisnība, bet es baidos, ka šis gribēs turpināt!

Baidos, Katrīne nodomāja, un daudz netrūka, ka būtu izteikusi

skaļi savas domas: viņa baidās par pretējo tagad, kad viņi ir pievirzījušies tik tuvu, viņš varētu izbeigt un nozust. Tādēļ ir vērts riskēt. Jā, sliktākajā gadījumā viņa būtu gatava ziedot vēl vienu kolēģi, lai tikai noķertu Valentīnu. Tā bija slimīga iedoma, bet tā neatstājās. Vēl vienu zaudētu policista dzīvību varētu pārciest, bet Valentīna nozušanu ne. Un viņas lūpas sakustējās mēmā lūgšanā: vēl vienu reizlti, nolādētais! Vēl tikai vienu reizīti!

Iezvanījās Katrīnes mobilais telefons. Numurs liecināja, ka zvana no Tiesu medicīnas institūta. Viņa pielika aparātu pie auss.

-     Labdien! Mēs pārbaudījām košļājamās gumijas piciņu, kas ir saistībā ar to izvarošanas lietu!

-Jā?

Katrīne juta, ka asinis sāk riņķot straujāk. Pie velna ar visām sīkajām teorijām, te bija hard evidence, taustāms pierādījums.

-     Diemžēl mēs neatradām DNS materiālu!

-     Ko? Viņai bija sajūta, it kā uz galvas būtu izgāzts spainis ledusauksta ūdens. Bet… bet tā taču bija pārpilna ar siekalām?

-    Dažkārt tā tomēr notiek. Protams, mēs varam pārbaudīt vēlreiz, bet ar šim policistu slepkavībām…

Katrīne pārtrauca sarunu.

-     Košļājamā gumijā tie neko neatrada, viņa klusi sacīja.

Bjērns un Beāte pamāja. Katrinei likās, ka pamanījusi Beātes sejā

atvieglojuma ēnu.

Pie durvīm kāds klauvēja.

-    Jā! Beāte iekliedzās.

Katrīne blenza uz dzelzs durvim un pēkšņi iedomājās, ka tas varētu būt viņš. Gara auguma, gaišmatis. Ka viņš ir pārdomājis un ieradies glābt viņus no šīs nožēlojamās situācijas.

Dzelzs durvis atvērās. Katrīne klusi nolamājās. Ienāca Gunnars Hāgens.

-     Kā sviežas?

Beāte izslējās un pacēla rokas virs galvas.

-    Ne 11., ne 12. maršruta tramvajā Valentīns šodien nav manīts, neko nav devusi arī aptauja. Mūsu cilvēki būs tramvajos visu vakaru, bet pastāv lielākas cerības, ka viņš uzradīsies rīt no rīta.

-Esmu saņēmis jautājumus no izmeklēšanas grupas par policistu atrašanos tramvajos. Man jautā, kas notiek un vai tam ir kāds sakars ar policistu slepkavībām!

-     Baumas izplatās strauji, Beāte sacīja.

-     Pārāk strauji, Hāgens noteica. Tās sasniegs Belmana ausis.

Katrīne skatījās monitorā. Zīmējums. Te taču slēpās viņas spēks,

tā viņa toreiz bija nokļuvusi uz pēdām Sniegavīram. Tātad. Vieninieks un nulle. Divi cipari pārī. Varbūt desmit? Ciparu pāris, kas atkārtojas vairākas reizes. Vairākkārt. Vairāk…

-     Tādēļ jau šovakar informēšu viņu par Valentīnu!

-     Ko tas nozīmēs mūsu grupai? Beāte jautāja.

-     Valentīna parādīšanās tramvajā nav mūsu kļūda, mums taču vajadzēja rīkoties! Vienlaikus grupa ir izpildījusi savu darbu. Tā ir atklājusi, ka Valentīns ir dzīvs, un sagādājusi galveno aizdomās turamo. Un, ja mēs nesaņemsim viņu tagad, tad joprojām pastāv iespēja, ka viņš parādīsies Bergā. Tagad, draugi, darbosies citi!

-     Un kā būs ar poly-ti? Katrīne iejautājās.

-     Kā, lūdzu? Hāgens paklusi ieteicās.

-     Stole saka, ka pirksti rakstot to, ar ko ir nodarbināta zemapziņa. Valentīns ir uzrakstījis citu pēc cita daudzus desmitniekus. Poly nozīmē “daudz”, bet ti desmit. Tātad poly-ti. Kā vārds politi1 . Šajā gadījumā tas var nozīmēt, ka viņš plāno vēl kādu policistu slepkavības.

-     Par ko viņa runā? Hāgens vērsās pie Stoles ar jautājumu.

Stole Eune paraustīja plecus.

-      Mēs mēģinām atšifrēt to, ko viņš uzskricelējis uz tramvaja vagona loga. Es pats domāju, ka viņš ir uzrakstījis vārdu D0. Bet ko tad, ja vieninieki un nulles viņam vienkārši liekas glīti? Cilvēka smadzenes ir četru dimensiju labirints. Visi tajā ir bijuši, bet neviens nezina ceļu.

Ejot pa Oslo ielām uz policijas kopmītni Grīnerlekā, Katrīne nepievērsa uzmanību tam, kas notika ap viņu, smaidošajiem, steidzīgajiem gājējiem, kuri traucās nosvinēt īso pavasari, īsās brīvdienas un papriecāties par dzīvi, pirms tā beidzas.

1 Policija. (Norvēģu vai.)

Tagad viņa zināja, kāpēc bija tā aizrāvušies ar šo idiotisko “kodu”. Tāpēc, ka visi izmisīgi vēlējās, lai starp lietām būtu sakarība, lai visam būtu jēga. Bet vēl svarīgāk tāpēc, ka nekā cita viņiem nebija. Tādēļ viņi mēģināja no akmens izspiest saturu, kāda tam nebija.

Skatienu pievērsusi trotuāram, ar kurpju papēdīšiem Katrīne ritmiski izklaudzināja kvēlo lūgumu: “Vēl vienu reizi, nelieti! Uzbrūc vēl vienu vienīgu reizi!”

Harijs bija sagrābis viņu aiz garajiem matiem tik mirdzoši melniem, bieziem un mīkstiem, ka likās viņš tur rokā troses rituli. Viņš pavilka roku sev tuvāk, viņas galva pacēlās augšup, un viņš paskatījās uz šaurajiem gurniem un mugurkaulu, kas zem nosvīdušās miesas bija izliecies kā čūska. Grūda vēlreiz. Viņas vaids atgādināja no krūšu dziļumiem nākošu zemas frekvences rūkoņu niknu, iekšēja sprieguma pilnu skaņu. Reizēm viņi mīlējās mierīgi, klusi, slinki kā lēnā dejā. Citā reizē viņi it kā cīnījās. Kā šovakar. Likās, ka viņas uzbudinājums rada jaunu uzbudinājumu, un tādā situācijā kā šobrīd tas bija mēģinājums ugunskuru dzēst ar benzīnu, jo uzbudinājums pieauga un kļuva nekontrolējams. Reizēm viņam galvā iezagās doma, ka tas viss, velns parāvis, labi nebeigsies.

Viņas kleita gulēja uz grīdas, blakus gultai. Sarkana. Sarkanā apģērbā viņa bija tik skaista, ka bail. Kailām kājām. Nē, viņai nebija basas kājas. Harijs noliecās un ieelpoja viņas smaržu.

-     Neapstājies! viņa ievaidējās.

Opijs. Rākela bija pastāstījusi, ka rūgto smaržu radot kāda Arābijas koka mizas sveķi. Nē, nevis sveķi, bet asaras. Kādas princeses asaras, kura aizliegtas mīlestības dēļ esot aizbēgusi uz Arābiju. Princese Mirrha. Mirra. Viņas dzīve bija beigusies bēdīgi, bet īvs Senlorāns par litru viņas asaru bija samaksājis veselu bagātību.

-     Neapstājies, ņem…

Rākela satvēra viņa roku un piespieda pie sava kakla. Viņš piesardzīgi saspieda to un sajuta slaidā kakla artēriju un saspringtos muskuļus.

-     Stiprāk! Sti…

Viņai aizrāvās elpa, kad viņš paklausīja. Harijs zināja, ka tagad ir apturējis skābekļa pieplūdi viņas smadzenēm. Tā bija Rākelas

vēlēšanās, un viņš to izpildīja guva baudu, jo zināja, ka viņa gūst baudu. Bet šoreiz kaut kas bija citādi. Viņš iedomājās, ka viņa šobrīd pilnībā atrodas viņa varā, ka viņš var darīt visu, ko vien vēlas. Viņš paskatījās uz kleitu. Uz sarkano kleitu. Juta pieaugošo spriegumu un saprata, ka ilgi vairs neizturēs. Harijs pievēra acis un iedomājās viņu četrrāpus, kā viņa lēni pagriežas, kā pavērš pret viņu seju, kā mati maina krāsu un kā viņš saprot, kas atrodas viņa priekšā: acis pārgrieztas, uz kakla zilumi, kas kļuvuši redzami tehniķa-kriminālista zibspuldzes uzliesmojuma brīdī.

Harijs atslāba un atvirzīja roku. Bet Rākela bija sastingusi un trīcēja kā zvērs, kas pēc sekundes saļims zemē. Tad viņa nomira. Sabruka, ar pieri atspiedās pret matraci un palika tādā pozā, it kā būtu noliekusies lūgšanā. Atskanēja rūgti šņuksti.

Harijs izgāja no viņas. Viņa ievaidējās, pagriezās un pārmetoši paskatījās uz Hariju. Parasti viņš nogaidīja, līdz viņa ir gatava šķirties.

Harijs aši noskūpstīja viņu uz kakla, izslīdēja no gultas un paķēra Paul Smith firmas apakšbikses, ko viņa bija tam nopirkusi lidostā pa ceļam no Ženēvas, Wrangler džinsa biksēs uz krēsla atzveltnes atrada Camel paciņu, tad nokāpa lejā uz viesistabu. Apsēdās krēslā un pavērās ārā pa logu, kur bija iestājies nakts vistumšākais brīdis tomēr ne tik tumšs, lai pret debesīm nevarētu saskatīt Holmenkollenes pakalnu. Aizsmēķēja cigareti. Gandrīz tūlīt izdzirdēja sev aiz muguras viņas sīkos solīšus un juta, ka viņas plauksta noglāsta viņam matus un pakausi.

-    Vai kaut kas noticis?

-     Nē.

Rākela apsēdās uz krēsla roku balsta un iespieda degunu viņa kakla bedrītē. Viņas miesa joprojām bija karsta un smaržoja pēc Rākelas un seksa. Un pēc princeses Mirrha asarām.

-    Opijs, viņš ieteicās. Ir nu gan smaržu nosaukums!

-    Vai tev nepatīk?

-     Patīk. Harijs izpūta dūmus griestos. Bet tās ir diezgan… savdabīgas.

Viņa pacēla galvu un ieskatījās viņam sejā.

-    Un tu tikai tagad to saki?

-    Agrāk nebiju par to iedomājies. Patiesībā arī šobrīd nedomāju. Līdz tu pajautāji.

-    Vai spirta dēļ?

-     Ko?

-     Alkohola saturs smaržās, vai tas ir…?

Viņš papurināja galvu.

-     Kaut kas tomēr ir, viņa sacīja. Es tevi pazīstu, Harij! Tu esi nemierīgs, satraukts. Paraugies vien, draudziņ, kā tu smēķē! Tu sūc cigareti tā, it kā tajā slēptos pēdējais ūdens piliens uz zemes!

Harijs pasmaidīja. Noglāstīja viņai uz muguras uzmetušos zosādu. Viņa uzspieda tam skūpstu uz vaiga.

-     Tātad, ja tā nav alkohola abstinence, tad tā ir otrā iespēja!

-     Otrā?

-     Policijas abstinence.

-     Ā, tā! viņš novilka.

-     Runa ir par policistu slepkavībām, vai ne?

-     Beāte bija ieradusies mani pierunāt. Teica, ka pirms tam esot aprunājusies ar tevi!

Rākela pamāja ar galvu.

-     Un tu esot radījusi iespaidu, ka piekrīti, Harijs turpināja.

-     Es teicu, ka tas ir tavā ziņā!

-    Vai biji aizmirsusi mūsu solījumu?

-     Nē, bet es nevaru piespiest tevi turēt solījumu, Harij!

-     Un ja nu es būtu piekritis un iesaistījies izmeklēšanā?

-    Tad tu būtu pārkāpis solījumu!

-     Un kādas būtu sekas?

-     Tev, man un Oļegam? Lielāka iespējamība, ka viss aizies pie velna! Trīs policistu slepkavības izmeklēšanā? Lielāka iespējamība, ka noziegumi tiks atklāti.

-     Mm. Pirmais tas ir droši, Rākel! Un otrais ļoti mazticami.

-    Varbūt. Bet tu labi zini, ka mums viss var aiziet pie velna neatkarīgi no tā, vai kļūsi atkal par policistu vai ne. Jūrā ir daudz zemūdens akmeņu. Viens no tiem tu nezini, kur likties, jo nedari to, kam, kā jūtu, tu esi radīts! Esmu dzirdējusi par vīriem, kuri pirms rudens medību laika iestāšanās izšķiras.

-     Pirms aļņu medībām. Ne jau irbju!

-     Protams, ne!

Harijs ievilka dūmus. Viņu balsis skanēja klusināti, mierīgi, it kā runa būtu par parastu pārtikas preču pirkšanu. Tā mēs parasti runājam, viņš nodomāja. Tāda viņa ir. Harijs pievilka viņu sev klāt un iečukstēja ausī:

-     Esmu nodomājis tevi paturēt, Rākel! Paturēt šo visu!

-Jā?

-    Jā! Jo tas ir labi. Tas ir labākais, kas man ir bijis! Un tu zini, kāds esmu, tu taču atceries Stoles diagnozi: atkarīgas personības tips, kas robežojas ar OKT. Alkohols vai medības, vienalga, domas sāk riņķot pa apli. Ja atvēršu tās durvis, Rākel, tad tur arī palikšu! Bet es negribu būt tur. Gribu būt šeit! Velns, es jau virzos uz turieni, pat tagad, kamēr vēl runājam! Es nedaru to tevis un Oļega dēļ, es daru to sevis dēļ.

-     Labi, labi! Rākela noglāstīja viņa matus. Tad parunāsim par kaut ko citu.

-    Jā. Tātad viņi teica, ka Oļegs varbūt varēs braukt mājās?

-Jā. Viņš ir ticis vaļā no visiem abstinences simptomiem. Un viņš

liekas vairāk motivēts nekā jebkad agrāk. Harij…

-Jā?

-     Viņš man izstāstīja, kas tovakar notika!

Rākelas roka turpināja glāstīt. Viņš nezināja visu, ko gribēja zināt, bet zināja to, ka vēlas, lai viņas roka vienmēr būtu līdzās.

-     Kad tovakar?

-    Tu zini. Tovakar, kad ārsts tevi salāpīja!

-    Tātad viņš izstāstīja?

-     Tu man teici, ka tevi sašāvis kāds no Asajeva rokaspuišiem!

-     Zināmā mērā tā ir. Oļegs bija Asajeva rokaspuisis.

-     Man labāk patika vecā versija. Tā, kurā Oļegs uzradās, ieraudzīja, cik smagi esi ievainots, un aizdrāzās gar Ākešelvu uz ātrās palīdzības staciju.

-     Tomēr tā īsti tu tam nekad neticēji, vai ne?

-     Viņš man pastāstīja, ka ieskrējis kāda ārsta kabinetā un, piedraudot ar Odessa pistoli, piespiedis to iet viņam līdzi.

-     Ārsts Oļegam piedeva, kad redzēja, kādā stāvoklī esmu!

Rākela pašūpoja galvu.

-    Viņš gribēja pastāstīt arī visu pārējo, bet teica, ka no ta laika neko daudz neatceroties.

-     Tāda ir heroīna iedarbība!

-    Es iedomājos, ka tu varbūt varētu aizpildīt manus baltos plankumus. Kā tev šķiet?

Harijs ievilka dūmus, sekundi nogaidīja un tikai tad tos izpūta.

-     Pēc iespējas mazāk.

Rākela paraustīja viņu aiz matiem.

-     Toreiz es jums noticēju, jo gribēju ticēt. Ak Dievs, Oļegs šāva uz tevi, Harij! Viņam vajadzētu sēdēt cietumā!

Harijs papurināja galvu.

-     Tas bija nelaimes gadījums, Rākel! Tagad tas viss ir beidzies, un, kamēr policija neatradīs Odessa, neviens nevarēs saistīt Oļegu ne ar Gusto Hansena slepkavību, ne arī ar ko citu!

-     Ko tu gribi sacīt? Oļegam ir noņemta apsūdzība par to slepkavību! Vai viņam tomēr ir kāds sakars ar to?

-     Nē, Rākel!

-    Tādā gadījumā ko tu man nestāsti? Harij?

-     Vai esi pārliecināta, ka tiešām vēlies zināt, Rākel? Tiešām?

Viņa klusēdama ilgi vēroja Hariju.

Harijs gaidīja. Paskatījās ārā pa logu. Redzēja pakalnu siluetus, kas apņēma šo kluso, mierīgo pilsētu, kurā nekas nenotika. Patiesībā tās bija snaudoša vulkāna malas, kurā tika uzcelta pilsēta. Viss atkarīgs no tā, kā uz to paskatās. Viss atkarīgs no tā, kas ir zināms.

-     Nē! viņa tumsā nočukstēja. Saņēma Harija plaukstu un piespieda pie sava vaiga.

Ir pilnīgi iespējams nodzīvot laimīgu dzīvi, esot neziņā, Harijs nodomāja. Runa ir tikai par aizmiršanu. Ir jāaizmirst pistole Odessa, kas guļ vai neguļ ieslēgta kādā skapītī. Jāaizmirst trīs policistu slepkavības, par kuru izmeklēšanu atbildība nav jāuzņemas. Jāaizmirst sarkanā kleitiņā ģērbtas, atraidītas studentes naidpilnais skatiens. Vai tad tā nav?

Harijs nodzēsa cigareti.

-    Vai iesim gulēt?

Trijos naktī Harijs pamodās un nodrebēja.

Viņš atkal bija sapņojis par viņu. Viņš bija iegājis kādā istabā un ieraudzījis viņu. Viņa gulēja uz grīdas, uz netīra matrača, un ar lielām šķērēm grieza sev nost sarkano kleitu. Viņai blakus stāvēja pārnēsājams televizors, kas ar dažu sekunžu aizkavēšanos rādīja viņu un viņas kustības. Harijs bija lūkojies uz visām pusēm, bet nespējis atrast nevienu kameru. Pēc tam viņa bija pielikusi spožos šķēru asmeņus pie baltajām ciskām, papletusi kājas un nočukstējusi:

-     Nedari to!

Un Harijs bija taustījies sev aiz muguras, atradis aizvērušos durvju rokturi, bet tās bija slēgtas. Tad viņš atklāja, ka ir kails, un bija sācis viņai tuvoties.

-     Nedari to!

Šie vārdi kā divas sekundes aizkavējusies atbalss izskanēja no televizora.

-    Man tikai vajadzīga šo durvju atslēga, viņš sacīja, bet viņam likās, it kā viņš runātu zem ūdens, un viņš nezināja, vai ir ticis sadzirdēts. Tad viņa bija iebāzusi divus, trīs, četrus pirkstus makstī, un viņš bija redzējis, kā tur beigās ieslīd visa viņas šaurā plauksta. Harijs bija paspēris soli uz viņas pusi. Tad roka bija atkal parādījusies, un tagad tā turēja pistoli, pavērstu pret viņu. Spoža, mitra pistole ar vadu, kas, līdzīgi nabassaitei, iestiepās viņas ķermenī. “Nedari to,” viņa bija teikusi, bet viņš jau bija nometies ceļos, paliecies uz priekšu un sajutis pie pieres auksto, patīkamo stobru. Un viņš bija nočukstējis atbildi:

-     Dari to!

24.    NODAĻA

Tenisa korti bija tukši, kad Bjērna Holma Volvo Amazon piestāja pie Frongneres parka un policijas mašīnas, kas bija apstājusies pie galvenās ieejas.

Beāte izmetās no mašīnas. Moža, kaut gan nakti gandrīz nemaz nebija gulējusi. Ir grūti aizmigt svešā gultā. Jā, Beāte joprojām domāja par viņu kā par svešinieku. Viņa pazina tā ķermeni, bet dvēsele, paradumi un domas palika noslēpumā tītas, un viņa nezināja, vai pietiks pacietības vai intereses to izpētei. Tādēļ, katru rītu pamostoties viņa gultā, Beāte uzdeva sev kontroles jautājumu: “Vai iesi tālāk?”

Divi civilā ģērbušies policisti stāvēja, atspiedušies pret policijas mašīnu. Viņus ieraudzījuši, tie izslējās un panācās pretī. Beāte ievēroja, ka priekšējos sēdekļos sēž divi policisti formās un trešais aizmugurē.

-    Vai tas ir viņš? Beāte jautāja, jūtot, ka sirds iepukstas straujāk.

-     Jā, viens no civilistiem atbildēja. Labs fotorobots. Šis ir ļoti līdzīgs.

-     Un tramvajs?

-     Mēs atļāvām braukt, jo tas bija pārpildīts. Tomēr pierakstījām vienas sievietes vārdu, jo izcēlās neliela burzma.

-     Ak tā?

-     Kad mēs uzrādījām apliecības un pateicām, lai šis nāk mums līdzi, viņš mēģināja bēgt. Ellīgi ātri ielēca vidusejā un aizsprostoja mums ceļu ar bērnu ratiņiem. Iebļāvās, lai aptur tramvaju.

-     Ar bērnu ratiņiem?

-    Jā, iedomājies tikai! Jau tas vien ir noziegums, velns parāvis!

-     Baidos, ka viņš ir darījis arī sliktākas lietas!

-    Es runāju par to, ka agri no rīta kāpj tramvajā ar bērnu ratiņiem!

-     Skaidrs. Bet jūs viņu aizturējāt!

-     Sieviete, kurai ratiņi piederēja, iekliedzās un sagrāba viņu aiz rokas, bet es tam iegāzu! Policists pasmīnēja un parādīja labās rokas dūri ar nobrāztu ādu. Kāda jēga vicināt šaujamo, ja pietiek ar šo, vai ne?

-     Labi, Beāte noteica, mēģinādama izlikties, ka domā līdzīgi.

Viņa pieliecās un palūkojās uz mašīnas aizmugures sēdekli, taču

rīta saules staros stiklā ieraudzīja vienīgi savu atspulgu.

-    Vai kāds var nolaist loga stiklu?

Kamēr stikls klusi slīdēja uz leju, viņa mēģināja elpot mierīgi.

Beāte uzreiz to atpazina. Viņš neskatījās uz Beāti, bet raudzījās taisni uz priekšu ar puspievērtām acīm vēroja Oslo rītausmu, it kā turpinātu būt sapnī, no kura nevēlas pamosties.

-    Vai jūs viņu pārmeklējāt? Beāte jautāja.

-    Trešās pakāpes kontakts, civilā ģērbtais pavīpsnāja. Viņam nebija ieroča. Nē.

-     Es domāju vai pārmeklējāt viņu attiecībā uz narkotikām? Pārbaudījāt kabatas?

-     M-jā. Nē. Kādēļ lai mēs to darītu?

-    Tādēļ, ka tas ir Kriss Reddijs, pazīstams arī kā Adidas, vairākkārt tiesāts par amfetamīna pārdošanu. Tā kā viņš ir mēģinājis bēgt, tad varat būt pārliecināti, ka prece ir pie viņa. Izģērbiet viņu!

Beāte Lenna izslējās un devās pie Amazon.

-    Es domāju, ka šī dāmīte nodarbojas ar pirkstu nospiedumiem, viņa saklausīja, ko civilā ģērbies policists saka Bjērnam Holmam, kurš bija nostājies viņiem blakus. Nezināju, ka viņa pazīst narkotiku tirgoņus!

-     Viņa pazīst visus, kuri jelkad ir fotografēti Oslo policijas arhīvam, Bjērns atbildēja. Nākamreiz skaties mazliet rūpīgāk, okay?

Bjērns iesēdās mašīnā, iedarbināja motoru un pameta skatienu uz Beāti. Sakrustojusi rokas uz krūtīm un ar niknu sejas izteiksmi raugoties priekšējā stiklā, viņa zināja, ka tagad izskatās pēc drūmas vecenes.

-     Mēs nogrābsim viņu svētdien, Bjērns teica.

-     Cerēsim! Beāte noteica. Vai Bergslīā visi ir vietās?

-     Delta ir rekognoscējusi apvidu un izvēlējusies posteņus. Tie uzskata, ka tas esot vienkārši, jo visapkārt atrodas mežs. Bet viņi būs ari kaimiņmājās.

-     Un vai ir informēti visi tie, kuri toreiz darbojās izmeklēšanas grupā?

-    Jā. Visi cauru dienu sēdēs pie telefoniem, un, tiklīdz kādam piezvanīs, tas tūdaļ ziņos.

-    Tas attiecas ari uz tevi, Bjēm!

-    Un uz tevi! Starp citu, kāpēc Harijs nepiedalījās tik lielā izmeklēšanas procesā? Toreiz viņš taču bija Smago noziegumu nodaļas vecākais inspektors!

-     Njā… viņš nejutās labi.

-     Vai dzeršanas vaina?

-     Kā mēs izmantosim Katrīni?

-    Viņai būs nomaļa vietiņa Bergskūgenē ar lielisku skatu uz māju.

-   Labi. Man vajadzīgi pastāvīgi sakari ar viņu pa mobilo telefonu kamēr viņa būs tur.

-     Pateikšu.

Beāte palūkojās pulksteni. Deviņi un sešpadsmit minūtes. Viņi brauca pa Tomasa Heftī ielu un Bigdejas aleju. Ne tāpēc, ka tas būtu īsākais ceļš līdz Policijas pārvaldei, bet tāpēc, ka tas ir skaistākais. Un tāpēc, ka tā ritēja laiks. Beāte vēlreiz paskatījās pulkstenī. Deviņi un divdesmit divas minūtes. Līdz D dienai atlikusi pusotra diennakts. Svētdiena.

Viņas sirds turpināja strauji pukstēt.

Jau tagad tā strauji pukstēja.

Juhans Krūns lika Harijam nogaidīt reģistratūrā pierastās četras minūtes un tikai tad iznāca no kabineta. Nodevis sekretārei dažus acīmredzami nevajadzīgus rīkojumus, viņš pievērsās abiem sēdošajiem apmeklētājiem.

-    Hol! viņš ierunājās, uzmetis policista sejai īsu skatienu, it kā vēlēdamies noskaidrot, kāds tam garastāvoklis, un tikai tad pastiepa roku. Jūs esat paņēmis līdzi savu advokātu?

-    Tas ir Arnolds Folkestads, Harijs sacīja. Viņš ir mans kolēģis, un es palūdzu viņu atnākt man līdzi. Man būs liecinieks tam, kas šeit tiks runāts un par ko vienosimies.

-    Gudri, gudri, Juhans Krūns noteica, taču viņa balsi vai mīmikā nekas neliecināja, ka viņš tiešām tā ari domātu. Iesim, iesim!

Uzmetis acis pārsteidzoši mazam sieviešu rokaspulkstenītim, viņš devās tiem pa priekšu. Harijs saprata mājienu: esmu ļoti aizņemts advokāts, man ir maz laika šai relatīvi sīkajai lietai. Kabinetā pietika vietas diviem darbiniekiem. Te oda pēc ādas. Harijs nosprieda, ka šī smaka rodas no iesietajiem žurnālu “Rettstidende” gadagājumiem, kas aizņēma plauktus. Oda ari pēc smaržām Harijs zināja, no kurienes tās radušās. Krēslā, pa pusei pagriezusies pret ienācējiem, pa pusei pret Juhana Krūna masīvo rakstāmgaldu, sēdēja Silje Grāvsenga.

-    Iznīkstoša suga? Harijs iejautājās un, noglāstījis rakstāmgalda virsmu, apsēdās.

-     Parasts tīkkoks, Krūns noteica un ieņēma savu vietu aiz lietusmeža.

-     Parasts bija vakar, bet šodien apdraudēts, Harijs atbildēja un īsi pamāja ar galvu uz Siljes Grāvsengas pusi. Par atbildi viņa lēni nolaida un atkal pacēla acu plakstiņus, it kā galvu nebūtu iespējams pakustināt. Mati viņai bija saņemti tik ciešā zirgastē, ka acis likās šaurākas nekā parasti. Skatoties uz apģērbu, varēja domāt, ka viņa ir viena no advokāta biroja darbiniecēm. Silje izskatījās mierīga.

-    Vai ķersimies tieši pie lietas? Krūns pajautāja un ieņēma savu parasto pozu, saliekot kopā abu roku pirkstu galus. Tātad Grāvsengas jaunkundze ir paskaidrojusi, ka viņa attiecīgajā datumā laikā ap pusnakti bijusi Policijas akadēmijā un jūsu kabinetā tikusi izvarota. Pierādījumi pagaidām ir skrāpējumu pēdas, zilumi un saplēsta kleita. Tas viss ir nofotografēts un var tikt izmantots tiesā kā pierādījumi.

Krūns pameta skatienu uz Silji, it kā gribētu pārliecināties, vai viņa spēs izturēt šo sasprindzinājumu, tad turpināja:

-     Medicīniskā izmeklēšana Vardarbības upuru pieņemšanas centrā, tiesa, neuzrādīja dzimumorgānos ne skrambu, ne asinsizplūdumu, bet tādus atrod reti. Pat brutālu izvarošanu reizēs par tādiem var runāt tikai piecpadsmit līdz trīsdesmit procentos no visiem gadījumiem. Makstī nav spermas palieku, jo jūs bijāt pietiekami attapīgs un ejakulējāt ārpusē, precīzāk sakot, uz Grāvsengas jaunkundzes vēdera, un tikai tad ļāvāt viņai apģērbties, aizvilkāt līdz izejai un izmetāt pa durvīm. Žēl, ka viņa nebija tikpat attapīga un nesaglabāja

mazliet sēklas kā pierādījumu, bet vairākas stundas raudādama nostāvēja zem dušas, cenšoties nomazgāt visas apkaunojuma pēdas. Varbūt tā bija ne pārāk gudra, bet ļoti saprotama un parasta jaunas meitenes reakcija.

Krūna balss aiz sašutuma nedaudz ietrīcējās. Harijs pieļāva, ka tas nav īsts, bet vairāk gan domāts, lai parādītu, cik iespaidīgi šo informāciju iespējams celt priekšā eventuālajā tiesas procesā.

-    Visam Centra personālam jāsniedz īss apraksts par upura psihisko reakciju. Mēs šeit runājam par profesionāļiem, kuriem ir liela pieredze attiecībā uz izvarošanu upuru izturēšanos, un šim aprakstam tātad tiesa pievērsis uzmanību. Un ticiet man šajā gadījumā psihologu novērojumi pilnībā atbalsta mana klienta versiju.

Advokāta sejai pārslīdēja gandrīz nožēlas pilns smaids.

-    Bet, pirms mēs rūpīgāk iedziļināmies pierādījumos, varam taču noskaidrot, vai esat apdomājis manu priekšlikumu, Hole! Ja esat nospriedis, ka tas ir pieņemams un es ceru, ka abu pušu dēļ piekrītat, tad šeit man ir rakstisks vienošanās līgums. Protams, tas paliks konfidenciāls.

Krūns pasniedza Harijam melnas ādas mapīti un izteiksmīgi paskatījās uz Arnoldu Folkestadu, kurš lēni pamāja ar galvu.

Harijs atvēra mapīti un ātri pārlasīja A4 formāta lapiņu.

-     Mm. Es aizeju no Policijas akadēmijas un nestrādāju par policistu vai kādā citā darbā, kas saistīts ar policiju. Un nekad vairs nerunāju ar vai par Silji Grāvsengu. Kā redzu, tas ir gatavs parakstīšanai.

-     Tas nav nekas īpaši sarežģīts, un, ja esat visu pieskaitījis un atņēmis un nonācis pie pareizās atbildes…

Harijs pamāja. Paskatījās uz Silji Grāvsengu, kura sēdēja kā mietu norijusi un stīvi raudzījās vienā punktā.

Arnolds Folkestads klusi ieklepojās, un Krūns, it kā nejauši pametis skatienu pulkstenītī, laipni paskatījās uz viņu. Arnolds sniedza viņam dzeltenu mapīti.

-    Kas tas ir? Krūns, saraucis uzacis, noprasīja un paņēma mapīti.

-              Mūsu priekšlikums attiecībā uz vienošanos, Folkestads teica.

-     Kā redzēsiet, mēs liekam priekšā Siljei Grāvsengai nekavējoties izstāties no Policijas akadēmijas un nekad nemeklēt darbu policijā vai ar to saistītās iestādēs.

-    Jūs jokojat…

-    Tāpat arī viņa nekad vairs nemēģinās traucēt Hariju Holu.

-     Tas ir nedzirdēti!

-     No savas puses mēs ņemot vērā visu pušu vēlmes neierosināsim krimināllietu par šo izspiešanas mēģinājumu no Policijas akadēmijas darbinieka.

-     Tādā gadījumā viss ir izlemts un mēs tiksimies tiesas zālē! Krūns sacīja. Viņa mutē sacītais neizklausījās pēc klišejas. Un, kaut arī jūs kā šī procesa abas puses cietīsiet, es personīgi ar prieku piedalīšos šajā lietā!

Folkestads paraustīja plecus.

-    Tādā gadījumā baidos, ka jūs, Krūn, būsiet nedaudz vīlies!

-     Kurš būs vīlies, to mēs vēl redzēsim!

Krūns jau bija piecēlies un aizpogājis vienu žaketes pogu, kam vajadzēja liecināt, ka viņš steidzas uz nākamo tikšanos, bet tad, uztvēris Harija skatienu, apstājās un mazliet pavilcinājās.

-     Ko jūs vēlaties sacīt?

-Ja tas jūs pārāk neapgrūtina, Folkestads ieteicās, tad iesaku izlasīt dokumentus, kas atrodas aiz līguma priekšlikuma!

Krūns vēlreiz atvēra mapīti. Pašķirstīja. Lasīja.

-     Kā redzat, Folkestads turpināja, jūsu klients Policijas akadēmijā ir apmeklējis lekcijas par izvarošanu, kurās, starp citu, ir aprakstītas izvarošanas upuru psihiskās reakcijas.

-     Tas nenozīmē…

-    Atļaujiet man palūgt, Krūn, iebildumus atstāt beigās un tagad pāršķirt nākamo lappusi! Tajā jūs atradīsiet parakstītus un pagaidām vēl neoficiālus liecinieka izteikumus, ko sniedzis universitātes students, kurš attiecīgajā laikā ir stāvējis pie ieejas un redzējis, kā Grāvsengas jaunkundze iznāk no Policijas akadēmijas ēkas. Viņš raksta, ka meitene izskatījusies vairāk saniknota nekā nobijusies. Viņš neko neieminas par kaut kādu saplēstu kleitu. Gluži pretēji viņš apgalvo, ka meitene izskatījusies gan apģērbta, gan neskarta. Puisis atzīstas, ka cieši nopētījis viņu. Arnolds pagriezās pret Silji Grāvsengu. Varu izteikt jums komplimentu…

Viņa joprojām sēdēja nekustīgi, bet vaigi bija piesarkuši un acis sāka ātri mirkšķināties.

-     Kā varat izlasīt, Harijs Hols piegāja pie audzēkņa ne vēlāk kā pēc vienas minūtes, tātad sešdesmit sekundes pēc tam, kad Grāvsengas jaunkundze bija pagājusi liciniekam garām. Tādēļ viņš nevarēja, piemēram, ieiet dušā! Hols tur palika kopā ar liecinieku, līdz ierados es un aizvedu Holu uz Krimināltehnisko nodaļu, kas ir… Folkestads pamāja ar roku, …jā, nākamajā lappusē!

Krūns lasīja un atslīga atpakaļ krēslā.

-     Tur tiek paskaidrots, ka Holam nav nevienas no tām pazīmēm, kas raksturīgas cilvēkam, kurš nupat kā izvarojis. Nav nevienas ādas plēksnītes zem nagiem, ne arī citas personas izdalījumu vai dzimumorgānu matiņu nedz uz rokām, nedz uz citām ķermeņa vietām. Un tas slikti saskan ar Grāvsengas jaunkundzes stāstījumu par skrāpējumiem un dzimumaktu. Uz Hola ķermeņa nav arī nekādu pazīmju, kas liecinātu, ka meitene kaut kādi būtu pretojusies. Vienīgais varētu būt divi mati uz apģērba, bet tas bija sagaidāms, jo viņa fiziski bija uzgūlusies viņam virsū. Skatieties trešo lapu!

Krūns, galvu nepacēlis, šķirstīja lapas. Viņa skatiens dejoja pa lapu, un pēc trim sekundēm lūpas bez skaņas veidoja lamuvārdu. Harijs saprata, ka mīts atbilst patiesībai: neviens Norvēģijas juridiskajā pasaulē nespēj izlasīt A4 formāta lapu ātrāk par Juhanu Krūnu!

-     Un pēdējais, Folkestads turpināja. Ja jūs paskatīsieties uz Hola sēklas šķidruma tilpumu tikai pusstundu pēc domājamās izvarošanas, tad tas ir četri mililitri. Pirmajā orgasma reizē parasti izdalās no diviem līdz pieciem mililitriem sēklas. Atkārtotas ejakulācijas gadījumā pusstundas laikā pēc pirmās izdalās mazāk par desmit procentiem no šī daudzuma. īsi sakot, ja vien Harija Hola sēklinieki nav radīti no īpaša materiāla, viņam nav notikusi ejakulācija laika posmā, kādu norāda Grāvsengas jaunkundze!

Klusumā, kas iestājās, Harijs varēja dzirdēt, kā aiz loga ietaurējas mašīna, kā kāds iekliedzas, kam seko smiekli un skaļas lamas. Satiksmes troksnis ārpusē apklusa.

-    Tas nav nekas īpaši sarežģīts. Folkestads piesardzīgi pasmaidīja bārdā. Un, ja esat visu pieskaitījis un atņēmis…

Atbrīvoto bremžu hidraulikas šņākoņa. Tad, Siljei Grāvsengai strauji pieceļoties, asi noklaudz krēsls, un tūlīt pēc tam ar troksni aizcērtas durvis.

Krūns, noliecis galvu, ilgi palika sēžot. Beidzot viņš to pacēla un paskatījās uz Hariju.

-    Man ļoti žēl, viņš ieteicās. Kā aizstāvjiem mums jārēķinās ar to, ka mūsu klienti melo, lai sevi pasargātu. Bet šis… man vajadzēja pamatīgāk noskaidrot šo situāciju!

Harijs paraustīja plecus.

-     Tu taču viņu nepazīsti.

-     Nē, Krūns atzinās. Bet es pazīstu tevi. Man vajadzēja tevi pazīt pēc tik ilgiem gadiem, Hol! Es piespiedīšu viņu parakstīt jūsu līgumu.

-     Un ja viņa to negribēs?

-    Es viņai paskaidrošu iespējamās sekas par viltus liecības sniegšanu. Un viņu oficiāli izslēgs no Policijas akadēmijas. Jūs taču zināt viņa nav dumja!

-     Zinu, Harijs atbildēja, nopūtās un piecēlās. Es to zinu.

Ārpusē satiksmes troksnis bija atjaunojies.

Harijs un Arnolds Folkestads gāja pa Kārla Juhana ielu.

-    Paldies! Harijs sacīja. Bet mani joprojām interesē, kā tu tik ātri visu saprati.

-     Man ir zināma pieredze ar OKT. Arnolds pasmaidīja.

-     Kā, lūdzu?

-    Obsesīvi kompulsīvie traucējumi. Ja cilvēks ar tādu mentalitāti ir kaut ko izlēmis, tad nesmādēs nekādus līdzekļus. Pati rīcība kļūst svarīgāka par sekām.

-    Es zinu, kas ir OKT. Man viens paziņa ir psihologs. Viņš uzskata, ka arī es esmu pa pusei slims ar to pašu. Mani interesē, kā tu tik ātri saprati, ka mums vajadzīgs liecinieks un tad jādodas pie kriminālistiem?

Arnolds Folkestads klusi iesmējās.

-     Nezinu, vai varu tev to stāstīt, Harij!

-     Kādēļ ne?

-    Varu pateikt, ka biju iejaukts līdzīgā lietā. Divus policistus gatavojās iesūdzēt tiesā kāds cilvēks, kuru tie bija smagi piekāvuši. Bet viņi to apsteidza ar rīcību, līdzīgu mūsējai. Pierādījumi, protams, bija safabricēti, viens no viņiem iznīcināja tehniskos pierādījumus,

kuri liecinātu viņiem par sliktu. Ar atlikušajiem pietika, lai cietušā advokāts ieteiktu paņemt atpakaļ iesniegumu, jo tiesas prāvā viņiem neizdotos uzvarēt. Es nodomāju, ka tas pats varētu notikt šeit.

-     Tagad izklausās, it kā es tiešām būtu viņu izvarojis, Arnold!

-     Piedod! Arnolds iesmējās. Es jau puslīdz gaidīju, ka te notiks kaut kas līdzīgs. Šī meitene ir kā nesprāgusi bumba, un pēc mūsu psiholoģisko testu rezultātiem viņu vajadzēja diskvalificēt vēl pirms uzņemšanas.

Viņi devās pāri Ēgera laukumam. Harija smadzenēs aizzibēja atmiņu ainas. Jaunības dienu reiz maijā draudzenes smaids. Pestīšanas armijas kareivja līķis pirms Ziemassvētkiem. Pilsēta, pilna ar atmiņām.

-     Kuri bija tie divi policisti?

-     Tie ieņem augstus amatus.

-     Un tāpēc tu negribi man pastāstīt? Vai tu arī ņēmi dalību? Netīra sirdsapziņa?

Arnolds Folkestads paraustīja plecus.

-     Visiem, kuri neuzdrošinās saņemt triecienu taisnības labad, vajadzētu būt netīrai sirdsapziņai.

-     Mm. Policisti kombinācijā ar vardarbību un pierādījumu iznīcināšanu tādu nav daudz. Vai mēs nerunājam par policistu, vārdā Trulss Berncens?

Arnolds Folkestads neko neteica, taču trīsas, kas pārņēma viņa drukno, nelielo augumu, Harijam izteica pietiekami daudz.

-     Mikaēla Belmana ēna. Pieminot “augstos amatus”, tu domāji par viņiem, vai ne? Harijs nospļāvās uz asfalta.

-     Vai parunāsim par kaut ko citu, Harij?

-    Jā, labi! Ieturēsim lenču pie Šrēderal

-     Šrēdera restorānā? Vai pie viņiem ir… ē-e, lenčs?

-    Viņiem ir sviestmaizītes ar kotletēm. Un galdiņi.

-    Tas izskatās ļoti pazīstami, Nīna! Harijs sacīja oficiantei, kura nupat bija nolikusi viņu priekšā divas maizes šķēles ar kapātas gaļas kotletēm un ceptiem sīpoliem.

-    Te viss ir tāpat kā agrāk! Viņa pasmaidīja un atstāja tos vienus.

-Jā, Trulss Berncens! Harijs ierunājās un palūkojās pār plecu. Viņi ar Arnoldu bija gandrīz vienīgie šajā vienkāršajā, četrstūrainajā telpā, kurā, par spīti tam, ka pirms gada tika noteikts aizliegums smēķēt telpās, joprojām jautās tabakas dvaka. Manuprāt, tieši viņš daudzus gadus policijā ir darbojies par dedzinātāju.

-             Tā? Folkestads skeptiski paskatījās uz dzīvnieka līķi savā šķīvī.

-     Un kā ar Belmanu?

-     Viņš tolaik atbildēja par narkotikām. Zinu, ka viņam bija vienošanās ar tādu Rūdolfu Asajevu, kurš pārdeva heroīnam līdzīgu narkotiku, ko dēvēja par vijolīti, Harijs sacīja. Belmans piešķīra Asajevam monopolu Oslo tirgū, bet Asajevs panāca to, ka samazinājās redzamā narkotiku apgrozība un narkomānu skaits uz ielām, kā arī nāves gadījumu skaits pārdozēšanas dēļ. Tas nostiprināja Belmana reputāciju.

-    Tik ļoti, ka viņš sagrāba policijas priekšnieka krēslu?

Harijs nedroši pakodīja pirmo gaļas kumosiņu un paraustīja plecus, it kā sakot: varbūt.

-    Un kādēļ tu negāji tālāk ar šo informāciju? Arnolds Folkestads piesardzīgi nogrieza gabaliņu no tā, kas, viņaprāt, bija gaļa. Padevās un paskatījās uz Hariju, kurš, turpinādams košļāt, neizteiksmīgi raudzījās viņā. Trieciens taisnības labad?

Harijs norija kumosu. Ar papīra salveti noslaucīja mutes kaktiņus.

-     Man nebija pierādījumu. Turklāt es vairs nebiju policists. Tā nebija mana darīšana. Arī tagad tā nav mana darīšana, Arnold!

-    Nē. Folkestads uzdūra uz dakšiņas mazu gabaliņu gaļas, pacēla tuvāk pie acīm un aplūkoja. Neteikšu, ka tā būtu mana darīšana, Harij, bet ja tā nav tava darīšana un tu vairs neesi policists, tad kādēļ Tiesu medicīnas institūts atsūtīja tev šī Rūdolfa Asajeva sekcijas rezultātus?

-     Mm. Tātad tu tos redzēji?

-    Tikai tāpēc, ka, dodoties pie pasta kastītēm, parasti savācu arī tavu pastu. Tāpēc, ka administrācija atver visu pastu. Un tāpēc, ka es, protams, esmu ārkārtīgi ziņkārīgs.

-     Kā garšo?

-    Vēl neesmu pamēģinājis!

-     Aiziet! Tas nekož.

-    Tu arī, Harij!

Harijs pasmaidīja.

-    Viņi pameklēja aiz acābola un tur atrada to, ko bijām meklējuši. Mazu caurumiņu lielā asinsvadā. Kamēr Asajevs gulēja komā, kāds varēja, piemēram, paspiest viņa acābolu sāņus un acs kaktiņā ar šļirci injicēt gaisa burbulīšus. Rezultātā acumirklī iestātos aklums, un pēc tam smadzenēs izveidotos trombs, kura rašanās vietu nevar izsekot.

-    Tagad man tiešām radās apetīte, Arnolds Folkestads saviebās un nolika dakšiņu. Tātad tu pierādīji, ka Asajevs tika noslepkavots?

-    Nē. Kā jau teicu, precīzu nāves cēloni nav iespējams noteikt. Bet dūriens rāda, kas varēja notikt. Paliek, protams, mīkla, kādā veidā kāds varēja iekļūt palātā. Dežurējošais policists apgalvoja, ka tajā laikā, kad šļirce tika iedurta, neviens garām viņam nav gājis. Ne ārsts, ne arī kāda nepiederoša persona.

-    Aizslēgtās istabas noslēpums.

-     Vai ari kaut kas pavisam banāls. Piemēram, policists bija atstājis savu posteni vai vienkārši iemidzis un, pats par sevi saprotams, nevēlējās to atzīt. Vai arī viņš piedalījās slepkavībā tieši vai netieši.

-Ja viņš būtu pametis savu posteni vai aizmidzis, tad slepkavība būtu notikusi ļoti veiksmīgas apstākļu sagadīšanās dēļ, taču tam mēs neticam?

-     Nē, Arnold, tam mēs neticam! Bet kāds varēja viņu aizmānīt prom no posteņa. Vai sazāļot.

-    Vai uzpirkt. Tev taču vajag to policistu nopratināt!

Harijs papurināja galvu.

-    Ak Dievs, kādēļ ne?

-     Pirmkārt, es vairs neesmu policists. Otrkārt, tas policists ir miris. Viņu nogalināja tajā mašīnā pie Drammenes! Harijs pamāja pats sev, pacēla kafijas krūzīti un iedzēra malku.

-     Cūcība! Arnolds paliecās pāri galdiņam. Un treškārt?

Harijs deva mājienu Nīnai, ka vēlas saņemt rēķinu.

-    Vai es teicu, ka ir vēl kaut kas?

-     Tu sacīji: “Otrkārt,” nevis: “Un otrkārt!” It kā uzskaitītu vairākus punktus!

-     Tā gan! Vajadzēs cītīgāk pamācīties norvēģu valodu!

Arnolds pašķieba savu lielo, izspūrušo galvu. Un kolēģa skatienā Harijs saskatīja jautājumu: “Ja tu nevēlies nodarboties ar šo lietu, kādēļ tad stāsti to man?”

-     Pabeigsim maltīti! Harijs sacīja. Man jāiet uz lekciju.

Saule slīdēja pāri bālajām debesīm un viegli nolaidās aiz apvāršņa, iekrāsojot mākoņus oranžos toņos.

Trulss Berncens sēdēja mašīnā un, gaidot tumsas iestāšanos, izklaidīgi klausījās policijas radiovilni. Viņš gaidīja, kad priekšā esošajā namā iedegsies gaismas. Gaidīja, kad varēs ieraudzīt viņu. Pietiktu tikai ar vienu skatienu uz Ullu.

Kaut kas notika. Viņš to saprata no sarunām. Tās nebija parastās, rutinētās, pieklusinātās sarunas, bet īsi un kodolīgi rīkojumi, kas tikai brīžiem izskanēja, it kā policijai būtu dota pavēle nelietot radio vairāk, nekā tas nepieciešams. Un tas netika pateikts, drīzāk palika neizteikts. Un veids, kādā tas netika sacīts. Staccato teikumi, kuros runa likās par apskati un transportu, bet netika minētas ne adreses, ne laiks vai uzvārdi. Tika runāts, ka savulaik policijas frekvence bijusi ceturtā populārākā vietējā radiostacija Oslo, bet tas bija pirms tam, kad to sāka kodēt. Tomēr šovakar tie sarunājās tā, it kā drausmīgi baidītos kaut ko atklāt.

Lūk, atkal! Trulss pagrieza skaļāk.

-    Nulle viens. Delta divi, nulle. Viss mierīgi.

Atrās reaģēšanas grupa Delta. Bruņota akcija.

Trulss sadabūja binokli un paskatījās uz istabas logu. Jaunajā mājā viņu ieraudzīt bija grūtāk, jo traucēja terase viesistabas priekšā. Pie vecās mājas viņš bija varējis stāvēt birztaliņā un lūkoties tieši istabā, vērot, kā viņa, pavilkusi kājas zem sevis, sēž uz dīvāna. Basām kājām. Kā atbīda no sejas gaišās matu cirtas it kā zinādama, ka tiek novērota. Tik skaista, ka gribējās pat raudāt.

Debesis virs Oslofjorda no oranžām izvērtās sarkanas, tad kļuva violetas.

Tonakt, kad viņš bija apstājies Okebergveienē pie mošejas, tās bija melnas. Viņš bija aizgājis līdz Policijas pārvaldei, piespraudis savu ID karti gadījumā ja apsardze uz viņu paskatītos, iegājis ātrijā un nokāpis lejā uz pierādījumu noliktavu. Atslēdzis to ar atslēgas

kopiju, kura viņam glabājās jau trīs gadus, un uzlicis galvā nakts redzamības ierīci. Trulss bija sācis to lietot pēc tam, kad ieslēgtā gaisma bija radījusi aizdomas kādam Securitas naktssargam, kad viņš pildīja dedzinātāja pienākumus Asajeva labā. Viņš bija rīkojies ātri: pēc datuma atradis pierādījumu kasti, atvēris maisiņu ar 9 milimetru kalibra lodi, kas izvilkta no Kalsnēsa galvas, un apmainījis to pret lodi, kura bija viņam jakas kabatā.

Mazliet savāda bija vienīgi sajūta, it kā viņš tur nebūtu viens.

Trulss skatījās uz Ullu. Vai arī viņa to juta? Vai tāpēc viņa brīžiem pacēla galvu no grāmatas un palūkojās uz loga pusi? It kā tur ārā kāds būtu. Kāds, kurš viņu gaida.

Radio atkal ierunājās.

Viņš zināja, par ko tie runā.

Saprata, ko viņi plāno.

25.    NODAĻA

D diena nesteidzīgi gāja uz beigām.

Vārgi iečirkstējās rācija.

Katrīne Brata pagrozījās uz plānā paklājiņa, vēlreiz pacēla binokli pie acīm un paskatījās lejup, uz māju Bergslīā. Tumša un klusa gandrīz jau veselu diennakti.

Drīz kaut kam vajadzēja notikt. Pēc trim stundām būs jauna diena un datums vairs nederēs.

Viņa trīcēja aiz aukstuma, taču varēja būt arī sliktāk. Dienā bija gandrīz desmit grādu silts, bez nokrišņiem. Bet pēc saulrieta temperatūra bija kritusies, un viņa sāka salt, kaut gan bija ģērbusies siltā apakšveļā un dūnu jakā, kas, pārdevēja vārdiem runājot, bija “…astoņi simti pēc amerikāņu skalas, nevis eiropiešu”. Kaut ko bija minējis par siltumu, dalītu ar svaru. Vai varbūt par spalvu skaitu uz tilpuma vienību? Šobrīd viņa vēlējās vienīgi kaut ko siltāku nekā “astoņi simti”. Piemēram, vīrieti, kuram varētu pieglausties…

Pašā mājā slēpņa nebija. Viņi izlēma neriskēt tikt pamanītiem, ieejot vai izejot no mājas. Pat apskates braucienā viņi bija apstājušies krietni patālu un pārvietojušies labu gabaliņu no mājas ne vairāk kā divu cilvēku grupiņā, vienmēr civilā apģērbā.

Katrinei tika ierādīta vieta nelielā Bergskūgenes pauguriņā, netālu no Delta grupas vīriem. Viņa bija informēta par to izvietojumu, bet, pat binoklī aplūkojot viņu pozīcijas, nekas nebija redzams. Viņa zināja, ka tur ir četri snaiperi, kuri vēro katrs savu mājas pusi, kā arī vienpadsmit cilvēki, kas gatavi uzbrukumam un spējīgi no savas slēptuves nokļūt līdz mājai astoņās sekundēs.

Viņa vēlreiz paskatījās pulkstenī. Atlikušas vēl divas stundas un piecdesmit astoņas minūtes.

Bija zināms, ka pirmā slepkavība notikusi dienas beigās, bet grūti bija noteikt nāves iestāšanās brīdi, ja ķermenis ir sagraizīts gabalos ne lielākos par diviem kilogramiem. Un tomēr nākamo slepkavību laiki zināmā mērā sakrita ar pirmo, tādēļ varēja paredzēt, ka naktī uz rītdienu nekas nenotiks.

No rietumpuses tuvojās mākoņi. Nokrišņus nesolīja, bet kļūs tumšāks un redzamība sliktāka. No otras puses, varbūt būs mazliet siltāk. Protams, vajadzēja paņemt līdzi guļammaisu. Ievibrējās mobilais telefons.

-     Kā sviežas? Beāte jautāja.

-    Nekā ziņojama nav. Katrīne paberzēja kaklu. Izņemot to, ka globālā sasilšana ir nenoliedzams fakts. Te ir knišļi. Martā!

-    Tu domā odi?

-     Nē, knišļi! Tie ir… nu, tādu pie mums Bergenā ir daudz! Vai ir bijuši kaut kādi interesanti telefona zvani?

-     Nē. Te ir tikai siera popkorns, “Pepsi Max” un Gabriels Birns. Pasaki vai viņš ir labs vai mazliet par vecu?

-     Labs. Vai tu skaties “In Treatment”?

-     Pirmo sezonu. Trešais disks.

-    Neticēju, ka esi aizrāvusies ar kalorijām un DVD. Treniņbikses?

-     Ar ļoti vaļīgu gumiju. Jāizmanto iespēja gūt nedaudz baudas, kamēr mazās nav mājās!

-     Mainīsimies?

-     Nē. Man jābeidz runāt, jo varbūt piezvana princis. Ziņo man par jaunumiem!

Katrīne nolika telefonu blakus rācijai. Paņēma binokli un paskatījās uz ceļu mājas priekšā. Principā viņš varēja parādīties no jebkuras puses. Protams, diezin vai viņš līdīs pāri nožogojumiem abpus sliežu ceļam, pa kuru nupat aizdrāzās metro, bet, ja tuvosies no Damplassena puses, tad var nākt cauri mežam pa kādu no daudzajām taciņām. Vai arī caur kaimiņu dārziem gar Bergslīu, īpaši tagad, kad debesis apmākušās un kļuvis daudz tumšāks. Bet, ja viņš jūtas drošs, tad nav iemesla nenākt pa ceļu. Kāds cilvēks uz veca velosipēda,

mazliet līkumodams, smagi mina pedāļus augšup pa nogāzi, laikam nebija gluži skaidrā.

Gribētos zināt, ko šovakar dara Harijs?

Pat sēžot Harijam pretī, neviens īsti nezināja, ar ko viņš nodarbojas. Noslēpumainais Harijs! Ne tāds kā citi. Ne tāds kā Bjērns Holms, kuram visu var izlasīt sejā, kurš vakar bija pastāstījis viņai, ka, gaidot telefona zvanu, noklausīšoties visus Merla Hagarda diskus un ēdīšot mājās gatavotus pīrādziņus ar aļņa gaļu no Skreijas. Un, kad Katrīne sarauca degunu, viņš pateica, ka tad, kad viss būs galā, viņš velns parāvis! ielūgšot viņu uz mātes aļņa gaļas pīrādziņiem ar frī kartupeļiem un ievadīšot Beikersfīldas kantrimūzikas noslēpumos. Tie bija vienīgie viņam zināmie noslēpumi. Nav brīnums, ka puisis ir neprecējies! Kad viņa pieklājīgi atteicās, viņš, šķiet, nožēloja, ka izteicis šādu priekšlikumu.

Trulss Berncens vizinājās pa Kvadratūru. Tagad viņš tā braukāja gandrīz katru vakaru. Lēni kursēja šurpu turpu, krustām šķērsām. Karalienes iela, Hjirkegāta, Šippergāta, Nēdreslottsgāta, Tolbūgāta. Šī reiz bija viņa pilsēta un būs atkal.

Policijas radiofrekvencē turpinājās sarunas. Kodi bija vērsti pret viņu, Trulsu Berncenu, no viņa vajadzēja slēpt notiekošo. Un šie idioti domāja, ka viņiem tas izdevies, ka viņš nesaprot! Bet viņu nepiemānīs! Trulss Berncens pagrozīja spogulīti un paskatījās uz dienesta pistoli, kas gulēja uz priekšējā sēdekļa virs jakas. Kā parasti, viss bija pavisam citādi. Trulss piemānīs viņus.

Sievietes uz trotuāriem viņu ignorēja. Tās pazina mašīnu un zināja, ka viņš nepirks to pakalpojumus. Kāds uzkrāsojies puisis pārāk šaurās biksēs locījās ap stabu ar norādi “Stāvēt aizliegts” it kā tas būtu striptīza stienis. Tas izvirzīja gurnu un, skatoties uz Trulsu, pastiepa lūpas. Trulss atbildēja, paceļot vidējo pirkstu.

Likās, ka tumsa būtu nedaudz sabiezējusi. Trulss paliecās tuvāk priekšējam stiklam un paskatījās uz augšu. No rietumiem tuvojās mākoņu sega. Pie sarkanās gaismas viņš apstājās un vēlreiz pameta skatienu uz sēdekli. Viņš bija tos mānījis ne vienreiz vien un piemānīs atkal. Šī ir viņa pilsēta, un neviens nevar te ierasties un atņemt to viņam!

Trulss ielika pistoli cimdu nodalījumā. Slepkavības ierocis. Tas bija tik sen, bet viņš joprojām acu priekšā redzēja viņa seju. Renē Kalsnēss. Bezrakstura, meitenīgais homoseksuāļa ģīmis. Trulss uzsita ar roku pa stūri. Dodiet taču zaļo, velns parāvis!

Vispirms viņš bija sitis Renē ar steku.

Pēc tam bija izvilcis savu dienesta pistoli.

Pat asiņainajā, sakropļotajā sejā Trulss bija saskatījis lūgumu un saklausījis žēlabainu bezvārdu šņākšanu kā no pārdurtas velosipēda riepas. Veltīgi!

Viņš bija notēmējis uz virsdeguni un noskatījies, kā noraustās galva tieši tāpat kā kinofilmās. Pēc tam bija nogrūdis mašīnu no kraujas un braucis prom. Gabaliņu tālāk, uz ceļa, viņš bija noslaucījis steku un iemetis to mežā. Mājās, guļamistabas skapī, viņam bija rezerves. Ieroči, nakts redzamības ierīce, ložu necaurlaidīga veste, pat viena Mārklin markas šautene, par kuru domāja, ka tā joprojām atrodas pierādījumu un konfiscēto lietu noliktavā.

Trulss iebrauca tuneļos, Oslo “vēderā”. Labējie politiķi automobilisti bija iedēvējuši šos nesen izbūvētos tuneļus par galvaspilsētas dzīvībai nepieciešamajām artērijām. Kāds no Zaļo partijas pārstāvjiem atbildot bija tos nosaucis par pilsētas zarnām: varbūt tie esot nepieciešami, bet pārvietojās pa tiem galvenokārt mēsli.

Trulss manevrēja pa nobrauktuvēm un apļveida krustojumiem, ievērojot ceļa zīmes, kas bija izvietotas atbilstoši Oslo tradīcijām: tev labi jāpazīst apkārtne, lai neuzķertos uz Komunālās pārvaldes parupjajiem jokiem. Viņš bija ticis augšā. Oslo austrumdaļa. Viņa rajons. Balsis policijas radiofrekvencē turpināja kladzināt. Vienu no tām apslāpēja metāliska šņirkstoņa. Metro. Idioti tādi! Vai viņi domāja, ka Trulss nespēs atšifrēt šos bērnišķīgos kodus? Viņi bija Bergslīā! Pie dzeltenās mājas!

Harijs gulēja uz muguras un vēroja cigaretes dūmus, kas lēni vijās augšup pret guļamistabas griestiem. Tie veidoja figūras un sejas. Viņš zināja, kādas. Varēja nosaukt tās vārdos, citu pēc citas. Dead Policemen’s Society. Viņš tām uzpūta, un sejas izgaisa. Harijs bija izlēmis. Viņš īsti nezināja, kad bija pieņēmis lēmumu, bet zināja vienīgi to, ka tagad viss mainīsies.

Vienubrīd viņš mēģināja iedomāties, ka tas, iespējams, nav nemaz tik bīstami, ka viņš pārspīlē, bet viņš pārāk ilgus gadus bija alkoholiķis, lai pazītu naivo mēģinājumu likvidēt sasprindzinājumu. Kad viņš pateiks to, kas tagad jāsaka, tad attiecībās ar sievieti, kura guļ viņam blakus, viss mainīsies. Viņš nervozēja. Atkārtoja formulējumu. Tas jāsaka tagad.

Harijs ievilka elpu, bet viņa pasteidzās pirmā.

-     Vai varu ievilkt dūmu? Rākela nomurmināja un pieglaudās vēl ciešāk.

Kailā miesa bija karsta kā podiņu krāsns, pēc kuras viņš varēja sailgoties visnepiemērotākajā brīdī. Sega apakšpusē bija silta, virspusē auksta. Balta gultas veļa, vienmēr balta gultas veļa, nekas cits nespēja tā atvēsināt.

Harijs pasniedza viņai Camel cigareti. Noskatījās, cik neveikli viņa to satver, kā ievelk vaigus, šķielējot uz cigareti, it kā drošības dēļ uz to vajadzētu skatīties. Harijs iedomājās par visu, kas viņam bija.

Par visu, ko varēja zaudēt.

-    Vai aizvest tevi rīt uz lidostu? viņš iejautājās.

-    Tas tev nav jādara!

-    Zinu. Bet lekcijas man būs vēlu.

-    Aizved! Viņa noskūpstīja Hariju uz vaiga.

-    Man ir divi noteikumi.

Rākela pagriezās uz sāna un jautājoši paskatījās.

-    Pirmais: tu nekad nepārstāsi smēķēt kā četrpadsmitgadīga meitene pastaigas laikā!

Viņa klusu iesmējās.

-     Mēģināšu. Un otrais?

Harijs savāca mutē siekalas, zinot, ka, iespējams, kādreiz atcerēsies šo brīdi kā pēdējo laimīgo mirkli savā mūžā.

-    Es gaidu…

Velns, velns!

-    Es taisos lauzt solījumu, viņš sacīja. To solījumu, kuru devu galvenokārt pats sev, bet, manuprāt, tas attiecas arī uz tevi!

Viņš vairāk sajuta nekā dzirdēja, kā tumsā izmainās viņas elpa. Tā kļuva straujāka, aprautāka. Viņa izbijās.

Katrīne nožāvājās un paskatījās pulkstenī uz zaļi spīdošo sekunžu rādītāju, kas turpināja skaitīt laiku. Neviens no toreizējās izmeklētāju grupas nebija ziņojis par kādu saņemtu telefona zvanu.

Viņai vajadzētu just, kā, laikam pamazām izsīkstot, pieaug sasprindzinājums, bet patiesībā viss notika otrādi viņa jau bija sākusi cīnīties ar vilšanās sajūtu un drudžaini pievērsās pozitīvām domām par silto vannu pēc atgriešanās dzīvoklī. Par gultu. Par kafiju agri no rīta un par jaunu dienu ar jaunām iespējām. Jaunas iespējas radās vienmēr, tām vajadzēja rasties.

Viņa varēja saskatīt mašīnu prožektorus Ring3. Pilsētas dzīve neizprotamā kārtā netraucēti ritēja savu gaitu. Sabiezējusī tumsa bija aizvilkusi mēnesim priekšā mākoņu aizkarus. Katrīne gatavojās pagriezties uz sāniem, kad pēkšņi pamira. Skaņa! Klikšķis. Zariņš. Šeit!

Viņa aizturēja elpu un ieklausījās. Katrinei ierādīto vietu ieskāva biezs krūmājs un koki. Bija svarīgi, lai kāds viņu neieraudzītu no taciņas, pa kuru noziedznieks varētu nākt. Bet uz taciņām zaru nebija.

Vēl viens klikšķis! Šoreiz tuvāk. Katrīne neapzināti atvēra muti, it kā asinīm, kas sāka riņķot straujāk, būtu vajadzīgs vairāk skābekļa.

Viņa pastiepa roku pēc rācijas, taču nepaspēja to satvert.

Viņš bija kustējies zibenīgi, tomēr elpa, ko viņa sajuta uz kakla, bija gluži rāma, un čukstošā balss pie viņas auss pavisam mierīga, gandrīz jautra.

-     Kas notiek?

Katrīne pagrieza seju pret pienācēju un aizsmakusi izdvesa:

-     Nekas.

Mikaēls Belmans paņēma viņas binokli un pavērsa to uz zemāk esošās mājas pusi.

-    Delta, vai tur, pie metro sliedēm, ir divi posteņi, vai ne?

-    Jā. Kā…?

-     Es saņēmu operācijas kartes kopiju, Belmans teica. Tā es atradu šo novērošanas punktu. Jāsaka, labi apslēpts! Viņš iesita sev pa pieri. Tā nekas: martā odi!

-     Knišļi, Katrīne palaboja.

-     Nepareizi! Mikaēls Belmans atbildēja, turpinādams skatīties binoklī.

-     Nē, patiesībā mums abiem ir taisnība. Knislis ir tas pats ods, tikai daudz mazāks.

-     Nepareizi tas, ka…

-     Daži no tiem ir tik mazi, ka nesūc asinis no cilvēkiem, bet no citiem insektiem. Vai ari ķermeņa šķidrumu, jo insektiem taču nav…

-     …nekas nenotiek. Mājas priekšā ir apstājusies mašīna.

-     Iedomājies, ka esi ods un dzīvo purvā, kas jau tā ir riebīgi, turklāt tevi ēd citi odi!

Katrīne zināja, ka runā ļoti nervozi, kaut gan nesaprata, kādēļ vajadzētu nervozēt. Varbūt tāpēc, ka viņš ir policijas priekšnieks.

-     No mašīnas kāds izkāpj un dodas uz māju! Belmans sacīja.

-    Iepriekšējā dzīvē tu esi bijis ļoti slikts indu… Iečirkstējās rācija, bet viņa vienkārši nespēja apstāties. Un ja knislis… Ko tu teici?

Katrīne izrāva binokli viņam no rokām. Bija viņš policijas priekšnieks vai ne bet šis ir viņas postenis. Viss pareizi! Ielu laternas gaismā viņa ieraudzīja cilvēku, kurš jau bija iegājis pa vārtiņiem un pa grants celiņu devies uz kāpnēm pie ieejas durvīm. Ģērbies sarkanā apģērbā, tas kaut ko nesa viņa nespēja to saskatīt. Katrīne juta, ka mute kļūst sausa. Tas bija viņš. Tas notika. Tas notiek tagad. Viņa paķēra mobilo telefonu.

-     Ne jau ar vieglu sirdi es laužu šo solījumu, Harijs piebilda, skatīdamies uz atpakaļ saņemto cigareti. Cerēja, ka vēl vienam dziļam dūmam tās pietiks. Tas viņam būs vajadzīgs.

-     Un kas tas ir par solījumu? Rākelas balss skanēja vārgi un bezpalīdzīgi. Vientuļi.

-    Šo solījumu es devu pats sev… Harijs iesāka, ar lūpām saņēmis filtru. Ievilka dūmus un sajuta to garšu, kas kaut kādu iemeslu dēļ pie filtra bija citāda nekā cigaretes galā, …ka nekad nelūgšu tevi precēties ar mani!

Klusumā, kas tagad iestājās, viņš sadzirdēja, kā aiz loga koku lapotnē iešalcas vējš kā uzbudināta, šokēta publika, kas skatītāju zālē sačukstas.

Tad sekoja viņas atbilde. Kā īsa ziņa rācijā.

-     Atkārto!

Harijs ieklepojās.

-     Rākel, vai gribi ar mani precēties?

Vēja brāzma aiztraucās tālāk. Un Harijs iedomājās, ka pēc tās ir palicis tikai klusums un miers. Nakts. Un tajā viņš un Rākela.

-     Vai tu nejoko? Viņa atvirzījās nostāk.

Harijs pievēra acis. Viņš jutās kā brīvā kritienā.

-     Es nejokoju!

-     Esi pārliecināts?

-     Kādēļ lai es jokotu? Vai tu vēlies, lai tas būtu joks?

-    Pirmkārt, Harij, tas ir fakts, ka tava humora izjūta ir briesmīga!

-     Atzīstu!

-     Otrkārt, man jārūpējas par Oļegu. Un tev arī.

-     Vai neesi sapratusi, meitenīt, ka Oļegs ir viens no taviem lielākajiem plusiem?

-    Treškārt, pat tad, ja gribētu, laulību dēļ radīsies daži juridiska rakstura sarežģījumi. Mana māja…

-    Es domāju par laulību līgumu, jā! Pie velna, es nepasniegšu tev savu īpašumu uz sudraba paplātes! Daudz neapsolu, bet garantēju visnesāpīgāko mūsdienu šķiršanās procesu.

Viņa īsi iesmējās.

-     Bet mums taču ir labi tā, kā ir pašlaik, vai ne, Harij?

-    Jā, mums ir, ko zaudēt. Un ceturtkārt?

-    Ceturtkārt, tā neviens nebildina, Harij! Gultā, ar cigareti mutē!

-    Labi. Ja vēlies, lai daru to, nometies uz ceļiem, tad man vispirms jāuzvelk bikses!

-Jā!

-Jā lai es uzvelku bikses? Vai jā lai es…

-    Jā, muļķīt! Jā! Es gribu precēties ar tevi!

Harija reakcija bija refleksīva kā cilvēkam, kurš ilgus gadus nostrādājis par policistu. Viņš pagriezās uz sāna un paskatījās pulkstenī. Iegaumēja laiku. 23.11. Rakstot ziņojumu, jānorāda laiks. Kad ieradušies nozieguma vietā, kad notikusi aizturēšana, kad atskanējis šāviens.

-     Ak Dievs! Viņš izdzirda Rākelas murmināšanu. Ko es te runāju?

-    Atsacīšanās laiks beidzas pēc piecām sekundēm, Harijs pabrīdināja un pagriezās ar seju pret Rākelu.

Viņas seja bija tik tuvu, ka Harijs redzēja vienīgi vāju spīdumu viņas plati ieplestajās acīs.

-    Laiks ir beidzies! viņa sacīja. Un piebilda: Bet kas tas par smīniņu?

Arī Harijs pats tagad juta, ka smaids sāk izplūst viņa sejā kā sasista ola uz pannas.

Beāte gulēja, kājas uzlikusi uz dīvāna roku balsta, un skatījās, kā Gābriels Bīrns neveikli grozās krēslā. Viņa nosprieda, ka vaina droši vien meklējama skropstās un īru akcentā. Mikaēla Belmana skropstas, izruna kā dzejniekam. Vīrietim, ar kuru viņa satikās, nekā no visa tā nebija, bet tas nebija galvenais. Problēma bija cita. Viņš bija nedaudz dīvains. Vispirmām kārtām neatlaidīgs, jo nesaprata, kādēļ nevar atnākt pie viņas, ja vakarā viņa mājās būs viena, tas taču būtu ļoti labi? Un tad viņa pagātne. Viņš bija pastāstījis tādas lietas, kuras, viņai pamazām noskaidrojot, likās neloģiskas.

Bet varbūt tas nemaz nebija tik savādi: cilvēks vienkārši vēlas atstāt labu iespaidu un mazliet piedzejo klāt.

Varbūt gluži pretēji dīvaina ir viņa. Viņa bija mēģinājusi internetā sameklēt par viņu informāciju. Nekā. Tad bija meklējusi kaut ko par Gābrielu Bīrnu un ar interesi izlasījusi, ka viņa darbs bijis piešūt acis plīša lācīšiem, līdz beidzot Vikipēdijas sadaļā Fakti atradusi to, ko patiesībā meklēja. Sieva: Ellena Barkina (1988-1999). Vienu mirkli viņa iedomājās, ka Gābriels ir atraitnis, pamestais tāpat kā viņa, līdz saprata, ka droši vien laulība uzvarējusi nāvi. Un tādā gadījumā Gābriels bijis vientuļš ilgāk par viņu. Bet varbūt Vikipēdijā nav atjaunota informācija?

Ekrānā paciente nepārtraukti flirtēja ar viņu, tomēr Gābriels neuzķērās. Veltīja viņai tikai īsu, izmocītu smaidu, paskatījās uz viņu ar savu maigo skatienu un pateica kaut ko triviālu, kas atgādināja Jeitsa dzeju.

Galdiņš iegaismojās, un viņai pamira sirds.

Telefons. Tas zvanīja. Zvanīt varēja viņš. Valentīns.

Viņa paņēma aparātu un paskatījās uz displeju. Nopūtās.

-     Klausos, Katrīn?

-    Viņš ir šeit.

Pēc kolēģes satrauktās balss Beāte noprata, ka tā tiešām ir patiesība, ka zivtiņa ir uzķērusies.

-     Pastāsti…

-    Viņš stāv uz kāpnēm!

Kāpnes! Tas bija kas vairāk nekā piekošanās. Zivtiņa bija uz āķa, ak Dievs! Viņi taču ielenkuši visu māju!

-    Viņš vienkārši stāv. Vilcinās.

Fonā bija dzirdamas aktivitātes rācijā. Ņemiet viņu ciet, ņemiet viņu ciet! Katrīne atbildēja uz viņas lūgšanu:

-     Nupat ir dota pavēle rīkoties!

Beāte fonā saklausīja kādu citu balsi. Tā šķita pazīstama, taču viņa nespēja atcerēties, kurš ir tās īpašnieks.

-     Tagad viņi uzbrūk mājai! Katrīne teica.

-     Sīkāk, lūdzu!

-     Delta. Ģērbušies melnā. Automātiskie ieroči. Žēlīgais Dievs, kā viņi skrien!

-     Mazāk emociju, vairāk satura!

-    Četri cilvēki skrien pa grants celiņu. Apžilbina viņu ar gaismu. Pārējie paslēpušies gaida, vai kāds viņu neatbalsta. Viņš izlaiž no rokām to, ko turēja…

-     Vai viņš meklē iero…?

Asa, griezīga skaņa. Beāte ievaidējās. Durvju zvans.

-    Viņš nepaspēj, tie ir jau klāt! Nogāž pie zemes.

Yes!

-     Šķiet, tie viņu pārmeklē. Kaut ko paceļ.

-     Ieroci?

Atkal durvju zvans. Skaļš, uzstājīgs.

-     Izskatās pēc distances vadības!

-     Ai! Bumba?

-     Nezinu! Bet tagad tā vismaz ir viņu rokās! Viņi signalizē, ka situācija tiek kontrolēta. Pagaidi…

-     Man jāatver durvis. Piezvanīšu vēlāk!

Beāte steigšus pielēca kājās no dīvāna un aizmetās pie durvīm, prātodama, kā lai paskaidro, ka tas nav pieņemami ja viņa saka, ka vēlas pabūt viena, tad tas to arī nozīmē.

Verot vaļā durvis, viņa iedomājās par to, cik tālu ir tikusi. No klusas, kautrīgi pieklājīgas meitenītes, kura pabeigusi to pašu Policijas akadēmiju, kurā mācījies viņas tēvs, izvērtusies par sievieti, kura ne vien zina, ko vēlas, bet dara visu nepieciešamo, lai sasniegtu savus mērķus. Tas ir bijis garš un reizēm grūts ceļš, bet atalgojums bija katra viņas soļa vērts.

Viņa skatījās uz cilvēku, kurš stāvēja viņai priekšā. Sejas atstarotā gaisma sasniedza acu tīklenes, pārveidojās par vizuālu tēlu un piesātināja fusiform gyrus ar informāciju.

Beātei aiz muguras skanēja Gābriela Bīrna mierinošā balss: viņš, liekas, sacīja: “Don't panic.”

Viņas smadzenes jau sen bija atpazinušas priekšā stāvošā vīrieša seju.

Harijs juta, ka tuvojas orgasms. Viņa paša. Saldkairas sāpes, muguras un vēdera muskuļu saspringums. Viņš aizvēra durvis savām vīzijām un atvēra acis. Paraudzījās uz Rākelu, kura blenza viņā ar stiklainu skatienu. Uz viņas pieres izspiedās asinsvads. Pie katra grūdiena nodrebēja viss Rākelas ķermenis un seja. Likās, ka viņa mēģina kaut ko sacīt. Viņš pievērsa uzmanību tam, ka šis nebija, kā parasti, ciešanu un aizvainojuma pilnais skatiens pirms orgasma. Tajā slēpās kaut kas cits it kā bailes, ko viņš atcerējās agrāk redzējis tikai vienu reizi, bet arī šajā istabā. Viņš ievēroja, ka viņa ar abām plaukstām tur viņa plaukstas locītavu un mēģina atraut viņa roku no sava kakla.

Viņš gaidīja. Nezināja, kāpēc, taču tvērienu neatlaida. Juta viņas ķermeņa pretestību, redzēja, ka acis sāk izvalbīties. Tad palaida vaļā.

Rākela sēcoši ievilka elpu.

-     Harij… Viņas balss bija aizsmakusi, nepazīstama, …ko tu dari?

Viņš paskatījās uz Rākelu. Nebija, ko atbildēt.

-    Tu… viņa ieklepojās. Tu taču nedrīksti turēt tik ilgi!

-     Piedod! Harijs ieteicās. Mazliet aizrāvos!

Un sajuta tā tuvošanos. Ne orgasma, bet kaut kā līdzīga. Salda sāpe krūtīs, tā pacēlās līdz kaklam un izplūda aiz acīm.

Viņš nolaidās gultā blakus Rākelai. Ierakās ar seju spilvenā. Juta, ka sāk plūst asaras. Uzgrieza viņai muguru, dziļi ieelpoja. Kas, pie velna, ar viņu notika?

-     Harij?

Viņš neatbildēja. Nespēja.

-    Vai kaut kas nav kārtībā, Harij?

Viņš papurināja galvu.

-    Esmu vienkārši noguris, ieslēpis seju spilvenā, Harijs noteica.

Viņš juta Rākelas roku uz sava pakauša, tā maigi glāstīja un tad

apņēma viņa krūtis. Viņa cieši pieglaudās Harija mugurai.

Un viņš iedomājās par to, ko noteikti reiz vajadzēs apdomāt: kā viņš var lūgt cilvēku, kuru tik ļoti mīl, savienot savu dzīvi ar tādu tipu kā viņš?

Katrīne ar pavērtu muti gulēja un klausījās niknajās sarunās rācijā. Viņai aiz muguras klusi lādējās Mikaēls Belmans. Vīrietim uz kāpnēm rokā nebija nekādas tālvadības pults.

-    Tas ir karšu nolasītājs! aizelsusies balss nočerkstēja.

-    Un kas ir viņa somā?

-     Pica.

-     Atkārto!

-    Izskatās, ka šis puisis ir nolādēts picas iznēsātājs! Saka strādājot Pizzaekspressen. Pirms četrdesmit piecām minūtēm esot saņēmis pasūtījumu uz šo adresi.

-     Okay, mēs pārbaudīsim!

Mikaēls Belmans paliecās uz priekšu un paņēma rāciju.

-Te runā Mikaēls Belmans! Viņš ir atsūtījis iznēsātāju izlūkos! Tas nozīmē, ka viņš ir tepat netālu un redz, kas notiek! Vai suņi mums ir?

Pauze. Čirkstoņa.

-    Šeit U-05. Suņu nav. Varam tos atgādāt pēc piecpadsmit minūtēm.

Belmans vēlreiz klusi nolamājās, tad nospieda rācijas podziņu.

-    Vediet tos šurp! Un helikopteru ar prožektoru un infrasarkano kameru! Apstipriniet!

-     Pieņemts. Pieprasām helikopteru. Bet nedomāju, ka tam būs infrasarkanā kamera!

Belmans pievēra acis, nočukstēja: “Idiots!” un tad atbildēja:

-    Jā, tam ir uzlikta šāda kamera. Tādēļ, ja viņš ir mežā, mēs to atradīsim! Ņemiet visus cilvēkus un aplenciet mežu no ziemeļiem un rietumiem! Ja viņš bēgs, tad tajā virzienā. Kāds ir tava mobilā numurs, U-05?

Belmans atslēdza raidītāju un deva zīmi Katrinei, kura sastādīja savā mobilajā telefonā U-05 nosauktos ciparus. Tad iedeva to Belmanam.

-     U-05? Falkeids? Klausies! Mēs zaudējam šo maču, un mūsu ir pārāk maz, lai efektīvi pārmeklētu mežu, tāpēc jāpamēģina izdarīt triecienu no tālienes. Tā kā viņam acīmredzot ir bijušas aizdomas, ka mēs te būsim, var gadīties, ka viņam ir arī pieeja mūsu sarunu frekvencēm. Mums tiešām nav infrasarkanās kameras, bet, ja viņš domā, ka ir un ka mēs ielenksim mežu ziemeļos un rietumos, tad… Belmans ieklausījās. Tieši tā! Izvieto savus ļaudis austrumpusē! Bet dažus atstāj, gadījumā ja viņš pienāks pie mājas pārbaudīt, kas te noticis.

Belmans beidza sarunu un atdeva telefonu Katrinei.

-     Ko tu domā? Katrīne jautāja.

Telefona displejs nodzisa, un likās, ka baltās bezpigmenta svītriņas viņa sejā tumsā gaiši iekvēlojas.

-     Es domāju, Mikaēls Belmans atbildēja, ka esam apmānīti!

26.    NODAĻA

Viņi izbrauca no pilsētas septiņos.

Pretējā virzienā braucošās mašīnas klusi un drūmi stāvēja rīta sastrēgumā. Klusums valdīja arī viņu mašīnas salonā, jo abi ievēroja gadiem ilgstošo paktu par lieku sarunu nepieļauj amību pirms pulksten deviņiem.

Braucot cauri maksas punktam pirms maģistrāles, sākās smalks lietutiņš, un priekšējā loga tīrītāji drīzāk uzsūca to sevī nekā aizslaucīja.

Harijs ieslēdza radio un noklausījās vēl vienu jaunāko ziņu raidījumu, bet arī tajā nekā nebija. Nebija jaunumu, kuriem šorīt vajadzēja būt visos interneta portālos: par arestu Bergā, informācijai par to, ka ir aizturēts par policistu slepkavībām aizdomās turamais. Pēc sporta jaunumiem, kuros runa bija par Norvēģijas valsts vienības spēli pret Albāniju, sāka atskaņot Pavaroti duetu ar kaut kādu popmūzikas zvaigzni, un Harijs steigšus izslēdza radio.

Pakalnā pie Kārihaugenes Rākela uzlika plaukstu uz Harija rokas, kurš to, kā parasti, turēja uz ātrumu pārslēga sviras. Harijs gaidīja, ka viņa kaut ko sacīs.

Mēdza būt nevajadzīgas sarunas, bet bija arī vajadzīgās.

Drīz vien viņi šķirsies uz veselu darba nedēļu, bet Rākela vēl ne ar vienu vārdu nebija ieminējusies par viņa vakardienas bildinājumu. Vai viņa nožēlo? Rākela parasti nekad neteica to, ko nedomā. Pie nobrauktuves uz Lērenskūgu viņam ienāca prātā: varbūt viņai šķiet, ka viņš nožēlo. Varbūt viņa domā: ja abi izliksies, ka tas nav noticis, ja nogremdēs visu klusuma okeānā, tad tas ari nebūs noticis? Sliktākajā gadījumā to atcerēsies kā absurdu sapni. Velns, varbūt viņš

visu bija nosapņojis? Toreiz, kad viņš aizrāvās ar opija smēķēšanu, bija gadījies, ka viņš runāja ar cilvēkiem par lietām, kuras, viņaprāt, notikušas, bet par atbildi bija saņēmis vienīgi jautājošus skatienus.

Nogriežoties uz Lillestremu, Harijs pārkāpa pirmo vienošanos:

-     Ko tu domā par jūniju? Divdesmit pirmais ir sestdienā.

Viņš pameta ātru skatienu uz Rākelu, bet viņa bija aizgriezusies un vēroja viļņaino lauku ainavu. Klusums. Velns, viņa nožēlo! Viņa…

-    Jūnijs ir jauks mēnesis, viņa teica. Bet man šķiet, ka divdesmit pirmais ir piektdienā!

Viņas balsī Harijs saklausīja smaidu.

-     Lielas vai…

-     …vai tikai mēs un liecinieki?

-     Kā tu domā?

-    Izlem tu, bet ne vairāk par desmit personām! Lielākam skaitam mums nepietiks vienādu šķīvju. Un, ja no katras puses piedalīsies pieci cilvēki, tad varēsi ielūgt visus no sava mobilā telefona adrešu grāmatiņas.

Harijs iesmējās. Viss būs kārtībā. Joprojām varēja gadīties krīze, bet, iespējams, viss būs labi.

-     Un, ja tu domā par Oļegu kā par liecinieku, tad viņš jau ir aizņemts! Rākela sacīja.

-     Saprotu!

Harijs apturēja mašīnu pie izlidošanas termināļa un, neaizvēris bagāžas nodalījumu, noskūpstīja Rākelu.

Atpakaļceļā viņš piezvanīja Eisteinam Aikelanam. Harija pudeles brālis taksists, vienīgais viņa bērnības draugs, izklausījās paģirains. Starp citu, Harijs nezināja, kā skan viņa balss, kad tam nav paģiru.

-    Liecinieks? Pie velna, Harij, esmu aizgrābts! Par to, ka tu jautā man! Velns, gandrīz raudiens uznāca!

-     Divdesmit pirmajā jūnijā. Vai būsi brīvs?

Eisteins apmierināti iesmējās. Smiekli izvērtās klepošanā, kas pārvērtās šķidruma guldzēšanā no pudeles kakliņa.

-Jūtos aizkustināts, Harij! Bet mana atbilde ir nē! Tev ir vajadzīgs cilvēks, kurš baznīcā spēj nostāvēt taisni un pie galda izteiksmīgi runāt. Bet man ir vajadzīga glīta blakussēdētāja pie galda.

bezmaksas šņabītis un nulle atbildības! Apsolu uzvilkt pašu labāko uzvalku no savas kolekcijas!

-    Tu melo, Eistein! Nekad taču neesi staigājis uzvalkā!

-     Tādēļ jau tie ir tik labi saglabājušies, jā! Lietoti ar apdomu. Ar tiem ir tāpat kā ar draugiem, Harij! Varēji reizēm tomēr piezvanīt!

-    Varēju gan.

Saruna beidzās, un Harijs turpināja virzīties uz centra pusi, pa ceļam pārlūkojot īso sarakstiņu ar atlikušajiem liecinieku kandidātiem. Pareizāk, ar vienu kandidāti. Viņš sastādīja Beātes Lennas numuru. Pēc pieciem signāliem ieslēdzās automātiskais atbildētājs, un viņš ierunāja tekstu.

Mašīnu rinda lēni virzījās uz priekšu.

Harijs piezvanīja Bjērnam Holmam.

-     Sveiks, Harij!

-     Vai Beāte ir ieradusies darbā?

-     Šodien apslimusi.

-     Beāte? Viņa nekad neslimo. Saaukstējusies, vai?

-     Nezinu. Naktī viņa nosūtīja Katrinei īsziņu. Slima. Vai dzirdēji par Bergu?

-    Ā, biju piemirsis, Harijs sameloja. Nu?

-     Viņš neuzbruka.

-     Žēl! Turieties! Mēģināšu viņai zvanīt uz mājām.

Harijs beidza sarunu un uzspieda Beātes mājas telefona numuru.

Tas zvanīja divas minūtes, bet neviens necēla klausuli. Harijs paskatījās pulkstenī: līdz lekcijas sākumam vēl bija pietiekami daudz laika. Opsala bija pa ceļam, un viņš nenokavētu, ja iegrieztos pie Beātes. Pie Helsfīras Harijs nogriezās.

Beāte bija mantojusi māju no mātes, un šī ēka Harijam atgādināja namu Opsalā, kurā pats bija uzaudzis, tipisku piecdesmitajos gados celtu koka māju, pieticīgu kastīti augošās vidējās klases pārstāvjiem, kuri uzskatīja, ka ābeļu dārzi vairs nav tikai augstākās klases privilēģija.

Ja neskaita atkritumu vedamās mašīnas rībēšanu, kura, tuvojoties no ielas otra gala, apstājās pie katras atkritumu tvertnes, apkārt valdīja klusums. Visi bija darbā, skolā, bērnudārzā. Harijs apturēja

mašīnu un iegāja pa vārtiņiem. Tālāk garām bērnu velosipēdam, atkritumu tvertnei, pilnai ar melniem atkritumu maisiem, un šūpolēm. Uzskrēja pa kāpnēm, uz viena no pakāpieniem stāvēja viņam labi pazīstamās Nike sporta kurpes. Piespieda zvana pogu, zem kuras dižojās keramikas plāksnīte ar Beātes un viņas meitas vārdu.

Pagaidīja.

Piezvanīja vēlreiz.

Otrajā stāvā bija atvērts logs. Viņaprāt, tā bija viena no guļamistabām. Harijs pasauca Beāti vārdā, bet laikam jau viņa to nedzirdēja, jo atkritumu vedēja mašīnas tērauda virzulis dārdēdams lauza un presēja atkritumus. Turklāt troksnis tikai pieņēmās spēkā.

Harijs pataustīja durvis. Vaļā. Viņš iegāja. Pasauca viņu vārdā pie kāpnēm uz otro stāvu. Atbildes nebija. Viņš vairs nespēja apvaldīt nemieru, kas jau no paša sākuma nebeidza viņu mocīt.

Sakarā ar jaunumiem, kuru nebija.

Sakarā ar to, ka viņa neatbildēja uz mobilā telefona zvanu.

Harijs ātri uzkāpa augšā un izstaigāja visas istabas.

Tukšs. Nekārtības nebija.

Viņš noskrēja atkal lejā uz viesistabu. Uz sliekšņa apstājās un pavērās apkārt. Viņš ļoti labi zināja, kādēļ nedodas iekšā, tikai negribējās par to domāt.

Viņš nevēlējās sev atzīties, ka stāv un skatās uz iespējamu nozieguma vietu.

Harijs šeit nebija pirmoreiz, un viņam likās, ka istaba tagad izskatās tukšāka. Varbūt rīta gaismas dēļ. Varbūt tikai tāpēc, ka te nebija Beātes. Viņa skatiens apstājās pie galda. Mobilais telefons.

Viņš dzirdēja, kā gaiss pats no sevis izlaužas no plaušām, un saprata, cik atvieglots jūtas. Viņa ir devusies uz veikalu un aizmirsusi telefonu mājās, pat durvis nav aizslēgusi! Uz aptieku tirdzniecības centrā, lai nopirktu tabletes pret galvassāpēm vai paaugstinātu temperatūru! Jā, tā tas bija! Harijs iedomājās par Nike firmas kurpēm uz kāpnēm. Nu un tad? Sievietei taču ir vairāk nekā tikai viens kurpju pāris? Jāpagaida tikai dažas minūtes, un viņa būs klāt.

Harijs pamīņājās. Dīvāns likās vilinošs, tomēr iekšā viņš negāja. Skatiens pievērsās grīdai. Ap žurnālu galdiņu pie televizora bija gaišāks laukumiņš.

Acīmredzot Beāte bija izmetusi ārā paklāju.

Pavisam nesen.

Harijs juta, ka miesa zem krekla ieniezas, it kā viņš, kails un nosvīdis, nupat būtu vāļājies zālē. Viņš pietupās un uztvēra vāju ožamā spirta smaku no parketa. Ja vien viņš nekļūdās, tad šādām grīdām ožamais spirts nepatīk. Harijs piecēlās un caur koridoru iegāja virtuvē.

Tukša, uzkopta.

Viņš atvēra augsto skapīti blakus ledusskapim. Likās, ka visām piecdesmitajos gados celtajām mājām varētu būt tādi kā kopīgi, nerakstīti likumi par to, kurās vietās uzglabāt sausos pārtikas produktus, kur darbarīkus, svarīgus dokumentus un tīrīšanas līdzekļus. Skapīša apakšā stāvēja spainis ar grīdlupatu, uzkārtu uz tā malas, pirmajā plauktiņā gulēja trīs putekļu lupatas, viens nelietots un viens iesākts balts atkritumu maisiņu rullītis. “Krystal" pudelīte ar zaļajām ziepēm un kanniņa ar uzrakstu “Bona Polish". Harijs pieliecās un izlasīja uzrakstu.

Paredzēta parketam. Nesatur ožamo spirtu.

Harijs lēni piecēlās. Stāvēja un klausījās. Paostīja gaisu.

Viņš bija ierūsējis, tomēr mēģināja saņemties un atcerēties visu, ko bija jau redzējis. Pirmais iespaids. Savās lekcijās viņš vairākkārt tika uzsvēris, ka izmeklētājam-taktiķim pirmās domas, kas rodas nozieguma vietā, bieži vien ir svarīgākās un pareizākās, jo visi maņu orgāni darbojas ar pilnu jaudu, pirms tos notrulina un sāk pretdarboties tehniķu iegūtie sausie fakti.

Harijs pievēra acis un mēģināja ieklausīties, ko cenšas pastāstīt pati māja, kādus sīkumus viņš būtu palaidis garām un vai tā var pastāstīt to, kas viņam būtu jāzina.

Bet, ja arī māja kaut ko stāstīja, tad visu noslāpēja atkritumu mašīnas radītais troksnis tieši pie atvērtajām ārdurvīm. Viņš dzirdēja vīru balsis mašīnā, to, kā ar troksni atveras vārtiņi, jautrus, bezrūpīgus smieklus. It kā nekas nebūtu noticis. Varbūt tiešām nekas nebija noticis. Varbūt Beāte drīz ienāks pa durvīm, paberzēs degunu un ciešāk apņems lakatu ap kaklu un, ieraudzījusi viņu, atplauks smaidā, pārsteigta par negaidīto tikšanos. Un vēl vairāk izbrīnīsies, kad viņš pajautās, vai viņa nevēlas būt par liecinieci viņa kāzās ar Rākelu. Tad

viņa iesmiesies un dziļi nosarks tā, kā tas mēdza notikt, ja vien kāds paskatījās uz viņas pusi. Meitene, kura reiz mēdza ieslēgties “moku kambarī”, Policijas pārvaldes videoierīču telpā, kur spēja nosēdēt līdz divpadsmit stundām, nekļūdīgi identificējot ar banku novērošanas kamerām uzfilmētos maskētos laupītājus. Meitene, kura kļuva par Krimināltehniskās nodaļas priekšnieci. Par visu cienītu priekšnieci. Harijs norija siekalas.

Tas viss atgādināja bēru runas uzmetumu.

Izbeidz, viņa tūlīt nāks! Harijs dziļi ievilka elpu. Dzirdēja, kā aizcērtas vārtiņi un sāk darboties atkritumu mašīnas prese.

Tad viņš to atcerējās. Detaļu! To, kas nesaskanēja.

Viņš ielūkojās skapītī. Pa pusei izlietots balto atkritumu maisiņu rullis!

Maisiņi atkritumu konteinerā bija melni.

Harijs metās ārā.

Viņš izbrāzās cauri koridoram, ārā pa durvīm un prom uz vārtiņiem. Skrēja, cik spēdams, tomēr viņa sirds sitās vēl straujāk.

-     Stāviet!

Viens no atkritumu savācējiem pagrieza galvu. Viņš jau bija uzlicis kāju uz mašīnas platformas, kas sāka braukt pie nākamās mājas. Harijam likās, ka tērauda žokļu krakšķošā skaņa veidojas viņa paša galvā.

-    Apturiet to elles mašīnu!

Viņš pārlēca pāri žodziņam un piezemējās uz asfalta. Atkritumu aizvācējs acumirklī reaģēja nospieda sarkano STOP pogu un ar dūri piedauzīja mašīnas sāniem. Skaļi nosprauslojusies, tā apstājās.

Preses virzulis apklusa.

Atkritumu savācējs blenza.

Harijs lēni piegāja un arī ielūkojās dzelzs rīklē. Tā droši vien nejauki smirdēja, bet Harijs to nejuta. Viņš tikai skatījās uz puslīdz sapresētajiem, pārplīsušajiem atkritumu maisiem, no kuriem pilēja un tecēja, un uz metālu, kas krāsojās sarkans.

-    Velns, cilvēki nu gan ir negudri! atkritumu savācējs nočukstēja.

-     Kas noticis? šoferis, pabāzis galvu no kabīnes, noprasīja.

-     Izskatās, ka kāds atkal ir izmetis savu suni! viņa kolēģis atsaucās. Un paskatījās uz Hariju. Vai tas ir tavs?

Harijs neatbildēja, tikai pārkāpa pāri malai un ielīda pusatvērtajā mašīnas rīklē.

-     Ei! Tas nav atļauts! Tas ir bīstami dzīv…

Harijs izrāvās no vīrieša tvēriena. Paslīdēja sarkanumā, pret slideno tērauda virsmu sasita elkoni un vaigu un sajuta labi pazīstamo, diennakti veco asiņu garšu un smaržu. Viņš nostājās uz ceļiem un pārplēsa vienu no maisiem.

Tā saturs izvēlās ārā un aizslīdēja lejup pa slīpumu.

-     Ak tu velns! atkritumu savācējs noelsās.

Harijs pārplēsa otru maisu. Tad trešo.

Dzirdēja, kā atkritumu savācējs nolec no mašīnas un turpat uz asfalta izvemjas.

Ceturtajā maisā Harijs atrada to, ko bija meklējis. Pārējās ķermeņa daļas varēja piederēt jebkuram. Bet ne šī. Ne šie gaišie mati, ne šī bālā seja, kura nekad vairs nenosarks. Ne šis tukšais, stīvais skatiens, kurš bija atpazinis visus, kurus reiz redzējis. Seja bija sadauzīta, bet Harijs nešaubījās. Viņa pirksts pieskārās auskariņam, izkaltam no formastērpa pogas.

Bija tik sāpīgi, tik sāpīgi, ka viņš nespēja paelpot, tik sāpīgi, ka viņš sarāvās čokurā kā mirstoša bite, kurai izrauts dzelonis.

Un viņš dzirdēja, kā no viņa paša mutes, kas pēkšņi likās kļuvusi sveša, izlaužas gari stiepts kauciens, kas atbalsojās visā klusajā ieliņā.

CETURTĀ DAĻA

.

27.    NODAĻA

Beāti Lennu apbedīja Gamlebīenes kapsētā līdzās tēvam. Viņš bija apbedīts šeit nevis tāpēc, ka kapsēta atbilstu viņa dzīvesvietas rajonam, bet tāpēc, ka tā bija vistuvāk Policijas pārvaldei.

Mikaēls Belmans sakārtoja kaklasaiti un saņēma Ullas roku. Konsultants, kas regulēja policijas attiecības ar masu medijiem, bija ieteicis ņemt viņu līdzi. Tagad, pēc trešās slepkavības, viņa kā policijas atbildīgās personas situācija bija kļuvusi tik kritiska, ka nācās meklēt palīdzību. Konsultants bija paskaidrojis, ka Mikaēlam kā policijas priekšniekam jāizrāda lielāka personiskā ieinteresētība un līdzjūtība, ka līdz šim viņš vairāk uzvedies kā profesionālis. Ulla bija piekritusi. Protams, viņa piekrita! Viņa bija ārkārtīgi skaista sēru apģērbā, kuru pati bija rūpīgi izvēlējusies. Viņa, Ulla, bija Mikaēlam laba sieva. Viņš mēģinās to neaizmirst. Ilgi neaizmirsīs.

Mācītājs gari runāja par tā sauktajiem lielajiem jautājumiem par to, kas notiek, kad mēs nomirstam. Tomēr ne jau šie jautājumi bija svarīgi, bet gan tas, kas noticis pirms Beātes Lennas nāves un kurš viņu nogalinājis. Viņu un pārējos trīs policistus pusgada laikā.

Šie svarīgie jautājumi pēdējo dienu laikā nodarbināja ari presi. Tā cildināja izcilo Krimināltehniskās nodaļas vadītāju un kritizēja jauno, acīmredzot ne pārāk pieredzējušo policijas priekšnieku.

Šie jautājumi likās nozīmīgi arī pilsētas domei, kas bija izsaukusi Mikaēlu uz sanāksmi, informējot, ka tiks uzdoti būtiski jautājumi par viņa vadības metodēm slepkavību izmeklēšanā.

Un šie jautājumi bija svarīgi arī izmeklēšanas grupai gan lielajai, gan mazajai, kuru, neinformējot Mikaēlu, bija izveidojis Hāgens,

tomēr Belmans bija devis savu piekrišanu, jo tā vismaz strādāja noteiktā virzienā meklēja Valentīnu Jertsenu. Vājā vieta bija tā, ka teorija par to, ka visas slepkavības izdarījis spoks, balstījās tikai uz vienas liecinieces apgalvojumiem, ka tā esot redzējusi viņu dzīvu. Un tagad šī lieciniece gulēja zārkā, altāra priekšā.

Noziegumu izmeklēšanas grupas, izmeklētāju-taktiķu un tiesas mediķu ziņojumos nebija pietiekami daudz detaļu, lai varētu izveidot pilnīgu notikumu gaitu, bet tas, ko viņi zināja, visumā sakrita ar agrākajiem ziņojumiem par slepkavību Bergslīā.

Tātad, ja pieļauj, ka sakrīt arī visi pārējie apstākļi, Beāte Lenna bija mirusi visdrausmīgākajā veidā.

Viņas ķermeņa audos netika atrastas nekādas narkozes pēdas. Tiesu mediķu ziņojumā bija tādi izteicieni kā “stipra asiņošana muskulatūrā un zemādas audos”, “iekaisumu pēdas audos”, kas normālā valodā nozīmēja Beāte Lenna bija dzīva ne tikai tobrīd, kad attiecīgās ķermeņa daļas tika nogrieztas, bet diemžēl arī kādu brīdi vēl pēc tam.

Griezumu malas norādīja, ka sadalīšana notikusi ar elektrisko zāģi, nevis ar rokas zāģīti. Kriminālisti pieļāva, ka ticis izmantots asmens tā dēvētajam bimetālam, tas ir, četrpadsmit centimetru garš asmens ar sīkiem zobiņiem, ar kuru iespējams sazāģēt kaulus. Bjērns Holms zināja pastāstīt, ka viņa dzimtajās vietās mednieki šādu asmeni dēvējot par “aļņu zāģi”.

Beāte Lenna, visticamāk, tikusi sadalīta uz žurnālu galdiņa, jo tas bija no stikla. Pēc tam to nomazgāja. Slepkavam droši vien bija paņemtas līdzi ziepes un melnie atkritumu maisi, jo nozieguma vietā nekas tāds netika atrasts.

Arī atkritumu mašīnā viņi bija atraduši asinīm piemirkuša paklāja driskās.

Bet pirkstu vai apavu nospiedumi, auduma šķiedras, mati vai cits DNS materiāls, kas nepiederēja mājas iemītniekiem, netika atrasts.

Ari ielaušanās pazīmju nebija.

Katrīne Brata bija paskaidrojusi, ka Beāte Lenna pārtraukusi sarunu, jo kāds zvanījis pie ārdurvīm.

Tagad likās maz ticams, ka Beāte Lenna labprātīgi būtu ielaidusi mājā svešinieku, turklāt operācijas laikā. Tādēļ tika analizēta versija, ka slepkava ielauzies, piedraudot viņai ar ieroci.

Protams, pastāvēja arī cita versija tas varēja nebūt svešinieks. Uz Beātes Lennas pamatīgajām durvīm bija drošības atslēga. Tā bija krietni saskrāpēta, kas liecināja par biežu lietošanu.

Belmans pārlaida skatienu sanākušo rindām. Gunnars Hāgens. Bjērns Holms un Katrīne Brata. Kāda vecāka sieviete ar mazu meitenīti droši vien Lennas meitu, jo līdzība bija acīm redzama.

Cits spoks, Harijs Hols. Rākela Fauke. Tumšmate, ar melnām, mirdzošām acīm, gandrīz tikpat skaista kā Ulla. Neaptverami, kā tāds tips kā Hols varējis iecirst viņā savus nagus!

Nedaudz tālāk, aizmugurē, Isabelle Skeijena. Pilsētas domi, protams, vajadzēja pārstāvēt, jo prese būtu pamanījusi tās neierašanos. Pirms ieiešanas baznīcā viņa bija paaicinājusi Mikaēlu sāņus, ignorējot Ullu, kura palika mīņājamies un gaidām, un apvaicājusies, cik ilgi viņš domā neatbildēt uz viņas telefona zvaniem. Mikaēls bija atkārtojis, ka starp viņiem viss ir beidzies. Viņa bija paskatījusies uz Mikaēlu tā, kā skatās uz kukaini pirms tā samīšanas, un pavēstījusi, ka viņa esot leaver, tā, kura pamet, nevis leavee, tā, kuru pamet. Un viņš to vēl redzēšot. Pieejot pie Ullas un sniedzot savu roku, viņš bija jutis mugurā Isabelles skatienu.

Pārējās sēdvietas, pēc viņa domām, aizņēma radinieki, draugi un kolēģi, vairums no tiem uniformās. Mikaēls dzirdēja, kā tie, cik spēdami, mierina cits citu: uz ķermeņa nav spīdzināšanas pēdu un asiņu zaudējuma dēļ viņa droši vien ātri zaudējusi samaņu.

Uz nelielu sekundes daļu viņa skatiens sastapās ar kāda cita acīm, bet tūlīt ļāva tam slīdēt tālāk, it kā nebūtu viņu pamanījis. Trulss Berncens. Kas, pie joda, viņam te darāms? Viņa nu gan nebija Beātes Lennas draugu sarakstā! Ulla viegli saspieda Mikaēla roku un jautājoši paskatījās. Viņš īsi uzsmaidīja sievai. Labi jau labi, nāves priekšā mēs visi esam kolēģi!

Katrīne bija kļūdījusies. Viņa nebija izraudājusi visas asaras.

Pirmo diennakšu laikā pēc Beātes atrašanas viņa vairākkārt bija nodomājusi, ka visas asaras ir jau izsīkušas un vairāk to nav. Tomēr

tās joprojām bija. Tās spiedās ārā no ķermeņa, kas no ilgajām raudu spazmām jau bija kļuvis nejutīgs.

Viņa bija raudājusi, līdz ķermenis padevās un viņai kļuva nelabi. Līdz viņa bezspēkā iemiga. Un, tiklīdz pamodās, raudāja atkal. Un arī šobrīd viņa raudāja.

Laikā, kad Katrīne gulēja, viņu vajāja sapņi noslēgtā līguma dēļ ar nelabo, kurā viņa bija gatava upurēt vēl vienu savu kolēģi apmaiņā pret to, lai tiktu arestēts Valentīns. Viņa bija ratificējusi šo līgumu ar lūgumu: “Vēl vienu reizi, nelieti! Uzbrūc vēlreiz!”

Katrīne skaļi iešņukstējās.

Skaļie šņuksti lika Trulsam Berncenam izslieties. Viņš jau bija gatavojies iemigt. Velns! Viņa uzvalka lētais audums uz gludi nodeldētā baznīcas sola tā slīdēja, ka daudz netrūka un viņš būtu nošļūcis uz grīdas!

Viņš pievērsās altāra gleznai. Jēzus ar tādiem stariem no galvas! Pieres lukturītis! Grēku piedošana! Tiešām ģeniāls izgudrojums! Reliģiju kļuva aizvien neiespējamāk pārdot, jo tikai ar grūtībām izdevās ievērot visus baušļus ļaudis sāka pakļauties dažādiem kārdinājumiem. Tie nonāca pie secinājuma, ka pietiek ar to, ja vienkārši tic. Apgrozībai pārdošanas ideja ir tikpat efektīva kā pirkšana uz kredīta. Gandrīz likās, ka glābšana būtu par velti. Bet, tieši tāpat kā pērkot uz kredīta, tika zaudēta kontrole, ļaudis kļuva vienaldzīgi un grēkoja uz nebēdu pietika taču ar to, ka mazliet tic! Tādēļ viduslaikos nācās pievilkt grožus un ieviest nodevas. Tika izdomāta elle un tas, ka dvēsele degs tās ugunīs. Un, lūk, izbiedētie klienti atgriezās baznīcas klēpī, bet šoreiz nācās maksāt. Baznīca sāka labi pelnīt un kļuva ļoti bagāta, jo bija labi pastrādājusi. Šādas bija Trulsa patiesās domas par visu. Pats viņš ticēja, ka nomirs un ar to ari viss beigsies, nebūs viņam ne grēku piedošanas, ne elles. Bet, ja viņš kļūdās, tad, protams, sagaida grūtības. Ir jābūt piedošanas robežām, un Jēzum diezin vai bija pieticis fantāzijas iedomāties kaut daļu no tā, ko Trulss bija izdarījis.

Harijs skatījās tieši sev priekšā. Viņš atradās citā vietā “moku kambarī”, kurā Beāte rādīja un skaidroja. Viņš atjēdzās, tikai izdzirdis Rākelas čukstu:

-    Tev jāpalīdz Gunnaram un pārējiem, Harij!

Viņš nodrebēja un jautājoši paskatījās uz Rākelu.

Viņa pamāja uz altāra pusi, kur citi jau bija nostājušies pie zārka. Gunnars Hāgens, Bjērns Holms, Katrīne Brata, Stole Eune un Jaka Halvošena brālis. Hāgens bija paskaidrojis, ka Harijam jāiet pārī ar vīrabrāli, jo tas pēc auguma garuma starp viņiem esot nākamais.

Harijs piecēlās un ātriem soļiem aizgāja pa viduseju.

“Tev jāpalīdz Gunnaram un pārējiem.”

Tas bija izskanējis līdzīgi atbalsij no vakar sacītā.

Harijs viegli pamāja ar galvu pārējiem un ieņēma brīvo vietu.

-     Uz “trīs”! Hāgens klusi noteica.

Ērģeļu skaņas klājās cita uz citas, tās it kā uzbrieda.

Un viņi iznesa Beāti Lennu dienasgaismā.

Bārs Justisen bija ļaužu pārpilns cilvēki bija sanākuši šeit tūlīt pēc apbedīšanas.

Skaļruņos skanēja dziesma, kuru Harijs te bija dzirdējis jau agrāk. “J Fought the Law'" grupas The Bobby FullerFour izpildījumā. Ar optimistisko turpinājumu: “…and the Iaw won."

Viņš bija pavadījis Rākelu līdz lidostas ekspresim, un pa to laiku vairāki no bijušajiem kolēģiem bija paspējuši krietni noreibt. Kā nedzēris autsaiders Harijs varēja novērot gandrīz panisku vēlmi piedzerties it kā tie atrastos uz grimstoša kuģa. Pie vairākiem galdiņiem cilvēki auroja līdzi Bobija Fulera apgalvojumam, ka likums ir uzvarējis.

Harijs pamāja uz galdiņa pusi, pie kura sēdēja Katrīne Brata un pārējie zārka nesēji, ka drīz atgriezīsies, un devās uz tualeti. Gandrīz jau bija pabeidzis, kad kāds nostājās viņam blakus. Harijs dzirdēja, kā tiek atvilkts rāvējslēdzējs.

-    Šī vieta ir domāta mums, policistiem! kāda balss caur degunu ierunājās. Ko, pie velna, tu te dari?

-     Čurāju, Harijs neskatīdamies atbildēja. Un tu? Dedzini?

-     Pat nemēģini, Hole!

-    Ja būtu mēģinājis, tad tu nestaigātu brīvībā, Bemcen!

1 “Es cīnījos ar likumu.” (Angļu vai.)

-    Piesargies! Trulss Berncens iestenējās un ar brīvo roku atbalstījās pret sieniņu starp pisuāriem. Tu zini, ka varu tev piešūt slepkavību! Tā krieva slepkavību bārā Come As You Are. Policijā visi zina, ka tas biji tu, bet es esmu vienīgais, kurš var to pierādīt! Un tāpēc tu neuzdrošinies pamēģināt!

-    Lūk, ko es zinu, Berncen: tas krievs bija narkodīleris, kurš mēģināja novākt mani! Bet, ja tu domā, ka tev ir lielākas izredzes, tad lūdzu! Tu taču arī agrāk esi dauzījis policistus!

-     Ko?

-    Kopā ar Belmanu. Kaut kādu homoseksuāli. Vai tā nebija?

Harijs dzirdēja, ka Berncenam radušās problēmas ar urinēšanu.

-     Vai atkal esi pietempies, Hole?

-     Mm, Harijs nomurmināja un aizpogāja bikses. Ir sākusies sezona policijas nīdējiem!

Viņš piegāja pie izlietnes un spogulī ieraudzīja, ka Bemcena krāns joprojām nedarbojas. Harijs nomazgāja un noslaucīja rokas. Devās uz durvīm un dzirdēja, kā Berncens klusi nošņāc:

-     Es tikai saku: nemēģini! Ja paņemsi mani, tad aizraušu tevi sev līdzi!

Harijs iegāja zālē. Bobijs Fulers jau bija beidzis dziedāt. Un Harija galvā iešāvās doma, ka mūsu dzīve ir dažādu nejaušību pilna. Piemēram, kad 1966. gadā Bobijs Fulers, piesūcināts ar benzīnu, tika atrasts miris savā mašīnā, kāds uzskatīja, ka viņu nogalinājuši policisti. Viņam toreiz bija divdesmit trīs gadi. Tieši tikpat, cik Renē Kalsnēsam.

Sākās nākamā dziesma grupa Supergrass ar “Caught by the Fuzz", “Kruķu noķertais”. Harijs pasmaidīja. Gazs Kombss dzied par to, kā viņu noķer kruķis, the fuzz, kas grib, lai viņš kļūst par ziņotāju, un divdesmit gadus vēlāk policija klausās šo dziesmu kā sevis slavinājumu. Sorry, Gaz!

Harijs pārlaida skatienu telpai. Iedomājās par vakar notikušo ilgo sarunu ar Rākelu. Par visu, ko šajā dzīvē ir iespējams apiet, no kā iespējams izvairīties. Un par to, no kā cilvēks nevar aizbēgt, jo tā ir dzīve, viņa eksistences būtība. Viss pārējais mīlestība, miers, laime ir tikai piedevas. Runātāja galvenokārt bija Rākela. Viņa bija paskaidrojusi, ka tas ir viņa pienākums. Beātes nāves ēnas esot jau

tik garas, ka aizsedzot visu jūnija dienu, lai ari cik histēriski saule censtos spīdēt. Viņam vajagot. Viņu abu dēļ. Visu dēļ.

Harijs izbrīvēja sev ceļu līdz nesēju galdiņam.

Hāgens piecēlās un izvilka krēslu, ko bija pietaupījuši Harijam.

-     Nu? viņš pajautāja.

-     Esmu ar jums! Harijs atbildēja.

Trulss stāvēja pie pisuāra, joprojām pa pusei paralizēts pēc Harija sacītā. “Ir sākusies sezona policijas nīdējiem!” Vai viņš kaut ko zināja? Muļķības! Harijs neko nevarēja zināt! Nevarēja. Ja zinātu, tad nebūtu izmetis to šādā veidā un neprovocētu. Bet viņš taču zināja par geju KRIPOS, kuru viņi piekāva. Un kurš varēja to uzzināt?

Tas puisis bija mēģinājis uzmākties Mikaēlam, sēžu zālē tas bija mēģinājis viņu noskūpstīt, un Mikaēls domāja, ka kāds to varētu būt redzējis. Lejā, garāžā, viņi bija uzvilkuši tam pāri galvai kapuci. Trulss bija sitis, Mikaēls tikai noskatījies. Kā parasti. Iejaucies tikai tad, kad Trulss gandrīz pārcentās. Lika viņam apstāties. Nē. Viņš jau bija pārcenties. Kad abi devās prom, puisis palika guļam.

Mikaēls bija iztrūcies. Viņš uzskatīja, ka viņi abi ir aizgājuši pārāk tālu, puisis varēja būt savainots un iesniegt ziņojumu par viņiem. Tas tad ari bija pirmais darbiņš Trulsam-dedzinātājam. Ar ieslēgtu mirgojošo gaismu viņi aizdrāzās uz Justisen, izbrīvēja sev ceļu līdz bāra letei un pieprasīja rēķinu par pirms pusstundas saņemtajiem diviem kausiem Munkholmen alus. Bārmenis bija pamājis ar galvu un uzslavējis viņus par godīgumu. Trulss iedeva tam tik lielu dzeramnaudu, ka bija pārliecināts bārmenis viņus atcerēsies. Viņi paņēma čeku ar samaksas laika atzīmi un abi ar Mikaēlu aizbrauca uz Kriminālistikas nodaļu, kurā strādāja kāds jauniņais, kas Trulss to zināja ļoti vēlējās kļūt par izmeklētāju-taktiķi. Viņi tam ieskaidroja, ka, iespējams, kāds mēģinās tiem “piešūt” uzbrukumu un viņam jāpārbauda, vai tie abi ir “tīri”. Jauniņais bija veicis ātru, virspusēju apģērba apskati un konstatējis, ka uz tā nav ne DNS, ne asiņu pēdu. Pēc tam Trulss bija aizvedis Mikaēlu uz mājām un pats atgriezies garāžā. Homiķa tur vairs nebija, bet asiņu atstātās pēdas norādīja, ka viņam izdevies izkļūt no garāžas paša spēkiem. Tātad varbūt nebija

nemaz tik slikti! Trulss tomēr sakopa visu, lai nepaliktu nekādu pēdu, tad aizbrauca līdz Havnelāgerei un iemeta steku jūrā.

Nākamajā dienā kāds kolēģis piezvanīja Mikaēlam un pavēstīja, ka gejs esot zvanījis no slimnīcas un teicis, ka gribot rakstīt iesniegumu par vardarbību. Tad Trulss bija aizbraucis uz slimnīcu, pagaidījis, līdz beigsies ārstu vizītes, un izskaidrojis viņam situāciju ar pierādījumiem un to, kas notiks ar viņu pašu, ja kādreiz pateiks kaut vienu vārdu vai vēlreiz parādīsies darbā.

Šo puisi no KRIPOS viņi vairāk nebija ne redzējuši, ne arī ko dzirdējuši par viņu. Pateicoties viņam, Trulsam Berncenam. Velns lai parauj Mikaēlu Belmanu! Trulss bija paglābis šo cūku. Vismaz līdz šim. Tagad par šo lietu zināja Harijs Hols. Un viņš ir neparedzams. Viņš, šis Hole, varēja kļūt bīstams. Pārāk bīstams.

Trulss Berncens aplūkoja sevi spogulī. Terorists. Protams, viņš ir terorists!

Un viņš ir tikai nupat iesācis.

Viņš izgāja no tualetes un atgriezās pie pārējiem. īstajā brīdī, lai dzirdētu Mikaēla Belmana runas pēdējos vārdus:

-     …Beāte Lenna bija veidota no tāda paša materiāla, no kāda mēs ceram ir veidots viss korpuss. Tagad mums tas jāpierāda. Tikai tā mēs varam godināt viņas piemiņu tā, kā viņa to būtu vēlējusies. Mēs saņemsim ciet to nelieti! Prozit!

Trulss skatījās uz savu bērnības draugu, kamēr visi pacēla glāzes kā karotāji, kas pēc sava virsaiša pavēles paceļ šķēpus. Viņš ieskatījās to starojošajās, nopietnajās un niknajās sejās. Redzēja, kā Belmans pamāj, it kā viņi būtu par kaut ko vienojušies, redzēja, ka viņš ir aizgrābts, ka jūtas aizkustināts par notiekošo, par saviem vārdiem, par to, ko viņi radījuši, par varu, kāda viņiem ir pār visiem šeit sanākušajiem.

Trulss izgāja koridorā, kas veda uz tualetēm, apstājās blakus spēļu automātam, ievietoja monētu telefona aparātā un pacēla klausuli. Uzgrieza operatīvās centrāles numuru.

-     Policija.

-    Man ir anonīma informācija! Runa ir par lodi, kas tika atrasta Renē lietā. Es zinu, no kāda ieroča tā tika izl… izš…

Trulss mēģināja runāt ātri, jo zināja, ka saruna tiek ierakstīta un vēlāk to varēs atskaņot. Bet viņa mēle īsti negribēja klausīt smadzenēm.

-     Tad tev vajadzētu runāt ar Smago noziegumu nodaļas izmeklētājiem vai ar KRIPOS, operatīvā centrāle viņu pārtrauca. Bet viņi visi šodien ir bērēs.

-     Zinu, Trulss atbildēja un saprata, ka bez vajadzības pacēlis balsi. Es tikai gribu atstāt šeit informāciju!

-     Tu to zini?

-Jā! Klausies…

-     Pēc numura redzu, ka tu zvani no Justisen. Tur tu viņus ari atradīsi!

Trulss pablenza uz telefonu. Saprata, ka ir piedzēries un, novērtējot situāciju, stipri kļūdījies. Ja šo lietu sāks pārbaudīt un kļūs skaidrs, ka zvanīts no Justisen, vajadzēs tikai saaicināt kopā visus tos, kuri šeit bija, atskaņot ierakstu un pajautāt, vai kāds neatpazīst zvanītāja balsi. Un tas būtu pārāk liels risks.

-     Te kāds gribēja tikai pajokot! Trulss sacīja. Atvaino, mēs esam iedzēruši mazliet par daudz alus.

Viņš nolika klausuli un cauri zālei devās ārā, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi. Atverot ārdurvis un sajūtot auksto lietainā laika elpu, viņš tomēr apstājās un pagriezās atpakaļ. Mikaēls Belmans stāvēja, roku uzlicis uz kāda kolēģa pleca. Ap alkoholiķi Hariju Holu bija sapulcējusies cilvēku grupiņa. Viena no tiem, sieviete, viņu pat apskāva. Trulss palūkojās caur durvīm, uz lietu.

Atstādināts. Izslēgts.

Viņš sajuta kādu roku pieskaramies plecam. Pacēla galvu. Seja bija izplūdusi, it kā viņš skatītos cauri ūdenim. Vai viņš tiešām bija tik piedzēries?

-   Viss kārtībā! seja maigā balsī ierunājās, bet roka apskāva viņa plecu. Laid to ārā, mēs visi šodien tā jūtamies!

Trulss reaģēja instinktīvi: nokratīja roku un izgāja ārā. Smagi aizsoļoja pa ielu, jūtot, kā lietus spiežas cauri jakas pleciem. Pie velna viņus! Pie velna viņus visus! Viņš pats parūpēsies par transportu.

28.   nodaĻa

Pie pelēkajām metāla durvīm kāds bija pielīmējis lapiņu. KATLUMĀJA.

Iegājis iekšā, Gunnars Hāgens konstatēja, ka pulkstenis rāda tieši septiņi un visi četri ir jau ieradušies. Piektā neatnāks, un viņas krēsls bija tukšs. Jaunpienācējs bija paķēris sev līdzi krēslu no kādas sanāksmju telpas vienā no Policijas pārvaldes augšējiem stāviem.

Gunnars Hāgens pārlaida skatienu sanākušajiem.

Bjērns Holms izskatījās tā, it kā vakardiena viņam būtu bijusi ļoti smaga, Katrīne Brata arī. Stole Eune, kā parasti, bija nevainojami ģērbies tvīda uzvalkā ar tauriņu. Sevišķi rūpīgi Gunnars Hāgens nopētīja jaunpienācēju. Nodaļas vadītājs bija aizgājis no bāra pirms Harija Hola, un tobrīd Harijs bija turējies tikai pie ūdens un kafijas. Bet tagad, redzot, kā viņš ir ieslīdzis krēslā bāls, neskuvies, ar pievērtām acīm -, Hāgenā vairs nebija pārliecības, ka Harijs ir ieturējis šo distanci no alkohola. Grupai bija nepieciešams izmeklētājs Harijs Hols. Tai nebija vajadzīgs alkoholiķis.

Hāgens paskatījās uz balto tāfeli, uz kuras bija sakopoti visi lietas fakti Harija ievadīšanai lietas kursā. Pie laika norādes līnijas upuru vārdi, noziegumu vietas, Valentīna Jertsena vārds, bultiņas starp agrākajiem noziegumiem ar datumiem un gadskaitļiem.

-      Tātad, Hāgens ierunājās. Māridālene, Trīvanna, Drammene un pēdējais upuris savās mājās. Četri policisti, kuri piedalījās agrāko, neatrisināto slepkavību lietu izmeklēšanā, nogalināti tajos pašos datumos un trīs gadījumos tajās pašās vietās. Trīs pirmās bija seksuāla rakstura slepkavības, un, kaut gan tās notika dažādos laikposmos, toreiz tās tika savstarpēji sasaistītas. Izņēmums

ir Drammene, kur upuris bija vīrietis, Renē Kalsnēss, un tur nekas neliecināja par seksuālu vardarbību. Katrīn?

-Ja pieļaujam, ka Valentīns Jertsens ir vainojams visās četrās pirmajās slepkavībās un ari četru policistu slepkavībās, tad Kalsnēss ir interesants izņēmums. Viņš bija homoseksuālis, un tie, ar kuriem mēs ar Bjērnu Drammenes klubā runājām, apraksta Kalsnēsu kā izlaidīgu intrigantu, ka viņš ne tikai piemeklējis sev iemīlējušos padzīvojušus partnerus, izmantojot tos bagātu pielūdzēju lomai, bet ari jebkurā izdevīgā brīdī pārdevis seksu klubā. Viņš bijis gatavs gandrīz uz visu, ja vien tikusi piedāvāta nauda.

-    Tātad cilvēks, kura uzvedība un profesija ieskaitāma riska pirmajā grupā, lai tiktu nogalināts, Bjērns Holms teica.

-     Tieši tā! Hāgens piebalsoja. Bet tas varbūt nozīmē to, ka slepkava arī bija homoseksuālis. Vai biseksuālis. Stole?

Stole Eune ieklepojās.

-     Tādi noziedznieki kā Valentīns Jertsens bieži vien ir panseksuāļi. Šādu cilvēku uzbudinājums vairāk ir saistīts ar nepieciešamību kontrolēt, ar sadismu un iespēju pārkāpt robežas nekā ar dzimumu un upura vecumu. Bet ir arī iespējams, ka Renē Kalsnēsa slepkavība notikusi greizsirdības dēļ. Uz to var norādīt fakts, ka nav nekādu seksuālas vardarbības pazīmju. Arī niknums. Viņš ir vienīgais no pirmo slepkavību upuriem, kurš tika sadauzīts ar trulu priekšmetu tāpat kā nogalinātie policisti.

Iestājās klusums. Visi pievērsa skatienus Harijam Holam, kurš savā krēslā bija noslīdējis pusguļus stāvoklī, joprojām aizvēris acis un rokas salicis uz vēdera. Katrīne Brata uz mirkli iedomājās, ka viņš varētu būt aizmidzis, kad Harijs pēkšņi ieklepojās.

-     Vai ir atrasta kaut kāda saistība starp Valentīnu un Kalsnēsu?

-     Pagaidām ne, Katrīne sacīja. Nav ne telefona zvanu, ne kredītkartes izmantošanas klubā vai Drammenē, ne citu elektronisko liecību tam, ka Valentīns bijis Renē Kalsnēsa tuvumā. Un neviens no Kalsnēsa paziņām nav neko dzirdējis par Valentīnu vai redzējis kādu, kurš būtu viņam līdzīgs. Tas nenozīmē, ka viņiem nav…

-     Nē! Harijs atbildēja un samiedza acis. Es tikai pajautāju.

Katlumājā iestājās klusums. Visi vēroja Hariju.

Viņš pavēra vienu aci.

-     Ko?

Neviens neatbildēja.

-     Es tagad necelšos un nesākšu staigāt pa ūdens virsmu, un nepārvērtīšu ūdeni vīnā, viņš sacīja.

-    To arī nevajag, Katrīne teica. Pietiks, ja tu šos četrus aklos darīsi redzīgus!

-     Droši vien arī to es nespēšu.

-    Biju iedomājies, ka šefam jāpārliecina personāls par to, ka iespējams ir viss! Bjērns Holms ieteicās.

-     Šefs? Harijs pasmaidīja un izstiepās krēslā. Vai tu, Hāgen, pastāstīji viņiem par manu statusu?

Gunnars Hāgens ieklepojās.

-    Harijam vairs nav ne policista statusa, ne pilnvaru, tādēļ viņš ir pieņemts kā konsultants tieši tāpat kā Stole. Tas nozīmē, ka viņš, piemēram, nevar pieprasīt kratīšanas orderi, nevar nēsāt ieroci vai veikt aizturēšanu. Un tas nozīmē arī to, ka viņš nevar vadīt operatīvās grupas darbu. Un mums ir svarīgi šo apstākli ievērot. Iedomājieties: mēs saņemam ciet Valentīnu, viņa kabatas ir pilnas ar pierādījumiem, bet viņa advokāts atklāj, ka aizturēšana nav notikusi pēc noteikumiem…

-    Tādi konsultanti… Stole Eune ieteicās un saviebies piepildīja pīpi. Esmu dzirdējis, ka tiem maksā par stundu darbu, kas psihologiem liek justies kā idiotiem! Tādēļ netērēsim šeit laiku! Pasaki kaut ko gudru, Harij!

Harijs paraustīja plecus.

-     Lūk! Stole Eune skābi pasmaidīja un ielika starp lūpām neaizdegto pīpi. Visu gudro, kas mums ir, esam jau pateikuši. Un nekā jauna mums nav!

Harijs brīdi pētīja savas rokas. Tad dziļi ievilka elpu.

-     Nezinu, cik gudri tas ir, vienkārši mazliet muļķīga doma, bet es iedomājos šādi… Viņš pacēla galvu un ieraudzīja četrus pārus plati ieplestu acu. Es zinu, ka Valentīns Jertsens tiek turēts aizdomās. Grūtības rada tas, ka mēs viņu neatrodam. Tādēļ iesaku atrast citu aizdomās turamo!

Katrīne Brata neticēja savām ausīm.

-     Ko? Mums jātur aizdomās kāds, kura vainai mēs neticam?

-    Mēs neticam, Harijs sacīja. Mēs turam aizdomās ar dažādu varbūtības pakāpi. Un apdomājiet, cik daudz resursu vajadzēs, lai apstiprinātu vai noraidītu aizdomas! Mēs uzskatām par mazāk ticamu, ka dzīvība pastāv uz Mēness nekā uz planētas Gliese 581 D, kas ir tieši tik lielā attālumā no savas saules, ka ūdens uz tās nedz sasalst, nedz arī vārās. Tomēr Mēnesi mēs pārbaudām vispirms.

-    Harija Hola ceturtais bauslis, Bjērns Holms sacīja. “Sāc meklēt tur, kur ir gaišs!” Varbūt tas bija piektais?

Hāgens ieklepojās.

-     Mūsu uzdevums ir atrast Valentīnu, viss pārējais paliek lielās izmeklētāju grupas ziņā. Neko citu Belmans neatļaus!

-    Visu cieņu! Harijs sacīja. Pie velna ar Belmanu! Es neesmu gudrāks par kādu no jums, bet esmu jaunpienācējs, un tas dod man iespēju paraudzīties uz visu ar svaigu skatienu.

Katrīne iespurdzās.

-     Velns, vai tu tiešām domā, ka neesi gudrāks?

-    Nē, bet pagaidām varam izlikties, ka esmu, Harijs, nemainot sejas izteiksmi, sacīja. Tādēļ sāksim no sākuma. Motīvs. Kurš grib nogalināt policistus, kuriem nav izdevies atklāt noziegumus? Tieši tas taču ir kopsaucējs, vai ne? Kā domājat?

Harijs sakrustoja rokas uz krūtīm, atkal noslīdēja krēslā un aizvēra acis. Gaidīja.

Pirmais klusumu pārtrauca Bjērns Holms.

-     Upuru tuvinieki.

Katrīne turpināja:

-    Vardarbības upuri, kuriem policija nav noticējusi vai kuru lietas netika pietiekami rūpīgi izmeklētas. Slepkava soda policistus, kuri nav tikuši galā ar citām seksuāla rakstura slepkavībām!

-     Renē Kalsnēss netika izvarots, Hāgens ieminējās. Un, ja es uzskatītu, ka mans gadījums nav ticis pietiekami labi izmeklēts, es aprobežotos ar to policistu slepkavībām, kuriem vajadzēja atklāt tieši šo lietu, nevis pārējās.

-     Turpiniet izvirzīt hipotēzes, pēc tam varēsim tās izsvītrot, Harijs teica. Stole?

-    Bez vainas notiesātie, Eune atbildēja. Tie ir izcietuši sodu, ir apzīmogoti, zaudējuši savu stāvokli, pašcieņu un citu cilvēku cieņu.

No bara padzītie lauvas ir visbīstamākie. Tie nejūt atbildību, tikai naidu un rūgtumu. Un tie ir gatavi uzņemties risku, lai atriebtos, jo viņu pašu dzīve ir kļuvusi bezvērtīga. Kā bara dzīvnieki tie jūt, ka nav daudz, ko varētu zaudēt. Sagādāt ciešanas tiem, kuri ir likuši ciest tev, šī apziņa liek tiem no rītiem celties.

-     Tātad teroristi-atriebēji, Bjērns Holms rezumēja.

-     Labi! Harijs sacīja. Atzīmējiet, lai mēs pārbaudītu visas lietas par vardarbību, kurās notiesātie nav atzinuši savu vainu un spriedumi nav bijuši neapstrīdami. Un tās, kuru piespriestais termiņš ir nosēdēts un notiesātie ir jau atbrīvoti.

-    Varbūt tas nemaz nav pats tiesātais, Katrīne iebilda. Varbūt notiesātais joprojām sēž cietumā vai arī aiz izmisuma padarījis sev galu! Varbūt atriebties izlēmusi partnere, brālis vai tēvs!

-     Mīlestība! Harijs noteica. Labi!

-    Tu taču tā nedomā!

Tas bija Bjērns.

-     Ko nedomāju? Harijs nesaprata.

-    Mīlestība? Viņa balss bija kļuvusi metāliska, bet seja saviebās dīvainā grimasē. Pie velna! Tu taču nedomā, ka šai asiņu pirtij ir kāds sakars ar mīlestību?

-    Jā, domāju gan! Harijs atbildēja, atkal noslīdēja krēslā un aizvēra acis.

Bjērns piecēlās. Viņa seja bija piesarkusi.

-    Sērijveida slepkava-psihopāts, kurš aiz mīlestības dara… viņa balss aprāvās, un viņš pamāja uz tukšā krēsla pusi, …šādas lietas!

-     Paskaties pats uz sevi! Harijs noteica un pavēra vienu aci.

-     Ko?

-   Paraugies uz sevi, un tu sapratīsi! Tu esi nikns, tu ienīsti, tu gribi redzēt vainīgo cilpā, lai viņš mirst, lai cieš, vai ne? Jo tu, tieši tāpat kā mēs, mīlēji viņu, kura šeit sēdēja! Tava naida māte ir mīlestība, Bjērn! Un nevis naida, bet mīlestības dēļ tu esi gatavs darīt jebko, ar jebkādiem līdzekļiem, lai iecirstu nagus vainīgajā! Sēdies!

Bjērns apsēdās. Harijs piecēlās.

-     Lūk, kas mani pārsteidza šajās slepkavībās: pūles rekonstruēt sākotnējo notikumu gaitu. Riski, kādus slepkava bija gatavs uzņemties. Ieguldītā darba apjoms liek man šaubīties, ka aiz tā slēpjas

vienīgi asinskāre vai naids. Pēc asinīm slāpstošie nogalina prostitūtas, bērnus vai citus vieglus upurus. Tas, kurš ienīst bez mīlestības, nekad tik ārkārtīgi nenopūlēsies. Manuprāt, mums jāmeklē kāds, kurš mīl vairāk nekā ienīst. Un tad rodas jautājums: kas mums zināms par Valentīnu Jertsenu? Vai viņš tiešām spēj tik ļoti mīlēt?

-     Iespējams, Gunnars Hāgens atbildēja. Mēs nezinām visu par Valentīnu Jertsenu.

-     Mm. Kad būs nākamais neatklātās slepkavības datums?

-    Tagad būs lēciens, Katrīne teica. Maijā. Deviņpadsmit gadu sens notikums.

-     Atlicis vairāk par mēnesi, Harijs konstatēja.

-Jā, un arī tā nebija seksuāla rakstura slepkavība. Vairāk atgādināja ģimenes ķildu. Es atļāvos apskatīt vienu pazušanas gadījumu, kas izskatās pēc slepkavības. Šeit, Oslo, pazuda kāda meitene. Par viņas nozušanu paziņoja tikai pēc vairāk nekā divām nedēļām. Iemesls, kādēļ neviens nereaģēja agrāk, bijis tāds, ka viņa vairākiem paziņām esot aizsūtījusi īsziņas: dodoties lētā braucienā uz Vidusjūras krastiem, viņai esot vajadzīga atpūta. Vairāki esot atbildējuši uz viņas īsziņu, taču atbilde nesekojusi, tādēļ nosprieduši, ka atpūta attiecas arī uz telefona sarunām. Kad pienāca iesniegums par viņas pazušanu, policija pārbaudīja visas aviokompānijas, bet ne ar vienu no tām viņa nebija aizlidojusi. īsi sakot, viņa pazuda bez pēdām.

-    Telefons? Bjērns Holms painteresējās.

-     Pēdējais signāls tika reģistrēts bāzes stacijā Oslo centrā. Pēc tam tas pazuda. Varbūt izlādējās akumulators.

-    Mm, Harijs novilka. īsziņa. Apkārtējā pasaule saņem ziņu, ka viņa ir saslimusi…

Bjērns un Katrīne lēni pamāja ar galvu.

Stole Eune nopūtās.

-    Vai varat man ieliet ar tēj karotīti?

-     Viņš grib sacīt, ka tas pats notika ar Beāti, Katrīne paskaidroja. Es saņēmu īsziņu ar tekstu, ka viņa esot saslimusi.

-     Pie velna! Protams!

Harijs lēni pamāja ar galvu.

-    Var, piemēram, iedomāties, ka viņš pārbauda telefonā, kas upurim ir zvanījis, un noskaidro, kam nesen ir zvanījuši tie. Tad nosūta īsziņu, kas atliek medību sākumu.

-    Un tādēļ nozieguma vietā kļūst daudz grūtāk atrast tehniskos pierādījumus, Bjērns piebilda. Viņš prot šo spēlīti.

-     Kurā datumā ziņojums tika nosūtīts?

-     Divdesmit sestajā martā, Katrīne sacīja.

-     Tas ir šodien, Bjērns noteica.

-    Mm. Harijs pabraucīja zodu. Mums ir iespējamā slepkavība seksuālu motīvu dēļ un datums, bet nav nozieguma vietas. Kuri no izmeklētājiem bija iesaistīti?

-     Izmeklēšanas grupa netika izveidota, jo runa bija par pazušanu, un slepkavības statusu šī lieta neieguva. Katrīne paskatījās piezīmēs. Bet galu galā to nosūtīja uz Smago noziegumu nodaļu, vienam no izmeklētājiem. Patiesībā tev.

-    Man? Harijs sarauca pieri. Parasti es mēdzu atcerēties savas lietas.

-     Šo tu saņēmi tūlīt pēc Sniegavīra. Tu aizlaidies uz Honkongu un vairs neatgriezies. Pats gandrīz iekļuvi pazudušo sarakstā!

Harijs paraustīja plecus.

-    Lieliski! Bjēm, sazinies ar pazudušo personu meklēšanas grupu kas viņiem ir saistībā ar šo gadījumu! Un paskaidro viņiem, kā rīkoties, ja šodien kāds tiem piezvana pie durvīm vai tiek saņemti noslēpumaini telefona zvani, okay? Tā kā mums nav ne līķa, ne nozieguma vietas, tad domāju, ka varam turpināt. Harijs sasita plaukstas. Tā, kurš šeit gatavo kafiju?

-    Mm, Katrīne norūca uzsvērti zemā, aizsmakušā balsī, ieslīdēja krēslā dziļāk, izstiepa kājas, aizvēra acis un pabraucīja zodu. Tas droši vien varētu būt jaunais konsultants!

Harijs saknieba lūpas, pamāja un pielēca kājās. Pirmo reizi kopš Beātes atrašanas brīža katlumājā atskanēja smiekli.

Rātsnama sēžu zālē valdīja nopietna atmosfēra.

Mikaēls Belmans sēdēja galda vienā galā, bet pilsētas domes priekšsēdētājs otrā. Vairumam no sanākušajiem Mikaēls zināja vārdus. Kļūstot par policijas priekšnieku, viens no viņa pirmajiem uzdevumiem bija atcerēties uzvārdus. Un sejas. “Tu nevari spēlēt šahu, ja nepazīsti figūras!” bijušais policijas šefs viņam bija teicis. “Tev ir jāzina, ko viņi spēj un ko nespēj izdarīt!”

Tas bija labi domāts pieredzējuša policijas priekšnieka padoms. Bet kāpēc tieši šis pensionētais policijas priekšnieks tagad sēdēja šeit, šajā sēžu zālē? Vai viņš būtu uzaicināts kā konsultants? Neatkarigi no viņa pieredzes šaha spēlē diezin vai viņš bīdīja šaha figūriņas tā, kā to darīja garā blondīne, kura sēdēja trešajā krēslā no priekšsēdētāja un šobrīd uzstājās ar runu. Karaliene. Pilsētas domes locekle, atbildīgā par sociālajiem jautājumiem. Isabelle Skeijena. The leavee. Viņas balsij bija auksta, birokrātiska pieskaņa kā cilvēkam, kurš zina, ka viņa vārdi tiek protokolēti.

-    Ar pieaugošu nemieru mēs vērojam, kā Oslo Policijas pārvalde nespēj apturēt šīs savu darbinieku slepkavības. Masu mediji, protams, jau krietnu laiciņu izdara uz mums spiedienu, lai rīkojamies drastiskāk, tomēr vēl svarīgāk ir tas, ka ari pilsētas iedzīvotāji sāk zaudēt pacietību. Mēs vienkārši nevaram dzīvot šādā neuzticības pilnā gaisotnē, neuzticības, kas vērsta pret mūsu iestādēm, šajā gadījumā pret policiju un pilsētas domi. Un, tā kā šī ir mana atbildības joma, tad esmu noorganizējusi šo neformālo noklausīšanos, lai pilsētas dome varētu izvērtēt policijas priekšnieka plānu problēmas atrisināšanai pieļauju, ka viņam tāds ir, un pēc tam apspriest alternatīvu.

Mikaēls Belmans svīda. Viņš necieta svīšanu formastērpā. Veltīgi viņš mēģināja notvert sava priekšgājēja skatienu. Kas, pie velna, tam šeit darāms?

-     Un es uzskatu, ka mums jādomā radoši un jābūt pēc iespējas atvērtākiem attiecībā uz kādu alternatīvu risinājumu, Isabelle Skeijena dziedošā balsī turpināja. Mēs saprotam, ka jaunam, nupat amatā nozīmētam policijas priekšniekam šī lieta varētu būt pārāk sarežģīta, un tā ir nelaimīga apstākļu sakritība, ka šāda situācija, kas prasa pieredzi un rutīnu, ir izveidojusies policijas priekšnieka karjeras pašā sākumā. Labāk taču būtu bijis, ja šī lieta, ņemot vērā bijušā policijas priekšnieka lielo pieredzi un nopelnus, nonāktu uz viņa galda! Domāju, ka tam piekristu visi šajā zālē sēdošie, ieskaitot arī abus policijas priekšniekus!

Mikaēls Belmans centās saprast, vai tiešām ir dzirdējis to, ko, šķiet, dzirdēja. Vai viņa domā… vai viņa gatavojas…?

-     Ko teiksi, Belman?

Mikaēls Belmans sāka klepot.

-    Piedod, ka pārtraucu, Belman! Isabelle Skeijena ieteicās, uzlika uz degungala firmas Prada brilles un, piemiegusi acis, ielūkojās papīra lapiņā sev priekšā: Nolasīšu izvilkumu no mūsu iepriekšējās sanāksmes protokola par šo pašu jautājumu, kurā tu saki, citāts: “Gribu apliecināt pilsētas domei, ka mēs šo gadījumu kontrolējam un mums ir pamatotas cerības attiecībā uz drīzu atrisinājumu." Viņa noņēma brilles. Lai ietaupītu mums un sev pašam laiku, kura, šķiet, mums nemaz nav tik daudz, varbūt tu nesāksi atkārtoties un pastāstīsi, kas, tavuprāt, ir mainījies un uzlabojies pēc mūsu pēdējās sanāksmes?

Belmans atlieca plecus, cerot, ka krekls atlips no sasvīdušās muguras. Nolādētie sviedri! Nolādētā kuce!

Pulkstenis rādīja astoņi vakarā, un, ieslēdzies Policijas akadēmijā, Harijs juta, ka ir noguris. Viņš jau sen bija pārstājis ilgu laiku saspringti domāt. Arī viņi nebija pavirzījušies tālu uz priekšu. Bija lasījuši jau daudzkārt izlasītus ziņojumus, pārdomājuši desmitiem reižu apdomātas idejas, riņķojuši, triekušies ar galvu sienā, cerot, ka agrāk vai vēlāk siena padosies.

Bijušais inspektors pamāja ar galvu apkopējam un uzskrēja augšup pa kāpnēm.

Noguris, tomēr apbrīnojami mundrs. Dzīvespriecīgs. Gatavs turpmākajam darbam.

Ejot garām Arnolda kabinetam, Harijs izdzirda saucam savu vārdu. Viņš pagriezās un pabāza galvu durvīs. Kolēģis aizlika rokas aiz izspūrušā pakauša.

-     Gribēju tikai paklausīties, kā atkal jūtas īsts policists?

-     Labi, Harijs atbildēja. Es tikai pārbaudīšu atlikušos materiālus par taktisko izmeklēšanu.

-    Par to neuztraucies, man tie šeit ir, Arnolds sacīja un pabungoja ar pirkstu pa papīru kaudzīti sev priekšā uz galda. Tikai parūpējies, lai jūs tiktu klāt tam puisim!

-     Okay, Arnold! Paldies!

-     Starp citu, te notika ielaušanās!

-     Ielaušanās?

-     Sporta zālē. Rīku skapītis bija uzlauzts, bet paņemti ir tikai divi steki.

-     Ak tu velns! Un ārdurvis?

-     Nekādu ielaušanās pēdu. Viss norāda uz to, ka tas varētu būt bijis kāds no šeit strādājošajiem. Vai arī kāds no te strādājošajiem ir tos ielaidis vai iedevis savu ieejas kartīti.

-     Vai nav veida, kā to varētu uzzināt?

Arnolds paraustīja plecus.

-    Šeit, akadēmijā, mums nav tādu vērtību, lai varētu zagt. Tādēļ mēs netērējam budžeta līdzekļus sarežģītai reģistrācijas sistēmai, novērošanas kamerām vai diennakts apsardzei.

-     Varbūt mums nav ieroču, narkotiku un naudas, bet droši vien ir ejošākas lietiņas nekā steki?

Arnolds greizi pasmaidīja.

-    Vari pārbaudīt, vai tavs dators joprojām vēl ir vietā!

Harijs iegāja savā kabinetā, pārliecinājās, ka tas izskatās neskarts, un apsēdās. Apdomāja, ar ko sākt, jo šis vakars bija ieplānots studentu darbu pārbaudei, bet mājās viņu gaidīja vienīgi ēnas. Kā atbilde uz jautājumu sāka vibrēt mobilais telefons.

-     Katrīn?

-               Sveiks! Esmu kaut ko atradusi! Viņas balss likās satraukta.

-    Vai atceries, es stāstīju, ka mēs ar Beāti runājām ar Irju to, kura Valentīnam izīrēja cokolstāva dzīvokli?

-     To, kura sniedza viņam viltotu alibi?

-    Jā. Viņa teica, ka esot atradusi vairākas viņa uzņemtas fotogrāfijas. Par izvarošanu un sišanu. Un vienā no fotogrāfijām viņa atpazinusi Valentīna kurpes un cokolstāva guļamistabas tapetes.

-     Mm. Tu domā…

-     …ka tas nav pārāk ticami, bet tā var būt nozieguma vieta. Es sazinājos ar jaunajiem mājas īpašniekiem un noskaidroju, ka viņi dzīvo kaimiņos, pie vīra vecākiem, bet mājā notiek remonts. Viņi neiebilda, ja mēs paņemsim atslēgas un apskatīsim māju.

-     Manuprāt, mēs vienojāmies, ka vairs nemeklēsim Valentīnu!

-    Manuprāt, mēs vienojāmies meklēt tur, kur ir gaišs!

-     Touchē, Brata! Vinnerna patiesībā ir tepat kaimiņos. Vai tev ir adrese?

Harijs to pierakstīja.

-    Tur var aiziet kājām. Tūlīt iešu. Vai ieradīsies?

-    Jā. Vienīgi biju tā aizrāvusies, ka aizmirsu paēst!

-     Okay, kad būsi gatava, brauc šurp!

Kad Harijs pa bruģēto celiņu piegāja pie tukšās mājas, pulkstenis rādīja bez ceturkšņa deviņi. Pie sienas gulēja tukši krāsas spaiņi, polietilēna ruļļi, un no brezenta apakšas rēgojās dēļu galds. Viņš nokāpa pa mazajiem akmens pakāpieniem kā mājas īpašnieki bija teikuši un pa akmens plāksnēm pienāca pie mājas no otras puses. Atslēdza cokolstāva dzīvokļa durvis un tūdaļ sajuta līmes un krāsu smaku. Bet telpā jautās vēl kāda cita smaka, par kuru bija ieminējušies īpašnieki, un tā bija viens no iemesliem, kādēļ tie bija nolēmuši veikt remontu. Tie sacīja, ka nevarot saprast, no kurienes tā nāk, šī smaka esot jūtama visā mājā. Viņi esot izsaukuši sanitārās uzraudzības inspektoru, bet tas izteicies, ka tik spēcīgu smaku nevarot radīt tikai viens grauzējs vien, un, lai atrastu cēloni, šķiet, vajadzēs uzlauzt grīdu un sienas.

Harijs ieslēdza gaismu. Koridora grīdu sedza caurspīdīgs polietilēns ar liela izmēra zābaku pēdu nospiedumiem. Te stāvēja koka kastes ar darbarīkiem, āmuri, laužņi un ar krāsu notraipīti urbji. Sienā bija izņemti vairāki dēļi, un varēja redzēt izolāciju. Bez koridora cokolstāva dzīvoklī bija maza virtuvīte, vannasistaba un dzīvojamā istaba ar aizkariem, kas to atdalīja no guļamistabas. Tur remontdarbi acīmredzot vēl nebija sākušies, jo to izmantoja mēbeļu uzglabāšanai no citām telpām. Lai pasargātu mēbeles no remontdarbu radītajiem putekļiem dzīvojamā istabā, spīdīgais aizkars bija pavilkts sāņus un aizstāts ar biezu, matētu plastikāta plēvi, kas Harijam uzjundīja domas par kautuvi, ledusskapjiem un norobežotām noziegumu vietām.

Viņš ievilka nāsīs šķīdinātāju un puvekļu smaku. Secinājumi bija tie paši, ko bija izsecinājis sanitārās uzraudzības inspektors: šeit nebija tikai viens mazs, parasts grauzējs.

Gulta bija iebīdīta stūrī, lai vairāk vietas atliktu mēbelēm, un telpa tik pilna, ka grūti iedomāties, ka šeit notikusi izvarošana un meitene fotografēta. Katrīne bija teikusi, ka vēlreiz sameklēs Irju,

lai aplūkotu fotogrāfijas, bet, ja šis Valentīns arī būtu viņu policistu slepkava, tad vienu lietu Harijs jau zināja: viņš neatstāj nekādus fotogrāfiskus pierādījumus. Izvācoties no šejienes, viņš fotogrāfijas bija vai nu iznīcinājis, vai arī noslēpis kādā citā vietā.

Harija skatiens pārslīdēja istabai no grīdas, pāri sienām līdz pat griestiem un atkal atpakaļ, līdz savam atspulgam logā, kas bija vērsts uz naksnīgā dārza pusi. Šajā telpā viņam radās tāda kā klaustrofobiska sajūta, bet, ja šī tiešām bija nozieguma vieta, tā viņu neuzrunāja. Bija tomēr pagājis ilgs laiks, šeit ir bijis pārāk daudz citu notikumu, un vienīgais, kas palicis, tapetes. Un smaka.

Harijs vēlreiz aplūkoja istabu, paskatījās griestos. Klaustrofobija. Kādēļ šī sajūta radās te, guļamistabā, kādēļ tās nebija viesistabā? Viņš pastiepa savu simt deviņdesmit trīs centimetrus garo augumu un ar pirkstu galiņiem pieskārās griestiem. Ģipša plāksnes. Tad viņš izgāja viesistabā un pamēģināja izdarīt to pašu, bet griesti nebija aizsniedzami.

Citiem vārdiem sakot, guļamistabā griesti bija pazemināti. Tā mēdza rīkoties septiņdesmitajos gados, lai ietaupītu elektrību apsildei. Un starp vecajiem un jaunajiem griestiem vajadzēja būt brīvai telpai. Slēptuvei.

Harijs izgāja koridorā, vienā no darbarīku kastēm sameklēja lauzni un atgriezās guļamistabā. Skatiens pievērsās logam, un viņš sastinga. Harijs zināja, ka viņa acis automātiski reaģē uz kustību. Viņš pastāvēja divas sekundes, blenza un ieklausījās. Nekā.

Viņš vēlreiz koncentrēja uzmanību uz griestiem. Nekādu pēdu nebija, bet ģipša plāksnes ir ļoti viegli apstrādāt: tajās var izgriezt lielu caurumu, pēc tam atkal aiztaisīt ciet, aizšpaktelēt un pārkrāsot visus griestus. Harijs nosprieda, ka, efektīvi strādājot, tam būtu nepieciešama puse dienas.

Viņš uzkāpa uz krēsla, nostājās uz roku balstiem un laužņa aso galu notēmēja uz griestiem. Hāgenam taisnība: ja izmeklētājs bez kratīšanas ordera un bez īpašnieka piekrišanas nogāž griestus, tiesa noteikti noraidīs šādā veidā iegūtos pierādījumus.

Harijs trieca lauzni griestos. Ar dobju vaidu viņš caursita plāksni, apbirdinot sevi ar baltiem kaļķa putekļiem.

Harijs nebija policists, bet vienkārši civils konsultants, viņš nebija izmeklēšanas procesa dalībnieks, bet tikai civilpersona, kuru tātad varēja saukt pie atbildības un tiesāt par vandalismu. Un Harijs bija gatavs maksāt šo cenu.

Viņš aizvēra acis un izvilka lauzni no griestiem. Uz pleciem un pieres sabira ģipša drumslas. Un smaka. Tagad tā bija vēl spēcīgāka. Viņš vēlreiz iebāza lauzni izsistajā caurumā un palielināja to. Tad pārlaida skatienu telpai, meklējot kaut ko tādu, ko varētu uzlikt uz krēsla, lai iebāztu caurumā galvu.

Un atkal! Kustība pie loga! Harijs nolēca uz grīdas un piegāja pie loga. Pielika plaukstu pie acīm, lai atvairītu gaismu, un pieliecās tuvāk stiklam. Tumsā vīdēja vienīgi ābeļu silueti. Daži zari viegli šūpojās. Vai būtu sācies vējš?

Harijs pievērsās istabai. Atrada lielu IKEA plastmasas kasti, novietoja to uz krēsla un jau gatavojās rāpties augšā, kad no koridora puses izdzirdēja kādu skaņu. Klikšķi. Viņš apstājās un ieklausījās. Citu skaņu nebija. Harijs noskurinājās. Vecā koka ēka vēja brāzmās vienkārši krakšķ. Viņš uzrāpās uz plastmasas kastes, uzmanīgi piecēlās un, ar plaukstām atspiedies pret griestiem, pabāza galvu ģipša plāksnē izsistajā caurumā.

Smirdoņa bija tik stipra, ka acīs tūdaļ saskrēja asaras un viņam nācās koncentrēties, lai aizturētu elpu. Smaka bija pazīstama! Miesa tādā sadalīšanās fāzē, kad, ieelpojot veidojošās gāzes, tās kļūst bīstamas veselībai. Agrāk tikai vienu reizi Harijs bija ieelpojis tik spēcīgu smaku: kad viņi bija atraduši līķi, kas tumšā pagrabā nogulējis divus gadus, un izdūruši caurumu polietilēnā, kurā tas bija ietīts. Nē, te nebija grauzējs un pat ne vesela grauzēju ģimene! Telpā starp griestiem bija tumšs, arī viņa galva traucēja ieplūst gaismai, bet tieši acu priekšā kaut kas gulēja. Harijs nogaidīja, līdz acu zīlītes pamazām paplašinās, lai kaut ko saskatītu. Un tad viņš ieraudzīja. Tas bija urbis. Nē, elektriskais zāģītis! Bet aiz tā bija vēl kaut kas. Viņš nespēja to saskatīt, taču sajuta fiziski. Kaut kas… Viņš juta, ka aizžņaudzas kakls. Skaņa! Soļi. Zem viņa.

Viņš mēģināja galvu izvilkt, taču likās, it kā caurums pēkšņi būtu kļuvis par šauru, it kā tas sažņaugtos ap viņa kaklu, cenšoties ieslēgt viņu kopā ar mirušo. Jūtot tuvojamies panikas lēkmi, Harijs iespieda

pirkstus starp kaklu un nelīdzeno ģipša malu un atlauza no tā pa gabaliņam. Izdabūja galvu ārā.

Soļi bija apklusuši.

Harijs juta, kā pulsē kakla artērija. Viņš pagaidīja, līdz sirdsdarbība nomierinās. Tad izņēma no kabatas šķiltaviņas, iebāza roku caurumā un uzšķīla uguni. Jau gatavojās iebāzt galvu, kad kaut ko pamanīja. Polietilēna aizkars starp guļamistabu un viesistabu! Aiz tā kāds bija. Kāds siluets. Aiz aizkara kāds stāvēja un skatījās uz viņu.

Harijs ieklepojās.

-     Katrīn?

Atbildes nebija.

Harijs ar acīm sameklēja lauzni, ko bija nolicis uz grīdas. Ieraudzīja to un, cik vien klusi spēdams, kāpa nost no krēsla. Nolika vienu kāju uz grīdas un izdzirda, ka aizkars tiek atrauts vaļā. Viņš saprata, ka nepaspēs. Balss likās gluži jautra:

-    Tātad atkal tiekamies?

Harijs pacēla galvu. Skatoties pret gaismu, bija nepieciešamas vairākas sekundes, līdz viņš pazina seju. Un klusi nolamājās. Smadzenes meklēja iespējamos scenārijus tuvākajām sekundēm, taču neko neatrada tikai atdūrās pret jautājumu: kas, pie velna, tagad notiks?

29. NODAĻA

Uz pleca viņai bija soma. Tā noslīdēja uz grīdas ar pārsteidzoši dobju skaņu.

-    Ko tu šeit dari? Harijs aizsmakušā balsī iejautājās un pēkšņi iedomājās, ka tas atkārtojas. Upat kā viņas atbilde.

-    Trenējos. Cīņas sports.

-    Tā nav atbilde, Silje!

-   Tā ir atbilde! Silje Grāvsenga atbildēja un izvirzīja vienu gurnu. Viņa bija ģērbusies plānā jakā, melnā, cieši piegulošā treniņtērpā un sporta apavos, mati, saņemti zirgastē.

Silje viltīgi pasmaidīja.

-   Es trenējos un redzēju, ka tu iznāc no akadēmijas. Sāku tev sekot.

-    Kāpēc?

Viņa paraustīja plecus.

-    Varbūt tāpēc, lai dotu tev vēl vienu iespēju!

-    Kādu iespēju?

-    Lai izdarītu to, ko tu vēlies.

-    Un tas būtu?

-              Nedomāju, ka man tas būtu jāpasaka. Viņa piešķieba galvu.

-     Es to izlasīju tavā sejā Krūna kabinetā! Tev, Harij, nav pokera spēlmaņa sejas! Tu gribi mani paņemt!

Harijs ar galvas mājienu norādīja uz viņas somu.

-    Tavi treniņi vai tajā ir nindzju sitamieroči?

Viņa balss skanēja aizsmakusi, jo mute bija kļuvusi sausa.

Silje Grāvsenga pārlaida skatienu telpai.

-    Kaut kas tamlīdzīgs. Mums te ir pat gulta!

Viņa pacēla somu, pagāja garām Harijam un pagrūda sāņus krēslu. Iemeta somu gultā un tad centās pārbīdīt lielu dīvānu, kas traucēja piekļūt gultai, bet tas bija smags. Silje pieliecās, satvēra dīvāna atzveltni un mēģināja vilkt. Harijs skatījās uz viņas sēžamvietu zem jakas un saspringtajiem gurnu muskuļiem. Silje klusi iestenējās.

-    Vai tu man nepalīdzēsi?

Harijs norija siekalas.

Velns, velns!

Viņš palūkojās uz gaišo zirgasti, kas dejoja pa Siljes muguru. Kā velnišķīgs rokturis. Treniņtērpa audums bija iespiedies starp gūžām. Viņa pārstāja kustēties un sastinga, it kā būtu kaut ko pamanījusi. It kā būtu ko sajutusi. Viņa domas.

-     Nu? viņa nočukstēja. Vai gribi mani paņemt šādi?

Harijs neatbildēja, tikai juta, ka sākas erekcija kā novēlotas

sāpes pēc sitiena pa vēderu tās izplatījās no kāda punkta zem jostasvietas. Galvā sāka šņākt, burbulīši cēlās augšup un aizvien skaļāk sāka plīst. Viņš paspēra soli uz priekšu. Apstājās.

Viņa pagrieza galvu un, nolaidusi acis, raudzījās grīdā.

-    Ko tu gaidi? viņa čukstēja. Vai vēlies… vai vēlies, lai pretojos? Harijs noelsās. Viņā neieslēdzās autopilots. Viņš zināja, ko dara.

Un tas bija viņš. Tieši tāds viņš bija. Un, kaut ari viņš tagad izteica sev to skaļi, viņš gatavojās to darīt. Vai varbūt ne?

-    Jā! viņš izdzirda savu balsi. Apturi mani!

Harijs redzēja, ka viņa mazliet paceļ dibenu, un iedomājās: tas atgādina rituālu no dzīvnieku pasaules un, iespējams, arī viņš tā ir ieprogrammēts. Viņš uzlika roku viņai uz muguras un sajuta kailo, sasvīdušo miesu vietā, kur beidzās treniņtērps. Pabāza divus pirkstus zem bikšu gumijas. Vajadzēja tikai pavilkt tās lejup. Silje ar vienu roku balstījās uz dīvāna atzveltnes, bet ar otru uz gultas, uz somas. Somā. Tā bija vaļā.

-     Es mēģināšu! viņa nočukstēja. Es mēģināšu.

Harijs dziļi ievilka elpu un nodrebēja.

Viņš pamanīja kustību. Tas notika tik strauji, ka viņš nepaspēja reaģēt.

-     Kas noticis? Ulla jautāja, likdama Mikaēla žaketi skapī.

-    Vai kaut kas ir noticis? viņš atjautāja un ar plaukstām paberzēja seju.

-    Nāc! Ulla sacīja un ieveda viņu viesistabā. Nosēdināja dīvānā un pati nostājās viņam aiz muguras. Ar pirkstiem sataustīja trapecveida muskuļa vidusdaļu un saspieda. Mikaēls skaļi ievaidējās.

-     Nu? viņa noprasīja.

Viņš nopūtās.

-    Isabelle Skeijena. Viņa lika priekšā, lai bijušais policijas priekšnieks palīdzētu mums, līdz tiks atrisināta šī policistu lieta!

-     Nu un? Vai tas ir slikti? Tu pats taču teici, ka jums vajadzīgi lielāki resursi!

-    Praktiski tas nozīmē, ka īstais policijas priekšnieks būs viņš, bet es pasniegšu kafiju! Tu taču saproti, ka tā būtu neuzticības izteikšana, un ar to es nespētu samierināties!

-     Bet tas taču tikai uz kādu laiciņu, vai ne?

-     Un pēc tam? Kad lieta būs atrisināta viņa, nevis manā vadībā? Vai pilsētas dome tad sacīs: tagad vairs nav tik bīstami, tagad tu atkal vari ieņemt savu vietu? Ai!

-     Piedod, bet saspringums ir tieši šeit! Mēģini atslābināties, dārgais!

-     Tu taču lieliski saproti, ka tā ir viņas atriebība! Ak šīs sievietes… au!

-     Vai! Vai atkal pieskāros sāpīgajai vietai?

Mikaēls izgrozījās no viņas rokām.

-    Sliktākais ir tas, ka es neko nevaru darīt! Viņa prot šo spēlīti, bet es esmu tikai iesācējs! Ja vien būtu nedaudz ieskrējies, ja būtu pieticis laika atrast sabiedrotos un saprast, kurš kuram glauda muguriņu!

-     Vari izmantot tos sabiedrotos, kuri tev ir, Ulla teica.

-    Visi svarīgākie sabiedrotie atrodas viņas laukuma pusē, Mikaēls atbildēja. Nolādētie politiķi! Tie nedomā par rezultātiem kā mēs, tie visu pārrēķina balsīs, tiem ir svarīgi, kā viss izskatās to idiotu acīs, kuriem ir balsstiesības!

Mikaēls nokāra galvu. Ullas rokas atsāka darboties. Šoreiz maigāk. Pamasēja, noglāstīja matus. Un tajā brīdī, kad viņš gatavojās ļaut domām brīvi lidot, tās it kā apstājās un tad atgriezās pie viņas sacītā: “Izmanto tos sabiedrotos, kuri tev ir!"

Harijs tika apžilbināts. Sajutis sev aiz muguras kustību, viņš automātiski palaida vaļā Silji un pagriezās. Plastikāta plēve bija atbīdīta sāņus, un viņam acīs griezās balta gaisma. Harijs piesedza acis ar plaukstu.

-     Sorry! pazīstama balss ierunājās, un kabatas lukturīša stars novirzījās sāņus. Es paņēmu līdzi lukturīti. Tu nedomāji…

Harijs skaļi nopūtās.

-     Velns, Katrīn, tu mani nobiedēji! Ē-e… mūs.

-     Tiešām! Vai tā nav… studente? Redzēju tevi akadēmijā!

-     Es no tās izstājos, Silje nesatricināmi mierīgā, gandrīz garlaikotā balsī atbildēja.

-    Ak tā? Un ko jūs te…

-     Pārbīdām mēbeles. Harijs paberzēja degunu un norādīja uz caurumu griestos. Mēģinu atrast stabilāku pamatu, uz kura nostāties!

-     Ārā stāv saliekamās kāpnes! Katrīne piezīmēja.

-     Patiesi? Tūlīt atnesīšu!

Harijs pagāja garām Katrinei un izgāja no viesistabas. Velns, velns!

Kāpnes bija pieslietas pie mājas ārsienas starp krāsu spaiņiem.

Kad Harijs atgriezās, istabā valdīja klusums. Viņš atbīdīja sāņus atzveltnes krēslu un novietoja alumīnija kāpnes tieši zem cauruma griestos. Nekas neliecināja, ka sievietes būtu sarunājušās. Sakrustojušas rokas, tās stāvēja ar vienaldzīgām sejām.

-     Kas tā par smirdoņu? Katrīne iejautājās.

-     Iedod lukturīti! Harijs palūdza un, paņēmis to, uzkāpa pa kāpnēm.

Viņš noplēsa gabalu no ģipša plāksnes un iebāza caurumā lukturīti, pēc tam galvu. Satvēra zaļo elektrisko zāģīti. Tā plātne bija salauzta. Saņēmis zāģi divos pirkstos, viņš sniedza to Katrinei.

-     Ņem uzmanīgi: uz tā var būt pirkstu nospiedumi!

Viņš novirzīja lukturīša staru starp abiem griestiem. Skatījās. Uz beigto ķermeni, kas, iespiests starp vecajiem un jaunajiem griestiem, gulēja uz sāniem. Iedomājās, ka viņš, velns parāvis, ir pelnījis stāvēt šeit un ieelpot beigta un trūdoša ķermeņa smaku; nē, viņš ir pelnījis, lai pats būtu pūstoša miesa. Jo viņš, Harijs Hols, ir slims

cilvēks. Ļoti slims cilvēks! Un, ja viņš tūlīt nenošausies, tad viņam ir nepieciešama palīdzība. Jo viņš to gandrīz bija izdarījis, vai ne? Vai viņš bija apstājies? Vai domu varbūt būtu jāspēj apstāties viņš ir izdomājis, lai vismaz sāktu šaubīties?

-    Vai tu kaut ko redzi? Katrīne jautāja.

-    Jā! Harijs atsaucās.

-    Vai ir vajadzīga kriminālistu grupa?

-     Kā uz to paraugās.

-     Uz ko?

-     Vai Smago noziegumu nodaļa piekritīs izmeklēt šo nāves gadījumu.

30. NODAĻA

-     Par to ir ellīgi grūti runāt, Harijs sacīja un nodzēsa cigareti pret palodzi.

Atstājis logu uz Spūrveisgātu neaizvērtu, viņš atgriezās pie sava krēsla. Kad Harijs sešos no rīta bija piezvanījis Stolem Eunem un teicis, ka atkal ir nonācis grūtībās, tas bija atbildējis, lai viņš atnāk astoņos pirms pirmā pacienta ierašanās.

-     Arī agrāk tu nāci parunāt par smagiem jautājumiem, Stole sacīja.

Cik vien Harijs spēja atcerēties, Stole bija psihologs, pie kura grūtos brīžos nāca policisti gan no Smago noziegumu nodaļas, gan no KRJPOS. Ne tikai tāpēc, ka tiem bija viņa telefona numurs, bet tāpēc, ka Stole Eune bija viens no nedaudzajiem psihologiem, kuri zināja, kāds ir viņu ikdienas darbs. Tie zināja ari to, ka var paļauties uz Stoli: viņš turēs muti.

-    Jā, bet toreiz runa bija par dzeršanu, Harijs iebilda. Tagad ir… pavisam kas cits.

-    Tiešām?

-    Vai netici tam, ko saku?

-     Es teikšu tā: ja tu piezvani man, tad droši vien domā, ka tas ir kaut kas līdzīgs!

Harijs nopūtās, paliecās uz priekšu un atspieda pieri rokās.

-    Varbūt arī ir. Man vienmēr ir bijusi sajūta, ka esmu sācis dzert visnepiemērotākajos brīžos, ka esmu lūzis tad, kad vajadzēja saglabāt skaidru prātu. It kā manī sēdētu kāds dēmons, kurš vēlas, lai viss aiziet pie velna! Kurš vēlas, lai es eju pie velna!

-    Tāds ir dēmonu darbs. Stole apvaldīja žāvas.

-    Tādā gadījumā tas ir labi pastrādājis! Es gandrīz izvaroju meiteni!

Stole pārstāja žāvāties.

-     Ko tu runā? Kad tas notika?

-     Vakar vakarā. Meitene ir bijusī Policijas akadēmijas studente. Viņa uzradās, kad es pārmeklēju dzīvokli, kurā bija dzīvojis Valentīns.

-     Ak tā? Stole noņēma brilles. Vai kaut ko atradi?

-     Elektrisko zāģi ar salauztu plātni. Iespējams, tas gulējis tur gadiem. Protams, to varēja aizmirst amatnieki, kad pazemināja griestus, bet tagad plātnes robiņus salīdzina ar tiem, kas tika atrasti Bergslīā.

-     Vēl kaut ko?

-     Nē. Jā! Beigtu āpsi.

-    Apsi?

-    Jā. Droši vien bija ierīkojis sev griestos midzeni!

-     Ha-ha! Tieši kā dziesmā? Mums bija reiz āpsis, bet, par laimi, tas uzturējās dārzā! Tam ir bīstams kodiens! Vai šis nobeidzās ziemas guļas laikā?

Harijs pašķobīja mutes kaktiņu.

-Ja tevi tas interesē, tad varu iesaistīt tiesas mediķus!

-               Piedod, es… Stole papurināja galvu un atkal uzlika brilles.

-     Atnāca meitene, un tu izjuti kārdinājumu viņu izvarot. Vai tas bija tā?

Harijs pacēla rokas virs galvas.

-     Es nupat bildināju sievieti, kuru mīlu vairāk par visu pasaulē. Nevēlos neko citu kā vien nodzīvot kopā ar viņu laimīgu mūžu! Un, tiklīdz es par to iedomājos, tad izlec šis velns un… un… Viņš nolaida rokas.

-     Kāpēc neturpini?

-    Tāpēc, ka sēžu šeit un izdomāju kaut kādu velnu, un zinu, kā tu to nosauksi! Izvairīšanās no atbildības!

-     Vai tad tā nav?

-    Pie velna! Ir, protams! Tas pats puisis, tikai citā apģērbā. Manuprāt, viņu sauca Jim Beam. Es domāju, ka viņu sauca agri mirusī māte vai slodze darbā. Vai testosterons, vai alkoholiķa gēni. Varbūt tas viss ir patiesība, bet, ja viņu izģērbsi, tad tas būs tikai Harijs Hols.

-     Un tu saki, ka Harijs Hols vakar vakarā šo meiteni gandrīz izvaroja?

-     Es ilgi par to sapņoju.

-     Par izvarošanu? Vai vispār?

-     Nē, par šo meiteni! Viņa lūdza mani to izdarīt.

-     Viņu izvarot? Tad jau patiesībā tā nav izvarošana?

-     Pirmajā reizē meitene lūdza vienkārši viņu izdrāzt. Viņa mani provocēja, bet es nevarēju, jo viņa bija akadēmijas studente. Bet vēlāk es sāku viņu izvarot savā iztēlē. Es… Harijs pārlaida plaukstu sejai. Es neticēju, ka manī kas tāds mīt! Varmāka! Kas ar mani notiek, Stole?

-    Tātad tev bija gan vēlēšanās, gan iemesls izvarot, bet tu izvēlējies to nedarīt?

-     Kāds atnāca un iztraucēja. Izvarošana vai kas cits, bet viņa uzaicināja piedalīties lomu spēlē. Un es biju gatavs uzņemties šo lomu, Stole! Ellīgi gatavs!

-    Jā, un tomēr es nesaskatu izvarošanu!

-    Varbūt ne juridiskā nozīmē, bet…

-     Bet ko?

-    Ja mēs būtu iesākuši un viņa lūgtu mani apstāties, tad, velns parāvis, nezinu, vai būtu to darījis!

-     Tu nezini?

Harijs paraustīja plecus.

-    Vai diagnoze tev ir gatava, doktor?

Stole paskatījās pulkstenī.

-    Tev droši vien vajadzētu pastāstīt man sīkāk, bet šobrīd mani gaida pirmais pacients!

-    Man nav laika staigāt uz terapiju, Stole! Mums jāsagūsta slepkava!

-    Tādā gadījumā, šūpodams krēslā savu apaļīgo ķermeni, Eune ieteicās, …tev jāsamierinās ar “šāvienu no gurna”. Tu atnāci pie manis, jo jūti ko tādu, ko nespēj identificēt, un iemesls šai nespējai ir tas, ka jūtas mēģina slēpties aiz kaut kā cita. To, kas patiesībā ir šīs jūtas, tu izjust nevēlies. Tas ir klasisks noliegums, tieši tāds pats kā vīriešiem, kuri atsakās atzīt, ka ir homoseksuāļi!

-     Bet es taču nenoliedzu, ka esmu potenciāls izvarotājs! Tieši par to es runāju!

-    Tu neesi nekāds izvarotājs, Harij! Par tādu nekļūst vienas nakts laikā! Domāju, ka te runa var būt par vienu no divām lietām. Vai varbūt par abām. Tev varētu būt kāda agresijas tieksme pret šo meiteni. Runa ir par kontroli vai, runājot neprofesionāļu valodā, par seksu kā soda veidu. Vai trāpīju pareizi?

-     Mm. Varbūt. Un otrais?

-     Rākela.

-     Kā, lūdzu?

-    Tevi neinteresē ne izvarošana, ne šī meitene! Tu vēlies būt neuzticīgs. Neuzticīgs Rākelai.

-     Stole, tu…

-    Tikai mierīgi! Tu atnāci pie manis, jo tev ir vajadzīgs kāds, kurš pasaka to, ko tu esi jau sapratis. Kurš pasaka to skaļi un skaidri. Jo pats tu nespēj to pateikt tu nevēlies izbaudīt tādas sajūtas!

-     Izbaudīt ko?

-     Tev ir nāvīgas bailes piesaistīt sevi viņai. Doma par precībām ir novedusi tevi gandrīz līdz panikai.

-     Tiešām? Kādēļ?

-     Tā kā uzdrošinos sacīt, ka pa visiem šiem gadiem esmu tevi nedaudz iepazinis, tad domāju, ka tavā gadījumā runa drīzāk ir par bailēm uzņemties atbildību par citiem cilvēkiem. Šajā ziņā tev ir rūgta pieredze…

Harijs norija siekalas un juta, ka krūtīs kaut kas sāk briest kā audzējs, turklāt ļoti strauji.

-     …tu sāc dzert brīdī, kad apkārtējā pasaule ir atkarīga no tevis, jo nespēj izturēt atbildības nastu, tu gribi, lai viss aiziet uz elli! Kad kāršu namiņš ir jau gandrīz gatavs un sasprindzinājums kļūst tik liels, ka nespēj to izturēt, un tā vietā, lai turpinātu un paskatītos, vai tiksi līdz galam, tu to sagrauj. Piedzīvo sakāvi. Manuprāt, tagad tu rīkojies tāpat. Tev ir vēlēšanās kļūt neuzticīgam Rākelai pēc iespējas drīzāk, jo esi pārliecināts, ka agrāk vai vēlāk tas, vienalga, notiks. Tu nespēj ilgi mocīties, tādēļ kļūsti ļoti aktīvs un sagāz šo nolādēto kāršu namiņu, jo jūti, ka tieši tāda ir tava attieksme pret Rākelu!

Harijs gribēja kaut ko teikt, bet kamols jau bija sasniedzis kaklu un aizsprostojis ceļu vārdiem, tādēļ atskanēja tikai viens vārds:

-     Destruktīva.

-    Tava pamatnostāja ir konstruktīva, Harij! Tu vienkārši baidies! Baidies, ka būs pārāk sāpīgi. Tev un viņai.

-     Es esmu mazdūšīgs to tu gribi sacīt, vai ne?

Stole nolūkojās Harijā ar ilgu skatienu, ievilka elpu, it kā gatavotos viņu palabot, bet, šķiet, pārdomāja.

-    jā, tu esi mazdūšīgs! Tu esi mazdūšīgs, un man liekas, ka tu gribi tāds būt! Tu gribi Rākelu, tu gribi sēdēt ar viņu vienā laivā, tu gribi piesieties pie masta, lai virzītos uz priekšu vai arī noiet ar to dibenā. Tā vienmēr ar tevi notiek, Harij, kad tu to reto reizi kaut ko apsoli. Kā tur bija tajā dziesmiņā?

Harijs nomurmināja:

-     “No retreat, baby, no surrender."1

-    Te nu tas ir, te ir tava būtība!

-    Tur ir mana būtība, Harijs klusi atkārtoja.

-     Padomā par to, un pēcpusdienā pēc sanāksmes katlumājā mēs aprunāsimies!

Harijs pamāja ar galvu un piecēlās.

Koridorā nemierīgi sēdēja un svīda kāds puisis treniņtērpā. Tas demonstratīvi paskatījās pulkstenī un uzmeta Harijam nelaipnu skatienu.

Harijs devās prom pa Spūrveisgātu. Naktī viņš nebija gulējis un ari pabrokastojis vēl nebija. Kaut kas viņam bija vajadzīgs, un viņš to zināja. Vajadzēja iedzert. Atvairījis šo domu, viņš iegāja kafejnīcā uz Bugstadveienes stūra. Palūdza trīskāršu espresso. Turpat pie letes iztukšoja krūzīti un palūdza vēl vienu. Viņam aiz muguras atskanēja klusi smiekli, taču Harijs nepagriezās. Otru krūzīti viņš dzēra lēnām. Paņēma avīzi, kas gulēja uz galdiņa. Pārskatīja pirmo lappusi un šķīra tālāk.

Rogers Jendems prātoja par to, ka pilsētas dome saistībā ar neatrisinātajām policistu slepkavību lietām gatavojas izdarīt rokādi Policijas pārvaldē.

Ielaidis Polu Stāvnēsu, Stole atkal ieņēma savu vietu aiz rakstāmgalda, bet Stāvnēss devās uz telpas stūri, lai uzvilktu no mugursomas

1 “Neatkāpies, mazulīt, nepadodies…” (Angļu vai.)

izņemto sauso T kreklu. Stole izmantoja izdevību un atklāti nožāvājās, izvilka augšējo atvilktni un ielika tajā telefonu tā, lai tas būtu redzams. Tad pacēla galvu un paskatījās uz sava pacienta kailo muguru. Kopš Stāvnēss bija sācis braukt uz seansiem ar velosipēdu, tam bija izveidojies paradums kabineta stūri pārģērbties. Kā parasti, uzgriežot Stolem muguru. Šoreiz vienīgā atšķirība bija tāda, ka logs, pie kura Harijs bija smēķējis, stāvēja atvērts. Gaisma krita tā, ka Stole Eune loga stiklā ieraudzīja Pola Stāvnēsa kailās krūtis.

Stāvnēss ar strauju kustību uzģērba T kreklu un pagriezās.

-     Šos pieņemšanas laikus vajag…

-     …stingrāk ievērot, Stole sacīja. Piekrītu! Tas vairs neatkārtosies!

Stāvnēss ieskatījās Stolem acīs.

-     Vai kaut kas ir noticis?

-     Nē, es tikai drusciņ agrāk šorīt piecēlos. Vai nevaram atstāt logu vaļā te mazliet trūkst gaisa?

-    Te iekšā ir daudz gaisa!

-     Kā vēlies.

Stāvnēss grasījās aizvērt logu, bet pēkšņi apstājās. Ilgi skatījās uz to, tad lēni pagriezās pret Stoli. Viņa sejā parādījās smaida atblāzma.

-     Problēmas ar elpošanu, Stole?

Stole Eune sajuta sāpes krūtīs un rokā. Pazīstami infarkta simptomi! Tikai šis nebija nekāds sirds infarkts, bet gan īstas, neviltotas bailes.

Stole Eune piespieda sevi runāt mierīgā, paklusā balsī:

-     Pēdējā reizē mēs runājām par to, ka tu klausījies “Dark Side of the Moon”. Istabā ienāca tavs tēvs un izslēdza pastiprinātāju, un tu skatījies uz sarkano spuldzīti, kas nodziest, un pēc tam nomira meitene, par kuru to domāji!

-             Es teicu, ka viņa kļuva mēma, Pols Stāvnēss saērcināti noteica.

-     Nevis nomira. Tas ir kas cits.

-    Jā, tā ir, Stole Eune piekrita un piesardzīgi pastiepa roku pēc telefona, kas atradās galda atvilktnē. Vai tu vēlētos, kaut viņa spētu runāt?

-     Es nezinu. Tu svīsti! Vai neesi vesels, doktor?

Atkal šis izsmējīgais balss tonis, šis sīkais, nepatīkamais smaidiņš!

-     Es jūtos labi, paldies!

Stoles pirksti uzgūla telefona taustiņiem. Viņam vajadzēja piespiest pacientu runāt tā, lai tas nedzirdētu, kā Stole spaida taustiņus.

-     Mēs nerunājām par tavu laulību. Ko vari pastāstīt par savu sievu?

-     Neko daudz. Kādēļ vēlies runāt par viņu?

-     Tuvas attiecības. Šķiet, tev nepatīk sev tuvi cilvēki. Tu pats lietoji vārdiņu “nicināšana”!

-              Tātad tu tomēr mazliet ieklausījies manī? īsi, rūgti smiekli.

-    Es ienīstu vairumu cilvēku par to, ka tie ir vāji, dumji un neveiksminieki. Vēlreiz atskanēja smiekli. No trim iespējām trīs zaudējumi! Saki man, vai tu palīdzēji tam X?

-     Ko?

-    Policistam! Gejam, kurš tualetē mēģināja noskūpstīt citu kruķi. Vai viņš atspirga?

-     Diezin vai.

Stole Eune spaidīja taustiņus, lādēdams savus resnos cīsiņpirkstus, kas aiz uzbudinājuma likās vēl vairāk pietūkuši.

-     Tātad, ja tu domā, ka esmu līdzīgs viņam, kādēļ tad uzskati, ka vari mani izārstēt?

-    X bija šizofrēniķis, viņš dzirdēja balsis!

-     Un tev liekas, ka manas smadzenes darbojas citādi?

Pacients rūgti iesmējās, bet Stole turpināja rakstīt. Viņš mēģināja darboties, kamēr pacients turpināja runāt, mēģināja apslāpēt taustiņu klikšķus, ar kurpēm švīkājot grīdu. Viens burts. Vēl viens. Nolādētie pirksti! Tā, lūk! Viņš apjauta, ka pacients ir beidzis runāt. Pacients Pols Stāvnēss. Lai nu kur viņš būtu ieguvis šo vārdu. Jaunus vārdus vienmēr varēja sagādāt. Vai ari atbrīvoties no vecajiem. Sliktāk bija ar tetovējumiem. īpaši tad, ja tie bija lieli un nosedza visas krūtis.

-    Es zinu, kādēļ tu svīsti, Eune! pacients sacīja. Kad mainīju krekliņu, tu to ieraudzīji loga stiklā, vai ne?

Stole Eune juta, ka sāpes krūtīs pieņemas spēkā, it kā sirds nevarētu izšķirties sisties straujāk vai vispār apstāties. Viņš cerēja, ka sejas izteiksme ataino pilnīgu neizpratni kā viņš to vēlējās.

-     Ko? Eune iejautājās skaļā balsī, lai, nosūtot īsziņu, spētu apslāpēt taustiņa klikšķi.

Pacients pavilka T kreklu uz augšu, līdz kaklam.

No viņa krūtīm uz Stoli Euni skatījās mēmi kliedzoša seja.

Dēmona seja.

-    Stāsti! turot telefonu pie auss un tukšojot otro kafijas krūzīti, Harijs atsaucās.

-    Uz elektriskā zāģa ir Valentīna Jertsena pirkstu nospiedumi, Bjērns Holms sacīja. Un rieviņas uz plāksnes sakrīt. Tas ir tas pats zāģis, kurš tika izmantots Bergslīā!

-    Tātad Valentīns Jertsens bija Zāģētājs! Harijs noteica.

-     Tā izskatās! Bjērns Holms piekrita. Mani pārsteidz tas, ka Valentīns Jertsens slepkavības ieroci nevis kaut kur noslīcina, bet paslēpj pie sevis, mājās!

-     Viņš bija ieplānojis to vēlreiz izmantot, Harijs paskaidroja.

Harijs juta, ka telefons ievibrējas. īsziņa. Viņš pameta acis uz

displeju. Sūtītājs bija “S”, tātad Stole Eune. Harijs to izlasīja. Pārlasīja vēlreiz.

valentīns ir šeit sos

-     Bjērn! Sūti patruļmašīnu uz Stoles biroju Spūrveisgātā! Valentīns ir tur!

-     Hallo? Harij? Hallo?

Bet Harijs jau bija sācis skriet.

31. NODAĻA

-     Kad tevi atklāj, vienmēr rodas kutelīga situācija, pacients sacīja. Bet dažreiz sliktāk ir tam, kurš atklāj!

-     Ko atklāj? Stole pajautāja un norija siekalas. Tas ir tetovējums, un kas par to? Tas nav nekāds noziegums. Daudziem ir… viņš pamāja uz dēmona seju, …tādi!

-     Tiešām? pacients painteresējās un nolaida T kreklu. Vai tāpēc tu, to ieraugot, izskatījies tā, it kā taisītos mirt?

-     Nesaprotu, par ko tu runā! Stole apslāpētā balsī sacīja. Vai turpināsim sarunu par tavu tēvu?

Pacients skaļi iesmējās.

-    Vai zini ko, Eune? Kad ierados šeit pirmo reizi, nevarēju izlemt priecāties vai izjust vilšanos, ka tu mani nepazini!

-     Nepazinu?

-     Esam tikušies jau agrāk. Mani apsūdzēja uzbrukumā, un tevi uzaicināja izlemt, esmu pieskaitāms vai ne. Tev tādu gadījumu droši vien ir bijis simtiem. Nu labi, tu parunāji ar mani tikai četrdesmit piecas minūtes! Un tomēr es vēlējos atstāt uz tevi spēcīgāku iespaidu!

Stole blenza uz viņu. Vai viņš tiešām būtu veicis psiholoģisko pārbaudi šim priekšā sēdošajam vīrietim? Nebija iespējams atcerēties viņus visus, un tomēr parasti viņš atcerējās vismaz sejas.

Stole vēroja viņu. Divas mazas rētiņas zem zoda. Protams. Viņš bija iedomājies, ka tās palikušas pēc sejas ādas savilkšanas, bet Beāte taču sacīja, ka Valentīns Jertsens izdarījis apjomīgu plastisko operāciju.

-     Bet tu, Eune, atstāji uz mani iespaidu! Tu saprati mani. Tevi neizbiedēja detaļas, tu turpināji rakt! Jautāji par pareizajām lietām. Par nepatīkamām lietām. Kā labs masieris, kurš precīzi zina, kurā

vietā ir mezgls. Tu atradi sāpes, Eune! Un tādēļ es atgriezos. Cerēju, ka spēsi atkal atrast to velna augoni, ka pārgriezīsi to un izdabūsi ārā tos mēslus! Vai vari to? Varbūt esi zaudējis savu degsmi, Eune?

Stole ieklepojās.

-     Es nevaru to izdarīt, Pol, ja tu man melo!

Eune izrunāja viņa vārdu ar tam vēlamo garo “o”.

-     Bet es nemeloju, Eune! Tikai par darbu un sievu. Viss pārējais ir patiesība. Jā, un arī vārds. Citādi…

-    Pink Floyd? Meitene?

Viņa priekšā sēdošais vīrietis noplātīja rokas un pasmaidīja.

-     Un kādēļ tu man tagad visu to stāsti, Pol? Pol?

-    Tev vairs nevajag mani tā saukt! Ja vēlies, vari sacīt: “Valentīn!”

-     Vai… kā tu teici?

Pacients īsi pasmējās.

-     Piedod, bet tu esi pārāk slikts aktieris, Eune! Tu ļoti labi zini, kas es esmu! Tu to saprati acumirklī tiklīdz loga stikla atspīdumā ieraudzīji manu tetovējumu!

-     Un kāpēc man tas būtu jāzina?

-     Tāpēc, ka es esmu tas, kuru jūs meklējat! Valentīns Jertsens!

-    Jūs? Meklējat?

-     Tu aizmirsti, ka man vajadzēja te sēdēt un klausīties, kā tu runā ar kādu kruķi par Valentīna Jertsena skribelējumu uz tramvaja loga stikla! Es pažēlojos, un tu man nepaņēmi maksu par to seansu. Vai atceries?

Stole uz pāris sekundēm pievēra acis. Atslēdzās no visa. Iestāstīja sev, ka Harijs drīz būs šeit, ka viņš nevarēja aiziet tālu prom.

-      Starp citu, tieši tādēļ es sāku braukt uz mūsu seansiem ar velosipēdu, nevis ar tramvaju, Valentīns Jertsens paskaidroja.

-     Rēķinājos ar to, ka tramvajs tiks novērots!

-     Bet tu turpināji nākt!

Valentīns paraustīja plecus un iebāza roku mugursomā.

-    Ja tu brauc ar velosipēdu, ķiverē un brillēs, tad tevi ir gandrīz neiespējami identificēt, vai ne? Un tu taču neko nesaprati. Tu nospriedi, ka esmu Pols Stāvnēss, un basta\ Un man šie seansi bija vajadzīgi! Tiešām žēl, ka tie ir jāpārtrauc…

Kad Valentīns Jertsens izvilka roku no somas, Eune gandrīz iešņukstējās. Gaismā pamirdzēja tērauds.

-             Vai zināji, ka šo dēvē par “survival knife”'? Valentīns pajautāja.

-    Tavā gadījumā mazliet neprecīzi. Bet to var izmantot dažādiem nolūkiem. Šis, piemēram… Valentīns pārlaida pirksta galiņu pār asmens zobaino virspusi, …vairums nesaprot, kam tas domāts, un uzskata, ka naža izskats ir ļoti nepatīkams. Bet vai zini? Viņš vēlreiz pasmaidīja savu sīko, nepatīkamo smaidiņu. Viņiem ir taisnība! Kad tu novelc nazi pār rīkli, lūk, šādi… viņš parādīja, tas ieķeras ādā un plēš to. Nākamās rievas plēš to, kas ir dziļāk, piemēram, plāno asinsvadu apvalku. Un, ja tā ir aorta, kurā asinis pulsē zem spiediena… es teikšu tas tik ir skats! Bet nebaidies! Apsolu, ka tu to nejutīsi!

Stole juta, ka noreibst galva. Gandrīz cerēja, ka sāksies infarkts.

-     Patiesībā ir atlicis vēl tikai viens nenoskaidrots faktors, Stole… Vai tas nekas, ka es saucu tevi par Stoli, nu tā sakot, pie beigām? Tātad kāda ir diagnoze?

-     Dia… dia…

-    Diagnoze. Tulkojumā no grieķu valodas “noteikšana”, vai ne? Kas ar mani nav kārtībā, Stole?

-     Es… es nezinu, es…

Nākamā kustība bija tik strauja, ka Stole Eune nepaspēja pat pirkstu pacelt, kaut arī mēģināja. Valentīns nozuda no viņa redzesloka, un, kad Stole atkal izdzirda viņa balsi, tā skanēja no aizmugures, tieši viņam pie auss.

-     Protams, tu zini, Stole! Tev ir bijusi darīšana ar tādiem kā es visu tavu profesionālo dzīvi. Ne tieši tādiem kā es, zināms, bet ar tādiem, kas ir man līdzīgi! Ar brāķa preci!

Stole vairs neredzēja nazi. Viņš juta to. Pie sava trīcošā dubultzoda. Stole smagi elpoja caur degunu. Likās neticami, ka cilvēks spēj pārvietoties tik strauji. Viņš negribēja mirt. Viņš gribēja dzīvot. Citām domām galvā vietas nebija.

-     Ar… ar tevi viss ir kārtībā, Pol!

-    Valentīns! Izrādi nedaudz cieņas! Es te stāvu un taisos nolaist tev asinis, bet mans loceklis piebriest ar asinīm! Un tu stāsti, ka ar mani viss ir kārtībā? Viņš iesmējās Eunem ausī. Izbeidz! Diagnozi!

-     Pilnīgi jucis!

Abi pacēla galvas. Paskatījās uz durvīm, no kurienes atskanēja balss:

' Nazis izdzīvošanai. (Angļu vai.)

-     Laiks beidzies! Ejot ārā, vari samaksāt kasē, Valentīn!

Garais, plecīgais stāvs, kas piepildīja visu durvju aiļu, ienāca telpā.

Tas kaut ko vilka sev līdzi, un pagāja vesela sekunde, līdz Stole saprata, kas tas ir. Stienis no statīva virs dīvāna uzgaidāmajā telpā.

-     Turies nostāk, kruķi! Valentīns nošņāca, un Stole juta, kā nazis piespiežas pie kakla.

-     Patruļmašīnas ir ceļā, Valentīn! Spēlīte beigusies! Ļauj doktoram iet!

Valentīns pamāja ar galvu uz vaļējā loga pusi.

-    Nedzirdu nevienas sirēnas! Pazudi, citādi nogalināšu mūsu doktoru tepat un tūlīt!

-              Nedomāju vis, Harijs Hols atbildēja un pacēla dzelzs stieni.

-     Bez viņa tev nebūs vairoga!

-     Tādā gadījumā, Valentīns ierunājās, un Stole juta, ka viņa roka tiek atlauzta uz muguras, liekot piecelties, es ļaušu doktoram iet. Kopā ar mani!

-     Ņem mani viņa vietā! Harijs Hols sacīja.

-     Kādēļ?

-     Es esmu labāks ķīlnieks. Pastāv risks, ka viņš krīt panikā vai noģībst. Un arī tas tev nebūs jāprāto, ko, dzenoties pakaļ, būšu izdomājis es!

Klusums. No tālienes caur logu atlidoja kāda skaņa. Varbūt sirēna, varbūt ari ne. Stole juta, ka naža asmens spiediens atslābst. Tad tiklīdz viņš gatavojās atsākt elpot Stole sajuta dūrienu un izdzirda skaņu, it kā kaut kas tiktu pārgriezts. Tas nokrita uz grīdas. Tauriņš.

-    Ja pakustēsies… balss nošņāca viņam pie auss un tad pievērsās Harijam: Kā vēlies, kruķi, bet vispirms nomet stieni! Pēc tam nostājies ar seju pret sienu, kājas plati un…

-   Es zinu šo vingrojumu! Harijs atbildēja, nometa stieni, pagriezās un, pacēlis rokas un piespiedis plaukstas pie sienas, plati izpleta kājas.

Stole juta, ka roka kļuvusi brīva, un jau nākamajā mirklī ieraudzīja Valentīnu Harijam aiz muguras. Tas atlieca viņa roku un pielika nazi Harijam pie rīkles.

-    Tad nu iesim, skaistulīt! Valentīns ieteicās.

Viņi nozuda aiz durvīm.

Stole beidzot atguva elpu.

Vējš caur logu atnesa un aiznesa prom sirēnas skaņu.

Harijs ieraudzīja sekretāres pārbiedēto sejas izteiksmi, kad viņi abi ar Valentīnu, līdzīgi kopā saaugušam divgalvainam trollim, tai tuvojās un, ne vārda nebilduši, pagāja garām. Uz kāpnēm Harijs mēģināja palēnināt soļus, bet tūdaļ sajuta sānos dedzinošas sāpes.

-    Ja mēģināsi mani aizkavēt, šis nazis ieurbsies tavā nierē!

Harijs pielika soli. Asinis viņš pagaidām nejuta, jo tām bija tāda

pati temperatūra kā ādai, bet viņš zināja: tās plūst zem krekla.

Viņi nokāpa lejā. Valentīns ar kājas spērienu atvēra durvis un, neatņemot nazi no Harija ķermeņa, izgrūda viņu ārā.

Viņi stāvēja uz Spūrveisgātas. Harijs dzirdēja sirēnas. Pretī nāca kāds vīrs saulesbrillēs, ar suni pavadā. Nepagodinājis viņus pat ar skatienu, pagāja tiem garām, tikai baltais spieķis, līdzīgi kastaņetēm, turpināja klaudzēt pret asfaltu.

-     Stāvi šeit! Valentīns norādīja uz stabu ar zīmi “Stāvēt aizliegts”. Pie tā bija pieķēdēts apvidus velosipēds.

Harijs nostājās pie staba. Krekls bija kļuvis lipīgs, un sānos sāka pulsēt sāpes. Nazis spiedās pret jostasvietu. Nograbēja velosipēda atslēgas. Sirēnas tuvojās. Tad nazis nozuda. Bet, pirms vēl Harijs paspēja reaģēt un palēkt sāņus, viņa galvu parāva atpakaļ ar kaut ko, kas apvijās ap kaklu. Pakausim atsitoties pret stabu, Harijam gar acīm nošķīda dzirksteles, un viņš sāka straujāk elpot. Atkal nožvadzēja atslēgas. Spiediens pret kaklu atslāba. Harijs automātiski pacēla roku un pabāza divus pirkstus starp kaklu un to, kas viņu turēja. Saprata, kas tas ir. Velns parāvis!

Valentīns aizbrāzās prom uz velosipēda. Uzlika velosipēdista brilles, atsveicinājās, pieliekot divus pirkstus pie ķiveres, un prom bija.

Harijs noskatījās, kā viņa mugura ar melno mugursomu nozūd tālumā. Sirēnas varēja būt ne vairāk kā pāris kvartālu attālumā. Harijam garām pabrauca kāds velosipēdists. Ķivere, melna mugursoma. Vēl viens. Bez ķiveres, bet ar melnu mugursomu. Un vēl viens. Velns, velns! Likās, ka sirēnas gaudo viņa galvā. Harijs aizvēra acis un atcerējās seno grieķu loģikas paradoksu par kaut ko, kas tuvojas: sākumā tas ir kilometra attālumā, tad puskilometra, trešdaļa kilometra, ceturtdaļa, simtdaļas un, ja tā ir taisnība, ka skaitļu rinda ir bezgalīga, tas nekad tevi nesasniegs.

32. NODAĻA

-    Tātad tu stāvēji, piesiets pie staba ar parastu, ap kaklu aptītu velosipēda saslēgšanas ķēdi? Bjērns Holms neticīgi jautāja.

-     Pie staba ar nolāpītu zīmi “Stāvēt aizliegts”, Harijs apstiprināja, raudzīdamies tukšajā kafijas krūzītē.

-     Kāda ironija! Katrīne ieteicās.

-     Lai mani atsvabinātu, nācās atsūtīt patruļmašīnu ar milzīgām asknaiblēm!

Katlumājas durvis atvērās, un pa tām saniknots ienāca Gunnars Hāgens.

-     Es tikai nupat uzzināju! Kas notiek?

-    Visas patruļmašīnas braukā un meklē viņu pa visu rajonu, protams, Katrīne paskaidroja. Katrs velosipēdists tiek apturēts un pārbaudīts!

-     Neraugoties uz to, ka viņš jau sen ir atbrīvojies no velosipēda un atrodas kādā taksometrā vai sabiedriskā transporta līdzeklī! Harijs sacīja. Par Valentīnu Jertsenu var daudz ko teikt, bet muļķis viņš nav!

Nodaļas šefs aizelsies atkrita krēslā.

-    Vai viņš atstāja kaut kādas pēdas?

Klusums.

Viņš izbrīnā paskatījās uz pārmetumu pilnajām sejām.

-     Kas ir?

Harijs ieklepojās.

-    Tu sēdi Beātes Lennas krēslā!

-    Tiešām? Hāgens pielēca kājās.

-    Viņš atstāja savu treniņjaku, Harijs sacīja. Bjērns nogādāja to pie kriminālistiem.

-    Sviedrus, matus, visu, Bjērns noteica. Domāju, ka pāris dienu laikā saņemsim apstiprinājumu tam, ka Pols Stāvnēss un Valentīns Jertsens ir viena un tā pati persona.

-     Vai jakā bija vēl kaut kas? Hāgens pajautāja.

-    Nebija ne kabatas portfeļa, ne telefona, ne piezīmju grāmatiņas vai kalendāra ar nākamās slepkavības plāniem, Harijs atbildēja.

-    Tikai šis.

Hāgens automātiski paņēma un aplūkoja to, ko Harijs viņam bija iedevis. Mazs, neatvērts polietilēna maisiņš ar trīs vates kociņu komplektu.

-     Kam viņam tādi vajadzīgi?

-     Lai kādu nogalinātu? Harijs lakoniski iejautājās.

-     Tie ir it kā ausu tīrīšanai, Bjērns Holms paskaidroja. Bet patiesībā lai pakasītu ausī, vai ne? Ada tiek kairināta, mēs berzējam vēl spēcīgāk, sēra daudzums pieaug, un pēkšņi mums vienkārši vajag vairāk vates kociņu. Tas ir heroīns ausīm!

-     Vai varbūt kosmētikai, Harijs ieteicās.

-     Ak tā? Hāgens nopētīja paciņu. Tu domā, ka viņš… ē-e, krāsojas?

-Jā. Viņš maskējas! Viņš jau ir izdarījis plastisko operāciju. Stole, tu visvairāk esi viņu redzējis tiešā tuvumā!

-     Neesmu par to domājis, bet tev var izrādīties taisnība!

-     Lai nedaudz izmainītos, vajag tikai mazliet skropstu tušas un acu kontūrzīmuļa, Katrīne piezīmēja.

-    Labi! Hāgens sacīja. Vai mums ir kaut kas par Polu Stāvnēsu?

-     Maz, Katrīne atbildēja. Iedzīvotāju reģistrācijas pārvaldē ar tādu dzimšanas datumu, kādu viņš pateica Eunem, neviena Pola Stāvnēsa nav! Vienīgos divus cilvēkus ar tādiem vārdiem jau ir pārbaudījuši vietējie lensmaņi. Un kāds vecāks laulātais pāris, kurš dzīvo viņa uzrādītajā adresē, nekad nav dzirdējis ne par tādu Polu Stāvnēsu, ne par Valentīnu Jertsenu!

-    Mēs parasti nepārbaudām pacienta sniegtās ziņas, Eune sacīja.

-    Viņš norēķinājās pēc katra seansa.

-    Viesnīca, Harijs ieteicās. Pansionāts, pansija! Tagad visiem ir viesu saraksti cietajos diskos!

-    Es pārbaudīšu. Katrīne pagriezās ar visu krēslu un sāka spaidīt datora taustiņus.

-     Vai tad tādas lietas ir atrodamas tīklā? Hāgens skeptiski pajautāja.

-    Nē! Harijs sacīja. Bet Katrīne izmanto dažus meklētājus. Tu negribētu, ka tādi pastāv.

-    Tiešām? Kādēļ tā?

-     Tādēļ, ka tiem ir pieeja tiem drošības līmeņiem, kurus neaizsargā pat pasaulē labākās ugunssienas, Bjērns Holms atbildēja un paskatījās pār Katrīnes plecu.

Telpā skanēja ļoti ātri taustiņu klikšķi it kā pa stikla galda virsmu tipinātu tarakāna kājiņas.

-     Kā tas ir iespējams? Hāgens gribēja zināt.

-    Ugunssienās izmanto tādu pašu drošības līmeni, Bjērns atbildēja. Šie meklētāji paši ir ugunssienas!

-    Izskatās slikti, Katrīne ierunājās. Tāda Pola Stāvnēsa nekur nav.

-     Bet kaut kur viņam ir jādzīvo! Hāgens neatlaidās. Ja viņš īrē dzīvokli ar Pola Stāvnēsa vārdu, vai to var pārbaudīt?

-     Šaubos, vai viņš ir parasts īrnieks, Katrīne sacīja. Vairums izīrētāju mūsdienās savus īrniekus pārbauda meklē tos nodokļu sarakstos. Un Valentīns zina, ka radīsies aizdomas, ja viņu nekur neatradīs.

-     Viesnīca, Harijs ieteicās un piegāja pie tāfeles, kur viņi bija sazīmējuši, pēc Hāgena domām, brīvas asociācijas, ar bultiņām un atslēgas vārdiem, līdz viņš atpazina tajos slepkavību upuru vārdus. Viens bija atzīmēts ar burtu “B”.

-     Tu jau sacīji: “viesnīca”, dārgais! Katrīne teica.

-     Trīs vates kociņi, Harijs turpināja, noliecās pie Hāgena un paņēma neatvērto paciņu. Veikalā tādu nopirkt nevar. Tādi atrodas viesnīcu vannasistabās kopā ar šampūna un balzama pudelītēm. Pamēģini vēlreiz, Katrīn! Šoreiz pameklē Jūdasu Juhansenu!

Meklēšana aizņēma mazāk par piecpadsmit sekundēm.

-     Atbilde ir negatīva, Katrīne teica.

-    Velns! Hāgens nolamājās.

-    Tas vēl nav viss, Harijs, pētīdams paciņu, sacīja. Ražotāja nosaukuma te nav, bet parasti vates kociņi ir no plastmasas, taču

šie ir no koka! Vajadzētu būt iespējai noskaidrot, kurš un kurām Oslo viesnīcām tos piegādā!

-     Piegāde viesnīcām! Katrīne teica, un viņas pirkstiņi-insekti atkal sāka kustēties.

-     Man jāiet! Stole piecēlās.

-     Es tevi pavadīšu! Harijs atsaucās.

-    Jūs viņu neatradīsiet! Stole ierunājās, kad viņi jau stāvēja Policijas pārvaldes ēkas priekšā un skatījās uz spilgtās, aukstās pavasara saules pielieto Botsa parku.

-    Tu gribi sacīt “mēs”?

-    Varbūt, Stole nopūtās. Es nejūtu, ka palīdzētu jums.

-    Palīdzētu? Harijs iesaucās. Tu gandrīz pašrocīgi iedevi viņu mums!

-    Viņš aizbēga.

-    Viņa personība ir noskaidrota, mēs tuvojamies! Starp citu, kādēļ tu netici, ka mēs viņu notversim?

-     Tu pats viņu redzēji! Kā tev šķiet?

Harijs pamāja ar galvu.

-     Viņš teica, ka atnācis tieši pie tevis, jo tu esi veicis viņa psiholoģisko pārbaudi. Toreiz tu secināji, ka juridiskā izpratnē viņš ir pieskaitāms, vai ne?

-     Jā. Bet, kā jau tev zināms, cilvēki ar nopietniem personības traucējumiem var tikt notiesāti.

-   Tu meklēji smagu šizofrēnijas formu ar psihozi nozieguma izdarīšanas brīdī un tamlīdzīgi?

-Jā-

-    Bet viņam var but maniakāli depresīva psihoze vai psihopātija. Palabošu: otrā tipa bipolārie traucējumi vai sociopātija.

-    Šajā gadījumā pareizais termins būtu “disociāli personības traucējumi”. Stole paņēma Harija sniegto cigareti.

Harijs aizsmēķēja abas.

-    Labi, ka viņš atnāca pie tevis, kaut gan zināja, ka tu strādā pie kruķiem. Tomēr viņš turpināja nākt pat tad, kad saprata, ka tu esi iesaistīts viņa meklēšanā?

Stole ievilka dūmus un paraustīja plecus.

-     Laikam jau esmu tik izcils terapeits, ka viņš nolēma riskēt.

-     Vai ir citi minējumi?

-    Njā. Varbūt viņš meklē asas izjūtas. Daudzi sērijveida slepkavas dažādu ieganstu dēļ ir ieradušies pie izmeklētājiem, lai saskartos ar sevis paša medībām, lai izbaudītu triumfu, ka izdevies piemānīt policiju!

-    Valentīns novilka savu T kreklu, kaut gan viņam vajadzēja zināt, ka tu pazīsi viņa tetovējumu! Tas ir milzīgs risks ja esi izdarījis slepkavību, par kuru tevi meklē!

-     Ko tu gribi sacīt?

-    Jā, ko es gribu sacīt?

-     Tu gribi sacīt, ka viņam ir neapzināta vēlme tikt noķertam. Ka viņš sameklēja mani, lai tiktu atpazīts. Un, kad man tas neizdevās, viņš neapzināti palīdzēja, parādot tetovējumu. Tā nebija nejaušība, jo viņš saprata, ka es to ieraudzīšu loga stiklā.

-    Un, kad viņš to panāca, tad izmisīgi mēģināja bēgt?

-    Prāts ņēma virsroku. Tas var nostādīt policistu slepkavības jaunā gaismā, Harij! Valentīna slepkavības ir uzspiesta rīcība, un zemapziņā viņš vēlas tās pārtraukt, vēlas tikt sodīts, vēlas eksorcismu lai kāds apturētu viņā mītošo dēmonu, vai ne? Tāpēc, kad mēs nespējām viņu arestēt pēc pirmajām izdarītajām slepkavībām, viņš dara to pašu, ko daudzi sērijveida slepkavas, paaugstina riska pakāpi. Viņa gadījumā uzbrūk tiem policistiem, kuri pirmajā reizē nespēja viņu notvert, jo viņš zina, ka policistu slepkavības gadījumā tiks izmantoti absolūti visi resursi. Un beigās viņš parāda savu tetovējumu cilvēkam, kurš ir iesaistīts izmeklēšanā. Nolādēts! Es domāju, Harij, ka tev ir taisnība!

-    Mm, nezinu gan, vai tā ir. Kā būtu ar vienkāršāku izskaidrojumu? Valentīns nav tik piesardzīgs, kā viņam, pēc mūsu domām, vajadzētu būt, jo viņam nav tik ļoti jābaidās, kā, mūsuprāt, viņš baidās!

-     To es nesapratu, Harij!

Harijs pasūca cigareti un izpūta dūmus no mutes, vienlaikus ievelkot tos atpakaļ caur degunu. Šo triku viņš bija apguvis Honkongā no kāda pienbalta vācieša, didžeridū spēlmaņa: “Exhale and inhale at the same fucking time, mate, and you can smoke your cigaretes twice.”'

-     Ej mājās un atpūties! Harijs sacīja. Šī bija grūta diena!

-     Paldies, bet, šķiet, psihologs šeit esmu es, Harij!

1 “Izelpo un ieelpo šos draņķa dūmus vienlaicīgi, draugs, un tu varēsi izsmēķēt savas cigaretes divas reizes.”

-     Bet slepkava, kas tur spožu tēraudu pie tavas rīkles? Sorry, doktor, bet ar lietišķu attieksmi tev neizdosies atbrīvoties no šīm atmiņām! Tici man murgi stāv rindā un gaida, es esmu tur bijis! Tādēļ aprunājies ar kādu kolēģi. Un tā ir pavēle!

-    Pavēle? Stoles sejā parādījās kaut kas līdzīgs smaidam. Vai tagad tu esi šefs, Harij?

-     Vai tu kaut brīdi šaubījies? Harijs iebāza roku kabatā un izņēma telefonu. Jā?

Viņš nometa neizsmēķēto cigareti zemē.

-    Vai nodzēsīsi to manā vietā? Viņi kaut ko esot atraduši!

Stole Eune noskatījās, kā Harijs nozūd pārvaldes ēkas durvīs. Tad

pameta skatienu uz asfaltu, uz kūpošo cigareti un uzmanīgi uzlika tai kurpi. Paspieda stiprāk. Mazliet pagrozīja kāju. Juta, kā zem plānās ādas zoles tā izjūk. Uznāca dusmas. Vēlreiz pagrozīja pēdu, ieberžot cigaretes filtru, pelnus, papīru un mīksto tabakas atlikumu asfaltā. Tad nometa zemē savu cigareti un atkārtoja visas kustības vēlreiz. Viņš jutās reizē gan labi, gan riebīgi. Gribējās kliegt, sist, smieties, raudāt. Viņš bija izbaudījis visas cigaretes nianses. Viņš dzīvoja! Dzīvoja, kaut velns visus parautu!

-     Casbah viesnīca Gange-Rolva ielā, Katrīne paziņoja, pirms vēl Harijs bija paspējis aizvērt durvis. Šajā viesnīcā vēstniecības bieži iemitina savus līdzstrādniekus uz laiku, kamēr sameklē tiem dzīvokļus. Relatīvi lēta, mazas istabiņas.

-     Mm. Kādēļ tieši šī viesnīca?

-     Šī ir vienīgā viesnīca, kurai piegādā šādus vates kociņus, un vienlaikus tā atrodas tajā pilsētas rajonā, pa kuru brauc 12. maršruta tramvajs, Bjērns teica. Es piezvanīju. Viņu viesu sarakstā nav ne Stāvnēsa, ne Jertsena vai Juhansena, bet es aizsūtīju Beātes izveidoto fotorobotu.

-     Un?

-     Administrators atbildēja, ka viņiem esot līdzīgs cilvēks, kāds Savickis, kurš strādājot baltkrievu vēstniecībā. Mēdzot doties uz darbu uzvalkā, bet tagad esot sācis ģērbties treniņtērpā. Un braucot ar velosipēdu.

Harija rokā jau bija telefona klausule.

-     Hāgen? Mums ir vajadzīga Delta. Nekavējoties!

33. NODAĻA

-     Tātad tu gribi, lai es to izdaru? Trulss pagrozīja pirkstos alus glāzi.

Viņi sēdēja restorāniņā Kampen. Mikaēls bija paskaidrojis, ka šī ir laba ēstuve Oslo austrumdaļas stilā, populāra pareizo cilvēku aprindās, kuriem kultūras kapitāla ir vairāk nekā naudas un kuriem gada ienākumi ir tik zemi, lai spētu uzturēt savu studentu dzīves stilu, neizsaucot pret sevi līdzjūtību.

Trulss pilsētas austrumdaļā bija nodzīvojis visu savu mūžu, bet nekad nebija dzirdējis par šo vietu.

-    Un kādēļ lai es to darītu?

-    Atstādināšana, Mikaēls atbildēja un ielēja glāzē minerālūdens atlikumu. Es to atcelšu.

-     Tiešām? Trulss aizdomu pilns paskatījās uz Mikaēlu.

-Jā-

Trulss iedzera malciņu no glāzes un ar plaukstas virspusi noslaucīja muti, kaut gan putas jau sen bija nosēdušās. Viņš nesteidzās.

-    Ja tas ir tik vienkārši, kāpēc neizdarīji to agrāk?

Mikaēls pievēra acis un dziļi nopūtās.

-     Tas nav tik vienkārši, bet es gribu to izdarīt!

-     Tāpēc, ka…?

-    Tāpēc, ka ar mani būs cauri, ja vien tu nepalīdzēsi.

Trulss īsi iesmējās.

-     Pārsteidzoši, cik strauji viss var mainīties! Vai ne, Mikaēl?

Mikaēls Belmans palūkojās apkārt. Telpa bija pilna, bet viņš bija

izvēlējies šo vietu tāpēc, ka te nenāca policisti un viņu nedrīkstēja redzēt kopā ar Trulsu. Viņam bija nelielas aizdomas, ka Trulss to saprot. Nu un tad?

-     Kā tad būs? Es varu izmantot citus.

Trulss skaļi iesmējās.

-     Ne velna tu nevari!

Mikaēls vēlreiz pameta skatienu uz visām pusēm. Viņš negribēja Trulsu pieklusināt, bet… Agrāk Mikaēls visumā bija spējis paredzēt Trulsa reakciju, bija spējis viņa domas novirzīt sev vēlamā virzienā. Bet tagad bērnības draugs bija mainījies, viņā bija parādījies kaut kas tumšs, ļaunu vēstošs un neaprēķināms.

-     Man vajadzīga atbilde. Steidzami!

-     Labi, Trulss noteica un iztukšoja glāzi. Atstādināšana ir viena lieta. Bet man vajag vēl kaut ko!

-     Ko īsti?

-     Biksītes, kuras nēsājusi Ulla!

Mikaēls izbrīnīti paskatījās uz Trulsu. Vai draugs būtu piedzēries? Vai varbūt mežonīgā izteiksme viņa mitrajās acīs ir bijusi visu laiku?

Trulss iesmējās vēl skaļāk un ar troksni nolika glāzi uz galda. Daži no pareizajiem cilvēkiem pagriezās uz viņu pusi.

-     Es… Mikaēls iesāka. Paskatīšos, ko…

-     Es jokoju, idiot!

Mikaēls īsi iesmējās.

-     Es arī. Vai tas nozīmē, ka tu…

-     Pie velna! Vai mēs esam bērnības draugi vai neesam?

-     Protams, esam! Tev nav ne jausmas, Truls, cik pateicīgs tev esmu! Mikaēls centās pasmaidīt.

Trulss pastiepa roku pāri galdam un smagi uzlika to Mikaēlam uz pleca.

-     Kā nu ne, nojaušu gan!

Pārāk smagi, Mikaēls nodomāja.

Nebija nekādas rekognoscēšanas, nekādas koridoru, izeju un iespējamo atkāpšanās ceļu izpētes, ne arī aplenkuma ar policijas mašīnām, kuras aizšķērsotu ceļu, pa kuru piebrauca Delta grupas apvidus mašīna. Pa ceļam Sīverts Falkeids noturēja īsu brīfingu, izrēcot norādījumus. Aiz viņa sēdošie smagi bruņotie vīri klusēdami klausījās, un tas nozīmēja, ka tiem viss ir skaidrs.

Runa bija par laiku, un pasaulē labākais plāns izrādītos nederīgs, ja putniņš jau būtu aizlaidies.

Harijs zināja, ka tas nav ne otrais, ne arī trešais labākais plāns pasaulē. Pats viņš sēdēja deviņvietīgās mašīnas aizmugurē un klausījās.

Falkeids bija jautājis Harijam, vai, pēc viņa domām, Valentīns varētu būt bruņots. Harijs bija atbildējis, ka Renē Kalsnēsa slepkavībā ir lietots šaujamierocis. Turklāt viņš domājot, ka Beātei Lennai ticis draudēts ar ieroci.

Harijs paskatījās uz priekšā sēdošajiem vīriem. Policisti, kas brīvprātīgi pieteikušies ņemt dalību bruņotās operācijās. Viņš zināja, kādu papildu samaksu tie saņems ne pārāk lielu. Harijs zināja ari to, ko, pēc nodokļu maksātāju domām, tie var prasīt no Delta vīriem: pārāk daudz. Cik daudz reižu viņš bija dzirdējis, ka cilvēki, izvērtējot Delta darbu, bija to kritizējuši: tie nepakļauj sevi lielam riskam, tiem pietrūkst kaut kādas sestās maņas, kura pavēstītu, kas atrodas aiz aizvērtām durvīm, nolaupītā lidmašīnā vai mežainā jūras piekrastē, un tie nemetas uz priekšu bez apdoma. Tā spriežot, Delta vīram, kurš gada laikā dodas vidēji četrās operācijās, tātad ap simt izsaukumos divdesmit piecu gadu ilgā dienesta laikā, vajadzētu vienkārši lūgties, lai viņu nogalina, dienestā pienākumus pildot! Bet lieta tāda, ka tikt nogalinātam nozīmē neizpildīt uzdevumu un pakļaut pārējos grupas dalībniekus briesmām.

-    Ēkā ir tikai viens lifts! Falkeids nokliedza. Otrais un trešais ņems to! Ceturtais, piektais un sestais galvenās kāpnes, septītais un astotais ugunsdzēsēju kāpnes! Hole! Mēs ar tevi piesegsim apkārtni gadījumā ja viņš sadomās izlēkt pa kādu no logiem!

-     Man nav ieroča, Harijs sacīja.

-     Ņem! Falkeids pasniedza Glock 17.

Harijs to paņēma. Sajuta ieroča solīdo svaru un līdzsvaru.

Viņš nekad nebija sapratis ieroču fanātiķus, tāpat arī nesaprata automašīnu fanātiķus vai tādus, kuri būvē mājas atbilstoši savām Hi-Fi iekārtām. Bet viņš nekad nebija izjutis īpašu nepatiku turēt rokā ieroci. Izņemot pēdējo gadu. Harijs atcerējās pēdējo reizi, kad bija turējis rokā pistoli. Atcerējās Odessa skapī, bet atvairīja šīs domas.

-     Esam klāt! Falkeids sacīja.

Viņi apstājās paklusā ieliņā pie greznas četrstāvu ķieģeļu mājas vārtiem, kas pēc izskata bija līdzīga visām pārējām mājām šajā rajonā. Harijs zināja, ka dažās no tām dzīvo vecie naudasmaisi, dažās jaunie, kuri grib izskatīties veci, bet pārējos namos bija izvietojušās vēstniecības, vēstnieku dzīvokļi, reklāmu biroji, skaņu ierakstu kompānijas un nelielas kuģniecības. Vienīgi pieticīga misiņa plāksnīte pie vārtu staba liecināja, ka viņi ieradušies pareizajā vietā.

Falkeids pacēla roku ar pulksteni.

-     Sakari pa rāciju! viņš noteica.

Delta vīri pēc kārtas nosauca savus numurus tos pašus, kas ar baltu krāsu bija uzzīmēti uz viņu ķiverēm, tad novilka pāri sejai maskas un savilka stingrāk MP-5 automātu siksnas.

-     Laika atskaite no pieci, tad ejam iekšā! Pieci, četri…

Harijs nesaprata, vai jūt savu vai citu adrenalīnu, bet tam bija spilgti izteikta smarža un garša rūgta, sāļa, kā no rotaļu pistoles izšauta pistonga.

Durvis atvērās, un Harijs noskatījās, kā melno muguru siena ieskrien pa vārtiem, aizbrāžas desmit metrus līdz ēkas ieejas durvīm un nozūd tajās.

Minūti vēlāk no mašīnas izkāpa Harijs. Sakārtoja ložu necaurlaidīgo vesti. Ķermenis zem tās jau bija nosvīdis. Falkeids, izvilcis atslēgas no mašīnas aizdedzes, izkāpa no priekšējā pasažiera vietas. Harijs miglaini atcerējās gadījumu, kad negaidītas tvarstīšanas laikā objekti aizbēga ar policijas mašīnu, kuras aizdedzē bija atstātas atslēgas. Harijs pastiepa Glock atpakaļ Falkeidam.

-     Man nav atļaujas lietot šaujamieroci!

-    Izdodu tev pagaidu atļauju! Falkeids sacīja. Situācija prasa. Policijas instrukcijas kaut kāds tur paragrāfs. Varbūt.

Harijs pielādēja pistoli un sāka iet pa grants celiņu, kad no mājas izskrēja kāds jauns vīrietis. Ādamābols viņa garajā, pelikānam līdzīgajā kaklā lēkāja augšup lejup, it kā viņš kaut ko ēstu. Harijs ievēroja, ka vārds uz plāksnītes pie viņa melnās žaketes atloka atbilda reģistratora vārdam, ar kuru viņš bija runājis pa telefonu.

Reģistrators nebija varējis pateikt, vai viesis atrodas savā numurā vai citviet viesnīcā, bet apsolīja noskaidrot. Harijs bija stingri aizliedzis to darīt un licis turpināt darbu, it kā nekas nebūtu noticis -

lai viņš pats un ari neviens cits neciestu. Ieraugot septiņus melnā tērpušos, līdz zobiem bruņotos vīrus, acīmredzot izlikties, ka nekas nav noticis, bija grūti.

-     Es iedevu viņiem universālo atslēgu, reģistrators ierunājās ar jūtamu austrumeiropiešu akcentu. Man teica, lai ejot ārā un…

-    Nostājies aiz mūsu mašīnas! Falkeids nočukstēja un ar īkšķi norādīja pār plecu.

Harijs atstāja viņus un, turot pistoli sev priekšā, devās uz mājas aizmuguri, kur ēnains ābeļdārzs sniedzās līdz pat kaimiņu īpašuma žogam. Kāds vecāks vīrs, kurš sēdēja uz terases un lasīja “Daily Telegraph”, nolaida avīzi un pāri brillēm paskatījās uz viņu. Harijs norādīja uz ložu necaurlaidīgo vesti, uz kuras dzeltenie burti veidoja vārdu POLICIJA, pielika pirkstu pie lūpām, saņēma īsu atbildes mājienu un pievērsa uzmanību ceturtā stāva logam. Reģistrators bija paskaidrojis, kur atrodas iespējamā baltkrieva istaba, līdz tai esot tikai viens koridors, kas beidzas ar strupceļu, un istabas logs esot dārza pusē.

Harijs paregulēja austiņu un sāka gaidīt.

Pēc dažām sekundēm sākās. Atskanēja dobjš troksnis no slēgtā telpā izsprāgušas šoka granātas, pēc tam sāka drebēt logu rūtis.

Harijs zināja, ka gaisa trieciens telpā esošajiem nekādu īpašu ļaunumu nenodarīs tie uz brītiņu kļūs kurli. Bet sprādziens kopā ar žilbinošo gaismu un pēkšņā ielaušanās pat trenētus cilvēkus uz pirmajām trim sekundēm padara rīcībnespējīgus. Un Delta vīriem vairāk par trim sekundēm nevajadzēja.

Harijs gaidīja. Tad austiņā atskanēja pieklusināta balss. Rezultāts jau bija paredzams:

-     406. numurs tiek kontrolēts. Neviena nav.

Turpmākā ziņa lika Harijam skaļi nolamāties.

-     Izskatās, ka viņš te ir bijis un savācis ari visas savas mantas!

Kad ieradās Katrīne un Bjērns, Harijs, sakrustojis rokas uz krūtīm, stāvēja koridorā pie 406. numura durvīm.

-     Kļūdījāties? Katrīne iejautājās.

-     Nošāvām garām! Harijs atbildēja un pašūpoja galvu.

Visi sekoja viņam numurā.

-     Viņš atbrauca šurp, paņēma visu sev līdzi un aizlaidās!

-     Visu? Bjērns noprasīja.

-     Visu, izņemot divus lietotus vates kociņus un divas tramvaja biļetes, ko atradām papīrgrozā. Un izlietotu biļeti uz futbola spēli, kurā mēs, šķiet, uzvarējām.

-    Mēs?Bjērns pārlaida skatienu visās nozīmēs standartizētajam viesnīcas numuram. Vai tu domā Volerengu?

-    Valsts izlasi. Te rakstīts pret Slovēniju.

-    Mēs uzvarējām! Bjērns apstiprināja. Rīse pagarinājumā iesita!

-     Jūs esat slimi, ja atceraties tādas lietas! Katrīne pakratīja galvu. Es pat neatceros, vai pagājušajā gadā Brann uzvarēja vai pārgāja uz zemāku līgu.

-    Es tāds neesmu! Bjērns iebilda. Atceros tikai tāpēc, ka bija neizšķirts un Rīse…

-     Vienalga, tu būtu to atcerējies, lietus cilvēk! Tu…

-Ei!

Viņi pievērsās Harijam, kurš pētīja biļeti.

-    Vai vari atcerēties, Bjērn, kas notika?

-     Ko?

-     Kur tevi izsauca?

Bjērns Holms pakasīja vaigubārdu.

-    Tātad bija agrs vakars…

-    Vari neatbildēt! Harijs sacīja. Tā bija Ērlenna Venneslā slepkavība Māridālenē.

-    Tiešām?

-    Tas bija tas pats vakars, kad Ullevollas stadionā spēlēja valsts izlase. Datums ir uz biļetes! Pulksten septiņos.

-    Ai! Katrīne iesaucās.

Bjērna Holma sejā parādījās līdzcietības pilna sejas izteiksme.

-    Tikai nesaki to, Harij! Lūdzu, nesaki, ka Valentīns Jertsens skatījās šo spēli! Ja viņš bija tur…

-      …tad viņš nevar būt slepkava! Katrīne pabeidza teikumu Bjērna vietā. Bet mums ļoti gribas, Harij, lai viņš tas būtu! Tad pasaki tagad kaut ko uzmundrinošu!

-    Okay, Harijs atbildēja. Kāpēc šī biļete nebija papīrgrozā kopā ar vates kociņiem un tramvaja biļetēm? Kāpēc viņš bija nolicis to uz

rakstāmgalda, ja visu pārējo bija novācis? Viņš bija to nolicis šeit, jo zināja, ka mēs atradīsim!

-     Viņš sagādāja sev alibi, Katrīne sacīja.

-    Viņš to atstāja mums, lai mēs stāvētu šeit tā kā šobrīd, Harijs sacīja. Lai mēs pēkšņi sāktu šaubīties, lai justos kā paralizēti. Tomēr šī ir tikai daļa no biļetes un nepierāda, ka viņš tur ir bijis. Gluži pretēji gandrīz uzkrītoši ir tas, ka viņš ne tikai būtu varējis noskatīties šo spēli vietā, kur neviens neatcerēsies kādu noteiktu cilvēku, bet arī nesaprotamu iemeslu dēļ ir saglabājis biļeti.

-     Uz biļetes ir sēdvietas numurs, Katrīne ieteicās. Varbūt šai vietai blakus sēdošie un aizmugurē sēdošais atcerēsies, kas tajā vietā sēdējis. Varbūt šī vieta bija tukša. Es varu pameklēt pēc vietas numura, varbūt atradīšu…

-    Tad dari beidzot kaut ko! Harijs pamudināja. Bet mēs reiz mēģinājām šādi pārbaudīt iespējamos alibi teātrī un kinoteātrī! Un izrādās: ja paiet vairāk par trim četrām dienām, tad neviens neatceras svešinieku, kuram sēdējis līdzās!

-    Tev taisnība! Katrīne rezignēti piekrita.

-     Valsts izlases spēle! Bjērns ierunājās.

-     Un tad? Harijs painteresējās. Viņš devās uz vannasistabu un jau sāka atpogāt bikses.

-    Izlašu spēles notiek pēc Starptautiskās futbola federācijas noteikumiem, Bjērns paskaidroja. Huligānisms!

-     Protams! Harijs nokliedza aiz vannasistabas durvīm. Lieliski, Bjērn!

Tad durvis aizcirtās ciet.

-     Lieliski! Katrīne iesaucās. Par ko jūs runājat?

-     Kameras! Bjērns teica. FIFA pieprasa, lai rīkotāji publiku filmē gadījumā ja spēles laikā rastos nekārtības. Šis noteikums radās deviņdesmitajos gados, huligānisma uzplūdu laikā, lai policija nemieru cēlējus varētu identificēt un notiesāt. Visas spēles laikā viņi vienkārši filmē tribīnes ar tik augstas izšķirtspējas aparatūru, ka katru seju ir iespējams pievilkt tuvāk un identificēt. Un mums ir sekcija, rinda un vietas numurs, kurā Valentīns sēdēja.

-     Nesēdēja! Katrīne iesaucās. Ne velna! Viņam nav nekādu tiesību būt šajos kadros, saproti? Tad mums vajadzēs sākt visu no sākuma!

-     Protams, var gadīties, ka viņi ir izdzēsuši ierakstus, Bjērns noteica. Tās spēles laikā taču nekādu nekārtību nebija, un direktīvā par datu arhivēšanu noteikti kaut kas ir teikts par to saglabāšanas ilgumu…

-    Ja ieraksti tiek saglabāti datorā, tad, lai tie nozustu no cietā diska, nepietiek ar taustiņa Delete nospiešanu vien.

-     Datu arhivēšanas direktīva…

-    Pilnīga failu izdzēšana ir tas pats, kas mēģināt no krosa apaviem notīrīt suņa mēslus. Kā, tavuprāt, mēs atrodam datoros bērnu pornogrāfiju, ko perversie labprātīgi izdzēš, būdami pārliecībā, ka nekā vairs nav? Tici man, ja Valentīns Jertsens tovakar ir bijis Ullevollā, es viņu atradīšu! Kāds ir Ērlenna Venneslā iespējamais nāves laiks?

Tualetē atskanēja ūdens šalkoņa.

-     Starp septiņiem un pusastoņiem, Bjērns atbildēja. Citiem vārdiem, pašā spēles sākumā, tūlīt pēc tam, kad Henriksens izlīdzināja rezultātu. Venneslā Māridālenē vajadzēja sadzirdēt urravas, jo tas taču nav nemaz tālu no Ullevollas!

Vannasistabas durvis atvērās.

-     Tas nozīmē, ka tūlīt pēc slepkavības Māridālenē viņš varēja paspēt uz spēli, pogājot ciet pēdējo podziņu, Harijs sacīja. Un stadionā viņš varēja izdarīt kaut ko tādu, lai tie, kuri viņu redzēja, to atcerētos. Alibi.

-    Tātad Valentīns neskatījās to spēli, Katrīne teica. Bet, ja viņš tomēr tur bija, es ar hronometru rokā noskatīšos to draņķa ierakstu no sākuma līdz beigām gadījumā ja viņš kaut dibenu pacels no sēdvietas! Alibi, dibens tāds!

Lielo villu apkaimē valdīja klusums.

Tas ir klusums pirms Volvo un Audi straumes, kas atgriezīsies mājās no darba AS Norge, Trulss nodomāja.

Trulss Berncens nospieda zvana pogu un palūkojās apkārt.

Glīti izveidots dārziņš. Sakopts. Ja esi pensionēts policijas priekšnieks, tad tādām lietām atrodas laiks.

Atvērās durvis. Viņš izskatījās vecāks. Tas pats asais zilo acu skatiens, bet āda uz kakla mazliet atkārusies, ari stāja vairs ne tik stalta. Viņš vienkārši vairs nebija tik iespaidīgs, kādu Trulss viņu

atcerējās. Varbūt pie vainas bija apvalkātais mājas apģērbs, bet, iespējams, par tādiem kļūst, kad darbs cilvēkus vairs netur pastāvīgā sasprindzinājumā.

-     Berencens, Orgnozs.

Trulss parādīja savu ID karti, būdams pārliecināts: ja vecais tiešām izlasīs uzvārdu Berncens, tad nodomās, ka tā arī sadzirdējis. Meli ar atkāpšanās iespēju. Bet policijas priekšnieks pamāja ar galvu, pat nepaskatījies uz to.

-    Jā, atceros esmu tevi redzējis! Kā varu palīdzēt, Berencen?

Viņš neizrādīja ne mazāko vēlēšanos aicināt Trulsu iekšā. Tas

Trulsam bija pa prātam. Neviens viņus neredzēja, un lieku trokšņu tuvumā nebija.

-     Runa ir par tavu dēlu. Par Sondri.

-     Kas viņam noticis?

-      Mēs veicam operāciju vairāku albāņu suteneru aizturēšanai saistībā ar darbībām seksuālo pakalpojumu jomā un šajā sakarībā Kvadratūrā vērojām un fotografējām satiksmes kustību. Esam identificējuši vairākas mašīnas, kuras uzņēmušas prostitūtas, un gatavojamies izsaukt to vadītājus uz nopratināšanu. Mēs piedāvāsim samazināt soda termiņus apmaiņā pret liecībām par suteneriem. Vienai no mūsu nofotografētajām mašīnām numura zīme ir reģistrēta uz tava dēla vārda!

Policijas priekšnieks sarauca biezi saaugušās uzacis.

-     Ko tu te stāsti? Sondre? Izslēgts!

-     Es arī tā domāju, bet gribēju tev ko pajautāt. Ja tu domā, ka tas ir pārpratums, ka tā sieviete, kuru viņš uzņēma mašīnā, varbūt nemaz nav prostitūta, tad mēs šo fotogrāfiju iznīcināsim!

-     Sondre ir laimīgi precējies! Es viņu uzaudzināju, un viņš zina starpību starp labo un slikto, tici man!

-     Protams, es tikai vēlējos pārliecināties, ka arī tu domā tieši tāpat!

-    Ak Dievs, kādēļ viņam vajadzētu pirkt… Trulsa priekšā stāvošais vīrs saviebās tā, it kā būtu pārkodis sapuvušu vīnogu, …seksu uz ielas? Inficēšanās briesmas. Bērni. Nu vai zini nē!

-    Tādā gadījumā, šķiet, esam vienojušies, ka nav jēgas turpināt šo lietu! Kaut gan mums ir iemesls uzskatīt, ka sieviete ir prostitūta.

[

Var taču būt, ka pie stūres sēdēja kāds cits, nevis jūsu dēls, jo šofera fotogrāfijas mums nav.

-     Tādā gadījumā jums nav pat lietas! Nē, labāk aizmirstiet visu!

-     Paldies! Darīsim tā, kā tu saki!

Policijas priekšnieks lēni pamāja ar galvu un uzmanīgi nopētīja Trulsu.

-     Berencens no Orgnoza vai tā bija?

-     Pareizi!

-     Paldies, Berencen! Jūs labi strādājat.

Trulss plati pasmaidīja.

-     Cenšamies, cik spējam. Veiksmīgu dienu!

-     Atkārto, ko tu teici? Katrīne pārjautāja.

Visi skatījās melnajā monitorā sev priekšā. Pasaulē ārpus katlumājas bija iestājusies pēcpusdiena, bet šeit gaiss jau bija kļuvis smacīgs.

-    Es teicu, ka direktīva par datu saglabāšanu droši vien ir noteikusi, ka cilvēku attēli no tribīnēm ir jāizņem, Bjērns sacīja. Kā redzi, man bija taisnība!

-     Un ko teicu es?

-    Tu teici, ka faili ir kā suņa mēsli pie sporta apavu zoles, Harijs precizēja. Tos nevarot notīrīt!

-     Es neteicu, ka nevar, Katrīne iebilda.

Visi četri bija saspiedušies ap Katrīnes datora monitoru. Kad Harijs bija piezvanījis Stolem un lūdzis viņu atnākt, Stoles balsī bija saklausāma atvieglojuma sajūta.

-    Es teicu, ka tas ir grūti, Katrīne turpināja. Parasti kaut kur atrodas to spoguļattēls, kuru gudrs datorists spēj atrast.

-     Vai datoriste? Stole izteica pieļāvumu.

-     Nē! Katrīne noliedza. Sievietes neprot apstāties šaurā vietā starp citām mašīnām, tās neatceras futbola spēļu rezultātus, un tās nespēj apgūt pēdējos datortehnikas jaunumus. Šādam nolūkam ir vajadzīgi dīvaini puiši T kreklos ar mūzikas grupu emblēmām un minimālu seksuālo dzīvi. Tā tas ir iegājies kopš akmens laikmeta.

-     Tātad tu nevari…

-     Es jau vairākkārt esmu mēģinājusi paskaidrot, ka neesmu datorspeciāliste, Stole! Mani meklētāji pārbaudīja Norvēģijas futbola

apvienības failu sistēmu, bet visi videofaili bija izdzēsti. Un tikt dziļāk es diemžēl nespēju.

-     Mēs būtu ietaupījuši nedaudz laika, ja jūs būtu ieklausījušies manī, Bjērns sacīja. Ko tagad darīsim?

-     Es neteicu, ka esmu nekam nederīga, Katrīne turpināja, joprojām vēršoties pie Stoles. Man ir dažas samērā labas priekšrocības, tādas kā sievietes burvīgums, nesievišķīgs nekautrīgums un bezkaunība. Un tas dod zināmas priekšrocības datoriķu pasaulē. Tas, kas reiz ļāva man piekļūt šiem meklētājiem, izraisīja kāda indiešu IT speciālista ar pseidonīmu Saids Kats labvēlību. Un pirms stundas es piezvanīju uz Haidarabādu un uzvedināju uz pēdām.

-    Un…?

-     Un mēs skatāmies ierakstu, Katrīne atbildēja un nospieda taustiņu.

Monitors iegaismojās.

Visi skatījās.

-    Tas ir viņš! Stole ieteicās. Izskatās vientuļš!

Viņu priekšā, sakrustojis rokas uz krūtīm, sēdēja Valentīns Jertsens, alias Pols Stāvnēss. Viņš sekoja spēles gaitai bez īpašas intereses.

-     Nelietis! Bjērns klusi nolamājās.

Harijs palūdza Katrīni pārtīt uz priekšu mazliet ātrāk.

Viņa nospieda taustiņu, un cilvēki ap Valentīnu Jertsenu sāka kustēties dīvainiem rāvieniem, bet pulkstenis un laika atskaite labējā apakšējā stūri sāka ritēt straujāk. Vienīgi Valentīns Jertsens sēdēja mierīgs kā statuja, visapkārt kūsājošas dzīvības apņemts.

-    Vēl ātrāk! Harijs pasteidzināja.

Katrīne vēlreiz nospieda taustiņu, un tie paši cilvēki kļuva vēl straujāki, tie noliecās gan uz priekšu, gan izslējās, vicināja rokas, cēlās kājās, nozuda, atgriezās ar desiņu vai kafiju rokā. Pēkšņi uzradās vairākas tukšas, zilas sēdvietas.

-1:1. Starpbrīdis! Bjērns sacīja.

Tribīnes atkal piepildījās. Publikā valdīja vēl lielāka kustība. Laikrādis ekrāna stūri joņoja. Visi krata galvas, skaidri redzama frustrācija. Un pēkšņi: visiem paceltas rokas! Uz dažām sekundēm attēls

šķiet sastindzis. Tad cilvēki lec kājās, gavilē, lēkā un cits citu apskauj. Visi, izņemot vienu.

-     Rīse papildlaikā iesita soda sitienu! Bjēms paskaidroja.

Spēle beidzās. Cilvēki atstāja savas sēdvietas. Valentīns sēdēja

nekustīgi, līdz visi bija aizgājuši. Tad strauji piecēlās un prom bija.

-     Laikam nepatīk stāvēt un grūstīties rindā! Bjērns noteica.

Ekrāns atkal satumsa.

-     Tā! Harijs sacīja. Ko mēs redzējām?

-    Redzējām, kā mans pacients skatās futbola spēli, Stole atbildēja. Droši vien var teikt bijušais pacients, jo viņš neieradās uz nākamo terapijas seansu. Lai nu kā, bet visiem, izņemot viņu, tā likās aizraujoša spēle! Tā kā pazīstu viņa ķermeņa valodu, tad ar lielu pārliecību varu sacīt, ka spēle viņu neinteresēja. Un tas, protams, aktualizē jautājumu: kāpēc viņš devās uz stadionu?

-     Turklāt visas spēles laikā viņš ne ēda, ne gāja uz tualeti, ne ari piecēlās no sēdvietas, Katrīne piebilda. Vienkārši sēdēja kā nolādēts sālsstabs. Kā spoks, vai ne? It kā būtu zinājis, ka mēs pārbaudīsim šo ierakstu, un negribētu dot mums pat desmit sekundes šaubām par viņa alibi.

-     Būtu vismaz paņēmis rokā telefonu! Bjērns ieteicās. Tad mēs varētu palielināt attēlu un varbūt ieraudzīt numuru, kādu viņš uzspiež. Vai ari konstatēt zvana brīdi un pārbaudīt izejošās sarunas no bāzes stacijām, kuras nosedz Ullevollas stadionu, un tad…

-     Viņš nezvanīja, Harijs atgādināja.

-     Bet, ja…

-Viņš nezvanīja, Bjēm! Lai arī kāda iemesla dēļ Valentīns Jertsens būtu aizgājis uz Ullevollas stadionu noskatīties spēli fakts ir tas, ka viņš tur sēdēja brīdī, kad Māridālenē tika nogalināts Ērlenns Venneslā. Un otrs fakts… Harijs paskatījās pāri viņu galvām uz kailo, balto mūra sienu, …ir tas, ka esam atgriezušies sākumpozīcijā!

34. NODAĻA

Eurūra sēdēja šūpolēs un skatījās, kā saules stari mirdzinās starp bumbieres lapotni. Vismaz tētis spītīgi apgalvoja, ka tā esot bumbiere, kaut gan neviens nekad nebija redzējis tajā augļus. Eurūra bija divpadsmit gadus veca un nedaudz par mazu, lai atcerētos, bet mazliet par lielu, lai ticētu visam, ko saka tētis.

Viņa bija pārnākusi no skolas, sagatavojusi stundas un, kamēr mamma devās uz veikalu, bija izgājusi dārzā. Tētis uz pusdienām nepārnāks, jo atkal bija sācis strādāt līdz vēlai stundai, kaut gan tika apsolījis viņai un mammai, ka tagad nākšot mājās tāpat kā citi tēti, ka vakaros nestrādāšot policijā, bet savā kabinetā nodarbošoties ar psihoterapiju un laicīgi nākšot mājās. Bet viņš tomēr bija atkal sācis strādāt policijā. Ne mamma, ne tētis negribēja paskaidrot, par ko ir runa.

Savā iPod viņa atrada dziesmu, kuru meklēja: Rianna dziedāja par to, ka tas, kurš viņu grib, var atnākt un paņemt. Eurūra izstiepa garās kājas, lai šūpoles kustētos straujāk. Pēdējā gada laikā tās bija kļuvušas tik garas, ka, sēžot šūpolēs, nācās tās pievilkt zem sevis vai turēt augsti paceltas, lai kājas neietriektos zemē zem šūpolēm. Drīz viņa būs tikpat gara kā mamma! Viņa atgāza galvu, sajūtot savu garo, kuplo matu patīkamo smagumu, pievēra acis un pavērsa seju pret sauli virs koku galotnēm un pret šūpoļu virvēm. Viņa klausījās Riannas dziesmā un dzirdēja, kā, šūpolēm nolaižoties zemākajā punktā, katru reizi nokrakšķ koka zars. Tad izdzirdēja citu skaņu atvērās vārtiņi un uz grants celiņa atskanēja soļi.

-     Mammu? viņa iesaucās.

Acis atvērt negribējās bija tik patīkami vērst seju pret sauli, kas jauki sildīja. Bet atbildes nebija, un tad viņa iedomājās, ka nav

dzirdējusi motora troksni drudžaino, monotono, mammas zilai suņabūdiņai līdzīgās mašīnas motora troksni.

Eurūra nolaida kājas pie zemes un, acis neatvērusi, piebremzēja šūpoles, līdz tās apstājās. Viņai negribējās pārtraukt šo patīkamo mūzikas, saules un pēcpusdienas bezrūpību.

Pēkšņi viņai uzkrita kaut kāda ēna, un tūlīt kļuva auksti it kā vēsā dienā saulei priekšā būtu aizslīdējis mākonis. Eurūra atvēra acis un ieraudzīja virs sevis noliekušos kādu būtni. Aiz būtnes galvas spīdošās saules stari veidoja ap to gandrīz vai nimbu, tādēļ pret debesīm bija saskatāms tikai cilvēka siluets. Brīdi viņa tikai mirkšķināja acis, pārsteigta par galvā iešāvušos pēkšņo domu.

Par domu, ka Jēzus ir atgriezies. Ka viņš tagad stāv šeit. Un tas nozīmē, ka mamma ar tēti ir kļūdījušies, ka Dievs tiešām ir un pastāv arī visu mūsu grēku piedošana.

-     Sveika, meitenīt! balss ierunājās. Kā tevi sauc?

Jēzus šoreiz runāja norvēģiski.

-    Eurūra, Eurūra noteica un piemiedza vienu aci, lai labāk saskatītu vīrieša seju. Nebija ne bārdas, ne garu matu.

-     Vai tavs tētis ir mājās?

-     Viņš ir darbā.

-     Skaidrs. Tātad tu, Eurūra, mājās esi viena?

Eurūra gribēja atbildēt, bet kaut kas viņu apturēja. Kas īsti to viņa nesaprata.

-     Kas tu esi? viņa pajautāja.

-     Kāds, kuram jārunā ar tavu tēti. Bet mēs taču ari varam aprunāties, tu un es! Ja jau abi esam vientuļi. Vai ne?

Eurūra neatbildēja.

-     Kādu mūziku tu klausies? vīrs, norādot uz iPod, iejautājās.

-     Riannu, Eurūra atbildēja un nedaudz atstūma šūpoles atpakaļ. Ne tikai tādēļ, lai izkļūtu no ēnas, bet lai varētu labāk viņu saskatīt.

-    Jā, jā! vīrs ieteicās. Man mājās ir vairāki viņas diski. Varbūt vēlies kādu paņemt un paklausīties?

-    Dziesmas, kuru man nav, es klausos Spotify, viņa paskaidroja un nosprieda, ka šis izskatās diezgan parasts, vismaz nekādas lielas līdzības ar Jēzu tam nebija.

-     A, Spotify\ vīrs noteica un pietupēs. Tagad viņš bija ne tikai viena auguma ar Eurūru, bet pat nedaudz mazāks. Tā bija labāk.

-    Tad jau tu vari klausīties jebkādu mūziku!

-    Gandrīz, Eurūra atbildēja. Bet man ir tikai bezmaksas Spotify, un tur dziesmu starplaikos skan reklāma!

-    Un tā tev nepatīk?

-     Man nepatīk, ka viņi runā, jo tas sabojā noskaņojumu!

-     Vai tu zini, ka ir diski, kuros runā, un tas dziesmās ir pats labākais?

-    Nē, Eurūra atbildēja un piešķieba galvu pie pleca, prātodama, kāpēc viņš runā tik maigā balsī, jo tā neizklausījās pēc viņa dabiskās balss. Tādā tonī runāja viņas draudzene Emīlija, kad gribēja kaut ko palūgt, piemēram, aizņemties kādu mīļu apģērba gabalu vai ko citu, ko Eurūrai negribējās dot, jo tas viss radīja nekārtību.

-    Tad tev vajag paklausīties Pink Floyd disku!

-     Kas tie ir?

Vīrs pameta skatienu uz visām pusēm.

-     Mēs taču varam ieiet pie datora, un es tev parādīšu! Kamēr mēs gaidīsim tēti!

-    Vari man pateikt pa burtiem, un es atcerēšos!

-    Labāk jau parādīšu. Vienlaikus varēšu iedzert glāzi ūdens.

Eurūra paskatījās uz viņu. Tagad, kad viņš sēdēja zemāk par Eurūru, saule atkal spīdēja sejā, tomēr tā vairs nesildīja. Savādi! Viņa paliecās šūpolēs atpakaļ. Vīrs smaidīja. Starp viņa zobiem kaut kas pazibēja. It kā mēles galiņš, bet tas tūdaļ nozuda.

-    Nāc, iesim! viņš sacīja, piecēlās un ar roku satvēra vienu no šūpoļu virvēm.

Eurūra nolēca no šūpolēm un izslīdēja zem viņa rokas. Sāka iet uz mājas pusi. Dzirdēja viņa soļus sev aiz muguras. Un balsi:

-    Tev tas patiks, Eurūra! Apsolu!

Maiga balss, kā mācītājam konfirmācijas laikā. Tas bija tēta izteiciens. Varbūt šis tomēr ir Jēzus? Tomēr ir viņš Jēzus vai nav viņai negribējās, lai šis cilvēks kopā ar viņu ieietu mājā. Bet Eurūra turpināja iet. Ko gan viņa teiks tētim? Ka atteikusies ielaist mājā un iedot padzerties ūdeni viņa paziņam? Nē, tā rīkoties viņa nevarēja. Eurūra sāka iet lēnāk, lai iegūtu laiku padomāt un atrastu ieganstu

neielaist viņu mājā. Taču nespēja neko izdomāt, un, ejot aizvien lēnāk, viņš nāca tuvāk un tuvāk, un Eurūra jau dzirdēja viņa elpu. Smagu elpu it kā viņš būtu aizelsies, noejot vien šos dažus solus no šūpolēm. No viņa mutes jautās savāda smaka, atgādinot šķidrumu nagu lakas noņemšanai.

Līdz kāpnēm vēl pieci soļi. Iegansts. Divi soļi. Kāpnes. Aiziet! Nē. Viņi bija jau pie durvīm.

Eurūra norija siekalas.

-     Man liekas, ka tās ir ciet, viņa ieteicās. Būs jāpagaida ārā.

-    Tiešām? stāvēdams uz augšējā pakāpiena, vīrietis pajautāja un pārlaida skatienu apkārtnei, it kā aiz dzīvžoga cerētu ieraudzīt Eurūras tēti. Vai kaimiņus.

Meitene sajuta viņa rokas siltumu, kad tā pastiepās pāri viņas plecam. Satvēra durvju rokturi un nospieda to uz leju. Durvis atvērās.

-     Opā! viņš iesaucās. Viņa elpa bija kļuvusi vēl straujāka un balss mazliet ietrīsējās. Mums paveicās!

Eurūra pagriezās pret durvīm un ielūkojās priekštelpas pustumsā. Tikai glāzi ūdens. Un mūzika ar balsīm, kuras viņu itin nemaz neinteresēja. Varēja dzirdēt, kā tālumā darbojas zāles pļāvējs. Ļauns, agresīvs, uzmācīgs. Viņa pārkāpa pāri slieksnim.

-     Man vajag… viņa iesāka, spēji apstājās un tai pašā mirklī sajuta viņa roku uz sava pleca. It kā tā būtu iespiedusies viņas ķermenī. Juta viņa silto roku uz kakla blakus apkaklītei, sirds iepukstējās straujāk. Ierūcās vēl viens zāles pļāvējs, kaut gan tā tomēr nebija pļaujmašīna, bet mazas mašīnas motors.

-    Mammu! Eurūra iesaucās, izrāvās no vīrieša rokām, pašmauca viņam garām, nolēca uzreiz visus četrus pakāpienus un metās prom. Nosauca pār plecu:

-     Man jāpalīdz viņai atnest iepirkumus!

Meitene skrēja uz vārtiņiem, ieklausīdamās, vai aiz muguras neatskanēs viņa soļi, taču krosa apavu čirkstoņa uz grants bija gandrīz apdullinoša. Tikusi pie vārtiņiem, atrāva tos vaļā un ieraudzīja, ka viņas mamma pie garāžas kāpj ārā no mazās zilās mašīniņas.

-               Sveiks, draudziņ! mamma ierunājās un mazliet pasmaidīja.

-     Tev nu gan ir ātrums!

-     Te viens taujā pēc tēta, Eurūra izdvesa, saprotot, ka grants celiņš izrādījies garāks, nekā viņa bija domājusi: viņa bija paspējusi pat aizelsties. Viņš stāv uz kāpnēm.

-   Tiešām? māte pārjautāja un pasniedza meitai vienu iepirkumu maisiņu no aizmugures sēdekļa. Tad aizcirta mašīnas durvis un abas devās uz vārtiņiem.

Uz kāpnēm neviena nebija, bet mājas durvis joprojām stāvēja vaļā.

-    Vai viņš ir iekšā? māte jautāja.

-     Nezinu, Eurūra atbildēja.

Viņas iegāja mājā, bet Eurūra palika stāvam priekštelpā, tuvāk vaļējām durvīm. Māte devās garām istabai uz virtuvi.

-     Hallo? viņa dzirdēja mātes uzsaucienu. Hallo?

Tad viņa atgriezās priekštelpā, jau bez iepirkumu maisiņiem.

-    Te neviena nav, Eurūra!

-     Bet viņš te bija. Tiešām!

Māte izbrīnā paskatījās uz meitu un īsi iesmējās:

-     Protams, draudziņ! Kādēļ lai es tev neticētu?

Eurūra neatbildēja. Nezināja, ko sacīt. Kā lai paskaidro, ka tas varbūt bijis Jēzus? Vai Svētais Gars? Katrā ziņā tāds, ko visi nespēj ieraudzīt.

-Ja tas bija svarīgi, tad viņš droši vien atgriezīsies, māte sacīja un devās atpakaļ uz virtuvi.

Eurūra palika stāvam priekštelpā, kur aizvien vēl jautās saldā, smacējošā smaka.

35. NODAĻA

-     Saki man, vai personīgās dzīves tev nav?

Arnolds Folkestads atrāva skatienu no papīriem. Ieraudzījis pret durvju stenderi atspiedušos garā auguma vīru, pasmaidīja.

-     Nē, Harij, arī man tās nav!

-     Pulkstenis jau pāri deviņiem, bet tu joprojām esi šeit!

Arnolds iesmējās un savāca visus papīrus vienā kaudzītē.

-     Es vismaz taisos doties mājup, bet tu nupat atnāci! Cik ilgi domā sēdēt?

-     Ilgi nesēdēšu. Harijs paspēra platu soli uz Vīnes krēsla pusi un apsēdās. Un man vismaz ir sieviete, ar kuru kopā varu pavadīt brīvdienas!

-    Ak tā? Bet man ir bijusī sieva, ar kuru es izvairos pavadīt kopā brīvdienas.

-     Tiešām? To es nezināju.

-     Pareizāk civilsieva.

-    Vai kafija ir? Kas notika?

-    Kafija ir beigusies. Vienam no mums ienāca prātā sliktā doma, ka būtu laiks bildinājumam. Kopš tā brīža viss sāka ripot uz leju. Kad ielūgumi jau bija izsūtīti, es visu atcēlu, un tad viņa izvācās. Teica, ka tā nespējot dzīvot. Tas ir labākais, kas ar mani noticis, Harij!

-     Mm. Harijs novilka ar īkšķi un rādītājpirkstu pār acu plakstiņiem.

Arnolds piecēlās un paņēma jaku no āķīša pie sienas.

-    Vai jums tur iet smagi?

-     Nu tā. Šodien mēs atkritām atpakaļ. Valentīns Jertsens…

-Jā?

-    Mēs domājam, ka viņš ir Zāģētājs. Bet policistus viņš nav nogalinājis.

-    Vai esat pārliecināti?

-    Vismaz viens viņš to nedarīja!

-    Vai tie varētu būt vairāki?

-     Katrīne piedāvāja tādu versiju. Bet fakti rāda, ka deviņdesmit astoņos, komats, sešos procentos seksuāla rakstura slepkavību noziedznieks darbojas viens!

-    Tātad…

-    Viņa nepadevās. Aizrādīja, ka meiteni Trīvannā acīmredzot nogalinājuši divi slepkavas.

-    Vai tas bija tur, kur līķa daļas tika atrastas kilometra attālumā cita no citas?

-    Jā! Viņa uzskatīja, ka Valentīnam varēja būt kāds līdzzinātājs. Viņi varējuši tā rīkoties, lai maldinātu policiju.

-    Viņi mainās: nogalina un sagādā sev alibi?

-    Jā. Patiesībā tā ir noticis jau agrāk. Sešdesmitajos gados Mičiganā sastapās divi agrāk tiesāti izvarotāji. Ikreiz rīkojoties pēc kopīgi izstrādāta plāna, viņu noziegumi izskatījās pēc klasiskām sērijveida slepkavībām. Tās precīzi līdzinājās cita citai un atgādināja noziegumus, kādus tie bija izdarījuši jau agrāk, jo katram taču bija savas slimīgās fantāzijas, un tā abi nonāca FIB redzeslokā. Bet, kad vienam un pēc tam otram izrādījās dzelžains alibi vairāku slepkavību izdarīšanas laikā, viņus, protams, vairs neturēja aizdomās.

-    Veikli! Bet kādēļ tu domā, ka kaut kas līdzīgs nevarētu notikt šeit?

-    Deviņdesmit astoņi…

-     …komats, seši procenti. Vai tā nav mazliet aprobežota domāšana?

-     Pateicoties taviem procentiem attiecībā uz galveno liecinieku nāves cēloņiem, es noskaidroju, ka Asajevs nenomira dabiskā nāvē.

-     Bet tajā lietā tu vēl neko neesi uzsācis?

-     Nē. Lai tā pagaida, Arnold! Šī ir svarīgāka. Harijs atbalstīja galvu pret sienu un pievēra acis. Mūsu pauri darbojas diezgan līdzīgi, un es esmu ellīgi noguris! Tādēļ vienkārši atnācu pie tevis pajautāt, vai nevari man palīdzēt mazliet padomāt!

-    Es?

-    Mēs esam atpakaļ pie starta līnijas, Arnold! Un tavās smadzenēs ir dažas tādas rieviņas, kuru man acīmredzot nav.

Folkestads akurāti uzlika jaku uz krēsla atzveltnes un apsēdās.

-     Harij?

-Jā?

-    Tev nav ne jausmas, cik laba ir šada sajūta!

Harijs greizi pasmaidīja.

-     Labi. Motīvs.

-     Motīvs. Tātad starts. Jā!

-    Jā, esam uz starta. Kāds slepkavam varētu būt motīvs?

-     Aiziešu palūkot, Harij, vai tomēr neatradīšu mazliet kafijas!

Harijs norunāja visu pirmās kafijas krūzītes dzeršanas laiku un arī daļu no otrās tikai tad Arnolds tika pie vārda.

-      Es uzskatu, ka Renē Kalsnēsa slepkavība ir nozīmīga, jo tā ir izņēmums, jo tā neiederas kopējā ainā. Tas ir, tā gan iederas, gan neiederas. Tā nelīdzinās iepriekšējām, ar seksuālo vardarbību, sadismu un duramo ieroci saistītajām slepkavībām, bet atgādina policistu slepkavības, jo viņam ar trulu priekšmetu tika sadauzīta seja un visa galva.

-    Turpini, Harijs sacīja un atbīdīja krūzīti sāņus.

-     Es labi atceros Kalsnēsa slepkavību, Arnolds teica. Kad tā notika, es piedalījos policistu apmācības kursos Sanfrancisko un dzīvoju viesnīcā, kur no rītiem visiem pie durvīm gulēja avīze “The Gayzette".

-    Avīze homoseksuāļiem?

-      Šīs slepkavības aprakstam mazajā Norvēģijā bija veltīta visa pirmā lapa, un to dēvēja par vēl vienu geja slepkavību naida dēļ. Bet interesanti tas, ka nevienā norvēģu avīzē, ko vēlāk palasīju, nekas netika minēts par šādu gadījumu. Mani ieinteresēja, kā šī amerikāņu avīze spēja tik ātri un droši izdarīt secinājumus, tādēļ izlasīju visu rakstu. “The Gayzette” žurnālists rakstīja, ka slepkavībai bijušas visas klasiskās pazīmes: gejs, kurš provocējošā veidā izrāda visai pasaulei savu orientāciju, tiek nogrābts, aizvests uz kādu nomaļu vietiņu un pakļauts niknai, rituālai vardarbībai. Slepkavam ir šaujamierocis, bet

tam nepietiek ar vienkāršu Kalsnēsa nošaušanu vispirms ir jāsakropļo viņa seja. Jāiznīcina homofobija, sadauzot viņa pārāk skaisto, sievišķīgo homoseksuāļa ģīmīti, vai ne? Žurnālists secina, ka tā ir labi pārdomāta un izplānota geja slepkavība. Un vai zini, Harij? Manuprāt, šis secinājums nemaz nav tik dumjš!

-    Mm. Ja tu to sauc par geja slepkavību, tad tāda šeit neiederas. Nekas neliecina, ka pārējie upuri ir bijuši homoseksuāļi ne pirmie, ne ari policisti!

-    Varbūt ari ne, bet te interesants ir kas cits. Tu teici, ka vienīgā slepkavība, kuras izmeklēšanā tā vai citādi bijuši iesaistīti nogalinātie policisti, ir tieši Kalsnēsa nogalināšana, vai ne?

-     Pie tik neliela izmeklētāju skaita tā bieži notiek, Arnold, tādēļ tā var būt vienkārši sakritība.

-    Tomēr man ir sajūta, ka tas ir svarīgi!

-     Necel nu degunu gaisā, Arnold!

Sarkanbārdis šķita apvainojies.

-     Vai pateicu kaut ko muļķīgu?

-    Man ir sajūta. Es pateikšu, ja pienāks brīdis, kad tavas sajūtas kļūs par argumentu!

-    Tāpēc, ka tikai nedaudzi var ar to palielīties?

-    Tikai daži no mums. Turpini, bet nenovirzies, okay?

-     Kā vēlies. Tomēr varbūt ir atļauts bilst man ir sajūta, ka tu man piekriti?

-     Iespējams.

-     Tad es izmantošu izdevību, lai pateiktu, ka mums jāliek lietā visi resursi un jānoskaidro, kurš nogalināja to homiķi. Sliktākais, kas var notikt, jūs atrisināsiet vismaz vienu lietu. Labākajā gadījumā atklāsiet arī visu policistu slepkavību lietas!

-     Mm. Harijs iztukšoja kafijas krūzīti un piecēlās. Paldies, Arnold!

-     Paldies tev! Vecie policisti, tādi kā es, priecājas, ja kāds tajos ieklausās! Vai saproti? Starp citu, par bijušajiem: šorīt dežūrtelpā sastapu Silji Grāvsengu. Bija atnākusi nodot savu elektronisko atslēgu, viņai bija uzticēts… kaut kas.

-     Grupas vecākā.

-Jā. Vispār viņa jautāja par tevi. Es neko neteicu. Tad viņa nosauca tevi par meli. It kā tavs šefs esot viņai stāstījis, ka tavu atklāto noziegumu procents neesot visi simts. Viņš pieminējis Gusto Hansenu. Vai tā ir?

-     Mm. Zināmā mērā.

-     Zināmā mērā? Ko tas nozīmē?

-     Tas nozīmē, ka es šo lietu izmeklēju un nevienu nearestēju. Kāda Silje likās?

Arnolds Folkestads piemiedza vienu aci un paskatījās uz Hariju, it kā tēmēdams uz viņu vai kaut ko meklēdams viņa sejā.

-    Jā! Kāda viņa likās… Viņa taču ir brīnišķīga meitene, šī Silje Grāvsenga! Uzaicināja mani uz Ēkemu, uz treniņu šaušanā. Vienkārši tāpat.

-     Mm. Un ko tu atbildēji?

-     Atrunājos ar sliktu redzi un drebuļiem. Teicu: lai trāpītu, mērķim jāatrodas pusmetra attālumā no manis! Viņa pieņēma manu atbildi, bet vēlāk man radās jautājums: kam viņai šādi treniņi, ja vairs nevajag kārtot policijas eksāmenu šaušanā?

-Jā gan, Harijs piekrita. Bet gadās taču tā, ka cilvēkiem patīk šaut tikai šaušanas pēc!

-     Tā gadās, Arnolds noteica un piecēlās. Tomēr jāatzīst, ka viņa izskatījās lieliski!

Harijs noskatījās, kā kolēģis izklibo pa durvīm. Viņš brīdi padomāja, tad sameklēja Nēdreeikeres lensmaņa telefona numuru un piezvanīja. Pēc tam sēdēja un apsvēra viņa sacīto. Bertils Nilsens tiešām nebija piedalījies Renē Kalsnēsa lietas izmeklēšanas procesā kaimiņu komūnā Drammenē. No otras puses, viņš bija dežurējis brīdī, kad atskanējis telefona zvans: upē pie Eikersāgas guļot automašīna, un, tā kā nav bijis skaidrs, kurā komūnas robežas pusē tā atrodas, Nilsens izbraucis uz notikuma vietu. Viņa teica arī, ka Drammenes policija un KR1P0S norājuši viņus, jo Nilsens izbraukājis mīksto zemi, kurā varētu būt palikuši riepu nospiedumi. “Tādēļ droši vien varētu sacīt, ka viņam bijusi netieša ietekme uz izmeklēšanas gaitu.”

Kad Stole Eune novietoja mašīnu garāžā un pa grants celiņu devās uz mājas pusi, pulkstenis rādīja gandrīz desmit un saule jau sen

bija nolaidusies aiz rietumpuses zaļajiem pakalniem. Ne virtuvē, ne istabā nebija gaismas. Nekā neparasta gadījās, ka viņa agri devās pie miera.

Viņš juta, kā ķermeņa smagums spiež uz ceļu locītavām. Ak Dievs, cik viņš bija noguris! Eune atvēra durvis. Viņš bija aizvadījis garu dienu, tomēr cerēja, ka sieva vēl negulēs un abi varēs mazliet parunāties. Viņš varēs izrunāties. Eune bija paklausījis Harija padomam un sazinājies ar savu kolēģi, kurš bija pieņēmis viņu savā mājas birojā. Bija izstāstījis par uzbrukumu ar nazi, par to, ka bijis pārliecināts: viņam jāmirst. Viņš bija izdarījis visu, un tagad vajadzēja tikai izgulēties. Aizmigt.

Eune atslēdza durvis un iegāja mājā. Uz pakaramā karājās Eurūras jaka. Atkal jauna! Ak Dievs, kā meitēns aug! Eune nometa apavus, izslējās un ieklausījās mājas klusumā. Bija grūti pateikt, kāpēc, bet likās, ka mājā ir klusāk nekā parasti. Pietrūka kaut kādu skaņu, kuras viņš agrāk nebija ievērojis, tad, kad tās šeit bija.

Viņš devās pa kāpnēm uz otro stāvu. Katrs solis padevās aizvien lēnāks kā pārslogotam motorolleram pret kalnu. Vajadzētu sākt trenēties un nomest kilogramus desmit! Tas būtu labi miegam, labi labsajūtai un garajām darba dienām, dzīves ilguma palielināšanai, labi seksuālajai dzīvei un pašsajūtai, īsi sakot labi. Un lai velns parauj, ja viņš to nedarīs!

Viņš smagi aizvilkās garām Eurūras guļamistabas durvīm.

Apstājās, nedaudz vilcinājās. Pagriezās atpakaļ un atvēra durvis.

Eune vēlējās tikai paskatīties uz meitu, kad viņa guļ. Tā viņš mēdza darīt arī agrāk. Drīz vien tāda rīcība vairs neliksies dabiska, jo viņš sāka ievērot, ka Eurūra jau pievērš uzmanību šādām lietām. Nebija jau tā, ka viņa nevarētu tēva klātbūtnē izģērbties, bet tik mierīgi viņa pa māju vairs nejoņoja. Un, kad viņš ievēroja, ka tas viņai vairs nešķiet dabiski, tad ari viņš tā vairs neuzskatīja. Tomēr viņam gribējās izmantot momentu un paskatīties, ka meita mierīgi guļ, pasargāta no visa tā, ko viņam šodien nācies piedzīvot.

Tomēr viņš negāja iekšā. Gan jau ieraudzīs viņu rīt pie brokastu galda.

Stole nopūtās, aizvēra durvis un iegāja vannasistabā. Iztīrīja zobus, noskaloja seju. Izģērbās un, turot drēbes rokā, devās uz

guļamistabu. Novietoja apģērbu uz krēsla atzveltnes un gribēja jau likties gultā, kad pēkšņi apstājās un vēlreiz pabrīnījās: valdīja klusums. Kaut kā pietrūka. Vai ledusskapja dūkoņas? Varbūt ventilācijas lūciņas sīkšanas, kura parasti stāvēja vaļā?

Viņš saprata, ka vairs nespēj par to domāt, un ieslīdēja zem segas. Uz tās dusēja Ingridas matu cirtas. Viņam gribējās pastiept roku un noglāstīt sievas galvu, muguru sajust, ka viņa tur ir. Bet viņai bija trausls miegs, un viņa necieta, ka tiek modināta. To taču Stole zināja. Viņš jau gribēja aizvērt acis, tad pārdomāja.

-     Ingrida?

Atbildes nebija.

-     Ingrida?

Klusums.

Tas nebija steidzami. Viņš atkal aizvēra acis.

-    Jā? Stole juta, ka sieva pagriežas uz viņa pusi.

-     Nekas, viņš nomurmināja. Tikai… Šī lieta…

-     Saki, ka tu negribi!

-     Kādam tas jādara! Tas izskanēja ļoti parasti.

-     Labāku par tevi viņi nevienu neatradīs.

Stole atvēra acis. Paskatījās uz sievu un noglāstīja viņas silto, apaļo vaidziņu. Reizēm nē, biežāk nekā tikai reizēm nebija labāka cilvēka par viņu.

Stole Eune aizvēra acis. Un tas atnāca. Miegs. Apziņa izzuda. Sākās īstie murgi.

36. NODAĻA

Slapjie villu jumti pēc īsās, spēcīgās lietusgāzes spoži dzalkstījās rīta saules staros.

Mikaēls Belmans piespieda zvana pogu un pārlaida skatienu apkārtnei.

Sakopts dārziņš. Tāda izveidei laika atliek vienīgi pensionāriem.

Atvērās durvis.

-    Mikaēl! Cik patīkami!

Viņš izskatījās vecāks. Tikai tas pats asais zilo acu skatiens.

-    Nāc iekšā!

Mikaēls paberzēja slapjās apavu zoles uz kājslauķa un iegāja mājā. Kaut kas smaržoja, liekot atcerēties pašam savu bērnību, tomēr viņš nespēja to atšķirt un identificēt.

Viņi apsēdās viesistabā.

-    Tu esi viens! Mikaēls konstatēja.

-    Sieviņa ir pie vecākā. Viņiem mazliet ievajadzējās vecmāmiņas palīdzību, un viņa nav lūdzama. Viņš plati pasmaidīja. Patiesībā biju nodomājis sazināties ar tevi! Pilsētas dome vēl nav pieņēmusi galīgo lēmumu, bet mēs abi taču zinām, ko tie vēlas, un droši vien būtu dīvaini, ja mēs nepiesēstu un mazliet neaprunātos par to, kā rīkosimies! Es runāju par pienākumu sadali un tamlīdzīgi.

-   Jā, Mikaēls piekrita. Varbūt vari uzvārīt kafiju?

-    Kā, lūdzu? Kuplās uzacis uzrāvās augstu uz vecā vīra pieres.

-   Ja jau kādu brītiņu sēdēsim, tad varbūt krūzīte kafijas netraucēs?

Vīrietis uzmanīgi nopētīja Mikaēlu.

-Jā. Jā, protams. Nāc, mēs varam apsēsties virtuvē!

Mikaēls viņam sekoja. Pagāja garām ari ģimenes fotogrāfijām uz galdiņa un skapīša. Tās viņam atgādināja barikādes piekrastē D dienā veltīgu aizsardzības pasākumu pret iebrukumu no ārienes.

Virtuve bija puslīdz modernizēta, it kā pieļaujot kompromisu starp vedeklas minimālajām prasībām par virtuves labiekārtojumu un mājas sākotnējo iedzīvotāju vēlmi nomainīt nederīgo ledusskapi, un punkts.

Kamēr vecais virs no augšējā skapīša ar matēta stikla durtiņām izņēma kafijas paciņu, noņēma gumijas apsaiti un ar dzeltenu mērkarotiti iemērīja kafiju, Mikaēls Belmans apsēdās, nolika uz galda MP3 atskaņotāju un nospieda taustiņu. Vāji un metāliski ieskanējās Trulsa balss: “Kaut gan mums ir iemesls uzskatīt, ka sieviete ir prostitūta. Var taču būt, ka pie stūres sēdēja kāds cits, nevis jūsu dēls, jo šofera fotogrāfijas mums nav.”

Bijušā policijas priekšnieka balss likās tāla, bet nekādu blakus trokšņu nebija, tādēļ vārdi bija labi saklausāmi: “Tādā gadījumā jums nav pat lietas! Nē, labāk aizmirstiet visu!”

Mikaēls redzēja, kā kafija birst ārā no mērkarotītes. Vecais virs nodrebēja, izslējās un sastinga, it kā pie vēdera kāds būtu pielicis viņam pistoles stobru.

Trulsa balss: “Paldies! Darīsim tā, kā tu saki!”

“Berencens no Orgnoza vai tā bija?”

“Pareizi!”

“Paldies, Berencen! Jūs labi strādājat.”

Mikaēls apturēja ierakstu.

Vecais lēni pagriezās. Viņa seja bija nobālējusi. Kā līķim, Mikaēls Belmans nodomāja. Un patiesībā tā ir vispiedienīgākā sejas krāsa mironim.

Vecā vīra lūpas vairākkārt sakustējās.

-   Tu gribi jautāt: kas tas ir? Mikaēls Belmans ierunājās. Atbilde ir šāda: tas ir pensionējies policijas priekšnieks, kurš izdara spiedienu uz amatpersonu, lai nepieļautu, ka viņa dēls tiek pakļauts izmeklēšanai un sodīts, tāpat kā visi šis valsts iedzīvotāji.

Vecā vīra balss izskanēja līdzīgi vējam tuksnesī:

-    Viņa tur pat nebija! Es runāju ar Sondri. Viņa mašīna sadegušā dzinēja dēļ kopš maija atrodas remontdarbnīcā. Viņš nevarēja tur būt!

-     Vai nav aizvainojoši? Mikaēls pajautāja. Prese un pilsētas dome uzzinās, kā tu mēģināji ietekmēt policistu, kaut gan tas pat nebija vajadzīgs, lai glābtu savu dēlu!

-     Nav taču nekādas mašīnas, ne arī prostitūtas fotogrāfijas, vai ne?

-     Vairs nav, protams. Tu taču liki to iznīcināt. Un, kas lai zina, varbūt tā tika uzņemta pirms maija?

Mikaēls pasmaidīja. Negribēja, taču nespēja atturēties.

Vecā vīra vaigos atgriezās sārtums, arī balss atkal kļuva zema:

-    Tu taču nedomā, Belman, ka tiksi sveikā cauri?

-    Es nezinu. Zinu tikai to, ka pilsētas dome negribēs redzēt policijas priekšnieka amatā korumpētu personu, kura vaina ir viegli pierādāma.

-     Ko tu gribi, Belman?

-     Labāk pajautā pats sev: ko gribi tu? Mierīgu dzīvi ar laba un godīga policista reputāciju? Jā? Un tu redzēsi, ka mēs nemaz neesam tik dažādi, jo tieši to pašu vēlos arī es. Es vēlos mierīgi darīt savu darbu, vēlos atšķetināt policistu slepkavību lietas bez nolādētās pilsētas domes locekles iejaukšanās, un es vēlos iegūt laba policista reputāciju. Tātad kā mēs abi sasniegsim šos mērķus?

Belmans nogaidīja, līdz pārliecinājās, ka vecais ir pietiekami saņēmies, lai spētu sekot viņa teiktajam.

-    Es gribu, lai tu pasaki pilsētas domei, ka esi pamatīgi izpētījis šo lietu un izmeklētāju profesionalitāte ir atstājusi uz tevi tik labvēlīgu iespaidu, ka nesaskati nekādu jēgu iesaistīties un pārņemt vadību savās rokās, gluži pretēji tu uzskati, ka šāda rīcība vājinātu iespējas atrisināt šo lietu. Tev jāizvirza jautājums par pilsētas domes locekles sociālo lietu jautājumos profesionalitāti šī jautājuma izvērtēšanā, jo viņai vajadzētu zināt, ka policijas darbam jābūt metodiskam un ilglaicīgam un ka viņa, šķiet, kritusi panikā, un ka mēs visi šīs lietas dēļ jūtam spiedienu, bet prasības ir jāuzstāda gan politiskajiem, gan profesionālajiem vadītājiem, un nedrīkst zaudēt galvu situācijās, kad tā ir visvairāk nepieciešama. Galva tātad. Tādēļ tu uzstāj, lai esošais policijas priekšnieks turpinātu savu darbu bez jebkādas iejaukšanās, jo, tavuprāt, tas dos vislabākos rezultātus. Un līdz ar to tu atsauc savu kandidatūru.

Belmans no iekškabatas izņēma aploksni un uzmeta to uz galda.

-    Tas ir īss izklāsts no vēstulē uzrakstītā, kura adresēta personīgi pilsētas domes priekšsēdētājam. Vari to vienkārši parakstīt un nosūtīt. Kā redzi, tai pat ir uzlīmēta pastmarka! Starp citu, kad no priekšsēdētāja būšu saņēmis apmierinošu atbildi attiecībā uz pieņemto lēmumu, iegūsi savā rīcībā šo MP3 atskaņotāju. Mikaēls pamāja ar galvu uz kafijas kannas pusi. Kā ir, vai kafija mums sanāks?

Harijs iedzēra malku kafijas un paskatījās uz savu pilsētu.

Policijas pārvaldes ēdnīca atradās pēdējā stāvā, un no tās logiem pavērās skats uz Ēkebergu, fjordu un jauno pilsētas kvartālu, kas sāka slieties Bjērvīkā. Bet Harijs vispirms meklēja vecos orientierus. Cik reižu lenča laikā, cīnīdamies ar vēlmi uzsmēķēt un iedzert, viņš bija te sēdējis un mēģinājis paraudzīties uz savām problēmām no cita viedokļa, ar citām acīm, ieraudzīt tās citā perspektīvā, bet iestāstot sev, ka neies ārā uz terases uzsmēķēt, līdz nebūs izdomājis vismaz vienu pārbaudāmu hipotēzi?

Harijam likās, ka viņš ilgojas pēc visa tā.

Vienu vienīgu hipotēzi. Tādu, kas nav tikai iedomas, bet balstās uz iespēju to pārbaudīt.

Harijs pacēla kafijas krūzīti. Tad nolika to atpakaļ uz galda. Neviena malka, iekams smadzenes nebūs kaut ko izdomājušas! Motīvs. Viņi tik ilgi bija triekušies ar galvu sienā, ka varētu būt pienācis laiks sākt citviet. Tur, kur ir gaišs.

Nočīkstēja krēsls. Harijs pacēla galvu. Bjērns Holms. Neizšļakstinot ne lāsīti, viņš nolika uz galda krūzi ar kafiju, noņēma savu rastamanu cepuri un sabužināja sarkano matu ērkuli. Harijs izklaidīgi vēroja kolēģa kustības. Vai viņš gribēja, lai galvas ādai piekļūst vairāk gaisa? Varbūt gribēja izvairīties no bieži redzamā “mati-kā-pielīmētigalvai” izskata, no kā tik ļoti baidījās viņa paaudze, bet kas Oļegam, šķiet, patika. Dažas matu šķipsnas pielipušas nosvīdušajai pierei virs raga brillēm. Izglītotais grāmatu tārps, tīkla onānists, pašpārliecinātais urbānists, kurš pielāgojis sev zaudētāja imidžu, viltotu autsaidera lomu. Vai tāds viņš bija cilvēks, kuru viņi meklē? Varbūt tas bija pilsētā dzīvojošs lauku puisis sārtiem vaigiem, gaišzilos džinsos un praktiskos apavos, kurš apmeklē tuvāko frizētavu, mazgā

kāpņu telpu, kad pienāk viņa kārta, ir pieklājīgs un izpalīdzīgs un par kuru neviens neteiks sliktu vārdu? Nepārbaudāmas hipotēzes. Kafijas malka nebūs.

-     Nu? Bjērns ievaicājās un atļāvās sev lielu kafijas guldzienu.

-     Nu… Harijs iesāka. Viņš nekad nebija Bjērnam pajautājis, kāpēc laucinieks staigā regeja fanu, nevis kovboju cepurē. Domāju, ka mums vajadzētu rūpīgāk papētīt Renē Kalsnēsa slepkavības apstākļus. Jāaizmirst par motīvu un jāskatās tikai uz tehniskiem faktiem. Mums tātad ir lode, ar kuru viņš beigās tika nogalināts. Deviņu milimetru lode. Visizplatītākais kalibrs pasaulē. Kas to lieto?

-    Visi, absolūti visi. Pat mēs.

-    Mm. Vai zināji, ka miera laikā visā pasaulē policisti izdara četrus procentus slepkavību? Trešās pasaules valstīs šis skaitlis ir deviņi procenti. Tādējādi mūsu profesijas cilvēki nogalina vairāk par jebkuras citas profesijas cilvēkiem pasaulē.

-    Ak Dievs! Bjērns nopūtās.

-     Viņš joko! Katrīne sacīja. Viņa pievilka krēslu pie galdiņa un nolika sev priekšā lielu, kūpošu krūzi ar tēju. Septiņdesmit divos procentos gadījumu, kad cilvēki izmanto statistiku, tie pagrābj skaitļus no gaisa!

Harijs iesmējās.

-     Vai tas ir uzjautrinoši? Bjērns painteresējās.

-     Tas ir joks! Harijs atbildēja.

-    Kā tad tā? Bjērns nesaprata.

-     Pajautā viņai.

Bjērns paskatījās uz Katrīni. Viņa smaidot maisīja krūzītē tēju.

-     Es nesapratu! Bjērns pārmetoši paskatījās uz Hariju.

-Joks runā pats par sevi! Viņa tos septiņdesmit divus procentus

nupat izdomāja, vai ne?

Bjērns apjucis nogrozīja galvu.

-     Tas ir kā paradokss, Harijs paskaidroja. Kā grieķis, kurš apgalvo, ka visi grieķi melo!

-    Bet tas vēl nenozīmē, ka tā nav taisnība, Katrīne sacīja. Par tiem septiņdesmit diviem procentiem tātad. Un tu, Harij, domā, ka slepkava ir policists?

-              To es neteicu. Harijs pasmējās un aizlika rokas aiz pakauša.

-     Es tikai sacīju…

Viņš apklusa. Juta, ka mati uz pakauša saceļas stāvus. Vecie labie pakauša mati. Hipotēze. Viņš ielūkojās savā kafijas krūzītē. Tagad tiešām sagribējās iedzert malku.

-    Policists! Harijs atkārtoja, pacēla acis un ieraudzīja, ka pārējie divi blenž uz viņu.

-     Renē Kalsnēsu nogalināja policists!

-     Ko? Katrīne pārjautāja.

-    Tā ir mūsu hipotēze. Bija deviņu milimetru lode, tāda pati, kādu izmanto dienesta pistolēs Heckler & Koch. Netālu no nozieguma vietas atrada policista steku. Tā ir arī vienīgā no pirmajām slepkavībām, kurai ir tieša līdzība ar policistu slepkavībām. Viņu sejas ir sakropļotas. Vairums no pirmajām bija seksuāla rakstura slepkavības, bet šīs ir aiz naida. Kādēļ cilvēks ienīst?

-     Tu atgriezies pie motīva, Harij! Bjērns iebilda.

-     Ātri kāpēc?

-     Greizsirdība, Katrīne ieteicās. Atriebība par to, ka cilvēks ticis pazemots, atraidīts, noniecināts, izsmiets, zaudējis sievu, bērnus, brāli, māsu, nākotnes iespējas, lepnumu…

-     Pietiek! Harijs sacīja. Mūsu hipotēze ir šāda slepkavam ir kaut kāds sakars ar policiju. Un, balstoties uz to, mums vēlreiz jāpārskata Renē Kalsnēsa lieta un jānoskaidro, kurš viņu nogalināja!

-     Lieliski! Katrīne atbildēja. Bet, kaut arī ir netieši pierādījumi, es nesaprotu, kāpēc pēkšņi kļuvis tik skaidrs, ka mēs meklējam policistu.

-    Vai ir kāds, kurš var piedāvāt labāku hipotēzi? Skaitīšu no pieci līdz nullei… Harijs izaicinoši paskatījās uz pārējiem.

Bjērns iestenējās.

-    Tikai nesaki, Harij, ka mēs braucam uz turieni!

-     Ko?

-     Ja pārvaldē izdzirdēs, ka mēs sākam medības uz savējiem…

-    Pārcietīsim! Harijs atbildēja. Šobrīd mums nav izejas punkta, bet ar kaut ko ir jāsāk. Sliktākajā gadījumā atrisināsim vecu slepkavības lietu. Labākajā atradīsim…

Katrīne pabeidza viņa teikumu:

-     …to, kurš nogalināja Beāti.

Bjērns iekoda apakšlūpā, tad paraustīja plecus un pamāja ar galvu, ka piekrīt.

-    Labi! Harijs sacīja. Katrīn, tu pārbaudīsi pazaudēto vai nozagto dienesta pistoļu sarakstu. Noskaidro, vai Renē ir bijuši sakari ar kādu no policijas! Bjērn, pārbaudi tehniskos pierādījumus saistībā ar mūsu hipotēzi! Paraudzīsim, vai neatklāsies kaut kas jauns.

Bjērns un Katrīne piecēlās.

-    Es pienākšu, Harijs noteica.

Viņš noskatījās, kā abi dodas cauri ēdamzālei uz durvīm, ievēroja, kā viņi apmainās skatieniem ar policistiem, kuri sēdēja pie blakusgaldiņa, tie, kā viņš zināja, ietilpa lielās izmeklētāju grupas sastāvā. Viens no tiem kaut ko pateica, un visi izplūda smieklos.

Harijs aizvēra acis un aizdomājās. Viņš meklēja atbildi. Kas varēja būt noticis? Uzdeva sev to pašu jautājumu, ko Katrīne: kādēļ pēkšņi kļuva skaidrs, ka viņiem ir jāmeklē policists? Kaut kas taču bija noticis! Harijs koncentrējās, iegrima kā pussnaudā, zināja, ka tas līdzinās sapnim un ir jāpasteidzas, pirms tas izgaist. Viņš lēni iegrima sevī, ienira līdzīgi dziļūdens nirējam bez lukturīša un ar tausti sāka rakņāties zemapziņas tumsā. Kaut ko atrada, pataustīja. Tam bija kaut kāda saistība ar Katrīnes joku. Joks. Joks, kas runā pats par sevi. Vai slepkava arī runā pats par sevi? Doma izgaisa, un tūlīt viņš tika izgrūsts atpakaļ gaismā. Harijs atvēra acis, un atgriezās skaņas: šķīvju šķinda, sarunas, smiekli. Velns, velns! Viņš gandrīz bija notvēris šo domu, bet tagad bija jau par vēlu! Viņš zināja vienīgi to, ka šis joks uz kaut ko norāda, ka tas bijis līdzīgs katalizatoram kaut kur dziļi viņā. Šobrīd viņš nespēja to aizsniegt, taču cerēja, ka tas pacelsies virspusē pats. Tomēr reakcija bija kaut ko devusi tā norādīja virzienu, izejas punktu. Pārbaudāmu hipotēzi. Harijs ieņēma lielu malku no krūzītes, piecēlās un izgāja uz terases izsmēķēt cigareti.

Pierādījumu un konfiscēto lietu noliktavā saņēmis divas plastmasas kastes, Bjērns Holms parakstījās tām pievienotajā inventāra sarakstā.

Viņš paņēma kastes sev līdzi uz Krimināltehnisko nodaļu, kas atradās KRIPOS blakusēkā Brīnā, un ķērās pie pierādījumiem no pirmās slepkavības.

Vispirms viņu pārsteidza pati lode, kas tika atrasta Renē galvā. Pirmkārt, izejot cauri miesai, skrimšļiem un kaulam, kuri ir diezgan mīksts un pakļāvīgs materiāls, tā bija pamatīgi deformēta. Otrkārt, nogulējusi gadu šajā kastē, lode nebija apsūbējusi. Vecums, protams, neatstāj uz svina pārāk redzamas pēdas, bet Bjērnam likās, ka šī lode izskatās dīvaini jauna.

Viņš aplūkoja nozieguma vietā uzņemtās upura fotogrāfijas. Nedaudz aizkavējās pie tuvplāna sejas puses ar lodes atstāto caurumu un salauzto vaigakaulu. Uz mirdzoši baltā kaula bija melns plankums. Bjērns paņēma lupu. Plankums atgādināja caurumu zobā, bet vaigakaulā melnu caurumu nemēdz būt. Eļļas plankums no sadauzītās mašīnas? Sapuvušas lapas gabaliņš vai sakaltušas dūņas no upes? Viņš paņēma sekcijas atskaiti.

Meklēja, līdz atrada.

Melnas lakas gabaliņš, pielipis pie maxillaris augšžokļa nerva. Izcelsme nezināma.

Laka uz vaigakaula. Tiesu patologi parasti neraksta vairāk tikai to, par ko spēj atbildēt, reizēm pat mazāk.

Bjērns pārlūkoja fotogrāfijas, līdz atrada mašīnu. Sarkanu. Tātad tā nav mašīnas laka!

Viņš pasauca no savas vietas:

-     Kim Ērik!

Pēc sešām sekundēm durvīs parādījās galva.

-     Vai tu sauci?

-    Jā. Tu biji izmeklētāju grupā Miteta slepkavības vietā Drammenē. Vai atradāt melnas lakas daļiņas?

-     Laku?

-Jā. Tā varētu rasties no sitamieroča, ja sit šādi… Bjērns nodemonstrēja, paceļot dūri un strauji nolaižot to kā spēlē akmens-šķēres-papīriņš, …ādā rodas caurums, vaigakauls salūst un izspiežas uz āru, bet tu turpini sist pa asajiem stobrkauliem ar tādu spēku, ka no tava sitamieroča atlobās laka!

-     Nē.

-     Okay. Paldies!

Bjērns Holms noņēma vāciņu otrajai kastei, kurā atradās Miteta lietas materiāli, bet pamanīja, ka jaunais kriminālists turpina stāvēt pie durvīm.

-    Jā? nepaceļot galvu, Bjērns ievaicājās.

-     Tā bija tumši zila!

-     Kas?

-    Laka. Un tā nebija uz vaigakaula. Tā bija uz žokļa kaula salauztās virsmas. Mēs izdarījām analīzi. Tā ir ļoti parasta laka, ko izmanto dzelzs instrumentu pārklāšanai. It labi turas un aizkavē rūsas veidošanos.

-    Vai ir kādi priekšlikumi kas tas varētu būt par instrumentu?

Bjērns redzēja, kā Kims Ēriks burtiski izaug viņa acu priekšā.

Viņš personīgi bija apmācījis Kimu, un tagad skolotājs jautā, vai skolniekam esot “kādi priekšlikumi”!

-    Nav iespējams pateikt. To izmanto visur.

-     Okay, tas ir viss!

-     Bet man ir priekšlikums!

Bjērns paskatījās uz kolēģi, kurš vai plīsa aiz svarīguma apziņas. Viņš var kļūt par labu speciālistu.

-    Klāj vaļā!

-     Domkrats! Visās mašīnās taču ir domkrati, bet bagāžniekā tā nebija!

Bjērns pamāja ar galvu. Viņam gandrīz nepietika dūšas to pateikt.

-     Tā mašīna, Kim Ērik, bija 2010. gada Volkswagen Sharan. Ja pārbaudīsi, tad atklāsi, ka tas ir viens no nedaudzajiem modeļiem, kura komplektācijā domkrats neietilpst.

-    Ā! Jaunieša seja sašļuka kā pārdurta volejbola bumba.

-     Bet paldies par palīdzību, Kim Ērik!

Protams, viņš kļūs par labu speciālistu. Bet tikai pēc dažiem gadiem.

Bjērns uzmanīgi pārbaudīja Miteta kastes saturu.

Vairāk nekā pārsteidzoša tajā nebija.

Viņš uzlika kastei vāku un devās uz kabinetu koridora galā. Pieklauvēja pie atvērtajām durvīm. Mazliet apjucis, nopētīja kabinetā sēdošā spīdīgo pakausi, līdz atskārta, ka tas ir Rūars Midstūens,

vecākais un pieredzējušākais kriminālists viens no tiem, kuriem savulaik bija radušās zināmas grūtības, kad par šefu tika nozīmēts ne vien gados jaunāks darbinieks, bet turklāt arī sieviete. Tomēr pamazām viss nokārtojās kad viņš saprata, ka Beāte Lenna ir labākais, kas ar viņu nodaļu varēja notikt.

Midstūens bija nupat atgriezies darbā pēc vairāku mēnešu ilgas slimošanas, jo viņa meita, dodoties mājup no klinšu kāpšanas sienas pilsētas austrumdaļā, bija gājusi bojā satiksmes negadījumā. Viņa ar savu velosipēdu tika atrasta grāvī, bet mašīnas šoferis vēl nav aizturēts.

-     Nu, Midstūen?

-     Nu, Holm?

Midstūens pagriezās krēslā, paraustīja plecus un pasmaidīja, mēģinādams nodemonstrēt milzu enerģijas pazīmes, kuras viņam gan nebija. Kad viņš atkal ieradās darbā, Bjērns gandrīz nebija pazinis viņa apaļo, pietūkušo seju. Acīmredzot tādi bija parastie antidepresantu blakusefekti.

-     Vai policistu steki vienmēr ir bijuši melni?

Kriminālisti bija pieraduši pie dīvainiem jautājumiem, tādēļ Midstūens pat uzaci nesarauca.

-     Katrā ziņā tie vienmēr ir bijuši tumši. Midstūens, tāpat kā Bjērns Holms, bija uzaudzis Estretūtenē, bet viņu bērnības dialekta iezīmes parādījās, tikai runājot vienam ar otru. Bet kādu laiciņu deviņdesmitajos gados tie, manuprāt, bija zili. Tas ellīgi kaitināja.

-     Kas tieši?

-    Tas, ka mēs pastāvīgi mainām krāsas, ka nevaram turēties pie vienas, noteiktas. Vispirms mašīnas ir melni baltas, pēc tam tās ir baltas ar sarkanām un zilām svītrām, un tagad tām jābūt baltām ar melnām un dzeltenām svītrām! Tāda nepastāvība iedragā uzticību. Tāpat kā tās nožogojuma lentes Drammenē.

-     Kādas lentes?

-     Kims Ēriks bija Miteta slepkavības vietā un atrada kaut kādas policijas nožogojuma lentes gabaliņus. Viņš domāja, ka tā tur varētu būt palikusi pēc iepriekšējās slepkavības, jo viņš… mēs taču abi toreiz tur bijām, bet es vienmēr aizmirstu tā geja vārdu…

-     Renē Kalsnēss.

-     Bet tādi jaunie cilvēki kā Kims Ēriks taču neatceras, ka toreiz policijas nožogojuma lentes bija gaiši zilas ar baltu, Midstūens teica un pasteidzās piebilst, it kā baidītos radīt nepareizu priekšstatu:

-     Tomēr Kims Ēriks var kļūt par labu speciālistu!

-     Es ari tā domāju.

-    Labi. Midstūena žokļu muskuļi darbojās ap košļājamo gumiju.

-     Tad esam vienojušies.

Atgriezies savā kabinetā, Bjērns tūlīt piezvanīja Katrinei un palūdza, lai viņa uzkāpj otrajā stāvā uz policijas iecirkni, noskrāpē nedaudz lakas no viņu stekiem un ar kurjeru aizsūta uz Brīnu.

Tad viņš brīdi sēdēja un prātoja par to, ka neapzināti bija devies uz kabinetu koridora galā, kurp vienmēr bija gājis, lai saņemtu atbildes. Acīmredzot bijis tā aizrāvies ar darbu, ka vienkārši piemirsies viņas tur vairs nav. Tajā kabinetā tagad strādāja Midstūens. īsu brīdi viņš iedomājās, ka spēj saprast Midstūenu, ka spēj saprast to, kā ilgas pēc cita cilvēka izsūc enerģiju, neļauj neko darīt un vispār liek sajust katras ierosmes bezjēdzību. Bjērns noskurinājās. Nokratīja domu par Midstūena apaļo, pablīdušo seju. Bjērnam bija sajūta, ka viņiem beidzot ir pavediens.

Harijs, Katrīne un Bjērns sēdēja uz Operas nama jumta un skatījās uz Hūvedejas salu un Gresholmeni.

Harijs bija ieteicis atnākt uz šejieni, jo uzskatīja, ka visiem nepieciešams iziet svaigā gaisā.

Bija silts, apmācies vakars. Tūristi jau sen bija nozuduši, un viņu rīcībā bija viss marmora jumts līdz pat Oslofjordam, kurā atmirdzēja ugunis no Ēkebergosenes, Havnelāgeretas un pat no kāda dāņu kuģa pie piestātnes Vippetangenē.

-     Es vēlreiz pārskatīju visas policistu slepkavibu lietas, Bjērns sacīja. Papildus pierādījumiem Miteta lietā ir atrasti arī mazi lakas gabaliņi Venneslā un Nilsena slepkavību vietās. Tā ir parasta laka, kādu izmanto daudziem nolūkiem, arī policistu steku pārklājumam.

-     Labi, Bjērn! Harijs uzslavēja.

-     Un vēl: nožogojuma lentes gabaliņi, ko atrada Miteta slepkavības vietā. Tie nevarēja būt palikuši pēc Kalsnēsa slepkavības, jo toreiz lietoja citādas lentes.

-               Tā lente bija palikusi no iepriekšējās dienas, Harijs sacīja.

-     Slepkava piezvanīja Mitetam un palūdza viņu atbraukt uz vietu, kurā esot nogalināts policists uz vietu, kurā jau reiz notikusi slepkavība. Kad nu Mitets atbrauc un ierauga policijas nožogojuma lenti, aizdomas viņam nerodas. Iespējams, ka slepkava bija ģērbies pat policista formā.

-     Velns! Katrīne nolamājās. Es izniekoju veselu dienu, lai pārbaudītu Kalsnēsa sakarus ar policijas darbiniekiem, bet neko neatradu! Saprotu, ka tagad esam nokļuvuši kaut kam uz pēdām!

Viņa rosīgi paskatījās uz Hariju, kurš aizsmēķēja cigareti.

-     Un ko tagad darīsim? Bjērns jautāja.

-    Tagad… Harijs iesāka, …izdarīsim dienesta pistoļu ballistiskās pārbaudes varbūt kāda no tām ir izšāvusi mūsu lodi.

-     Kuras dienesta pistoles pārbaudīsim?

-     Visas!

Viņi klusēdami skatījās uz Hariju.

Katrīne iejautājās pirmā:

-     Ko tu domā ar vārdu “visas”?

-    Visas policijā esošās dienesta pistoles. Vispirms Oslo, tad Austrumnorvēģijā un, ja vajadzēs, tad visā valstī!

Iestājās pauze. Tumsā virs viņu galvām aizsmakusi brēca kāda kaija.

-    Tu joko? Bjērns piesardzīgi pajautāja.

Cigarete viegli saļodzījās starp Harija lūpām, kad viņš atbildēja:

-     N-nē-e.

-    Tas nav iespējams, aizmirsti! Bjērns iesaucās. Cilvēki domā, ka vienas pistoles ballistiskā ekspertīze prasa piecas minūtes, jo tāds iespaids rodas, skatoties filmu “CSI”. Pat policisti, kuri vēršas pie mums, tā domā! Patiesībā vienas pistoles pārbaude ilgst gandrīz visu dienu. Visas? Tikai Oslo policijas apgabalā vien ir… cik policistu?

-     Tūkstots astoņi simti septiņdesmit divi, Katrīne sacīja.

Visi paskatījās uz viņu.

Katrīne paraustīja plecus.

-     Izlasīju Oslo policijas pārvaldes gada atskaitē.

Pārējie nenovērsa skatienus no Katrīnes.

-     Televizors mājās nedarbojās, un man nenāca miegs, okay?

-     Vienalga, Bjērns sacīja. Mums nepietiek resursu. To nevar izdarīt.

-     Svarīgākais no tā, ko tu tagad pateici, ir tas, ka pat policisti uzskata, ka ekspertīzei pietiek ar piecām minūtēm, Harijs precizēja un izpūta cigaretes dūmus pret naksnīgajām debesīm.

-    Tiešām?

-    Tie domā, ka tādu akciju ir iespējams sarīkot. Kas notiks, kad slepkava uzzinās, ka viņa dienesta pistole tiks pārbaudīta?

-    Ak tu viltīgais velns! Katrīne iesaucās.

-     Ko? Bjērns nesaprata.

-    Viņš ar steigu paziņos, ka viņa ierocis ir pazudis vai nozagts! Katrīne sacīja.

-    Un te mums jāsāk meklēt, Harijs sacīja. Tomēr var gadīties, ka viņš mums ir aizsteidzies priekšā, tādēļ sāksim ar to, ka sagādāsim to dienesta ieroču sarakstu, kuri pēc Kalsnēsa slepkavības jau ir pieteikti par pazudušiem.

-     Ir tikai viena problēma, Katrīne ieteicās.

-     Jā, Harijs piekrita. Vai policijas priekšnieks būs ar mieru izdot tādu rīkojumu, kas praktiski ļaus turēt aizdomās visus policistus? Vispirms viņš, protams, iztēlosies avīžu virsrakstus. Ar īkšķi un rādītājpirkstu Harijs novilka gaisā garu taisnstūri: “Policijas priekšnieks tur aizdomās savējos!”, “Vadība zaudē kontroli!”.

-     Pārāk ticami neskan, Katrīne teica.

-    Jā, Harijs atbildēja. Vari sacīt par Belmanu, ko vien vēlies, tomēr muļķis viņš nav un zina, kā viņam labāk. Ja mums izdosies pierādīt, ka slepkava var būt policists, kuru mums agrāk vai vēlāk izdosies notvert neatkarīgi no Belmana vēlmes sadarboties, viņš zina, ka sabiedrības acīs izskatīsies vēl sliktāk, ja viņš, būdams policijas priekšnieks, tīras gļēvulības dēļ aizkavējis izmeklēšanu. Tādēļ mums jāpaskaidro viņam, ka savu cilvēku pārbaude parādīs pārējai pasaulei: policija ir gatava izrakņāt visu, lai arī kādas cūcības atklātos. Tas nodemonstrētu drosmi, spēju vadīt, gudrību un tamlīdzīgi.

-    Un tu domā, ka tev izdosies viņu pārliecināt? Katrīne iespurdzās. Ja nekļūdos, tad Harijs Hols ir viens no pirmajiem viņa nīstamo cilvēku sarakstā!

Harijs papurināja galvu un nodzēsa cigareti.

-     Es uzdevu to nokārtot Gunnaram Hāgenam.

-     Un kad tas būs? Bjērns painteresējās.

-    As we speak\ Harijs atbildēja un paskatījās uz cigareti.

Tā bija izdegusi gandrīz līdz filtram. Viņš juta vēlēšanos to aizmest un paskatīties, kā, ripojot lejup pa slīpo, vāji apspīdēto marmora virsmu, tās dzirksteles izzīmēs parabolu, līdz cigarete iekritīs tumšajā ūdenī un nodzisīs. Kas viņu atturēja? Doma, ka viņš piemēslo pilsētu, vai liecinieku nosodījums? Pati rīcība vai sods? Ar krievu, kuru viņš bija nogalinājis bārā Come As You Are, bija vienkārši, jo tā bija pašaizsardzība: vai nu viņu, vai viņš tevi! Bet tā sauktajā “neatklātajā” Gusto Hansena slepkavības lietā bija izvēle. Un tomērstarp visiem spokiem, kuri viņu regulāri apciemoja, viņš nekad nebija manījis jauno, meitenīgi glīto puisi ar vampīra zobiem. Neatklāta lieta, my ass.

Harijs ar knipi nokratīja pelnus. Kvēlojošas tabakas plēksnītes aizlidoja tumsā un izgaisa.

37. NODAĻA

Rīta gaisma spiedās cauri Oslo rātsnama pārsteidzoši mazo lodziņu žalūzijām. Pilsētas domes priekšsēdētājs ieklepojās, un tas nozīmēja, ka sanāksme ir sākusies.

Ap galdu sēdēja deviņi pilsētas domes locekļi katrs atbildīgs par savu jomu, kā arī bijušais policijas priekšnieks, kurš bija ticis uzaicināts sniegt īsu ziņojumu par to, vai viņš ir gatavs ķerties pie policistu slepkavību vai “policistu bendes” lietas, kā to pastāvīgi dēvēja prese, izmeklēšanas. Formalitātes tika izbeigtas dažās sekundēs, uz galvenajiem jautājumiem klātesošie apstiprinoši māja ar galvu, un sekretāre visu ierakstīja protokolā.

Priekšsēdētājs deva vārdu pārējiem.

Bijušais policijas priekšnieks pacēla acis, ieraudzīja Isabelles Skeijenas uzmundrinošo, entuziasma pilno skatienu un sāka runāt:

-     Pateicos, priekšsēdētāja kungs! Šodien es runāšu īsi un ilgi neaizkavēšu pilsētas domi!

Viņš pašķielēja uz Skeijenu, kura par šo kautrīgo ievadu nelikās īpaši sajūsmināta.

-      Es izpētīju šo lietu, kā man tika palūgts. Iedziļinājos policijas darbā un lietas virzībā uz priekšu, izpētīju vadības metodes un izmantotās stratēģijas, kā arī to izpildi. Vai, runājot Skeijenas kundzes vārdiem, to, kādas stratēģijas, iespējams, bijušas izstrādātas, bet kurām nav sekots.

Isabelle Skeijena savā zemajā balsī pašapmierināti iesmējās, taču tūlīt arī apklusa. Laikam pamanīja, ka smejas viena pati.

-     Es izmantoju visas savas zināšanas un ilgo pieredzi un esmu nonācis pie viennozīmīga secinājuma par veicamajiem pasākumiem.

Viņš redzēja, ka Skeijena pamāj ar galvu. Spīdums viņas acis radīja līdzību ar plēsīgu zvēru, tikai grūti bija saprast, ar kādu.

-     Tagad taču vairs nav tā, ka atsevišķa nozieguma veiksmīga atklāšana nozīmē to, ka policijai ir laba vadība! Tāpat arī neatklāts noziegums nenozīmē, ka vadība ir slikta! Un, iepazīstoties ar pasākumiem, ko veic pašreizējā vadība un īpaši Mikaēls Belmans, neredzu, ko es būtu darījis citādi. Teikšu skaidrāk: nedomāju, ka visu būtu izdarījis tikpat labi!

Viņš pamanīja, ka Skeijenas spēcīgais apakšžoklis sāk atkārties, un turpināja, sev par prieku tagad izjūtot pat zināmu sadistisku tīksmi:

-    Izmeklēšanas metodes, tāpat kā viss pārējais, mūsdienās attīstās, un, kā redzu, Belmans ar saviem cilvēkiem izprot un izmanto šīs jaunās metodes un tehnoloģiskos jauninājumus tā, kā man un maniem vienaudžiem tas diezin vai būtu izdevies. Belmans bauda lielu cieņu savējo vidū, viņš ir izcils motivētājs un ir organizējis policijas darbu tā, ka viņa kolēģi citās skandināvu valstīs to uzskata par atdarināšanas cienīgu. Es nezinu, vai pilsētas domes locekle Skeijena ir to aptvērusi, bet Mikaēlu Belmanu nupat uzaicināja uzstāties ar priekšlasījumu Interpola gadskārtējā konferencē Lionā par izmeklēšanu un tās vadīšanu saistībā tieši ar šo lietu. Skeijena aizrādīja, ka Belmans nav pietiekami pieaudzis savam amatam. Jāatzīst: tā tas ir, Mikaēls Belmans ir jauns vadītājs! Bet viņš nav vienkārši nākotnes cilvēks, viņš ir tagadnes cilvēks. īsi sakot, tieši tas vīrs, kāds jums šajā situācijā ir vajadzīgs, priekšsēdētāja kungs! Tādēļ mana dalība šeit ir lieka. Tāds ir mans galīgais slēdziens!

Policijas priekšnieks izslējās, paņēma no galda abas lapiņas ar savām piezīmēm un aizpogāja augšējo podziņu rūpīgi izvēlētajai tvīda auduma žaketei tādas valkā pensionāri. Viņš ar troksni atgrūda krēslu, it kā nepietiktu vietas, lai pieceltos. Skeijena ar pavērtu muti neticīgi blenza uz viņu. Mazliet nogaidījis, kamēr priekšsēdētājs ievelk elpu, lai kaut ko sacītu, viņš sāka savu pēdējo cēlienu. Nobeigumu. Dunča dūrienu mugurā.

-     Un, ja drīkstu ko piebilst, priekšsēdētāja kungs, tad šeit runa ir ari par pilsētas domes locekles kompetenci un vadīšanas spējām tādās nopietnās lietās kā policistu slepkavības.

Priekšsēdētāja kuplās uzacis, kas parasti veidoja lielus lokus ap smaidošajām acīm, tagad bija nolaistas un atgādināja pelēcīgas markīzes virs zibošajām acīm. Bijušais policijas priekšnieks nogaidīja, līdz priekšsēdētājs pamāja, un tad turpināja:

-     Es saprotu, ka pilsētas domes locekle šajā gadījumā ir izjutusi milzīgu spiedienu, jo šī ir viņas atbildības sfēra, turklāt šai lietai ir pievērsta ārkārtīgi liela preses uzmanība. Bet, ja pilsētas domes locekle pakļaujas preses spiedienam, krīt panikā un mēģina nocirst galvu savam policijas priekšniekam, rodas jautājums: varbūt pati pilsētas domes locekle nav īsti nobriedusi savu pienākumu pildīšanai? Var jau saprast šis, iespējams, ir pārāk nopietns gadījums jaunajai domes loceklei un tā ir tikai nelaimīga apstākļu sakritība, ka šāda situācija, kas prasa pieredzi un rutīnu, izveidojusies domes locekles karjeras pašā sākumā.

Priekšsēdētājs mazliet atgāza galvu atpakaļ un nolieca uz sāniem šie vārdi jau bija dzirdēti.

-    Labāk būtu bijis, ja šī lieta, ņemot vērā viņa pieredzi un nopelnus, nonāktu uz bijušā pilsētas domes locekļa galda.

Bijušais policijas priekšnieks ieraudzīja pēkšņi nobālējušo Skeijenas seju un saprata, ka arī viņa ir atpazinusi savus pašas izteicienus attiecībā uz Belmanu iepriekšējā sanāksmē. Un viņam bija jāatzīst: jā, jau sen viņš nebija juties tik labi!

-    Un esmu pārliecināts, viņš pabeidza, ka visi šeit klātesošie to vēlas, ieskaitot esošo pilsētas domes locekli!

-     Pateicos par tavu skaidro un atklāto valodu, priekšsēdētājs sacīja. Pieļauju, ka tas nozīmē tu neesi sagatavojis nekādu alternatīvo rīcības plānu!

Vecais vīrs pamāja ar galvu.

-    Jā, neesmu. Bet tur, ārpusē, stāv cilvēks, kuru esmu atļāvies uzaicināt strādāt manā vietā. Viņš dos jums to, ko jūs lūdzat.

Bijušais policijas priekšnieks piecēlās, īsi pamāja un devās uz durvīm. Viņam likās, ka sajūt, kā Isabelles Skeijenas skatiens izdedzina caurumu viņa tvīda žaketē kaut kur starp lāpstiņām. Bet viņam bija vienalga, jo nekur nebūs jāiet, kur viņa varētu stāties ceļā. Un viņš zināja, ka, šovakar sēžot pie vīna glāzes, visvairāk priecāsies par diviem mazajiem vārdiņiem, kurus vakar vakarā bija iespraudis

savā manuskriptā. Tie ietvēra visu zemtekstu, kāds bija vajadzīgs pilsētas domei. Pirmais vārdiņš bija mēģina teikumā mēģina nocirst galvu savam policijas priekšniekam. Otrs vārdiņš: esošo, vārdkopā esošo pilsētas domes locekli.

Tiklīdz atvērās durvis, Mikaēls Belmans piecēlās no krēsla.

-     Tava kārta! vīrietis tvīda žaketē noteica un, nepagodinājis viņu pat ar skatienu, devās uz liftiem.

Belmans pieļāva, ka laikam būs kļūdījies, iedomājoties, ka pamanījis uz viņa lūpām gandrīz nemanāmu smaidiņu.

Viņš norija siekalas, dziļi ieelpoja un devās iekšā tajā pašā sanāksmju telpā, kurā gluži nesen tika noslaktēts un sadalīts gabalos.

Ap garo galdu sēdēja vienpadsmit cilvēki, vienpadsmit sejas. Desmit no tām gaidu un cerību pilnas, apmēram tādas kā teātra publikai pirms otrā cēliena, pēc ļoti veiksmīga pirmā cēliena. Viena seja bija ļoti bāla. Tik bāla, ka pirmajā acu uzmetienā viņš to nepazina. Slepkava.

Pēc četrpadsmit minūtēm viņš bija beidzis. Viņš bija izklāstījis tiem savu plānu, paskaidrojis, ka pacietība esot atmaksājusies un viņu sistemātiskais darbs novedis pie panākumiem izmeklēšanā. Šis panākums esot gan iepriecinošs, gan reizē sāpīgs, jo norādot uz to, ka vainīgais atrodas viņu rindās. Bet tādēļ viņi nedrīkstot atkāpties. Esot jāparāda sabiedrībai, ka viņi ir gatavi apgriezt visu ar kājām gaisā, lai arī cik nepatīkamas lietas atklātos. Jāpierāda, ka viņi nebaidās, ka viņi ir gatavi vētrai, un līdzīgās situācijās runa ir par drosmi, līdera īpašībām un gudrību. Ne tikai Policijas pārvaldē vien, bet ari rātsnamā. Ka viņš ir gatavs stāvēt pie stūres, bet, lai pieņemtu izaicinājumu, viņam esot vajadzīga pilsētas domes uzticēšanās.

Viņš juta, ka runas beigās vārdi kļūst diezgan retoriski, vēl izteiksmīgāki par Gunnara Hāgena izteikumiem viņa viesistabā vakarvakarā. Bet viņš zināja, ka vismaz daļa no šiem cilvēkiem ir uzķērušies uz āķa, dažām sievietēm vaigos bija uzradies sārtums, īpaši pēc noslēguma tirādes par to, ka, paziņojot par nodomu pārbaudīt visā valstī dienesta ieročus un salīdzināt ar izmeklētāju rīcībā esošo lodi līdzīgu akciju kā princim, meklējot Pelnrušķīti -, viņš būs pirmais, kurš atdos savu dienesta pistoli ballistiskajai pārbaudei.

Tomēr izšķirošais tagad bija nevis sieviešu atbalsts, bet tas, ko domā priekšsēdētājs. Viņa seja palika bezkaislīga.

Trulss Berncens iebāza telefonu kabatā un pamāja taizemiešu meitenei, lai atnes vēl vienu krūzīti kafijas.

Viņa pasmaidīja un nozuda.

Pakalpīgi šie taizemieši. Atšķirībā no nedaudzajiem norvēģiem oficiantiem. Tie bija slinki, vienmēr neapmierināti. Likās, ka tie jūtas aizskarti, ja godīgi jāpilda savs darbs. Ne tā kā šī taizemiešu ģimene, kura Tūšhovā vadīja šo mazo restorāniņu: vajadzēja tikai pacelt uzaci, un viņi jau bija klāt. Un, kad viņš maksāja par nožēlojamām pankūciņām vai kafiju, tie smaidīja līdz ausīm un, salikuši kopā plaukstas, klanījās tā, it kā viņš būtu lielais baltais dievs, kas nokāpis pie viņiem. Trulsa prātā bija pavīdējusi doma par došanos prom, uz Taizemi. Bet šobrīd neizdosies, jo vajadzēja atgriezties darbā.

Mikaēls bija nupat piezvanījis un pastāstījis, ka viņu plāns iedarbojies, ka atstādināšana drīz tikšot atcelta. Viņš nebija gribējis precizēt, ko tieši nozīmē drīz, tikai atkārtojis, ka drīz.

Tika atnesta kafija, un Trulss iedzēra dažus malciņus. Tā nebija īpaši laba, bet Trulss bija secinājis, ka patiesībā viņam nepatīk tas, ko citi dēvē par labu kafiju. Tai vajadzēja garšot šādi pēc kafijas, kas vārīta ar tās smaržu piesātinātā automātā. Tai vajadzēja būt ar papīra filtra, plastmasas un kafijas pupiņu eļļas piegaršu. Bet droši vien tādēļ viņš bija šeit vienīgais apmeklētājs, jo cilvēki dzēra savu kafiju citur un uz šejieni atnāca vēlāk, lai lēti papusdienotu vai takeaway paņemtu ēdienu līdzi.

Taizemiešu meitene apsēdās pie galdiņa telpas stūrī, kur pārējie ģimenes locekļi nodarbojās kā Trulsam likās ar grāmatvedības dokumentu kārtošanu. Viņš ieklausījās to dīvainās valodas skaņās. Nesaprata nevienu vārdu, bet valoda viņam patika. Trulsam patika sēdēt tiem līdzās un labvēlīgi pamāt, kad tie viņam uzsmaidīja. Viņš jutās gandrīz kā daļa no šīs sabiedrības. Vai varbūt tāpēc viņš nāca uz šejieni? Trulss atvairīja šo domu un koncentrējās uz savām problēmām.

Arī to Mikaēls bija pieminējis.

Dienesta pistoles ekspertīze.

Mikaēls bija teicis, ka tās tiks pārbaudītas saistībā ar policistu slepkavībām, un viņš pats lai pierādītu, ka šī akcija attiecas absolūti uz visiem, gan zemas, gan augstas dienesta pakāpes darbiniekiem, šorīt ir iedevis savu pistoli ballistiskajai pārbaudei. Un Trulsam pēc iespējas ātrāk esot jādara tas pats, kaut arī viņš esot atstādināts.

Droši vien runa bija par Renē Kalsnēsa lodi. Viņi sapratuši, ka tā ir izšauta no policijas ieroča.

Trulss jutās mierīgs. Viņš bija ne tikai apmainījis lodi, bet jau sen tika ziņojis par savas toreiz lietotās pistoles nozagšanu. Protams, viņš bija nogaidījis patiesībā veselu gadu -, lai justos drošs, ka neviens nesaistīs viņa ieroci ar Kalsnēsa slepkavību. Pēc tam ar lauzni bija sadragājis sava dzīvokļa durvis, lai viss izskatītos ticami, un paziņojis par ielaušanos. Viņš bija izveidojis garu sarakstu ar pazudušām mantām un kā kompensāciju saņēmis no apdrošināšanas četrdesmit tūkstošus. Un jaunu dienesta pistoli.

Bet tā nebija problēma.

Problēma bija lode, kas tagad gulēja kastē pie lietiskajiem pierādījumiem. Tobrīd tā šķita kā viņi to saka? laba ideja. Bet tagad Mikaēls Belmans viņam pēkšņi bija vajadzīgs. Ja Mikaēlu atstādinās no policijas priekšnieka amata, tad viņš taču nevarēs atcelt Trulsa atstādināšanu! Vienalga, tagad jau par vēlu kaut ko uzsākt.

Atstādināts.

Trulss pasmīnēja un pacēla kafijas krūzīti, lai it kā saskandinātu ar savu atspulgu uz galda noliktajās saulesbrillēs. Tad apjēdza, ka laikam būs iesmējies balsī, jo taizemieši ar aizdomām paskatījās uz viņu.

-     Nezinu, vai paspēšu sagaidīt tevi lidostā! Harijs ieteicās.

Viņš gāja garām vietai, kur vajadzētu būt parkam, bet pilsētas

domes locekļi kolektīva smadzeņu insulta brīdī bija atjaunojuši cietumam līdzīgo vieglatlētikas stadionu, kurā reizi gadā notika starptautiska mēroga sacensības, bet pārējā laikā gandrīz nekas.

Lai pēcpusdienas satiksmes troksnī dzirdētu viņas balsi, Harijam nācās turēt telefonu cieši pie auss.

-     Es tev aizliedzu mani gaidīt! Rākela teica. Tev tagad darāmas svarīgākas lietas! Es gribēju jautāt gluži pretējo: vai es varētu brīvdienās palikt te? Lai tevi netraucētu.

-     Lai netraucētu?

-    Lai netraucētu būt inspektoram Holam. Ir patīkami, ka tu izliecies, it kā es netraucēju, bet mēs abi zinām, kādā stāvoklī tu nonāc, kad iegrimsti izmeklēšanas procesā!

-     Es gribu, lai tu būtu šeit! Bet, ja tu nevēlies…

-    Es vēlos būt kopā ar tevi visu laiku, Harij! Es gribu sēdēt jāšus uz tevis, lai tu nekur nevarētu aiziet! Lūk, ko es gribu! Bet man liekas, ka tas Harijs, ar kuru vēlos būt kopā, šobrīd neatrodas mājās.

-     Man patīk, kad tu sēdi uz manis! Un es nekur neiešu.

-     Tieši tā! Mēs nekur neiesim. Mūsu rīcībā būs viss pasaules laiks! Okay?

-     Okay.

-     Lieliski.

-     Vai esi pārliecināta? Ja mana dīkšana tev sagādā prieku, tad es to labprāt darīšu!

Viņas smiekli. Tikai smiekli.

-     Un Oļegs?

Viņa pastāstīja. Harijs vairākkārt pasmaidīja. Vienu reizi pat iesmējās.

-    Man tagad jābeidz runāt, ticis līdz Šrēdera restorāna durvīm, Harijs ieteicās.

-    Jā. Starp citu, kas tā ir par sanāksmi?

-     Rākela…

-    Jā, es taču zinu, ka nevajag vaicāt, tikai šeit ir ļoti garlaicīgi. Paklau?

-Jā?

-    Vai tu mani mīli?

-     Es mīlu tevi!

-    Es dzirdu satiksmes troksni! Tas nozīmē, ka tu stāvi sabiedriskā vietā un skaļi saki, ka mīli mani?

-Jā!

-     Vai cilvēki atskatās?

-     Nepētīju!

-     Vai likšos bērnišķīga, ja palūgšu tevi izdarīt to vēlreiz?

-Jā!

Atkal smiekli. Ak Dievs, viņš darīs jebko, lai tos dzirdētu!

-    Tātad?

-     Es mīlu tevi, Rākela Fauke!

-    Un es mīlu tevi, Harij Hol! Piezvanīšu rīt!

-    Pasveicini Oļegu!

Saruna beidzās. Harijs atvēra durvis un devās iekšā.

Telpas galā pie loga vientuļa sēdēja Silje Grāvsenga. Pie galdiņa, kur parasti sēdēja Harijs. Viņas sarkanā blūzīte un sarkanie svārki uz lielo, veco galvaspilsētas ainavu fona atgādināja asiņu traipus. Viņas lūpas bija vēl spilgtāk sarkanas.

Harijs apsēdās viņai iepretī.

-     Sveika! viņš teica.

-     Sveiks! viņa atbildēja.

38.   nodaĻa

-    Paldies, ka varēji tik drīz atnākt! Harijs sacīja.

-    Ierados jau pirms pusstundas, Silje atbildēja un ar galvu pamāja uz tukšo glāzi sev priekšā.

-    Vai esmu… Harijs iesāka un paskatījās pulkstenī.

-    Nē. Vienkārši nevarēju gaidīt.

-    Harij?

Viņš pacēla galvu.

-     Sveika, Nīna! Šodien neko nevajag!

Oficiante nozuda.

-    Vai steidzies? Silje iejautājās.

Viņa sēdēja krēslā izslējusies, sakrustojusi kailās rokas zem sarkanā blūzītē ieslēptajām krūtīm ierāmējusi tās ar kailo miesu. Viņas sejas izteiksme visu laiku mainījās no glītas lelles ģīmīša tā pārvērtās par kaut ko citu, gandrīz vai vulgāru. Nemainījās vienīgi saspringtais skatiens. Harijam bija sajūta, ka šādā skatienā vajadzētu spēt nolasīt vismazākās noskaņojuma un izjūtu maiņas, ka pats viņš ir akls. Jo viņš saskatīja vienīgi kaisli un neko citu. Kaut kādu vēlmi, ko viņš neizprata. Jo viņa vēlējās ne tikai to, vienu nakti, vienu stundu, desmit minūšu ilgu izvarošanas simulāciju. Tas nebija tik vienkārši.

-    Es gribēju aprunāties ar tevi, jo tu dežurēji Centrālajā slimnīcā!

-    Par to es jau runāju ar izmeklēšanas grupu.

-    Par ko?

-     Par to, vai Antons Mitets man kaut ko pastāstīja, pirms tika nogalināts. Vai viņš strīdējās ar kādu un vai viņam slimnīcā ar kādu ir bijušas attiecības. Bet es taču viņiem sacīju, ka tā nebija kaut kāda vienkārša slepkavība greizsirdības dēļ, ka tas bija policistu slepkava!

Viss saskan, vai ne? Esmu daudz lasījusi par sērijveida slepkavībām, lekciju laikā tu būsi to ievērojis.

-    Nav nekādu lekciju par sērijveida slepkavībām, Silje! Mani interesē, vai tu redzēji kādu, kurš tavas dežūras laikā ieiet vai iziet no palātas, vai kaut ko, kas neatbilda noteikumiem, varbūt kaut kas pārsteidza tevi, īsi sakot, kaut kas…

-    …kam tur nevajadzētu būt? Viņa pasmaidīja. Balti, jauni zobi. Divi no tiem nelīdzeni. Tas ir no tavas lekcijas!

Mugura ieliecās vēl vairāk.

-     Nu? Harijs jautāja.

-    Tu domā, ka pacients tika nogalināts un Mitetam ar to ir kāds sakars?

Silje bija piešķiebusi galvu uz sāniem un nedaudz pacēlusi sakrustotos apakšdelmus. Harijam iešāvās prātā: vai viņa izliekas vai ari tiešām ir tik pašpārliecināta? Vai varbūt viņa vienkārši ir cilvēks ar psihiskiem traucējumiem un mēģina imitēt, viņasprāt, normālu izturēšanos, taču pastāvīgi nedaudz kļūdās.

-    Jā, tu tā domā! viņa sacīja. Un tu domā, ka pēc tam Mitetu nogalināja, jo viņš pārāk daudz zināja! Un ka slepkava to nomaskēja kā vienu no policistu slepkavībām?

-     Nē, Harijs iebilda. Ja viņu būtu nogalinājuši tādi cilvēki, tad līķis, kaut ko smagu sabāžot tam kabatās, būtu iemests jūrā. Es lūdzu tevi krietni padomāt, Silje! Koncentrējies!

Viņa dziļi ieelpoja. Harijs izvairījās paskatīties uz viņas krūtīm, kas sāka cilāties. Silje mēģināja notvert viņa skatienu, bet Harijs nolieca galvu un paberzēja kaklu. Gaidīja.

-     Nē, nekā tāda nebija, viņa beidzot noteica. Viss bija kā parasti. Ieradās jauns anesteziologs, bet viņš parādījās tikai vienu vai divas reizes.

-    Okay, Harijs noteica un iebāza roku jakas kabatā. Un kā ir ar šo, kurš kreisajā pusē?

Viņš nolika Siljei priekšā uz galda no Google fotogrāfijām izdrukātu attēlu. Tajā bija attēlots Trulss Berncens jaunībā. Blakus, labajā pusē, viņam stāvēja Mikaēls Belmans, aizmugurē Stovneres policijas iecirknis.

Silje nopētīja fotogrāfiju.

-     Nē, slimnīcā viņu es nekad neesmu redzējusi. Bet tas, labajā pusē…

-    Vai viņu tu tur redzēji? Harijs pārtrauca Silji.

-     Nē, nē, es tikai domāju, vai tas nav…?

-     Jā, tas ir policijas priekšnieks! Harijs atbildēja un gribēja paņemt fotogrāfiju, bet meitene uzlika savu plaukstu uz viņa rokas.

-    Harij?

Viņš sajuta siltumu no viņas mīkstās delnas. Gaidīja.

-     Esmu agrāk viņus redzējusi. Kopā. Kā sauc to otru?

-    Trulss Berncens. Kur?

-    Pirms neilga laiciņa viņi abi bija šautuvē Ēkernā.

-    Paldies! Harijs noteica un atvilka roku ar fotogrāfiju. Netērēšu ilgāk tavu laiku!

-     Par laiku… Lai man tā būtu vairāk nekā pietiekami, esi parūpējies tu, Harij!

Viņš neatbildēja.

Silje īsi iesmējās un pieliecās viņam tuvāk.

-     Tu taču nelūdzi mani atnākt tikai tāpēc vien? Mazās galda lampiņas gaisma dejoja viņas acīs. Vai zini, Harij, kāda mežonīga doma man iešāvās prātā? Tu izmeti mani no akadēmijas, lai varētu būt kopā ar mani, neradot problēmas ar priekšniecību! Tad kādēļ nepastāsti man, ko tu patiesībā vēlies?

-    Tas, ko es tiešām gribēju, Silje—

-     Ļoti žēl, ka mūsu pēdējā tikšanās reizē uzradās tava kolēģe tieši tad, kad mēs…

-     …gribēju pajautāt tev par slimnīcu…

-    Es dzīvoju Jusefines ielā, bet tu jau noteikti esi to noskaidrojis internetā.

-    …un pateikt, ka pēdējā reizē izdarīju briesmīgu kļūdu, muļķību, ka es…

-     No šejienes var aiziet vienpadsmit minūtēs un divdesmit trīs sekundēs. Precīzi. Nākot šurp, es uzņēmu laiku!

-     …nevaru. Negribu. Ka es…

-    Vai mēs…? Viņa gatavojās piecelties.

-     …drīz precēšos.

Silje atslīga krēslā un ieurbās viņā ar acīm.

-     Tu… precēsies? Telpas troksnī viņas balss bija tikko sadzirdama.

-    Jā! Harijs apstiprināja.

Viņas acu zīlītes sašaurinājās. Kā jūraszvaigzne, kurā kāds iedūris adatiņu, Harijs iedomājās.

-    Ar viņu? Silje nočukstēja. Ar Rākelu Fauki?

-    Jā, tā viņu sauc! Bet, vai esmu precējies vai neesmu, vai tu esi studente vai neesi, starp mums nekas nevar būt. Tādēļ es atvainojos par… izveidojušos situāciju!

-     Precēsies… skatoties it kā cauri Harijam, viņa atkārtoja kā mēnessērdzīga.

Harijs pamāja ar galvu un juta, ka krūtīs kaut kas ievibras. Uz mirkli iedomājās, ka tā ir viņa sirds, bet tad apjēdza, ka iekškabatā vibrē telefons.

Viņš izņēma aparātiņu.

-     Harijs!

Viņš ieklausījās runātāja balsī, tad izstiepa roku ar telefonu un uzlūkoja tā, it kā ar to kaut kas būtu noticis.

-     Atkārto! viņš sacīja un vēlreiz piespieda telefonu pie auss.

-               Es teicu, ka esam atraduši pistoli, Bjērns Holms atkārtoja.

-     Un, jā, tā pieder viņam!

-     Cik daudzi to zina?

-     Neviens.

-     Mēģini pēc iespējas ilgāk neizpaust šo informāciju!

Harijs pārtrauca zvanu un sastādīja jaunu numuru.

-     Man jāiet! viņš sacīja Siljei un pabāza zem glāzes naudaszīmi.

Viņš redzēja, kā paveras viņas sarkani krāsotā mute, bet piecēlās un izgāja, pirms Silje paspēja kaut ko pateikt.

Jau pie izejas durvīm Harijs izdzirdēja telefonā Katrīnes balsi. Viņš atkārtoja to, ko bija pateicis Bjērns.

-    Tu joko! viņa ieteicās.

-     Kādēļ tad tu nesmejies?

-     Bet… bet tas taču ir neticami!

-    Protams, tādēļ jau mēs neticam! Harijs atbildēja. Noskaidro! Atrodi kļūdu!

Telefonā viņš varēja saklausīt, kā viņas desmit pirkstiņi sāk skraidīt pa klaviatūru.

Eurūra kopā ar Emīliju lēni vilkās uz autobusa pieturu. Sāka satumst, un likās, ka jebkurā brīdī var sākties lietus, tomēr tas kā nelija, tā nelija. Tādi kaitinoši laikapstākļi, viņa nodomāja.

Viņa pateica šo domu Emīlijai. Tā atbildēja ar m-m, bet Eurūra manīja, ka viņa nav sapratusi.

-    Vai nevarētu sākt līt, tad tas drīzāk beigtos, un viss, Eurūra sacīja. Labāk jau lai līst nekā visu laiku baidīties, ka sāks līt!

-     Man patīk lietus, Emīlija noteica.

-     Man arī. Neliels. Bet… viņa apklusa.

-     Kas notika treniņā?

-    Vai kaut kas notika?

-     Arne sakliedza uz tevi, jo tu nepavirzījies sāņus.

-     Es tikai mazliet nokavēju.

-     Nē! Tu paliki mierīgi stāvam un skatījies uz tribīnēm! Arne saka, ka rokasbumbā svarīgākā ir aizsardzība. Un aizsardzībā svarīgākā ir sānu aizsardzība. Tas nozīmē, ka svarīgākā rokasbumbā ir aizsardzība!

Arne vispār runā daudz muļķību, Eurūra nodomāja, taču skaļi neko neteica, jo zināja, ka Emīlija arī to nesapratīs.

Eurūra bija zaudējusi spēju koncentrēties, jo bija pārliecināta, ka tribīnēs ieraudzījusi viņu. To nebija grūti pamanīt, jo vienīgie tribīnēs sēdētāji bija zēnu komanda, kas nepacietīgi gaidīja, kad pēc meiteņu treniņa tiks uz laukuma. Bet tas bija viņš, par to Eurūra bija gandrīz pārliecināta. Cilvēks, kurš bija ienācis viņu dārzā, kurš bija vaicājis pēc tēta, kurš gribēja, lai viņa noklausītos kādu grupu, kuras nosaukumu Eurūra jau bija aizmirsusi. Tas, kurš vēlējās padzerties.

Viņa bija apstājusies, viņiem tika iesisti vārti, un treneris Arne apturēja spēli un sakliedza uz viņu. Eurūra, kā parasti, satraucās. Viņa bija mēģinājusi pretoties šādiem uzbudinājumiem, viņa necieta satraukumus sīkumu dēļ, tomēr nekas nelīdzēja. Acis vienkārši pildījās ar asarām. Viņa tās notrauca ar apsēju, kas bija apsiets ap plaukstas locītavu, un vienlaikus pārlaida roku pierei lai izskatītos, it kā viņa tikai noslaucītu sviedrus. Kad Arne bija pārstājis kliegt

un viņa vēlreiz paskatījās uz tribīnēm, vīrieša vairs nebija. Tāpat kā iepriekšējā reizē. Tikai šoreiz tas bija noticis tik ātri, ka Eurūra sāka šaubīties, vai tiešām redzējusi viņu vai arī tā bijusi tikai iedoma.

-   Ak nē! Emīlija ievaidējās, izlasījusi autobusu kustības sarakstu pieturvietā. 149. autobuss pienāks tikai pēc vairāk nekā divdesmit minūtēm! Mamma gaida mūs vakariņās ar picu! Tagad tā būs ledusauksta\

-     Muļķīgi, Eurūra atsaucās un turpināja lasīt.

Viņai īpaši nepatika ne picas, ne arī nakšņošanas pie draudzenēm. Bet mūsdienās tā dara visi tie pārnakšņo cits pie cita, kā riņķa dejā, kurā tev jāpiedalās. Vai nu piedalies, vai arī paliksi ārpusē. Un Eurūra taču negribēja palikt ārpusē. Vismaz ne pilnīgi ārpusē.

-    Klausies! viņa ieteicās un paskatījās pulkstenī. Te rakstīts, ka 131. pienāks pēc vienas minūtes, un es atcerējos, ka esmu aizmirsusi mājās zobu birstīti! 131. brauc garām manai mājai, un, ja iekāpšu tajā, tad pie tevis vēlāk varēšu aizbraukt ar velosipēdu!

Pēc Emīlijas sejas izteiksmes Eurūra noprata, ka viņai šī doma nepatīk. Viņai negribējās stāvēt šeit tumsā un gaidīt lietu, kas negribēja sākties, negribējās braukt autobusā uz mājām vienai. Un viņai jau sāka rasties aizdomas, ka, nonākusi mājās, Eurūra izdomās atrunu, lai nebūtu jābrauc pārnakšņot pie Emīlijas.

-             Nu labi, Emīlija skābi noteica un pabakstīja savu sporta somu.

-    Tikai ņem vērā, ka mēs ar picu uz tevi negaidīsim!

Eurūra ieraudzīja, ka pakalna lejā parādās autobuss. 131.

-    Tu jau vari lietot manu zobu birstīti, Emīlija ieteicās. Mēs taču esam draudzenes!

Mēs neesam draudzenes, Eurūra klusībā nodomāja. Tu esi Emīlija, kura draudzējas ar visām klases meitenēm, Emīlija, kura pareizi ģērbjas, kurai ir populārākais vārds Norvēģijā, meitene, kura nekad ne ar vienu nestrīdas, kura ir tik atklāta un nekad nevienu nekritizē vismaz tad, kad tie klausās. Bet es esmu Eurūra tā, kura dara to, kas jādara, bet ne vairāk lai būtu kopā ar jums, jo neuzdrošinās palikt viena. Jūs uzskatāt viņu par dīvainu, tomēr tik gudru un pašpārliecinātu, ka neuzdrošināties viņu tirdīt.

-     Es būšu pie tevis vēl pirms tevis, Eurūra sacīja. Apsolu!

Galvu atbalstījis rokās, Harijs sēdēja vienkāršajās tribīnēs un skatījās uz laukumu.

Gaisā jautās lietus, tas varēja sākties jebkurā brīdī, un Valle Hovin stadionam nebija jumta.

Mazajā, neglītajā stadionā vairāk neviena nebija. Harijs zināja, ka būs viens pats, jo koncerti notika reti, bet līdz ziemas sezonai, kad tiks izveidota slidotava un ikkatrs, kurš vēlēsies, varēs vienkārši atnākt un trenēties, bija vēl tālu. Šeit viņš bija sēdējis un vērojis Oļega pirmos neveiklos soļus uz slidām, viņš bija skatījies, kā Oļegs lēni, bet noteikti veidojas par daudzsološu slidotāju savā vecuma grupā. Harijs cerēja, ka drīz vien atkal ieraudzīs šeit Oļegu, kā, viņam nezinot, uzņems apļa laiku, kā fiksēs viņa progresu un stagnāciju, kā uzmundrinās grūtos brīžos un samelos par sliktiem laikapstākļiem vai neasām slidām. Viņš priecāsies par Oļega panākumiem, neļaujot iekšējām gavilēm pārāk izlauzties uz āru. Viņš būs kā amortizators, kas palīdzēs izlīdzināt emocijas no pacēlumiem līdz kritumiem. Oļegam tas bija nepieciešams, jo citādi viņš nonāks pats savu izjūtu varā. Par slidošanu Harijs neko daudz nezināja, bet par šo gan kaut kas bija skaidrs. Stole to dēvēja par spēcīga uzbudinājuma kontroli, par spēju pašam sevi nomierināt. Bērna attīstībā tam ir milzīga nozīme, bet ne visiem tā attīstās vienādā mērā. Stole, piemēram, uzskatīja, ka Harijam mazliet pietrūkst spēju kontrolēt savas jūtas, ka viņam trūkst statistiski viduvēja cilvēka spējas aizbēgt no sliktā, aizmirst to un fokusēties uz kaut ko labu, kaut ko vieglāku. Harijs bija licis parūpēties par to alkoholam. Arī Oļega tēvs bija alkoholiķis, kurš kā pastāstīja Rākela kaut kur Maskavā bija nodzēris savu dzīvi un ģimenes īpašumu. Varbūt tas bija viens no iemesliem, kādēļ Harijs izjuta tādu vajadzību rūpēties par šo puisi: viņiem abiem pietrūka spēju kontrolēt savas jūtas.

Uz betona celiņa bija dzirdami soļi. Tumsā kāds tuvojās no stadiona otras puses. Harijs spēcīgi ievilka cigaretes dūmus, lai tās uguntiņa norādītu vietu, kur viņš sēž.

Nācējs pārlēca pāri barjerai un viegliem, atsperīgiem soļiem sāka kāpt augšup pa tribīņu betona pakāpieniem.

-      Harijs Hols! Pienācējs apstājās divus pakāpienus zemāk.

-     Mikaēls Belmans! Harijs atsaucās.

Tumsā likās, it kā balti sārtās bezpigmenta svītras Belmana sejā spīdētu.

-     Divas lietas, Harij! Tam ir jābūt kam ļoti svarīgam, jo mēs ar sievu esam ieplānojuši pavadīt mājās patīkamu vakaru!

-     Un otrā?

-    Tev tā ir jānodzēš! Cigaretes dūmi ir kaitīgi veselībai!

-     Paldies par rūpēm!

-     Es domāju par sevi, nevis par tevi. Nodzēs to, lūdzu!

Harijs paberzēja cigaretes galu pret betonu un iestūma to atpakaļ paciņā. Belmans apsēdās viņam blakus.

-     īpaša vieta, lai satiktos, Hole!

-    Mana vienīgā vieta, izņemot Šrēderu, kur atpūsties. Arī cilvēku mazāk.

-    Manuprāt, ļoti maz cilvēku! Uz mirkli iedomājos, vai tik tu neesi tas policistu slepkava, kurš atmānījis mani šurp. Mēs taču joprojām domājam, ka tas ir policists, vai ne?

-     Noteikti! Harijs atbildēja, sajutis, ka jau atkal ir noilgojies pēc savas cigaretes. Mēs atradām pistoli!

-    Jau? Tiešām ātri! Es pat nezināju, ka esat sākuši vākt…

-     Nevajadzēja. Mums palaimējās jau ar pirmo!

-     Ko?

-     Tava pistole, Belman! No tās tika izdarīts kontrolšāviens, un rezultāts pilnībā sakrīt ar lodi no Kalsnēsa lietas!

Belmans skaļi iesmējās. Viņa smiekli atbalsojās tribīnēs.

-     Vai tas ir tāds parupjš joks, Harij?

-    To jau nu tev vajadzētu man paskaidrot, Mikaēl!

-     Tev es esmu policijas priekšnieka kungs jeb Belmans, Harij! Starp citu, vari izlaist vārdu kungs. Un vispār man nekas tev nav jāpaskaidro. Kas te notiek?

-    Tieši to tev vajag… atvaino, varbūt vārds vajadzētu skan labāk? To tev pienāktos pastāstīt man, policijas priekšnieka kungs! Jo citādi mums vajadzēs un tagad es saku: vajadzēs izsaukt tevi uz oficiālu nopratināšanu, bet no tās gan tu, gan mēs gribam izvairīties! Piekriti?

-     Runā par lietu, Harij! Kā tas varēja gadīties?

Es saskatu divus iespējamos izskaidrojumus, Harijs iesāka.

Pirmais un loģiskākais ir tāds, ka Renē Kalsnēsu nošāvi tu, policijas priekšnieka kungs!

-     Es… es…

Mikaēla Belmana žokļi sakustējās, un pigmenta svītrās it kā iepulsēja gaisma kā kādam eksotiskam dziļūdens dzīvniekam.

-    Tev ir alibi, Harijs pabeidza teikumu viņa vietā.

-    Tiešām?

-             Kad mēs saņēmām rezultātu, es uzdevu Katrinei Bratai šo lietu noskaidrot. Tonakt, kad tika nošauts Renē Kalsnēss, tu biji Parīzē.

Belmanam beidzot izdevās aizvērt muti.

-    Tiešām?

-              Viņa pārbaudīja tavu vārdu, salīdzināja to ar datumiem. Tas parādās Air France pasažieru sarakstā, reisā no Oslo uz Parīzi, un tajā pašā naktī viesnīcas Golden Oriole viesu sarakstā. Vai ir kāds, kuru tu satiki un kurš varētu apliecināt, ka tiešām esi bijis Parīzē?

Mikaēls Belmans ātri mirkšķināja acis, it kā gribētu redzēt skaidrāk. Ziemeļblāzma viņa sejā nozuda. Viņš lēni pamāja ar galvu.

-             Jā, Kalsnēsa lieta! Tas notika todien, kad biju Parīzē uz darba interviju Interpolā. Protams, es varu atrast vairākus lieciniekus. Vakarā mēs pat aizgājām uz restorānu.

-    Tad atliek tikai noskaidrot, kur tajā datumā atradās tava pistole!

-              Mājās, Mikaēls Belmans cieti noteica. Ieslēgta. Atslēga ir saišķītī, kas man bija līdzi.

-    Vai vari to pierādīt?

-             Diezin vai. Tu teici, ka redzot divus iespējamos izskaidrojumus. Ļauj minēt. Droši vien ballistikas puiši…

-    Patiesībā tagad tur strādā vairāk meiteņu.

-              …ir kļūdījušies un pamanījušies samainīt lodi no slepkavības lietas ar kādu no manām treniņos izšautajām lodēm vai kaut kā tamlīdzīgi?

-              Nē. Svina lode, kas atradās lietisko pierādījumu kastītē, ir no tavas pistoles, Belman!

-    Ko tu gribi sacīt?

-     Bet par ko runā tu?

-    Tu teici: “Lode, kas atradās lietisko pierādījumu kastītē,” nevis: “Lode, kura tika atrasta Kalsnēsa galvā”]

Harijs pamāja.

-     Tagad mēs tuvojamies, Belman!

-     Kam tuvojamies?

-     Otrai iespējai. Kāds pierādījumu glabātavā ir pievācis īsto lodi un vietā ielicis tavas pistoles lodi! Ir tikai viena neatbilstība īstajai lodei: šī ir saplacināta tādā veidā, kas liecina, ka tā ir trāpījusi kaut kam daudz cietākam nekā cilvēkam ar miesu un kauliem.

-     Lūk, kā! Un kam tad, tavuprāt, tā ir trāpījusi?

-     Tērauda plāksnei aiz mērķa Ēkernas šautuvē!

-     Dieva dēļ, kāpēc tu tā domā?

-     Patiesībā ir tā, ka es nevis domāju, bet zinu, Belman! Es palūdzu ballistikas meitenēm aizbraukt uz turieni un izšaut no tavas pistoles. Un vai zini? Testa lode pilnībā atbilda lodei no lietisko pierādījumu kastītes!

-     Un kādēļ tu iedomājies tieši par šo šautuvi?

-    Vai tas nav loģiski? Tieši tur vairums policistu izdara šāvienus, kuri nav domāti, lai trāpītu cilvēkiem!

Mikaēls Belmans lēni pašūpoja galvu.

-     Ir vēl kaut kas. Kas tieši?

-Jā. Harijs atbildēja, izņēma no kabatas Camel paciņu un piedāvāja Belmanam, kurš noraidoši papurināja galvu. Es iedomājos par to, cik daudz dedzinātāju es policijā pazīstu. Un, vai zini, atcerējos tikai vienu! Harijs izmakšķerēja pusizsmēķēto cigareti, aizsmēķēja to un šņācoši ievilka dūmus. Trulsu Berncenu! Un pavisam nejauši sarunājos ar kādu liecinieku, kurš nesen redzējis jūs abus trenējamies šautuvē. Pēc atsitiena pret tērauda plāksni lodes iekrīt kastē. Dažam labam pēc tavas aiziešanas būtu ļoti vienkārši izņemt no tās vienu lodi.

Belmans atspieda plaukstu pret celi un pagriezās pret Hariju.

-     Vai tu, Harij, turi aizdomās mūsu kolēģi Trulsu Berncenu, ka viņš varētu sagādāt pret mani viltus pierādījumus?

-    Un tu ne?

Likās, Belmans gatavojas kaut ko teikt, bet tad pārdomāja un paraustīja plecus.

-     Es nezinu, Hole, ar ko Berncens nodarbojas. Un, godīgi sakot, domāju, ka arī tu to nezini!

-    Jā, jā! Es nezinu, cik godīgs esi tu, bet par Berncenu šis un tas man ir zināms! Un Berncens šo un to zina arī par tevi. Vai tā ir?

-    Manuprāt, tu dod kaut kādu mājienu, tikai es to nesaprotu, Hole!

-    Droši vien saproti gan! Bet domāju, ka to nevar pierādīt, tādēļ nerunāsim par to! Es gribu zināt, ko Berncens vēlas panākt.

-   Tagad tavs darbs ir policistu slepkavību izmeklēšana, Hole, nevis situācijas izmantošana raganu medībām attiecībā uz mani vai Trulsu Berncenu!

-    Vai es tā daru?

-    Diezin vai kādam ir noslēpums, ka mūsu starpā ir notikuši strīdi, Harij! Un tagad tu saskati iespēju dot atbildes triecienu.

-     Un kā tev ar Berncenu? Esat strīdējušies? Tu taču turēji viņu aizdomās par korupciju un atstādināji no darba!

-    Nē, tā bija policijas kadru padome. Un šis pārpratums drīz tiks noskaidrots.

-     Ak tā?

-    Patiesībā tā bija mana kļūda. Viņa kontā ienāca nauda no manis!

-     No tevis?

-    Viņš uzbūvēja manā mājā terasi, un es samaksāju skaidrā naudā, ko viņš ieskaitīja savā kontā. Bet nepareizas betonēšanas dēļ es pieprasīju naudu atdot, tāpēc viņš neuzrādīja šo summu nodokļu iestādēm, jo nevēlējās taču maksāt nodokli par naudu, kuras viņam nebija! Vakar aizsūtīju šo informāciju Ekonomisko noziegumu pārvaldei.

-     Nepareiza betonēšana?

-    Mitrums vai kaut kas cits, bet smaka bija nelaba. Kad pārvalde atklāja nezināmās izcelsmes naudu, Trulss maldīgi iedomājās, ka nostādīs mani neveiklā situācijā, ja pateiks, no kurienes naudu ieguvis. Vienalga, šī lieta tagad ir nokārtota.

Belmans pavilka jakas piedurkni, un tumsā iespīdējās TAG Heuer ciparnīca.

-    Ja tev vairāk jautājumu par manas pistoles lodi nav, tad man ir darāmas citas lietas, Harij! Droši vien tev arī. Jāgatavojas, piemēram, lekcijām.

-     Njā. Patiesībā tagad es visu savu laiku veltu šai lietai.

-     Tu biji veltījis visu savu laiku!

-    Un tas nozīmē?

-    Tikai to, ka mums ir jāekonomē visur, kur vien varam. Tādēļ es došu rīkojumu, lai Hāgena mazā alternatīvā izmeklēšanas grupiņa nekavējoties pārtrauc izmantot konsultantu pakalpojumus.

-     Stoles Eunes un manus. Tā ir puse no grupas!

-     Piecdesmit procentu no personāla izmaksām. Es jau apsveicu sevi ar šādu lēmumu! Bet, tā kā grupa virzās pa nepareizām pēdām, tad izskatīšu jautājumu par visa projekta slēgšanu.

-    Vai tu tik ļoti baidies, Belman?

-Ja esi lielākais dzīvnieks džungļos, Harij, tad nav jābaidās! Un es tomēr esmu…

-     …policijas priekšnieks. Pie velna, protams! Priekšnieks!

Belmans piecēlās.

-     Labi, ka esi iegaumējis. Un es zinu: ja jūs sākat iejaukt tādus uzticamus darbiniekus kā Berncens, tad tā nav objektīva izmeklēšana, bet personīga vendeta, ko organizē nodzēries un ļaunuma pilns bijušais policists. Un kā policijas priekšniekam mans pienākums ir aizsargāt policijas korpusa reputāciju. Tādēļ tu zini, ko atbildēšu, ja man pajautās, kādēļ esam pārtraukuši izmeklēt tā krieva slepkavību, kurš krodziņā Come As You Are saņēma kakla artērijā korķviļķi? Es teikšu, ka izmeklēšana ir prioritāšu jautājums un tā lieta nebūt nav izbeigta, tikai šobrīd tai nav prioritātes. Un, kaut ari visi, kuriem ir kaut kāda saistība ar policiju, ir dzirdējuši baumas par to, kurš varētu būt vainīgs, es izliekos, ka neesmu tās dzirdējis. Jo esmu policijas priekšnieks.

-    Vai tie ir draudi, Belman?

-    Vai man vajadzētu draudēt Policijas akadēmijas pasniedzējam? Arlabvakar, Harij!

Harijs noskatījās, kā Belmans, pogādams ciet jaku, sāniski virzās uz nožogojumu. Viņš zināja, ka jāklusē. Bija viena kārts, kuru viņš bija nolēmis izmantot nepieciešamības gadījumā. Bet nupat viņš uzzināja, ka tiks atlaists, tādēļ nebija vairs, ko zaudēt. Harijs nogaidīja, līdz Belmans būs pārcēlis vienu kāju nožogojumam.

-    Vai tu kādreiz esi saticis Renē Kalsnēsu, Belman?

Belmans sastinga, nepabeidzis kustību. Katrīne bija pārbaudījusi iespējamos Belmana un Kalsnēsa saskarsmes punktus, taču neko nebija atradusi. Ja viņi kaut reizi būtu kopīgi apmaksājuši rēķinu restorānā, nopirkuši internetā biļeti uz vienu un to pašu kinoseansu vai arī būtu sēdējuši blakus lidmašīnā vai vilcienā Katrīne to noteikti būtu atklājusi. Bet Belmans sastinga. Palika stāvam ar vienu kāju nožogojuma otrā pusē.

-     Kādēļ tik idiotisks jautājums, Harij?

Harijs ievilka cigaretes dūmus.

-   To, ka Renē Kalsnēss, ja radās izdevība, pārdeva vīriešiem seksu, zināja daudzi. Un tu internetā esi skatījies geju saitus!

Belmans turpināja stāvēt nekustīgi laikam bija sastiepis cīpslu. Harijs tumsā nevarēja saskatīt viņa sejas izteiksmi, viņš redzēja vienīgi pigmenta svītriņas, kas spīdēja līdzīgi kā pulksteņa ciparnīca.

-     Kalsnēss bija alkatīgs ciniķis bez jebkādiem priekšstatiem par morāli, Harijs, pētīdams cigaretes oglīti, turpināja. Iedomājies precētu, spilgtu personību, kuru tāds kā Renē sāk šantažēt un pieprasa naudu. Varbūt viņam ir fotogrāfijas, kurās tie nodarbojas ar seksu. Izklausās pēc slepkavības motīva, vai ne? Bet Renē taču varēja kaut ko pateikt citiem par šo precēto vīrieti un šie citi varētu vēlāk pastāstīt par iespējamo motīvu. Tādēļ precētajam vīrietim jāliek kādam izdarīt šo slepkavību. Kādam, kuru viņš labi pazīst un kuram uzticas. Slepkavība notiek, protams, tad, kad precētajam vīram ir neapgāžams alibi, piemēram, viņš vakariņo Parīzē. Bet vēlāk starp abiem bērnības draugiem kaut kas atgadās. Nolīgto slepkavu atbrīvo no darba, un precētais vīrs atsakās viņam palīdzēt, kaut gan, būdams priekšnieks, viņš to varētu. Tad slepkava sadabū lodi no precētā vīra pistoles un ieliek to pierādījumu kastītē vai nu atriebības dēļ, vai ari kā izspiešanas līdzekli, lai precētais atjaunotu viņu darbā. Bez dedzinātāja iemaņām nav nemaz tik viegli apmainīt šo lodi! Starp citu, vai zināji, ka Trulss Berncens gadu pēc Kalsnēsa nošaušanas paziņoja par savas dienesta pistoles pazušanu? Es atradu viņa vārdu sarakstā, kuru pirms dažām stundām man iedeva Katrīne Brata! Harijs ievilka elpu un pievēra acis, lai kvēlojošais cigaretes galiņš neizbojātu viņa redzi tumsā. Ko teiksi par to, policijas priekšnieka kungs?

-Teikšu paldies, Harij! Paldies, ka palīdzēji man pieņemt lēmumu par visas grupas izformēšanu. Tā būs first thing in the morning'.

-    Vai tas nozīmē: tu apgalvo, ka nekad neesi saticis Renē Kalsnēsu?

-    Nemēģini man piemērot šīs nopratināšanas tehnikas, Harij! Es biju tas, kurš tās no Interpola atveda uz Norvēģiju! Internetā visi var nejauši uzdurties uz homoseksuāļu fotogrāfijām, jo tās ir visur. Un mums nav vajadzīgas tādas izmeklēšanas grupas, kuras nopietnas izmeklēšanas gadījumos izmanto tamlīdzīgas ziņas!

-    Tu neuzdūries tām nejauši, Belman, tu par tām filmām maksāji ar kredītkarti un ielādēji savā datorā!

-     Vai tu, cilvēk, neklausies? Vai arī tevi neinteresē tas, kas ir aizliegts? Ja tu ieraksti datorā fotogrāfiju no nozieguma vietas, tad tas nenozīmē, ka tu esi slepkava! Ja sieviete uzbudinās no domas par izvarošanu, tad tas nenozīmē, ka viņa vēlas tikt izvarota!

Belmans bija pārcēlis pāri nožogojumam otru kāju un tagad stāvēja otrā pusē. Brīvs. Viņš sakārtoja savu jaku.

-     Tikai vēl pēdējais labais padoms, Harij! Neaiztiec mani! Ja negribi nepatikšanas sev un savai sievietei!

Harijs redzēja, kā Belmana mugura izzūd stadiona tumsā. Bija dzirdami vairs vienīgi stingrie soļi un to klusinātā atbalss tribīnēs. Harijs nometa cigaretes nodeguli un samina to. Spēcīgi. Mēģināja ieberzēt betonā.

1 Pirmā lieta rītdien. (Angļu vai.)

39.   nodaĻa

Harijs atrada Eisteina Aikelana nodeldēto mersedesu stāvvietā, Oslo Centrālās stacijas ziemeļu pusē. Taksometri bija izvietojušies apļveidā, atgādinot pārnakšņot apstājušos karavānu, kas vēlas aizsargāties pret apačiem, nodokļu inspektoriem, konkurentiem ar zemākiem tarifiem un citiem, kuri ierastos atņemt to, kas, viņuprāt, likumīgi pieder tiem.

Harijs iesēdās priekšējā sēdeklī.

-     Vai tev šovakar daudz darba?

-     Ne uz sekundi neesmu noņēmis kāju no gāzes pedāļa! Eisteins atbildēja, piesardzīgi ielika starp lūpām mikroskopiskas paštītas cigaretes galiņu un izpūta dūmus uz atpakaļskata spogulīti, kurā rēgojās aiz viņa arvien pieaugošā rinda.

-     Cik stundu maiņas laikā tavā mašīnā atrodas maksājoši pasažieri? Harijs iejautājās un sadabūja savu cigarešu paciņu.

-     Tik maz, ka šobrīd prātoju, vai neieslēgt skaitītāju. Ai, ai! Vai neproti lasīt? Eisteins pamāja uz cimdu nodalījuma, ko rotāja uzraksts “Smēķēt aizliegts!".

-     Man vajadzīgs padoms, Eistein!

-    Es saku: nē, neprecies! Rākela ir laba sieviete, bet laulības sagādā vairāk rūpju nekā prieka! Paklausi vecu, slīpētu zelli!

-    Tu nekad neesi bijis precējies, Eistein!

-     Par to jau es runāju.

Bērnības drauga kalsnajā sejā paspīdēja dzeltenie zobi. Viņš atmeta galvu tā, ka plānā zirgaste nošvīkstēja pret sēdekļa galvas balstu.

Harijs aizsmēķēja cigareti.

-     Domājot par to, ka uzaicināju tevi būt par liecinieku…

-    Lieciniekiem ir jābūt sakarīgiem, Harij, bet kāzas bez pamatīgas piedzeršanās ir tikpat bezjēdzīgas kā toniks bez džina!

-     Okay, bet runa nav par padomiem precību jautājumos!

-    Tad spļauj ārā! Aikelans klausās!

Cigaretes dūmi dedzināja Harijam kaklu. Gļotāda vairs nebija pieradusi pie divām paciņām cigarešu dienā. Viņš ļoti labi zināja, ka Eisteins šajā gadījumā nespēs dot viņam padomu. Arī šajā. Katrā ziņā labu padomu. Viņa pašceptā loģika un dzīves principi tik nefunkcionāli risināja aktuālos jautājumus, ka jaudātu apburt tikai īpaši ieinteresētus cilvēkus. Aikelana māja balstījās uz alkohola, vecpuiša dzīvi, zemākā sabiedrības slāņa sievietēm, vērīgu intelektu, kas diemžēl reti tika izmantots, zināmu lepnumu un sevis ierobežošanas spēju, kas izpaudās apstāklī, ka viņš vairāk sēdēja pie taksometra stūres, nevis pie glāzītes. Viņš spēja smieties dzīvei un sātanam tieši sejā, un tas sajūsmināja pat Hariju.

Harijs ievilka elpu.

-     Man ir aizdomas, ka policistu slepkavībās vainīgs ir policists!

-    Tad iebāz viņu aiz restēm! Eisteins atsaucās un noņēma no mēles galiņa tabakas drupaču. Tad pēkšņi sastinga. Tu teici policistu slepkavībās? To pašu policistu slepkavībās?

-Jā. Problēma slēpjas apstāklī: ja es arestēšu šo cilvēku, tad viņš aizraus mani sev līdzi!

-     Kā tad tā?

-    Viņš var pierādīt, ka krievu bārā Come As You Are nogalināju es.

Eisteins plati ieplestām acīm blenza spogulītī.

-     Vai tu novāci kādu krievu?

-     Ko lai daru? Arestēt šo cilvēku un krist reizē ar viņu? Tādā gadījumā Rākelai nebūs vīra vai Oļegam tēva.

-     Piekrītu.

-     Kam tu piekrīti?

-     Piekrītu, ka tev jānovāc tie, kuri traucē. Vispār ellīgi labi ir turēt rezervē tādus filantropiskus attaisnojumus, jo vari mierīgāk gulēt! Es vienmēr esmu tā uzskatījis. Vai atceries kad žagām ābolus, es aizlaidos un atstāju Treskū vienu? Viņš taču tajās kurpēs un ar ābolu kilogramiem nespēja paskriet tik ātri! Es iestāstīju sev, ka

Treskū vajag sodīt vairāk nekā mani, viņam jāieregulē smadzenes morālā ziņā, jānorāda pareizais virziens. Jo patiesībā viņš uz turieni vēlējās uz pareizo pasauli, vai ne? Bet es, es taču gribēju kļūt par bandītu! Ko man dotu apkaunojums dažu nožēlojamu ābolu dēļ?

-      Es nedomāju ļaut vainīgajiem palikt nesodītiem, Eistein!

-      Padomā vien, ja šis novāks vēl kādu kruķi un tu zināsi, ka varēji to apturēt?

-    Tur jau tas āķis! Harijs sacīja un izpūta dūmus uz smēķēšanas aizlieguma uzraksta.

Eisteins ilgi vērās draugā.

-     Harij, ne…

-     Ko ne?

-     Ne… Eisteins nolaida loga stiklu savā pusē un izlidināja pa to cigaretes nodeguli centimetrus divus garu, nosiekalotu “Rizla” papīriņu. Starp citu, es nevēlos to dzirdēt! Vienkārši nedari to!

-     Labi. Pats mazdūšīgākais, ko tagad varētu darīt, būtu nedarīt neko. Pārliecināt sevi, ka man taču nav nekādu pietiekamu pierādījumu, un patiesībā tā arī ir. Lai viss rit savu gaitu. Bet vai cilvēks spēj ar to sadzīvot, Eistein?

-    Pie velna, protams, spēj! Bet attiecībā uz šīm lietām: tu, Harij, esi dīvains! Vai tu vari ar to sadzīvot?

-     Parasti jau nevaru. Bet, kā saka, tagad ir citi apsvērumi!

-     Vai tu nevari izdarīt tā, it kā viņu būtu arestējis kāds cits?

-     Viņš izmantos visu to, ko zina par citiem policistiem, lai tikai izkaulētu sev mazāku sodu. Viņš ir bijis slepkavību izmeklētājs un strādājis kā dedzinātājs, viņam ir zināmi visi triki. Turklāt policijas priekšnieks viņu izglābs tie abi viens par otru zina pārāk daudz.

Eisteins paņēma Harija cigarešu paciņu.

-     Vai zini ko, Harij? Izklausās, it kā tu būtu atnācis pie manis, lai saņemtu manu svētību cilvēka slepkavībai. Vai ir vēl kāds, kurš nojauš, ar ko tu nodarbojies?

Harijs papurināja galvu.

-     Pat mana izmeklēšanas grupa neko nezina!

Eisteins izņēma cigareti un aizsmēķēja to ar savām šķiltaviņām.

-     Harij?

-Jā-

-    Tu esi lielākais vientuļnieks, kādu jelkad esmu saticis!

Harijs paskatījās pulkstenī: drīz būs pusnakts. Piemiedza acis un

pavērās loga stiklā.

-     To sauc par vientuļu.

-    Nē! Par vientuļnieku, kas pats izvēlējies savu ceļu, un par dīvaini.

-    Vienalga, Harijs atbildēja un atvēra mašīnas durvis. Paldies par padomu!

-     Par kādu padomu?

Durvis aizcirtās.

-    Par kādu nolādētu padomu? Eisteins ierēcās uz durvīm un uz sakumpušās būtnes pusi, kas ātri nozuda Oslo tumsā. Un kā būs ar taksometru līdz mājām, tu skopais velns?

Mājā bija tumšs un kluss.

Harijs sēdēja dīvānā un blenza uz skapi.

Viņš nevienam neko nebija teicis par savām aizdomām uz Trulsu Berncenu.

Viņš bija piezvanījis Bjērnam un Katrinei un pastāstījis par īso sarunu ar Mikaēlu Belmanu. Par to, ka policijas priekšniekam slepkavības naktij ir alibi tātad vai nu notikusi kļūda, vai arī pierādījums ticis safabricēts -, un tādēļ pagaidām nevajag izplatīt faktu, ka pierādījumu kastītē esošā lode ir izšauta no Belmana pistoles. Viņš nebija teicis ne vārda par to, ko abi runājuši.

Ne vārda par Trulsu Berncenu.

Ne vārda par to, kas jādara.

Tā tam vajadzēja būt, informācija par šo lietu jāpatur sevī.

Atslēga bija paslēpta skaņu ierakstu plauktā.

Harijs aizvēra acis. Mēģināja neklausīties dialogā, kas riņķoja viņa galvā. Tas tomēr neizdevās, jo, tiklīdz viņš atslābinājās, balsis sāka klaigāt. Trulss Berncens esot traks, un tas neesot pieņēmums, bet fakts. Neviens vesels cilvēks neuzsākšot tādu savu kolēģu slepkavošanas kampaņu.

Līdzīgu piemēru netrūka, vajadzēja tikai atcerēties incidentus ASV, kad no darba atlaisti vai citā veidā pazemoti cilvēki atgriezušies darbavietās un nošāvuši savus kolēģus. Omārs Torntons, kurš strādāja alus distribūcijas noliktavā, pēc padzīšanas no darba par alus

zagšanu bija atgriezies un nogalinājis astoņus bijušos darbabiedrus. Veslijs Nils Higdons piecus pēc tam, kad uz viņu bija sakliedzis priekšnieks. Dženifera Sanmarko pasta nodaļā bija ielaidusi sešas nāvējošas lodes savu kolēģu galvās pēc tam, kad darba devējs bija viņu atlaidis, jo viņa esot tiešām! traka.

Atšķirība šeit bija rīcības plānošanas pakāpē un tās realizācijas spējā. Tātad cik nenormāls bija Trulss Berncens? Vai pietiekami liels bezprātis, lai policija noraidītu viņa apgalvojumu, ka Harijs Hols pats ir nogalinājis bārā cilvēku?

Nē.

Nenoraidīs, ja viņam būs pierādījumi. Pierādījumus nevar uzskatīt par garīgi slimiem.

Trulss Berncens.

Harijs padomāja.

Viss saskanēja. Bet vai saskanēja pats galvenais? Motīvs. Ko bija teicis Mikaēls Belmans? Ja sieviete fantazē par izvarošanu, tad tas nenozīmē, ka viņa vēlas tikt izvarota. Ja vīrietis fantazē par izvarošanu, tas nenozīmē…

Velns! Velns! Izbeidz!

Bet domas turpināja joņot. Tās neliksies mierā, līdz viņš būs atrisinājis šo problēmu. Un bija tikai divi veidi, kā to panākt. Viens no tiem vecais paņēmiens. Tas, pēc kura šobrīd brēca viss viņa ķermenis. Alkohols. Dzēriens, kas izplatās, apslēpj, maskē, apdullina. Tas bija pagaidu paņēmiens. Sliktais paņēmiens. Otrs veids bija galīgais, nepieciešamais. Tas, kurš problēmu likvidē. Velnišķīga alternatīva.

Harijs pielēca kājās. Mājā alkohola nebija kopš tā brīža, kad viņš šeit ievācās. Viņš sāka staigāt šurpu turpu, tad apstājās un nopētīja veco stūra skapi. Tas viņam kaut ko atgādināja bāra skapīti, pie kura viņš reiz bija stāvējis un tieši tāpat pētījis. Kas viņu atturēja? Cik daudz reižu agrāk viņš bija pārdevis savu dvēseli par mazāku samaksu nekā šī? Varbūt tieši tas? Citās reizēs tas bija noticis par sīknaudu, attaisnojot sevi ar morālisku niknumu. Bet šoreiz lieta bija… netīra. Viņš vienlaikus gribēja glābt pats savu ādu.

Tagad viņš dzirdēja balsi skapja iekšpusē. Tā čukstēja: "Izņem mani, izmanto mani! Izmanto mani nolūkam, kam esmu paredzēta! Un šoreiz es paveikšu darbiņu. Neļaušu bruņuvestei mani piemānīt!”

Nokļūšana līdz Trulsa Berncena dzīvoklim Manglerudā aizņemtu pusstundu. Līdz ieroču arsenālam guļamistabā, ko viņš pats bija redzējis. Vieglie šaujamieroči, rokudzelži, gāzmaskas. Steks. Tad kāpēc viņš to atlika? Zināja taču, kas darāms.

Bet vai tiešām tā būtu, ka Trulss Berncens nogalinājis Renē Kalsnēsu pēc Mikaēla Belmana pavēles? Par to, ka Trulss ir nenormāls, šaubu nebija, bet vai Mikaēls Belmans ari ir tāds?

Varbūt tā bija tikai konstrukcija, ko viņa smadzenes sapuzlējušas kopā no tās rīcībā esošajiem sīkumiņiem, saspiedušas tos citu pie cita, jo tās gribēja, vēlējās, pieprasīja jebkādu ainu, kura sniegtu ja ne izskaidrojumu, tad vismaz atbildi, tādu sajūtu, ka punktiņi ir savienoti ar svītriņām.

Harijs izņēma no kabatas telefonu un nospieda taustiņu “A”.

Pagāja mazliet vairāk nekā desmit sekundes, līdz viņš izdzirdēja rukšķošu: “…jā.”

-     Sveiks, Arnold! Tas esmu es.

-     Harijs?

-    Jā. Vai tu esi darbā?

-    Pulkstenis rāda viens naktī, Harij! Esmu diezgan normāls, tādēļ guļu gultā!

-    Sorry! Vai gribi turpināt gulēt?

-    Ja tu jautā, tad jā!

-     Okay, bet tagad, tā kā tu esi pamodies… Harijs saklausīja vaidu. Es prātoju par Mikaēlu Belmanu. Tu taču strādāji KRJPOS vienā laikā ar viņu! Vai ievēroji kādreiz kaut ko tādu, kas varētu liecināt, ka viņu seksuāli pievelk vīrieši?

Iestājās ilgs klusuma brīdis, kurā Harijs saklausīja Arnolda vienmērīgo elpu un sliežu dunēšanu no garāmbraucoša vilciena. Pēc skaņas Harijs noprata, ka Arnolds guļ pie atvērta loga. Likās, ka viņš ir ārā, nevis telpā. Droši vien jau pieradis pie šīm skaņām un tās netraucē gulēt. Un Harijam pēkšņi iešāvās prātā ne kā atklāsme, bet kā nejauša doma varbūt arī šajā lietā notiek tieši tāpat: ka skaņās, parastajās skaņās, kuras viņi nedzirdēja un no kurām nepamodās, tieši tajās vajadzētu ieklausīties.

-     Vai tu aizmigi, Arnold?

-    Nē, bet šī doma man ir tik jauna, ka vajadzēja ļaut tai nogulsnēties. Tātad ja tagad atceros un paraugos uz lietām citā kontekstā, tad… Un pat tad es nevaru… bet tas taču ir skaidrs.

-     Kas ir skaidrs?

-    Nē, tātad… tas taču bija Belmans un šis viņam bezgalīgi uzticīgais plušķis!

-    Trulss Berncens.

-    Tieši tā! Tie divi… Jauna pauze. Vēl viens vilciens. Nē, Harij, es nedomāju, ka tie divi ir homoseksuāls pārītis, ja saproti, ko es domāju!

-    Saprotu. Piedod, ka pamodināju tevi! Arlabunakti!

-    Arlabunakti. Starp citu, mazliet pagaidi…

-     Mm?

-    KR1POS bija kāds puisis. Biju pavisam piemirsis, bet reiz iegāju tualetē un tur viņi ar Belmanu stāvēja pie izlietnes, un abiem bija stipri piesarkušas sejas. It kā kaut kas būtu noticis, ja tu saproti mani. Atceros, ka toreiz kaut ko nodomāju, bet nepiešķīru tam nozīmi. Drīz pēc tam tas puisis no KRIPOS nozuda.

-     Kā viņu sauca?

-     Neatceros. Varbūt varētu noskaidrot, bet ne šobrīd.

-     Paldies, Arnold! Saldus sapņus!

-     Paldies. Kas notiek?

-     Nekā daudz nav, Arnold, Harijs atbildēja, izslēdza telefonu un ielika to kabatā.

Pastiepa otru roku.

Paskatījās uz mūzikas ierakstu plauktiņu. Atslēga gulēja pie “W” burta.

-     Nedaudz, viņš atkārtoja.

Pa ceļam uz vannasistabu viņš novilka T kreklu. Zināja, ka gultasveļa ir balta, tīra un auksta, ka aiz atvērtā loga valda pilnīgs klusums un naksnīgais gaiss ir diezgan vēss, un zināja arī to, ka ne uz mirkli nespēs aizmigt.

Kad Harijs apgūlās, viņš sāka klausīties vējā. Tas svilpoja pa melna, mūžsena stūra skapja atslēgas caurumu.

Operatīvā centra dežurante saņēma paziņojumu par ugunsgrēku pulksten 4.06. Izdzirdējusi uzbudināto ugunsdzēsēja balsi, viņa uzreiz

iedomājās, ka runa būs par lielu ugunsgrēku un, iespējams, nāksies novirzīt satiksmi un parūpēties par vērtībām, ievainotiem vai bojāgājušiem. Tādēļ viņa sākumā nedaudz izbrīnījās, kad ugunsdzēsējs pateica: runa esot par dūmiem, kas kādā, jau uz nakti slēgtā Oslo bārā aktivizējuši signalizācijas ierīci, un liesmas pašas apdzisušas jau pirms viņu ierašanās. Vēl vairāk pārsteidza ugunsdzēsēja lūgums tiem nekavējoties ierasties, un tad viņa saprata, ka uzbudinājums ugunsdzēsēja balsī patiesībā ir bailes. Viņa balss drebēja kā cilvēkam, kurš noteikti ir daudz pieredzējis savā darbā, bet nav sagatavojies tam, ko ir ieraudzījis un mēģina aprakstīt.

-    Tā ir meitene. Laikam ar kaut ko tikusi aplieta, jo uz letes stāv tukšas alkohola pudeles!

-     Kur tas ir?

-    Viņa… viņa ir pilnīgi pārogļojusies! Un viņa ir piesieta pie ūdens caurules!

-     Kur tas ir?

-     Tā ir viņai ap kaklu! Izskatās pēc velosipēda drošības ķēdes! Vai dzirdat, jums jābrauc šurp!

-    Jā! Bet kur…?

-    Kvadratūrā. Vietu sauc Come As You Are. Ak Dievs, viņa ir tikai meitenīte…

40.   nodaĻa

Pulksten 6.28 Stole Eune pamodās no zvana. Sākumā viņš nezin kāpēc iedomājās, ka zvana telefons, bet tad apjēdza, ka tas ir modinātājs. Laikam kaut ko bija sapņojis. Bet, tā kā sapņu tulkošanai viņš ticēja ne vairāk kā psihoterapijai, tad nemaz nemēģināja to darīt, bet apklusināja modinātāju un aizvēra acis, lai izbaudītu līdz pusseptiņiem atlikušās divas minūtes, kad iezvanīsies otrs modinātājs. Tad viņš parasti izdzirdēja Eurūras baso kāju dipoņu, kura metās uz vannasistabu, lai aizņemtu to pirmā.

Mājā bija kluss.

-     Kur ir Eurūra?

-    Viņa pārnakšņo pie Emīlijas, Ingrida neskaidri nomurmināja.

Stole Eune piecēlās. Iegāja dušā, noskuvās un, kamēr sieva lasīja

avīzi, klusēdams paēda brokastis. Stole bija iemācījies diezgan labi lasīt otrādi. Viņš izlaida rakstu par policistu slepkavībām, jo tajā, izņemot kārtējos minējumus, nebija nekā jauna.

-     Vai pirms skolas viņa nepārnāks? Stole iejautājās.

-    Viss skolai nepieciešamais ir viņai līdzi.

-     Ak tā? Vai ir labi pirms došanās uz skolu nakšņot citur?

-     Nē, tas ir kaitīgi. Tev vajadzēja iejaukties, šķirstīdama avīzi, sieva ierosināja.

-    Vai zini, Ingrida, ko miega trūkums dara ar smadzenēm?

-     Norvēģijas valsts sešus gadus ir apmaksājusi tavas studijas, Stole, lai tu to zinātu, tādēļ, ja arī es to zinātu, tad uzskatītu par manis maksāto nodokļu veltīgu izšķērdēšanu!

Stole vienmēr bija izjutis apbrīnu un sapīkumu par Ingridas spējām rīta agrumā būt tik zinošai. Jau pirms desmitiem viņa bija

aizsūtījusi Euni nokdaunā. Līdz pusdienām viņam nebija nekādu iespēju uzvarēt kaut vienā raundā. Patiesībā uz uzvaru šajā tukšu salmu kulšanā viņš varēja cerēt tikai pēc pulksten sešiem vakarā.

Šādi viņš prātoja, izbraucot mašīnu no garāžas un stūrējot uz savu biroju Spūrveisgātā. Viņš nezināja, vai spētu dzīvot kopā ar sievieti, kura ik dienas viņu neiebukņītu, un, ja viņš nezinātu tik daudz par ģenētiku, tad viņam šķistu tīrais brīnums, kā abiem izdevies radīt tik mīļu un jūtīgu bērnu kā Eurūra. Tad viņa domas aprāvās. Satiksme bija kūtra, bet ne lēnāka kā parasti. Svarīgākais bija paredzamība, nevis ceļā patērētais laiks. Pulksten divpadsmitos paredzēta sanāksme katlumājā, bet pirms tās vēl jāpieņem trīs pacienti.

Viņš ieslēdza radio.

Stole ieklausījās jaunumos, un vienlaicīgi iezvanījās telefons. Viņš instinktīvi nojauta, ka te jābūt kaut kādai sakarībai.

Zvanīja Harijs.

-     Sanāksme būs jāatliek, jo ir notikusi jauna slepkavība!

-     Meitene, par kuru runā radio?

-    Jā! Mēs esam diezgan pārliecināti, ka tā ir meitene.

-     Vai nezināt, kas tā ir?

-     Nē. Neviens nav ziņojis par kāda pazušanu.

-     Cik veca viņa varētu būt?

-     Nav iespējams pateikt, bet, spriežot pēc auguma un ķermeņa uzbūves, gribētos minēt, ka aptuveni desmit līdz četrpadsmit gadus veca.

-    Un jums šķiet, ka tai ir kāds sakars ar mūsu lietu?

-Jā!

-     Kāpēc?

-     Tāpēc, ka viņa tika atrasta neatklātas slepkavības vietā. Bārā Come As You Are. Un tāpēc, ka… Harijs ieklepojās, …viņa bija pieķēdēta pie ūdensvada caurules ar velosipēda drošības ķēdi ap kaklu!

-    Augstais Dievs!

Viņš dzirdēja, ka Harijs atkal sāk klepot.

-     Harij?

-Jā-

-    Vai tev viss ir okay?

-     Nē!

-     Vai… vai kaut kas nav kārtībā?

-Jā-

-    Ja neskaita drošības ķēdi? Es taču saprotu, ka…

-    Pirms aizdedzināšanas viņš ir aplaistījis to ar alkoholu. Tukšās pudeles stāv šeit, uz letes. Trīs pudeles, visas no vienas markas. Kaut arī te ir daudzas citas markas, kuras viņš varēja izvēlēties.

-    Tas ir…

-    Jā, Jim Beam.

-     …tava marka!

Stole dzirdēja, kā Harijs kādam uzkliedz, lai neko neaiztiek. Tad viņš atgriezās pie sarunas.

-    Vai atbrauksi apskatīt nozieguma vietu?

-     Man ir pacienti. Varbūt pēc tam.

-     Okay, izlem pats! Mēs vēl kādu brītiņu te būsim!

Viņi beidza runāt.

Stole vēlreiz mēģināja pievērst uzmanību ceļam. Viņš juta, ka sācis smagāk elpot. Viņa nāsis iepletās, krūtis sāka cilāties straujāk. Viņš zināja, ka šodien būs vēl sliktāks terapeits nekā parasti.

Harijs izgāja pa durvīm tieši uz dzīvās ielas, pa kuru viņam garām steidzās gan gājēji un velosipēdisti, gan mašīnas un tramvaji. Mazliet pamirkšķināja saulē acis pēc telpā valdošās tumsas un sāka vērot bezjēdzīgo dzīves ņudzekli, kas nenojauta, ka dažus metrus aiz viņa muguras ir tikpat bezjēdzīga nāve izkusušā plastmasas sēdeklī sēdošs apdegušas meitenītes līķis. Viņi pat nenojauta, kas tā ir. Tas ir, Harijs to nojauta, bet nespēja par to domāt. Viņš vairākkārt dziļi ieelpoja un tomēr izdomāja līdz galam. Pēc tam piezvanīja Katrinei, kuru bija aizsūtījis atpakaļ uz katlumāju, lai viņa varētu sēdēt gatavībā pie saviem aparātiem.

-    Vai vēl neviens nav ziņojis par cilvēka pazušanu? viņš apvaicājās.

-     Nē.

-    Okay. Tādā gadījumā pārbaudi, kuriem smago noziegumu izmeklētājiem ir meitas vecumā no astoņiem līdz sešpadsmit gadiem. Sāc ar tiem, kuri piedalījās Kalsnēsa lietas izmeklēšanā! Ja atrodi kādu,

tad piezvani un apvaicājies, vai šodien ir redzējuši savu meitu. Rīkojies delikāti!

-     Tiks izdarīts!

Harijs beidza sarunu.

Iznāca Bjērns un nostājās Harijam blakus. Viņa balss bija klusa un maiga, it kā abi sēdētu baznīcā.

-     Harij?

-Jā?

-     Tas ir vispretīgākais, ko esmu redzējis!

Harijs pamāja ar galvu. Viņš mazliet zināja, ko Bjērnam bija nācies skatīt, bet viņš zināja arī to, ka Bjērns saka taisnību.

-    Tas, kurš to izdarīja… Bjērns iesāka un, pacēlis rokas, strauji ievilka elpu, tad bezspēcīgi izdvesa kaut kādu skaņu un ļāva rokām nokrist gar sāniem. Viņā, velns parāvis, vajadzētu ietriekt lodi!

Harijs jakas kabatās sažņaudza pirkstus dūrēs. Viņš zināja, ka arī tā ir taisnība. Slepkavam vajadzēja saņemt lodi. Vienu lodi vai trīs, no Odessa, kas gulēja skapī Holmenkollveienē. Ne tagad, bet pagājušajā naktī, kad viens ellīgi mazdūšīgs bijušais policists vienkārši likās gulēt, jo bija izlēmis, ka nevar kļūt par bendi, kamēr pašam nav skaidra motīva un viņš to nedara potenciālo upuru Rākelas un Oļega vai sevis paša dēļ. Jā gan! Meitenīte tur, iekšā, nevaicās viņam par motīvu, jo viņai un viņas vecākiem tas jau par vēlu. Velns, velns!

Harijs paskatījās pulkstenī.

Trulss Berncens zināja, ka Harijs viņu tagad medī, viņš būs sagatavojies. Viņš bija uzaicinājis Hariju, pievilinājis viņu, izdarot slepkavību šajā vietā, pazemojis, izmantojot alkoholiķu parasto indi Jim Beam un velosipēdu drošības ķēdi, par kuru bija dzirdējusi vai puse no policijas korpusa. Lielais Harijs Hols esot stāvējis piesiets ar šo suņu kaklasiksnu Spūrveisgātā, pie staba ar aizlieguma zīmi “Stāvēt aizliegts!”.

Harijs noelsās. Viņš varēja atklāt kārtis un visu izstāstīt par Gusto, Oļegu un mirušajiem krieviem un pēc tam ar Delta ielauzties Trulsa Berncena dzīvoklī. Ja Berncenam izdotos aizlavīties, viņš varētu uzsākt meklēšanu plašā frontē, iesaistot visus sākot ar Interpolu un beidzot ar vismazāko lensmaņa iecirkni. Vai…

Harijs sāka vilkt ārā no kabatas saņurcīto Camel paciņu, bet tad iespieda to atpakaļ. Viņam bija apnicis smēķēt.

…vai arī viņš varēja darīt tieši to, ko šis sātans lūdza.

Tikai pauzes laikā pēc otrā pacienta pieņemšanas Stole līdz galam izdomāja savu domu.

Pareizāk domas, jo tās bija divas.

Pirmā: neviens nebija ziņojis par bērna pazušanu. Par desmit līdz divpadsmit gadus vecas meitenītes pazušanu. Vecākiem taču būtu vajadzējis sākt uztraukties, kad viņa vakarā nepārnāca mājās! Būtu taču vajadzējis ziņot par pazušanu!

Otrā doma: upurim varēja būt sakars ar policistu slepkavībām. Līdz šim brīdim slepkava bija nogalinājis tikai slepkavību izmeklētājus, un tagad sērijveida slepkavam varbūt ir radusies tipiskā vēlme notikumus intensificēt: ko vēl ļaunāku var nodarīt cilvēkam par dzīvības atņemšanu? Pareizi atņemot dzīvību pēcnācējam! Bērnam. Tādā gadījumā rodas jautājums: kurš būs nākamais? Acīmredzot Harijs tas nebūs, jo viņam nav bērnu.

Un tad pēkšņi no visām Stoles Eunes apjomīgā ķermeņa porām izsprāga auksti sviedri. Viņš paķēra atvērtajā galda atvilktnē gulošo telefonu, sameklēja Eurūras vārdu un piezvanīja.

Noskanēja astoņi pīkstieni, tad ieslēdzās automātiskais atbildētājs.

Protams, viņa neatbildēs, jo bija skolā, un tur pilnīgi pamatoti aizliedz turēt telefonus ieslēgtus.

Kāds gan ir Emīlijas uzvārds? Bija taču dzirdējis to vairākkārt, bet tā bija Ingridas kompetences sfēra. Viņš pārlika, vai nepiezvanīt, bet tad nolēma viņu lieki nesatraukt un sameklēja datorā failu "nometnes skola". Un tiešām viņš atrada daudzas vēstules no pagājušā gada ar visu Eurūras klasesbiedru vecāku adresēm. Pārlasīja uzvārdus, cerot atcerēties Emīlijas uzvārdu. Un atcerējās arī! Tūrunna Einersena. Emīlija Einersena, to taču bija viegli atcerēties! Vēl labāk bija tas, ka turpat ir arī visu vecāku telefonu numuri. Viņš sastādīja numuru, bet pirksts tā trīcēja, ka grūti bija trāpīt uz pareizā taustiņa. Laikam būs iedzēris pārāk daudz, bet varbūt pārāk maz kafijas!

-     Tūrunna Einersena.

-     Labdien, šeit runā Stole Eune, Eurūras tētis. Es… ē… gribēju tikai uzzināt, vai pagājušajā naktī viss bija kārtībā.

Pauze. Pārāk ilga pauze.

-    Es domāju ar nakšņošanu, viņš noteica. Un drošības dēļ vēl piebilda: Pie Emīlijas.

-    Ā, par to! Nē, Eurūra pie mums nenakšņoja. Es atceros, ka bija par to runa, bet…

-    Droši vien esmu kaut ko sajaucis! Stole noteica, juzdams, ka aizsmok balss.

-     Jā, mūsdienās nav viegli atcerēties, kurš pie kura paliek pa nakti! Tūrunna Einersena iesmējās, taču izklausījās norūpējusies par tēva problēmu, kurš nezina, kur meita pārlaiž nakti.

Stole beidza sarunu. Krekls bija kļuvis gandrīz pilnīgi slapjš.

Viņš piezvanīja Ingridai un autoatbildētājā atstāja ziņu ar lūgumu viņam piezvanīt. Tad piecēlās un izmetās pa durvīm. Gaidošā paciente, vidēja vecuma sieviete, kura pilnīgi nesaprotamu iemeslu dēļ apmeklēja Stoles terapijas seansus, paskatījās uz viņu.

-    Šodien mums nāksies atcelt… Viņš gribēja nosaukt viņu vārdā, bet atcerējās to tikai tad, kad bija pievārējis kāpnes, izbrāzies ārā pa durvīm un skrēja prom pa Spūrveisgātu uz savu mašīnu.

Kad pārsegtās nestuves nesa Harijam garām uz gaidošo ātrās palīdzības mašīnu, viņš juta, ka pārāk stipri saspiež papīra glāzīti ar kafiju, un greizi paskatījās uz pūlīti ziņkārīgo, kas turpat netālu bija sadrūzmējušies.

Zvanīja Katrīne. Joprojām neviens nebija informējis par meitenītes pazušanu, un nevienam no Kalsnēsa lietas izmeklēšanā iesaistītajiem izmeklētājiem nebija meita vecumā no astoņiem līdz sešpadsmit gadiem. Tādēļ Harijs bija lūdzis viņu turpināt meklēšanu starp pārējiem policistiem.

No bāra iznākušais Bjērns novilka lateksa cimdus un noņēma baltā, visu ķermeni nosedzošā aizsargtērpa kapuci.

-     Vai vēl nekas nav dzirdams par DNS analīzes rezultātiem? Harijs painteresējās.

-     Nē.

Pirmais darbs, ko Harijs pēc ierašanās nozieguma vietā izdarīja, paņēma audu paraugus un ar policijas mašīnu aizsūtīja tos uz Tiesu medicīnas institūtu. Pilna DNS analīze prasītu daudz laika, bet pirmos koda skaitļus varēja iegūt diezgan ātri, un ar to viņiem pietika. Visi smago noziegumu izmeklētāji gan taktiskajos, gan tehniskajos jautājumos bija piereģistrējuši savus DNS profilus datubāzē gadījumā ja nozieguma vietā nejauši atstātu savas pēdas. Pēdējā gada laikā bija reģistrēti arī tie policisti, kuri nozieguma vietā ieradās pirmoreiz, kā arī tie, kuri to ielenca, un cilvēki, kuri nestrādāja policijā, bet varēja atrasties nozieguma vietā. Vienkāršs varbūtību aprēķins rādīja, ka, esot viņu rīcībā pirmajiem trim četriem cipariem no visiem vienpadsmit koda cipariem, vairumu policistu ir iespējams izsvītrot no saraksta. Bet, ja ir pieci vai seši, tad visus. Tas ir, ja viņam taisnība, tad visus, izņemot vienu.

Harijs paskatījās pulkstenī. Viņš nezināja, kāpēc. Nezināja, kas tieši viņiem jāpaspēj, zināja vienīgi to, ka viņiem nav laika. Ka viņam nav laika.

Stole Eune apturēja mašīnu pie skolas vārtiem un ieslēdza avārijas gaismas. Ieklausījās savu steidzīgo soļu atbalsīs no ēku sienām ap skolas pagalmu savas bērnības vientuļajās atbalsīs, kas atgādināja steigšanos uz nokavēto mācību stundu, vai ari vasaras brīvlaiku, kad visi ir devušies prom no pilsētas un tu esi palicis viens. Viņš atrāva vaļā smagās durvis un metās prom pa koridoru. Šoreiz atbalss nebija, ausīs skanēja vienīgi paša smagā elpa. Lūk, meitas klases durvis! Vai tad ne? Grupas vai klases? Cik maz gan viņš zināja par meitas ikdienu! Cik maz Stole bija viņu redzējis pēdējā pusgada laikā! Tik daudz viņš vēlējās uzzināt. Tik daudz laika no šī brīža viņš pavadītu kopā ar meitu. Ja vien, ja vien…

Harijs pārlaida skatienu bāra telpai.

-     Izejas durvis sētas pusē ir atmūķētas, viņam aiz muguras stāvošais policists sacīja.

Harijs pamāja ar galvu. Viņš bija ievērojis skrāpējumu pēdas ap atslēgu.

Mūķīzeris. Policista darbs. Tādēļ nebija iedarbojusies signalizācija.

Harijs neredzēja nekādas pretošanās pazīmes, neviens priekšmets nebija apgāzts un nemētājās uz grīdas, neviens krēsls vai galds nebija izgrūstīts no savas vietas, kur pēc darba laika beigām tam parasti vajadzētu stāvēt. Bāra īpašnieks tika pratināts. Harijs bija pateicis, ka viņam neesot vajadzība to satikt. Nepateica, ka negrib viņu satikt. Iemeslu gan nenorādīja. It kā nevēlētos riskēt tikt atpazīts.

Harijs skatījās uz bāra krēslu pie letes un atcerējās, kā viņš tovakar bija te sēdējis ar neaizsāktu glāzi Jim Beam sev priekšā. Atcerējās krievu, kurš bija pienācis no mugurpuses un mēģinājis iegrūst sava sibīriešu naža asmeni viņa kakla artērijā. Harija pirksta titāna protēze bija nostājusies nazim ceļā. Bāra saimnieks izbīlī bija stāvējis aiz letes un noskatījies, kā Harijs aizsniedzas līdz korķviļķim. Asinis bija nokrāsojušas grīdu līdzīgi tikko atvērtai, apgāztai sarkanvīna pudelei.

-     Pagaidām nav nekādu pēdu! Bjērns sacīja.

Harijs vēlreiz pamāja. Protams, nav. Telpa bija Berncena rīcībā, un viņam bija pieticis laika, lai visu sakārtotu un tad saslapinātu viņu, aplaistītu… Vārdi lauzās ārā pret paša gribu.

Tad Harijs uzšķīla liesmiņu šķiltaviņās.

Atskanēja pirmās Grēma Pārsona dziesmas “She" taktis, un Bjērns pielika pie auss savu mobilo telefonu.

-    Jā? Sakrīt ar reģistru? Pagaidi…

Viņš sameklēja zīmuli un savu parasto Moleskin piezīmju grāmatiņu. Harijam bija aizdomas, ka Bjērnam tā patīk vāciņu patina, ka viņš, pierakstījis blociņu pilnu, izdzēš šīs piezīmes un sāk to aizpildīt no jauna.

-      Nav sodīts, nē, bet ir strādājis pie slepkavību izmeklēšanām. Jā, diemžēl mēs ar to rēķinājāmies. Un kā viņu sauc?

Pēc kolēģa balss toņa Harijs nojauta: kaut kas ir noticis. Kaut kas briesmīgs.

Brīdī, kad Stole Eune atvēra klases durvis, viņa galvā uzvirmoja šādas domas: ka viņš ir bijis slikts tēvs.

Ka viņš nezina, vai Eurūras klasei ir pastāvīga telpa.

Un, ja ir, tad vai tā joprojām ir šī telpa?

Viņš bija šeit pirms diviem gadiem, atvērto durvju dienā, kad visas klases bija izstādījušas savus zīmējumus, no sērkociņiem darinātus

modellšus, māla figūriņas un citus sīkumus. Uz viņu tie nebija atstājuši īpašu iespaidu. Ja viņš būtu labs tēvs, tad, protams, viss viņam būtu paticis.

Balsis apklusa, un daudzās sejas pievērsās viņam.

Pilnīgam klusumam valdot, viņš skenēja šīs jaunās, maigās sejiņas. Neskartās, godīgās sejiņas, kuras vēl nebija nodzīvojušas tik ilgi, cik tām atļauts, sejiņas, kurām vēl jāveidojas, jāiegūst savs raksturs, ar gadiem jāpārvēršas par sastingušām maskām, atbilstošām viņu personībām. Kā viņa seja. Viņa meitenīte.

Viņa skatiens atrada sejas, kuras tika redzējis klases fotogrāfijās, dzimšanas dienu svinībās, nedaudzajās rokasbumbas sacensībās un mācību gada noslēgumu reizēs. Vienu otru viņš pazina pēc vārda, vairumu nepazina. Viņš turpināja meklēt savu vienīgo sejiņu, kuras vārds, līdzīgi raudienam, aizžņaudza viņa kaklu: Eurūra. Eurūra. Eurūra.

Bjērns ļāva telefonam ieslīdēt kabatā. Uzgriezis Harijam muguru, viņš nekustīgi stāvēja pie bāra letes un lēni kratīja galvu. Tad pagriezās. Likās viņa sejā vairs nav ne lāsītes asiņu. Tā bija nobālējusi un nedzīva.

-     Tas ir kāds, kuru tu labi pazīsti! Harijs ierunājās.

Bjērns lēni kā mēnessērdzīgs pamāja. Norija siekalas.

-    Velns parāvis, tas nav iespējams…

-     Eurūra.

Sejiņu siena izbrīnā vēroja Stoli Euni. Viņas vārds bija izskanējis no Stoles lūpām līdzīgi šņukstam. Līdzīgi lūgšanai.

-     Eurūra! viņš atkārtoja.

Iesāņus viņš manīja, ka viņam tuvojas skolotājs.

-     Kas nav iespējams? Harijs jautāja.

-    Viņa meita. Bjērns nopūtās. Tas… tas vienkārši nevar būt!

Stoles acis pieplūda asarām. Viņš sajuta kādu roku uz sava pleca. Redzēja, kā priekšā pieceļas un viņam tuvojas kāda būtne. Tās apveidi izplūda kā greizā spogulī. Tomēr viņam likās, ka būtne ir līdzīga

viņai. Eurūrai. Būdams psihologs, viņš, protams, zināja, ka tas ir smadzeņu mēģinājums izvairīties no acīm redzamā, cilvēciskais veids, kā tikt galā ar neaptveramo, melot. Redzēt to, ko vēlas. Tomēr viņš nočukstēja viņas vārdu:

-     Eurūra!

Viņš bija gatavs zvērēt, ka pat balss pieder viņai.

-     Vai kaut kas noticis…

Viņš dzirdēja arī šī teikuma pēdējo vārdu, tomēr nebija drošs, vai šo piebildi pateikusi viņa vai paša smadzenes.

-     …tēt?

-     Kāpēc tas nevar būt?

-     Tāpēc… Bjērns atbildēja un skatījās uz Hariju tā, it kā viņa tur nemaz nebūtu.

-Jā?

-    Tāpēc, ka viņa jau ir mirusi.

41.   nodaĻa

Vestregrāvlundas kapsētā valdīja klusums. No Serkedālsveijenas puses atvilnīja tikai klusināts satiksmes troksnis un metro vagonu dunoņa, tiem vizinot cilvēkus uz centru.

-Jā, Rūars Midstūens, Harijs ieteicās un paspēra platu soli starp kapakmeņiem. Cik ilgi viņš patiesībā bija pie jums?

-              To neviens nezina, Bjērns, mēģinādams neatpalikt, atbildēja.

-     No laika gala.

-     Un viņa meita gāja bojā satiksmes negadījumā?

-     Šajā vasarā. Pilnīgi neiedomājami! Tas taču nevar būt, velns parāvis! Viņiem ir tikai pirmā DNS koda daļa, tātad vēl paliek desmit piecpadsmit procentu iespējamības, ka tā ir kāda cita DNS, varbūt tas ir kāds…

Viņš gandrīz uzskrēja Harijam virsū, kurš pēkšņi bija apstājies.

-     Njā, Harijs ieteicās, pietupās un iegrūda pirkstus zemē pie kapakmens, kurā bija iegravēts Fīas Midstūenas vārds. Šī iespējamība līdzinās nullei!

Viņš pacēla roku, un starp viņa pirkstiem nobira nesen irdināta zeme.

-    Tas nelietis izraka līķi un nogādāja to uz bāru Come As You Are. Tad pielaida tam uguni.

-     Velns…

Harijs saklausīja asaras kolēģa balsī. Nesāka uz viņu skatīties, neko nejautāja. Gaidīja. Aizvēra acis un ieklausījās. Kāds putniņš dziedāja dzīviem cilvēkiem šķietami bezjēdzīgu dziesmiņu. Vējš, bezrūpīgi svilpodams, dzenāja mākoņus. Rietumu virzienā aizbrāzās metro vilciens. Laiks ritēja, bet uz kurieni? Harijs atvēra acis un ieklepojās.

-     Mums jāpalūdz izrakt zārku un jāpārliecinās pašiem, un tikai tad varēsim zvanīt tēvam!

-    Es piezvanīšu!

-     Bjēm! Harijs sacīja. Tā būs labāk. Tā nebija jauna, dzīva meitene, kas tika sadedzināta! Okay?

-    Atvaino, esmu vienkārši noguris. Un Rūars jau tā jūtas pavisam salauzts, tādēļ es… Viņš bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

-    Viss kārtībā! Harijs sacīja un piecēlās.

-     Uz kurieni dosies?

Harijs ar piemiegtām acīm paskatījās uz ziemeļpusi, uz šoseju un metro sliedēm. Mākoņi peldēja šurp. Ziemeļvējš. Un atkal tā bija klāt. Sajūta, ka viņš zina to, ko kāds vēl nezina. Kaut kas peldēja viņa personības tumšajos ūdeņos, taču negribēja pacelties virspusē.

-     Man kaut kas jāizdara.

-     Kas?

-    Tas, ko pārāk ilgi esmu atlicis.

-     Labi. Starp citu, mani interesē viena lieta!

Harijs palūkojās pulkstenī un īsi pamāja.

-      Kad tu vakar runāji ar Belmanu, kas, viņaprāt, būtu varējis notikt ar lodi?

-    Viņam nebija ne jausmas.

-     Un kā ar tevi? Parasti tev ir vismaz viena hipotēze!

-     Mm. Man jāiet!

-     Harij?

-Jā?

-    Ne… Bjērns muļķīgi pasmaidīja. Nedari muļķības!

Katrīne Brata sēdēja, atgāzusies pret krēsla atzveltni, un skatījās datora monitorā. Nupat bija piezvanījis Bjērns Holms un pavēstījis, ka viņi esot atraduši tēvu, Midstūenu, kurš bija piedalījies Kalsnēsa slepkavības izmeklēšanas procesā, bet viņa meita esot jau mirusi, tādēļ Katrīne nav atradusi viņu starp policistiem, kuriem ir pusaugu meitas. Un, tā kā Katrinei pagaidām nebija, ko darīt, viņa sāka aplūkot kombinēto meklējumu rezultātus. Nebija neviena saskares punkta starp Mikaēlu Belmanu un Renē Kalsnēsu. Pārbaudot, ar kādiem vārdiem visbiežāk kopā parādās Mikaēla Belmana vārds, atklājās

trīs uzvārdi. Saraksta augšgalā Ulla Belmane. Tai sekoja Trulss Berncens un trešajā vietā Isabelle Skeijena. Tas, ka viņa sieva ir pirmajā vietā, bija pašsaprotami, un, iespējams, liels pārsteigums nebija ari viņa priekšnieces, pilsētas domes locekles sociālajos jautājumos, trešā vieta sarakstā.

Bet Katrīnu pārsteidza Trulsa Berncena vārds.

Tā vienkāršā iemesla dēļ, ka parādījās hipersaite ar Ekonomisko noziegumu pārvaldes rakstiņu policijas priekšniekam, un tur saistībā ar Trulsa Berncena atteikumu paskaidrot noteiktas naudas summas izcelsmi tika lūgta atļauja sākt izmeklēšanu par iespējamu korupcijas gadījumu.

Atbildi Katrīne neatrada, tādēļ uzskatīja, ka Belmans ir atbildējis mutiski.

Viņai likās savādi, ka policijas priekšnieks un acīmredzami korumpēts policists tik bieži sazvanījušies un apmainījušies ar īsziņām, izmantojuši kredītkartes vienā un tai pašā vietā un laikā, vienlaikus ceļojuši ar lidmašīnām un vilcieniem, vienlaikus piereģistrējušies vienās un tais pašās viesnīcās un abi pabijuši vienā šautuvē. Kad Harijs bija palūdzis viņu pamatīgi pārbaudīt Belmanu, Katrīne atklāja, ka policijas priekšnieks ir skatījies internetā homoseksuāļu lapas. Vai Trulss Berncens varētu būt viņa mīļākais?

Kādu brīdi Katrīne sēdēja un raudzījās monitorā.

Un tad? Tam taču nevajadzēja kaut ko nozīmēt.

Viņa zināja, ka tajā vakarā Harijs bija ticies ar Belmanu Valle Hovin stadionā un pastāstījis, ka ir atrasta viņa pistoles lode. Pirms došanās prom Harijs bija kaut ko nomurminājis, ka viņam esot sajūta viņš zinot, kurš varētu būt apmainījis lodi kastītē pierādījumu noliktavā. Pēc viņas jautājuma Harijs bija īsi atbildējis: “Ēna.”

Katrīne paplašināja meklējumus atpakaļ laikā.

Pārlūkoja rezultātu.

Belmans un Berncens karjeras gaitā sekojuši viens otram kā ēnas. Pēc Policijas akadēmijas beigšanas tā sākusies Stovneres policijas iecirknī.

Viņa sameklēja pārējo iecirkņa darbinieku sarakstu, kuri tolaik tajā bija strādājuši.

Katrīnes skatiens slīdēja pa monitoru, līdz apstājās pie viena vārda. Tad sastādīja telefona numuru ar kodu 55'.

-    Nu nē! Sen bija laiks, Bratas jaunkundzi balss telefonā iedziedājās, un viņa apjauta, cik patīkami ir atkal dzirdēt īstu bergeniešu dialektu. Jums jau sen vajadzēja ierasties uz pārbaudi!

-     Hans…

-    Doktors Hanss, lūdzu! Esiet tik laipna un izģērbieties līdz viduklim, Brata!

-     Izbeidz! viņa pabrīdināja, jūtot, ka pasmaida.

-    Es lūdzu tevi nejaukt medicīnas zinātni ar nevēlamu seksuālas uzmanības izrādīšanu darbavietā, Brata.

-     Man teica, ka tu esot atpakaļ kārtības uzturēšanas nodaļā!

-    Jā. Un kur tu šobrīd atrodies?

-    Oslo. Starp citu, es vienā sarakstā lasu, ka tu esi strādājis Stovneres policijas iecirknī vienlaikus ar Mikaēlu Belmanu un Trulsu Berncenu?

-     Tas bija tūlīt pēc Policijas akadēmijas, Brata, un tikai kādas sievietes dēļ! Mārene ar lielajām krūtīm. Vai esmu par viņu stāstījis?

-     Protams.

-     Bet, kad ar viņu viss beidzās, tad beidzās arī ar Oslo. Viņš sāka dziedāt: Vestland, Vestland ūber ailes…

-     Hans! Kad tu strādāji kopā ar…

-     Neviens nestrādāja kopā ar tiem diviem puišiem, Katrīn! Tu strādā vai nu viņu labā, vai arī pret viņiem!

-     Trulss Berncens ir atstādināts.

-     Sen jau bija laiks! Domājams, ka atkal kādu sadauzījis!

-     Piekāvis? Vai viņš sita aizturētos?

-    Vēl sliktāk. Viņš sita policistus.

Katrīne juta, ka mati sāk celties stāvus.

-     Lūk, kā? Kurus viņš sita?

-   Visus, kuri mēģināja iegūt Belmana sievas labvēlību. Bīvis Berncens taču bija bez jēgas iemīlējies abos!

-     Ko viņš izmantoja?

-     Kādā nozīmē?

1 Bergenas pilsētas kods. (Angļu vai.)

-     Ar ko viņš tos sita.

-    Kā lai es to zinu? Manuprāt, ar kaut ko cietu. Vismaz tā izskatījās jaunais ziemeļnieks, kurš bija tik dumjš, ka, mūsu Ziemassvētku svinību laikā dejojot, bija pārāk cieši piekļāvies Belmana kundzei.

-     Kāds ziemeļnieks?

-     Viņu sauca… paskatīsimies… kaut kas ar “r”. Rūne. Nē, Rūnars. Jā, Rūnars. Rūnars… paskatīsimies… Rūnars…

Nu, taču! Katrīne domāja, bet viņas pirksti paši jau skraidīja pa tastatūru.

-     Piedod, Katrīn! Ir pagājis ilgs laiks. Varbūt tad, ja izģērbsies līdz viduklim?

-     Vilinoši, Katrīne atbildēja. Bet es nupat atradu pati tajā laikā Stovnerē bija tikai viens Rūnars. Uz redzi, Hans…

-     Pagaidi! Nelielai mamogrāfijai nav jābūt…

-     Man ir jāskrien, nenormālais!

Viņa nolika klausuli. Divi vienkārši uzsitieni taustiņiem. Sasprindzināti skatoties uz uzvārdu, viņa ļāva meklētājam darboties. Uzvārds šķita pazīstams, bet no kurienes? Viņa pievēra acis, nomurmināja vārdu. Tas bija tik neparasts, ka nejaušības nevarēja būt. Katrine atvēra acis. Rezultāti jau bija parādījušies. To bija daudz. Pietiekami. Slimību vēsture. Ārstēšana no narkotiku atkarības. Elektronisko vēstuļu sarakste starp policijas priekšnieku un vienu no Oslo narkotiku rehabilitācijas iestādēm. Pārdozēšana. Bet pirmais, kas piesaistīja uzmanību, tā bija fotogrāfija. Uz Katrīni skatījās skaidras, nevainīgi zilas acis. Un pēkšņi viņa atcerējās, kur tās agrāk bija redzējusi.

Harijs atvēra durvis un iegāja mājā. Nenovilcis apavus, viņš devās taisnā ceļā pie mūzikas plauktiņa un iebāza pirkstus starp Veita disku “Be as Me” un "A Pagan Place”, kuru gan nedaudz šaubīdamies, jo tas patiesībā bija atkārtots 2002. gada izlaidums no visiem “Waterboys” diskiem bija novietojis pirmajā vietā. Šeit bija vismierīgākā vieta visā mājā, jo ne Rākela, ne Oļegs nekad labprātīgi nepieskartos skaņu ierakstiem, kuros skan Toma Veita vai Maika Skota balss.

Viņš izmakšķerēja atslēdziņu misiņa, vieglu un dobu, gandrīz nesveramu. Tomēr tā likās tik smaga, ka, ejot pie skapja, vilka Harijam roku uz leju. Viņš iebāza to atslēgas caurumā un pagrieza.

Nogaidīja, jo zināja: ja atvērs, tad atpakaļceļa vairs nebūs un solījums būs pārkāpts.

Lai atvērtu piebriedušās skapja durvis, nācās pielikt spēku. Harijs saprata, ka tas ir tikai vecais koks, kas beržas pret rāmi, taču šķita, it kā no tumsas atskanētu smaga nopūta. It kā tā saprastu, ka beidzot tiks brīvībā, lai radītu elli zemes virsū.

Oda pēc metāla un eļļas.

Harijs dziļi ieelpoja. Bija sajūta, kā bāžot roku čūsku midzenī. Viņa pirksti pataustījās, līdz atrada auksto, zvīņaino tērauda ādu. Viņš sagrāba reptiļa galvu un izcēla to ārā.

Tas bija briesmīgs ierocis. Valdzinoši briesmīgs. Padomju inženieru mākslas visbrutālākais paraugs, tas spēja sacensties ar kalašņikovu.

Harijs pasvārstīja pistoli plaukstā.

Viņš zināja, ka tā ir smaga, un tomēr tā šķita viegla. Viegla, jo lēmums jau bija pieņemts. Viņš izelpoja. Dēmons bija brīvībā.

-     Sveiks! Stole ierunājās, aizvērdams katlumājas durvis. Vai tu esi viens?

-    Jā, Bjērns atbildēja.

Viņš sēdēja savā krēslā un vēroja telefonu.

Stole apsēdās.

-     Kur…?

-     Harijam vajadzēja kaut ko izdarīt. Katrīnes, kad atnācu, vairs nebija.

-    Tev, šķiet, ir bijusi smaga diena!

Bjērns vārgi pasmaidīja.

-     Tev ari, doktor Eune.

Stole pārlaida roku pakausim.

-     Njā. Es nupat stāvēju klasē, biju apskāvis savu meitu un raudāju, bet visa klase uz mani skatījās. Eurūra apgalvo, ka viņa šo brīdi atcerēšoties visu mūžu. Mēģināju viņai paskaidrot, ka vairums bērnu laimīgā kārtā ir piedzimuši ar spējām paciest vecāku bezgalīgās mīlestības nastu un, raugoties no darvinisma viedokļa, viņai tas jāpārdzīvo. Bet viss tikai tāpēc, ka viņa pārnakšņoja pie Emīlijas. Viņiem klasē ir divas Emīlijas, un es piezvanīju nepareizās Emīlijas mātei.

-     Vai tu nesaņēmi ziņu, ka mēs šodienas sanāksmi atlikām? Ir atrasts līķis. Meitenīte.

-    Jā, jā, es zinu! Cik sapratu, tas bija briesmīgi!

Bjērns lēni pamāja ar galvu uz telefona pusi.

-     Tagad zvanīšu viņas tēvam.

-    Tu, protams, šausminies?

-     Dabiski.

-     Tu prāto, kādēļ tēvs jāsoda šādā veidā? Kāpēc viņam jāzaudē meita divas reizes, kāpēc nepietiek ar vienu?

-     Tā taču ir.

-     Atbildēšu: slepkava uzskata sevi par dievišķo atriebēju, Bjērn!

-     Lūk, kā? Bjērns ar tukšu skatienu pavērās psihologā.

-      Vai zini šo Bībeles citātu: “Bargs un atriebīgs Dievs ir Tas Kungs, jā, tik tiešām, Tas Kungs ir atriebīgs un turklāt bargs un dusmīgs, Tas Kungs ir atriebīgs saviem pretiniekiem un ilgi kaist dusmās pret saviem ienaidniekiem.” Protams, tas ir tulkojums no trīsdesmitajiem gadiem, bet vai tu piekrīti?

-    Es esmu vienkāršs puisis no Estretūtenes, esmu ticis iesvētīts un…

-     Es par to domāju un tieši tāpēc tagad atnācu. Stole paliecās krēslā uz priekšu. Slepkava ir atriebējs, un Harijam taisnība: viņš nogalina aiz mīlestības, nevis naida, izdevīguma vai sadistiskas baudas dēļ. Kāds viņam ir atņēmis to, ko viņš mīl, un tagad viņš atņem saviem upuriem to, ko tie mīl visvairāk. Piemēram, viņu dzīvību. Vai kaut ko tādu, ko tie vērtē vēl augstāk: viņu bērnus!

Bjērns pamāja.

-    Jā, Rūars Midstūens ar prieku atdotu savu tagadējo dzīvi, lai tikai atgūtu meitu!

-     Tātad mums jāmeklē kāds, kurš ir zaudējis kaut ko sev ļoti dārgu. Mīlestības atriebējs. Jo… Stole Eune sažņaudza labo plaukstu dūrē, …tas šajā situācijā ir vienīgais pietiekami spēcīgais motīvs, Bjērn. Vai piekrīti?

Bjērns pamāja.

-     Laikam piekrītu. Bet tagad man jāpiezvana Midstūenam!

-     Dari tā, bet es iziešu ārā, lai vari mierīgi ar viņu aprunāties.

Bjērns nogaidīja, līdz Stole būs izgājis, un tad uzgrieza numuru,

uz kuru bija skatījies tik ilgi, ka tas likās jau iespiedies acu tīklenē.

Dziļi elpojot un skaitot signālus, viņš prātoja, cik ilgi gaidīs un kad liks nost klausuli.

Pēkšņi viņš izdzirda sava kolēģa balsi.

-     Bjērn, vai tas esi tu?

-    Jā. Tātad mans numurs ir tavā sarakstā?

-    Jā, protams!

-     Jā. Kā gan citādi! Paklau, ir sanācis tā, ka man tev kaut kas jāpastāsta!

Pauze.

Bjērns norija siekalas.

-     Runa ir par tavu meitu, viņa…

-     Bjērn! sarunbiedrs viņu asi pārtrauca. Pirms tu turpini! Nezinu, par ko ir runa, bet pēc tavas balss noprotu, ka tas ir kas nopietns, un es vairs nespēju uzklausīt telefonā ziņas par Fīu. Tas ir tieši tāpat kā toreiz. Neviens neuzdrošinājās ielūkoties man acīs, visi tikai zvanīja. It kā tā būtu vieglāk. Vai vari būt tik labs un atbraukt šurp? Vienkārši pateikt visu, skatoties man acīs? Bjērn?

-    Protams, Bjērns Holms pabrīnījās. Viņš nekad nebija dzirdējis, ka Rūars Midstūens tik atklāti un godīgi runātu par saviem pārdzīvojumiem. Kur tu esi?

-     Šodien paiet tieši deviņi mēneši kopš tās dienas, tādēļ gluži nejauši esmu ceļā uz vietu, kur viņa tika nogalināta. Nolikšu dažus ziedus, padomāšu…

-     Tikai pasaki precīzi, kur tas ir, un es tūlīt aizbraukšu!

Katrīne Brata izmisīgi meklēja stāvvietu. Telefona numuru un adresi atrast internetā bija vieglāk. Viņa zvanīja četras reizes, taču neatsaucās pat autoatbildētājs, tādēļ viņa iesēdās mašīnā un devās uz Industrigātu Majoštuenas rajonā uz vienvirziena ielu ar pārtikas preču veikaliņu, vairākām galerijām, vismaz vienu restorānu un bilžu ierāmēšanas darbnīcu -, bet nebija nevienas brīvas mašīnu stāvvietas.

Katrīne izšķīrās, ar mašīnas priekšējiem riteņiem uzbrauca divus metrus uz trotuāra, izslēdza motoru un pie priekšējā loga stikla pielika zīmīti, ka ir policiste, kaut gan lieliski zināja, ka autoinspekcijas stāvvietu uzraugiem tā neko nenozīmē Harijs mēdza teikt, ka tie vienīgie pasargā civilizāciju no pilnīga haosa.

Viņa devās atpakaļ uz to pusi, no kurienes bija atbraukusi, uz Bugstadveienas moderno histēriskās iepirkšanās centra pusi. Apstājās Jusefīnes ielā kādas mājas priekšā, kurā studiju laikā Policijas akadēmijā vienu vai divas reizes bija piedalījusies nachspiel'. Tā dēvētajā nachspiel. Tajā, ko viņi sauca par nachspiel. Nebija tā, ka viņai tas nepatiktu. Ēka piederēja Oslo Policijas pārvaldei, un vairākas istabiņas tā izīrēja akadēmijas studentiem. Uzvārdu rindā pie zvanu podziņām Katrīne atrada vajadzīgo vārdu, piezvanīja un sāka gaidīt, reizē aplūkodama vienkāršo četrstāvu nama fasādi. Nospieda podziņu vēlreiz. Turpināja gaidīt.

-     Neviena nav mājās?

Viņa pagriezās un automātiski pasmaidīja. Nosprieda, ka vīrietim varētu būt aptuveni četrdesmit, varbūt pat piecdesmit gadu ja labi saglabājies. Gara auguma, mati vēl bija, mugurā flaneļa krekls, Levis 501.

-     Esmu ēkas uzraugs.

-    Un es Katrīne Brata, policijas inspektore no Smago noziegumu nodaļas. Meklēju Silji Grāvsengu!

Viņš aplūkoja Katrīnes ID karti un nekautrīgi nopētīja viņu no galvas līdz kājām.

-    Jā, Silje Grāvsenga, uzraugs noteica. Viņa akadēmijā vairs nemācās, tādēļ vairs nevar šeit dzīvot.

-     Bet pagaidām viņa te dzīvo!

-Jā. 412. Vai kaut ko pateikt viņai?

-Jā, lūdzu! Palūdz, lai viņa piezvana uz šo numuru! Gribu parunāt par viņas brāli Rūnaru Grāvsengu.

-     Vai viņš ir pastrādājis kaut ko muļķīgu?

-     Nē. Viņš ir ievietots slimnīcā, slēgtā nodaļā, un vienmēr sēž istabas vidū, jo domā, ka sienas tās ir cilvēki, kas vēlas viņu nosist.

-     Vai dieviņ!

Katrīne izņēma piezīmju grāmatiņu un sāka rakstīt savu vārdu un telefona numuru.

-     Vari viņai pateikt, ka runa ir par policistu slepkavībām.

-Jā, tās viņu ļoti interesē!

1 Pēcspēle, epilogs. (Vācu vai.)

Katrīne pārstāja rakstīt.

-     Ko tu gribi sacīt?

-   Viņa tur, savā istabiņā, tos izmanto tapešu vietā! Gribēju teikt avīžu izgriezumus par nogalinātajiem policistiem. Protams, tā nav mana darīšana, studenti var likt pie sienām, ko vien vēlas, bet tas taču ir mazliet… pabaisi, vai ne?

Katrīne paskatījās uz uzraugu.

-     Kā tu teici: kā tevi sauc?

-     Leifs Rēdbeks.

-     Paklausies, Leif! Kā tu domā: vai es varētu iemest acis viņas istabiņā? Man gribētos redzēt tos izgriezumus!

-     Kāpēc?

-    Vai drīkstu?

-     Protams. Tikai parādi man kratīšanas orderi!

-     Man nav…

-     Tas bija joks. Viņš pasmīnēja. Nāc līdzi!

Minūti vēlāk viņi jau stāvēja liftā un brauca augšup uz ceturto stāvu.

-     īres līgumā rakstīts, ka es drīkstu ieiet visās istabās, ja pirms tam esmu par to brīdinājis. Šobrīd mēs pārbaudām visus radiatorus, vai pie tiem nav pielipuši netīrumi, jo pagājušajā nedēļā viens no tiem sāka degt. Un, tā kā Siljes telefons neatbild, mēs pirms durvju atslēgšanas mēģinājām viņu brīdināt! Vai labi skan, inspektore Brata?

Viņš vēlreiz pasmīnēja. Vilka smīns, Katrīne nodomāja. Diezgan pievilcīgs. Ja viņš būtu atļāvies teikuma beigās pievienot viņas vārdu, tad, protams, viss būtu cauri, tomēr viņš bija piesardzīgs. Katrīnes skatiens meklēja viņa zeltnesi. Gludais zelta gredzens bija nespodrs. Lifta durvis atvērās, un viņa devās aiz Leifa pa šauru koridoru līdz zili krāsotām durvīm.

Uzraugs pieklauvēja un bridi pagaidīja. Pieklauvēja vēlreiz. Pagaidīja.

-    Tagad varam iet iekšā! viņš teica un pagrieza atslēgu slēdzenē.

-    Tu esi ļoti izpalīdzīgs, Rēdbek.

-    Leifs. Ir ļoti patīkami izlīdzēt! Ne jau katru dienu sastopos ar tik…

Viņš atvēra durvis, bet nostājās tā ja Katrīne mēģinātu tikt iekšā,

viņai vajadzētu piespiesties viņam klāt. Katrīne brīdinoši paskatījās.

-     …nopietnu gadījumu.

Leifa acīs pazibēja smieklu velniņi, un viņš pavirzījās sāņus.

Katrīne iegāja. Kopš viņas laikiem policijas studentu istabiņas nebija daudz mainījušās. Vienā telpas galā bija stūrītis virtuvei un durvis «z vannasistabu, otrā aizkars, aiz kura Katrīne to labi atcerējās atradās gulta. Bet pirmais iespaids tomēr bija tāds, ka viņa ienākusi meitenes istabiņā, ka šeit nevarētu dzīvot pieaugusi sieviete. Ka Silje Grāvsenga pēc kaut kā ļoti skumst. Dīvāns istabas stūrī bija pilns ar lācīšiem, lellēm un citām dažādas izcelsmes mīkstajām rotaļlietiņām. Uz galda un krēsliem nomesti apģērba gabali spilgtās krāsās, galvenokārt sārtos toņos. Pie sienām bija attēli, vesels zvērudārzs ar jauniem stilīgiem puišiem un meitenēm. Katrīne iedomājās, ka tie varētu būt no zēnu mūzikas grupām vai kādas populāras sejas no Disney kanāla.

Bet visuzkrītošāk šķita melnbaltie avīžu izgriezumi starp valdzinošajiem attēliem. Tie bija pie visām sienām, bet īpaši blīvi pie sienas virs rakstāmgalda ar Macintosh monitoru.

Katrīne piegāja tuvāk, bet bija jau pazinusi vairumu no avīžu rakstiņiem: tādi paši viņiem bija pie sienas katlumājā.

Izgriezumi bija piestiprināti ar spraudītēm. Izņemot ar pildspalvu uzrakstītos datumus, nekādu citu piezīmju uz tiem nebija.

Viņa atvairīja pirmo galvā ienākušo domu un ķērās pie nākamās: nav nekā dīvaina, ka policijas akadēmijas studente interesējas par tik skaļu, neatklātu slepkavību lietu.

Blakus klaviatūrai uz rakstāmgalda gulēja sagraizītās avīzes. Starp tām ari atklātnīte ar kādu Ziemeļnorvēģijas kalnu virsotni. Katrīne to pazina: Svolvērgeita Lofotu salās. Viņa paņēma kartīti un pagrieza otrādi, bet uz tās nebija ne pastmarkas, ne adresāta vārda vai paraksta. Nolika kartīti atpakaļ, kad smadzenes pēkšņi paziņoja to, ko viņas skatiens, meklējot parakstu, bija piereģistrējis. Vietā, kur beidzās teksts, ar lieliem burtiem stāvēja viens vārds. POLICIJA. Katrīne vēlreiz pacēla kartīti un, šoreiz turot to aiz stūrīša, izlasīja visu tekstu.

Viņi domā, ka policisti ir nogalināti tāpēc, ka kāds tos ienīst. Viņi vēl nav sapratuši, ka viss ir gluži pretēji, ka tos nogalinājis kāds, kurš

mīl policiju un visu to, kas ir policijas svēts pienākums: aizturēt un sodīt anarhistus, nihilistus, ateistus, neticīgos un ticību zaudējušos, visus destruktīvos spēkus. Viņi nezina, ka dzenas pakaļ taisnīguma apustulim, tam, kuram jāsoda ne tikai vandaļi vien, bet arī tie, kuri noniecina savu atbildību, kuri sava slinkuma un vienaldzības dēļ nesniedzas līdz standartam un kuri nav pelnījuši saistīt sevi ar vārdu POLICIJA.

-     Vai zini, Leif? Katrīne ieteicās, nenovērsdama skatienu no mikroskopiskajiem, glītajiem, gandrīz bērnišķīgajiem ar zilu pildspalvu rakstītajiem burtiņiem. Es tiešām vēlētos, kaut man būtu bijis šis kratīšanas orderis!

-     Ak tā?

-    Protams, es varu to dabūt, bet tu taču zini, kā tas ir: viss prasa laiku. Un pa šo laiku tas, kas mani interesē, var izgaist!

Katrīne ieskatījās viņam acīs. Leifs Rēdbeks atbildēja ar to pašu. Nevis kā flirtējot, bet meklējot apstiprinājumu, ka tas ir tiešām svarīgi.

-    Vai zini ko, Brata? viņš ieteicās. Es atcerējos, ka man jānokāpj pagrabā. Elektriķi tur nomaina sadales skapi. Vai varēsi kādu brītiņu palikt viena?

Katrīne viņam uzsmaidīja. Kad arī Leifs pasmaidīja, viņa īsti nesaprata, kā uztvert šo smaidu.

-     Neko darīt, pamēģināšu! viņa atbildēja.

Katrīne uzsita pa Macintosh taustiņu reizē ar durvju troksni, kas aizcirtās aiz Rēdbeka. Iegaismojās monitors. Viņa novirzīja kursoru uz Meklēt un ierakstīja vārdu “Mitets”. Rezultāta nebija. Izmēģināja vēl dažus citus vārdus no izmeklēšanas materiāliem, noziegumu vietu nosaukumus un vārdus “policistu slepkavības”, bet neko neatrada.

Tātad Silje Grāvsenga nav izmantojusi Macintosh. Gudra meitene!

Katrīne paraustīja rakstāmgalda atvilktnes. Aizslēgtas. Savādi! Kura divdesmitgadīga meitene savā istabā slēgs ciet rakstāmgalda atvilktnes?

Viņa piecēlās un piegāja pie aizkara, pavilka to sāņus.

Tiešām, tur bija niša gulēšanai.

Ar divām lielām fotogrāfijām pie sienas virs šaurās gultas.

Vienā no fotogrāfijām bija jauns vīrietis, kuru Katrīne nepazina, taču spēja iedomāties. Viņa bija redzējusi Silji Grāvsengu tikai divas reizes, vienā no tām Policijas akadēmijā, kad bija aizgājusi pie Harija. Bet līdzība starp blondo Silji Grāvsengu un cilvēku fotogrāfijā bija tik uzkrītoša, ka viņa gandrīz nešaubījās.

Par vīrieti otrajā fotogrāfijā vispār nebija šaubu.

Silje droši vien internetā būs atradusi augstas izšķirtspējas attēlu un to palielinājusi. Fotogrāfijā bija skaidri saskatāma katra novārgušās sejas rēta, katra krunciņa un ādas pora. Bet tās likās nemanāmas, tās it kā pazuda aiz fotogrāfa uztvertā zilo acu niknā skatiena, kas norādīja, ka fotoaparātam nozieguma vietā nekas nav meklējams. Harijs Hols. Par šo fotogrāfiju viņai priekšā sēdošās meitenes auditorijā bija runājušas.

Katrīne iztēlē sadalīja istabu kvadrātos un, sākot no augšas kreisajā pusē, ļāva skatienam slīdēt lejup līdz pat grīdai, tad atkal uz augšu līdz nākamajai kvadrātu rindai tieši tā, kā bija iemācījusies no Harija. Viņa atcerējās Harija tēzi: “Nemeklē kaut ko, bet vienkārši meklē. Ja meklēsi kaut ko noteiktu, pārējās lietas klusēs. Ļauj tām visām sevi uzrunāt.”

Tikusi galā ar istabiņas apskati, viņa vēlreiz apsēdās pie datora. Galvā turpināja skanēt Harija balss: “Kad būsi beigusi un domāsi, ka neko neesi atradusi, tad paprāto inversi, otrādi, un ļauj lietām runāt ar tevi. Tām, kuru tur nav, bet kurām vajadzētu būt. Maizes nazis. Mašīnas atslēgas. Žakete no kostīma biksēm.”

Šis pēdējais piemērs ļāva Katrinei secināt, ar ko Silje Grāvsenga pašlaik nodarbojas. Viņa pārlūkoja visu apģērbu drēbju skapī, netīrās veļas grozā vannasistabā un uz drēbju pakaramajiem pie ārdurvīm, bet neatrada tērpu, kurā Katrīne pēdējā reizē bija redzējusi Silji Grāvsengu cokolstāvā Valentīna dzīvoklī. Melno treniņtērpu. Katrīne atcerējās, ka Silje bija atgādinājusi jūras mednieku, kas devies nakts uzdevumā.

Silje bija izgājusi paskriet. Trenēties. Tā, kā bija trenējusies, lai nokārtotu iestājpārbaudījumus Policijas akadēmijā. Lai tiktu uzņemta un darītu to, kas viņai būtu jādara. Harijs bija sacījis, ka slepkavības motīvs ir mīlestība, nevis naids. Mīlestība pret brāli, piemēram.

Katrīna reaģēja uz vārdu. Rūnars Grāvsengs. Pameklējot dziļāk, atklājās daudz kas. Starp citu, ari Belmana un Berncena uzvārdi. Rūnars Grāvsengs sarunās ar rehabilitācijas klīnikas vadītāju bija apgalvojis, ka, strādājot Stovneres policijas iecirknī, viņu piekāvis kāds vīrietis maskā, un tas bijis iemesls slimības lapas saņemšanai un aiziešanai no darba. Tādēļ arī sācis lietot narkotikas. Grāvsengs apgalvoja, ka sitējs esot bijis kāds Trulss Berncens un vardarbības iemesls bijusi mazliet nebēdnīga deja ar Mikaēla Belmana sievu Ziemassvētku svinību laikā policijas iecirknī. Policijas priekšnieks bija atteicies uzsākt nenormāla narkomāna tukšo apvainojumu pārbaudi, un klīnikas vadītājs bija atbalstījis viņu. Teicis, ka gribējis viņu tikai informēt.

Katrīne saklausīja koridorā lifta dūkšanu, un šajā mirklī viņas uzmanību piesaistīja kāds priekšmets, kas rēgojās no rakstāmgalda atvilktņu sekcijas apakšas, tas bija paslīdējis garām viņas skatienam. Viņa pieliecās. Melns steks.

Atvērās durvis.

-    Vai elektriķi dara savu darbu?

-    Jā, Leifs Rēdbeks atbildēja. Izskatās, it kā tu gatavotos to izmantot!

Katrīne uzsita ar steku pa plaukstu.

-     Interesanta lietiņa kopmītnes istabiņā! Vai tev tā nešķiet?

-    Jā. Pagājušajā nedēļā, kad vannasistabā mainīju krānam blīvi, es jautāju to pašu! Viņa sacīja, ka tas vajadzīgs, lai trenētos eksāmenam. Un arī tad, ja uzrastos policistu slepkava. Leifs Rēdbeks aizvēra durvis. Vai kaut ko atradi?

-     Lūk, šo. Vai esi kādreiz redzējis, ka viņa ņem to līdzi?

-    Jā, vairākas reizes.

-    Tiešām? Katrīne atgāzās krēslā. Kurā diennakts laikā tas bija?

-    Vakarā, protams. Uzvilka kurpes ar augstiem papēžiem, izveidoja frizūru un ņēma līdzi steku.

Viņš klusi iesmējās.

-     Kādēļ…?

-     Paskaidroja, ka tas esot aizsardzībai pret izvarotājiem.

-    Tādēļ vazāt sev līdzi pa pilsētu steku? Katrīne pasvārstīja to saujā. Steks viņai atgādināja IKEA drēbju pakaramā uzgali. Vienkāršāk droši vien būtu neiet parkos!

-     Gluži pretēji. Viņa devās tieši uz parkiem. Tieši uz turieni!

-     Ko?

-     Viņa gāja uz Vāterlannes parku. Gribēja trenēties tuvcīņā.

-     Viņa gribēja, lai varmākas mēģinātu uzbrukt, un tad…

-     Un tad sasistu tos zili melnus, jā. Leifs Rēdbeks parādīja savu vilka smīniņu un palūkojās uz Katrīni ar tādu skatienu, ka viņa nesaprata, uz kuru attiecināma nākamā frāze: Tiešām meitene, ar kuru jārēķinās!

-     Jā gan! Katrīne noteica un piecēlās. Un tagad man viņa ir jāatrod.

-    Vai steidzies?

Ja arī Katrinei šis jautājums likās nepatīkams, tas tomēr nepaspēja nokļūt līdz apziņai, kad viņa jau bija garām Leifam un ārā pa durvīm. Bet, kāpjot lejup pa kāpnēm, viņa iedomājās: nē, tik izmisusi viņa nav. Pat tad ne, ja tūļa, kuru viņa gaida, tā arī nekad neparādītos.

Harijs brauca cauri Svartdāles tunelim. Pār motora pārsegu un priekšējo stiklu slīdēja starmešu gaismas. Viņš nebrauca ātrāk par atļauto ātrumu, jo pirms laika ierasties nevajadzēja. Pistole gulēja viņam līdzās uz sēdekļa. Tā bija pielādēta aptverē divpadsmit Makarov 9 X 18 mm patronas. Vairāk nekā pietiekami tam, ko viņš gatavojās darīt. Jautājums tikai: vai viņam pietiks dūšas?

Sirds šim nolūkam viņam pietiks.

Agrāk viņš nevienu nebija aukstasinīgi nošāvis. Bet šis bija darbs, kas jāizdara. Lūk, cik vienkārši!

Harijs pārtvēra stūri un, izbraucot no tuneļa dziestošajā dienasgaismā uz Rīenes krustojuma, ieslēdza zemāku pārnesumu. Sajutis, ka kabatā vibrē telefons, Harijs to izņēma un uzmeta skatienu displejam. Tā bija Rākela. Neparasts laiks zvanīšanai. Viņiem bija klusa vienošanās par sazvanīšanos vakaros kaut kad pēc pulksten desmitiem. Šobrīd viņš nevarēja runāt, jo bija pārāk uzbudināts, un viņa to manītu, sāktu iztaujāt. Un Harijs negribēja melot. Negribēja vairs melot.

Viņš pagaidīja, līdz telefons beigs zvanīt, tad izslēdza to un nolika blakus pistolei. Nebija vairs, par ko domāt, viss jau bija izdomāts. Sākt atkal šaubīties nozīmētu sākt visu no gala un noiet to pašu

garo ceļu, lai nokļūtu tur, kur viņš jau bija. Lēmums bija pieņemts, viņa šaubas saprotamas, bet nepieļaujamas. Velns, velns! Viņš uzsita pa stūri un iedomājās par Oļegu. Par Rākelu. Tas palīdzēja.

Harijs iebrauca apļveida krustojumā un nogriezās uz Manglerudu. Uz Trulsa Berncena mājas pusi. Juta, ka nomierinās. Beidzot. Tā notika vienmēr, kad viņš zināja, ka ir pārkāpis robežu, aiz kuras ir jau par vēlu, jo viņš jau atrodas brīnišķīgajā, brīvajā kritienā, kur apzinīgās domas izzūd un paliek vienīgi ieprogrammētās kustības, mērķtiecīgas darbības un ierastā rutīna. Bet tas bija tik sen, ka viņš jau bija sācis šaubīties, vai tas viss viņā vēl palicis. Jā. Bija palicis.

Viņš mierīgi stūrēja mašīnu pa ielām. Paliecās uz priekšu un paskatījās debesīs uz svina pelēkajiem mākoņiem, kas peldēja līdzīgi neatpazītai armādai ar neskaidriem nolūkiem. Harijs atgāzās atpakaļ sēdeklī. Aiz zemo māju jumtiem sāka parādīties daudzstāvu augstceltnes.

Nebija vajadzības skatīties uz pistoli, lai pārliecinātos, ka tā atrodas uz blakussēdekļa.

Nebija vajadzības pārdomāt veicamo darbību secību, lai pārliecinātos, ka viņš atceras.

Nebija vajadzības skaitīt pulsa sitienus, lai zinātu, ka tie ir normāli.

Uz mirkli Harijs aizvēra acis un iedomājās visu, kam jānotiek. Un tad tā uzradās sajūta, kādu viņš bija piedzīvojis jau agrāk, būdams policists. Bailes. Tādas pašas bailes, kādas viņš reizēm bija sajutis tajos, kurus medīja. Slepkavas bailes no sava atspulga.

42.   nodaĻa

Trulss Berncens pacēla gurnus un iespieda pakausi spilvenā. Viņš aizvēra acis, klusi ierukšķējās un izbaudīja orgasmu. Juta ķermeņa spazmas. Pēc tam nekustīgi gulēja, gan ieslīdot sapņu pasaulē, gan atgriežoties no tās. Tālumā laikam jau lielajā stāvlaukumā iedarbojās kādas mašīnas signalizācija. Apkārt valdīja nāves klusums. Tiešām savādi, ka tik mierīgā vietā, kur cits citam blakus dzīvo tik daudz zīdītāju, ir klusāk nekā visbīstamākajos mežos, kur pat niecīgākās skaņas dēļ vari kļūt par laupījumu. Viņš pacēla galvu un sastapa Meganas Foksas skatienu.

-     Vai ari tev patika? viņš nočukstēja.

Viņa neatbildēja, tomēr acis nenovērsa, viņas smaids nenozuda un ķermenis turpināja aicināt. Megana Foksa, vienīgā pastāvīgā sieviete viņa dzīvē, uzticīga, uz kuru var paļauties.

Viņš noliecās pie naktsgaldiņa un sataustīja tualetes papīra rullīti. Apslaucījās un tad, paņēmis DVD atskaņotāja tālvadības pulti, pavērsa to uz Meganu, kas viegli trīcēja sastingušajā 50 collu ekrānā pie sienas. Šīs sērijas Pioneer vajag beigt ražot, jo tie ir pārāk dārgi un pārāk labi attiecībā pret cenu, par kādu tos var iegūt. Trulss bija nopircis pēdējo, samaksājot ar naudu, ko bija saņēmis par pierādījumu sadedzināšanu pret gaisa lainera kapteini, kurš bija piegādājis Asajevam heroīnu. Tas, ka atlikušo naudu viņš bija aiznesis uz banku un noguldījis savā kontā, bija, protams, idiotisms. Asajevs Trulsam bija bīstams. Un pirmā Trulsa doma, kad viņš padzirdēja par Asajeva nāvi, bija tagad viņš ir brīvs! Visi rēķini ir noslēgti, un neviens viņu nevarēs arestēt.

Meganas Foksas zaļās acis skatījās uz Trulsu. Smaragdzaļās acis.

Vienu bridi viņš bija pārlicis, vai nenopirkt viņai smaragdus, jo Ullai patika zaļā krāsa. Kā tas zaļais džemperis, kurā viņa reizēm sēdēja mājās uz divāna un lasīja. Viņš aizdomājās pat tik tālu, ka bija iegriezies pie juveliera. Veikaliņa īpašnieks bija aši novērtējis Trulsu karātos un naudā un tad paskaidrojis, ka apstrādei derīgi smaragdi esot dārgāki pat par dimantiem un viņam, iespējams, vajadzētu izvēlēties ko citu varbūt kādu skaistu opālu, ja jau akmenim noteikti jābūt zaļam. Varbūt derētu akmens ar hromu, jo tieši tas piešķir smaragdam tā zaļo krāsu. Nekā mistiska tur neesot.

Nekā mistiska tur neesot.

Atstājot veikaliņu, Trulss sevi nosolījās, ka nākamreiz, kad kāds liks viņam sadedzināt pierādījumus, viņš ieteiks izdarīt ielaušanos tieši šajā juvelierveikaliņā. Un tas tiktu sadedzināts. ŠI vārda tiešā nozīmē. Tāpat kā tika sadedzināta tā meitene bārā Come As You Are. Braukājot pa pilsētu, viņš bija izdzirdējis par to policijas sakaru kanālā un iedomājies, vai nevajadzētu aizbraukt līdz nozieguma vietai un apjautāties, kā var palīdzēt. Atstādināšana jau bija atcelta, un Mikaēls bija sacījis, ka atlikušas tikai dažas formalitātes, līdz viņš varēšot atkal atgriezties darbā. Teroristiskais plāns pret Mikaēlu tagad tika iesaldēts, viņi atjaunos savu draudzību, un viss būs kā agrāk. Jā, tagad viņš beidzot varēs visā piedalīties, mesties darbā ar pilnu krūti, palīdzēt! Saņemt ciet šo nolādēto, nenormālo policistu slepkavu! Ja Trulsam rastos izdevība, viņš pats personīgi… jā. Viņš pameta skatienu uz skapja durvīm blakus gultai. Tajā bija pietiekami daudz ieroču, lai iznīcinātu kaut piecdesmit tādus tipus.

Ieskanējās durvju zvans.

Trulss nopūtās.

Kāds tur lejā pie ieejas durvīm stāvēja un kaut ko vēlējās no viņa. Trulsa pieredze pateica priekšā: viena no četrām iespējām. Viņš varētu kļūt par Jehovas liecinieku un lielā mērā palielināt savas izredzes nokļūt paradīzē. Viņu palūgs ziedot naudu, piemēram, kādam afrikāņu prezidentam, kura labklājība ir atkarīga no savāktajiem līdzekļiem. Lai viņš atvērtu durvis kādam pusaudžu bariņam, kuri it kā aizmirsuši atslēgas, bet patiesībā gatavojas aptīrīt pagrabu krājumus. Vai arī kāds no dzīvokļu kooperatīva aktīvistiem vēlas,

lai viņš piedalītos kādā pasākumā, par kuru būtu piemirsis. Neviena no šīm iespējām nebija pietiekams iemesls, lai viņš pieceltos no gultas.

Durvju zvans ieskanējās trešo reizi.

Pat Jehovas liecinieki parasti samierinājās ar divām reizēm.

Protams, tas varēja būt Mikaēls, kurš vēlas parunāt par lietām, ko neapspriež pa atklātu telefona līniju, kā vienoties par izteikumiem, ja radīsies papildu jautājumi par naudu viņa kontā.

Trulss prātoja krietnu brītiņu.

Tad nolaida kājas pāri gultas malai.

-     Te Aronsens no C korpusa. Sudrabainais Suzuki Vitara pieder tev, vai ne?

-    Jā! Trulss atbildēja namrunī.

Bet viņam būtu vajadzējis piederēt Audi Q5 2.0 ar sešpakāpju ātrumkārbu. Tā būtu atlīdzība par pēdējo darbiņu Asajeva labā, pēdējā samaksa par to, ka viņš pasniedzis tiem uz paplātes uzmācīgo izmeklētāju Hariju Holu. Tās vietā viņam bija japāņu mašīna, kuras nosaukumu bieži izkropļoja. Suzuki Vitara.

-    Vai dzirdi, ka darbojas signalizācija?

Tagad, namrunī, Trulss to saklausīja skaidrāk.

-    Velns! Trulss ieteicās. Pamēģināšu, vai atslēga nevar izslēgt to no balkona!

-Ja es būtu tavā vietā, tad nokāptu lejā! Kad gāju garām, tie bija izsituši stiklu un mēģināja izplēst radio un kompaktdisku atskaņotāju! Tagad droši vien kaut kur netālu klīst, lai redzētu, kas notiks.

-     Velns! Trulss atkārtoja.

-     Nav vērts pateikties! Aronsens noteica.

Trulss uzvilka sporta apavus, pārbaudīja, vai kabatā ir mašīnas atslēga, padomāja. Tad atgriezās guļamistabā, atvēra skapja durvis un izņēma vienu no pistolēm, Jericho 941, pabāza to zem jostas. Pastāvēja. Viņš zināja, ka sastingušais attēls plazmas ekrānā atstās pēdas, ja paliks tur pārāk ilgi. Bet viņš nebūs ilgi prom. Trulss izsteidzās priekštelpā. Arī te valdīja klusums.

Lifts stāvēja viņa stāvā, tādēļ Trulss ātri iegāja kabīnē un, nospiedis podziņu uz pirmo stāvu, atcerējās, ka nav aizslēdzis durvis, tomēr liftu neapturēja, jo tas viss aizņems tikai dažas minūtes.

Pusminūti vēlāk viņš jau bija izskrējis ārā skaidrā un vēsā marta vakara gaisā un meties uz stāvlaukuma pusi. Tas atradās starp mājām, tomēr mašīnas šeit tika uzlauztas bieži. Nācās izvietot vairāk laternu stabu, jo melnais asfalts visu gaismu iesūca sevī un pēc tumsas iestāšanās ļoti droši varēja ložņāt ap mašīnām. Pēc atstādināšanas no darba viņam bieži vien nenāca miegs tā jau notiek, ja visu dienu pietiek laika gulēšanai, ēšanai un onanēšanai. Vairākas naktis viņš, uzlicis nakts redzamības brilles un turēdams rokās Mārklin šauteni, bija sēdējis uz balkona, cerot pamanīt kādu no šiem stāvlaukuma tipiem. Diemžēl neviens neparādījās. Varbūt par laimi. Nē, ne par laimi. Pie velna, viņš taču nav slepkava!

Bija, protams, tas baikeris no Los Lobos, kurā viņš bija izurbis caurumu, bet tā bija tīrā nejaušība. Un tagad tas bija kļuvis par daļu no terases Heijenhallē.

Un tad bija vēl brauciens uz īlas cietumu, kurā viņš izplatīja baumas, ka bērnu slepkavībās Māridālenē un Trivannā vainojams Valentīns Jertsens. Simtprocentīgas pārliecības par Valentīna vainu gan nebija, bet, ja viņš tomēr nebūtu vainīgs, tad atrastos pietiekami daudz citu iemeslu, lai šis cūka saņemtu pēc nopelniem. Tomēr viņš taču nespēja iedomāties, ka tie trakie atņems puisim dzīvību! Ja vien nogalinātais tiešām bija viņš. Nesenās sarunas policijas radiofrekvencē liecināja par ko citu.

Vistuvāk slepkavībai Trulss, protams, bija gadījumā ar nosmiņķēto homoseksuāli Drammenē. Tas vienkārši bija jādara, jo viņš bija palūdzis. Jā, velns un elle, viņš bija palūdzis! Mikaēls bija ieradies pie Trulsa un pastāstījis par saņemto telefona zvanu. Kāds puisis apgalvojis, ka zinot Mikaēls ar savu kolēģi sadauzījuši to zilo, kurš strādājis KR1POS. Viņam esot pierādījumi, un tagad, lai paturētu šo informāciju pie sevis, viņš vēloties naudu. Simttūkstoš kronu. Nauda esot jānodod kādā pamestā vietā netālu no Drammenes. Mikaēls sacīja, ka Trulsam šī lieta jānokārto, jo toreiz tieši viņš aizgājis par tālu, un tāpēc it visā esot vainojams tieši viņš. Un, Trulss, iesēdies mašīnā, lai dotos satikt šo puisi, zināja, ka darbiņš būs jāizdara viņam vienam. Pavisam vienam. Viņš vienmēr bijis viens.

Viņš bija vadījies pēc ceļa norādēm nomaļajos meža celiņos pie Drammenes un apstājies pagriezienā pie nogāzes, kas iesniedzās tieši

upē. Nācās gaidīt piecas minūtes, līdz piebrauca mašīna. Tā apstājās, taču vadītājs motoru nenoslāpēja. Un Trulss bija rīkojies pēc norunas: paņēmis brūno aploksni ar naudu un devies pie mašīnas. Tai nolaidās durvju loga stikls. Iekšā sēdošajam galvā bija adīta cepurīte un mutei priekšā līdz pat degunam pārvilkta zīda šalle. Trulsam iešāvās prātā, vai šis puisis nav mazliet pamuļķis, jo mašīna noteikti nebija zagta un numuru zīmes skaidri saskatāmas. Turklāt Mikaēls jau bija izsekojis telefona zvanam no kāda kluba Drammenē, kurā droši vien nebija daudz darbinieku.

Puisis bija atvēris aploksni un sācis skaitīt naudu. Acīmredzot viņam sajuka. Sāka skaitīt vēlreiz, sapīcis sarauca pieri un pacēla galvu.

-    Te nav simt…

Sitiens trāpīja viņam pa muti, un Trulss juta, kā steks līdz ar izsistajiem zobiem iegrimst tajā. Otrs sitiens trāpīja degunā. Viegli. Skrimslis un plāni kauli. Pēc trešā trieciena, kas trāpīja pierē tieši virs uzacīm, atskanēja viegls krakšķis.

Trulss apgāja mašīnai apkārt un apsēdās pasažiera sēdeklī. Pagaidīja, līdz puisis atgūs samaņu. Sekoja īsa saruna.

-     Kas…

-     Viens no viņiem. Kādi pierādījumi tev ir?

-     Es… es…

-     Šis ir Heckler & Koch, un tas ļoti vēlas runāt! Tātad kurš no jums runās pirmais?

-     Ne…

-    Tātad?

-     Tas, kuru jūs piekāvāt! Viņš man izstāstīja. Lūdzu, man tikai vajadzēja…

-    Vai viņš nosauca mūsu vārdus?

-     Ko? Nē!

-     Kā tad tu zini, kas mēs esam?

-     Viņš tikai pastāstīja, kas notika! Un es aprunājos ar dažiem KRIPOS darbiniekiem. Sanāca, ka tie esat jūs abi. Ieskatījies atpakaļskata spogulītī, puisis iegaudojās kā putekļsūcējs, kuram izslēdzies motors. Ak Dievs! Tu taču esi sakropļojis manu seju!

-    Aizveries un sēdi mierīgs! Vai tas, kuru mēs it kā esam piekāvuši, zina, ka tu izspied no mums naudu?

-     Viņš? Nē, nē, viņš nekad…

-    Vai tu esi viņa mīļākais?

-     Nē! Varbūt viņš tā domā, bet…

-     Vai ir vēl kāds, kurš zina?

-     Nē! Tiešām! Ļauj man iet, un es apsolu, ka ne…

-    Tātad nav arī neviena, kurš zinātu, ka šobrīd tu esi šeit.

Trulss ar baudu noskatījās puiša izbrīna pilnajā sejā, vērodams,

kā viņa smadzenes ar grūtībām izdara secinājumus. Jā! Jā, ir vairāki, kuri…

-     Slikti jau tu nemelo! Trulss pielika pistoles stobru pie puiša pieres. Pistole šķita apbrīnojami viegla. Bet arī ne pārāk labi!

Tad Trulss nospieda mēlīti. Viņa izvēle nebija grūta. Jo izvēles vienkārši nebija. Bija tikai darbs, kas jāpadara. Izdzīvošanas jautājums. Šim puisim bija kaut kāds materiāls, kuram viņš agrāk vai vēlāk atradīs pielietojuma veidu. Tieši tā rīkojas hiēnas bailīgas un pazemīgas, bet reizē ari alkatīgas un pacietīgas, tās ļaujas pazemoties, noliec galvu un gaida, bet metas virsū, tiklīdz tu uzgriez tām muguru.

Pēc tam viņš bija noslaucījis sēdekli un visas tās vietas, kurās varēja būt palikuši viņa pirkstu nospiedumi, aptinis ap plaukstu kabatlakatiņu, atbrīvojis rokas bremzi un ļāvis mašīnai ripot uz nogāzes pusi. Lejup no kraujas. Mašīnai krītot, veselu sekundi klausījās savādajā klusumā. Tad atskanēja dobjš rībiens un metāla deformācijas troksnis. Viņš paskatījās lejā, uz upē gulošo mašīnu.

No steka Trulss atbrīvojās ātri un efektīgi. Nobraucis krietnu gabaliņu pa meža ceļu, viņš atvēra logu un izmeta steku mežā starp kokiem. Diezin vai to kāds atradīs, bet, ja tas tomēr notiks, tad uz tā nebūs ne pirkstu nospiedumu, ne DNS pēdu, kas spētu steku saistīt ar slepkavību vai viņu pašu.

Sliktāk bija ar pistoli, jo lodi varēja saistīt ar pistoli un pēc tam ar viņu pašu.

Nācās nogaidīt līdz brīdim, kad viņš uzbrauca uz Drammenes tilta. Trulss brauca lēni un ar acīm pavadīja pistoli, kas pārlidoja pāri tilta margām un nozuda vietā, kur upe ieplūst Drammenes fjordā. Vietā, kur to desmit vai divdesmit metru dziļumā nekad neatradīs. Pasāļajā ūdenī. Aizdomīgajā ūdenī. Ne gluži sāļā, ne arī saldūdenī.

Ne gluži nenormālā, ne ari pareizajā. Pierobežas zonā. Bet viņš kaut kur bija lasījis, ka esot dzīvnieku sugas, kuras ir pielāgojušās dzīvei šādā velnišķīgā vidē, tik samaitātas, ka nespējot uzturēties tādos ūdeņos, kas nepieciešami normālām dzīvības formām.

Vēl neaizgājis līdz mašīnu stāvvietai, Trulss nospieda signalizācijas atslēgšanas podziņu, un tūdaļ iestājās klusums. Ne šeit, ārā, ne uz apkārtējo māju balkoniem neviena nemanīja, taču Trulsam likās, ka dzird daudzdzīvokļu namu kopīgo vaidu: “īstajā brīdī, velns parāvis! Uzmani rūpīgāk savu mašīnu, tās signalizācijai taču varētu būt arī taimers, nejēga!”

Sānu stikls tiešām bija izsists. Trulss pabāza galvu salonā. Radioaparāts likās neskarts. Ko Aronsens bija domājis, sakot… un kas ir Aronsens? C korpuss, viņš varēja būt jebkurš. Jeb…

Trulsa smadzenes izdarīja secinājumu sekundes daļu pirms tam, kad viņa pakausim pieskārās tērauds. Viņš instinktīvi juta, ka tas ir tērauds. Pistoles stobra tērauds. Trulss saprata, ka nav nekāda Āronsena un neviena jauniešu banda šeit nevazājas.

Trulsam pie auss atskanēja čuksti:

-    Negriezies apkārt, Berncen! Un, kad iebāzīšu roku tavās biksēs, tu nekustēsies! Ai-ai-ai! Paskat vien kādi glīti, saspringti vēdera muskuļi…

Trulss zināja, ka viņam draud briesmas, tikai īsti nesaprata, kādas. Kaut kas šajā Āronsena balsī šķita pazīstams.

-    Ai-ai! Tu nosvīdi, Bemcen? Varbūt tev tas patīk? Bet es gribēju paņemt tikai šo.Jericho? Ko tu gribēji ar to darīt? Iešaut kādam sejā? Tā, kā tu rīkojies ar Renē?

Tagad Trulss zināja, kādas briesmas viņam draud.

Dzīvības briesmas.

43. NODAĻA

Sažņaugusi plaukstā telefonu, Rākela stāvēja virtuvē pie loga un skatījās āra krēslā. Viņa varēja kļūdīties, taču viņai likās, ka piebraucamā ceļa otrā pusē, starp eglēm, ir pamanījusi kādu kustību.

Tomēr tumsā viņai vienmēr rādīsies spoki.

Tādas bija traumas sekas. Tikai nedomāt par to! Baidīties, bet nedomāt par to. Ļaut ķermenim turpināt savu idiotisko rotaļu, bet ignorēt to tā, kā tiek ignorēts spītīgs bērns.

Viņa pati stāvēja gaismā, tādēļ, ja ārā kāds tiešām bija, tas varēja viņu rūpīgi nopētīt. Tomēr viņa turpināja stāvēt. Vajadzēja vingrināties un neļaut bailēm noteikt, kas viņai darāms un kur vajadzētu stāvēt. Tā bija viņas māja, viņas miteklis, velns parāvis!

Otrajā stāvā skanēja mūzika. Viņš atskaņoja vienu no Harija vecajiem ierakstiem. Vienu no tiem, kuri patika arī viņai. Talking Heads. “Little Creatures”.

Viņa vēlreiz paskatījās uz telefonu, mēģināja piespiest to iezvanīties. Viņa bija zvanījusi Harijam divas reizes, tomēr atbildes nebija. Viņi bija cerējuši sagādāt tam patīkamu pārsteigumu. Ziņa no klīnikas bija pienākusi iepriekšējā dienā priekšlaicīgi, bet ārsti bija izlēmuši, ka viņš ir tam gatavs. Oļegu sajūsmināja doma, ka viņi varētu tam nepaziņot par ierašanos, bet vienkārši atbraukt mājās un tad, kad Harijs pārnāks no darba, izskriet viņam pretī un o-la-lā!

Viņš lietoja tieši šādu izteicienu: o-la-lā!

Rākela bija šaubījusies, jo Harijam nepatika pārsteigumi. Tomēr Oļegs bija uzstājis: Harijs izturēšot negaidīto prieku. Un viņa bija piekritusi.

Bet tagad nožēloja.

Viņa atgāja no loga un nolika telefonu uz virtuves galda līdzās Harija kafijas krūzei. Parasti pirms iziešanas no mājām viņš visu rūpīgi novāca: droši vien šis policistu slepkavības viņu ļoti satrauca. Pēdējā laikā viņu naksnīgo sarunu laikā viņš nebija pieminējis Beātes Lennas vārdu droša pazīme, ka Harijs domā par viņu.

Rākela strauji pagriezās. Šoreiz tā nebija iedoma. Viņa bija kaut ko dzirdējusi. Soļu troksni uz grants celiņa. Viņa nostājās atpakaļ pie loga un ielūkojās tumsā, kas ar katru sekundi šķita kļūstam aizvien biezāka.

Viņa sastinga.

Tur kāds bija. Tas bija atkāpies no koka stumbra, pie kura bija stāvējis. Tad sāka tuvoties. Cilvēks melnā apģērbā. Cik ilgi tas bija stāvējis?

-               Oļeg! Rākela iesaucās, sajūtot, ka sirds sāk dauzīties ātrāk.

-     Oļeg!

Mūzika otrajā stāvā kļuva klusāka.

-Jā?

-     Nonāc lejā! Tūlīt!

-     Vai viņš nāk?

Jā, viņa nodomāja. Viņš nāk.

Cilvēka stāvs, kas tuvojās mājai, bija mazāka auguma, nekā Rākelai sākumā bija licies. Tas tuvojās ieejas durvīm, un, kad nonāca āra laternas gaismas lokā, Rākela, sev par pārsteigumu un atvieglojumu, ieraudzīja, ka tā ir sieviete. Nē, meitene. Liekas, treniņtērpā. Trīs sekundes vēlāk ieskanējās durvju zvans.

Rākela vilcinājās. Paskatījās uz Oļegu, kurš bija apstājies kāpņu vidū un jautājoši vēroja viņu.

-   Tas nav Harijs, Rākela ierunājās un īsi pasmaidīja. Es atvēršu. Ej vien atpakaļ.

Ieraugot uz kāpnēm stāvošo meiteni, Rākelas sirds ritms kļuva vēl mierīgāks. Meitene izskatījās nobijusies.

-    Tu esi Rākela! viņa sacīja. Harija draudzene.

Rākela iedomājās, ka šim ievadam varbūt vajadzētu darīt viņu nemierīgu. Jauna, skaista meitene viegli trīcošā balsī vēršas pie viņas un atsaucas uz viņas nākamo vīru. Droši vien vajadzētu uzmanīgāk aplūkot cieši piegulošo treniņtērpu un viņas apaļīgo vēderiņu.

Bet viņa neuztraucās un neko nepētīja. Vienkārši pamāja ar galvu.

-    Jā, tā esmu es.

-     Un es esmu Silje Grāvsenga!

Meitene nogaidoši skatījās uz Rākelu, it kā cerētu uz viņas reakciju, it kā viņas vārdam vajadzētu kaut ko nozīmēt. Rākela ievēroja, ka meitene tur rokas aiz muguras. Kāds psihologs reiz bija pastāstījis, ka cilvēkiem, kuri slēpj rokas, esot kas slēpjams. Jā, viņa nodomāja. Rokas.

Rākela pasmaidīja.

-     Kā varu tev palīdzēt, Silje?

-     Harijs ir… bija mans pasniedzējs.

-Jā?

-     Man tev kaut kas jāpastāsta par viņu. Un par mani.

Rākela sarauca pieri.

-     Ak tā?

-     Vai varu ienākt?

Rākela brīdi šaubījās. Viņa negribēja ielaist mājā svešus cilvēkus. Kad Harijs atgriezīsies, mājā vajadzētu būt vienīgi Oļegam un viņai. Diviem cilvēkiem. Nevienam citam. Katrā ziņā nevienam, kuram būtu kas stāstāms par viņu. Un par sevi. Un tomēr tas bija noticis. Rākelas skatiens nevilšus pārslīdēja jaunās meitenes vēderam.

-    Tas nebūs ilgi, Faukes kundze!

Kundze. Ko Harijs bija teicis? Viņa novērtēja situāciju. Dzirdēja, ka Oļegs atkal uzgriezis mūziku skaļāk. Rākela atvēra durvis.

Meitene ienāca, pieliecās un sāka atraisīt sporta apavu aukliņas.

-    Nav vajadzīgs, Rākela sacīja. Runāsim īsi, okay? Esmu nedaudz aizņemta.

-     Labi! Meitene pasmaidīja. Tikai tagad, spilgtajā priekštelpas gaismā, Rākela redzēja, ka meitenes seju klāj spīdīga sviedru kārtiņa. Viņa sekoja Rākelai uz virtuvi.

-     Mūzika, Silje ieteicās. Vai Harijs ir mājās?

Rākela juta, ka viņu pārņem nemiers. Meitene mūziku bija automātiski saistījusi ar Hariju. Vai viņa zināja, ka Harijs klausās šo mūziku? Nākamā doma radās tik ātri, ka Rākela nepaspēja to atvairīt: vai šo mūziku Harijs klausījās kopā ar šo meiteni?

Meitene apsēdās pie lielā galda. Uzlika plaukstas uz tā virsmas un paglaudīja to. Rākela vēroja viņas kustības. Silje glaudīja galdu tā, it kā jau zinātu, kā plauksta sajūt rupjo, neapstrādāto virsmu, cik tā ir patīkama, dzīva. Viņas skatiens bija kā piekalts Harija kafijas krūzītei. Vai viņa…

-     Ko tu gribēji man pastāstīt, Silje?

Nenovēršot skatienu no krūzītes, meitene skumji, gandrīz sāpīgi pasmaidīja.

-     Vai tiešām viņš nav stāstījis par mani, Faukes kundze?

Rākela uz mirkli aizvēra acis. Tas nenotika. Un viņa pat nedomāja,

ka tas notiks. Viņa uzticējās viņam. Rākela atvēra acis.

-     Saki to, ko gribēji teikt, Silje, it kā viņš man nebūtu stāstījis!

-     Kā vēlies… Faukes kundze!

Meitene atrāva skatienu no krūzītes un paskatījās uz Rākelu. Tas bija gandrīz nedabiski zilu acu skatiens, nevainīgs un nezinošs kā bērnam. Un tikpat briesmīgs kā bērnam, Rākela nodomāja.

-     Es vēlos pastāstīt par izvarošanu, Silje sacīja.

Rākela pēkšņi sajuta, ka viņai kļūst grūti elpot, it kā kāds nupat būtu izsūcis no telpas visu gaisu līdzīgi kā plastikāta maisos vakuumā iesaiņo segas.

-     Par kādu izvarošanu? viņa ar grūtībām izspieda jautājumu.

Kļuva aizvien tumšāks, kad Bjērns Holms beidzot atrada mašīnu.

Pie Klēmetsrudas viņš bija nogriezies un pa filkes1 nozīmes ceļu 155 turpinājis braukt uz austrumiem, bet acīmredzot pabrauca garām norādei uz Fjellu. Un tikai atpakaļceļā, kad bija apjēdzis, ka ir aizbraucis par tālu un jāgriežas atpakaļ, bija to ieraudzījis. Uz šī ceļa kustība bija vēl mazāka, un tagad, līdz ar tumsas iestāšanos, tas likās pavisam vientuļš. Biezais mežs abpus ceļam šķita pienācis vēl tuvāk, un tad ceļa malā Bjērns ieraudzīja stāvošas mašīnas aizmugures gabarītu ugunis.

Viņš palēnināja gaitu un pavērās spogulīti. Aizmugurē tumsa, priekšā tikai pāris skumju, sarkanu uguntiņu. Bjērns piestūrēja pie ceļa apmales un, apstājies aiz stāvošās mašīnas, izkāpa. Kaut kur mežā dobji un melanholiski vaimanāja kāds putns. Savas mašīnas

1 Administratīvi teritoriāla vienība Norvēģijā; viens no 19 Norvēģijas apgabaliem.

priekšējo starmešu gaismā pie ceļmalas grāvja tupēja Rūars Midstūens.

-    Tu ieradies! Rūars ierunājās.

Bjērns satvēra jostu un parāva uz augšu bikses. Viņš bija pasācis tā darīt, kaut gan nezināja, kā ticis pie šāda paraduma. Nē, starp citu, zināja gan! Viņa tēvs mēdza paraustīt savas bikses brīžos, kad gatavojās teikt vai darīt kaut ko svarīgu. Bjērns bija sācis kļūt līdzīgs savam tēvam. Kaut gan viņam reti kad bija sakāms kaut kas svarīgs.

-    Tātad tas notika šeit, Bjērns noteica.

Rūars pamāja un paskatījās uz ziedu buķeti, ko bija nolicis uz asfalta.

-     Viņa bija atbraukusi ar draugiem, lai pakāpelētu pa kalniem. Atpakaļceļā viņa te apstājās, lai mežā pačurātu. Teica, lai pārējie turpinot braukt. Tie domā, ka tas noticis brīdī, kad viņa izskrējusi no meža un sēdusies uz velosipēda. Steigusies, lai panāktu pārējos! Saproti, viņa bija ļoti kustīga meitene… Viņam vajadzēja krietni saņemties, lai spētu parunāt. Droši vien izdrāzās uz ceļa, nenoturēja līdzsvaru un… Rūars pacēla galvu, it kā norādot, no kuras puses mašīna braukusi, …nekādu bremzēšanas pēdu nebija. Neviens neatceras, kā mašīna izskatījusies, kaut gan tā tūlīt pabrauca garām arī pārējiem. Tie esot sprieduši par kāpšanas maršrutiem un neesot ievērojuši, ka garām noteikti aizbrāzušās vairākas mašīnas, viņi taču Klēmetsrudas virzienā bija aizbraukuši krietnu gabalu un tikai tad iedomājušies, ka Fīai jau sen vajadzējis viņus panākt, ka kaut kas varētu būt noticis.

Bjērns pamāja ar galvu. Ieklepojās. Gribēja ātrāk visu izbeigt, bet Rūars nelaida viņu pie vārda:

-     Man neļāva piedalīties izmeklēšanā, Bjērn! Tāpēc, ka es esot tēvs tā viņi teica. Tika norīkoti iesācēji. Un, kad viņi beidzot apjēdza, ka šī lieta nav bērnu spēlīte, ka mašīnas šoferis nav ne pieteicies policijā, ne arī kā citādi sevi atklājis, bija jau par vēlu iesaistīt smago artilēriju. Pēdas bija aukstas, un cilvēku atmiņas izgaisušas.

-     Rūar…

-     Draņķīgs policijas darbs, Bjērn! Pavisam vienkārši. Mēs ziedojam šim korpusam visu dzīvi, atdodam visu, kas mums ir, un tad, kad zaudējam visdārgāko, ko saņemam pretī? Neko! Tā ir nelietīga nodevība, Bjērn!

Bjērns vēroja kolēģa žokļus, kas kustējās pa elipsveida orbītu, žokļu muskuļiem gan saspringstot, gan atslābstot, saspringstot un atslābstot, un iedomājās, ka, velns parāvis, viņa košļājamā gumija jau sen zaudējusi garšu.

-     Tādēļ man kļūst kauns, ka esmu policists, Midstūens turpināja. Tieši tāpat kā Kalsnēsa gadījumā. Slikts darbs no sākuma līdz beigām, mēs ļaujam slepkavam izkļūt sveikā, un neviens netiek saukts pie atbildības. Un neviens neliek kādam atbildēt. Āzis iecelts par dārznieku, Bjērn!

-   Tā meitene, kuru šorīt atrada sadedzinātu bārā ComeAs You Are…

-Anarhija! Lūk, kas tas ir! Kādam ir jāuzņemas atbildība. Kādam…

-     Tā bija Fīa.

Klusumā, kas iestājās, Bjērns atkal saklausīja putna dziesmu, bet šoreiz no citas puses. Droši vien aizlidojis līdz citam kokam. Bet tad viņam iešāvās prātā doma, ka tas varētu būt cits putns. Ka varētu būt divi putni, kuri mežā sasaucas.

-     Par to, ka Harijs mani izvaroja.

Silje paskatījās uz Rākelu ar tik mierīgu skatienu, it kā nupat būtu izteikusi laika prognozi.

-     Harijs tevi izvaroja?

Silje pasmaidīja. Tikko manāmi. Smaids vairāk atgādināja muskuļu krampjus, kas izzuda, nenonākuši līdz acīm. Izzuda arī viss pārējais uzticību izraisošā sejas izteiksme un vienaldzība. Smaida vietā acis lēni pildījās ar asarām.

Ak Dievs, Rākela nodomāja. Viņa nemelo. Viņa pavēra muti, lai ieelpotu skābekli, pilnīgi pārliecināta par to, ka šī meitene varbūt ir traka, taču nemelo.

-    Es tik ļoti biju viņā iemīlējusies, Faukes kundze! Domāju, ka mēs esam radīti viens otram. Aizgāju pie viņa uz kabinetu. Uzposusies. Un viņš pārprata.

Rākela noskatījās, kā pirmā asara atraujas no skropstām un nokrīt uz sārto, mīksto vaidziņu, mazliet paripo un iesūcas ādā, iekrāsojot to sarkanu. Viņa zināja, ka aiz muguras uz sola stāv papīra dvieļu rullis, tomēr nepasniedzās pēc tā. Tikai ne to!

-    Harijs nepārprot! Rākela atbildēja, pabrīnīdamās, cik mierīgi skan pašas balss. Un viņš neizvaro!

Mierīgums un pārliecība. Interesanti, cik ilgam laikam ar to pietiks?

-    Tu kļūdies! Silje caur asarām pasmaidīja.

-    Kļūdos? Rākelai radās vēlēšanās ietriekt dūri šajā pašapmierinātajā, izvarotajā sejā.

-    Jā, Faukes kundze, tā esi tu, kura tagad pārprot!

-     Pasaki, ko gribēji teikt, un vācies prom!

-     Harijs…

Rākelai tik pretīgi likās izdzirdēt viņa vārdu no meitenes mutes, ka viņa neapzinīgi pārlaida skatienu virtuvei, meklējot kaut ko piemērotu, lai viņu apklusinātu. Pannu, maizes nazi, līmlenti, vienalga ko.

-     Viņš domāja, ka esmu atnākusi pajautāt par mājasdarbu. Bet viņš pārprata. Es gāju, lai viņu pavedinātu.

-     Vai zini ko, meitenīt? Es jau sapratu, ka tev tas izdevās. Un tagad tu apgalvo, ka panāci to, pēc kā biji ieradusies, un tā tomēr bijusi izvarošana? Kas tātad notika? Tu atkārtoji savu uzbudinošo, it kā šķīsto “nē, nē”, līdz brīdim, kad atskanēja “nē”, kuram tu noticēji un tev likās, ka viņam tas bija jāsaprot vēl pirms tevis?

Rākela juta, ka šī retorika pēkšņi atgādina advokāta dziedājumu tiesas procesos par daudzajiem izvarošanas gadījumiem, kuros bija piedalījusies. Kā privātpersona Rākela to ienīda, bet kā juriste saprata un pieļāva. Bet runa nebija tikai par retoriku. Viņa juta, ka tā jābūt, un citādi vienkārši nevar būt.

-     Nē! Silje teica. Es gribēju sacīt, ka viņš mani neizvaroja!

Rākela samirkšķināja acis. Mēģināja par dažām sekundēm patīt

skaņas celiņu atpakaļ, lai pārliecinātos, ka visu sapratusi pareizi. Neizvaroja.

-     Es piedraudēju, ka apvainošu viņu izvarošanā, jo… meitene ar rādītājpirksta galiņu notrauca asaras, bet tās tūdaļ uzradās acīs no jauna, …jo viņš gribēja ziņot skolas vadībai, ka attiecībā pret viņu esmu uzvedusies nepiedienīgi. Un viņam bija tiesības tā rīkoties. Bet es biju izmisumā, es mēģināju viņu apsteigt, apvainojot izvarošanā. Es gribēju pateikt, ka esmu pārdomājusi un ļoti nožēloju to, ko izdarīju. Ka tas… jā, ka tas ir noziegums! Viltus apsūdzība. Kriminālkodeksa 168. pants. Maksimālais sods līdz astoņiem gadiem.

-     Pareizi! Rākela piekrita.

-Jā! Silje caur asarām pasmaidīja. Piemirsu, ka tu esi juriste!

-     Kā tu to zini?

-     Ā! Silje izšņauca degunu. Par Harija dzīvi es zinu daudz. Var sacīt, ka esmu to pētījusi. Viņš bija mans elks, bet es dumja meitene. Es pat pētīju policistu slepkavību lietas, domāju, ka varēšu viņam palīdzēt. Sāku ar to, ka īsi paskaidroju, kā viss sasaistās kopā. Es, studente, kura neko nezina, gribēju pastāstīt Harijam Holam, kā viņš varētu notvert policistu slepkavu!

Silje izspieda vēl vienu smaidiņu un pašūpoja galvu.

Rākela paņēma papīra dvielīšu rulli un sniedza to meitenei.

-     Un tu atnāci, lai to visu viņam pateiktu?

Silje lēni pamāja ar galvu.

-     Es zinu… Ieraugot, ka zvanītāja esmu es, viņš neatbild. Tādēļ nolēmu skriet uz šo pusi, lai redzētu, vai viņš ir mājās. Ieraudzīju, ka mašīnas nav, un gribēju doties tālāk, bet tad virtuves logā pamanīju tevi un iedomājos, ka būs labāk, ja visu izstāstīšu tieši tev! Tas būtu pārliecinošākais pierādījums tam, ka, ierodoties šeit, man nav nekādu slēptu nodomu!

-     Es redzēju, ka tu stāvi tur ārā! Rākela sacīja.

-    Jā. Man vajadzēja padomāt. Un saņemt drosmi.

Rākela juta, kā viņas niknums mainījis virzienu: no apjukušās, iemīlējušās meitenes ar pārāk atklātu skatienu pārgājis uz Hariju. Viņš nebija teicis Rākelai ne vārda! Kāpēc?

-     Labi, ka tu atnāci, Silje! Bet tagad tev laikam vajadzētu iet!

Silje piekrītoši pamāja un piecēlās.

-     Manā ģimenē bija saslimšanas gadījumi ar šizofrēniju, viņa ieteicās.

-     Tiešām? Rākela pabrīnījās.

-    Jā. Manuprāt, es neesmu īsti normāla.

Un tad apdomīgi piebilda:

-     Bet tas nekas!

Rākela pavadīja viņu līdz durvīm.

-Jūs mani vairs neredzēsiet! meitene noteica, stāvot uz kāpnēm.

-     Lai tev veicas, Silje!

Rākela, sakrustojusi rokas uz krūtīm, palika stāvam uz kāpnēm un noskatījās, kā Silje aizskrien pāri pagalmam. Vai Harijs nebūtu neko ieminējies viņai tāpēc, ka domātu viņa tam nenoticēs? Vai tomēr būtu vēl palikusi kāda šaubu ēna?

Pavīdēja nākamā doma: vai vajadzētu parādīties šaubu ēnai? Cik labi viņi pazina viens otru? Cik labi cilvēki var pazīt cits citu?

Melnā tērptā būtne ar gaišo, dejojošo zirgasti bija jau nozudusi, bet grants čirkstēšana zem viņas sporta apaviem bija dzirdama vēl labu brīdi.

-    Viņš to izraka! Bjērns Holms teica.

Rūars Midstūens sēdēja, nokāris galvu, un braucīja pakausi, uz kura, līdzīgi drēbju sukai, slējās īsi apgrieztie matiņi. Kļuva aizvien tumšāks, nakts klusi lavījās klāt Midstūena mašīnas prožektoru gaismas lokā sēdošajiem. Kad Midstūens beidzot ierunājās, Bjērnam nācās pieliekties tuvāk, lai saklausītu viņa vārdus.

-    Mans vienpiedzimušais bērns. Viņš īsi pamāja. Viņš vienkārši izdarīja to, kas bija jādara.

Sākumā Bjērns iedomājās, ka ir pārklausījies. Tad saprata, ka Midstūens droši vien nepareizi izteicies, ka tā viņš nedomā, ka kāds vārds nejauši ticis nomainīts, ka kāds vārds pietrūcis vai ielikts teikumā nepareizā vietā. Tomēr teikums bija tik tīrs un saprotams, ka izskanēja pavisam dabiski un patiesi: policistu slepkava izdarījis tikai to, kas viņam bija jādara.

-      Es atnesīšu pārējos ziedus, Midstūens sacīja un piecēlās.

-    Protams! Bjērns atbildēja un paskatījās uz mazo puķu buntīti.

Sarunbiedrs nozuda aiz mašīnas. Dzirdot, kā atveras bagāžas

nodalījums, Bjērns iedomājās par vārdu, kas bija izskanējis no Midstūena mutes. Mans vienpiedzimušais bērns. Mans vienīgais bērns. Tas atgādināja par konfirmāciju un Eunes vārdus par to, ka slepkava uzskata sevi par Dievu. Par Dievu, kas atriebjas. Bet Dievs bija arī ziedojis. Tas bija ziedojis savu paša dēlu. Bija piesitis to krustā. Izlicis pūļa apskatei, lai tas spētu iedomāties ciešanas. Gan dēla, gan tēva.

Bjērns iztēlojās Fīu Midstūenu krēslā. Mans vienpiedzimušais. Divi. Vai trīs. Viņi bija trīs. Kā mācītājs bija teicis?

Bagāžas nodalījumā kaut kas nošķindēja, un Bjērns iedomājās, ka ziedi droši vien guļ zem kaut kā metāliska.

Trīsvienība. Tās tas ir. Trešais bija Svētais Gars. Spoks. Dēmons. Tas, kuru viņi nekad netika redzējuši, tas, kurš Bībelē tikai vietām pavīdēja un atkal nozuda. Fīas Midstūenas galva bija piesaistīta pie

ūdensvada caurules tā, lai tā nenokristu, lai viņas līķi varētu apskatīt. Kā pie krusta.

Aiz Bjērna Holma muguras atskanēja soļi.

Kā upuris, no pašas tēva krustā sists. Tā vēlējās vēsture. Kā viņš teica?

“Viņš vienkārši izdarīja to, kas bija jādara.”

Harijs skatījās uz Meganu Foksu. Viņas skaistie miesaskrāsas apveidi ekrānā trīsēja, bet skatienu viņa nenovērsa un smaids no lūpām nenozuda. Viņas ķermenis aicināja. Harijs paņēma tālvadības pulti un izslēdza televizoru. Megana Foksa gan pazuda, gan palika. Filmu zvaigznes siluets plazmas ekrānā bija palicis.

Viņas vairs nebija, un tomēr viņa bija.

Harijs pārlūkoja Trulsa Berncena guļamistabu. Piegāja pie skapja, kurā viņš zināja Berncens glabā savas rotaļlietiņas. Teorētiski tajā pietiktu vietas cilvēkam. Harijs turēja savu Odessa gatavībā. Piezagās pie skapja, piespiedās pie sienas un ar kreiso roku atvēra durvis. Skapī automātiski iedegās gaisma.

Vairāk nekas nenotika.

Harijs ieskatījās skapī un tikpat ātri atrāvās atpakaļ, taču bija paspējis ieraudzīt to, ko gribēja redzēt. Tur neviena nebija. Viņš nostājās pie durvīm.

Trulss bija atjaunojis visu to, ko Harijs, pēdējā reizē paciemodamies, tika pievācis: bruņuvesti, gāzmasku, MP-5, nemieru apspiešanas šauteni. Cik viņš spēja atcerēties, pistoles joprojām bija tās pašas. Trūka tikai vienas pistoles pašā vidū, kur ap vienu no āķīšiem bija apvilktas tās kontūras.

Vai Trulss Berncens būtu uzzinājis, ka Harijs nāk pie viņa, būtu apjautis viņa nolūku, paķēris pistoli un pametis dzīvokli? Nepacenties aizslēgt durvis vai izslēgt televizoru? Tādā gadījumā kādēļ viņš vienkārši neierīkoja šeit slēpni?

Harijs bija pārmeklējis visu dzīvokli un tagad zināja, ka šeit nav nevienas dzīvas dvēseles. Pārlūkojis virtuvi un viesistabu, viņš aizvēra durvis, it kā būtu pametis dzīvokli, un, noņēmis Odessa no drošinātāja, apsēdās uz ādas dīvāna. No tā bija redzamas guļamistabas durvis, bet pa atslēgas caurumu viņu ieraudzīt nebija iespējams.

Ja Trulss bija šeit, tad sliktākā situācijā no viņiem abiem būs tas, kurš pirmais sevi atklās. Gaidīšanas duelim viss bija gatavs, un Harijs sāka gaidīt. Nekustēdamies, mierīgi, dziļi un nedzirdami elpojot, ar leoparda pacietību.

Kad bija aizritējušas četrdesmit minūtes un nekas nenotika, Harijs iegāja guļamistabā.

Viņš apsēdās uz gultas malas. Varbūt piezvanīt? Zvans viņu brīdinātu, bet, spriežot pēc visa, Berncenam jau bija skaidrs, ka Harijs viņu medī.

Harijs izņēma telefonu un ieslēdza to. Pagaidīja, līdz tas pieslēgsies tīklam, tad uzspieda numuru, kuru bija iegaumējis, pirms nepilnām divām stundām izbraucot no Holmenkollenes.

Trīs reizes piezvanījis un nesaņēmis atbildi, Harijs meta mieru.

Tad viņš piezvanīja Torkilsenam uz telefonu kompāniju. Pēc divām sekundēm saņēma atbildi:

-     Ko tu gribi, Hole?

-     Pameklē bāzes stacijās. Tādu Trulsu Berncenu. Viņam ir policijas darba telefons, tātad viņš gandrīz noteikti ir jūsu abonents!

-     Mēs nevaram turpināt tikties šādā veidā!

-     Šis ir oficiāls policijas pieprasījums!

-   Tad rīkojies pēc noteikumiem. Sazinies ar policijas juristu, nosūti pieprasījumu Kriminālnodaļas šefam un, kad saņemsi atļauju, piezvani mums!

-     Lieta ir steidzama!

-     Klausies, es nevaru turpināt dot tev…

-     Runa ir par policistu slepkavībām, Torkill!

-    Tad jau atļaujas saņemšanai no Kriminālnodaļas šefa vajadzēs tikai dažas sekundes, Harij!

Harijs klusi nolamājās.

-    Piedod, Harij, bet man jādomā pašam par savu darbu! Ja atklātos, ka es bez atļaujas pārbaudu policijas darbinieku pārvietošanos… Kādēļ tev ir grūti to sagādāt?

-     Visu labu!

Harijs pārtrauca sarunu. Viņš konstatēja, ka telefonā ir divi neatbildēti zvani un trīs īsziņas. Droši vien sūtītas, kad aparāts bijis izslēgts. Viņš izlasīja tās rindas secībā. Pirmā bija no Rākelas.

Mēģināju piezvanīt Mājās. Pagatavošu kaut ko garšīgu, ja pateiksi, kad atgriezīsies. Ir pārsteigums. Kāds vēlas tevi pieveikt Tetris spēlē.

Harijs vēlreiz pārlasīja īsziņu. Rākela atbraukusi mājās. Ar Oļegu. Pirmā doma bija: tūlīt mesties mašīnā un aizmirst par šo plānu, jo bija pieļāvis kļūdu. Viņam nevajadzēja būt šeit. Vienlaikus viņš zināja, ka tā ir tikai pirmā doma, mēģinājums izbēgt no nenovēršamā. Otrā īsziņa nāca no viņam nepazīstama numura.

Man jārunā ar tevi. Vai esi mājās? Silje G.

Harijs izdzēsa šo īsziņu. Trešās īsziņas telefona numuru viņš pazina uzreiz.

Domāju, ka tu mani meklē. Esmu atradis risinājumu mūsu problēmai. Tiklīdz varēsi, tiksimies G. slepkavības vietā. Trulss Berncens.

44. NODAĻA

Šķērsojot autostāvlaukumu, Harijs pievērsa uzmanību kādai mašīnai ar izsistu stiklu. Laternas gaisma meta zibšņus stikla lauskās uz asfalta. Suzuki Vitara. Ar tādu bija braukājis Berncens. Harijs piezvanīja Kriminālpārvaldes dežūrdaļai.

-     Harijs Hols. Gribētu pārbaudīt pēc reģistrācijas numura, kam pieder mašīna!

-     Tagad visi to var izdarīt tīklā, Hole!

-     Tātad tu izdarīsi to manis dēļ, vai jā?

Atbildes vietā runātājs ieklepojās, un Harijs nodiktēja numuru. Pēc trim sekundēm atbilde bija gatava.

-    Tāds Trulss Berncens. Adrese…

-     Labi!

-     Vai ir kaut kas ziņojams?

-     Ko?

-    Vai kaut kas noticis? Vai tā varētu būt nozagta vai, piemēram, kāds to ir uzlauzis?

Pauze.

-     Hallo?

-     Nē, liekas, ka viss ir kārtībā. Vienkārši pārpratums.

-     Pār…

Harijs izslēdza telefonu. Kādēļ Trulss Berncens no šejienes nebija aizbraucis ar savu mašīnu? Saņemot policista algu, Oslo vairs neviens nebrauca taksometrā. Harijs mēģināja iztēloties Oslo metrolīniju tīklu. Viena no tām atrodas tikai simts metru attālumā. Stacija Rīene. Braucoša vilciena skaņu viņš nebija dzirdējis. Šeit līnija droši vien ieiet tunelī. Harijs ielūkojās tumsā. Viņš nupat bija saklausījis ko citu.

Pats savu matu čirkstēšanu, tiem saceļoties stāvus.

Viņš zināja, ka to nav iespējams dzirdēt, tomēr nekādu citu skaņu nebija. Harijs vēlreiz izņēma telefonu un nospieda taustiņu “K”.

-    Nu, beidzot! Katrīne atbildēja.

-     Beidzot?

-     Tu droši vien redzi, ka esmu mēģinājusi tev zvanīt?

-    Tiešām? Tu izklausies aizelsusies!

-    Es skrēju, Harij! Silje Grāvsenga.

-    Kas ir ar viņu?

-    Viņas istabā visas sienas ir nokārtas ar avīžu izgriezumiem par policistu slepkavībām! Viņai ir steks, ar kuru pēc mājas uzrauga vārdiem viņa piekaujot izvarotājus. Un viņai ir brālis, kuru sadauzījuši divi policisti un kurš tādēļ atrodas trakonamā. Un viņa ir nenormāla, Harij! Pavisam jukusi!

-    Kur tu esi?

-     Vāterlannes parkā. Viņas šeit nav. Domāju, ka mums jāizziņo viņas meklēšana!

-     Nē.

-     Nē?

-    Viņa nav tā, kuru meklējam.

-    Kā tu to domā? Motīvs, iegansts, uzņēmība. Viss sakrīt, Harij!

-     Aizmirsti Silji Grāvsengu! Es gribu, lai tu man pārbaudi statistiku!

-     Statistiku?! viņa iekliedzās tik skaļi, ka ietrīcējās telefona membrāna. Es te stāvu, un, raugoties uz mani, siekalojas vai puse no dzimumnoziegumos sodīto saraksta. Es meklēju iespējamo policistu slepkavu, bet tu gribi, lai es tev pārbaudu statistiku? Ej ellē, Hole!

-Tev jāpārbauda FIB statistika par lieciniekiem, kuri miruši starplaikā no liecinieka statusa iegūšanas līdz tiesas procesa sākumam!

-    Kāda tam nozīme?

-    Iedod man šos skaitļus, okay?

-     Nav vis okay!

-    Labi. Tad vari to uzskatīt par pavēli, Brata!

-     Nu labi, bet… ei, pagaidi! Kurš no mums te ir priekšnieks?

-    Ja jau tu jautā, tad diezin vai tā esi tu.

Harijs vēl noklausījās vairākus neskaidri izrunātus bergeniešu lamuvārdus un tad pārtrauca sarunu.

Mikaēls Belmans sēdēja uz dīvāna un skatījās televīzijas raidījumu. Ziņas bija beigušās, sākās sporta jaunumi, un Mikaēla skatiens aizklīda no televizora līdz istabas logam. Uz pilsētu, kas dziļi lejā zem viņiem gulēja melnajā ieplakā. Pilsētas domes priekšsēdētāja sakāmais bija aizņēmis tieši desmit sekundes. Viņš bija teicis, ka nomaiņas pilsētas domē esot ierasta lieta un šoreiz viss noticis tieši šīs amatpersonas neparasti lielās pārslogotības dēļ, tāpēc būtu saprātīgi nodot stafetes nūjiņu tālāk. Isabelle Skeijena varētu atgriezties pilsētas domes sekretāres amatā, un pilsētas dome varēšot turpināt izmantot viņas zināšanas. Tika pateikts, ka pati Skeijena komentārus nav sniegusi.

Viņa pilsēta zaigoja līdzīgi dārgakmenim.

Mikaēls dzirdēja, kā klusi aizveras bērnistabas durvis, un tūlīt arī Ulla ieslīdēja dīvānā blakus viņam.

-     Vai viņi guļ?

-     Kā mīlīši, viņa atbildēja, un Mikaēls sajuta viņas elpu sev uz kakla. Vai vēlies skatīties televīziju? Viņa iekoda tam auss ļipiņā. Vai…

Viņš pasmaidīja, taču nepakustējās. Izbaudīja šīs sekundes, to lieliskumu. Būt šeit, tieši tagad. Virsotnē. Alfa tēviņš ar visām sievietēm sev pie kājām. Viena karājas pie viņa rokas. Otra ir neitralizēta un padarīta nekaitīga. Tāpat ir ar vīriešiem. Asajevs bija miris. Trulss atkal ir viņa rokaspuisis, bijušais policijas priekšnieks ir iesaistīts viņu kopīgajā grēkā, tādēļ pakļausies, ja būs atkal viņam vajadzīgs. Un Mikaēls zināja, ka tagad pilsētas dome viņam uzticēsies, kaut arī policistu slepkavas notveršana prasīs laiku.

Jau sen viņš nebija juties tik labi, tik atbrīvots. Viņas rokas… viņš zināja, ko tās darīs pirms viņa pati to apjauta. Ulla spēja viņu uzbudināt. Nevis likt iedegties tā, kā prata tā otrā. Tā, kuru viņš bija iegrūdis slazdā. Vai tas, kurš bija nomiris Hausmana ielā. Bet viņa spēja tik ļoti uzbudināt, ka viņš drīz vien to paņems. Tā bija laulības dzīve, un tā bija labi. Tas bija vairāk nekā pietiekami, un dzīvē ir arī svarīgākas lietas.

Mikaēls pievilka viņu sev tuvāk un pabāza roku zem zaļā džempera. Sajuta kailu miesu it kā plauksta būtu pieskārusies sakarsētai plīts virsmai. Viņa klusi nopūtās. Pieliecās tuvāk. Patiesībā viņam nepatika franču skūpsts. Varbūt bija paticis, taču tagad vairs nepatika. Viņš to nekad nebija teicis Ullai, un kādēļ lai to darītu, kamēr viņš spēja dot to, ko viņa vēlējās? Laulību. Tomēr Mikaēls izjuta tādu kā atvieglojumu, kad uz mazā galdiņa dīvāna galā iečivinājās stacionārais telefona aparāts.

Viņš pacēla klausuli.

-Jā?

-     Sveiks, Mikaēl!

Balss izrunāja viņa vārdu tik pārliecinošā tonī, ka sākumā Mikaēls iedomājās, ka pazīst runātāju un viņam vajadzīgas tikai dažas sekundes, lai to atcerētos.

-   Sveiks! viņš atbildēja, piecēlās no dīvāna un pagājās uz terases pusi. Tālāk no televizora. Tālāk no Ullas. Tas bija automātiskas, gadu gaitā izstrādātas kustības. Daļēji viņas dēļ. Daļēji savu noslēpumu dēļ.

Balss otrā galā klusi iesmējās.

-     Nesatraucies, Mikaēl, tu mani nepazīsti!

-     Es atslābinos, paldies! Mikaēls atbildēja. Esmu mājās. Un tādēļ būtu labi, ja tu ķertos pie lietas!

-     Es esmu sanitārs Centrālajā slimnīcā.

Par to Mikaēls nekad agrāk nebija domājis, vismaz to viņš nespēja atcerēties. Tomēr likās, ka turpinājumu jau zina. Viņš atvēra terases durvis un, neatņemot telefonu no auss, izgāja uz aukstajām akmens flīzēm.

-    Es aprūpēju Rūdolfu Asajevu. Tu viņu atceries, Mikaēl! Jā, protams, tu atceries! Jums taču bija kopīgs bizness. Brīžiem, pamodies no komas, viņš ar mani aprunājās. Pastāstīja, ar ko jūs nodarbojāties.

Debesīs bija savilkušies mākoņi, gaisa temperatūra bija pazeminājusies, un akmens flīzes pat cauri zeķēm dzeldināja kāju pēdas. Tomēr Mikaēls Belmans juta, ka viņa sviedru dziedzeri darbojas ar pilnu jaudu.

-     Attiecībā uz biznesu, balss turpināja, varbūt ir kas tāds, par ko mēs varētu aprunāties?

-     Ko tu gribi?

-     Ja nevēlies, lai izsakos perifrāzēs, tad ļauj man teikt tā: lai turētu muti, es labprāt gribētu daļu no tavas naudas!

Tam vajadzēja būt viņam sanitāram no Ēnebakas, kuru Isabelle bija nolīgusi, lai viņš novāktu Asajevu. Viņa bija apgalvojusi, ka tas ar prieku pieņemšot honorāru graudā, bet acīmredzot ar to nepietika.

-     Cik? Belmans centās runāt asi, bet juta, ka viņam neizdodas izklausīties tik aukstasinīgam, kā vēlētos.

-    Ne pārāk daudz. Esmu cilvēks ar vienkāršām prasībām. Desmit tūkstošus!

-     Par maz.

-     Par maz?

-    Tas izklausās pēc pirmās iemaksas!

-     Varam teikt: simts tūkstoši!

-     Kādēļ tad nesaki?

-    Tādēļ, ka nauda man ir vajadzīga šovakar, bankas ir slēgtas un bankomātā tu nevari izņemt vairāk par desmit tūkstošiem!

Viņš ir izmisis. Labi jaunumi. Vai tiešām? Mikaēls piegāja pie terases malas, paskatījās lejup uz savu pilsētu, mēģināja koncentrēties. Šī bija viena no tām situācijām, kurās viņš parasti jutās savā elementā, kur viss tika likts bankā un katrai kļūdai bija fatālas sekas.

-     Kā tevi sauc?

-     Nu… Sauc mani par Danu. Kā vārdā Danuvijs.

-    Labi, Dan! Tu taču saproti: tas nenozīmē, ka tagad, runājot ar tevi, es par kaut ko atzīstos? Iespējams, es mēģinu ievilināt tevi lamatās un pēc tam arestēt par izspiešanu!

-     Vienīgais iemesls, kādēļ tu pašreiz to saki, ir tas, ka baidies, vai neesmu žurnālists, kurš padzirdējis baumas un tagad mēģina tevi atmaskot!

Velns!

-     Kur?

-     Esmu darbā, tādēļ vari atbraukt šurp. Tiksimies klusā vietiņā, slēgtajā nodaļā. Tur šobrīd neviena nav. Pēc četrdesmit piecām minūtēm Asajeva palātā!

Četrdesmit piecas minūtes. Laika bija maz. Protams, tas varēja būt piesardzības dēļ, un viņš negribēja atvēlēt Mikaēlam laiku lamatu

ierīkošanai. Tomēr Mikaēls ticēja vienkāršākiem izskaidrojumiem. Piemēram, viņam ir darīšana ar anestēzijas darbinieku-narkomānu, kuram pēkšņi izbeigušies personīgie krājumi. Tādā gadījumā viss būtu vienkārši. Varētu pat rasties iespēja savilkt ciet maisam galu.

-     Labi, Mikaēls piekrita un pārtrauca sarunu.

Viņš ievilka nāsīs savādo, gandrīz smacējošo gaisu, ko, liekas, varētu izstarot pati terase. Tad iegāja atpakaļ istabā un aizvēra durvis.

-     Man jāizmet kāds līkumiņš, viņš ieteicās.

-    Tagad? Ulla paskatījās uz Mikaēlu ar skumīgu skatienu, kas citkārt no viņa puses būtu izraisījis piktus komentārus.

-    Tagad!

Viņš iedomājās par pistoli, ko bija ieslēdzis mašīnas bagāžniekā. Glock 22, kāda amerikāņu kolēģa dāvana. Nelietota. Nereģistrēta.

-     Kad atgriezīsies?

-     Nezinu. Negaidi mani!

Viņš devās uz vestibilu, juzdams mugurā Ullas skatienu. Neapstājās, kamēr bija ticis līdz durvīm.

-     Nē, tā nav viņa, ar ko man jātiekas! Skaidrs?

Ulla neatbildēja. Tikai pagriezās pret televizoru un izlikās, ka viņu interesē laika ziņas.

Katrīne lādējās un svīda katlumājas smacīgajā gaisā, tomēr turpināja spaidīt taustiņus.

Kur, pie velna, slēpās šī FIB statistika par mirušajiem lieciniekiem? Un kāda velna pēc tā vajadzīga Harijam?

Viņa paskatījās pulkstenī. Nopūtās un uzspieda viņa numuru.

Atbildes nebija. Protams, tās nebūs.

Viņa nosūtīja tam īsziņu, ka nepieciešams ilgāks laiks, ka viņa ir iekļuvusi vissvētākajā FIB vietā, bet vai nu šī statistika esot ārkārtīgi slepena, vai arī viņš esot kaut ko pārpratis. Katrīne nometa telefonu uz galda, jo iedomājās, ka varētu piezvanīt Leifam Rēdbekam. Nē, viņam ne. Citam idiotam, kuru var patraucēt, lai tas ar viņu šovakar papriecātos. No domas par cilvēku, kura vārds viņai kā pirmais iešāvās prātā, Katrīnes piere savilkās grumbās. Kur tāda radās? Jauks, bet… nu un tad? Vai viņa būtu kādreiz neapzināti par to domājusi?

Katrīne atvairīja visas domas un atkal pievērsās monitoram.

Varbūt tas nebija FIB, bet CIP?

Viņa ievadīja meklētājā jaunus vārdus: “Central Intelligence Agency”, vvitness, trial un death.1 Ievadīt. Aparāts strādāja. Parādījās pirmie rezultāti.

Viņai aiz muguras atvērās durvis, un Katrīne sajuta vēja pūsmu no pazemes koridora.

-     Bjērn? viņa iejautājās, nenolaižot acis no monitora.

Harijs apturēja mašīnu pie Jākoba baznīcas un kājām devās uz Hausmana ielas 92. namu.

Apstājās un no ārpuses nopētīja mājas fasādi.

Trešajā stāvā aiz restotiem logiem pavīdēja vāja gaismiņa. Jaunajam īpašniekam droši vien bija apnikušas ielaušanās dzīvoklī pa ugunsdzēsēju kāpnēm mājas aizmugurē.

Harijs bija iedomājies, ka sajutīs ko vairāk. Tieši šeit taču tika nogalināts Gusto. Šeit viņš pats gandrīz bija atvadījies no dzīves.

Viņš paraustīja ieejas durvis. Viss bija kā agrāk vaļā, varēja brīvi tikt iekšā.

Kāpņu lejasgalā Harijs izņēma savu Odessa, atbrīvoja no drošinātāja, aplūkoja kāpņu telpu un, ieelpodams urīna un apvemtās koksnes smaku, ieklausījās. Valdīja pilnīgs klusums.

Viņš sāka kāpt augšup. Cik vien klusi spēdams, virzījās uz priekšu pa slapjām avīzēm, piena pakām un izlietotām šļircēm. Nonācis trešajā stāvā, Harijs apstājās pie durvīm. Arī tās bija jaunas. No metāla, ar vairākām atslēgām. Pa tādām varētu mēģināt iekļūt vienīgi ārkārtīgi motivēti zagļi.

Harijs neredzēja iemeslu pieklauvēt, neredzēja iemeslu palaist garām iespējamo pārsteiguma momentu. Tādēļ, nospiedis rokturi un sajutis, ka stingru atsperu dēļ durvis pretojas, bet nav aizslēgtas, viņš satvēra pistoli ar abām rokām un ar labo kāju atspēra smagās durvis vaļā.

Viņš ātri iegāja un pieplaka pie sienas, lai nerēgotos durvīs. Atsperu ietekmē metāla durvis aiz viņa rībēdamas aizcirtās ciet.

1 Liecinieks, tiesas process, nāve. (Angļu vai.)

Tad iestājās klusums. Bija dzirdama tikai klusa tikšķēšana.

Harijs izbrīnā mirkšķināja acis.

Dzīvokli nekas nebija mainījies, izņemot vien mazu, pārnēsājamu televizoru, uz kura melnā ekrāna balti cipari rādīja nepareizu laiku. Tas bija tas pats netīrais narkomānu midzenis ar matračiem un vecām grabažām uz grīdas. Un viena grabaža sēdēja uz krēsla un skatījās uz viņu.

Tas bija Trulss Berncens.

Harijs vismaz iedomājās, ka tas ir Trulss Berncens.

Vai tas, kurš varētu būt bijis Trulss Berncens.

45. NODAĻA

Biroja krēsls bija nolikts istabas vidū zem vienīgā gaismas avota spuldzes ar saplīsušu abažūru, kas karājās pie griestiem.

Harijs nodomāja, ka lampa, kā arī krēsls un televizors, kas izdvesa mirstošas elektroierīces saraustītos tikšķus, varētu būt septiņdesmito gadu ražojumi, tomēr īsti drošs viņš nebija.

Tas pats attiecās uz saturu krēslā.

Nebija viegli noteikt, vai ar līmlenti pie krēsla piesietais ir Trulss Berncens, kurš dzimis kaut kad septiņdesmitajos gados un miris šogad. Šim cilvēkam patiesībā nebija sejas. Vietā, kur tā reiz bijusi, tagad atradās samērā svaigu, sarkanu un melnu, sarecējušu asiņu biezputra kopā ar baltu kaulu šķembām. Šī biezputra būtu notecējusi, ja to nenoturētu vietā caurspīdīga, ap galvu aptīta polietilēna plēve. Viens kaula gals rēgojās ārpus tās. Pārtikas plēve, Harijs nodomāja. Svaigi malta gaļa, kādu var nopirkt veikalā.

Harijs piespieda sevi novērst skatienu un, atstutējies pret sienu, mēģināja aizturēt elpu, lai labāk varētu dzirdēt. Turot rokā pistoli, viņš noskenēja visu istabu no kreisās puses uz labo.

Paskatījās uz ieeju virtuvē un ieraudzīja to pašu veco ledusskapi un virtuves solu, bet tālāk, pustumsā, kāds varēja slēpties.

Nevienas skaņas. Nevienas kustības.

Harijs gaidīja. Apdomājās. Ja šis būtu slazds, kurā viņu kāds ievilinājis, tad viņš jau būtu beigts.

Viņš ievilka elpu. Harija priekšrocība bija tā, ka viņš te bija bijis jau agrāk un zināja, ka paslēpties šeit var vienīgi virtuvē un tualetē. Neērtības radīja apstāklis, ka, pārbaudot vienu no šīm vietām, otrajai nācās uzgriezt muguru.

Izlēmis viņš devās uz virtuves pusi, pabāza galvu ap stūri un tūlīt atrāvās atpakaļ, ļaujot smadzenēm apstrādāt iegūto informāciju. Plīts, picu kārbu kaudzes un ledusskapis. Neviena virtuvē nebija.

Harijs piegāja pie tualetes. Nez kāda iemesla dēļ tās durvis bija izņemtas un gaismas arī nebija. Viņš nostājās blakus durvju ailai un nospieda slēdzi. Izskaitīja līdz septiņi. Atkal: galvu pabāzt uz priekšu un atraut atpakaļ. Tukša.

Atspiedis muguru pret sienu, Harijs noslīga uz grīdas un tikai tagad sajuta, cik spēcīgi pret ribām sitas sirds.

Dažas sekundes pasēdējis, viņš pamazām nomierinājās.

Tad piegāja pie krēslā sēdošā līķa. Pietupās un aplūkoja sarkano masu aiz polietilēna plēves. Sejas nebija, bet uz priekšu izvirzītā piere, apakšžoklis un lētais matu griezums neatstāja nekādas šaubas: tas bija Trulss Berncens.

Harija smadzenes jau bija sākušas apstrādāt faktu, ka viņš ir kļūdījies, ka Trulss Berncens nav policistu slepkava.

Tam pa pēdām sekoja nākamā doma: katrā ziņā viņš nav vienīgais.

Vai tas, ko viņš šeit redz, nevarēja būt līdzdalībnieka slepkavība, kad slepkava cenšas slēpt savas pēdas? Vai Trulss Berncens, alias Bīvis, nevarēja sadarboties ar kādu garīgi tikpat slimu, kāds bija viņš pats, un nostrādāt visu šo? Vai Valentīns nevarēja ar nolūku sēdēt novērošanas kameras priekšā Ullevollas stadionā, kamēr Berncens izdarīja slepkavību Māridālenē? Un kā šādā gadījumā viņi sadalīja savā starpā šīs slepkavības? Kuru slepkavību izdarīšanas laikā Bemcenam bija alibi?

Harijs izslējās un palūkojās apkārt. Kāpēc viņu uzaicināja uz šejieni? Līķis tiktu atrasts diezgan drīz. Kaut kas nesaskanēja. Trulss Berncens nekad nebija piedalījies Gusto slepkavības izmeklēšanā. Toreiz bija neliela izmeklētāju grupiņa, kas sastāvēja no Beātes, vairākiem citiem tehniķiem-kriminālistiem un dažiem izmeklētājiemtaktiķiem, kuriem daudz darba nebija, jo tikai dažas minūtes pēc grupas ierašanās nozieguma vietā aizdomās par slepkavības izdarīšanu tika aizturēts Oļegs, un tehniskie pierādījumi bija pastiprinājuši aizdomas. Vienīgais…

Dzīvokļa klusumā Harijs joprojām dzirdēja klusos tikšķus. Vienmērīgus un nemainīgus, kā pulkstenis. Viņš izdomāja savu domu līdz galam.

Vienīgais cilvēks, kurš bija centies izmeklēt šo nenozīmīgo, vienu no daudzajām slepkavībām narkomānu vidē, tagad stāvēja šajā istabā. Viņš pats.

Viņš tāpat kā pārējie policisti bija ataicināts, lai nomirtu savas neatklātās slepkavības vietā.

Nākamajā sekundē Harijs jau bija pie durvīm un nospieda durvju rokturi. Kā jau viņš bija baidījies, tas padevās bez pretestības. Viņš pavilka to, bet durvis nepakustējās. Atslēgas caurumiņa arī nebija kā viesnīcu numuru durvīm. Un Harijam nebija kartes-atslēgas.

Harija skatiens pārslīdēja pāri telpai.

Biezie loga stikli ar tērauda restēm iekšpusē. Dzelzs durvis, kas pašas bija aizcirtušās ciet. Viņš bija iegājis tieši slazdā kā medību apdullis idiots, kāds viņš vienmēr bija bijis!

Tikšķi nebija kļuvuši skaļāki, tas tikai tā šķita.

Harijs skatījās uz televizoru. Uz sekundēm, kas tikšķēja. Tajā rādītais laiks nebija nepareizs, jo pulkstenis nerādīja laiku. Pulksteņi neskaita laiku atpakaļ.

Kad viņš ienāca dzīvoklī, uz ekrāna bija 00.06.10, bet tagad tajā rēgojās 00.03.51!

Apgrieztā laika atskaite.

Harijs piegāja pie televizora, sagrāba to un mēģināja pacelt. Nesekmīgi. Droši vien pieskrūvēts pie grīdas. Viņš spēcīgi iespēra pa aparāta augšējo daļu, un tā plastmasas rāmis sašķīda. Harijs palūkojās iekšpusē. Metāla caurules, stikla caurulītes, vadi. Viņš nebija eksperts, tomēr bija redzējis pietiekami daudz izjauktus televizorus, lai saprastu, ka šeit visa kā ir par daudz. Bija redzējis arī daudzu paštaisītu spridzekļu attēlus, lai atpazītu cauruļu bumbu.

Harijs apskatīja vadus, bet tūlīt arī atmeta šo nodarbi. Viens no Delta sapieriem bija viņam paskaidrojis, ka, pārgriežot zilo vai sarkano vadu, droši varēja justies tikai vecajos labajos laikos, bet tagad esot digitālas ierīces ar bezvadu signāliem caur bluetooth, ar parolēm un aizsargierīcēm, kas laika atskaiti noved līdz nullei, tiklīdz kaut kam pieskaras.

Harijs metās pie durvīm. Stenderēs varēja būt vājākas vietas.

Izrādījās, ka tādu nav.

Arī restēs pie logiem tādu nebija.

Kad viņš nostājās uz kājām, sāpēja plecs un ribas. Viņš piegāja pie loga un sāka kliegt.

No ārpuses nebija dzirdama neviena skaņa, un ari ārā netika neviena skaņa.

Harijs izņēma mobilo telefonu. Operatīvā centrāle. Delta. Tie varētu uzspridzināt durvis. Viņš pameta acis uz laika atskaiti televizorā. Trīs minūtes un četras sekundes. Diezin vai viņi paspētu izsūtīt grupu uz šo adresi. Divas minūtes un piecdesmit deviņas sekundes. Viņš ieskatījās telefona adrešu sarakstā. “R”.

Rākela.

Piezvanīt viņai. Atvadīties. No viņas un no Oļega. Pateikt, ka viņš tos mīl. Ka viņiem jādzīvo. Ka jādzīvo labāk, nekā viņš bija dzīvojis. Pēdējās divas minūtes pabūt kopā ar viņiem. Nenomirt vientulībā. Būt sabiedrībā, dalīties ar viņiem savā pēdējā traumatiskajā pārdzīvojumā, ļaut viņiem sajust nāves tuvumu, ļaut paņemt līdzi turpmākajā dzīvē šo pēdējo murgu.

Velns, velns!

Harijs ļāva telefonam ieslīdēt kabatā un pārskatīja telpu. Durvis bija izņemtas, lai nebūtu iespējams aiz tām paslēpties.

Divas minūtes un četrdesmit sekundes.

Harijs iegāja virtuvē, kas veidoja L veida dzīvokļa īsāko daļu. Tā nebija pietiekami dziļa, un šāda lieluma bumba sašķaidīs visu.

Viņš aplūkoja ledusskapi. Atvēra to. Piens, divas alus pudeles un paciņa ar aknu pastēti. īsu mirkli Harijs pasvārstījās starp alu un paniku. Izvēlējās paniku un, izvilcis ārā plauktus, stikla paliktņus un plastmasas kastītes, nometa to visu uz grīdas. Tad sakņupa un mēģināja iespiesties ledusskapī. Ievaidējās, jo nekādi neizdevās tā pieliekt kaklu, lai pietiktu vietas galvai. Pamēģināja vēlreiz, nolādot savus garos locekļus un mēģinot tos iegrozīt ledusskapī pēc iespējas kompaktāk.

Nolādēts, nekas nesanāca!

Viņš paskatījās uz pulksteni televizorā. Divas minūtes un sešas sekundes.

Harijs iedabūja galvu un pavilka ceļus zem sevis, bet tagad pietiekami saliekties nevēlējās mugura. Velns, velns! Viņš skaļi iesmējās.

Vai viņu tagad būtu iegāzis bezmaksas jogas kursa piedāvājums, no kura viņš Honkongā bija atteicies?

Hudīni. Harijs kaut ko atcerējās par ieelpu, izelpu un atslābināšanos.

Viņš izelpoja, centās neko nedomāt un atslābt. Nedomāt par sekundēm, tikai just, kā muskuļi un locekļi kļūst pakļāvīgāki un lokanāki. Just, kā pats pamazītiņām saraujas.

Izdevās!

Pie velna, protams, izdevās! Viņš sēdēja ledusskapī! Ledusskapī, kurā ir pietiekami daudz metāla un izolācijas, lai viņu paglābtu. Varbūt. Ja vien tā nav cauruļu bumba no pašas elles!

Harijs uzlika plaukstu uz durvju malas un pirms to aizvēršanas pēdējo reizi uzmeta skatienu televizora ekrānam. Viena minūte un četrdesmit septiņas sekundes.

Viņš jau gatavojās aizvērt durvis, bet roka neklausīja. Neklausīja tāpēc, ka smadzenes atteicās noraidīt to, ko redzēja acis, bet ko saprātīgā smadzeņu daļa mēģināja ignorēt, jo tam nebija nekāda sakara ar vienīgo, kas šobrīd bija svarīgi: izdzīvot, izglābties pašam. Turklāt viņam nebija ne iespējas, ne laika, ne līdzjūtības.

Svaigi maltā gaļa uz krēsla.

Tajā bija parādījušies divi balti plankumi.

Tik balti kā acāboli.

Caur polietilēna plēvi tie skatījās tieši uz Hariju.

Nolādētais velns bija dzīvs!

Harijs iekliedzās un izspiedās ārā no ledusskapja. Ar acs kaktiņu sekodams cipariem televizorā, aizvilkās līdz krēslam. Viena minūte un trīsdesmit viena sekunde. Viņš norāva tam plēvi no sejas. Acis maltajā gaļā pamirkšķināja, un Harijs saklausīja vārgu elpu. Laikam gaiss bija iekļuvis zem apsēja pa caurumiņu, ko tajā bija izdūris kauls.

-     Kurš to izdarīja? Harijs jautāja.

Atbilde: elpas vilcieni. Gaļas maska, līdzīgi izkusušai stearīna svecei, sāka slīdēt uz leju.

-     Kas viņš ir? Kurš ir policistu slepkava?

Joprojām tikai elpas vilcieni.

Harijs paskatījās uz pulksteni. Viena minūte un divdesmit sešas sekundes. Lai vēlreiz iespiestos, būs vajadzīgs laiks.

-     Runā, Truls! Es varu viņu nogrābt!

Vietā, kurā, pēc Harija domām, vajadzēja būt mutei, sāka briest asiņu burbulis. Kad tas pārplīsa, atskanēja gandrīz nedzirdams čuksts:

-    Viņam bija maska. Nerunāja.

-     Kāda maska?

-     Zaļa. Viss zaļš.

-     Zaļa?

-     Ķir… urg…

-     Ķirurga maska?

īss mājiens, tad acis atkal aizvērās.

Viena minūte un piecas.

Vairāk neko viņš neuzzinās. Harijs kāpās atpakaļ pie ledusskapja. Šoreiz izdevās ātrāk. Viņš aizvilka ciet durvis, un gaisma iekšpusē nodzisa.

Viņš tumsā trīcēja. Skaitīja sekundes. Četrdesmit deviņas. Nelabais, vienalga, nomirtu.

Četrdesmit astoņas.

Labi, ka šo darbiņu ir izdarījuši citi.

Četrdesmit septiņas.

Zaļa maska. Trulss Berncens bija pateicis Harijam visu, ko zināja, neko neprasot pretī. Tātad kaut kas no policista viņā tomēr vēl bija palicis.

Četrdesmit sešas.

Nav ko prātot, te iekšā, vienalga, vietas pietiek tikai vienam. Četrdesmit piecas.

Turklāt nebija vairs laika atbrīvot viņu no krēsla.

Četrdesmit četras.

Pat tad, ja viņš gribētu, laika vairs nebija.

Četrdesmit trīs.

Sen vairs nebija.

Četrdesmit divas.

Velns!

Četrdesmit viena.

Velns, velns!

Četrdesmit.

Ar vienu kāju Harijs atspēra vaļā ledusskapja durvis, bet ar otru izgrūda pats sevi. Izrāva virtuves galda atvilktni, sagrāba kaut ko līdzīgu maizes nazim, metās pie krēsla un sāka griezt līmlenti pie roku balstiem.

Centās neskatīties uz televizora ekrānu, tomēr tikšķus dzirdēja.

-     Kaut velns tevi parautu, Berncen!

Viņš apgāja ap krēslu un pārgrieza līmlenti pie atzveltnes un ap krēsla kājām.

Apņēma rokas ap Berncena krūtīm un pacēla.

Protams, šis velns izrādījās arī smags!

Harijs vilka viņu un lādējās, stīvēja un lādējās. Viņš vairs nedzirdēja, kādi vārdi vēlās no viņa mutes, vienīgi cerēja, ka tie pietiekami aizvainos debesis un elli tā, ka vismaz viens no tiem iejauksies un izmainīs šo idiotisko, bet neizbēgamo notikumu gaitu.

Aizvilcis Trulsu Berncenu līdz atvērtajam ledusskapim, viņš iestūma to iekšā. Asiņainais ķermenis saguma un izslīdēja ārā.

Harijs mēģināja viņu iespiest, taču neveiksmīgi. Tad atvilka Berncenu nostāk, izzīmējot uz linoleja asiņainas svītras, atstāja viņu guļam uz grīdas un parāva ledusskapi nost no sienas. Dzirdēja, kā no sienas rozetes izraujas vads. Viņš apgāza to uz muguras starp virtuves solu un plīti. Satvēra Berncenu un iegrūda iekšā, tad iekāpa pats, ar kājām mēģinādams iestumt viņu pēc iespējas dziļāk, tuvāk aizmugures sienai, pie kuras atradās smagais saldēšanas agregāts. Uzgūlās viņam virsū, elpojot sviedru, asiņu un urīna smaku, kas iztek, sēžot uz krēsla un zinot, ka tūlīt tiksi nosists.

Harijs bija cerējis, ka vietas pietiks viņiem abiem, jo problemātisks galvenokārt bija ledusskapja augstums un platums, nevis tā dziļums.

Bet tagad tas bija dziļums.

Nolādēts, viņš nevarēja aizvērt durvis!

Harijs mēģināja tās pievilkt. Neizdevās. Pietrūka ne vairāk par divdesmit centimetriem, bet, ja tās hermētiski neaizvērsies, tad izredžu nebija. Triecienvilnis sašķaidīs aknas un liesu, karstums izdedzinās acābolus, un katrs brīvi gulošs priekšmets telpā kļūs par lodi, par ložmetēju, kas visu izšķaidīs.

Viņam pat nevajadzēja pieņemt lēmumu, bija jau par vēlu.

Bet tas nozīmēja arī to, ka ir par vēlu kaut ko zaudēt.

Harijs atspēra vaļā ledusskapja durvis, izlēca ārā, apgāja tam apkārt un nostādīja to vertikālā stāvoklī. Gar sānu redzēja, ka Trulss Berncens izplūst uz grīdas. Nespēja atturēt skatienu, kas novirzījās uz televizora ekrānu. Pulkstenis rādīja 00.00.12. Divpadsmit sekundes.

-     Piedod, Berncen! Harijs ieteicās.

Viņš sagrāba Trulsu ap krūtīm, nostādīja uz kājām un atmuguriski atkāpās stāvošajā ledusskapī. Pastiepa roku garām Trulsam un līdz pusei aizvilka ciet durvis. Un sāka iešūpot ledusskapi. Smagais saldēšanas agregāts bija novietots pie skapja aizmugures sienas tā, ka tā smaguma centrs atradās augstu, un tas, cerams, varētu palīdzēt.

Ledusskapis pagāzās atpakaļ. Viņi sastinga līdzsvara punktā. Trulss spiedās pie Harija.

Viņi nedrīkstēja krist šajā virzienā!

Harijs mēģināja atspiest Trulsu atpakaļ, tuvāk durvīm.

Ledusskapis izlēma un krita atpakaļ. Nošūpojās uz otro pusi.

Kad tas sāka gāzties uz durvīm, Harijs pēdējo reizi pamanīja televizora maliņu.

Nogāžoties uz grīdas, viņam aizrāvās elpa un sākās panikas lēkme, jo trūka skābekļa. Bet bija tumšs. Pavisam tumšs. Saldēšanas agregāta un ledusskapja svars bija izdarījuši to, uz ko viņš tika cerējis: durvis bija piespiestas pie grīdas.

Tad eksplodēja bumba.

Harija smadzenes uzsprāga un nodzisa.

Harijs tumsā samirkšķināja acis.

Droši vien uz dažām sekundēm bija atslēdzies.

Ausīs neganti džinkstēja, un likās, it kā sejā kāds būtu iešļācis skābi. Bet viņš bija dzīvs.

Pagaidām.

Vajadzēja vairāk gaisa. Harijam izdevās pabāzt rokas starp sevi un Trulsu, kurš gulēja zem viņa uz ledusskapja durvīm. Viņš atbalstīja muguru pret ledusskapja aizmugures sienu un grūda no visa spēka. Ledusskapis pagriezās durvju eņģēs un apvēlās uz sāna.

Harijs izripinājās ārā un piecēlās kājās.

Istaba atgādināja drūmu ainavu no fantastikas romāna par nākotni, pelēku putekļu un dūmu elli. Tajā nebija neviena priekšmeta,

ko būtu iespējams identificēt, un pat tas, kas reiz bija ledusskapis, izskatījās pavisam ne tāds. Metāla izejas durvis bija norautas no stenderēm.

Harijs atstāja Berncenu guļam. Cerēja, ka nelietīgais muļķis ir beigts. Nostreipuloja lejup pa kāpnēm un izgāja uz ielas.

Tur apstājās un nolūkojās uz Hausmana ielu. Redzēja policijas mašīnu zilās bākugunis, bet ausīs viņam sīca tā, it kā darbotos printeris bez papīra, kā signalizācija, kas jāatslēdz.

Stāvot un skatoties uz klusajām policijas mašīnām, viņš domāja to pašu, ko toreiz, kad bija mēģinājis saklausīt metrovilciena troksni Manglerudā. Viņš domāja par to, ka nedzird. Ka nedzird to, kas būtu jādzird. Jo nebija padomājis. Līdz brīdim, kad, stāvot Manglerudā, atcerējās, kā izskatās Oslo metrotīkls. Un tad beidzot viņš apjēdza, kas tur lejā, tumsā, atrodas un nevēlas pacelties virspusē. Mežs. Metro vilcieni nebrauc pa mežu.

46. NODAĻA

Mikaēls Belmans bija apstājies.

Viņš klausījās un ielūkojās tukšajā koridorā.

Kā tuksnesis, viņš nodomāja. Nav, kur piesaistīt skatienu, tikai vibrējoša, balta gaisma, kas izdzēš visu priekšmetu apveidus.

Un šī skaņa, luminiscento spuldžu sīkšana un vibrācija, tuksneša karstums, kā prelūdija tam, kas nekad nenotiks. Vienkārši tukšs slimnīcas koridors, kura galā nekā nav. Varbūt tas viss bija tikai fatamorgāna Isabelles Skeijenas garā veids, kā atrisināt Asajeva problēmu, telefona zvans pirms stundas, pavisam nesen no bankomāta pilsētas centrā izņemtās tūkstoškronu banknotes un šis vientulīgais koridors slimnīcas spārnā, kur nav cilvēku.

Lai nu tā būtu mirāža, sapnis, Mikaēls nodomāja un sāka iet, tomēr, turot roku mēteļa kabatā, pataustīja, vai Glock 22 ir atslēgta no drošinātāja. Mēteļa otrā kabatā atradās naudaszīmju paciņa. Ja izveidosies situācija, kad viņam nāksies atdarīt maku. Piemēram, tad, ja viņi būs vairāki. Bet viņš tā nedomāja. Lai dalītos, summa bija pārāk maza, bet noslēpums pārāk liels.

Viņš pagāja garām kafijas automātam, nogriezās ap stūri un redzēja, ka šis gludais, baltais koridors turpinās. Mikaēls ieraudzīja arī krēslu. Krēslu, kurā bija sēdējis Asajevu apsargājušais policists. Tas nebija aizvākts prom.

Mikaēls pagriezās, lai pārliecinātos, ka neviens neseko, un tad turpināja iet.

Viņš lika platus, taču vieglus, gandrīz nedzirdamus soļus. Ejot garām durvīm, paraustīja to rokturus. Visas durvis bija aizslēgtas.

Beidzot Mikaēls apstājās pie durvīm līdzās krēslam. Pēkšņi radusies doma lika viņam ar kreisās rokas plaukstu pataustīt krēsla sēdekli. Auksts.

Viņš dziļi ievilka elpu un izņēma no kabatas pistoli. Paskatījās uz roku. Tā netrīcēja.

Izšķirošā brīdī tas ir svarīgi.

Mikaēls iebāza pistoli atpakaļ kabatā un nospieda durvju rokturi, lās pavērās.

Nav iemesla atteikties no pārsteiguma momenta, Mikaēls nosprieda, atvēra durvis un devās iekšā.

Istaba bija gaiša, tomēr tukša, ja vien neskaita gultu, kurā bija gulējis Asajevs. Tā stāvēja telpas vidū zem lampas. Blakus gultai uz pārbīdāma metāla galdiņa spīdēja asi, spoži instrumenti. Droši vien viņi pārveidojuši palātu par vienkāršu operāciju telpu.

Mikaēls pamanīja aiz viena no logiem kādu kustību un, piemiedzis acis, satvēra kabatā pistoli. Vai būtu pienācis laiks nēsāt brilles?

Kad viņš bija fokusējis redzi un sapratis, ka tas ir atspulgs un kustība notiek aiz viņa, bija jau par vēlu.

Viņš sajuta uz sava pleca kādu roku un acumirklī reaģēja, bet šķita, ka dūriens kaklā momentā pārtrauc sakarus ar roku, kurā atradās pistole. Un, pirms iestājās pilnīga tumsa, Mikaēls loga melnajā spogulī cieši blakus savai sejai ieraudzīja vīrieša seju zaļā cepurītē, ar zaļu masku priekšā mutei. Kā ķirurgam, kurš gatavs operācijai.

Vērojot datora monitorā notiekošo, Katrīne bija pārāk aizrāvusies, lai reaģētu uz to, ka nav saņēmusi atbildi no telpā ienākušā cilvēka. Kad aizcirtās durvis un apklusa skaņas no tuneļa, viņa jautājumu atkārtoja:

-     Kur tu biji, Bjērn?

Viņa sajuta plaukstu uz sava pleca un kakla. Un viņas pirmā doma ka nebūt nav nepatīkami sajust siltu, draudzīgu vīrieša roku uz kailā kakla.

-     Es biju nozieguma vietā un noliku ziedus, balss viņai aiz muguras ierunājās.

Katrīne izbrīnā sarauca pieri.

Monitorā bija parādījies uzraksts: “No files found”1 . Tiešām? Vispār nav neviena faila ar statistiku par mirušu svarīgu liecinieku skaitu? Katrīne sameklēja telefonā Harija vārdu un nospieda taustiņu. Plauksta bija sākusi masēt kakla muskuli. Katrīne ievaidējās vairāk gan tādēļ, lai izrādītu, ka viņai tas patīk, aizvēra acis un nolieca galvu. Telefonā atskanēja pīkstieni.

-     Mazliet zemāk. Kādā nozieguma vietā?

-     Uz lauku ceļa. Tur sabrauca meiteni. Noziegumu neatklāja.

Harijs neatbildēja. Katrīne atņēma telefonu no auss un uzrakstīja

īsziņu. “Statistiku neatradu." Tad nospieda taustiņu “Sūtīt”.

-    Tas bija ilgi, Katrīne sacīja. Ko darīji pēc tam?

-    Parūpējos par to otro, kurš arī tur bija, balss atbildēja. Viņš salūza tā var teikt.

Katrīne bija beigusi darbu pie sava uzdevuma, un likās, ka viss pārējais telpā beidzot kļuvis pieejams viņas jūtu orgāniem. Balss, roka, smarža. Viņa lēni pagriezās krēslā un pacēla galvu.

-     Kas tu esi? viņa painteresējās.

-     Kas es esmu?

-    Jā. Tu neesi Bjērns Holms!

-     Neesmu?

-     Nē! Bjērns Holms tie ir pirkstu nospiedumi, ballistika un asinis. Viņš nenodarbojas ar patīkamu masāžu. Tātad ko tu gribi?

Viņa manīja, ka bālajā, apaļajā sejā ielīst sārtums. Apaļās, mencai līdzīgās acis vēl vairāk izbolījās. Bjērns atrāva roku un sāka drudžaini braucīt vaigubārdu.

-     Nē, nē, piedod, es nedomāju… es tikai… es…

Piesarkums un valodas raustīšana kļuva intensīvāka, līdz viņš beidzot nolaida roku un izmisīgi, kā kapitulēdams paskatījās uz Katrīni.

-    Velns lai parauj, Katrīn, tas nebija labi!

Katrīne pavērās Bjērnā un gandrīz iesmējās. Ak Dievs, cik viņš ir jauks, kad ir tāds!

-     Vai tev ir mašīna? viņa iejautājās.

Trulss Berncens pamodās.

1 Neviens fails nav atrasts. (Angļu vai.)

Sasprindzināti skatījās sev priekšā. Ap viņu viss bija balts un gaišs. Sāpju vairs nejuta. Gluži pretēji viņš jutās ļoti labi. Balts un skaists. Viņš laikam bija miris. Protams, viņš bija miris. Savādi. Vēl dīvaināk likās tas, ka viņš kļūdas dēļ atsūtīts uz šejieni, uz labo vietu.

Trulss juta, ka ķermenis sveras uz sāna. Iespējams, viņš mazliet pāragri nospriedis par labo vietu un vēl atrodas ceļā. Tagad varēja dzirdēt arī skaņas. Tālu, žēlabainu miglas tauri, kas kļuva gan skaļāka, gan pieklusa. Pārcēlāja miglas taure.

Kaut kas pavīdēja viņa priekšā un aizsedza gaismu.

Seja.

Balss:

-     Viņš ir pamodies!

Uzradās cita seja.

-    Ja viņš sāk kliegt, iedodiet vēl morfīnu!

Un tad Trulss juta, ka tās atgriežas. Sāpes. Sāpēja viss ķermenis, un galva, likās, tūlīt uzsprāgs.

Mašīna atkal sasvērās. Ātrā palīdzība. Viņš gulēja ātrās palīdzības mašīnā, kas drāzās ar ieslēgtām sirēnām.

-    Es esmu Ulsrūds no kriminālpolicijas, viņa priekšā esošā seja sacīja. Tava ID karte liecina, ka tu esi inspektors Trulss Berncens.

-     Kas notika? Trulss nočukstēja.

-    Eksplodēja bumba. Visā kvartālā logiem izlidoja stikli. Mēs tevi atradām ledusskapī, dzīvoklī. Kas notika?

Trulss aizvēra acis un dzirdēja, ka jautājums tiek atkārtots. Dzirdēja citu, iespējams, sanitāra balsi, kas lūdza policistu neuzbāzties pacientam, kurš turklāt esot morfīna iespaidā un varot sarunāt sazin ko.

-     Kur ir Hole? Trulss nočukstēja.

Viņš juta, ka spilgtā gaisma atkal tiek aizēnota.

-     Ko tu teici, Berncen?

Trulss mēģināja aplaizīt lūpas un saprata, ka lūpu viņam nav.

-     Tas otrais. Vai viņš arī bija ledusskapī?

-     Ledusskapī biji vienīgi tu, Berncen!

-     Bet viņš tur bija. Viņš… viņš mani izglāba.

-    Ja tajā dzīvoklī bija vēl kādi citi, tad baidos, ka tie ir izsmērēti gar sienām un griestiem. Tur viss tika sarauts sīkās druskās. Pat

ledusskapis, kurā tu gulēji, bija krietni saņurcīts, tādēļ vari priecāties, ka esi dzīvs! Vai pastāstīsi, kurš uzstādīja šo bumbu, lai mēs varētu sākt meklēt vainīgo?

Trulss papurināja galvu. Viņam vismaz likās, ka papurina galvu. Viņš nebija to redzējis, tas visu laiku bija atradies Trulsam aiz muguras, kopš brīža, kad aizveda viņu no it kā uzlauztās mašīnas līdz citai mašīnai un, turot pistoles stobru Trulsam pie pakauša, apsēdās aizmugures sēdeklī, bet Trulsu nosēdināja pie stūres. Viņi aizbrauca uz Hausmana ielas 92. namu. Šeit bija izdarīti tik daudzi ar narkotikām saistīti noziegumi, ka viņš bija gandrīz aizmirsis, ka te notikusi ari slepkavība. Gusto. Protams. Un tad viņš saprata to, par ko līdz šim brīdim bija centies nedomāt. Ka viņam būs jāmirst, ka pa kāpnēm aiz viņa kāpa policistu slepkava. Tas ieveda viņu pajaunajām metāla durvīm un ar līmlenti piesēja pie krēsla, vērojot viņu no zaļās ķirurga maskas apakšas. Trulss redzēja, kā viņš apiet apkārt televizoram un kaut ko paskrūvē. Cipari ekrānā, kas pēc durvju aizciršanās bija sākuši zibēt, jau nākamajā mirklī bija apstājušies, bet tad… uzstādīti uz sešām minūtēm. Bumba! Pēc tam vīrs zaļajā maskā bija paņēmis melno steku tādu pašu, kādu lietoja Trulss, un sācis sist viņam pa seju. Koncentrēti, bez jebkādas redzamas baudas vai emocionāla pārdzīvojuma. Vieglus sitienus, ne tādus, lai salauztu kaulus, bet asinsvadi un vēnas plīsa un seja pietūka no šķidruma, kas krājās zem ādas. Tad viņš sāka sist spēcīgāk. Trulsa ādai zuda jutīgums, viņš tikai saprata, ka tā plīst, juta, kā asinis plūst lejup pa kaklu un krūtīm, sajuta trulas sāpes galvā, smadzenēs nē, vēl dziļāk par smadzenēm katru reizi, kad steks viņam pieskārās. Zaļais vīrietis atgādināja nopietnu zvaniķi, kurš, pārliecināts par sava darba nozīmību, dauza zvana mēli pret tā malām, bet mazās, īsās asiņu strūkliņas zīmēja uz viņa kamzoļa Rorbaha testu. Trulss dzirdēja, kā salūst deguna kauls un skrimšļi, sajuta, kā muti piepilda izsistie zobi, kā žoklis atraujas un paliek karājamies nervgaļos… un tad beidzot iestājās tumsa.

Tā ilga līdz brīdim, kad viņš pamodās un, nokļuvis sāpju ellē, ieraudzīja viņu bez ķirurga maskas. Pie ledusskapja stāvēja Harijs Hols.

Sākumā Trulss apjuka.

Viss šķita loģiski: Hole vēlas tikt vaļā no cilvēka, kurš pilnībā pārzināja viņa grēku sarakstu, turklāt vēlas to maskēt kā vienu no policistu slepkavībām.

Bet Hole bija garāka auguma nekā tas otrs. Viņam bija citāds skatiens. Un Hole gatavojās ielīst tajā draņķa ledusskapī! Viņš spiedās tajā iekšā. Viņi bija vienā laivā! Viņi bija divi policisti vienā nozieguma vietā, kuriem abiem jāmirst. Viņiem abiem kāda ironija! Ja tik ļoti nesāpētu, viņš sāktu smieties.

Bet tad Hole izlīda no ledusskapja, atbrīvoja no krēsla un iespieda tajā arī viņu. Aptuveni tad viņš atkal bija zaudējis samaņu.

-    Vai varu dabūt vēl mazliet morfīna? Trulss nočukstēja, cerot, ka, neraugoties uz velnišķīgo sirēnu, viņu sadzirdēs. Viņš nepacietīgi gaidīja uz labsajūtas vilni, kas viņš to zināja drīz izplūdīs pa visu ķermeni un aizmēzīs neciešamās sāpes. Viņš iedomājās, ka šīs pārdomas, iespējams, radušās narkotiku iespaidā. Tas būtu ļoti labi. Tomēr viņš turpināja prātot.

Par to, ka, velns parāvis, Harijs Hols varētu nomirt tādā veidā.

Kā nolāpīts varonis!

Atbrīvojis vietu un ziedojis sevi ienaidnieka labā.

Un ienaidniekam būs ar to jāsamierinās ka viņš dzīvo tāpēc, ka kāds labāks cilvēks bija izvēlējies mirt viņa vietā!

Trulss juta, ka no jostasvietas tuvojas aukstums, ko sev pa priekšu dzen sāpes. Nomirt par kaut ko, vienalga par ko, tikai par ko citu, nevis tādu niecību, kāds esi tu pats. Varbūt runa galu galā bija par to. Tad lai velns tevi rauj, Hole!

Viņš palūkojās pēc sanitāra, redzēja, ka loga stikls kļuvis slapjš. Laikam sācis līt.

-     Vēl morfīnu, nolādēts!

47. NODAĻA

Policists ar grūti izrunājamo vārdu Kaštens Kaspersens sēdēja Policijas akadēmijas dežūrtelpā un vēroja, kā ārā līst lietus. Lāses krita vertikāli, tās plīkšķēja uz melni spīdošā asfalta un pilēja no vārtiem.

Viņš bija izslēdzis gaismu, tādēļ neviens nevarēja redzēt, ka sardzes telpā tik vēlā vakarā kāds ir. Ar vārdu “neviens" viņš domāja tos, kuri zaga stekus un citu inventāru. Bija pazuduši arī vairāki policijas nožogojuma lenšu ruļļi, kurus izmantoja studentu treniņiem. Un, tā kā nemanīja nekādu ielaušanās pēdu, kādam vajadzēja būt pieejas kartei. Un, tā kā kādam bija pieejas karte, tad runa vairs nebija par dažiem nožēlojamiem stekiem un nožogojuma lentēm, bet par faktu, ka viņu vidē uzradušies zagļi. Zagļi, kuri varbūt drīz vien uzdosies par policistiem. Un tādu, velns parāvis, te nedrīkst būt vismaz viņa korpusā!

Tagad viņš ieraudzīja, ka lietū kāds tuvojas. Stāvs bija iznācis no tumsas pie Slemdālsveienes, šķērsojis ielu laternu gaismā pie Chateau Neuf un virzījās uz vārtu pusi. Viņš neatpazina pat nācēja gaitu. Tas it kā līgojās un bija sašķiebies tā, it kā viņa kreisajos sānos pūstu spēcīgs vējš.

Bet viņš ievietoja automātā karti un nākamajā mirklī jau bija ieticis skolā. Kaspersens, kurš pēc gaitas pazina visus šajā ēkas daļā strādājošos, pielēca kājās un izgāja no dežūrtelpas. To nedrīkstēja ignorēt: vai nu cilvēkam ir atļauja, vai tās nav. Citas alternatīvas te nevararēja būt.

-    Ei, tur! Kaspersens uzsauca. Iznācis ārā, viņš piepūtās līdzīgi dzīvniekam, kurš cenšas izskatīties iespējami lielāks. Viņš nezināja,

kāpēc tā dara, tomēr šis paņēmiens, šķiet, iedarbojās. Kas, ellē, tu esi? Ko tu te dari? Kur ņēmi ieejas karti?

Greizais, lietū izmirkušais stāvs pagriezās pret Kaspersenu. Šķiet, tas mēģināja izslieties. Viņa seja bija ieslēpusies jakas kapuces ēnā, bet tajā spulgoja divas acis, un Kaspersenam likās, ka sajūt šī ciešā skatiena siltumu. Viņš dziļi ievilka elpu un pirmo reizi iedomājās, ka nav apbruņots. Velns, kā viņš to nebija atjautis? Viņam taču vajadzēja kaut ko, lai varētu pārbaudīt zagļus!

Svešais novilka kapuci no galvas.

Aizmirsti par kontroli, Kaspersens nodomāja. Man vajadzīgs kaut kas, lai aizstāvētos!

Viņa priekšā stāvošais tips nebija no šīs pasaules. Tā mētelis bija saplēsts, ar lieliem caurumiem, arī seja bija tāda pati.

-     Kaspersen.

Balss.

-    Tas esmu es, Kaspersen!

Kaspersens apstājās. Pašķieba galvu. Vai tiešām…?

-     Ak Dievs, Harij! Kas ar tevi noticis?

-     Tikai eksplozija. Izskatās sliktāk, nekā ir patiesībā.

-    Sliktāk? Tu atgādini Ziemassvētku apelsīnu, pilnu ar krustnagliņām!

-     Tas ir tikai…

-     Es domāju asiņainu Ziemassvētku apelsīnu, Harij! Tu asiņo! Pagaidi šeit, es atnesīšu pārsienamos!

-     Vai nevari uznākt augšā uz Arnolda kabinetu? Man jāizdara dažas steidzamas lietas!

-    Arnolda tur šobrīd nav.

-     Es zinu.

Kaštens Kaspersens aizšļūca uz dežūrtelpu pēc aptieciņas. Ņemot ārā plāksterus, marli un šķēres, viņa zemapziņā skanēja notikusī saruna, bet vienmēr tā apstājās pie pēdējā teikuma. Pie intonācijas, kādā Harijs to bija izteicis. Pie uzsvara. Es zinu. It kā tas nebūtu domāts viņam Kaštenam Kaspersenam, bet viņam pašam.

Mikaēls Belmans atjēdzās un atvēra acis.

Un tūlīt atkal samiedza, kad gaisma iegriezās acīs. Bija sajūta, it kā būtu apdedzināts kails nervs.

Viņš nespēja pakustēties. Piemiedzis acis, Mikaēls pagrozīja galvu. Viņš joprojām atradās tajā pašā telpā. Pameta skatienu uz leju un ieraudzīja baltu līmlenti, ar kuru bija piesiets pie gultas. Rokas piesietas pie ķermeņa, kājas sasietas kopā. Viņš bija kļuvis par mūmiju.

Jau.

Viņš dzirdēja, kā aiz muguras nožvadz metāls, un pagrieza galvu uz otru pusi. Cilvēks, kurš stāvēja Mikaēlam blakus un pārcilāja instrumentus, bija ģērbies zaļā apģērbā. Muti sedza maska.

-    Paskat vien! zaļais ierunājās. Vai narkoze jau beidza darboties? Jā, jā, es taču neesmu nekāds speciālists anestēzijā! Patiesību sakot, attiecībā uz medicīnu es vispār neesmu nekāds speciālists!

Mikaēls saspringti domāja, mēģinādams atjēgties no apjukuma. Kas, pie velna, te notiek?

-     Starp citu, es atradu naudu, ko biji atnesis. Laipni no tavas puses, bet man tā nav vajadzīga! Ar to tavu vainu nevar izpirkt, Mikaēl!

Ja viņš nebija anesteziologs, kā varēja zināt par Mikaēla saistību ar Asajevu?

Zaļā ģērbtais vīrs pacēla pret gaismu kādu instrumentu.

Mikaēls saklausīja, kā viņa prātā sāk klauvēt bailes. Pagaidām viņš tās nejuta, jo smadzenes vēl aizmigloja narkoze, bet, kad tās plīvurs izgaisīs, atklāsies viss apslēptais: sāpes un bailes. Un nāve.

Tagad Mikaēls saprata. Viss taču bija tik vienkārši, ka viņam vajadzēja to apjēgt vēl pirms došanās ārā no mājām: šī ir vieta, kurā notikusī slepkavība vēl nav atklāta.

-     Tu un Trulss Berncens.

Trulss? Vai viņš domāja, ka Trulsam ir kāds sakars ar Asajeva slepkavību?

-    Bet viņš jau ir saņēmis savu sodu. Kā tev liekas, ko labāk izmantot, lai nogrieztu seju? Spals numur trīs ar desmitā numura asmeni ir domāts ādai un muskuļiem. Vai šo tas ir spals numur septiņi ar piecpadsmitā numura asmeni?

Zaļais pacēla divus pēc izskata pilnīgi identiskus skalpeļus. Gaisma uz viena asmens atstarojās tā, ka tās atspulgs pārslīdēja viņa sejai un arī acij, un šajā mirklī skatienā Mikaēls pamanīja kaut ko pazīstamu.

-    Piegādātājs neko neuzrakstīja, kurš no abiem ir piemērotākais šim nolūkam. Vai saproti?

Ari balsi jautās kaut kas pazīstams. Bet varbūt tomēr ne?

-     Jā, jā, iztiksim ar to, kas mums ir. Man tagad būs jāpiesien tava galva, Mikaēl!

Beidzot migla bija pilnībā izklīdusi, un Mikaēls tās ieraudzīja. Bailes.

Un tās bija pamanījušas arī Mikaēlu un iesēdās viņam tieši kaklā.

Sajutis, ka galva tiek piespiesta matracim un pāri pierei nostiepjas līmlente, Mikaēls tikai noelsās. Tad viņš ieraudzīja apvērstu zaļā vīra seju tieši virs savējās. Mutes maska bija noslīdējusi uz leju. Mikaēla smadzenes lēnām apstrādāja redzamo attēlu un pagrieza to otrādi. Un viņš to pazina. Un saprata, kāpēc.

-     Vai atceries mani, Mikaēl? zaļais pavaicāja.

Tas bija viņš. Gejs. Tas, kurš bija mēģinājis Mikaēlu noskūpstīt toreiz, kad strādāja KR1P0S. Tualetē. Kāds bija ienācis. Trulss bija pamatīgi piekāvis viņu garāžā, un viņš vairs nebija atgriezies, jo zināja, kas viņu tur sagaida. Tāpat kā Mikaēls tagad zināja, kas gaida viņu.

-     Pažēlo! Mikaēls juta, ka acis pildās ar asarām. Es biju tas, kurš Trulsu apturēja! Viņš būtu tevi nositis, ja vien es…

-    …nebūtu viņu apturējis, tādējādi izglābjot savu karjeru un kļūstot par policijas priekšnieku.

-     Klausies, es esmu gatavs samaksāt, cik tas…

-    Jā, tev būs iespēja samaksāt, Mikaēl! Tu pamatīgi samaksāsi par to, ko jūs man atņēmāt!

-    Atņēmām… Ko mēs tev atņēmām?

-Jūs man atņēmāt atriebību, Mikaēl! Nesodījāt to, kurš nogalināja Renē Kalsnēsu! Jūs ļāvāt slepkavam izbēgt no soda!

-     Ne visas lietas izdodas atklāt. Tu taču to zini kā…

Smiekli. Auksti, īsi. Tie strauji aprāvās.

-     Es zinu, ka jūs nemēģinājāt! To es zinu, Mikaēl! Jūs uzspļāvāt visam divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, netālu no nozieguma vietas jūs atradāt steku un nobijāties, ka, meklējot rūpīgāk, jūs noskaidrotu, ka šo tārpu, šo pretīgo geju, ir nogalinājis kāds no jūsējiem! Un tas bija otrs iemesls, vai ne, Mikaēl? Renē nebija pietiekami heteroseksuāls, kā policistiem to gribētos. Vai ne, Mikaēl? Bet es mīlēju Renē!

Mīlēju! Vai dzirdi, Mikaēl? Es saku skaļi, ka es vīrietis mīlēju šo puisi, gribēju viņu skūpstīt, glāstīt viņa matus un čukstēt viņam ausī maigus vārdus! Vai tev tas liekas pretīgi? Tomēr sirds dziļumos tu to zini, vai ne? Tu zini, ka spēja mīlēt citu vīrieti ir gara dāvana. Tev jau sen vajadzēja pašam to atzīt, Mikaēl. Tagad ir jau par vēlu, un tu nekad neizbaudīsi to, ko es tev piedāvāju, kad strādājām KRIPOS. Tu tā nobijies no sava otrā “es”, ka sadusmojies un biji spiests to padzīt. Padzīt mani.

Viņš pamazām bija pacēlis balsi, bet tagad pieklusināja to līdz čukstam:

-    Bet tās bija tikai muļķīgas bailes, Mikaēl. Es pats esmu tās izjutis un nekad nesodītu tevi tik bargi tikai par to. Tev un visiem pārējiem tā sauktajiem policistiem, kuri izmeklēja Renē lietu, tika piespriests nāvessods par to, ka esat aptraipījuši tā vienīgā cilvēka vārdu, kuru jelkad esmu mīlējis! Jūs esat pazemojuši viņa cilvēcisko cieņu. Teicāt, ka nogalinātais nav bijis pat tā darba vērts, par kuru jums maksā, lai jūs to darītu! Jūs zvērējāt kalpot sabiedrībai un taisnīgumam! Un tas nozīmē, ka jūs nododat mūs visus, jūs apgānāt cilvēkus, Mikaēl! Cilvēkus, kas ir vienīgais svētums. Cilvēki un mīlestība. Ergo… jūs vajag novākt! Tāpat kā jūs novācāt manu acuraugu. Bet tagad pietiek pļāpāt, jo man mazliet jākoncentrējas, lai mēs to izdarītu pareizi. Par laimi tev un man, tīklā ir videopamācības. Ko teiksi par šo?

Viņš parādīja Mikaēlam attēlu.

-    Vai tev nešķiet, ka tam vajadzētu būt vienkārši? Klusu, Mikaēl! Neviens tevi nedzird, bet, ja tā bļausi, tad nāksies aizlīmēt arī tavu muti!

Harijs apsēdās Arnolda Folkestada krēslā, kura hidraulika gari iešņācās un iegrima zem viņa svara. Un ieslēdza datoru. Tumsā iegaismojās monitors. Kamēr tas čirkstēdams ielādējās, aktivizēja programmas un sagatavojās darbam, Harijs vēlreiz pārlasīja Katrīnes sūtīto īsziņu.

Statistiku neatradu.

Arnolds viņam bija stāstījis, ka FIB statistika liecinot, ka deviņdesmit četros procentos no visiem gadījumiem, kad apsūdzību galvenie liecinieki ir miruši, šie nāves gadījumi esot vēl aizdomīgāki. Tieši

šīs statistikas dēļ Harijs bija sācis rūpīgāk pētīt Asajeva slepkavību. Bet nekādas statistikas nebija. Tas skanēja līdzīgi Katrīnes jokam, kurš grauza Harija smadzenes un kuru viņš nezin kāpēc atcerējās:

“Septiņdesmit divos procentos gadījumu, kad ļaudis piemin statistiku, tie kaut ko pagrābj no gaisa.”

Harijs bija ilgi par to domājis. Viņam bija aizdomas, ka šo statistiku Arnolds izdomājis.

Kādēļ?

Atbilde bija vienkārša. Lai pārliecinātu Hariju tuvāk papētīt Asajeva nāves gadījumu. Arnolds kaut ko zināja, bet nevarēja atklāti pateikt to, kas viņam zināms un kur viņš šo informāciju ieguvis. Jo tas viņu atklātu. Bet viņš bija centīgs policists, kas slimīgi vēlas, lai slepkavība tiktu atklāta, un tādēļ bija gatavs riskēt, netiešā veidā uzvadot Hariju uz pēdām.

Arnolds Folkestads zināja, ka šīs pēdas ne tikai novedīs Hariju līdz faktam, ka Rūdolfs Asajevs ticis noslepkavots, bet arī norādīs uz iespējamo slepkavu.

Tās varēja aizvest arī pie viņa paša, pie Arnolda Folkestada, un pie citas slepkavības. Jo vienīgais, kurš varēja zināt un gribēt pastāstīt to, kas patiesībā tur, slimnīcā, noticis, bija Antons Mitets. Garīgi nelīdzsvarotais policists. Un bija tikai viens iemesls, kādēļ Arnolds Folkestads un Antons Mitets tik pilnīgi atšķirīgi cilvēki pēkšņi nodibināja sakarus.

Harijs nodrebēja.

Slepkavība.

Dators bija gatavs darbam.

48. NODAĻA

Harijs skatījās datora monitorā. Vēlreiz piezvanīja Katrinei un jau gatavojās pārtraukt izsaukumu, kad izdzirdēja viņas balsi.

-Jā?

Viņa šķita aizelsusies, it kā būtu skrējusi. Bet akustika liecināja, ka viņa atrodas telpā. Un Harijs iedomājās, ka to viņam būtu vajadzējis saklausīt toreiz, kad naktī bija zvanījis Arnoldam Folkestadam. Par akustiku. Viņš bija atradies ārpus telpām.

-    Vai tu esi sporta zālē, vai?

-     Sporta zālē? viņa pārjautāja, it kā nezinātu šāda jēdziena nozīmi.

-     Iedomājos, varbūt tāpēc tu neatbildēji.

-     Nē, es esmu mājās. Kas noticis?

-    Okay, nomierini savu pulsu! Es sēžu Policijas akadēmijā. Šobrīd skatos, ko attiecīgais cilvēks ir meklējis internetā, un netieku tālāk.

-     Kā to saprast?

-     Arnolds Folkestads ir skatījies medicīniskā aprīkojuma piegādātāju lapas. Gribu noskaidrot, kāpēc.

-     Arnolds Folkestads? Kas ir ar viņu?

-     Manuprāt, viņš ir tas, kuru meklējam.

-    Arnolds Folkestads ir policistu slepkava?

Vienlaikus ar Katrīnes izsaucienu viņš izdzirdēja skaņu, ko nešaubīgi atpazina kā smēķētāja Bjērna Holma klepu. Un kaut ko līdzīgu matrača čabēšanai.

-    Vai jūs ar Bjērnu esat katlumājā?

-     Nē, es teicu, ka es… mēs… jā, mēs esam katlumājā.

Harijs padomāja un secināja, ka visu daudzo gadu laikā, būdams policists, nekad nebija dzirdējis sliktākus melus.

-    Ja tur, kur tu esi, tev ir pieeja datoram, tad pārbaudi sakarību starp Folkestadu un šo aprīkojumu! Un ar noziegumu vietām un slepkavībām. Pēc tam piezvani man vēlreiz. Un tagad iedod telefonu Bjērnam!

Harijs dzirdēja, ka viņa aizliek plaukstu priekšā mikrofonam un kaut ko saka, tad atskanēja Bjērna nedaudz aizsmakusi balss:

-Jā?

-    Uzvelc savas lupatas un brauc uz katlumāju! Sameklē prokuroru, lai tas izdod atļauju mobilo sakaru operatoram nopeilēt Arnolda Folkestada mobilo telefonu! Tad pārbaudi, no kādiem numuriem šovakar ir zvanīts Trulsam Berncenam, okay? Es pa to laiku palūgšu Belmanu iedot mūsu rīcībā Delta. Sarunāts?

-    Jā. Es… mēs… tātad, saproti…

-    Vai tas ir svarīgi, Bjērn?

-     Nē.

-     Okay.

Harijs pārtrauca sarunu, un tajā mirklī pa durvīm ienāca Kaštens Kaspersens.

-     Es atradu jodu un vati. Arī pinceti. Varēsim izraut šķembas!

-     Paldies, Kaspersen, bet tās šķembas zināmā mērā uztur mani pie dzīvības, tādēļ noliec vien visu uz galda!

-     Pie joda, tu taču…

Harijs izstūma protestējošo Kaspersenu pa durvīm un uzspieda Belmana mobilā telefona numuru. Pēc sešiem signāliem ieslēdzās autoatbildētājs. Harijs nolamājās. Sameklēja internetā Ullas Belmanes mājas telefona numuru un piezvanīja uz Heijenhalli. Tūlīt arī atskanēja maiga, melodiska balss, kas nosauca savu uzvārdu.

-    Te runā Harijs Hols. Vai tavs vīrs tur ir?

-     Nē, viņš nupat izgāja.

-     Tas ir svarīgi. Kur viņš ir?

-    To viņš nepateica.

-     Kad…

-     To viņš neteica.

-    Ja…

-     …viņš pārradīsies, tad palūgšu viņu piezvanīt tev, Harij Hol!

-     Pateicos!

Harijs pārtrauca sarunu.

Viņš piespieda sevi gaidīt. Viņš sēdēja, uzlicis elkoņus uz galda, atbalstījis galvu plaukstās, un klausījās, kā uz neizlabotajām kontroldarbu lapām pil asinis. Skaitīja pilienus kā tikšķošas sekundes.

Mežs. Mežs. Mežā nebrauc metro.

Un akustika, it kā viņš atrastos uz ielas, nevis telpā.

Kad tovakar Harijs bija piezvanījis Arnoldam Folkestadam, Arnolds bija apgalvojis, ka esot mājās.

Tomēr fonā Harijs bija saklausījis metrovilciena dunu.

Protams, varēja būt relatīvi nevainīgi iemesli, lai Arnolds Folkestads samelotos par to, kur atrodas. Piemēram, satikšanās ar kādu sievieti, par kuru viņš negribēja stāstīt. Un tā varēja būt nejauša sakritība, ka Harijs piezvanīja tad, kad Vestregrāvlundas kapsētā tika izrakta no kapa jaunā meitene. Un pavisam blakus tai atrodas metro virszemes līnija. Nejaušības. Tomēr pietiekami daudzas, lai atklātos arī citas lietas. Statistika.

Harijs vēlreiz paskatījās pulkstenī.

Iedomājās par Rākelu un Oļegu. Viņi bija mājās.

Mājās. Tur, kur varētu būt arī viņš. Tur, kur viņam vajadzētu būt. Tur, kur viņa nekad nebūs pavisam, pilnībā, tā, kā viņam gribētos. Jo tā bija taisnība, tā visa viņā nebija. Viņā bija gluži kas cits, kaut kas līdzīgs baktērijai, kas saēd miesu un visu pārējo viņa dzīvē, ko nespēja atturēt pat alkohols, un viņš joprojām, pēc visiem šiem ilgajiem gadiem, īsti nezināja, kas tas ir. Zināja vienīgi to, ka kaut kas līdzīgs notiek ar Arnoldu Folkestadu. Tik spēcīgs un visaptverošs imperatīvs, ka viņš nav spējīgs aizsargāt to, ko iznīcina. Tad beidzot viņa piezvanīja.

-     Pirms dažām nedēļām viņš ir pasūtījis vairākus ķirurģiskos instrumentus un ķirurga apģērbu. Lai to izdarītu, īpaša atļauja nav nepieciešama.

-     Vai vēl kas?

-     Nē, neizskatās, ka viņš bieži būtu pabijis internetā. Gandrīz liekas, ka viņš ir bijis piesardzīgs.

-     Vai vēl kas?

-    Es ievadīju viņa vārdu un iegūto traumu nosaukumus, lai paskatītos, vai viņam nav saistība ar kaut ko līdzīgu. Un tad parādījās

pirms daudziem gadiem rakstīta slimības vēsture no slimnīcas. Tā izrādījās viņa slimības vēsture.

-    Tiešām?

-    Jā. Viņš tika ievietots slimnīcā ar traumām, kas, pēc ārsta vārdiem, izskatoties pēc sitienu pēdām, bet pacients pats apgalvoja, ka tās radušās no kritiena pa kāpnēm. Ārsts noraidīja šo apgalvojumu un norādīja uz plašiem ievainojumiem visā ķermenī, bet uzrakstīja, ka pacients ir policists un pats varot izlemt, par ko viņam jāziņo. Vēl ārsts rakstīja, ka ceļgala darbība diezin vai pilnībā atjaunosies.

-     Tātad viņš ir ticis sasists. Un kā ar policistu slepkavas noziegumu vietām?

-     Tur es patiesībā neatradu itin neko. Neizskatās, ka, strādājot KR1POS, viņš būtu izmeklējis kādu no sākotnējām slepkavībām. Bet es atradu viņa saistību ar vienu no upuriem.

-     Ak tā?

-    Ar Renē Kalsnēsu. Vispirms vienkārši parādījās viņa vārds. Tad ievadīju kombinētu meklēšanu. Tiem ir bijis daudz kopīgu darīšanu. Lidojumi uz ārzemēm, kurus apmaksājis Folkestads, uz abu vārdiem reģistrēti divvietīgi, turklāt luksusa numuri dažādās Eiropas lielpilsētās. Barselonā un Romā pirktas dārglietas, kuras, manuprāt, diezin vai ir nēsājis Folkestads. īsi sakot, izskatās, ka šie abi…

-     …ir bijuši mīļākie, Harijs pabeidza teikumu.

-    Es drīzāk teiktu slepeni mīļākie, Katrīne piebilda. Izceļojot no Norvēģijas, tie vienmēr sēdējuši katrs atsevišķi, jā, pat lidojuši ar dažādiem reisiem. Un, dzīvojot norvēģu viesnīcās, tiem vienmēr bijuši vienvietīgie numuri.

-     Arnolds bija policists, Harijs sacīja. Viņš uzskatīja, ka tā būs mierīgāk.

-     Bet viņš nebija vienīgais, kurš luncinājās ap Renē, piedāvājot ceļojumus un dāvanas!

-     Protams. Un tikpat dabiski ir tas, ka izmeklētājiem jau agrāk vajadzēja pievērst tam uzmanību.

-    Tu esi pārāk stingrs, Harij! Tiem nebija manu meklētāju.

Harijs piesardzīgi pārlaida plaukstu sejai.

-    Varbūt nebija. Varbūt tev taisnība. Varbūt esmu netaisns, domājot, ka geja-prostitūtas slepkavība neizraisa visiem lietā iesaistītajiem dedzīgu vēlmi strādāt.

-    Jā, tu esi netaisns.

-     Labi. Vai vēl kaut kas?

-     Pagaidām nekas.

-     Okay.

Viņš ieslidināja telefonu kabatā. Paskatījās pulkstenī.

Viens Arnolda Folkestada izsacītais teikums neizgāja viņam no prāta.

“Visiem, kuri neuzdrošinās uzņemt triecienu taisnīguma dēļ, jāizjūt sirdsapziņas pārmetumi.”

Vai ar šīm atriebības slepkavībām Folkestads to bija izdarījis? Uzņēmis triecienu?

Un, runājot par Siljes Grāvsengas iespējamiem OKT, obsesīvi kompulsīvajiem traucējumiem, kad cilvēks nenoniecina jebkādus līdzekļus vai neņem vērā iespējamās sekas, Folkestads bija sacījis: “Attiecībā uz OKT man ir zināma pieredze.”

Viņš bija sēdējis Harija priekšā un atklāti runājis pats par sevi.

Bjērns piezvanīja pēc septiņām minūtēm.

-     Viņi pārbaudīja Trulsa Berncena telefonu. Šovakar neviens viņam nav zvanījis!

-    Mm. Tātad Folkestads aizbraucis pie viņa uz mājām un aizvedis. Un Folkestada telefons?

-   Saskaņā ar bāzes staciju signāliem tas ir ieslēgts un var atrasties Slemdālsveienes, Chateau Neuf un…

-    Velns! Harijs iesaucās. Noliec klausuli un piezvani uz viņa numuru!

Harijam nācās dažas sekundes gaidīt, un tad viņš izdzirdēja, ka kaut kur sāk dūkt telefons. Skaņa nāca no rakstāmgalda atvilktnes. Harijs tās paraustīja. Aizslēgtas. Izņemot apakšējo, dziļāko. Tajā izgaismojās telefona displejs. Harijs paņēma aparātiņu un nospieda taustiņu Atbildēt.

-     Atradu! viņš sacīja.

-     Hallo?

-    Es esmu Harijs, Bjērn! Folkestads ir viltīgs, uz sava vārda reģistrēto telefonu viņš ir atstājis šeit. Manuprāt, tas te ir gulējis visu slepkavību laikā.

-     Lai operators nevarētu precizēt, kur viņš attiecīgajā laikposmā ir atradies!

-     Un, ja viņam ievājadzētos alibi, tad būtu netieši pierādījumi, ka viņš, kā parasti, ir sēdējis šeit un strādājis! Tā kā telefons pat nav ieslēgts atvilktnē, tad domāju, ka mēs neko kompromitējošu tajā neatradīsim!

-     Tu domā, ka viņam ir vēl kāds telefons?

-    Par skaidru naudu pirkts telefons ar apmaksas karti, iespējams, uz cita vārda. No tā viņš zvanījis upuriem.

-    Un tā kā šovakar viņa telefons ir šeit…

-    Tad viņš pats darbojas, jā!

-    Bet, ja viņš domā izmantot telefonu kā alibi, tad liekas savādi, ka viņš nav to paņēmis! Nav paņēmis līdzi to uz mājām. Ja operatora signāli uzrādīs, ka tas visu nakti ir atradies Policijas akadēmijā…

-    Tad tas nebūs ticams alibi. Pastāv cita iespējamība.

-     Kāda?

-     Ka viņš vēl nav pabeidzis savu šīvakara darbu!

-     A, velns! Tu domā…?

-     Es neko nedomāju. Es nevaru sazvanīt Belmanu. Vai tu vari piezvanīt Hāgenam, izskaidrot situāciju un pajautāt, vai viņš var dot atļauju Delta mobilizēšanai? Un dodieties uz Folkestada mājas adresi!

-     Tu domā, ka viņš ir mājās?

-     Nē. Bet mēs…

-     …sāksim meklēt tur, kur ir gaišs, Bjērns pabeidza teikumu.

Harijs nolika telefonu uz galda un pievēra acis. Troksnis ausīs

bija gandrīz izzudis. Tā vietā uzradās cita skaņa. Tikšķi. Sekunžu atskaite. Velns, velns! Viņš piespieda pie acīm rādītājpirkstu locītavas.

Vai varēja šovakar saņemt anonīmu zvanu vēl kāds cits? Kurš? Un no kurienes? No nereģistrēta telefona. Vai no telefonautomāta. Vai no komutatora, kur zvanītāja numurs neuzrādās un netiek reģistrēts.

Harijs tā nosēdēja vairākas sekundes. Tad noņēma rokas no sejas.

Paskatījās uz lielo, melno telefonu, kas stāvēja uz rakstāmgalda. Nedaudz pavilcinājās, tad nocēla klausuli. Izdzirdēja komutatora signālu. Nospieda pēdējā numura atkārtošanas pogu, un īsi, ātri pīkstieni liecināja, ka aparāts atkārtoti savieno ar pēdējo saglabāto

numuru. Viņš dzirdēja, ka notiek savienojums. Izdzirda, ka tiek pacelta klausule.

la pati maigā, melodiskā balss.

-     Belmane.

-   Atvainojiet, nepareizs numurs! Harijs sacīja un nolika klausuli. Viņš aizvēra acis. Velns, velns!

49. NODAĻA

Nav svarīgi, kā vai kāpēc.

Harija smadzenes mēģināja atmest visu nevajadzīgo un koncentrēties uz vienīgo, kam šobrīd bija nozīme. Kur?

Kur, pie velna, Arnolds Folkestads varēja atrasties?

Nozieguma vietā.

Ar ķirurga instrumentiem.

Kad Harijs saprata, kur tas ir, viņu vispirms stipri izbrīnīja viena doma: kādēļ viņš nebija to apjēdzis agrāk. Viss bija tik vienkārši, ka pat pirmā kursa students ar viduvēju fantāziju būtu spējis sakombinēt informāciju un izsekot noziedznieka domu gājienam. Nozieguma vieta. Nozieguma vieta, kurā cilvēks ķirurga sejas maskā un apģērbā nepiesaistītu īpašu uzmanību.

No Policijas akadēmijas līdz Centrālajai slimnīcai bija divu minūšu brauciens ar mašīnu.

Viņš varēja paspēt. Delta nevarēja.

Lai izskrietu no ēkas, Harijam vajadzēja divdesmit piecas sekundes.

Trīsdesmit sekundes viņš iztērēja, lai iesēstos mašīnā, iedarbinātu to un nogrieztos uz Slemdālsveieni, kas gandrīz taisnā ceļā aizvedīs viņu tur, kur vajadzīgs.

Pēc minūtes un četrdesmit piecām sekundēm Harijs piebrauca pie Centrālās slimnīcas ieejas durvīm.

Desmit sekundes vēlāk viņš jau bija iemeties pa virpuļdurvīm un paskrējis garām reģistratūrai. Dzirdēja uzsaucienu: “Ei, klausies!” bet turpināja skriet. Koridora sienās un griestos atbalsojās viņa soļu

duna. Skrienot viņš aizlika roku aiz muguras un pataustīja aiz jostas aizbāzto Odessa. Juta, kā sitas pulss aizvien ātrāk un ātrāk.

Paskrējis garām kafijas automātam, Harijs, lai neceltu pārāk lielu troksni, samazināja ātrumu un apstājās pie krēsla blakus durvīm, kuras viņš to zināja veda uz nozieguma vietu. Daudzi bija informēti, ka šajā palātā bija nomiris krievu narkobarons, bet tikai daži par to, ka tas ticis noslepkavots un ka šī telpa ir neatklātas slepkavības vieta. Viens no zinātājiem bija Arnolds Folkestads.

Harijs piegāja pie durvīm. Ieklausījās.

Pārbaudīja, vai pistole ir noņemta no drošinātāja.

Viņa pulss bija beidzis laika atskaiti.

Koridora galā varēja dzirdēt skrejoša cilvēka soļus. Viņu grib aizturēt. Un, pirms Harijs klusi atvēra durvis un iegāja palātā, viņš paspēja nodomāt tikai vienu: tas ir nolādēts murgs, kurā viss tikai atkārtojas, reprīze seko reprīzei un tam jābeidzas šeit. Viņam jāpamostas. Viņš samirkšķinās acis spilgtajā rīta saules gaismā, sajutīs auksto, balto vatēto segu un viņu apskāvušās sievietes rokas. Tās, kura nevēlas viņu atbrīvot no skavām un ļaut atrasties citviet, nevis savā tuvumā.

Harijs piesardzīgi aizvēra aiz sevis durvis. Cieši paskatījās uz muguru zaļā apģērbā, kas bija noliekusies pār gultu, kurā gulēja viņam pazīstams cilvēks. Mikaēls Belmans.

Harijs pacēla pistoli. Atvilka gaili. Jau iztēlojās, kā šāviens pārplēsīs zaļo drēbi, pārraus nervus, sadragās mugurkaula smadzenes, kā šī mugura sašūposies un tad nokritīs uz priekšu. Bet to Harijs nevēlējās. Viņš negribēja nogalināt šo cilvēku, iešaujot tam mugurā. Viņš gribēja nogalināt to ar šāvienu sejā.

-     Arnold! Harijs aizsmakušā balsī ieteicās. Pagriezies!

Zaļā tērptais nolika kaut ko spožu uz metāla galdiņa. Tas ieskanējās. Skalpelis. Vīrietis lēni pagriezās, noņēma zaļo sejas masku un paskatījās uz Hariju.

Ari Harijs blenza uz viņu. Pirksts uz pistoles mēlītes saspringa.

Soļi ārpusē tuvojās. Nācēji bija vairāki. Ja Harijs gribēja visu izdarīt bez lieciniekiem, tad vajadzēja pasteigties. Viņš juta, ka mēlīte vairs nepretojas, ka tā nonākusi līdz robežai, kad iestājas klusums. Klusums pirms eksplozijas. Tagad. Ne tagad. Harijs mazliet atslābināja spiedienu. Tas nebija viņš. Tas nebija Arnolds Folkestads. Vai

viņš būtu kļūdījies? Atkal kļūdījies? Viņa priekšā bija gludi skūta seja, atvērta mute, melnas, nepazīstamas acis. Vai šis bija policistu slepkava? Viņš izskatījās tik… izbrīnījies. Zaļā tērptais paspēra pussolīti sāņus, un tikai tagad Harijs ieraudzīja cilvēku, kuru zaļais bija aizsedzis, sievieti, arī zaļā apģērbā.

Šajā mirklī atvērās durvis un, ienākot telpā, Hariju pagrūda sāņus vēl divi cilvēki zaļos apģērbos.

-    Kāda ir situācija? viens no ienācējiem skaļā, valdonīgā balsī apjautājās.

-     Bez samaņas, sieviete atbildēja. Lēns pulss.

-    Asins zaudējums?

-    Uz grīdas nav daudz asiņu, bet tās varētu būt satecējušas vēdera dobumā.

-     Nosaki asinsgrupu un pasūti trīs paketes!

Harijs nolaida pistoli.

-     Es esmu no policijas! viņš sacīja. Kas noticis?

-     Ej ārā! Mēs šeit mēģinām glābt dzīvību! valdonīgais sacīja.

-    Es arī! Harijs atbildēja un vēlreiz pacēla pistoli. Vīrietis viņu nopētīja. Es mēģinu apturēt slepkavu, ķirurg! Un mēs nezinām, vai viņa darbadiena ir beigusies, okay?

Valdonīgais vīrs aizgriezās prom no Harija.

-    Ja viņam ir tikai šis ievainojums, tad asiņu zaudējums nav liels un iekšējos orgānos asiņošanas nav. Vai viņš ir šokā? Kāren, palīdzi policistam!

Sieviete, nenoņemot mutes masku un neatejot no gultas, sāka runāt:

-    Reģistratore pamanīja, ka no tukšā mājas spārna iznāk kāds vīrs asiņainā ķirurga apģērbā un dodas uz izeju. Tas likās tik neparasti, ka viņa aizsūtīja kādu, lai tas pārbauda. Kad pacientu atrada, tas asiņu zaudējuma dēļ gandrīz jau bija miris.

-     Vai kāds zina, uz kurieni tas cilvēks varētu doties? Harijs jautāja.

-     Viņi saka: tas vienkārši nozudis.

-     Kad pacients atgūs samaņu?

-     Mēs pat nezinām, vai viņš izdzīvos! Starp citu, tu izskaties tā, it kā tev pašam būtu nepieciešama ārsta palīdzība!

-    Varam uzlikt vienīgi pārsēju, neko vairāk, valdonīgais sacīja.

Vairāk informācijas nebija, tomēr Harijs palika stāvam. Pagājās

divus soļus uz priekšu un apstājās. Ielūkojās Mikaēla Belmana bālajā sejā. Vai viņš bija pie samaņas? Grūti pateikt.

Viena acs blenza tieši uz Hariju.

Otrās tur nebija.

Tikai melns caurums ar asiņainām cīpslām un asinsvadiem.

Harijs pagriezās un devās ārā. Ejot pa koridoru un cenšoties tikt ārā, svaigā gaisā, viņš izmakšķerēja no kabatas telefonu.

-Jā?

-     Stole?

-    Tu izklausies satraukts, Harij!

-     Policistu slepkava ir paņēmis Belmanu!

-     Paņēmis?

-    Viņš ir to operējis!

-     Ko tu gribi sacīt?

-     Viņš ir izņēmis Belmanam vienu aci! Un pametis, lai noasiņo. Un tieši šis policistu slepkava ir šī vakara eksplozijas sarīkotājs, par ko jau noteikti būsi dzirdējis ziņu raidījumā! Viņš mēģināja nogalināt divus policistus, ieskaitot mani. Man jāzina, ko viņš domā, jo man, velns parāvis, nav vairs nevienas idejas!

Iestājās klusums. Harijs gaidīja. Klausījās Stoles Eunes smagajā elpā. Tad beidzot atskanēja balss:

-     Es tiešām nezinu…

-    Tas nav tas, ko man vajag dzirdēt, Stole! Izliecies, ka zini, okay?

-    Okay, okay! Varu pateikt, ka viņš sevi nekontrolē, Harij! Emocionālais spiediens ir pieaudzis, tas tagad vārās, un viņš vairs nedarbojas pēc parastās shēmas. Tagad viņš var izdarīt jebko!

-    Tātad tu saki, ka tev nav ne jausmas, kāds būs viņa nākamais solis?

Vēlreiz iestājās klusums.

-     Paldies! Harijs noteica un pārtrauca sarunu.

Telefons tūlīt iezvanījās atkal. “B” Bjērns.

-Jā?

-     Delta ir ceļā uz Folkestada mājām!

-     Labi! Paziņo tiem, ka viņš tagad, iespējams, arī dodas turpat, un to, ka mēs piešķiram viņiem stundu laika, bet pēc tam izziņosim vispārēju meklēšanu. Tā, lai viņš nesaņemtu brīdinājuma signālu pa policijas radiofrekvenci vai citā veidā. Piezvani Katrinei un palūdz atnākt uz katlumāju! Es dodos uz turieni.

Harijs izgāja reģistratūras telpā. Viņu ieraugot, cilvēki sāka atkāpties. Kāda sieviete iekliedzās, kāds cits panira aiz letes. Spogulī aiz letes Harijs ieraudzīja savu atspulgu.

Gandrīz divus metrus garš, sabombardēts vīrietis ar pasaulē pretīgāko automātisko pistoli rokā.

-     Piedodiet, ļaudis! Harijs nomurmināja un izgāja pa virpuļdurvīm ārā.

-     Kas notiek? Bjērns jautāja.

-     Nekas īpašs, Harijs atbildēja un pagrieza seju pret vēju, kas acumirklī atvēsināja degošos vaigus. Klausies, esmu piecu minūšu brauciena attālumā no mājām, tādēļ iegriezīšos, ieiešu dušā, uzlikšu plāksteri un uzvilkšu normālas drēbes!

Viņi pārtrauca sarunu, un tad Harijs ieraudzīja mašīnu stāvvietas uzraugu, kurš ar bloknotu rokā stāvēja blakus viņa mašīnai.

-    Vai tu gatavojies mani sodīt? Harijs iejautājās.

-   Tu aizsprosto ieeju slimnīcā, tādēļ bez jautājumiem! uzraugs, nepaceļot acis, atbildēja.

-    Varbūt labāk būs, ja paiesi sāņus! Tad aizvāksim šo mašīnu, Harijs ierosināja.

-    Nedomāju, ka tev jārunā ar mani kā… uzraugs iesāka, pacēla galvu un, ieraudzījis Harija Odessa, sastinga.

Viņš palika stāvot kā piesalis pie asfalta, bet Harijs iekāpa mašīnā, aizbāza pistoli mugurpusē aiz jostas, pagrieza aizdedzes atslēgu, atlaida sajūga pedāli un aizdrāzās lejup pa ielu.

Viņš izbrauca uz Slemdālsveienes un piedeva gāzi. Pabrauca garām pretimbraucošam metrovilcienam. Klusi noskaitīja lūgšanu, lai Arnolds Folkestads pašlaik brauktu uz mājām tāpat kā viņš.

Tad viņš nogriezās uz Holmenkollveieni, cerot, ka Rākela, viņu ieraugot, nerāsies. Cerot, ka Oļegs…

Ak Dievs, kā viņš priecājās, ka viņus ieraudzīs! Pat tagad, šādā izskatā. īpaši tagad.

Harijs piebremzēja, jo vajadzēja nogriezties uz piebraucamā ceļa pie mājas.

Tad strauji apstājās.

Ieslēdza atpakaļgaitu.

Lēnām atkāpās.

Viņš pārlaida skatienu pie trotuāra stāvošajām mašīnām, kurām nupat bija pabraucis garām. Apstājās. Smagi nopūtās.

Arnolds Folkestads tiešām bija devies uz mājām. Tāpat kā viņš.

Jo tur starp divām mašīnām, kas vairāk raksturīgas Holmenkollenei, starp Audi un Mercedes stāvēja nenosakāma izlaiduma gada Fiat.

50. NODAĻA

Harijs dažas sekundes pastāvēja zem eglēm un nopētīja māju.

No savas vietas viņš nemanīja nekādas ielaušanās pēdas ne pie durvīm ar trim atslēgām, ne ari pie restotajiem logiem.

Protams, lejā uz ceļa stāvošais fiats varēja nepiederēt Folkestadam. Tādi bija daudziem. Harijs bija pielicis plaukstu pie fiata motora pārsega. Tas bija vēl silts. Savu mašīnu viņš bija atstājis ceļa vidū.

Harijs paskrēja tālāk zem eglēm, līdz nonāca mājas otrā pusē.

Pagaidīja, ieklausījās. Nekā.

Viņš piezagās pie mājas sienas. Pastiepās, ieskatījās pa logiem, bet arī tur nekā nebija, tikai tumšas istabas.

Tad viņš devās tālāk ap māju, līdz nonāca pie virtuves un viesistabas apgaismotajiem logiem.

Pastiepās uz pirkstgaliem un palūkojās iekšā. Atkal pietupās. Atspieda muguru pret resnajiem baļķiem un centās elpot mierīgi. Tagad vajadzēja elpot, lai smadzenēm netrūktu skābekļa un tās spētu ātri domāt.

Cietoksnis. Kāds, pie velna, no tā labums?

Viņš bija ticis tiem klāt.

Viņi bija tur.

Arnolds Folkestads. Rākela. Un Oļegs.

Harijs koncentrējās, lai atcerētos to, ko bija redzējis.

Viņi sēdēja priekštelpā, pie ārdurvīm.

Oļegs telpas vidū, uz viena no Vīnes krēsliem, Rākela stāvēja viņam tieši aiz muguras. Oļegam mutē bija balts vīšķis, un Rākela sēja viņu pie krēsla atzveltnes.

Dažus metrus aiz viņiem, turot rokā pistoli un acīmredzot komandējot Rākelu, krēslā bija ieslīdzis Arnolds Folkestads.

Detaļas. Folkestadam bija Heckler & Koch pistole, policijas standarta ierocis. Uzticams, tas nepievils. Rākelas mobilais telefons gulēja uz galdiņa istabā. Pagaidām neviens no viņiem nelikās savainots. Pagaidām.

Kāpēc…

Harijs aprāva domu. Jautājumam “kāpēc” nebija ne laika, ne vietas. Jādomā, kā viņš varētu apturēt Folkestadu!

Viņš jau bija secinājis, ka no šāda leņķa būtu neiespējami šaut uz Arnoldu Folkestadu, neriskējot trāpīt Oļegam un Rākelai.

Harijs pacēla galvu virs palodzes un atkal pietupās.

Rākela drīz būs tikusi galā ar savu darbu.

Folkestads drīz sāks rīkoties.

Viņš bija redzējis steku, pieslietu pie grāmatplaukta blakus krēslam. Drīz vien Folkestads sakropļos Oļega seju tāpat kā visiem pārējiem. Jaunam puisim, kurš pat nav policists! Un Folkestadam taču jādomā, ka Harijs ir jau beigts, tādēļ atriebība bija lieka. Kāpēc… stop!

Jāpiezvana Bjērnam, lai Delta nosūta šurp! Tā atradās mežā, citā pilsētas daļā. Tas varētu ilgt četrdesmit piecas minūtes. Velns, velns! Jārīkojas pašam!

Harijs sev iestāstīja, ka viņam pietiek laika.

Ka viņa rīcībā ir vairākas sekundes, varbūt pat minūte.

Bet viņš nevarēja cerēt uz pārsteiguma momentu, ja mēģinās ielauzties pa durvīm, kurām jāatslēdz trīs atslēgas. Folkestads viņu sadzirdēs un būs sagatavojies ilgi pirms viņa ienākšanas. Būs vienam no viņiem pielicis pistoli pie galvas.

Ātri, ātri! Kaut ko, vienalga ko, Harij!

Viņš paņēma mobilo telefonu un gribēja nosūtīt Bjērnam īsziņu. Tomēr pirksti neklausīja, tie bija sastinguši un nejutīgi, it kā tajos vairs neriņķotu asinis.

Ne tagad, Harij, nesasalsti! Šis ir parasts darbs, tie nav viņi, tie ir… upuri. Upuri bez sejām. Tie ir… viņa, ar kuru tu gatavojies precēties, un viņš, kurš sauca tevi par tēti, kad bija mazs un tā nogura, ka iesnaudās, viņš, kuru tu nekad negribēji apbēdināt, bet kura dzimšanas dienu reizēm tomēr aizmirsi, un šis tikai šis mazais

fakts spēja tevi novest līdz asarām, un tevi pārņēma tāds izmisums, ka nācās pablēdīties. Vienmēr pablēdlties.

Harijs ielūkojās tumsā.

Velna blēdis.

Mobilais telefons istabā uz galda. Varbūt piezvanīt Rākelai un paskatīties, vai Folkestads nepiecelsies no savas vietas un nepārvietosies no šāviena līnijas, kurā atrodas Rākela un Oļegs. Un nošaut viņu, kad tas paņems telefonu.

Bet ko darīt, ja viņš necelsies un paliks sēžam?

Harijs paskatījās vēlreiz un atkal pieliecās. Cerēja, ka Folkestads nebūs pamanījis viņa kustības. Turot rokā steku, viņš bija piecēlies kājās un atbīdīja Rākelu sāņus. Tomēr viņa joprojām traucēja Harijam. Bet, vienalga, kaut arī Harijam nekas netraucētu, bija maza iespējamība, ka gandrīz no desmit metru attāluma viņam tā paveiktos izšaut, ka lode Folkestadu momentā apturētu. Bija vajadzīgs precīzāks ierocis par sarūsējušu krievu Odessa un lielāks kalibrs nekā Makarov 9 x 18 mm. Viņam vajadzēja piekļūt tuvāk, vismaz līdz divu metru attālumam.

Caur logu viņš dzirdēja Rākelas balsi:

-     Ņem mani! Lūdzu!

Harijs piespieda pakausi pie sienas un aizmiedza acis. Rīkoties, rīkoties. Bet kā? Augstais Dievs, kā? Iedod briesmīgajam grēciniekam un blēdim kādu padomu, un viņš tev atmaksās ar… ar to, ko vēlēsies! Harijs ievilka elpu un nočukstēja savu solījumu.

Rākela skatījās uz vīru ar sarkano bārdu. Viņš stāvēja tieši aiz Oļega krēsla. Steka gals gulēja Oļegam uz pleca. Otrā rokā viņš turēja pret Rākelu pavērstu pistoli.

-    Man tiešām žēl, Rākel, bet puiku es nevaru pasaudzēt! Saproti: īstais mērķis ir viņš!

-     Bet kāpēc? Rākela netaisījās raudāt, bet pa viņas vaigiem ritēja siltas asaras: tā bija fiziska reakcija, kurai nebija saistības ar to, ko viņa izjuta. Vai nejuta. Paralīze. Kāpēc tu to dari, Arnold? Tu rīkojies kā… kā…

-     Nenormāls? It kā atvainodamies Arnolds Folkestads viegli pasmaidīja. Tieši tā jums gribētos domāt! Mēs visi varam

tīksmināties par grandiozām atriebību fantāzijām, bet neviens no mums nav gatavs vai spējīgs tās īstenot dzīvē!

-     Bet kāpēc?

-     Tāpēc, ka es esmu spējīgs mīlēt un esmu spējīgs ienīst. Tas ir, tagad es vairs nevaru mīlēt. Tādēļ esmu aizstājis mīlestību ar… viņš mazliet pacēla steku, …ar šo. Es godāju savu mīļoto. Renē bija kas vairāk nekā nejaušs mīļākais. Viņš bija mans…

Arnolds nolika steku uz grīdas, atbalstot to pret krēsla atzveltni, un parakņājās kabatā, nenolaižot pistoles stobru pat par milimetru.

-     …acuraugs. Kurš man tika atņemts! Un neviens neko nedarīja!

Rākela skatījās, ko viņš rāda pastieptajā rokā. Viņa zināja, ka

vajadzētu justies šokētai, paralizētai, pārbīties. Tomēr viņa nejuta neko, viņas sirds jau sen bija pārakmeņojusies.

-     Viņam bija tik skaistas acis, šim Mikaēlam Belmanam! Tādēļ es atņēmu viņam to, ko viņš atņēma man. Labāko, kas viņam bija.

-    Acuraugs. Bet kādēļ Oļegs?

-     Vai tu tiešām nesaproti, Rākel? Viņš ir sēkliņa. Harijs man pastāstīja, ka zēns vēlas kļūt par policistu. Un viņš jau tagad nav izpildījis savu pienākumu, tādēļ kļūst līdzīgs viņiem!

-     Pienākumu? Kādu pienākumu?

-    Pienākumu notvert slepkavas un sodīt tos. Viņš zina, kurš nogalināja Gusto Hansenu! Tu izskaties pārsteigta! Es izpētīju šo lietu. Un ir skaidrs: ja Oļegs pats viņu nenogalināja, tad viņš zina, kurš ir vainīgais. Viss pārējais nav loģiski iespējams. Vai Harijs tev neko nav stāstījis? Kad Gusto tika nogalināts, Oļegs bija tajā vietā, Rākel! Un vai zini, ko es nodomāju, kad nozieguma vietas fotogrāfijās ieraudzīju Gusto? To, ka viņš bija skaists. Ka viņš un Renē bija skaisti, jauni cilvēki, kuriem priekšā bija visa dzīve!

-     Manam puisēnam arī! Lūdzu, Arnold, tev tas nav jādara!

Rākela paspēra soli uz viņa pusi, un viņš pacēla pistoli. Taču

nevērsa to pret viņu, bet pret Oļegu.

-     Nebēdājies, Rākel! Arī tu varēsi mirt. Pati par sevi tu neesi mērķis, bet lieciniece, no kuras man jāatbrīvojas!

-     Harijs tevi atmaskos! Un nogalinās!

-    Man žēl, Rākel, ka esmu spiests sagādāt tev tik lielas sāpes, jo tu tiešām man patīc. Bet domāju, ka būs pareizi, ja tu to uzzināsi. Saproti: Harijs itin neko neatklās! Baidos, ka viņš jau ir miris!

Rākela neticīgi ieskatījās Arnoldam sejā. Viņš tiešām bija sarūgtināts. Pēkšņi telefons uz galda iegaismojās un iepīkstējās. Viņa uzmeta tam skatienu.

-     Šķiet, tu kļūdies! viņa ieteicās.

Arnolds Folkestads sarauca pieri.

-     Iedod telefonu man!

Rākela to paņēma un pasniedza Arnoldam. Tas pielika pistoles stobru Oļegam pie pakauša un satvēra telefonu. Ātri izlasīja īsziņu un uzmeta Rākelai asu skatienu.

“Neļauj Oļegam ieraudzīt dāvanu.”

-     Ko tas nozīmē?

Rākela paraustīja plecus.

-    Tas nozīmē vismaz to, ka viņš ir dzīvs.

-     Neiespējami! Viņi ziņoja pa radio, ka mana bumba ir eksplodējusi!

-    Vai tu nevarētu tagad vienkārši iet prom, Arnold? Iekams nav par vēlu!

Folkestads lūkojās uz viņu un domīgi mirkšķināja acis. Varbūt viņš skatījās tai cauri.

-      Es saprotu. Kāds paspēja ieiet pirms Harija. Iegāja dzīvoklī. Bumm! Protams! Viņš īsi iesmējās. Harijs tagad brauc no turienes šurp, vai ne? Viņš domā, ka viss ir kārtībā. Es varu vispirms nošaut jūs un tad vienkārši gaidīt, līdz viņš ienāks pa durvīm!

Likās, ka savā prātā viņš vēlreiz apsver šo domu. Tad pamāja, it kā piekrītot sākotnējam slēdzienam, un pavērsa pistoli pret Rākelu.

Oļegs sāka krēslā grozīties, mēģināja palēkties un izmisīgi iestenējās. Rākela raudzījās pistoles stobrā. Juta, ka sirds gandrīz vai apstājas. It kā smadzenes jau būtu samierinājušās ar nenovēršamo un sāktu izslēgties. Viņa vairs nebaidījās. Viņa vēlējās mirt. Mirt Oļega dēļ. Varbūt Harijs paspēs ierasties, pirms… varbūt viņš izglābs Oļegu. Tādēļ, ka tagad viņa kaut ko zināja. Viņa aizvēra acis. Gaidīja kaut ko, pati nezinot, ko. Sitienu, dūrienu, sāpes. Tumsu. Viņai nebija neviena dieva, kam veltīt lūgšanu.

Noskrapstēja atslēga.

Viņa atvēra acis.

Arnolds bija nolaidis pistoli un skatījās uz durvīm.

Neliela pauze. Tad atslēga atkal ieskrapstējās.

Arnolds soli atkāpās, paķēra no krēsla seģeni un uzmeta to Oļegam, apsedzot viņu ar visu krēslu.

-    Izliecies, ka viss ir kārtībā! viņš nočukstēja. Ja pateiksi kaut vārdu, ielaidīšu tavam dēlam pakausī lodi!

Durvju atslēga iečirkstējās trešo reizi. Rākela ieraudzīja, ka Arnolds ieņem pozīciju aiz pārsegtā krēsla ar Oļegu tā, lai no ieejas durvīm nebūtu redzama pistole.

Durvis atvērās.

Un tur stāvēja viņš. Gara auguma, ar platu smaidu sejā, vaļējā žaketē, ar sakropļotu seju.

-     Arnold! Harijs priecīgi iesaucās. Cik patīkami!

Par atbildi Arnolds iesmējās.

-     Kāds tu izskaties, Harij! Kas noticis?

-     Policistu slepkava. Bumba.

-    Tiešām?

-     Nav nekā nopietna. Kas tevi šurp atnesis?

-    Braucu garām un iedomājos, ka jāpārspriež dažas lietas lekciju sarakstā. Panāc, lūdzu, šurp un paskaties!

-    Vispirms man jāapskauj viņa, Harijs sacīja un pastiepa rokas pret Rākelu, kura metās viņa skavās. Kāds bija lidojums, mīļā?

Arnolds ieklepojās.

-    Laid nu viņu vaļā, Rākel! Man šovakar jāpaspēj izdarīt vēl citas lietas!

-     Cik tu esi stingrs, Arnold! Harijs iesmējās, palaida Rākelu vaļā, pavirzīja sāņus un novilka mēteli.

-     Nāc taču šurp! Arnolds aicināja.

-     Te ir vairāk gaismas, Arnold!

-     Sāp celis. Nāc šurp.

Harijs noliecās un parāva kurpju auklas.

-    Šodien pabiju drausmīgā eksplozijā, tāpēc atvaino, ka vispirms vēlos novilkt kurpes! Savu celi tu, vienalga, lietosi, kad iesi projām, tādēļ ņem vien sarakstu un nāc šurp, ja jau tik liela steiga!

Harijs skatījās uz savām kurpēm. Attālums no vietas, kur viņš sēdēja, līdz Arnoldam un ar seģeni nosegtajam krēslam bija seši

vai septiņi metri. Pārāk tālu tam, ko pavisam nesen Harijam kāds stāstījis, ka roku trīcēšanas un redzes bojājuma dēļ mērķim jāatrodas pusmetra attālumā, lai būtu izredzes trāpīt. Un tagad mērķis pēkšņi bija sarāvies un kļuvis vēl mazāks, noliecot galvu un pavirzoties uz priekšu tā, ka to aizsargā pleci.

Viņš raustīja aukliņas, izliekoties, ka tās ir samezglojušās.

Atvilināt Arnoldu. Viņš jāatvilina šurp.

Jo izeja bija tikai viena. Un laikam tādēļ Harijs kļuva tik mierīgs un atbrīvots. Ali in. Viss jau izdarīts. Pārējais paliek likteņa ziņā.

Un varbūt tieši šo mieru nojauta Arnolds.

-     Kā vēlies, Harij.

Harijs dzirdēja Arnolda soļus uz grīdas. Viņš turpināja noņemties ap aukliņām. Zināja, ka Arnolds ir pagājis garām krēslā sēdošajam Oļegam, kurš izturējās pavisam klusi, it kā zinātu, kas notiek.

Tagad Arnolds pagāja garām Rākelai.

Bija pienācis īstais bridis.

Harijs pacēla galvu. Ieskatījās pistoles stobra melnajā aci, kas blenza viņā no divdesmit trīsdesmit centimetru attāluma.

Viņš zināja, ka no tā brīža, kad bija ienācis mājā, vismazākā kustība liks Arnoldam sākt šaut. Vispirms uz tuvāko. Uz Oļegu. Vai Arnolds bija sapratis, ka Harijs ir bruņots? Vai bija sapratis, ka Harijs ņems līdzi pistoli uz fiktīvo tikšanos ar Trulsu Berncenu?

Varbūt. Bet varbūt arī ne.

Vienalga, tas nebija vairs svarīgi. Harijs tagad vairs nepaspētu izvilkt ieroci, lai cik tuvu tas atrastos.

-     Arnold, kāpēc…

-     Ardievu, draugs.

Harijs redzēja, kā Arnolda Folkestada pirksts sāk spiest pistoles mēlīti.

Un viņš zināja, ka nebūs tās atklāsmes, kas, pēc mūsu domām, pavīd ceļa galā. Ne lielās atklāsmes, kādēļ mēs piedzimstam un mirstam un kāda tam visam ir jēga, kā arī tam, kas notiek starp šiem diviem notikumiem. Nebūs arī mazās atklāsmes kādēļ tāds cilvēks kā Folkestads ir gatavs ziedot savu dzīvību, lai iznīcinātu cita dzīvi. Tā vietā būs šī sinkopē, šī ātrā nogalināšana, šis banālais, bet loģiskais punkts vārda vidū. Kā.pēc.

Pulveris dega ar burtiskā nozīmē eksplozijai līdzīgu ātrumu, un tā radītais spiediens izgrūda lodi no misiņa čaulas ar ātrumu aptuveni trīssimt sešdesmit metri sekundē. Mīkstais svins pielāgojās rievām stobrā, tādējādi liekot lodei sākt rotēt, lai gaisā tās lidojums būtu stabilāks. Bet šajā gadījumā tas nebija vajadzīgs. Nolidojis gaisā tikai dažus centimetrus, svina gabaliņš ietriecās galvas ādā un, saskāries ar galvaskausu, piebremzējās. Sasniedzot smadzenes, lodes ātrums bija samazinājies līdz trīssimt kilometriem stundā. Vispirms šāviņš iznīcināja smadzeņu garozas motoriku un paralizēja visas kustības, pēc tam caururba deniņus, iznīcinot lobus dexter un lobus frontalis funkcijas, aizskāra redzes nervu un sadūrās ar galvaskausa iekšējo daļu pretējā pusē. Trāpījuma leņķa un nelielā ātruma dēļ lode neizskrēja tam cauri, bet ar rikošetu, arvien mazinoties tās ātrumam, trāpīja pārējam galvaskausa saturam, līdz beidzot apstājās. Tobrīd lode jau bija nodarījusi tik lielu ļaunumu, ka sirds pārstāja pukstēt.

51. NODAĻA

Katrīne sabozās un ierāvās Bjērnam zem rokas. Lielajā baznīcā bija auksti. Auksti iekšā, auksti ārā, vajadzēja saģērbties siltāk.

Viņi gaidīja. Opsalas baznīcā visi gaidīja. Klepoja. Kādēļ notiek tā, ka cilvēki, ienākuši baznīcā, sāk klepot? Varbūt pati telpa rada sajūtu, ka sāk sūrstēt rīklē? Pat tādā modernā baznīcā kā šī no stikla un betona? Varbūt cilvēki baidījās izdot kādu skaņu, jo zināja, ka akustika to tikai pastiprinās, un tas lika negribot ieklepoties? Bet varbūt cilvēki tādā veidā izbrīvēja citas slēptās jūtas izspļaujot tās ārā, nevis izplūstot asarās vai smieklos?

Katrīne pagrozīja galvu. Ļaužu nebija daudz, sapulcējušies tikai paši tuvākie. To bija tik maz, ka vairumam pietiktu tikai ar vienu burtu Harija adrešu grāmatiņā. Viņa ieraudzīja Stoli Euni. Šoreiz ar kaklasaiti. Viņa sievu. Gunnaru Hāgenu, ari kopā ar sievu.

Viņa nopūtās. Vajadzēja saģērbties siltāk. Kaut gan nelikās, ka Bjērnam saltu. Tumšs uzvalks. Viņa nebija zinājusi, ka uzvalkā Bjērns izskatās tik labi. Katrīne notrauca puteklīti no viņa žaketes atloka. Ne tāpēc, ka tas tur būtu, tas bija tikai tāds žests. Kā pērtiķiem, kuri viens otra kažokā meklē utis.

Lieta bija atklāta.

Vienubrīd viņi baidījās, ka būs viņu pazaudējuši, ka Arnoldam Folkestadam tagad pazīstamam kā policistu slepkavam būs izdevies aizbēgt, nokļūt ārzemēs vai atrast kādu caurumu Norvēģijā, kur paslēpties. Šim caurumam vajadzēja būt gana dziļam un tumšam, jo divdesmit četras stundas pēc Arnolda izsludināšanas meklēšanā visi masu informācijas līdzekļi tik aktīvi pārraidīja viņa aprakstu un personas datus, ka katrs saprātīgs cilvēks valstī zināja, kas ir Arnolds

Folkestads un kā viņš izskatās. Un Katrine tobrīd iedomājās, cik tuvu izmeklēšanas gaitā viņi bija tam piekļuvuši, kad Harijs bija palūdzis viņu pārbaudīt Renē Kalsnēsa sakarus ar policijas darbiniekiem. Ja viņa būtu paplašinājusi meklējumus līdz bijušajiem policistiem, tad atklātu Arnolda Folkestada saistību ar šo jauno puisi.

Viņa pārtrauca tīrīt Bjērna žaketes atloku, un viņš tai pateicīgi uzsmaidīja. Ašu, krampjainu smaidu. Viņam mazliet ietrīcējās zods. Gandrīz vai uz raudāšanu. Katrīne saprata, ka šodien pirmo reizi ieraudzīs Bjērnu Holmu raudot. Viņa ieklepojās.

Mikaēls Belmans ierīkojās uz sola maliņas un paskatījās pulkstenī.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm viņam būs jauna intervija. “Stern”. Miljons lasītāju. Vēl viens ārzemju žurnālists vēlas noklausīties stāstu par to, kā jaunais policijas priekšnieks nepagurdams strādājis nedēļu pēc nedēļas, mēnesi pēc mēneša -, lai pieveiktu šo slepkavu, un kā beigās pats gandrīz bija kļuvis par šī policistu slepkavas upuri. Un Mikaēls vēlreiz ieturēs nelielo pauzīti, līdz pateiks, ka ziedotā acs bijusi maza cena par to, ko viņš panācis: nav ļāvis trakam slepkavam atņemt dzīvību vēl vairākiem viņa vīriem.

Mikaēls Belmans novilka krekla aproci pāri pulkstenim. Vajadzētu jau sākt, ko viņi gaida? Viņš bija prātojis par uzvalka izvēli šodienai. Melnu, lai tas atbilstu situācijai un acs pārsējam? Pārsējs bija veiksmīgs aksesuārs, jo tas par viņa pārdzīvojumiem liecināja tik dramatiski un efektīvi, ka pēc “Aftenposten” domām viņš šogad esot ārzemju presē visvairāk fotografētais norvēģis. Varbūt vajadzēja izvēlēties neitrālāku, tumšu, kas būtu pilnīgi pieņemams un vēlāk, intervijas laikā, tik ļoti nekristu acīs? Tūlīt pēc intervijas viņam taču jādodas uz tikšanos ar pilsētas domes priekšsēdētāju, tādēļ Ulla bija ieteikusi neitrāli tumšo uzvalku.

Velns, ja viņi drīzumā nesāks, viņš nokavēs.

Viņš ieklausījās sevī. Vai viņš kaut ko izjuta? Nē. Ko gan lai viņš izjustu? Tas tomēr bija tikai Harijs Hols, ne pārāk tuvs draugs un arī ne Oslo Policijas pārvaldes darbinieks. Tomēr pastāvēja zināma iespēja, ka ārpusē gaida kāds preses pārstāvis, tādēļ parādīšanās baznīcā bija svarīgi viņa PR. Tā kā nebija noliedzams fakts, ka Hole

pirmais bija pavērsis rādītājpirkstu pret Folkestadu un šī lieta pievērsa tādu uzmanību, tā sasaistīja kopā Mikaēlu un Hariju. Un PR tagad būs vēl nozīmīgāks nekā agrāk. Viņš jau zināja, par ko būs runa ar pilsētas domes priekšsēdētāju. Partija bija zaudējusi spēcīgu personību Isabelli Skeijenu un meklēja jaunu. Populāru un cienījamu cilvēku, kādu labprāt vēlētos savā komandā, lai kopīgi vadītu pilsētu. Piezvanot pilsētas domes priekšsēdētājs bija iesācis ar slavas dziesmu par to, cik simpātiska un gudra cilvēka iespaidu Belmans radījis intervijā žurnālam “Magasinet”, un pēc tam apjautājies: vai viņu partijas programma kaut cik harmonē ar Mikaēla Belmana politiskajiem uzskatiem?

Harmonē.

Vadīt pilsētu.

Mikaēla Belmana pilsētu.

Sāciet taču spaidīt tās ērģeles!

Bjērns Holms juta, kā Katrīne trīc viņam zem rokas, sajuta aukstus sviedrus zem uzvalka biksēm un domāja, ka šī būs gara diena. Gara diena, līdz viņš un Katrīne varēs nomest apģērbu un likties gultā. Kopā. Ļaut dzīvei turpināties. Tā, kā tā turpinās visiem, kuri palikuši dzīvi, vai nu tie vēlas to, vai ne. Un, ļaujot skatienam slīdēt pār solu rindām, viņš iedomājās par visiem tiem, kuru šeit nav. Par Beāti Lennu. Par Ērlennu Venneslā. Antonu Mitetu. Par Rūara Midstūena meitu. Un par Rākelu Fauki un Oļegu Fauki, kuru arī te nebija. Kuri bija samaksājuši savu cenu par attiecībām ar šo vīru, kurš tagad bija viņu priekšā pie altāra. Harijs Hols.

Un dīvainā veidā likās, it kā viņš turpinātu būt tas, kas vienmēr: melnais caurums, kas no apkārtējās pasaules iesūc sevī visu labo, visu mīlestību, kura ir bet dažkārt nav viņam sniegta.

Vakar vakarā, tikko viņi bija nolikušies gulēt, Katrīne bija sacījusi, ka arī viņa kaut kad bija iemīlējusies Harijā. Ne tāpēc, ka viņš to būtu pelnījis, bet tāpēc, ka esot bijis neiespējami viņu nemīlēt. Tikpat neiespējami kā sagūstīt, paturēt un dzīvot ar viņu. Protams, viņa bija mīlējusi Hariju. Mīlestība bija pārgājusi, kaisle mazliet atslābusi, katrā ziņā viņa bija mēģinājusi. Bet mazā, sīkā rētiņa, kas viņai un citām sievietēm bija palikusi pēc īsajiem mīlestības pārdzīvojumiem,

paliks vienmēr. Viņš bija ticis tām uz laiku aizdots. Un tagad tas bija beidzies. Bjērns bija lūdzis viņu apstāties.

Sāka skanēt ērģeles. Bjērnam vienmēr bija patikušas ērģeles. Mātes ērģeles mājās, Skreijā, viesistabā, Grega Allmana B-3 ērģeles, čīkstošs kājminams harmonijs, no kura varēja izspiest senu psalmu. Klausīties tajā bija tas pats, kas sēdēt ar siltām skaņām pilnā vannā un cerēt, ka nebūs jāraud.

Viņi nebija noķēruši Arnoldu Folkestadu. Viņš pats bija iekritis.

Folkestads acīmredzot bija uzskatījis savu misiju un līdz ar to arī dzīves uzdevumu par izpildītu. Tādēļ bija nonācis pie vienīgā loģiskā noslēguma. Viņu atrada tikai pēc trim dienām. Pēc trīs dienu ilgiem, izmisīgiem meklējumiem. Bjērnam bija sajūta, ka visa valsts tikusi sacelta kājās. Un varbūt tādēļ tādu kā nelielu vilšanās sajūtu izraisīja ziņa, ka viņš ir atrasts mežā Māridālenē, tikai dažus simtus metru no vietas, kurā atrada Ērlennu Venneslā. Ar mazu, pieticīgu caurumiņu galvā un pistoli rokā. Uz pēdām policiju bija uzvedinājusi viņa mašīna vecs fiats, kas arī bija ticis meklēts, stāvvietā, līdzās vietai, kur sākas pastaigu taciņas.

Bjērns pats bija vadījis nozieguma izmeklēšanas grupu. Arnolds Folkestads bija gulējis viršos uz muguras un ar savu sarkano bārdu izskatījies tik nevainīgs kā rūķis. Viņš gulējis zem klajas debess, visapkārt augošo koku zaru lapotnes viņu neaizsargāja. Folkestada kabatās viņi bija atraduši fiata atslēgas un Hausmana ielas 92. nama dzīvokļa atslēgu, parastu pistoli Glock 17, neskaitot to, ko viņš turēja rokā, kā arī kabatas portfeli, kurā starp citiem papīriem atradās saņurcīta kāda jauna puiša fotogrāfija, kurā Bjērns tūlīt atpazina Renē Kalsnēsu.

Tā kā vienu diennakti bez apstājas bija lijis, bet līķis zem klajas debess bija nogulējis trīs diennaktis, tad daudz pēdu nebija palicis. Bet tas nebija īpaši svarīgi, jo viņiem jau bija viss vajadzīgais. Ada ap lodes atstāto caurumu deniņu labajā pusē bija apsvilusi no uzliesmojuma stobra galā, bija palikušas pulvera pēdas, un ballistiskā pārbaude secināja, ka lode viņa galvā izšauta no pistoles, kuru Folkestads turējis rokā.

Tādēļ šajā virzienā izmeklēšana netika koncentrēta tā sākās pēc policistu ielaušanās Folkestada mājā. Tur viņi bija atraduši gandrīz

visu nepieciešamo, lai noskaidrotu policistu slepkavību apstākļus: asiņainus stekus ar nogalināto matiem, zāģi ar Beātes Lennas DNS, lāpstu ar zemes un mālu paliekām, kas atbilda zemes sastāvam Vestregrāvlundas kapsētā, plastmasas lentītes, policijas norobežojošās lentes tādas pašas, kādas tika atrastas pie Drammenes, un zābakus, kuru pazoļu nospiedumi saskanēja ar pēdu nospiedumiem pie Trīvannas. Viņiem bija viss. Neviena nenoskaidrota apstākļa. Vajadzēja tikai uzrakstīt ziņojumu. Viņi bija pabeiguši darbu. Un tad iestājās tas, par ko Harijs tik bieži bija runājis, bet Bjērns Holms nekad netika izjutis, tukšums.

Jo pēkšņi izrādījās, ka turpinājuma vairs nebūs.

Tas nelīdzinājās finiša lentītes pārraušanai, iekuģošanai ostā vai vilciena piestāšanai pie perona.

Likās, gan sliedes, gan asfalts un tilts pēkšņi ir vienkārši izgaisuši un ceļam ir pienācis gals, sākas nogāze, kas ved tukšumā.

Pabeiguši. Bjērns ienīda šo vārdu.

Un, gandrīz vai izmisuma dzīts, viņš bija ieracies vēl dziļāk sākotnējo slepkavību izmeklēšanā un bija atradis to, ko meklēja, saikni starp meitenes slepkavību pie Trīvannas, Jūdasu Juhansenu un Valentīnu Jertsenu. Ceturtā daļa no pirkstu nospiedumiem nesakrita, taču trīsdesmit procentu iespējamību nevarēja ignorēt. Nē, darbs nebija pabeigts. Tas nekad nebeigsies.

-     Viņi tūlīt sāks.

Runātāja bija Katrīne. Viņas lūpas kustējās gandrīz pie Bjērna auss. Iedūcās ērģeles, skaņas pārauga mūzikā viņam pazīstamā mūzikā. Bjērns smagi nopūtās.

Gunnars Hāgens uz mirkli aizvēra acis un ieklausījās mūzikā. Domāt negribējās, tomēr domas uzradās. Par to, ka lieta ir pabeigta. Ka viss ir galā. Ka tas, kuru vajadzēja apbedīt, tagad ir apbedīts. Bet palika vēl viena vienīga lieta, ko nevarēja apbedīt un nodot aizmirstībai. To viņš vēl nevienam nebija teicis. Nebija teicis, jo šo informāciju vairs nevarēja izmantot. Tie bija vārdi, kurus Asajevs todien slimnīcā, palicis uz dažām sekundēm kopā ar Hāgenu, aizsmakušā balsī bija nočukstējis: “Ko tu man piedāvāsi, ja es apņemšos liecināt

pret Isabelli Skeijenu?” Un vēl: “Es nezinu, ar kuru, bet zinu, ka viņa pat ir sadarbojusies ar kādu augstu stāvošu personu policijā.”

Miruša cilvēka mirusi atbalss. Nepierādāmi apgalvojumi, kas vairāk kaitētu nekā dotu labumu, ja policija sāktu izsekot Skeijenu, īpaši tagad, kad viņa ir izslēgta no spēles.

Tādēļ Hāgens bija paturējis šo informāciju pie sevis.

Un turpinās to paturēt pie sevis.

Tāpat kā Antons Mitets neizpauda informāciju par to nolādēto steku.

Lēmums bija pieņemts, tomēr naktīs viņš joprojām nespēja iemigt.

“Es zinu, ka viņa pat ir sadarbojusies ar kādu augstu stāvošu personu policijā.”

Gunnars Hāgens atvēra acis.

Ļāva skatienam lēni slīdēt pār sanākušajiem.

Trulss Berncens, nolaidis loga stiklu savam Suzuki Vitara, sēdēja mašīnā un klausījās ērģeļu skaņās, kas nāca no mazās baznīciņas. Pie skaidrajām debesīm spīdēja saule. Bija silti un riebīgi. Viņam nekad nebija patikusi Opsala. Tur mājoja vienīgi salašņas un notika kautiņi. Viņš bija te cietis, bet ne tik daudz, cik Hausmana ielā, protams. Par laimi, viss bija izskatījies sliktāk, nekā bija patiesībā. Un slimnīcā Mikaēls bija viņam teicis, ka, ņemot vērā viņa pretīgo izskatu, seja neesot nemaz tik ļoti sakropļota, un cik gan nopietns varot būt smadzeņu satricinājums tādam, kuram to nemaz nav?

Protams, tas bija domāts kā joks, un Trulss, lai parādītu, ka novērtē šo joku, bija mēģinājis pasmieties savus rukšķošos smieklus, bet salauztais žoklis un sadragātais deguns pārāk sāpēja.

Viņš joprojām lietoja spēcīgas sāpes remdinošas zāles, galvu sedza lieli plāksteri, un viņam, protams, bija aizliegts vadīt mašīnu, bet ko gan darīt? Nevarēja taču tikai sēdēt mājās un gaidīt, līdz pāries reiboņi un sadzīs brūces. Pat Megana Foksa bija sākusi viņu garlaikot, turklāt ārsts viņam nebija atļāvis skatīties televīziju. Tādēļ viņš mierīgi varēja sēdēt šeit mašīnā pie baznīcas, lai… lai ko? Lai izrādītu cieņu cilvēkam, kuru nekad nebija cienījis? Parādītu tukšu žestu nolāpītam idiotam, kurš, nedomājot par sevi, bija izglābis dzīvību vienīgajam, kuru ļoti labprāt redzētu mirušu, mirušu, mirušu?

Kaut Trulss Berncens to zinātu, velns parāvis! Viņš zināja vienīgi to, ka, tiklīdz mazliet atveseļosies, tā tūlīt atgriezīsies darbā. Un tad šī pilsēta atkal piederēs viņam.

Rākela smagi elpoja. Pirksti, kas turēja ziedu buķeti, bija nosaluši, mitri. Viņa skatījās uz durvīm. Domāja par cilvēkiem, kas sapulcējušies tur iekšā. Par draugiem, radiniekiem, paziņām. Par mācītāju. To nebija pārāk daudz, bet tie gaidīja. Bez viņas nevarēja sākt.

-     Vai apsoli neraudāt? Oļegs pajautāja.

-     Nē, viņa atbildēja, mazliet pasmaidīja un noglāstīja Oļega vaigu.

Viņš bija paaudzies tik garš. Kļuvis tik glīts. Bija garāks par viņu. Rākelai nācās nopirkt viņam tumšu uzvalku, un tikai veikalā, kad viņam noņēma mēru, Rākela saprata, ka dēls drīz vien pietuvosies Harija simt deviņdesmit trīs centimetriem. Viņa nopūtās.

-     Mums jāiet iekšā, viņa sacīja un pabāza roku Oļegam zem elkoņa.

Oļegs atvēra durvis, iekšpusē stāvošais baznīcas kalpotājs viņam pamāja, un viņi sāka iet pa vidējo eju. Un, raugoties sejās, kas bija pavērstas pret viņu, Rākela juta, ka nervozitāte izgaist. Tā nebija viņas ideja, viņa bija pretojusies, taču Oļegam beigās bija izdevies viņu pierunāt. Viņš uzskatīja: tā būs labāk, ja viss beigsies tieši tā. Viņš izteica tieši šo vārdu: beigsies. Bet vai tas nebija tikai sākums? Jauna posma sākums viņu dzīvē? Tā vismaz viņai likās. Un pēkšņi Rākelai šķita pareizi būt šeit un tagad.

Un Rākela juta, ka viņas seja izplūst smaidā. Viņa uzsmaidīja visām smaidīgajām sejām. Uz mirkli viņa iedomājās: ja viņa vai pārējie tagad sāktu smaidīt vēl platāk, tad viss varētu nojukt. Un šī iedoma par plīstošo seju skaņām, kam vajadzētu likt viņai nodrebēt, izraisīja kņudēšanu vēderā. “Nesmejies!” viņa sev pavēlēja. “Ne tagad!” Viņa manīja, ka Oļegs, kurš līdz šim brīdim bija koncentrējies iešanai atbilstoši ērģeļu taktīm, ir sajutis viņas vibrācijas, un paskatījās uz dēlu. Sastapa viņa izbrīna pilno, brīdinošo skatienu. Taču viņš ātri novērsa acis, jo bija pamanījis, ka māte tūlīt sāks smieties. Šeit, šajā brīdi. Un viņam tas likās tik nepiedienīgi, ka arī pats gandrīz iesmējās.

Lai novirzītu domas citā virzienā, uz to, kam jānotiek, uz brīža nopietnību, Rākela pievērsa skatienu viņam, tam, kurš gaidīja pie altāra. Harijam. Melnā uzvalkā.

Viņš stāvēja, pagriezies pret viņiem, ar idiotisku smaidu skaistajā, sakropļotajā sejā. Izslējies un lepns kā gailis. Kad viņš un Oļegs ar mugurām viens pret otru bija stāvējuši Gunnara Eijes veikalā, pārdevējs ar mērlenti bija konstatējis, ka viņu augumu starpība ir tikai trīs centimetri Harija labā. Un abi pāraugušie puiši bija sasituši kopā plaukstas, it kā tās būtu sacensības, ar kuru iznākumu abi justos apmierināti.

Bet šobrīd Harijs izskatījās diezgan pieaudzis. Jūnija saules stari, ielīstot baznīcā caur krāsaino logu vitrāžu, ietvēra viņu it kā debešķīgā gaismā, un viņš šķita lielāks nekā jebkad. Un tikpat mierīgs kā vienmēr. Viņa sākumā nespēja aptvert, kā viņš pēc visa notikušā var būt tik rimts. Bet šis miers, šī nelokāmā ticība, ka viss ir nokārtojies, pamazām pielipa visiem. Pirmajās nedēļās pēc notikuma ar Arnoldu Folkestadu viņa nebija spējusi aizmigt, kaut arī Harijs bija gulējis cieši viņai blakus un čukstējis ausī, ka viss ir beidzies. Ka viss ir kārtībā. Ka briesmas vairs nedraud. Viņš bija atkārtojis vienus un tos pašus vārdus katru vakaru kā iemidzinošu mantru. Un tomēr ar to nepietika. Bet pamazām viņa bija sākusi tam ticēt. Un vēl pēc dažām nedēļām jau bija pārliecināta, ka viss tiešām ir kārtībā. Bija sākusi gulēt. Ciešā miegā, bez prātā paliekošiem sapņiem, līdz viņa pamodās no tā, ka Harijs rīta gaismiņā izslīd no gultas, būdams pilnā pārliecībā, ka viņa to nemana. Un viņa, kā parasti, likās to nemanām, jo zināja, cik lepns un apmierināts viņš izskatīsies, domājot, ka viņa pamodusies tikai pēc viņa ieklepošanās, tam stāvot pie gultas ar brokastu paplāti rokās.

Oļegs bija padevies un vairs necentās soļot Mendelsona un ērģelnieka mūzikas taktīs, un arī Rākelai bija vienalga, jo uz katru Oļega soli viņai nācās likt divus savējos. Viņi bija nolēmuši, ka Oļegs pildīs divus uzdevumus. Šī doma viņai uzreiz likās gluži dabiska: Oļegs viņu pavadīs līdz altārim, nodos Harijam un būs arī laulību liecinieks.

Harijam pašam nebija liecinieka. Tas ir, bija tā, kuru viņš bija izvēlējies sākumā. Liecinieka krēsls pie altāra viņa pusē bija tukšs, bet uz tā gulēja Beātes Lennas fotogrāfija.

Viņi jau bija klāt. Harijs ne uz mirkli nebija nolaidis no viņas acis.

Rākela nekad nebija spējusi izprast, kā cilvēks ar tik lēnu pulsu, kurš dienām ilgi, gandrīz nerunājot, varēja iegrimt savā pasaulē, kurā varēja nekas ari nenotikt, kā viņš spēja ieslēgt slēdzi un pēkšņi dabūt visu katru tikšķošo sekundi, katru tās daļiņu, katru vibrējošo desmitdaļu un simtdaļu. Mierīgā, aizsmakušā balsī ar dažiem vārdiem viņš spēja izteikt vairāk emociju, informācijas, izbrīna, muļķību un gudrības, nekā visi viņas sastaptie prātvēderi spējuši sastāstīt, ēdot pusdienas, kurās pasniedza septiņus ēdienus.

Un tad vēl šis skatiens. Mierīgajam, gandrīz kautrīgajam skatienam tomēr piemita šī spēja turēt cilvēku sasprindzinājumā, piespieda viņu tur būt.

Rākela Fauke gatavojās precēties ar cilvēku, kuru mīl.

Harijs skatījās, kā viņa tur stāv. Viņa bija tik skaista, ka Harijam asaras saskrēja acis. Viņš vienkārši nebija to gaidījis. Ne tāpēc, ka viņa nebūtu skaista. Pats par sevi saprotams, ka baltā līgavas kleitā Rākela Fauke būs satriecoša, bet viņš neiedomājās, ka tā reaģēs. Viņš bija vairāk domājis par to, ka ceremonija, cerams, neaizņems pārāk ilgu laiku un mācītājs nebūs pārāk reliģiozs vai iedvesmojies. Un viņš pats, kā parasti gadījumos, kad tiek aizskartas spēcīgas jūtas, paliks imūns, stings, auksts un mazliet vīlies citu cilvēku emociju uzplūdu un sava nejutīguma vērotājs. Katrā ziņā viņš bija izlēmis nospēlēt savu lomu pēc iespējas labāk. Viņš pats bija uzstājis uz laulībām baznīcā, un tagad viņš te stāv ar asarām, lieliem, īstiem sālsūdens pilieniem, acu kaktiņos. Harijs samirkšķināja plakstus, un Rākela paskatījās uz viņu. Sastapa viņa skatienu. Viņas acis neteica: Tagad-esskatos-uz-tevi-un-visi-viesi-redz-ka-es-skatos-uz-tevi-un-es-mēģinu-izskatīties-tik-laimīga-cik-vien-spēju.

Tas bija komandas biedra skatiens.

Tāda cilvēka skatiens, kurš saka: “Mēs tiksim galā tu un es.” Let’s put on a show.

Tad viņa pasmaidīja. Un Harijs pamanīja, ka pats arī smaida, kaut gan nezināja, kurš no abiem pasmaidījis pirmais. Viņš ievēroja, ka Rākela sāk mazliet trīcēt, jo smejas sevī, un smiekli viņu tik ļoti pārņem, ka tūdaļ tie izlauzīsies uz āru. Nopietnas situācijas parasti

izraisīja viņā šādu reakciju. Arī viņam. Tādēļ, lai neiesmietos, viņš pievērsa skatienu Oļegam. Bet tas nelīdzēja, jo šķita, ka arī puisis tūdaļ eksplodēs no smiekliem. Noliecot galvu un aizmiedzot acis, viņš ar grūtībām noturējās.

Kāda komanda, Harijs lepni nodomāja un pievērsa skatienu mācītājam.

Komanda, kura notvērusi policistu slepkavu.

Rākela bija pareizi sapratusi īsziņu. “Neļauj Oļegam ieraudzīt dāvanu.” Pietiekami ticami, lai Arnoldam Folkestadam nerastos aizdomas. Pietiekami skaidri, lai Rākela saprastu, ko viņš vēlas. Tas bija vecais triks ar dzimšanas dienas dāvanu.

Kad viņš ienāca, Rākela bija viņu apskāvusi un izvilkusi to, ko viņš bija aizbāzis mugurpusē aiz jostas, tad atkāpusies, turot rokas sev priekšā tā, lai viņai aiz muguras stāvošais Arnolds neredzētu, ka viņa tur rokās pielādētu, no drošinātāja atbrīvotu Odessa.

Vēl vairāk nomierināja tas, ka pat Oļegs bija visu sapratis. Viņš bija apklusis, zinot, ka nedrīkst traucēt notiekošajam. Un tas varēja nozīmēt vienīgi to, ka viņš vienmēr bija zinājis par šo triku, bet ārēji nebija izrādījis. Kāda komanda!

Šī komanda bija piespiedusi Arnoldu Folkestadu pietuvoties Harijam tā, lai Rākela, paliekot viņam aiz muguras, varētu pieiet tam klāt un no tuva attāluma iešaut Folkestadam deniņos tieši tajā brīdī, kad tas gatavojās atņemt dzīvību Harijam.

Lieliska, neuzvarama komanda lūk, kas viņi bija!

Harijs paberzēja degunu, prātodams, vai šīm daudzajām sīkajām asariņām pietiks prāta palikt acu kaktiņos vai arī tās vienkārši vajadzēs noslaucīt, pirms sāk ritēt lejup pa vaigiem.

Viņš izvēlējās pēdējo.

Rākela bija jautājusi, kādēļ viņš uzstāj, lai viņi laulātos baznīcā. Cik viņai bija zināms, tad kristietības Harijā bija tikpat daudz, cik ķīmiskajā formulā. Tāda pati, par spīti katoliskajai audzināšanai, bija ari viņa. Bet, kad Harijs atbildēja, ka viņu mājas priekšā devis solījumu kādam izdomātam dievam: ja viss noritēs labi, viņš savukārt piekritīs šai idiotiskajai rituālajai ceremonijai ļaus sevi salaulāt šī tā sauktā Dieva priekšā, Rākela bija skaļi iesmējusies un atbildējusi, ka tā neesot ticība Dievam, bet moderna pokera spēle, blēņošanās, ka viņa Hariju mīlot un, protams, viņi laulāšoties baznīcā.

Atbrīvojuši Oļegu, viņi bija apkampušies tādā kā grupveida skāvienā. Ilgu, klusuma pilnu minūti viņi bija stāvējuši, cits citu apskāvuši un glāstot, ļaujoties sajūtai, ka visi tiešām ir sveiki un veseli. Likās, ka šāviena skaņa un pulvera smaka joprojām lidinās starp sienām un viņiem jānogaida, līdz tās izgaisis, lai varētu kaut ko sākt darīt. Pēc tam Harijs bija palūdzis visus apsēsties pie virtuves galda un salējis krūzītēs kafiju no joprojām ieslēgtā kafijas automāta. Un nevilšus bija iedomājies: ja Arnoldam Folkestadam būtu izdevies viņus visus nogalināt vai pirms iziešanas no mājas viņš būtu izslēdzis kafijas automātu?

Viņš bija apsēdies, iedzēris malciņu no savas krūzītes un uzmetis skatienu dažus metrus attālāk, priekštelpā gulošajam līķim, bet, pagriezies atpakaļ pret galdu, bija ieraudzījis Rākelas acīs jautājumu: kāpēc viņš vēl nav piezvanījis policijai?

Harijs bija iedzēris vēl vienu malku kafijas, pamājis uz pistoles Odessa pusi, kas gulēja uz galda, un paskatījies uz Rākelu. Viņa bija gudra sieviete, tādēļ vajadzēja tikai dot viņai nedaudz laika, un drīz vien viņa nonāks pie tāda paša slēdziena: ja Harijs piezvanītu, tad līdz ar to nosūtītu Oļegu uz cietumu.

Un tad Rākela bija lēni pamājusi ar galvu. Par zīmi, ka sapratusi. Tiklīdz kriminālisti izdarīs pistoles ekspertīzi, lai pārliecinātos, vai tā atbilst lodei, kuru tiesu mediķi izņems no Folkestada galvas, tie tūlīt saistīs pistoli ar agrāko, Gusto Hansena, slepkavību, kuras ierocis tā arī nav ticis atrasts. Turklāt ne katru dienu pat ne katru gadu kāds tiek nogalināts ar 9 x 18 mm Makarov lodi. Un, atklājot, ka tā atbilst ierocim, ko iespējams saistīt ar Oļegu, viņš atkal tiktu arestēts. Bet šoreiz tiesāts un notiesāts, pamatojoties uz to, ka visiem tiesas zālē esošajiem ierocis šķitīs kā neapgāžams un pārliecinošs pierādījums.

-     Dariet to, kas jādara! Oļegs teica.

Viņš jau sen bija izpratis situāciju.

Nenovēršot acis no Rākelas, Harijs piekrītoši pamāja. Vajadzēja būt pilnīgai vienprātībai. Tam vajadzēja būt kopīgam lēmumam. Kā tagad.

Mācītājs bija beidzis lasīt no Bībeles, un klātesošie atkal apsēdās. Mācītājs ieklepojās. Harijs bija lūdzis viņu runāt īsi. Viņš redzēja,

kā kustas mācītāja lūpas, redzēja viņa mierpilno sejas izteiksmi un atcerējās, ka tādu pašu mieru redzējis tovakar, Rākelas sejā. Mieru, kas bija parādījies viņas sejā pēc tam, kad viņa vispirms bija cieši samiegusi acis un tad atkal atvērusi. It kā vispirms būtu gribējusi pārliecināties, ka tas nav kaut kāds murgs, no kura varētu pamosties. Tad viņa nopūtās.

-     Ko mēs varam darīt? viņa bija iejautājusies.

-     Sadedzināt! Harijs atbildēja.

-     Sadedzināt?

Harijs pamāja ar galvu. Sadedzināt. Tā, kā rīkojās Trulss Berncens. Starpība tikai tāda, ka Berncenam līdzīgie dedzinātāji to darīja par samaksu. Tas arī viss. Lielākas atšķirības nebija.

Un tad viņi sāka rīkoties.

Viņš darīja to, kas bija jādara. Viņi darīja to, kas bija jādara. Oļegs iebrauca Harija mašīnu no ielas garāžā, bet Rākela iesaiņoja un ietina līķi atkritumu maisos. Harijs no brezenta gabala, virves un divām alumīnija caurulēm sameistaroja primitīvas nestuves. Ielicis līķi bagāžniekā, Harijs paņēma uz ielas stāvošā fiata atslēgas, un abi ar Oļegu divās mašīnās viņi devās uz Māridāleni, bet Rākela sāka mazgāt grīdu un likvidēt visas pēdas.

Kā jau tika paredzēts, Grefsenkollenē šajā lietainajā un tumšajā vakarā cilvēku nebija. Tomēr viņi izvēlējās vienu no šaurajām taciņām, lai varētu justies droši, ka nevienu nesastaps.

Lietus dēļ viņiem slīdēja kājas un līķi nest bija grūti, bet… Harijs zināja, ka tas aizmēzīs visas viņu pēdas un, cerams, arī pēdas uz līķa ķermeņa, kas varētu norādīt, ka tas atnests šurp no citurienes.

Ilgāk par stundu viņi bija meklējuši piemērotu vietu tādu, kur tam tūlīt neuzdurtos cilvēki, bet pēc neilga laiciņa tomēr saostu suņi. Tad būtu pagājis jau tik ilgs laiks, ka visas tehniskās pēdas jau būtu izzudušas vai vismaz kļuvušas neskaidras, bet ne tik ilgs, lai sabiedrība, medījot slepkavu, izniekotu pārāk lielus resursus. Harijam gandrīz sanāca smiekli pašam par sevi, iedomājoties, ka pēdējais apstāklis patiesībā ir nozīmīgs faktors, jo arī viņš, neraugoties uz visu, ir audzināšanas produkts, nolāpīts bara dzīvnieks ar izskalotām smadzenēm, sociāldemokrāts, kurš izjūt fiziskas sāpes, ja naktī neizslēdz gaismu vai izmet mežā atkritumus.

Mācītājs pabeidza savu runu, un kāda meitene Oļega draudzene no galerijas sāka dziedāt Dilana dziesmu “Boots of Spanish Leather". Harijs tā bija vēlējies, Rākela piekritusi. Mācītājs vairāk bija runājis par sadarbības nozīmi laulības dzīvē un mazāk par Dievu. Un Harijs atcerējās, kā viņi bija atbrīvojuši Arnolda ķermeni no atkritumu maisiem, kā bija nolikuši viņu tādā pozā, kas liktos loģiska cilvēkam, kurš ienācis tur, mežā, lai ielaistu sev lodi deniņos. Harijs zināja, ka nekad nejautās Rākelai, kāpēc viņa pirms mēlītes nospiešanas bija pielikusi pistoli pie Arnolda Folkestada deniņiem labajā pusē, nevis rīkojusies tā, kā to darītu deviņi no desmit citiem cilvēkiem iešautu tam pakausī vai mugurā.

Protams, lode varēja iziet tam cauri un trāpīt Harijam, kurš bija pietupies.

Bet varēja būt arī tā, ka viņas zibenīgais prāts un gandrīz biedējoši praktiskās smadzenes paspēja izdomāt to, kas notiks tālāk. Par to, ka viņu visu glābiņam būs nepieciešama maskēšanās. Vajadzēs pārveidot patiesību. Pašnāvība. Bija iespējams, ka Harijam blakus stāvošā sieviete paspēja iedomāties: pašnāvnieks nešauj sev pakausī no pusmetra liela attāluma, bet ja viņš ir labrocis, tāds kā Arnolds Folkestads labajos deniņos.

Kāda sieviete! Viss, ko viņš zināja par viņu. Viss, ko viņš nezināja par viņu. Vienu jautājumu viņš bija spiests sev uzdot pēc tam, kad bija redzējis viņu darbībā. Pēc mēnešiem ilga kopā pavadīta laika ar Arnoldu Folkestadu. Un pēc vairāk nekā četrdesmit gadiem, kurus nodzīvojis pats: cik labi var iepazīt kādu cilvēku?

Dziesma bija galā, un mācītājs bija sācis lasīt laulību solījumu: “Vai mīlēsi un cienīsi viņu…” bet viņš un Rākela, pārkāpjot scenāriju, stāvēja, joprojām pavērsušies viens pret otru, un Harijs zināja, ka nekad viņu neatlaidīs, lai arī cik daudz nāktos samelot, lai cik neiespējami būtu apsolīt, ka mīlēsi kādu, līdz nāve šķirs. Viņš cerēja, ka mācītājs drīz apklusīs un viņš varēs pateikt jāvārdu, kas jau gavilēja viņa krūtīs.

Stole Eune izņēma no krūšu kabatiņas mutautiņu un sniedza to sievai.

Harijs nupat bija pateicis “jā”, un viņa balss vēl turpināja vibrēt baznīcas velvēs.

-     Ko? Ingrida nočukstēja.

-     Tu raudi, dārgā, viņš atčukstēja pretī.

-     Nē, tu raudi!

-     Tiešām?

Stole Eune pataustīja vaigu. Pie joda viņš tiešām raudāja! Nedaudz, bet pietiekami, lai uz kabatlakatiņa varētu ieraudzīt mitras vietas. Eurūra mēdza teikt, ka viņš neraudot normālas asaras. Tās bija tikai šķidrs, neredzams ūdentiņš, kas bez īpaša brīdinājuma varēja sākt tecēt lejup gar degunu, kaut arī ap viņu esošie cilvēki neuzskatīja situāciju, filmu vai sarunu par savdabīgu vai aizkustinošu. Likās, ka iekšējais apvalks pēkšņi būtu pārplīsis un no tā sāk plūst ūdens. Viņš būtu vēlējies Eurūras klātbūtni šeit, bet viņa piedalījās divu dienu ilgā turnīrā Naderūdhallenē un nupat bija atsūtījusi īsziņu, ka pirmajā cīņā viņas uzvarējušas.

Ingrida sakārtoja Stoles kaklasaiti un uzlika roku viņam uz pleca. Viņš uzlika tai savu plaukstu, zinādams, ka viņa domā par to pašu par viņu laulību.

Lieta bija slēgta, un viņš bija uzrakstījis psiholoģiska rakstura atskaiti. Tajā viņš minēja faktu, ka ierocis, ar kuru nošāvies Arnolds Folkestads, ir tas pats, kas ticis izmantots Gusto Hansena noslepkavošanai. Arī to, ka Gusto Hansens un Renē Kalsnēss bijuši diezgan līdzīgi: abi bijuši jauni, glīti puiši, kas bez liekas kautrības piedāvājuši seksuāla rakstura pakalpojumus dažāda vecuma vīriešiem, un Folkestadam, šķiet, bijusi nosliece tādos iemīlēties. Pilnīgi iespējams, ka kāds ar Folkestadam līdzīgām paranoīdas šizofrēnijas pazīmēm varēja nogalināt Gusto greizsirdības vai veselas rindas citu iemeslu dēļ, kas balstīti uz kļūdainiem priekšstatiem, kuri radušies dziļas, bet citiem cilvēkiem nepamanāmas psihozes rezultātā. Šeit Stole bija pievienojis savas piezīmes par to reizi, kad Arnolds Folkestads, strādājot KRIPOS, bija atnācis pie viņa un sūdzējies, ka dzirdot galvā balsis. Kaut gan psihologi jau sen bija vienojušies, ka galvā skanošas balsis nav viennozīmīgi saistāmas ar šizofrēniju. Folkestada situācijā Eune tomēr bija nosliecies šajā virzienā un sācis gatavot diagnozi, kas pārtrauktu Folkestada kā izmeklētāja karjeru. Bet šis ziņojums

tā arī palika nenosūtīts, jo Folkestads pats izlēma aiziet no darba pēc tam, kad bija pastāstījis Eunem par uzmākšanos kādam vārdā nenosauktam kolēģim. Viņš bija arī pārtraucis ārstēšanās kursu un līdz ar to nozudis no Eunes radara ekrāna. Tomēr bija acīmredzami, ka daži faktori varējuši pasliktināt viņa veselības stāvokli. Viens no tiem bija iegūtās galvas traumas, kuru dēļ viņam ilgāku laiku nācās pavadīt slimnīcā. Ir nozīmīgi pētījumi par to, ka pat vieglas smadzeņu traumas var radīt traucējumus cilvēka uzvedībā, kā, piemēram, agresijas pieaugums, un vājinātas spējas kontrolēt savus impulsus. Starp citu, šīs traumas bija līdzīgas tām, kādas viņš vēlāk sagādāja saviem upuriem. Otrs faktors bija Renē Kalsnēsa zaudējums, jo liecinieku izteikumi pierādīja, ka viņš bijis mežonīgi, gandrīz maniakāli viņā iemīlējies. Tas, ka Folkestads, izdarot pašnāvību, pabeidzis savu kā pats to uzskatīja misiju, nebija pārsteigums. Dīvaini likās tas, ka viņš nebija atstājis nekādu rakstisku vai mutisku paskaidrojumu, kas pamatotu viņa rīcību. Parasti vājprātīgie izjūt vajadzību, lai viņus atcerētos, saprastu, uzskatītu par ģēnijiem un apbrīnotu, atstājot tiem pelnītu vietu vēsturē.

Šis psiholoģiskais slēdziens bija ticis uzņemts atzinīgi. Mikaēls Belmans bija sacījis, ka tas esot pēdējais mozaīkas gabaliņš, kas bijis nepieciešams, lai viss saskanētu.

Bet Stolem Eunem bija aizdomas, ka policijai svarīgāks licies cits aspekts ar šo diagnozi viņš bija apturējis to, kas būtu varējis izvērsties par plašu un sāpīgu diskusiju: kā tas varēja gadīties, ka viens no policijas darbiniekiem kļuvis par sērijveida slepkavu? Folkestads patiesībā bija izbijis policists, un tomēr ko tas liecināja par policistu profesiju un kultūru?

Tagad šīs debates varēja atlikt, jo psihologs bija secinājis, ka Arnolds Folkestads ir bijis traks. Trakumam nav motīvu. Tas vienkārši ir, tas ir kā dabas katastrofa, kas uzrodas no nekurienes. Tā gadās. Un pēc tam atkal jāiet tālāk, jo ko gan citu var darīt?

Tā domāja Belmans un pārējie.

Tā nedomāja Stole Eune.

Bet tagad par to varēja nedomāt. Stole bija atgriezies darbā uz pilnu likmi, bet Gunnars Hāgens paziņoja, ka labprāt vēlētos katlumājas grupiņu izveidot par pastāvīgu mobilu grupu, gandrīz kā

Delta. Katrinei jau bija piedāvāta pastāvīga izmeklētājas vieta Smago noziegumu nodaļā, un viņa bija teikusi, ka piekritīšot piedāvājumam. Apgalvoja, ka viņai esot vairāki pamatoti iemesli, lai pārceltos no savas varenās, skaistās Bergenas uz nožēlojamo galvaspilsētu.

Ērģelnieks sāka kustināt kājas, un Stole saklausīja pedāļu čīkstoņu. Pēc tam nāca skaņas. Tad parādījās līgavainis un līgava. Tagad jau laulātais pāris. Tiem nebija vajadzības māt ar galvu pa labi un pa kreisi, jo visus baznīcā esošos ļaudis bija iespējams aptvert ar vienu skatienu.

Svinībām vajadzēja notikt pie Šrēdera. Protams, Harija iemīļotā vieta nebija no tām, kuras mēdz saistīt ar kāzu svinībām, bet, pēc Harija vārdiem, šo izvēli izdarījusi Rākela, nevis viņš.

Baznīcēni lūkojās nopakaļ Harijam un Rākelai, kuri turpināja iet garām tukšo solu rindām, uz durvju pusi. Arā, jūnija saulē, Stole nodomāja. Pie dienasgaismas. Pretī nākotnei. Visi trīs Oļegs, Rākela un Harijs.

-    Stole, nu taču! Ingrida ieteicās, izvilka no viņa krūšu kabatiņas mutautiņu un pasniedza to vīram.

Eurūra sēdēja uz sola un pēc komandas biedreņu jūsmīgajiem saucieniem saprata, ka atkal veicies.

Šodien šī bija otrā spēle, kurā viņas gatavojās uzvarēt, un Eurūra atcerējās, ka jānosūta tētim īsziņa. Pati viņa īpaši neraizējās par to, vai komanda uzvarēs vai zaudēs, arī mamma neuztraucās. Bet katru reizi, kad viņa par vēl vienu uzvaru savā vecuma grupā līdz divpadsmit gadiem paziņoja tētim, tas reaģēja tā, it kā viņa būtu kļuvusi par pasaules čempioni.

Tā kā Emīlija un Eurūra praktiski visu pirmo cīņu bija aizvadījušas uz laukuma, tad tagad tām ļāva atpūsties. Eurūra bija sākusi skaitīt skatītājus tribīnēs laukuma otrā pusē. Bija atlikušas vairs tikai divas solu rindas. Vairums skatītāju, protams, bija vecāki un citu komandu spēlētāji, kas piedalījās turnīrā, bet viņai likās, ka pamanījusi tur kādu pazīstamu seju.

Emīlija iebakstīja viņai sānos.

-     Vai tu nemaz neseko spēlei?

-    Sekoju gan, es tikai… Vai redzi to vīrieti tur augšā, trešajā rindā? To, kurš sēž mazliet atstatu? Vai agrāk esi viņu redzējusi?

-     Nezinu, tas ir pārāk tālu. Vai tu vēlētos būt tajās kāzās?

-     Nē, tās ir pieaugušo lietas. Man jāiet pačurāt, vai nāksi līdzi?

-     Spēles laikā? Padomā ja mums vajadzēs iet nomainīt?

-    Tagad ir Šarlotes vai Katinkas kārta! Nāc!

Emīlija paskatījās uz viņu. Un Eurūra zināja, ko viņa domā, ka Eurūra nemēdz kādu aicināt sev līdzi uz tualeti, ka viņa nemēdz kādu uz kaut kurieni aicināt.

Emīlija vilcinājās. Pagriezās pret laukumu un paskatījās uz treneri, kurš, rokas uz krūtīm sakrustojis, stāvēja pie sānu līnijas. Papurināja galvu.

Eurūra iedomājās, vai nevarētu pagaidīt līdz spēles beigām, kad visi pārējie steigsies uz ģērbtuvēm un tualetēm.

-   Drīz būšu atpakaļ! viņa nočukstēja, piecēlās un sīkiem solīšiem aizskrēja līdz durvīm, kas veda uz kāpnēm lejup.

Durvīs viņa pagriezās un paskatījās uz tribīnēm, meklējot seju, kura tai bija šķitusi pazīstama, taču neatrada to. Tad viņa metās lejup pa kāpnēm.

Mūna Gamlema stāvēja viena kapsētā pie Brāgernes baznīcas. Viņa bija atbraukusi no Oslo uz Drammeni un patērējusi daudz laika, lai atrastu šo baznīcu. Bija nācies taujāt ceļu līdz pat kapam. Saules apspīdēti, ap viņa vārdu mirdzēja akmens kristāliņi. Antons Mitets. Tagad mirdz vairāk nekā tad, kad bija dzīvs, viņa nodomāja. Bet Antons bija viņu mīlējis. Bija mīlējis par to viņa bija pārliecināta. Un par to viņa bija mīlējusi Antonu. Viņa ielika mutē piparmētru košļājamo gumiju. Atcerējās, ko viņš bija teicis, kad pirmo reizi veda mājup pēc dežūras Centrālajā slimnīcā, kad viņi skūpstījās: viņam patīkot piparmētru garša uz viņas mēles. Un trešajā reizē» kad bija apstājušies viņas mājas priekšā, viņa bija noliekusies pār Antonu, atpogājusi viņa bikšu priekšu un pirms sāka ko darīt nemanāmi izņēma no mutes košļājamo gumiju un pielipināja to zem viņa sēdekļa. Un pēc tam, pirms abi atsāka skūpstīties, bija ielikusi mutē jaunu košļenīti. Viņai vajadzēja garšot pēc piparmētrām, jo viņam šī garša patika. Viņa skuma pēc Antona. Viņai nebija tiesību skumt,

un tas bija vēl sliktāk. Uz grants celiņa sev aiz muguras Mūna Gamlema izdzirdēja soļus. Iespējams, tā bija viņa. Tā otrā. Laura. Mūna Gamlema sāka iet, nepaskatoties atpakaļ. Viņa centās izmirkšķināt no acīm asaras un nenovirzīties no celiņa.

Baznīcas durvis atvērās, bet Trulss neredzēja, ka kāds pa tām nāktu ārā.

Viņš pameta acis uz avīzi, kas gulēja uz pasažiera sēdekļa. “Magasinet”. Liela intervija ar Mikaēlu. Laimīgais ģimenes cilvēks kopā ar sievu un trim bērniem. Pieklājīgais, gudrais policijas priekšnieks, kurš apgalvo, ka policistu slepkavas lietas atklāšana nebūtu bijusi iespējama bez viņa sievas Ullas atbalsta. Bez visu Policijas pārvaldes darbinieku atbalsta. Un līdz ar Folkestada atmaskošanu esot noskaidrota vēl viena lieta. Ballistiskā ekspertīze esot atklājusi, ka pistole Odessa, ar kuru nošāvies Arnolds Folkestads, ir tā pati, ar kuru ticis nogalināts Gusto Hansens.

Trulss sevī pasmējās. Ne velna tas tā nav! Tur noteikti ir bijis Harijs Hols un kaut ko pastrādājis! Trulsam nebija ne jausmas, kā vai kāpēc, bet tas nozīmēja vismaz to, ka Oļegs Fauke tagad vairs netiek turēts aizdomās un viņam nevajadzēs atskatīties pār plecu. Un nebūs pārsteigums, ja Harijs iedabūs šo puisi arī Policijas akadēmijā.

Nu labi, Trulss nestāsies viņam ceļā, tāds dedzinātāja darbs iedveš cieņu! Bet avīzi viņš bija saglabājis ne jau Harija, Oļega vai Mikaēla dēļ.

Tajā bija ari Ullas fotogrāfija.

Tikai īslaicīgs recidīvs, pēc tam viņš atbrīvosies no šīs avīzes! Atbrīvosies no viņas.

Viņš atcerējās sievieti, kuru iepriekšējā dienā bija sastapis kafejnīcā. Viņi bija iepazinušies internetā. Protams, viņa neturēja līdzi Ullai vai Meganai Foksai. Nedaudz paveca, nedaudz drukna miesās un mazliet pļāpīga. Tomēr viņa bija Trulsam iepatikusies. Jā, protams, viņš bija uzdevis sev jautājumu: cik laba var būt sieviete, ja viņu neapmierina tās vecums, seja, dibens un spēja apklust?

Viņš to īsti nezināja. Zināja vienīgi to, ka viņa tam bija iepatikusies.

Pareizāk sakot, viņam patika tas, ka viņai, kā likās, bija iepaticies viņš.

Bet varbūt pie visa vainīga viņa sakropļotā seja un viņai bija sameties žēl Trulsa? Varbūt taisnība Mikaēlam, sakot, ka viņa seja no laika gala esot tik nepievilcīga, ka dažu “priekšmetu” pārvietošanas dēļ viņš neko nezaudējot.

Visumā kaut kas viņā tomēr bija mainījies. Kas tieši un kāpēc to Trulss nezināja, bet dažu ritu viņš pamodās un jutās kā atjaunots. Domāja citādi. Spēja pat nedaudz citādi runāt ar cilvēkiem, un likās, ka tie to ievēro. Likās, ka ari tie izturas pret viņu citādi. Labāk. Un tas piešķīra viņam drosmi spert vēl vienu mazītiņu solīti jaunajā, nezināmajā virzienā. Nē, viņš nejutās tā, it kā būtu ticis izglābts vai tamlīdzīgi. Atšķirība bija niecīga. Un daždien viņš vispār nejutās atjaunojies.

Viņš nosprieda, ka tomēr vajadzēs viņai piezvanīt vēlreiz.

Iečirkstējās policijas rācija. Vairāk pēc intonācijas nekā no vārdiem bija noprotams, ka atgadījies kaut kas svarīgs, kaut kas cits nekā nogurdinošie mašīnu sastrēgumi, ielaušanās namu pagrabos, skandāli dzīvokļos un aptrakuši dzērāji. Līķis.

-    Vai izskatās pēc slepkavības? operācijas vadītājs jautāja.

-    Tā varētu teikt.

Atbilde izskanēja lakoniskā, augstprātīgā balsī, kādā Trulss bija to ievērojis īpaši centās runāt jaunās paaudzes policisti. Kaut gan tiem bija elki ari starp vecākās paaudzes gvardiem. Hola vairs nebija viņu vidū, tomēr viņa iemīļotie izteicieni turpināja dzīvot.

-     Viņas mēle… Es domāju, ka tā ir viņas mēle. Tā ir nogriezta un iebāzta…

Jaunais policists vairs nespēja izturēt. Viņa balss aizlūza.

Trulss juta, ka viņā atgriežas dzīvīgums. Sirds mazliet paātrināja savus dzīvinošos sitienus.

Izklausījās pretīgi. Viņai bija bijušas skaistas acis. Viņš pieļāva, ka zem apģērba bijušas ari diezgan lielas krūtis. Jā, šī varētu būt lieliska vasara.

-    Vai tev ir adrese?

-   Aleksandera Hjellanna laukums, divdesmit divi. Velns, te ir pilns ar haizivīm!

-     Haizivīm?

-    Jā, uz tādiem maziem sērfinga dēlīšiem. Visa istaba ir pilna!

Trulss iedarbināja sava Suzuki motoru. Sakārtoja saulesbrilles uz

deguna, piedeva gāzi un atlaida sajūgu. Dažas dienas kā atjaunojies. Citas ne.

Meiteņu tualete atradās koridora galā. Kad durvis Eurūrai aiz muguras aizcirtās, viņai vispirms iešāvās prātā, cik kļuvis kluss. Visas augšā esošo cilvēku radītās skaņas izzuda, šeit bija tikai viņa.

Viņa steigšus ieslēdzās vienā no kabīnēm, novilka šortus, biksītes un apsēdās uz aukstā plastmasas sēdekļa.

Iedomājās par kāzām. Par to, ka patiesībā labāk būtu vēlējusies būt tur. Viņa nekad agrāk nebija redzējusi kādu precamies. Nebija redzējusi to pa īstam. Interesanti, vai viņa pati arī kādreiz apprecēsies? Viņa mēģināja iztēloties, ka stāv baznīcas priekšā, smaida un izvairās no risa graudiņiem. Viņai ir balta kleita, māja un tīkams darbs. Un puisis, ar kuru viņai būs bērni. Eurūra mēģināja iedomāties, kāds izskatīsies šis puisis.

Atvērās durvis, un tualetē kāds ienāca.

Eurūra sēdēja dārza šūpolēs. Saule spīdēja tieši acīs tā, ka puisi viņa neredzēja. Cerēja, ka tas ir glīts. Puisis, kurš saprot tādas kā viņa. Mazliet līdzīgs tētim, vienīgi ne tik izklaidīgs. Nē, starp citu, tieši tikpat izklaidīgs!

Soļi bija pārāk smagi, lai tie piederētu sievietei.

Eurūra pastiepa roku pēc tualetes papīra rullīša, bet aprāvās. Viņa gribēja ievilkt elpu, bet nekā nebija. Trūka gaisa. Viņa juta, ka aizžņaudzas kakls.

Pārāk smagi soļi, lai piederētu sievietei.

Tagad tie bija apstājušies.

Viņa paskatījās uz leju. Lielajā spraugā starp durvīm un grīdu viņa redzēja ēnu. Un divus garu, smailu kurpju purngalus. Kā kovbojiem.

Eurūra nezināja, vai tie ir kāzu zvani vai arī sirds, kas tā sitas un skan viņas galvā.

Harijs iznāca uz kāpnēm un piemiedza acis spilgtajā jūnija saules gaismā. Mirkli pastāvēja ar aizvērtām acīm un ieklausījās baznīcas zvanu skaņās, kas viļņojās pār Opsalu. Viņš juta, ka viss šeit ir harmonijā, līdzsvarā, kārtībā. Viņš zināja, ka visam jābeidzas šeit un tieši tā.

Jū Nesbē POLICIJA

Redaktore Iveta Polkmane Projektu vadītāja Una Orinska

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rigā, LV-1010. Red.nr. T-350.

Jelgavas tipogrāfija

Content

Nesbē Jū Policija

PIRMĀ DAĻA

PROLOGS

1.   NODAĻA

2.    NODAĻA

3.   NODAĻA

4.    NODAĻA

5.    NODAĻA

OTRĀ DAĻA

6.    NODAĻA

7.  nodaĻa

8.   nodaĻa

9.   nodaĻa

10.   nodaĻa

TREŠĀ DAĻA

11.   nodaĻa

12.   nodaĻa

13.   nodaĻa

14.   nodaĻa

15.   nodaĻa

16.   nodaĻa

17.   nodaĻa

18.   nodaĻa

19.   nodaĻa

20.   nodaĻa

21.   nodaĻa

22.   nodaĻa

23.    NODAĻA

24.    NODAĻA

25.    NODAĻA

26.    NODAĻA

CETURTĀ DAĻA

27.    NODAĻA

28.   nodaĻa

29. NODAĻA

30. NODAĻA

31. NODAĻA

32. NODAĻA

33. NODAĻA

34. NODAĻA

35. NODAĻA

36. NODAĻA

37. NODAĻA

38.   nodaĻa

39.   nodaĻa

40.   nodaĻa

41.   nodaĻa

42.   nodaĻa

43. NODAĻA

44. NODAĻA

45. NODAĻA

46. NODAĻA

47. NODAĻA

48. NODAĻA

49. NODAĻA

50. NODAĻA

51. NODAĻA