Nesbē Jū

Sarkankrūtītis

Jū Nesbē

Sarkankrūtītis

Viņš ir tavs tiesnesis, zvērinātie un bende;

Pamazām viņš saņēma drosmi, pielidoja tuvāk un ar mazo knābīti izvilka ērkšķi no Krustā Sistā pieres. Tajā brīdī viņam uz krūtīm uzpilēja asins lāse no Krustā Sistā sejas tā ātri izplūda un izpletās, līdz nokrāsoja visas mīkstās spalviņas uz putna krūtīm.

Tad Krustā Sistais pavēra lūpas un nočukstēja:"Ar savu līdzcietību tu esi izpelnījies, lai tavai dzimtai piepildās viss, pēc kā esat tiekušies kopš pasaules radīšanas."

Seima Lāgerlēva “Sarkankrūtītis. Kristus leģendas"

..

I daļa Pīšļi pie pīšļiem

..

1.Maksas ceļa barjera frie Alnabru, 1999. gada 1. novembris

Pelēks putns lidinājās pāri ceļam Harija acu priekšā. Viņš bungoja ar pirkstiem pa stūri. Laiks vilkās lēni. Vakar televīzijā kaut ko stāstīja par to, ka laiks mēdz "vilkties lēni". Šoreiz bija tieši tā. Kā Ziemassvētku vakarā pirms Ziemassvētku vecīša ierašanās. Vai sēžot elektriskajā krēslā, pirms tiek ieslēgta strāva.

Viņš sāka bungot stiprāk.

Auto bija novietots laukumā aiz kases būdiņas pie posteņa vārtiem. Ellena pagrieza radio mazliet skaļāk. Komentētājs runāja svinīgi un ar cieņu.

Lidmašīna nolaidās pirms piecdesmit minūtēm, un tieši pulksten 6:38 prezidents spēra pirmo soli uz Norvēģijas zemes. Viņu sagaidīja Jevnakeras mērs. Šeit, Oslo, ir jauka rudens diena brīnišķīgs Norvēģijas dabas sveiciens galotņu tikšanās dalībniekiem. Paklausīsimies vēlreiz, ko prezidents pirms pusstundas teica preses konferencē.

Šī bija jau trešā reize. Harijs atkal iztēlojās kliedzošos žurnālistus drūzmējamies pie barjeras. Otrā pusē vīri pelēkos uzvalkos, pat necenzdamies slēpt savu piederību slepenajam dienestam, sasprindzināja un atkal atbrīvoja plecus, vērodami pūli, desmitreiz pārbaudīdami, vai austiņa kārtīgi ievietota ausī, atkal pārlaida skatienu pūlim, uz mirkli aizkavējoties pie fotogrāfa, kura kameras teleobjektīvs bija mazliet par garu, turpināja vērot, atkal pārbaudīja austiņu. Kāds sveica prezidentu angļu valodā, visi apklusa. Tad mikrofons iečerkstējās.

Vispirms es vēlētos izteikt savu prieku par ierašanos šeit… prezidents ceturto reizi ierunājās piesmakušā balsī, amerikāniskā izrunā.

Es lasīju, ka, pēc ievērojama arfierikāņu psihologa domām, prezidentam ir personības šķelšanās, ieminējās Ellena.

Personības šķelšanās?

Tāda psihiska slimība. Doktors Džekils un misters Hiaids. Psihologs uzskata, ka prezidenta personības normālā puse nemaz nezina, ka tai otrai seksa nezvēra personībai ir dēkas ar tik daudzām sievietēm. Tāpēc arī impīč-menta tiesa nevarēja viņu apsūdzēt melošanā, pārkāpjot zvērestu.

Jēziņ, nobrīnījās Harijs, vērodams helikopteru debesīs virs galvas.

Pa radio kāda balss ar norvēģu akcentu jautāja: Prezidenta kungs, šī ir ceturtā reize, kad ASV prezidents savu pilnvaru laikā viesojas Norvēģijā. Kāda ir sajūta?

Klusuma bridis.

Ir tiešām jauki atkal šeit atgriezties. Un, manuprāt, vēl svarīgāk ir tas, ka šeit var satikties Izraēlas valsts vadītāji un palestīniešu līderi. Pats galvenais…

Prezidenta kungs, vai jūs kaut ko atceraties no savas iepriekšējās vizītes Norvēģijā?

-Jā, protams. Es ceru, ka šīsdienas sarunās mēs varēsim…

Kāda nozīme ir Oslo un Norvēģijai pasaules miera procesā?

Norvēģijai ir bijusi ļoti svarīga loma.

Balss bez norvēģu akcenta: Kādus konkrētus rezultātus prezidents uzskata par reālistiskiem?

Ieraksts tika pārtraukts, un ierunājās radiostacijas diktors.

Mēs dzirdējām, kā prezidents atzina, ka Norvēģijai bijusi izšķiroša loma… hmm… Vidējo Austrumu miera procesā. Pašlaik prezidents ir ceļā uz…

Harijs ievaidējās un izslēdza radio. Kas gan notiek ar šo valsti, Ellena?

Viņa paraustīja plecus.

Pabrauca garām 27. postenim, iečerkstējās rācija instrumentu panelī.

Viņš uzmeta skatienu Ellenai.

Posteņos visi gatavībā? viņš noprasīja. Pāriniece pamāja ar galvu.

Aiziet, paziņoja Harijs. Ellena izbolīja acis. Viņš to teica jau piekto reizi, kopš procesija izbrauca no Gardemoenas lidostas. Sēdēdami mašīnā, viņi varēja redzēt tukšo šoseju stiepjamies no maksas punkta barjeras uz Trosterudas un Furusetas pusi. Uz auto jumta gausi griezās zilā bākuguns. Harijs atvēra logu, pastiepa roku un izņēma sakaltušu dzeltenu lapu, kas bija aizķērusies zem vējstikla tīrītāja.

Sarkanrīklīte. Ellena rādīja ar roku. Reti sastopama tik vēlā rudenī.

Kur?

Tur. Uz kases būdiņas jumta.

Harijs pielieca galvu un paraudzījās caur vējstiklu.

Jā, redzu. Tātad tā ir sarkanrīklīte?

Tieši tā. Bet tu droši vien nevarētu to atšķirt no plukšķa?

Tā gan. Harijs piesedza acis ar plaukstu. Vai viņš sāk kļūt tuvredzīgs?

Sarkanrīklīte ir rets putns, turpināja Ellena, aizskrūvēdama termosa vāciņu.

Vai tas ir fakts? Harijs gribēja zināt.

Deviņdesmit procenti šo putnu lido uz dienvidiem. Daži it kā nolemj riskēt un paliek tepat.

It kā?

Atkal iečerkstējās rācija. 62. postenis galvenajai pārvaldei. Kāds auto bez pazīšanas zīmēm novietots ceļa malā divsimt metrus no pagrieziena uz Lorenskogu.

No galvenās pārvaldes atsaucās dobja balss ar Bergenas akcentu: Vienu mirkli, 62. Mēs noskaidrosim.

Klusums.

Vai pārbaudīji tualetes? apjautājās Harijs, norādot uz Esso benzīntanka pusi.

Jā, no Esso tika izraidīti visi klienti un darbinieki. Palika tikai priekšnieks. Mēs viņu ieslēdzām kabinetā.

Un kases būdiņas?

Ari. Nomierinies, Harij, viss ir pārbaudīts. Jā, un tie putni, kuri paliek, cer, ka ziema nebūs auksta, saproti? It kā jau nekas, bet, ja uznāk stiprs sals, tie iet bojā. Kāpēc tad labāk uzreiz nelidot uz dienvidiem, drošības pēc? Vai tiešām tie putni, kuri paliek, ir pārāk slinki?

Harijs ieskatījās spogulī un redzēja sargus abās dzelzceļa tilta pusēs. Melnos formastērpos, ar MP5 automātiem kaklā. Pat no tālienes jautās spriedze viņu stājā un kustībās.

Viltība ir tāda ja ziema nav barga, viņi var izvēlēties labākās ligzdošanas vietas pirms pārējo atgriešanās, skaidroja Ellena, pūlēdamās iespiest termosu jau piebāztajā cimdu nodalījumā. Tas ir aprēķināts risks, saproti. Ja paveiksies, varēsi priecāties no sirds, bet, ja ne būsi pagalam. Pašam jāizlemj, riskēt vai ne. Ja uzdrīkstēsies, tad kādā naktī vari nokrist no zariņa sasalis ragā un neatkust līdz pat pavasarim. Bet, ja dosies projām, tad atgriežoties varbūt vairs nebūs, kur ligzdot. Tādas nu ir tās mūžīgās dilemmas, ar ko jāsaskaras.

Tev ir mugurā bruņuveste? Harijs pagriezās, lai pārbaudītu. Ir vai nav?

Atbildes vietā Ellena viegli uzsita sev pa krūtīm ar pirkstu kauliņiem.

Vieglā?

Viņa pamāja ar galvu.

Velns parāvis, Ellena! Es taču pavēlēju vilkt ballistiskās vestes. Nevis tos mikimausu niekus.

Vai zini, ko valkā slepenā dienesta puiši?

Ļauj minēt. Vieglās bruņuvestes?

Tieši tā.

Vai zini, par ko man nospļauties?

Ļauj minēt. Par slepeno dienestu?

Tieši tā.

Viņa iesmējās. Arī Harijs negribīgi pasmaidīja. Atkal ie-sprakšķējās rācija.

Galvenais štābs 62. postenim. Slepenais dienests saka, tas esot viņu auto, kas novietots pie pagrieziena uz Lorenskogu.

62. postenis. Ziņojums saņemts.

Redzi, kā notiek, pukojās Harijs, bungodams ar pirkstiem pa stūri. Nekādas sadarbības. Slepenais dienests dara, ko grib. Kāpēc tas vāģis tur stāv bez mūsu ziņas? Ko?

Pārbauda, kā mēs strādājam, ieminējās Ellena.

Saskaņā ar viņu dotajiem norādījumiem.

Gan jau tev arī ļaus pieņemt lēmumus, tāpēc beidz īgņoties, teica Ellena. Un izbeidz bungot pa stūri.

Harijs paklausīgi salika rokas klēpī. Ellena pasmaidīja. Harijs smagi, gari nopūtās: Jā, jau, jā.

Viņa pirksti pieskārās dienesta ierocim tas bija 38. kalibra Smith &amp; Wesson revolveris ar sešām patronām. Aiz jostas viņam bija divas rezerves aptveres ar sešām patronām katrā. Viņš paplikšķināja pa revolveri, zinādams, ka, stingri vērtējot, nemaz nedrīkst nēsāt šādu ieroci. Varbūt tiešām sāka pasliktināties redze pagājušajā ziemā pēc četrdesmit stundu apmācību kursa viņš bija izkritis šaušanas eksāmenā. Lai gan tas nebija nekas briesmīgs, Harijam tā gadījās pirmoreiz, un tas viņam nepavisam nepatika. Eksāmenu, protams, varēja pārlikt citiem tas izdevās tikai kādā ceturtajā vai piektajā reizē -, taču Harijs joprojām vilcinājās.

Atkal iečerkstējās rācija. Pabrauca garām 28. punktam.

Vēl tikai viens punkts Romerikes policijas apgabalā, -ieminējās Harijs. Nākamais ir Karihaugenā, un pēc tam jau esam mēs.

Kāpēc nevar rīkoties, kā pie mums pieņemts? Pateikt, kur atrodas kolonna, nevis saukt tos muļķīgos numurus, -pukojās Ellena.

Uzmini.

Abi atbildēja vienā balsī: Slepenais dienests! un iesmējās.

Pabrauca garām 29. punktam.

Harijs ieskatījās pulkstenī.

Pēc trim minūtēm viņi būs šeit. Nomainīšu rācijas frekvenci uz Oslo policijas apgabalu. Izdari pēdējās pārbaudes.

Ellena aizvēra acis un ieklausījās apstiprinošajās atbildēs, kas sekoja cita citai. Tad viņa nolika mikrofonu vietā.

Viss kārtībā un gatavībā.

Paldies. Liec galvā ķiveri.

Ko? Harij, tiešām…

Tu dzirdēji, ko es teicu.

Uzliec pats vispirms!

Mana ķivere ir pārāk maza.

Atskanēja cita balss.

Pabrauca garām pirmajam punktam.

Velns parāvis, tu reizēm vari būt tik… neprofesionāls.

Ellena uzlika galvā ķiveri, aizāķēja siksniņu zem zoda un

savieba seju grimasē, raudzīdamās atpakaļskata spogulī.

Es arī tevi mīlu, atbildēja Harijs, binoklī vērodams ceļu. Es viņus redzu.

Karihaugenas ceļa uzkalna virsotnē saules stari atspīdēja metālā. Harijs pagaidām varēja saskatīt tikai pirmo kolonnas auto, bet viņš zināja kārtību seši motocikli no Norvēģijas policijas eskorta departamenta, divi Norvēģijas policijas eskorta auto, slepenā dienesta auto un divi pilnīgi vienādi Cadillac Fleetwood (īpaši slepenā dienesta limuzīni, atvesti ar lidmašīnu no Amerikas), un vienā no tiem sēž prezidents. Kurā tas ir noslēpums. Bet varbūt viņš sēž abos, nodomāja Harijs. Vienā kā Džekils, otrā kā Haids. Pēc tam sekoja lielākas mašīnas ātrā palīdzība, sakaru auto un vairāki slepenā dienesta braucamie.

Viss izskatās tīri mierīgi, secināja Harijs, lēni virzot binokli no labās puses uz kreiso. Gaiss virs asfalta virmoja, lai gan bija vēss novembra rīts.

Ellena varēja saskatīt pirmā automobiļa apveidus. Pēc trīsdesmit sekundēm tie būs pabraukuši garām posteņa vārtiem un viņu uzdevums būs izpildīts. Un vel pēc divām dienām, kad tie paši auto būs pabraukuši tiem garām pretējā virzienā, viņa un Harijs varēs atgriezties pie saviem ikdienas darbiem. Viņai labāk patika nodarboties ar līķiem Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā, nekā celties trijos naktī, lai sēdētu aukstā Volvo kopā ar dusmīgu Hariju, kuram šis pienākums acīmredzami bija kā smags slogs.

Mašīnā valdīja klusums, ko pārtrauca tikai Harija vienmērīgā elpa. Ellena pārbaudīja, vai abām rācijām spīd zaļie gaismas indikatori. Autokolonna jau bija gandrīz pakalna pakājē. Viņa nolēma pēc darba iet uz Torst piedzerties. Tur bija kāds puisis, ar kuru viņa pagājušajā reizē zīmīgi saskatījās. Viņam bija melni, cirtaini mati un brūnas acis ar mazliet bīstamu skatienu. Slaids. Izskatījās tāds kā bohēmisks intelektuālis. Varbūt…

Kas pie…

Harijs jau bija paķēris mikrofonu. Trešajā būdiņā no kreisās puses ir cilvēks. Vai kāds var identificēt šo personu?

Atbildes vietā rācijā skanēja tikai čerkstoņa, kamēr Elle-nas skatiens šaudījās no vienas būdiņas pie nākamās. Tur! Aiz kabīnes brūnā stikla viņa pamanīja vīrieša muguru tikai četrdesmit vai piecdesmit metru attālumā. No aizmugures apgaismotais siluets bija skaidri saskatāms, tāpat arī īsais stobrs ar optisko tēmēkli, kas slējās pār viņa plecu.

Ierocis! viņa iesaucās. Viņam ir automāts!

Velns! Harijs atrāva auto durvis un izmetās ārā. Ellena raudzījās uz kolonnu. Tā bija tikai pāris simtu metru attālumā. Harijs iebāza galvu mašīnā.

Tas nav mūsējais, bet varbūt ir no slepenā dienesta, -viņš teica. Sazinies ar galveno pārvaldi. Viņam rokā jau bija revolveris.

Harij…

Tūlīt! Un, ja šie saka, tas ir no viņiem, tad uztaurē!

Harijs sāka skriet uz kases būdiņas pusi, kur rēgojās uzvalkā tērpta vīrieša mugura. Spriežot pēc stobra, ierocis bija Uzi. Drēgnais agrā rīta gaiss sāpīgi iedzēla plaušās.

Policija! Harijs iesaucās vispirms norvēģu, pēc tam angļu valodā.

Nekādas reakcijas. Būdiņas logi bija izgatavoti no īpaši bieza stikla, lai apslāpētu satiksmes troksni. Tagad vīrietis bija pagriezis galvu uz kolonnas pusi, un Harijs redzēja viņa tumšās Ray Ban saulesbrilles. Slepenā dienesta aģents. Vai grib par tādu izlikties.

Vēl divdesmit metri.

Kā viņš iekļuva aizslēgtā būdā, ja nav "slepenais"? Sasodīts! Harijs jau dzirdēja motociklu rūkoņu. Viņš nepaspēs tikt līdz būdiņai.

Viņš atlaida revolvera drošinātāju un nomērķēja, ilgodamies, kaut atskanētu auto signāltaures pūtiens, pārtraucot savādo klusumu šajā rītā uz slēgtās šosejas, kur viņš nepavisam nevēlējās atrasties. Norādījumi bija skaidri, taču viņš nespēja atkauties no uzmācīgām domām: Plānā veste. Sazināties nevar. Šauj, tā nav tava vaina! Vai viņam ir ģimene?

Kolonna parādījās aiz kases būdām un ātri tuvojās. Jau pēc pāris sekundēm abi kadiljaki būs tieši tām pretī. Ar kreisās acs kaktiņu viņš pamanīja kustību mazais putniņš pacēlās spārnos no jumta.

Riskēt vai neriskēt mūžīgā dilemma.

Atcerējies vestes zemo kakla izgriezumu, viņš nolaida revolveri puscollu zemāk. Apdullinoši rēca motociklu motori.

2 Oslo, 1999. gada 5. oktobris

Tā ir lielā nodevība, paziņoja skūtgalvainais vīrs, raudzīdamies papīra lapā. Viņa galva, uzacis, muskuļainie apakšdelmi un pat milzīgās plaukstas, kas balstījās uz katedras, -viss bija gluds un kārtīgs. Viņš pieliecās tuvāk mikrofonam.

Kopš 1945. gada noteicēji pasaulē bijuši nacionālsociālisma ienaidnieki. Viņi izveidojuši un īstenojuši savus demokrātijas un ekonomikas principus. Tā rezultātā neviena diena uz zemeslodes nav pagājusi bez kariem. Pat šeit, Eiropā, mēs esam piedzīvojuši karu un genocīdu. Trešās pasaules valstīs miljoniem cilvēku mirst badā un Eiropai draud masveida emigrācija, kas izraisīs haosu, trūkumu un cīņu par izdzīvošanu.

Viņš apklusa un paraudzījās apkārt. Telpā valdīja stindzinošs klusums, tikai viens cilvēks, kas sēdēja viņam aiz muguras, piesardzīgi sāka aplaudēt. Kad viņš, nu jau iekarsis, turpināja runu, zem mikrofona iedegās ļaunu vēstošs sarkans gaismas signāls, kas liecināja, ka ierakstam radušies traucējumi.

Tikai viens solis mūs šķir no vienaldzīgas pārticības un dienas, kad būsim spiesti paļauties tikai paši uz sevi un apkārtējo sabiedrību. Ja izceļas karš, ekonomiska vai ekoloģiska katastrofa, viss likumu un noteikumu tīkls, kas tik viegli pārvērtis mūs par pasīviem sociāliem patērētājiem, pēkšņi izgaist kā nebijis. Iepriekšējā lielā nodevība notika 1940. gada 9. aprīlī, kad mūsu tā saucamie valsts vadītāji bēga no ienaidnieka, lai glābtu savu ādu, un paķēra līdzi zelta rezerves greznas dzīves nodrošināšanai Londonā. Tagad ienaidnieks atkal ir klāt. Un tie, kuriem jāaizsargā mūsu intereses, atkal ir mūs pievīluši. Viņi ļauj ienaidniekiem būvēt mošejas uz mūsu zemes, ļauj tiem aplaupīt mūsu tautu un jaukt savas asinis ar mūsu asinīm. Mūsu norvēģu pienākums ir aizsargāt savu tautu un iznīcināt tos, kas mūs pievīluši.

Vīrietis pāršķīra lappusi, bet klepus, kas atskanēja no paaugstinājuma viņam pretī, lika apklust un pacelt galvu.

Pateicos, manuprāt, mēs jau esam dzirdējuši pietiekami daudz, ierunājās tiesnesis, raudzīdamies pāri brillēm. Vai prokuroram vēl ir kādi jautājumi apsūdzētajam?

Saules stari, kas ieplūda pa logu Oslo Kroņa tiesas 17. tiesas zālē, apspīdēja plikgalvaino vīru ar tādu kā svētā oreolu. Viņš bija tērpies baltā kreklā ar šauru kaklasaiti, kas acīmredzot aplikta, paklausot sava advokāta Johana Krona jaunākā padomam. Tas pašlaik bija atlaidies krēslā, nervozi šūpodams divos pirkstos pildspalvu. Viss notiekošais advokātam nepavisam nebija pa prātam. Viņam nepatika prokurora jautājumu virzība, nepatika tas, cik atklāti viņa klients Sverre Olsens bija izklāstījis savu programmu, un arī Olsena iedoma uzrotlt krekla piedurknes, lai izrādītu tiesnesim un piesēdētājiem zirnekļa tīklu tetovējumus uz abiem elkoņiem un kāškrustu virteni uz kreisā apakšdelma. Labo apakšdelmu rotāja norvēģu simbolu virkne un neonacistu grupējuma nosaukums VALKYRIA melniem gotu burtiem.

Taču advokātam šajā tiesas sēdē vēl kaut kas nedeva mieru. Viņš tikai nevarēja īsti izprast, kas tas ir.

Prokurors, sīka auguma vīrelis vārdā Hermanis Grots, ar mazo pirkstiņu, ko rotāja gredzens ar juristu biedrības ģerboni, pastūma tālāk mikrofonu.

Tikai pāris jautājumu nobeigumam, jūsu godība. Viņa balss bija klusa un savaldīga. Zem mikrofona spīdēja zaļš gaismas signāls.

Tātad toreiz, 3. janvārī pulksten deviņos, jūs iegājāt "Denisa kebabos" Dronningenas ielā ar apzinātu nodomu izpildīt pienākumu glābt savu tautu, kā jūs tikko paziņojāt?

Johans Krons metās pie mikrofona.

Mans klients jau paskaidroja, ka bija izcēlies strīds starp viņu un iestādes īpašnieku vjetnamieti. Sarkanā gaismiņa.

Viņu izprovocēja, paziņoja Krons. Nav nekāda iemesla pieņemt, ka viņš rīkojās ar iepriekšēju nodomu.

Grots aizvēra acis.

Ja jūsu advokātam taisnība, Olsena kungs, tad jūs toreiz pavisam nejauši bijāt paņēmis līdzi beisbola nūju?

Pašaizsardzībai! iejaucās Krons, izmisumā paceļot rokas. Jūsu godība, mans klients jau atbildēja uz šiem jautājumiem.

Tiesnesis paberzēja zodu, vērodams aizstāvi. Visi zināja, ka Johans Krons jaunākais ir uzlēcoša zvaigzne advokātu zvaigznājā vislabāk to zināja pats Johans Krons -, un varbūt tāpēc tiesnesis, mazliet sapīcis, piekāpās.

Es piekritu aizstāvībai. Ja prokuroram nav nekā jauna, ko piebilst, varbūt varu ieteikt virzīties tālāk?

Grots pavēra acis, atsedzot šauras acu baltuma josliņas ap redzokļiem. Viņš nolieca galvu. Tad ar nogurušu žestu pacēla avīzi.

Tā ir 25. janvāra Dagbladet. intervijā astotajā lappusē kāds apsūdzētā domubiedrs…

Protestēju… iesaucās Krons.

Grots nopūtās. Ļaujiet izlabot cilvēks, kurš pauž rasistiskus uzskatus.

Tiesnesis pamāja ar galvu, vienlaikus uzmetot Kronām pār metošu skatienu. Grots turpināja.

Šis cilvēks, komentēdams uzbrukumu "Denisa keba-biem, izsakās, ka vajag vairāk tādu rasistu kā Sverre Ol-sens, lai atgūtu noteikšanu Norvēģijā. Šajā intervijā vārds rasists ir lietots pagodinošā nozīmē. Vai apsūdzētais uzskata sevi par rasistu ?

Jā, es esmu rasists, Olsens atbildēja, pirms Krons paguva iejaukties. Tādā nozīmē, kādā es saprotu šo vārdu.

Un kāda tā būtu? smaidot apjautājās Grots.

Krons zem galda sažņaudza rokas dūrēs un paraudzījās uz paaugstinājumu, uz diviem piesēdētājiem abās pusēs tiesnesim. Šī trijotne izlems viņa klienta likteni uz dažiem turpmākajiem gadiem un arī advokāta paša prestižu juristu aprindās uz dažiem tuvākajiem mēnešiem. Divi vienkārši pilsoņi, kuri pārstāv tautu, pārstāv veselā saprāta tiesu. Tos sauc par tiesas piesēdētājiem, bet tas aizdomīgi izklausās pēc kaut kādiem "pasēdētājiem". Pa labi no tiesneša sēdēja jauns vīrietis lētā, neuzkrītošā uzvalkā, gandrīz neuzdrošinādamies pacelt skatienu. Patuklā jaunā sieviete kreisajā pusē izlikās, ka uzmanīgi klausās, taču pati centās tā pastiept kaklu, lai no zāles nebūtu redzams nelielais dubultzods. Vienkāršie norvēģi. Ko viņi zina par tādiem cilvēkiem kā Sverre Olsens? Ko viņi vispār grib zināt?

Astoņi liecinieki bija redzējuši, kā Sverre Olsens iegāja burgeru ēstuvē ar beisbola nūju rokā un pēc īsas lamuvārdu apmaiņas iesita pa galvu iestādes īpašniekam Ho Dai četrdesmit gadus vecam vjetnamietim, kurš Norvēģijā ieradies 1478. gadā ar bēgļu kuģi. Tik stipri, ka Ho Dai visu atlikušo mūžu vairs necelsies no gultas. Kad Olsens ierunājās, Johans

Krons jaunākais domās jau sāka sacerēt apelāciju, ko iesniegs Augstākajā tiesā.

Rasisms, lasīja olsens, atradis definīciju savos papīros, ir mūžīgā cīņa pret iedzimtām slimībām, deģenerāciju un iznīcību, kā arī sapnis un ilgošanās pēc veselīgākas sabiedrības ar labāku dzīves kvalitāti. Rasu sajaukums ir savdabīgs divpusējs genocīds. Pasaulē, kurā daži plāno izveidot gēnu bankas, lai saglabātu katru niecīgāko vabolīti, nezin kāpēc valda uzskats, ka drīkst jaukt un iznīcināt cilvēku rases, kuras veidojušās gadu tūkstošiem ilgi. 1972. gadā rakstā cienījamajā žurnālā American Psychologist piecdesmit Amerikas un Eiropas zinātnieki brīdināja, cik bīstami ir apspiest iedzimtības teorijas argumentus.

Olsens apklusa, pārlaida niknu skatienu 17. tiesas zālei un pacēla labās rokas rādītājpirkstu. Tagad viņš bija pievērsies prokuroram, un Krons redzēja bālo tetovējumu Sieg Heil uz kaili noskūtās tauku krokas starp apsūdzētā pakausi un kaklu

mēmu kliedzienu, kas šķita ērmoti neiederīgs tiesas zāles vēsās retorikas gaisotnē. Bija iestājies klusums, un Krons dzirdēja gaitenī troksni, kas liecināja, ka 18. tiesas zālē pasludināts pusdienu pārtraukums. Aizritēja vairākas sekundes. Krons atcerējās, ko bija lasījis par Ādolfu Hitleru masu mītiņos viņš lielāka uzsvara panākšanai esot ieturējis līdz pat trim minūtēm garas pauzes. Atsākdams runāt, Olsens ar pirkstu sita ritmu uz tribīnes, it kā vēlēdamies katru vārdu un teikumu iebungot klausītāju prātos.

Tie jūsu vidū, kuri mēģina noliegt, ka šeit notiek rasu cīņa, ir akli vai nodevēji.

Viņš iedzēra ūdeni no glāzes, ko tiesas kalpotājs bija nolicis viņa priekšā.

Iejaucās prokurors:

Un vai šajā rasu cīņā jums un jūsu atbalstītājiem, kuri atrodas arī šajā zālē, vienīgajiem ir tiesības uzbrukt?

Skinhedi skatītāju galerijā sašutumā ieaurojās.

Mēs neuzbrūkam, bet aizstāvamies, atbildēja Olsens.

Tās ir katras rases tiesības un pienākums.

Kāds klausītājs piekrītoši iesaucās, Olsens pasmaidīja un turpināja:

Patiesībā arī citu rasu pārstāvju vidū ir nacionālsociālisti ar rasistisku pārliecību.

Smiekli un aplausi galerijas stūros. Tiesnesis pavēlēja apklust, tad pievērsa jautājošu skatienu prokuroram.

Tas bija viss, atbildēja Grots.

Vai aizstāvībai vēl ir kādi jautājumi?

Krons papurināja galvu.

Tad es lūdzu aicināt pirmo apsūdzības liecinieku.

Prokurors pamāja ar galvu kalpotājam, un tas atvēra durvis zāles dziļumā. Uz grīdas nočīkstēja krēsla kājas, durvis atvērās plašāk un telpā iesoļoja liela auguma vīrietis. Krons ievēroja, ka tas ir ģērbies uzvalka žaketē, kas viņam ir nedaudz par mazu, melnos džinsos un lielos Dr Martens zābakos. kaili noskūtā galva un slaidais atlētiskais augums kā trīsdesmitgadniekam, bet asinīm pieplūdušās acis ar maisiņiem zem tām un bālā sejas āda ar sarkano plīsušo asinsvadu tīklu liecināja drīzāk par piecdesmit.

Policists Harijs Hols? jautāja tiesnesis, kad vīrietis bija apsēdies liecinieku solā.

-Jā.

Redzu, ka neesat uzradījis savu majas adresi?

Noslēpums. Hols norādīja ar īkšķi pār plecu. Tie tur mēģināja ielauzties manā miteklī.

Atkal sašutuma saucieni.

Policist Hol, vai esat kādreiz devis svinīgo solījumu? Citiem vārdiem sakot, zvērestu?

Jā.

Krona galva iešūpojās līdzīgi kā rotaļu suņiem, ko daži autovadītāji mēdz novietot uz plaukta mašīnas aizmugurē.

Viņš drudžaini sāka šķirstīt dokumentus.

Jūs kriminālpolicijā izmeklējat slepkavības, vai ne? jautāja Grots. Kāpēc jums uzdeva šo lietu?

Jo mēs to nepareizi novērtējām.

Ak tā?

Mēs nedomājām, ka Ho Dai izdzīvos. Parasti tā nenotiek, ja ir sadragāts galvaskauss un izšķaidītas smadzenes.

Krons redzēja, kā piesēdētāji neviļus saraujas. Taču tagad tas vairs nebija svarīgi. Advokāts bija atradis dokumentu ar viņu vārdiem. Un tur tā arī bija kļūda.

3.Kārļa Johatta iela, 1999. gada 5. oktobris

jūs drīz mirsiet, veco zēn.

Šie vārdi vēl atbalsojās vecā vīra galvā, kad viņš, kāpdams lejā pa pakāpieniem, apstājās, spilgtās rudens saules apžilbināts. Kamēr acis pielāgojās spožajai gaismai, viņš cieši turējās pie kāpņu margām, lēni un dziļi elpodams. Viņš ieklausījās trokšņu jūklī mašīnas, tramvaji, luksofora pīkstieni, kas vēsta gājējiem par zaļo gaismu. Un balsis satrauktas priecīgas balsis, kas sasaucās ar soļu klaudzoņu. Un mūzika? Vai viņš kādreiz ir dzirdējis tik uzkrītošu mūziku? Taču nekas nespēja apslāpēt liktenīgos vārdus: jūs drīz mirsiet, veco zēn.

Cik reižu viņš jau tā stāvējis uz pakāpieniem pie Dr. Bue-ra kabineta durvīm? Divreiz gadā četrdesmit gadus, tātad astoņdesmit reizes. Astoņdesmit parastas dienas, tādas pašas kā šī, taču vēl nekad viņš nebija pamanījis, kāda rosība valda ielās, kāda līksmība, cik negausīga dzīvotgriba. Oktobris, bet laiks drīzāk tāds kā maijā. Tajā dienā, kad iestājās miers. Vai viņš pārspīlēja? Viņš dzirdēja sievietes balsi, redzēja viņas siluetu spožajā saulē, sejas apveidu, kas izgaisa baltas gaismas uzliesmojumā.

Jūs drīz mirsiet, veco zēn.

Baltums izgaisa, un viņš ieraudzīja Kārļa Johana ielu. Viņš nokāpa lejā, apstājās uz pēdējā pakāpiena un paraudzījās pa labi, pa kreisi, it kā nespētu izlemt, uz kuru pusi doties, tad uz. bridi aizsapņojās. Pēkšņi satrūcies, it kā pamodināts no miega, viņš sāka iet uz Pils pusi. Viņš soļoja nedrošā gaitā, acis nodūris, kārnais augums platajā vilnas mētelī bija salīcis.

Vēzis plešas plašumā, teica Dr. buers.

Skaidrs, viņš atbildēja, raudzīdamies uz ārstu un prātodams, vai medicīnas skolā māca noņemt brilles, kad jāru-na par nopietniem jautājumiem, vai ari tuvredzīgi ārsti tā dara, lai nebūtu jāskatās slimniekam acīs. Doktors Konrāds Buers arvien vairāk sāka līdzināties savam tēvam, jo viņa mati bija kļuvuši plānāki un maisiņi zem acīm piešķīra skatienam tēva raižpilno izteiksmi.

īsumā? vecais vīrs noprasīja tādā balsī, kādu nebija dzirdējis jau vairāk nekā piecdesmit gadus. Tāda dobja, aizsmakusi un drūma ir nāves baiļu pārņemta cilvēka balss.

Jā, patiesību sakot, jautājums ir tāds…

Doktor, lūdzu! Es esmu skatījies nāvei acīs.

Vecais vīrs ierunājās skaļāk, izvēlējās tādus vārdus, lai balss netrīcētu, lai neļautu ārstam nojaust viņa vājumu. Lai neļautu to arī sev pašam.

Ārsta skatiens šaudījās pāri galdam, pārslīdēja nodilušajai parketa grīdai, pievērsās netīrajam loga stiklam. Kādu brīdi tas palika šajā patvērumā, līdz beidzot atgriezās un sastapās ar vecā vīra acīm. Rokas bija atradušas drānas gabaliņu, ar ko atkal un atkal spodrināt brilles.

Es zinu, kā jūs…

Neko jūs nezināt, doktor. Vecais vīrs dzirdēja sevi īsi, sausi iesmeļamies. Neņemiet ļaunā, doktor Buer, bet vienu es jums varu teikt droši jūs nezināt neko.

Viņš redzēja, kā ārsts samulst, un vienlaikus dzirdēja, kā telpas tālākajā galā izlietnē pil ūdens. Tā bija līdz šim nemanīta skaņa, un pēkšņi viņam nezin kāpēc šķita, ka dzirde kļuvusi tik asa kā divdesmitgadīgam jauneklim.

Tad Dr. buers atkal uzlika brilles, pacēla no galda kādu papīru, it kā svarīgais sakāmais būtu uzrakstīts uz tā, noklepojās un paziņoja: Jūs drīz mirsiet, veco zēn.

Vecajam vīram būtu patikusi mazliet cienīgāka uzruna.

Viņš apstājās pie ļaužu pulciņa, kur skanēja ģitāra un kāda balss dziedāja dziesmu, kas visiem, izņemot viņu, droši vien šķita ļoti veca. Viņš jau bija to dzirdējis, varbūt pirms ceturtdaļgadsimta, bet tas šķita kā vakar. Tagad viss bija tā

jo senāks notikums, jo skaidrāks un spilgtāks tas saglabājies atmiņā. Viņš atcerējās daudz ko tādu, kas gadiem ilgi nebija ienācis prātā. Tagad viņš varēja aizvērt acis un iztēlē ieraudzīt savās kara laika dienasgrāmatās lasīto.

Kāds gads jums vēl ir atlicis.

Viens pavasaris un viena vasara. Viņš varēs aplūkot katru dzelteno lapu Studenterlundenas parkā it kā ar jaunām -stiprākām brillēm. Tie paši koki tur auga arī 1945. gadā -vai arī ne? Todien viņš tos īsti skaidri nesaskatīja, tāpat kā visu pārējo. Smaidošās sejas, niknās sejas, kliedzieni, ko viņš tikko sadzirdēja, auto durvju aizciršanās, un viņam laikam acīs bija asaras, jo, atceroties karogus, ko cilvēki vicināja, skriedami pa bruģi, tie rādījās sarkani un izplūduši. Un saucieni: Kroņprincis atgriezies !

Viņš uzkāpa pakalnā pie Pils, kur daži cilvēki bija sanākuši noskatīties sardzes maiņu. Sargkareivju komandas, šauteņu laidņu un papēžu klaudzoņa atbalsojās pret bālo ķieģeļu fasādi. Iedūcās videokamera, atskanēja pāris vārdi vācu valodā. Jaunu japāņu pāris stāvēja apskāvušies un smaidot vēroja izrādi. Viņš aizvēra acis un mēģināja sajust formastērpu un ieroču eļļas smārdu. Muļķības, protams, šeit nekas neoda pēc kara, kādu viņš to pazina.

Viņš atkal atvēra acis. Ko viņi zina šie melnā tērptie jauniņie kareivji, monarhijas parādes figūras, kas izpilda simboliskas darbības, kuru nozīmi neizprot, jo ir pārāk nepieredzējuši, un neapzinās, jo ir pārāk jauni. Viņš atkal atcerējās to dienu jaunos norvēģus kareivju formās vai "zviedru formās", kā viņi tās sauca. Viņam tie bija kā alvas zaldātiņi tie pat īsti neprata valkāt uniformu, kur nu vēl izturēties pret karagūstekni. Viņi bija nobijušies un brutāli, ar cigaretēm zobos un bravūrīgi piešķiebtām formas cepurēm galvās. Viņi cieši turējās pie tikko iegūtajiem ie-ločiem un centās pārvarēt bailes, triecot ar šauteņu laid-nēm gūstekņu mugurās.

Nacistu cūkas! tie uzbļāva, sitot viņiem, lai uzreiz saņemtu grēku piedošanu.

Viņš dziļi ievilka elpu, izbaudot silto rudens dienu, bet t.ajā brīdi uzbruka sāpes. Viņš sagrīļojās. Ūdens plaušās. Pēc kādiem divpadsmit mēnešiem, varbūt ātrāk, no iekaisuma un strutām sāks veidoties ūdens, kas uzkrāsies plaušās. Tas esot visļaunākais.

jūs drīz mirsiet, veco zēn.

Tad uznāca klepus. Tas bija tik briesmīgs, ka tuvāk stāvošie neviļus atkāpās.

4. Ārlietu ministrija, Viktorijas terase, 1999. gada 5oktobris

Ārlietu ministra vietnieks Bernts Brandhaugs soļoja pa gaiteni. Pirms trīsdesmit sekundēm viņš bija izgājis no kabineta; vēl pēc četrdesmit piecām būs nokļuvis sēžu zālē. Viņš iztaisnoja plecus, sajuta, kā tie izceļas zem žaketes auduma, sajuta, kā saspringst muguras muskuļi. Latissimus dorsi

muguras augšdaļas muskuļi. Savos sešdesmit gados viņš izskatījās tikko piecdesmit gadus vecs. Viņš pats gan nepievērsa pārāk lielu uzmanību savai ārienei. Viņš labi zināja, ka ir izskatīgs vīrietis, kuram pietiek ar nodarbībām sporta zālē, kas turklāt pašam sagādāja prieku, nelielu pasauļošanos solārijā ziemā un regulāru sirmo matiņu izplūkāšanu no sakuplojušajām uzacīm.

Sveika, Lisa! viņš uzsauca, iedams garām kopētājam. Jauniņā Ārlietu ministrijas praktikante satrūkās un attapās vārgi pasmaidīt tikai tad, kad Brandhaugs jau bija nogriezies ap stūri. Lisa bija Brandhauga studiju biedra meita, tikko beigusi tieslietu studijas. Viņa strādāja ministrijā tikai trīs nedēļas. Un jau no pirmās dienas pārliecinājās, ka ministra vietnieks, visaugstākais ierēdnis šajā iestādē, ir viņu pamanījis. Vai viņš varētu iegūt šo meiču? Droši vien. Bet nav jau teikts, ka tas tiešām notiks. Tad jau redzēs.

Balsu dūkoņa bija dzirdama jau pirms durvju atvēršanas. Viņš ieskatījās pulkstenī. Septiņdesmit piecas sekundes. Tad viņš iegāja apspriežu telpā un ātri pārlaida tai skatienu, lai pārliecinātos, ka ieradušies visu aicināto varasiestāžu pārstāvji.

Sveiki, sveiki, jūs esat Bjarne Mollers? viņš, plati smaidīdams, uzsauca un pāri galdam pasniedza roku garam, tievam vīram, kurš sēdēja blakus galvenajai konsteblei Annei Storksenai.

Jūs esat PAS, vai ne? Es dzirdēju, ka jūs vadāt Holmen-kollenas grūtāko un bīstamāko iecirkni?

Šī bija viena no Brandhauga viltībām. Uzzināt kaut ko par cilvēkiem, kurus satiks pirmoreiz. Kaut ko tādu, kas nav minēts viņu CV. Tas lika cilvēkiem justies nedroši. Ar īpašu prieku viņš lietoja tikai pašiem policistiem zināmo saīsinājumu PAS Politiavdelingssjef policijas iecirkņa priekšnieks. Brandhaugs apsēdās, piemiedza ar aci senajam draugam Kurtam Meirikam Politiets overvakningstjeneste drošības dienesta jeb POT priekšniekam un nopētīja pārējos pie galda sēdošos.

Pagaidām vēl neviens nezināja, kurš uzņemsies apspriedes vadīšanu, jo klātesošie vismaz teorētiski bija vienlīdz augstu amatu pārstāvji no premjerministra biroja, Oslo policijas apgabala, drošības dienesta, kriminālpolicijas un paša Brandhauga Ārlietu ministrijas. Apspriedi sasauca premjerministra birojs, bet nebija šaubu, ka Oslo policijas apgabals Annes Storksenas personā un drošības dienests Kurts Mei-riks vēlējās būt atbildīgie par operatīvo darbību, ja jau tā notika tik augstā līmenī. Izskatījās, ka premjerministra biroja valsts sekretāra vietnieks gatavojas uzņemties apspriedes vadību.

Brandhaugs aizvēra acis un ieklausījās.

Apsveicināšanās un pieklājības frāzes apklusa, balsu dūkoņa pierima, kāda krēsla kāja nočerkstēja pret grīdu. Vēl ne. Vēl čaukstēja papīri, klikšķēja pildspalvas uz tik svarīgam apspriedēm vairākums departamentu vadītāju ņēma līdzi personiskos pierakstītājus, kas noderēja tad, ja vēlāk visi sāka vainot cits citu par notikušo. Kāds ieklepojās, taču telpas tālākajā galā, un tā nebija nokrekšķēšanās, gatavojoties kaut ko teikt. Apņēmīga ieelpa. Kāds ierunājās.

Nu tad sāksim, paziņoja Brandhaugs, atvēris acis.

Visi skatieni pievērsās viņam. Tāpat kā vienmēr. Valsts sekretāra vietnieks pavēris muti; Annes Storksenas greizais smaids liecināja, ka viņa labi saprot, kas notiek, bet pārējās sejas nepauda ne mazāko apjausmu par to, ka cīņa jau beigusies.

Sveicu jūs pirmajā koordinācijas apspriedē. Mūsu uzdevums ir ielaist Norvēģijā un izlaist no tās četrus pasaules ietekmīgākos cilvēkus pēc iespējas sveikus un veselus.

Visi klātesošie pieklājīgi iesmējās.

Pirmdien, 1. novembrī, pie mums vizītē ieradīsies PAO vadītājs jasirs arafats, Izraēlas premjerministrs Ehuds Baraks, Krievijas premjerministrs Vladimirs Putins un visbeidzot kā kronis visam pulksten 6:15, tieši pēc divdesmit septiņām dienām, Oslo Gardemoenas lidostā nolaidīsies ASV prezidenta lidmašīna ar pašu tās saimnieku prezidentu.

Brandhauga skatiens pārslīdēja visu klātesošo sejām. Tas apstājās pie jaunpienācēja Bjarnes Mollera.

Protams, ja nebūs migla, viņš piebilda, atkal izpelnoties klātesošo smieklus un ar prieku ievērojot, ka Mollers uz mirkli aizmirsa nedrošību un smējās līdz ar citiem. Brandhaugs atbildēja ar smaidu, atsedzot spēcīgos zobus, kas pēc nesenās kosmētiskās apstrādes pie zobārsta bija kļuvuši vēl baltāki.

Mēs vēl precīzi nezinām, cik daudz cilvēku ieradīsies,

turpināja Brandhaugs. Austrālijā prezidentam bija 2000 cilvēku svīta, bet Kopenhāgenā 1700.

Pārsteiguma murdoņa.

Taču, kā rāda pieredze, mans minējums ap septiņsimt cilvēkiem būtu ticamāk.

Brandhaugs nešaubījās, ka viņa "minējums" drīz apstiprināsies, jo pirms stundas viņš bija saņēmis pa faksu sarakstu ar 712 vārdiem.

Daži no jums droši vien brīnās, kāpēc prezidentam vajag tik daudz cilvēku divu dienu galotņu apspriedei. Atbilde ir vienkārša. Runa ir par veco, labo varas retoriku. Ja nemaldos, tad tieši septiņsimt cilvēki bija līdzi ķeizaram Fridriham III, kad viņš 1468. gadā iegāja Romā, lai parādītu pāvestam, kurš ir visietekmīgākais cilvēks pasaulē.

Atkal visi iesmējās. Brandhaugs piemiedza ar aci Annei Storksenai. Šo faktu viņš bija atradis laikrakstā Aftenposten. viņš salika kopā plaukstas.

Man nav jums jāstāsta, cik īss laiks ir nepilns mēnesis, un tas nozīmē, ka mums būs nepieciešamas apspriedes katru dienu pulksten desmitos šajā pašā telpā. Jums nāksies atlikt visas citas rūpes, līdz būsim tikuši vaļā no šiem četriem vīriem. Brīvdienas un brīvie laiki tiek aizliegti. Slimības lapas arī. Vai ir kādi jautājumi, pirms turpinām?

Mēs domājam… iesāka valsts sekretāra vietnieks.

Tas attiecas arī uz depresijām, Brandhaugs viņu pārtrauca, un Bjarne Mollers nespēja novaldīt smieklus.

Mēs… atkal iesāka valsts sekretāra vietnieks.

Jūsu kārta, Meirik, uzsauca Brandhaugs.

Drošības dienesta priekšnieks pacēla spīdīgo pakausi un paraudzījās uz Brandhaugu.

Jūs gribējāt teikt kaut ko par POT veikto draudu novērtējumu? jautāja Brandhaugs.

Ak, to, attapās Meiriks. Mēs paņēmām līdzi dokumenta kopijas.

Meiriks bija no Tromso un runāja savādā Tromso dialekta un literārās norvēģu valodas maisījumā. Viņš pamāja ar galvu blakus sēdošajai sievietei. Brandhaugs to nopētīja. Tiesa gan, viņa nebija uzkrāsojusies, brūnie mati īsi apgriezti un sasprausti ar neizskatīgu sprādzi. Un arī zilais vilnas kostīms bija pagalam neizteiksmīgs. Tomēr, lai gan viņa, tāpat kā daudzas citas lietišķas sievietes, bija īpaši centusies izskatīties atturīgi, lai tiktu uztverta nopietni, viņam sieviete patika. Maigās brūnās acis un augstie vaigu kauli piešķīra viņai aristokrātisku, gandrīz ārzemniecisku izskaiti Brandhaugs bija viņu redzējis jau iepriekš, bet matu griezums šķita mainījies. Kā viņu sauca kaut kas no Bībeles Rakele? Varbūt viņa nesen bija šķīrusies. Tāpēc ari mainījusi frizūru. Viņa pārliecās pār portfeli, kas atradās starp viņu un Meiriku, un Brandhaugs uzreiz pievērsa skatienu viņas blūzes kakla izgriezumam, taču tā bija aizpogāta pārāk augstu, lai varētu kaut ko saredzēt. Vai viņai ir skolas vecuma bērni? Vai viņa būtu ar mieru dienas laikā noīrēt numuru kādā pilsētas centra viesnīcā? Vai vara viņu uzbudina?

Brandhaugs: Meirik, pasakiet tikai īsumā.

Labi.

Es vispirms gribētu teikt… atkal ierunājās valsts sekretāra vietnieks.

Varbūt labāk uzklausīsim Meiriku? Pēc tam varēsiet izteikties, cik vien vajag, Bjorn.

Brandhaugs pirmoreiz uzrunāja valsts sekretāra vietnieku vārdā.

Drošības dienests uzskata, ka pastāv uzbrukuma vai kāda cita kaitējuma nodarīšanas risks, paziņoja Meiriks.

Atļaušos atgādināt jums, ka četri Amerikas prezidenti kļuvuši par atentātu upuriem. Ābrahams Linkolns 1865. gadā, Džeimss Garfīlds 1881. gadā, Džons Kenedijs 1963. gadā un…

Viņš pievērsās sievietei ar augstajiem vaigu kauliem, un viņa pačukstēja priekšā.

Ak, jā, Viljams Makinlijs. Kurā gadā…?

Tūkstoš deviņsimt pirmajā, sirsnīgi smaidīdams pavēstīja Brandhaugs un ieskatījās pulkstenī.

Tieši tā. Bet laika gaitā bijuši ari citi mēģinājumi. Harijs Trūmens, Džeralds Fords un Ronalds Reigans savas prezidentūras laikā bija nopietnu uzbrukumu mērķi.

Brandhaugs noklepojās. Jūs laikam aizmirsāt, ka arī uz pašreizējo ASV valsts vadītāju pirms dažiem gadiem šāva. Vai vismaz uz viņa māju.

Tas tiesa. Bet šāda veida incidentu mēs neiekļausim, jo tad to būtu pārāk daudz. Šaubos, vai kaut viens ASV prezidents pēdējos divdesmit gados pavadījis visu savu pilnvaru laiku, nepieredzot vismaz desmit pret viņa dzīvību vērstus noziedzīgus plānus, kas tikuši atklāti un ļaundari arestēti. Pat prese nekā neuzzināja.

Kāpēc ne?

Kriminālpolicijas priekšniekam Bjarnem Molleram šķita, ka šo jautājumu uzdevis tikai domās, tāpēc, izdzirdējis savu balsi, viņš jutās tikpat izbrīnīts kā pārējie. Viņš norija siekalas, pamanījis, ka visi pievēršas viņam, un centās neatraut skatienu no Meirika, tomēr palūkojās arī uz Brandhauga pusi. Ārlietu ministra vietnieks labsirdīgi piemiedza ar aci.

Kā jau zināt, atentātu mēģinājumus ir pieņemts noklusēt, atbildēja Meiriks, noņemdams brilles. Tās izskatījās pēc tādām brillēm, kuru stikli saules gaismā kļūst tumšāki. Tādas nēsāja Horsts Taperts vecākā inspektora Derika lomā, un tās tika bagātīgi piedāvātas Vācijas preču pasta katalogos.

Pieredze liecina, ka atentātu mēģinājumi ir vismaz tikpat lipīgi kā pašnāvības. Turklāt mēs drošības speciālisti -nevēlamies izpaust savas darba metodes.

Kas ir plānots attiecībā uz novērošanu? jautāja valsts sekretāra vietnieks.

Sieviete ar augstajiem vaigu kauliem pasniedza Meirikam papīra lapu. Viņš uzlika brilles un sāka lasīt.

Ceturtdien ierodas četri vīri no ASV slepenā dienesta. Tad mēs sāksim izskatīt viesnīcas un maršrutu, sīki pārbaudīt visus, kas tiksies ar prezidentu, un apmācīt norvēģu policistus, kuriem uzticēsim šo uzdevumu. Mums būs jāpieaicina vienības no Romerikes, Askeras un Berumas.

Un ar ko tieši viņi nodarbosies? jautāja Brandhaugs.

Galvenokārt ar novērošanu. Ap ASV vēstniecību, viesnīcu, kur apmetīsies prezidenta svīta, autostāvvietā…

Vārdu sakot, visās tajās vietās, kur nebūs paša prezidenta.

Par to parūpēsies drošības dienests. Kopā ar amerikāņu slepeno dienestu.

Man šķita, ka jums, Kurt, nepatīk novērošanas darbi? -smīnēdams ieminējās Brandhaugs.

Šis atgādinājums lika Kurtam Meirikam saviebties. Kalnrūpniecības konferences laikā Oslo 1998. gadā drošības dienests atteicās nodrošināt novērošanu, jo, pēc viņu novērtējuma, "riska līmenis bija no zema līdz vidējam". Konferences otrajā dienā Norvēģijas Imigrācijas direkcija pievērsa tās rīkotāju uzmanību faktam, ka viens no norvēģu šoferiem, kuriem drošības dienests devis atjauju vadāt Horvātijas delegāciju, ir musulmanis no Bosnijas. Ieradies Norvēģijā septiņdesmitajos gados un šīs valsts pilsonis jau daudzus gadus. Bet 1993. gadā horvāti brutāli noslepkavoja viņa vecākus un vēl četrus ģimenes locekļus Mostarā Bosnijā un Her-cegovinā. Pārmeklējot šofera dzīvokli, tika atrastas divas rokas granātas un pirmsnāves vēstule. Protams, žurnālisti par to neko neuzzināja, taču atskaņas nonāca līdz valdībai un Kurta Meirika karjera karājās mata galā, līdz iejaucās pats Bernts Hrandhaugs. Skandāls tika noklusināts, kad no amata aizgāja policijas inspektors, kurš bija atbildīgs par drošības atļaujām. Brandhaugs neatcerējās šī inspektora vārdu, taču kopš tā brīža viņa darba attiecības ar Meiriku bija lieliskas.

Bjorn! Brandhaugs iesaucās, sasitot plaukstas. Tagad mēs visi alkstam uzzināt, ko jūs vēlējāties teikt. Lūdzu!

Brandhaugs pārlaida skatienu klātesošajiem, ari Meirika asistentei, turklāt paspēja pamanīt, ka sieviete raugās uz viņu. Taču viņas skatiens bija vienaldzīgs un neko nepauda. Uznāca vēlme ciešāk ielūkoties sievietei acīs, lai redzētu, kas notiks, kad viņa to sajutīs, bet tad Brandhaugs to atmeta. Kā viņu sauc? Rakele, vai ne?

5. Pils dārzi, 1999. gada 5oktobris

Vai jūs esat miris?

Vecais vīrs atvēra acis un ieraudzīja gaisā karājamies kādu galvu ar baltas gaismas oreolā izplūdušiem sejas vaibstiem. Vai tā ir viņa? Vai jau atnākusi viņam pakaļ?

Vai jūs esat miris? dzidrā balss atkārtoja.

Vecais vīrs neatbildēja, jo nezināja, vai viņa acis ir atvērtas vai varbūt viņš tikai sapņo. Vai varbūt tā arī ir, kā jautā balss viņš jau ir miris.

Kā jūs sauc?

Galva pakustējās, viņš ieraudzīja koku galotnes un zilas debesis. Viņš bija redzējis sapni. Kaut kāda dzejoļa vārdus. Vācu bumbvedēji virs galvas. nordāls grīgs1. karalis bēg uz Angliju. Acis atkal sāka aprast ar gaismu, un viņš atcerējās, ka apsēdies zālē Pils dārzos atpūsties. Laikam būs iesnaudies. Līdzās bija notupies mazs zēns, raudzīdamies viņā ar brūnām acīm zem melnu matu cekula.

Mani sauc Ali, teica zēns.

Pakistānietis? Viņam bija savādi uzrauts deguns.

Ali nozīmē Dievs, paskaidroja zēns. Ko nozīmē jūsu vārds?

Mani sauc Daniels, vecais vīrs smaidīdams atbildēja.

Šis vārds ir no Bībeles. Tas nozīmē "Dievs ir mans soģis".

Zēns lūkojās uz viņu.

Tātad jūs esat Daniels?

Jā, atbildēja sirmgalvis.

Zēns bija ieurbies viņā ar skatienu, un veco vīru tas sāka mulsināt. Varbūt bērns noturējis viņu par bezpajumtnieku, jo viņš te gulēja, pilnīgi apģērbies, karstajā saulē, atlaidies uz paklātā vilnas mēteļa.

Kur ir tava māte? viņš jautāja, lai paglābtos no zēna pētošā skatiena.

Tur, zēns pagriezies norādīja.

Kadu gabalu tālāk zālē sēdēja divas dūšīgas tumšādainas ievietos. Viņām apkārt smiedamies draiskojās četri bērni. Tad es esmu jūsu soģis, paziņoja puisēns.

Ko?!

Ali nozīmē Dievs, vai ne? Un Dievs ir Daniela soģis. Un mans vārds ir Ali, bet jūsu…

Vecais vīrs pastiepa roku un saspieda Ali degunu. Puišelis priekā iespiedzās. Abas sievietes pagriezās uz viņu pusi. Viena sāka celties kājās, tāpēc viņš atlaida degunu.

Tava mamma, Ali, viņš ar galvas mājienu norādīja uz tuvojošās sievietes pusi.

Mammu! iesaucās puika. Skaties, es esmu šī vīra soģis! Sieviete kaut ko uzsauca zēnam urdu valodā. Vecais vīrs

uzsmaidīja viņai, bet sieviete izvairījās no viņa skatiena un stingri paraudzījās uz dēlu, līdz tas beidzot paklausīja un devās pie mātes. Pagriežoties sievietes skatiens pārslīdēja pāri vecajam vīram kā tukšai vietai. Viņš gribēja paskaidrot, ka nav nekāds klaidonis, ka ir devis savu ieguldījumu sabiedrības attīstībā. Dārgi samaksājis, atdevis visu, līdz nekas vairs nebija atlicis, kā padoties, atkāpties, atteikties no visa. Taču viņš nespēja neko pateikt, viņš bija noguris un gribēja iet uz mājām. Atpūsties, un tad jau redzēs. Pienācis atmaksas laiks.

Aizejot viņš nedzirdēja, ka zēns kaut ko sauc viņam nopakaļ.

6. Galvenā policijas pārvalde, Gronlande, 1999gada 9. oktobris

Ellena Gjeltena paraudzījās uz vīrieti, kurš iebrāzās pa durvīm.

Labrīt, Harij!

Velns!

Harijs iespēra zem rakstāmgalda noliktajam papīrgrozam, tas atsitās pret sienu blakus Ellenas krēslam un aizripoja pa linoleja grīdu, kaisoties saturam pa visu istabu ziņojumu melnraksti (Ekeberga slepkavība); tukša cigarešu paciņa (Camel ar beznodokļu veikala uzlīmi); zaļš Go'morn jogurta trauciņš; izlietota kino biļete (Filmteateret "bailes un naids lasvegasā"); izlietots biljarda kupons; mūzikas žurnāls (MO/O, Nr. 69, 1999. gada februāris, ar Queen fotogrāfiju uz vāka); kokakolas pudele (plastmasas, puslitra) un dzeltena līmlapiņa ar telefona numuru, uz kuru viņš kādu laiku bija gatavojies zvanīt.

Ellena pacēla skatienu no datora un nopētīja izbirušos gružus.

Harij, tu met ārā MO/O? viņa nobrīnījās.

Velns parāvis! niknojās Harijs. Viņš norāva žaketi un svieda to pāri viņu kopīgajam divdesmit kvadrātmetrus lielajam kabinetam. Žakete atsitās pret mēteļu pakaramo un noslīdēja uz grīdas.

Kas noticis? jautāja Ellena, pastiepdama roku, lai pieturētu pakaramo, kas gandrīz apgāzās.

Es to atradu savā plauktiņā.

Harijs novicināja gaisā dokumentu.

Izskatās pēc tiesas sprieduma.

Jā.

"Denisa kebabu" lietā?

Tieši tā.

Un?

Sverre Olsens dabūja ne pa jokam. Trīsarpus gadi.

Jēziņ! Tad jau tev vajadzētu priecāties.

Es jau nopriecājos īsu brīdi. Līdz izlasīju šo.

Harijs pacēla faksa lapu.

-Un?

Kad Krons šorīt saņēma savu sprieduma eksemplāru, viņš atbildēja, izsūtot brīdinājumu, ka iesniegs prasību par procesuālu kļūdu.

Ellena saviebās, it kā sajutusi mutē pretīgu garšu.

Fū…

Viņš grib panākt visa šī sprieduma anulēšanu. Tu nespēsi noticēt, bet tas glumais mērglis Krons piešņāca mūs attiecībā uz zvērestu. Harijs nostājās pie loga. Tiesas piesēdētājiem jānodod zvērests, pirmoreiz stājoties šajā amatā, bet tam jānotiek tiesas zālē pirms lietas izskatīšanas sākuma. Krons pamanīja, ka viena no tiesas piesēdētājām ir jauna. Un ka viņa nenodeva zvērestu tiesas zālē.

To sauc par svinīgo solījumu.

Pareizi. Tagad izrādās, ka saskaņā ar sprieduma dokumentiem tiesnesis pieņēmis šīs piesēdētājas svinīgo solījumu savā kabinetā, tieši pirms lietas izskatīšanas sākuma. Viņš to izskaidroja ar laika trūkumu un jauniem noteikumiem.

Harijs sagumzīja faksa lapu un aizsvieda pa roku galam, tieši pusmetru garām Ellenas papīrgrozam.

Un rezultāts? jautāja Ellena, pasperot saburzīto papīru uz Harija telpas pusi.

Spriedums tiks atzīts par spēkā neesošu, un Sverre Ol-sens atkal būs uz brīvām kājām vismaz uz astoņpadsmit mēnešiem līdz lietas atkārtotai iztiesāšanai. Un pieredze rāda, ka tad spriedums būs daudz maigāks stresa dēļ, kas ilgajā gaidīšanā bija jāpārcieš apsūdzētajam, un tā tālāk. Tā kā 01-sens jau nosēdējis aiz restēm astoņus mēnešus, ir sasodīti iespējams, ka viņš tur vairs neatgriezīsies.

Harijs to nestāstīja Ellenai, jo viņa pārzināja šo lietu visos sīkumos. Viņš runāja ar savu atspulgu stiklā, uzsverot vārdus, lai pārliecinātos, vai tiem ir kāda jēga. Viņš pārvilka abas plaukstas pār sasvīdušo galvu, kur atkal sāka ataugt īsi apgrieztie gaišie mati. Matus viņš skuva pavisam vienkārša iemesla pēc pagājušajā nedēļā viņu atkal kāds pazina. Jauns puisis melnā adītā cepurītē, Nike sporta apavos un platās, nošļukušās biksēs bija piegājis viņam klāt, kamēr drauģeļi drošā attālumā smīkņāja, un apjautājies, vai Harijs ir "tas Brūsa Villisa līdzinieks no Austrālijas". Bija pagājuši trīs trīs! gadi kopš tiem laikiem, kad Harija seja rēgojās avīžu pirmajās lappusēs un viņš padarīja sevi par apsmieklu, stāstīdams TV šovos, kā Sidnejā nošāvis sērijslepkavu. Harijs tūlīt devās pie friziera un noskuva matus. Ellena ieteica uzaudzēt bārdu.

Stulbākais ir tas, ka es varu apzvērēt tas maita advokāts bija sagatavojis apelācijas uzmetumu jau pirms sprieduma pieņemšanas. Ja viņš būtu teicis kaut vārdu, piesēdētāja varētu nodot svinīgo solījumu tūdaļ pat, taču viņš sēdēja, berzēdams rokas un nogaidīdams.

Ellena paraustīja plecus.

Tā mēdz notikt. Labs aizstāvības darbs. Kaut kas ir jāupurē uz likuma un kārtības altāra. Saņemies, Harij.

Viņas balsī skanēja rūgta ironija un bezkaislīgs fakta konstatējums.

Harijs piespieda pieri pie vēsā stikla. Kārtējā neparasti siltā oktobra diena. Viņš atkal nobrīnījās, kā Ellena, jaunā, glītā policiste ar bālo lelles sejiņu, mazo muti un lielajām apaļajām acīm, apguvusi tādu skarbumu. Vidusšķiras ģimenes atvase, vienīgais bērns ģimenē, kā pati atzina nepiedodami izlutināta, mācījusies pat meiteņu pansijā Šveicē. Ko var zināt? Varbūt tā arī bija īsti skarba audzināšana.

Harijs atrāvās no loga un izelpoja. Tad atpogāja vienu krekla pogu.

Vēl, vēl! čukstēja Ellena, uzmundrinoši plaukšķinot.

Neonacistu aprindās viņu sauc par Betmenu.

Sapratu. Atriebējs ar beisbola nūju.

Ne jau to uzbrucēju advokātu.

Skaidrs. Interesanti. Vai tas nozīmē, ka viņš ir izskatīgs, bagāts, galīgi nojūdzies, ar muskuļainu torsu un superīgu auto?

Harijs iesmējās. Ellena, tev vajadzētu pašai savu TV šovu. Tas nozīmē, ka viņš vienmēr uzvar. Turklāt viņš ir precējies.

Vai tas ir vienīgais trūkums?

Tas… un arī tas, kā viņš mūs vienmēr padara par apsmieklu, atbildēja Harijs, ieliedams sev tasi Ellenas mājās vārītās kafijas, ko viņa ņēma līdzi jau divus gadus, kopš ievācās šajā kabinetā. Neraža bija tāda, ka Harijs vairs nespēja iedzert parasto iecirkņa dziru.

Augstākās Tiesas tiesnesis? viņa minēja.

Vēl pirms četrdesmit gadu vecuma.

Tūkstoš kronu, ka tas nenotiks.

Saderam!

Viņi iesmējās un pacēla papīra tasītes.

Vai drīkstu paņemt to MOJO žurnālu? viņa apjautājās.

Tur ir Fredija Merkūrija desmit neveiksmīgākās atvēruma bildes. Bez krekla, rokas sānos, greizie priekšzobi rēgojas. Pilns komplekts. Vari ņemt.

Man patīk Fredijs Merkūrijs, tiešām patīk. Pareizāk sakot, patika.

Es neteicu, ka man viņš nepatika.

Sagrabējušais zilais biroja krēsls, jau sen nolaists līdz zemākajam līmenim, izmisīgi iečīkstējās, kad Harijs domīgi atlaidās pret atzveltni. Viņš paņēma pie telefona pielipināto dzelteno lapiņu ar zīmīti Ellenas rokrakstā.

Kas tas?

Lasīt neproti, vai? Mollers grib ar tevi runāt.

Harijs aizsoļoja pa gaiteni, pa ceļam iztēlodamies šefa sakniebtās lūpas un divas dziļās rievas pierē, uzzinot, ka Sver-re Olsens atkal izsprucis nesodīts.

Jauna sārtvaidze pie kopētāja, pamanījusi Hariju, uzreiz pacēla galvu un uzsmaidīja. Viņš neatbildēja ar to pašu. Laikam kāda no biroja meičām. Viņa bija iesmaržojusies ar kaut ko saldu un uzbāzīgu, kas Harijam krita uz nerviem. Viņš paraudzījās uz rokaspulksteņa sekunžu rādītāju.

Ak tad tagad viņam jau smaržas krīt uz nerviem. Kas viņam uznācis? Ellena teica, ka viņam trūkstot dabiskā dzīvesprieka vai viegluma, kas palīdz cilvēkiem ātrāk atgūties. Pēc atgriešanās no Bangkokas viņš jutās tik nomākts, ka vairs pat necerēja atgūties. Apkārt viss bija tumšs un auksts, un visi iespaidi par ārpasauli tādi kā izplūduši. It kā viņš atrastos dziļi zem ūdens. Valdīja tik brīnumains klusums.

Kad cilvēki runāja ar viņu, vārdi nāca no to mutēm kā gaisa burbulīši, kas steidzīgi cēlās augšup un izgaisa. Ak tad šādi jūtas slīkoņi, viņš nodomāja un gaidīja. Taču nekas nenotika. Viņš atradās vakuumā. Taču nebija slikti. Viņš bija palicis dzīvs.

Pateicoties Ellenai.

Viņa bija Hariju aizstāvējusi pirmajās nedēļās pēc atgriešanās, kad viņam nācās atzīt savu sakāvi. Un Ellena gādāja, lai viņš nestaigā pa bāriem, lika uzpūst elpu, kad viņš no rīta ieradās ar nokavēšanos, un attiecīgi atzina viņu par derīgu vai nederīgu. Pāris reižu aizsūtīja mājās, nevienam neko nesakot. Tas viss prasīja laiku, bet Harijam nebija nekur jāsteidzas. Un tad Ellena atzinīgi pamāja ar galvu pirmajā piektdienā, kad viņi abi varēja apstiprināt, ka Harijs piecas dienas pēc kārtas ieradies darbā skaidrā prātā.

Beidzot viņš bez aplinkiem noprasīja, ko tas nozīmē. Kāpēc viņa ar policijas koledžas un juridiskās fakultātes izglītību, ar spožām nākotnes izredzēm labprātīgi uzkrāvusi sev uz kakla tādu nastu? Vai viņa nesaprot, ka tas nenāks par labu viņas karjerai? Vai viņai grūti atrast normālus, veiksmīgus draugus?

Viņa nopietni ieskatījās Harijam acīs un atbildēja, ka viņas vienīgais mērķis ir apgūt pieredzi. Harijs taču bija labākais detektīvs nodaļā. Muļķības, protams, tomēr viņš jutās glaimots par kolēģes atzinību. Turklāt Ellena bija tik aizrautīga un godkārīga izmeklētāja, un šai ietekmei grūti nācās pretoties. Pēdējo sešu mēnešu laikā Harijs bija saņēmies un atkal strādāja kā pienākas. Brīžiem pat izcili. Kā, piemēram, Sverres Olsena lietā.

Un te jau bija Mollera kabineta durvis. Garām iedams, Harijs pamāja ar galvu policistam formastērpā, kurš izlikās viņu neredzam.

Ja viņš būtu Zviedrijas TV šova "Robinsonu ekspedīcija" dalībnieks, komandas biedri jau pirmajā dienā būtu pamanījuši viņa slikto karmu un aizsūtījuši viņu mājās. Aizsūtījuši mājās? Ak dievs, viņš jau sācis domāt tādiem pašiem vārdiem kā stulbajās TV3 programmās! Tā gadās, ja katru vakaru piecas stundas blenž ekrānā. Doma bija tāda ja viņš sēž mājās televizora priekšā, tad vismaz nedirn Šrēdera kafejnīcā.

Viņš divreiz pieklauvēja tieši zem plāksnītes ar uzrakstu: Bjarne Mollers, PAS.

Ienāciet!

Harijs ieskatījās pulkstenī. Septiņdesmit piecas sekundes.

7. Mollera kabinets, 1999. gada 9.oktobris

Inspektors Bjarne Mollers drīzāk gulēja, nekā sēdēja krēslā, izstiepis garās kājas starp galda kājām. Rokas viņš bija aizlicis aiz galvas zinātnieki to nosauktu par brīnišķīgu "garenā galvaskausa" eksemplāru -, bet ar plecu piespiedis pie auss telefona klasuli. Viņa īsais matu griezums Molam atgādināja Kevina Kostnera frizūru filmā "Miessassargs". Mollers nebija redzējis šo filmu. Viņš nebija bijis uz kino piecpadsmit gadus, jo liktenis viņu apveltījis ar pārmērīgu atbildības izjūtu, laika trūkumu, diviem bērniem un sievu, kas viņu tikai daļēji saprata.

Nu tad tā arī darīsim, Mollers teica, nolika klausuli un paraudzījās uz Hariju pāri rakstāmgaldam, kas bija apkrauts ar dokumentiem, pilniem pelnutraukiem un papīra glāzītēm. Šā haosa vidū redzamākajā vietā lepojās divu zēnu fotogrāfija indiāņu tērpos.

Jūs jau esat klāt, Harij.

Esmu, priekšniek.

Es biju uz apspriedi Ārlietu ministrijā saistībā ar galotņu tikšanos šeit, Oslo, novembri. Ieradīsies ASV prezidents… jūs taču lasāt avīzes, Harij, vai ne? Kafiju vēlaties?

Mollers jau bija piecēlies un pāris milzu soļiem nonācis pie dokumentu skapja, kur uz papīru kaudzes uztupināts kafijas automāts tecināja aizdomīga izskata šķidrumu.

Paldies, priekšniek, bet es…

Bija jau par vēlu, un Harijs paņēma kūpošo krūzīti.

Es īpaši gaidu, kad pie mums ieradīsies ASV slepenā dienesta pārstāvji, ar kuriem mums, bez šaubām, izveidosies sirsnīgas darba attiecības, kad būsim iepazinušies tuvāk.

Ironija nebija Mollera stiprā puse. Tā bija viena no īpašībām, ko Harijs priekšniekā cienīja.

Mollers pievilka tuvāk ceļus, līdz tie atdūrās pret galda apakšu. Harijs sameklēja bikšu kabatā saburzītu Camel paciņu un uzmeta jautājošu skatienu šefam, kurš uzreiz saprata mājienu un piebīdīja tuvāk līdz malām pilno pelnutrauku.

Es būšu atbildīgs par drošību uz ceļiem līdz Gardemo-enai un atpakaļ. Ieradīsies arī Baraks…

Baraks?

Ehuds Baraks. Izraēlas premjerministrs.

Jēziņ, vai tad gaidāms vēl viens fantastisks Oslo līgums?

Mollers skumji noraudzījās zilajā dūmu mākonī, kas cēlās pret griestiem.

Harij, tikai nesakiet, ka neko neesat dzirdējis. Tad es sākšu raizēties par jums vēl vairāk nekā tagad. Pagājušajā nedēļā par to rakstīja avīžu pirmajās lappusēs.

Harijs paraustīja plecus.

Nolaidīgs avīžpuika. Viņa vainas dēļ tādi nopietni robi manās zināšanās. Smags kaitējums manai sabiedriskajai dzīvei. Viņš piesardzīgi iedzēra vēl malciņu kafijas, bet tad padevās un pastūma krūzīti tālāk. Un arī intīmajai.

Tiešām? Mollers raudzījās Harijā, it kā nesaprazdams, vai sekos kas iepriecinošs vai biedējošs.

Protams. Vai tad vīrietis ap trīsdesmit pieci var būt seksīgs, ja visos sīkumos pārzina Robinsonu šova dalībnieku gai-tas, bet neprot nosaukt nevienu valsts vadītāju vai Izraēlas prezidentu?

Premjerministru.

Nu redzat. Tagad jūs saprotat, ko es ar to domāju.

Mollers apspieda smieklus. Viņam bija paradums sākt

smieties pārāk ātri. Turklāt viņš bija iemīļojis šo allaž sadrūmušo policistu ar lielajām acīm, kas izcēlās kā koši tauriņa spārni uz gludi apcirptās galvas fona. jāatzīst gan, ka Harijs sagādājis visiem pārāk daudz raižu. Un priekšnieka amatā nesen ieceltais Mollers bija iegaumējis, ka pats svarīgākais bauslis valsts ierēdnim, kurš cer uz karjeras izaugsmi, ir nodrošināt aizmuguri. Kad viņš noklepojās, lai uzdotu netīkamos jautājumus, no kuriem pats baidījās, viņš vispirms sarauca uzacis, lai liktu Harijam saprast, ka šīs bažas ir profesionālas, nevis draudzīgas.

Harij, es dzirdēju, ka jūs caurām dienām sēžot pie Šrē-dera.

Mazāk nekā jebkad, priekšniek. Televīzijā rāda tik daudz ko interesantu.

Tomēr jūs vēl sēžat un dzerat?

Kājās stāvēt tur nav pieņemts.

Beidziet ākstīties! Vai jūs atkal dzerat?

Minimāli.

Cik minimāli?

Ja dzertu vēl mazāk, tad mani no turienes patriektu.

Šoreiz Mollers nespēja novaldīt smieklus. Man vajadzīgi trīs sakaru virsnieki ceļa apsardzei, viņš paziņoja. Katram būs piekomandēti desmit vīri no dažādiem Akershusas policijas rajoniem un arī pāris kadeti no policijas koledžas pēdējā kursa. Es domāju, ka Toms Vālers…

Vālers. Rasistu maita, kas drīzumā tiks paaugstināts par inspektoru. Harijs bija dzirdējis par Vālera profesionālo darbību pietiekami daudz, lai zinātu, ka tā apstiprina visus sabiedrībā valdošos aizspriedumus attiecībā uz policiju. Visus, izņemot vienu Vālers nebija muļķis. Viņa panākumi detektīva amatā bija tik iespaidīgi, ka pat Harijam nācās atzīt, ka neizbēgamais paaugstinājums ir pelnīts.

Un Vēbers…

Tas vecais īgņa?

… un jūs, Harij.

Kā, lūdzu?

Jūs dzirdējāt.

Harijs saviebās.

Jums ir kādi iebildumi?

Protams.

Kāpēc? Tas ir godpilns uzdevums, Harij. Būs ar ko lepoties.

Tiešām? Harijs nikni nospieda cigareti pelnutraukā. -Vai arī nākamais posms rehabilitācijas procesā?

Ko tad tas nozīmē? Bjarne Mollers šķita aizvainots.

Es zinu, ka neuzklausījāt labus padomus un sanaidojāties ar dažiem cilvēkiem, kad atkal pieņēmāt mani atpakaļ pēc Bangkokas. Un es būšu jums par to mūžīgi pateicīgs. Bet kas tad tas par brīnumu? Sakaru virsnieks ? izklausās kā mēģinājums pierādīt nelabvēļiem, ka jums bija taisnība, bet viņi kļūdījās. Ka Hols atkal kļūst par cilvēku, var uzņemties atbildību un tā tālāk.

Un tad? Bjarne Mollers atkal bija sakrustojis plaukstas aiz garenā galvaskausa.

Un tad? mēdījās Harijs. Vai tā ir? Vai es atkal esmu kļuvis par bandinieku spēlē?

Mollers nepacietīgi nopūtās.

Harij, mēs visi esam bandinieki. Vienmēr ir arī kādi slēpti nodomi. Tas nav nekas sliktāks par visu pārējo. Paveiciet to kārtīgi, un tas nāks par labu mums abiem. Vai tad tas ir tik briesmīgi grūti?

Harijs nosprauslājās, gribēja kaut ko teikt, tad aprāvās, mēģināja vēlreiz, tomēr pārdomāja. Izvilka no paciņas jaunu cigareti.

Es tikai jūtos kā tāds sasodīts zirgs, par kuru visi slēdz derības. Un man riebjas atbildība.

Harijs ielika starp lūpām cigareti, bet nesteidzās to aizdedzināt.

Protams, viņš bija Mollera parādnieks, bet ja nu kaut kas noiet greizi? Vai par to Mollers ir iedomājies? Sakaru virsnieks. viņš jau kādu laiku ir atgriezies ierindā, tomēr vēl jāuzmanās, jāsaņemas katru dienu. Pie velna, vai ne tādēļ viņš kļuva par detektīvu? Lai viņam nebūtu padoto un arī priekšnieku pēc iespējas mazāk? Harijs iekodās cigaretes filtrā.

Gaitenī pie kafijas automāta atskanēja balsis. Viena varbūt piederēja Vāleram. Tad pēkšņi smiekli. Varbūt jaunā biroja meiča. Viņš vēl juta nāsīs tās parfīmu.

Sūdi, noteica Harijs. Sū-di. Šīs divas zilbes lika cigaretei starp zobiem divreiz salēkties.

Kamēr Harijs bija iegrimis pārdomās, Mollers aizvēra acis. Tagad viņš tās mazliet pavēra. Vai varu uzskatīt to par piekrišanu?

Harijs piecēlās un, neteicis ne vārda, izgāja no kabineta.

8. Maksas ceļa barjera pie Alnabru, 1999gada 1. novembris

Pelēkais putns pazibēja Harija redzeslokā un atkal pazuda. Viņš stingrāk uzspieda pirkstu uz 38. kalibra Smith &amp; Wesson mēlītes, pāri tēmēkļa malai raudzīdamies uz nekustīgo muguru aiz stikla. Vakar televīzijā kaut ko stāstīja, kāpēc laiks velkas lēni.

Uzpīpini, Ellena! Nospied to sasodīto pogu! Viņš taču noteikti ir slepenā dienesta aģents.

Laiks velkas lēni kā Ziemassvētku vakarā pirms Ziemassvētku vecīša atnākšanas.

Pirmais motocikls jau sasniedzis kases būdiņu, un sarkanrīklīte joprojām kā melns punktiņš vīdēja tālumā. Laiks vilkās kā elektriskajā krēslā pirms strāvas ieslēgšanas…

Harijs nospieda gaili. Vienu, divas, trīs reizes.

Un tad laiks sāka mežonīgi joņot. Krāsainais stikls kļuva balts, uz asfalta izsprāga lausku krusa, un viņš pamanīja būdiņā roku slīdam lejup, tad nošalca dārgu amerikāņu auto riepas un atkal attālinājās.

Viņš raudzījās uz kases būdu. Motociklu saceltā vēja uzsviestas, gaisā vēl virpuļoja dažas dzeltenas lapas, tad nokrita netīrajā ceļmalas zālē. Viņš raudzījās uz kases būdu. Atkal iestājies klusums, un uz mirkli vienīgā doma viņš stāv pie parastas ceļu maksas barjeras Norvēģijā, parastā Norvēģijas rudens dienā, līdzās parastam Esso benzīntankam. vēsais gaiss pat smaržoja kā parastā rudens rītā pēc trūdošām lapām un izplūdes gāzēm. Viņš pat iedomājās varbūt tas nemaz nav noticis.

Viņš joprojām neatraujoties lūkojās uz būdiņu, kad izmisīgs Volvo signāltaures brēciens pāršķēla dienu uz pusēm kā zobena cirtiens.

II Daļa Genesis

..

9. 1942

Signālraķetes apgaismoja pelēkās naksnīgās debesis kā netīru brezenta gabalu, kas pārklāts drūmajam, tukšajam klajumam, kas pletās visapkārt. Varbūt krievi sākuši uzbrukumu, bet varbūt tā bija tikai maldināšana to nekad nevar skaidri zināt, līdz viss ir beidzies. Gudbrands gulēja tranšejas malā, pavilcis apakšā abas kājas, satvēris šauteni abās rokās un ieklausīdamies tālajā dobjajā dunoņā, signālraķetēm nodziestot. Viņš zināja, ka uz raķetēm nedrīkst skatīties. Tā var apžilbt un nepamanīt krievu snaiperus iznirstam no sniega neitrālajā zonā. Taču viņš tos nevarēja saskatīt tik un tā, nebija redzējis nevienu pašu. Tikai šāvis pēc pavēles. Tāpat kā tagad.

Tur viņš ir!

Tas bija Daniels Gudesons, vienīgais pilsētnieks viņu vienībā. Pārējie nākuši no ciematiem, kuru nosaukumi beidzās ar -dāle. Dažas no šīm ielejām bija plašas, bet dažas dziļas, tumšas un vientuļas kā Gudbranda dzimtā puse. Bet Daniels bija pavisam citāds. Daniels ar lepno, augsto pieri, mirdzoši zilajām acīm un baltzobu smaidu. Viņš bija kā izkāpis no jauniesaucamo vervēšanas plakāta. Viņš nāca no plašākiem apvāršņiem.

Uz pulksten diviem, pa kreisi no krūmiem, paziņoja Daniels.

Krūmiem? Kādi vēl krūmi šajā tuksnesīgajā ainavā? Bet laikam bija gan, jo pārējie šāva. Blīkš, blāks, švirks! Katra piektā lode uzliesmoja kā parabola, kā jāņtārpiņš. Trasējošās lodes. Šāviņš aizlidoja tumsā, bet tad pēkšņi it kā nogura, tā ātrums palēninājās un tas nokrita pusceļā. Vismaz tā izskatījās. Gudbrands neticēja, ka tik lēna lode var kādu nogalināt.

Viņš bēg prom! iekliedzās kāda balss, pilna rūgtuma un naida. Tas bija Sindre Fauke. Viņa seja gandrīz saplūda ar maskēšanās tērpu, un mazās, tuvu novietotās acis vērīgi raudzījās tumsā. Viņš bija nācis no nomaļas zemnieku sētas Gudbrandsdalenas reģionā, varbūt no kādas šauras kalnu aizas, kur nekad neiespīd saule, ja jau viņš ir tik bāls. Gud-brands nezināja, kāpēc Sindre pieteicies kā brīvprātīgais Austrumu frontē, bet bija dzirdējis, ka viņa vecāki un abi brāļi iestājušies fašistiskajā partijā Nasjonal Samling un staigāja apkārt ar lenti ap roku, ziņodami par ciema ļaudīm, kurus turēja aizdomās par partizānu darbību. Daniels teica, ka pienāks brīdis, kad visi ziņu pienesēji un tie, kuri izmanto karu iedzīvošanās nolūkos, saņems bargu sodu.

Neaizbēgs! klusi norūca Daniels, piespiedis zodu pie šautenes. Neviens boļševiku maita neaizmuks.

Viņš zina, ka esam viņu pamanījuši, satraucās Sindre.

Tagad paslēpsies tajā ieplakā.

Nekā nebija, atbildēja Daniels un nomērķēja.

Gudbrands raudzījās bāli pelēkajā tumsā. Balts sniegs,

balti maskēšanās tērpi, balta uguns. Debesis atkal izgaismojās. Juceklīgas ēnas pārslīdēja pār sērsnu. Gudbrands atkal paraudzījās augšup. Pie apvāršņa šaudījās dzelteni un sarkani zibšņi, tiem sekoja vairāki tāli dārdieni. Tas viss šķita tik neīsts kā kino, tikai valdīja trīsdesmit grādu sals un blakus nebija neviena, kam aplikt roku ap pleciem. Varbūt šoreiz tiešām uzbrukums?

Nokavēji, Gudeson. Viņš jau ir projām. Sindre nospļāvās sniegā.

Nekā nebija, Daniels atbildēja vēl klusāk un atkal nomērķēja, pēc tam vēlreiz. Viņa elpa aukstajā gaisā gandrīz vairs nebija redzama.

Tad atskanēja spalgs, griezīgs svilpiens, brīdinošs kliedziens, un Gudbrands iegāzās tranšejas apledojušajā dibenā, ar abām rokām saķēris galvu. Zeme nodrebēja. Pār viņiem nobira brūnu sasalušas zemes kukuržņu krusa. Viens atsitās pret Gudbranda ķiveri, un viņš vēroja, kā tā noslīd viņa priekšā. Viņš nogaidīja, līdz zemes pikas bija beigušas krist, tad atkal uzlika ķiveri galvā. Bija iestājies klusums, un viņa seju klāja smalku sniegpārslu kārtiņa. Mēdz teikt, ka savu šāviņu nedzird, bet Gudbrands bija pieredzējis pietiekami daudz svelpjošu šāviņu uzbrukumu, lai tam neticētu. Signālraķete izgaismoja tranšeju, un viņš ieraudzīja biedru bālās sejas un ēnas, kad viņi steidzās šurp, galvas zemu noliekuši un turēdamies tranšejas sānos, kamēr gaisma pamazām apdzisa. Bet kur Daniels? Daniels!

Daniel!

Novācu šo! paziņoja Daniels, joprojām gulēdams uz tranšejas malas. Gudbrands nespēja noticēt savām ausīm.

Ko tu teici?

Daniels ieslīdēja tranšejā un nopurināja sniegu un zemi. Viņa sejā dižojās plats smaids.

Neviens krievu cūka šonakt mūsu sardzes laikā nešaudīsies. Tormods ir atriebts. Viņš iespieda zābaku papēžus tranšejas sienā, lai nepaslīdētu uz ledus.

Nemuldi! iebilda Sindre. Tu netrāpīji tam kuņas dēlam. Es redzēju, kā tas krievs paslēpjas ieplakā.

Viņa mazās ačteles šaudījās no viena kareivja pie cita, it kā lai pārliecinātos, vai kāds noticējis Daniela platībai.

Pareizi, piekrita Daniels. Bet pēc divām stundām jau būs gaišs, un viņš zina, ka līdz tam laikam viņam jāpazūd.

Tieši tā, un tāpēc arī viņš mazliet pārsteidzās, aši piebilda Gudbrands. Atkal izlīda otrā pusē, vai ne, Daniel?

Pārsteidzās vai nepārsteidzās, pasmaidīja Daniels, -es viņu tik un tā būtu novācis.

Sindre nošņācās. Piever savu lielo muti, Gudeson.

Daniels paraustīja plecus, pārbaudīja šautenes aptveri un ieslēdza drošinātāju. Tad pagriezās, uzmeta šauteni plecā, atspērās pret sasalušo tranšejas sienu un uzrāpās uz malas.

Gudbrand, iedod savu lāpstu!

Daniels paņēma lāpstu un izslējās visā augumā. Baltais maskēšanās tērps izcēlās pret melnajām debesīm, un signālraķešu gaisma apspīdēja viņa galvu kā oreols.

Viņš izskatās pēc eņģeļa, nodomāja gudbrands.

Ko ellē tu dari, vecīt? iesaucās viņu nodaļas komandieris Edvards Moskens. Šis mierīgais kareivis no Mjondo-las reti pacēla balsi uz vienības veterāniem Dānieļu, Sin-dri un Gudbrandu. Par kļūdām parasti tika strostēti jauniņie. Šie brāzieni vēlāk daudziem no tiem izglāba dzīvību. Tagad Edvards Moskens raudzījās augšup uz Dānieļu ar savu vienīgo, plati atvērto aci, kuru viņš nekad neaizvēra. Pat miegā ne. Gudbrands pats to bija redzējis.

Gudeson, paslēpies! pavēlēja nodaļas komandieris.

Bet Daniels tikai pasmaidīja un tūdaļ pazuda, tikai uz īsu

mirkli atstājot gaisā elpas garaiņus. Tad signālraķetes pie apvāršņa nodzisa un viss satumsa.

Gudeson! kliedza Edvards, kāpdams ārā no tranšejas. Atjēdzies, velns parāvis!

Vai tu viņu redzi? jautāja Gudbrands.

Pazudis.

Kāda velna pēc viņam vajadzēja to lāpstu? brīnījās Sin-dre, raudzīdamies uz Gudbrandu.

Nezinu. Gudbrandam nepatika Sindres mežonīgais skatiens. Tas viņam atgādināja kādu citu lauku puisi, kurš arī dienēja šeit. Viņš galu galā sajuka prātā, kādā naktī pirms došanās sardzē iečurāja zābakos un vēlāk bija jāamputē visi kāju pirksti. Toties tagad viņš jau atgriezies mājās Norvēģijā, tā ka varbūt nemaz tik jucis nebija. Lai kā arī būtu viņam bija tāds pats mežonīgs skatiens.

Varbūt šis aizgāja pastaigāties neitrālajā zonā, ieminējās Gudbrands.

Es zinu, kas ir dzeloņstiepļu otrā pusē. Tikai nesaprotu, ko viņš tur meklē.

Varbūt šāviņš trāpīja viņam pa galvu, minēja Hallgrims Deils. Un šis nojūdzās.

Hallgrims nodaļā bija visjaunākais tikai astoņpadsmit gadu. Grūti saprotams, kāpēc viņš pieteicies. Laikam piedzīvojumu dēļ, nodomāja Gudbrands. Deils apgalvoja, ka apbrīnojot Hitleru, taču neko nejēdza no politikas.

Ja tas krievs vēl ir dzīvs, viņš nošaus Gudesonu, pirms tas būs ticis piecdesmit metrus no šejienes, ieminējās Ed-vards Moskens.

Daniels viņu novāca, nočukstēja Gudbrands.

Tādā gadījumā Gudesonu nošaus kāds cits no viņiem,

pareģoja Edvards, iebāzdams roku maskēšanās tērpa jakā un izvilkdams no krūšu kabatas tievu cigareti. Šonakt viņi tur čum un mudž.

Ar plaukstu aizsedzis sērkociņu, viņš pikti novilka to gar vienkāršās kārbiņas sānu. Sērs aizdegās pēc otrā mēģinājuma, un Edvards aizsmēķēja cigareti, vienreiz ievilka dūmu, tad pasniedza to pārējiem, neteikdams ne vārda. Katrs no puišiem lēni ievilka dūmu un pasniedza blakus stāvošajam. Visi klusēja, katrs šķita iegrimis savās domās. Taču Gudbrands zināja, ka visi tāpat kā viņš uzmanīgi ieklausās.

Pagāja desmit minūtes, bet nebija ne skaņas.

Runā, ka lidmašīnas gatavojas bombardēt Ladogas ezeru, ieminējās Hallgrims Deils.

Visi bija dzirdējuši baumas, ka krievi bēgot no Ļeņingra-das pāri aizsalušajam ezeram. Taču vēl ļaunāk bija tas, ka pa ledu ģenerālis Cjukovs varēja piegādāt aplenktajai pilsētai pārtiku.

Visi domā, ka viņi tur ielās ģībst no bada, Deils noteica, norādīdams uz austrumiem.

Taču Gudbrands šādas runas dzirdēja visu laiku kopš nokļūšanas šeit gandrīz pirms gada, un tomēr krievi neatlaidās un šāva uz katru, kurš pabāza galvu no tranšejas. Pagājušajā ziemā krievu dezertieri, vairs nespēdami izturēt, siltuma un pārtikas dēļ bija ar mieru pāriet pretinieka pusē, tāpēc ar paceltām rokām atnāca uz ierakumiem. Bet tagad dezertieru kļuva arvien mazāk, un divi kareivji ar iekritušām acīm, kurus Gudbrands pagājušajā nedēļā redzēja ierodamies, bija bezgala pārsteigti, redzot, ka norvēģi ir tikpat izģinduši kā viņi.

Divdesmit minūtes. Viņš vairs neatgriezīsies, pareģoja Sindre. Ar viņu ir cauri. Pagalam.

Aizveries! Gudbrands paspēra soli tuvāk Sindrem, kurš uzreiz piecēlās. Lai gan Sindre bija krietnu galvas tiesu garāks, viņam acīmredzami trūka dūšas kauties. Droši vien viņš atcerējās krievu, kuru Gudbrands pirms dažiem mēnešiem nogalināja. Kas to būtu domājis, ka jaukais, miermīlīgais Gudbrands spējīgs uz tādu zvēriskumu? Krievs bija nemanīts ielavījies viņu ierakumos starp diviem sargposteņiem un apkāvis visus divos tuvākajos bunkuros gulošos kareivjus vienā holandiešus, otrā austrāliešus, tad devies uz nākamo pie norvēģiem. Viņus izglāba utis.

Utis bija visur, bet jo īpaši siltākajās vietiņās padusēs, aiz jostas, cirkšņos un ap potītēm. Gudbrands, kurš gulēja vistuvāk durvīm, nespēja aizmigt, mocīdamies ar tā saucamajiem utu pušumiem uz kājām. Sīkas monētas lieluma jēlumi, kuru malas apsēduši asinskārie kukaiņi. Gudbrands bija izvilcis durkli veltīgā cerībā nokasīt mūdžus, bet tad durvīs parādījās krievs ar ieroci šaušanas gatavībā. Gudbrands redzēja tikai viņa siluetu, bet pēc paceltās Mosin-Nagant šautenes uzreiz pazina ienaidnieku. ar to pašu neaso durkli Gudbrands tik prasmīgi pārgrieza krieva rīkli, ka tas, vēlāk iznests ārā sniegā, bija jau pilnīgi noasiņojis.

Nomierinieties, puiši, pavēlēja Edvards, paraujot Gud-brandu sāņus. Labāk aizej mazliet pagulēt, Gudbrand. Tevi nomainīja jau pirms stundas.

Es iešu viņu meklēt, paziņoja Gudbrands.

Neiesi vis, iebilda Edvards.

Iešu gan, es…

Tā ir pavēle! Edvards viņu sapurināja aiz pleca. Gudbrands mēģināja izrauties, bet nodaļas komandiera tvēriens bija stingrs.

Gudbrands ierunājās skaļāk, balsij izmisumā ietrīcoties:

Varbūt viņš ir ievainots! Varbūt ieķēries dzeloņstieplēs!

Edvards paplikšķināja viņam pa plecu. Drīz būs gaišs,

viņš teica. Tad varēsim noskaidrot, kas noticis.

Gudbrands aši pameta skatienu uz pārējiem, kuri bija klusēdami noraudzījušies notiekošajā. Tie sāka mīņāties sniegā un apmainīties ar klusām piezīmēm. Viņš redzēja, kā Edvards pieiet pie Hallgrima Deila un kaut ko iečukst tam ausī. To dzirdējis, Deils pagriezās un uzmeta Gudbrandam niknu skatienu. Gudbrands lieliski saprata, ko tas nozīmē. Komandieris pavēlēja viņu pieskatīt. Jau pirms kāda laika bija paklīdušas baumas, ka viņš un Daniels ir kas vairāk nekā tikai labi draugi. Un viņiem nevar uzticēties. Moskens bija skaidri noprasījis, vai viņi gatavojas abi kopā dezertēt. Protams, viņi to noliedza, taču tagad Moskens varbūt iedomājās, ka Daniels izmantojis izdevību aizmukt. Un Gudbrands, izlikdamies, ka iet meklēt biedru, saskaņā ar iepriekšēju norunu pievienosies tam. Gudbrandam tas šķita smieklīgi. Tiesa gan, sapņot par visiem krievu skaļruņos solītajiem jaukumiem siltumu, pārtiku un sievietēm bija patīkami, bet kurš gan tam ticēs?

Vai saderēsim šis atgriezīsies vai ne? Tas bija Sindre. Trīs pārtikas devas. Ko teiksiet?

Gudbrands nolaida rokas gar sāniem un sataustīja durkli, kas karājās pie jostas zem maskēšanās tērpa jakas.

Nicht schiessen, bitte'.2

Gudbrands apcirtās apkārt un tieši virs galvas ieraudzīja smaidīgu sārtu seju zem krievu formas cepures. Tad kareivis pārmetās pār tranšejas malu un viegli kā īsts sportists piezemējās uz ledus.

Daniel! iesaucās Gudbrands.

Da da da datni iedziedājās daniels, noņemot krievu cepuri. Dobnj vyecher\i0

Kareivji izbrīnā raudzījās viņā kā spokā.

Klau, Edvard, uzsauca Daniels. Pasaki mūsu holandiešu draugiem, lai nocietinās labāk. Viņiem starp sargposteņiem ir vismaz piecdesmit metru atstarpes.

Edvards klusēja, tikpat pārsteigts kā pārējie.

Daniel, vai tu apraki to krievu? Gudbranda seja satraukumā kvēloja.

Apraku? pārjautāja Daniels. Es viņam pat noskaitīju Tēvreizi un nodziedāju dziesmu. Vai jūs kurli esat, vai? Otrā pusē gan visi noteikti dzirdēja.

Tad viņš atkal uzlēca uz tranšejas malas, apsēdās, pacēlis rokas, un iedziedājās dobjā, samtainā balsī: Dievs Kungs ir mūsu stiprā pils…

Kareivji uzgavilēja, un Gudbrands smējās, līdz asaras saskrēja acīs.

Daniel, velns tāds! iesaucās Deils.

Nekāds Daniels, sauc mani… Daniels noņēma krievu cepuri un izlasīja uz oderes uzrakstīto vārdu. Ūrija. Šis pat rakstīt prata. Tomēr boļševiks paliek boļševiks.

Viņš ielēca tranšejā un paraudzījās apkārt. Cerams, ka nevienam nav iebildumu pret šādu ebreju vārdu?

Uz mirkli iestājās pilnīgs klusums, kam sekoja skaļu smieklu vētra. Tad tuvāk stāvošie piegāja uzsist viņam pa muguru.

10. Ļeitingrada, 1942. gada 31. decembris

Ložmetēja postenī bija auksts. Gudbrands bija savilcis mugurā visas savas drēbes. Tomēr zobi joprojām klabēja un viņš vairs nejuta roku un kāju pirkstus. Visļaunāk bija kājām. Viņš bija satinis ap tām vēl vairāk lupatu, taču tās neko daudz nelīdzēja.

Viņš raudzījās tumsā. Šovakar no "Ivaniem" nekas nebija dzirdams. Varbūt šie sagaida Jauno gadu. Varbūt ēd kaut ko garšīgu. Jēra sautējumu. Jēra ribiņas. Gudbrands, protams, zināja, ka krieviem nav gaļas, tomēr nespēja nedomāt par ēdienu. Viņi paši nebija dabūjuši gandrīz neko labāku par dienišķo lēcu zupu un maizi. Maizi klāja zaļgans pelējums, bet viņi bija pie tā pieraduši. Un, tā kā maize bija kļuvusi pārāk drupana un ķepīga, to iemeta zupā jau vārīšanas laikā.

Vismaz Ziemassvētku vakarā dabūjām desu, Gudbrands ieminējās.

Kuš! Daniels viņu apsauca.

Daniel, šovakar tur ārā neviena nav. Šie visi sēž pie galda un mielojas ar brieža gaļas medaljoniem. Ar biezu, gaiši brūnu medījuma mērci un mellenēm. Un dzeltenajiem kartupeļiem.

Beidz vienreiz runāt par ēšanu! Apklusti un skaties uzmanīgāk!

Daniel, es neko neredzu. Itin neko.

Viņi sakņupuši sasēdās tuvāk. Danielam galvā bija krievu cepure. Tērauda ķivere ar Waffen SS emblēmu bija nolikta blakus. gudbrands zināja, kāpēc tā. Ķivere īsti labi nepiegulēja pie galvas, aiz tās apmales iekļuva ledainais sniegs un stindzinoši griezīgi svilpa ausīs, kas bija īpaši mokoši, atrodoties sargpostenī.

Kas vainas tavām acīm? jautāja Daniels.

Nekas. Es tikai tumsā slikti redzu.

Un tas ir viss?

Un vēl esmu mazliet daltoniķis.

Mazliet daltoniķis?

Zaļā un sarkanā krāsa. Es tās nespēju atšķirt. Man tās izskatās vienādas. Piemēram, bērnībā es nevarēju atrast ogas, kad gājām lasīt dzērvenes svētdienas cepetim…

Tikai ne par ēdienu, es taču teicu!

Viņi apklusa. Tālumā ietarkšķējās automāts. Termometrs rādīja mīnus divdesmit piecus grādus. Pagājušajā ziemā vairākas naktis pēc kārtas bija mīnus četrdesmit pieci. Gudbrands mierināja sevi ar domu, ka tādā salā utis mazāk kož. To kņudināšana sāksies tikai pēc dežūras, kad viņš savā guļvietā palīdīs zem vilnas segas. Tomēr tie draņķa mūdži pacieta aukstumu labāk nekā viņš pats. Reiz viņš veica eksperimentu atstāja savu apakškreklu uz trim dienām sniegā, nežēlīgajā salā. Kad viņš atkal ienesa kreklu bunkurā, tas bija pārvērties ledus gabalā. Taču, tam atkūstot pie krāsniņas, ņudzošo asinssūcēju bari atkal atdzīvojās un viņš riebuma uzplūdos iesvieda veļas gabalu ugunī.

Daniels noklepojās.

Kā tad jūs mielojāties ar svētdienas cepeti?

Gudbrandam divreiz nebija jāsaka.

Vispirms tēvs sagrieza cepeti svinīgi kā priesteris, bet mēs, puikas, sēdējām pavisam rāmi un vērojām. Tad mamma uzlika divas šķēles katram uz šķīvja un pārlēja ar mērci, bet tā bija tik bieza, ka bija kārtīgi jāsamaisa, lai nesacietē. Un vēl bija vesela bļoda svaigu, kraukšķīgu rožkāpostu. Da-niel, uzliec ķiveri. Ja nu tev pa cepuri trāpa šrapnelis?

Iedomājies, ka man pa cepuri trāpa šķemba. Turpini!

Gudbrands aizvēra acis un viņa lūpās parādījās viegls

smaids.

Saldajā mums bija žāvētu plūmju kompots. Vai brūnie kēksiņi. Tikai īpašos gadījumos. Māte bija atvedusi šo tradīciju no Bruklinas.

Daniels nospļāvās sniegā. Ziemā sardze ilga stundu, bet Sindre Fauke un Hallgrims Deils bija nolikušies gultās ar augstu temperatūru, un nodaļas komandieris Edvards Mos-kens pieņēmis lēmumu pagarināt dežūras līdz divām stundām, līdz nodaļa atkal būs pilnā sastāvā.

Daniels uzlika roku Gudbrandam uz pleca.

Tu ilgojies pēc viņas, vai ne? Pēc mammas?

Gudbrands iesmējās, nospļāvās sniegā turpat, kur Daniels, un paraudzījās debesīs uz sasalušajām zvaigznēm. Sniegā nošvīkstēja soļi, un Daniels pacēla galvu.

Lapsa, viņš paziņoja.

Kaut kas neticams, bet pat šeit, kur katrs kvadrātmetrs bija sabombardēts un mīnas tuvāk cita citai nekā bruģakmeņi Kārļa Johana ielā, vēl sastopami savvaļas dzīvnieki. Ne pārāk daudz, tomēr zaķus un lapsas bija redzējuši visi. Un ērmīgo sesku. Protams, viņi centās nomedīt katru pamanīto zvēru. Pusdienām noderēs viss. Bet, kad viens no vāciešiem tika nošauts, ķerot zaķi, priekšniecība sāka apgalvot, ka krievi tīši izlaižot zaķus ierakumu priekšā, lai izvilinātu pretiniekus neitrālajā zonā. It kā krievi labprātīgi atdotu zaķi!

Gudbrands ar pirkstu aptaustīja sasprēgājušās lūpas un ieskatījās pulkstenī. Līdz sardzes beigām atlikusi stunda. Viņam bija aizdomas, ka Sindre bāž sev dibenā tabaku, lai celtos temperatūra. Viņš izskatījās pēc tāda tipa.

Kāpēc jūs atgriezāties no ASV? jautāja Daniels.

Volstrītas krīze. Tēvs zaudēja darbu kuģu būvētavā.

Redzi nu, secināja Daniels. Tāds ir kapitālisms. Vienkāršie ļautiņi vergo, bet naudasmaisi kļūst arvien bagātāki un bagātāki gan uzplaukuma, gan krīzes laikā.

Tā nu tas ir.

Tā bija līdz šim, bet tagad viss mainīsies. Kad būsim uzvarējuši karā, Hitlers sagādās saviem ļaudīm kādu pārsteigumu. Un tavam tēvam vairs nebūs jāraizējas par bezdarbu. Tev vajadzētu iestāties Nasjonal Samling.

Vai tiešām tu tici tam visam?

Tu ne?

Gudbrandam nepatika iebilst Danielam, tāpēc viņš atbildes vietā tikai paraustīja plecus. Tomēr Daniels atkārtoja jautājumu.

Protams, es tam ticu, Gudbrands atbildēja. Bet visvairāk es domāju par Norvēģiju. Par to, lai mūsu valstī neienāk boļševiki. Ja tas notiks, mums būs atkal jābēg uz Ameriku.

Uz kapitālistisku valsti? Daniela balss bija kļuvusi mazliet skarbāka. Kur demokrātija ir bagāto rokās, nejaušības un pērkamu vadoņu varā?

Tomēr labāk par komunismu.

Demokrātijas ir jau savu laiku nokalpojušas. Gudbrand, paskaties uz Eiropu. Anglijā un Francijā jau ilgi pirms kara bija iestājies pilnīgs sabrukums bezdarbs, ekspluatācija. Tikai divi cilvēki ir pietiekami stipri, lai apturētu Eiropas kritienu haosā Hitlers un Staļins. Izvēle ir mūsu ziņā. Kaimiņu tauta vai barbari. Pie mums gandrīz neviens nesaprot, kāda veiksme ir tas, ka pirmie atnāca vācieši, nevis Staļina rīkļurāvēji.

Gudbrands pamāja ar galvu. Svarīgs bija ne tikai tas, ko Daniels teica, bet arī kā viņš to pateica. Ar tādu pārliecību.

Pēkšņi sacēlās īsts elles tracis debesis uzliesmoja signālraķetes, zeme nodrebēja un dzelteniem sprādzieniem sekoja brūnas zemes un sniega krusa šāviņu trāpījumu vietās.

Gudbrands nokrita tranšejas dibenā, ar abām rokām aizsedzis galvu, bet apšaude beidzās tikpat pēkšņi kā sākusies. Viņš pacēla skatienu un redzēja, ka Daniels, atgriezies posteni pie ložmetēja, kratās smieklos.

Kas tev lēcies? Gudbrands uzbļāva. Iedarbini sirēnu! Sauc visus šurp!

Taču Daniels nepievērsa viņam uzmanību. Dārgais vecais draugs! viņš iesaucās ar smieklu asarām acīs. Laimīgu Jauno gadu!

Daniels norādīja uz savu rokaspulksteni, un tad beidzot arī Gudbrands attapās. Daniels acīmredzot gaidījis krievu Jaungada salūtu, jo sāka rakņāties sniega valnī, kas bija uzcelts, lai paslēptu ložmetēju.

Brendijs! viņš iesaucās, lepni paceļot gaisā pudeli, kurā bija neliels daudzums brūna šķidruma. Es to taupīju vairāk nekā trīs mēnešus. Cienājies!

Gudbrands, pieslējies ceļos, uzsmaidīja Danielam.

Tu pirmais! viņš uzsauca.

Tiešām?

Protams, vecīt. Tu taču to sataupīji. Tikai neizdzer visu!

Daniels uzsita no sāniem pa pudeles korķi, lai tas izlēktu

ārā, un pacēla pudeli.

Par Ļeņingradu! Pavasarī mēs uzsauksim tostu Ziemas pilī, viņš paziņoja, noņemot krievu cepuri. Bet vasarā jau būsim mājās, dzimtajā Norvēģijā, kur mūs sagaidīs kā varoņus.

Viņš pielika pudeli pie lūpām un atgāza galvu. Brūnais šķidrums viļņojās un skalojās pudeles kakliņā. Tas iemirdzējās, kad stikls uztvēra dziestošo raķešu gaismu, un Gudbrands pēc tam gadiem ilgi gudroja, vai tieši to arī pamanīja krievu snaiperis pudeles zibsni. Nākamajā mirklī Gudbrands izdzirdēja spalgu paukšķi un pudele Daniela rokās sašķīda. Gaisā uzlidoja stikla lausku un brendija šļakatu virpulis, Gudbrands aizvēra acis. Viņš juta, ka seja ir slapja, šķidrums plūst pār vaigiem, un nedomādams izbāza mēli, lai uztvertu pāris pilienu. Tas bija gandrīz bezgaršīgs, tikai alkohols, vēl kaut kas saldens un metālisks. Šķidrums bija biezs, laikam no aukstuma, nosprieda Gudbrands, atvērdams acis. Daniels no tranšejas nebija redzams. Laikam paslēpies aiz ložmetēja, kad sapratis, ka ir pamanīts, nodomāja Gudbrands, tomēr viņš juta, kā sirds sāk šausmās dauzīties.

Daniel!

Klusums.

Daniel?

Gudbrands piecēlās kājās un izrāpās no tranšejas. Daniels gulēja uz muguras ar patronjostu zem galvas un krievu cepuri uz sejas. Sniegs bija izraibināts ar brendiju un asinīm. Gudbrands noņēma no sejas cepuri. Daniels ar neko neredzošu skatienu vērās debesīs. Pieres vidū rēgojās liels melns atbaidošs caurums. Gudbrandam uznāca nelabums, joprojām jūtot mutē saldeno metālisko garšu.

Daniel!

Šis vārds izlauzās no apkaltušajām lūpām kā tikko dzirdams čuksts. Gudbrands nodomāja, ka Daniels izskatās pēc maza zēna, kurš gribējis zīmēt sniegā eņģeļus, bet noguris un aizmidzis. Iešņukstējies viņš metās pie sirēnas un parāva rokturi. Kad signālraķetes cita pēc citas nodzisa, pret debesīm pacēlās sirēnas griezīgais kauciens.

Tā nedrīkstēja notikt. Tas bija viss, ko Gudbrands spēja pateikt.

Aūūūūūū ŪŪŪŪŪŪŪ

Edvards un pārējie bija iznākuši ārā un stāvēja viņam aiz muguras. Kāds izkliedza Gudbranda vārdu, bet viņš neko nedzirdēja. Tikai grieza un grieza rokturi. Beidzot Edvards pienāca un satvēra rokturi. Gudbrands to atlaida, bet nepagriezās, palika nekustīgi stāvam un raugāmies uz tranšeju un debesīm, kamēr asaras uz viņa vaigiem sasala. Sirēnas gaudas apklusa.

Tā nedrīkstēja notikt, viņš čukstēja.

11. Ļeņingrada, 1943. gada 1. janvāris

Kad Dānieļu nesa projām, viņam acu un mutes kaktiņos jau bija sakrājušies ledus kristāliņi. Parasti līķus mēdza atstāt, līdz tie sastinga, lai būtu vieglāk nest, taču Daniels gulēja ceļā ložmetējam. Tāpēc divi vīri aizvilka viņu uz galvenās tranšejas atzarojumu, kur noguldīja uz divām malkai paredzētām munīcijas kastēm. Hallgrims Deils bija aptinis Daniela galvu ar maisa auduma gabalu, lai paslēptu baismīgo pēcnāves grimasi. Edvards bija paziņojis masu apbedījumu vienībai Ziemeļu sektorā un pastāstījis, kur atrodas kritušais. Tie apsolīja naktī atsūtīt divus nesējus. Tad Moskens pavēlēja Sindrem rāpties ārā no slimības gultas un nodežu-rēt atlikušo laiku kopā ar Gudbrandu. Vispirms viņiem bija jāiztīra nošķaidītais ložmetējs.

Ķelne esot sabombardēta lupatās, teica Sindre.

Viņi bija nogūlušies blakus uz tranšejas malas, šaurajā ieplakā, no kurienes varēja redzēt neitrālo joslu. Gudbrandam nepatika atrasties tik tuvu Sindrem.

Un Staļingrada jau ir pagalam.

Gudbrands nejuta aukstumu šķita, ka galva un ķermenis ir piebāzti ar vati un nekas viņu vairs neuztrauca. Viņš juta tikai ledaini svilinošo metāla pieskārienu ādai un sastingušos, nepaklausīgos pirkstus. Viņš mēģināja vēlreiz. Laide un mēlītes mehānisms jau gulēja sniegā uz vilnas segas, bet pēdējās daļas atvienot bija grūtāk. Zenheimā viņus mācīja izjaukt un salikt ložmetēju ar aizsietām acīm. Zenheimā jaukajā, siltajā Vācijas Elzasā. Pavisam citādi ir, ja jūt, ko pirksti dara.

Vai nedzirdēji? Sindre nerimās. Krievi mūs novāks. Tāpat kā Gudesonu.

Gudbrands atcerējās vācu vērmahta kapteini, kurš bija bezgala uzjautrināts uzzinot, ka Sindre ir nācis no lauku sētas netālu no miestiņa ar nosaukumu Totena.

Toten. Wie im Totenreich?3 smējās kapteinis.

Skrūve atkal izspruka no rokām.

Velns! Gudbranda balss drebēja. Viss aizķepis ar asinīm.

Viņš pielika pie skrūves mazo ieroču eļļas tūbiņu un saspieda to. Dzeltenīgais šķidrums aukstumā bija sabiezējis. Viņš zināja, ka eļļa šķīdina asinis. Bija pat pilinājis ieroču eļļu iekaisušajā ausī.

Sindre pasniedzās un pagrozīja rokā kādu patronu.

Jēziņ! viņš izdvesa. Pacēla galvu un plati pasmaidīja, atsedzot brūniem traipiem izraibinātos zobus. Viņa bālā, neskūtā seja tik tuvu, ka Gudbrands varēja sajust sasmakušo elpu, kāda bija viņiem visiem pēc ierakumos pavadītā laika. Sindre pacēla pirkstu.

Kas to būtu domājis, ka Danielam bija tik daudz smadzeņu, ko?

Gudbrands novērsās.

Sindre nopētīja pirksta galu. Bet viņš neprata tās likt lietā. Citādi nebūtu toreiz atgriezies no neitrālās joslas. Esmu dzirdējis, kā jūs abi gatavojāties pārbēgt otrā pusē. Jūs gan bijāt… dikti labi draugi, vai ne?

Gudbrands uzreiz to nesadzirdēja, vārdi šķita skanam no tālienes. Taču tad viņu sasniedza to atbalss, un asinis uzbangoja.

Vācieši neļaus mums atkāpties, turpināja Sindre. Mēs visi te nosprāgsim, visi līdz pēdējam, saproti? Tev vajadzēja laisties lapās. Runā, ka boļševiki neesot tik brutāli kā Hitlers pret tādiem kā tu un Daniels. Tādiem īpašiem draugiem.

Gudbrands neatbildēja. Viņš juta karstumu ieplūstam pirkstu galos.

Mēs gatavojāmies šonakt šmaukt projām, paziņoja Sindre. Es un Hallgrims Deils. Kamēr nav par vēlu.

Viņš pagriezās sniegā un paraudzījās uz Gudbrandu.

Nerādi tik satriektu ģīmi, Johansen, viņš iesmējās. -Kā tu domā, kāpēc tad mēs izlikāmies slimi?

Gudbrands sasprindzināja kāju pirkstus. Tagad viņš tos juta. Tie bija patīkami silti. Un vēl kaut kas šķita citādi.

Vai gribi mums pievienoties, Johansen? jautāja Sindre.

Utis! Viņam bija silti, bet utu rosīšanos nemanīja. Pat vēja svilpoņa ķiverē apklususi.

Tātad tu izplati baumas, viņš secināja.

Kādas baumas?

Mēs ar Dānieļu runājām par došanos uz Ameriku, nevis pārbēgšanu pie krieviem. Un nevis tagad, bet pēc kara.

Sindre paraustīja plecus, ieskatījās pulkstenī un pieslējās ceļos.

Ja mēģināsi, es tevi nošaušu, brīdināja Gudbrands.

Ar ko? noprasīja Sindre, norādot uz izjauktā ieroča detaļām. Viņu šautenes bija bunkurā, un viņi abi zināja, ka Gudbrands nepaspēs aizskriet turp un atpakaļ, pirms Sindre būs pazudis.

Paliec tepat un nosprāgsti, ja gribi, Johansen. Nodod sveicienus Deilam un saki, lai seko man.

Gudbrands pasniedzās zem formastērpa un sameklēja durkli. Matētais tērauda asmens iespīdējās mēnessgaismā. Sindre papurināja galvu.

Jūs esat sapņotāji tu un Gudesons. Liec nost to durkli un nāc man līdzi. Krievi tagad ved pāri Ladogas ezeram jaunus pārtikas krājumus. Svaigu gaļu.

Es neesmu nodevējs, atbildēja Gudbrands.

Sindre piecēlās.

Ja mēģināsi nogalināt mani ar durkli, to sadzirdēs holandiešu sargpostenis un sacels trauksmi. Domā ar galvu. Kā tev šķiet, kuru no mums viņi noturēs par dezertieri? Tevi, par kuru sen jau klīst runas, vai mani, partijas biedru?

Sindre Fauke, apsēdies!

Sindre iesmējās.

Tu neesi slepkava, Gudbrand. Tagad es tinos projām. Ļauj man aiziet piecdesmit metrus un tad iedarbini trauksmes signālu, lai novērstu no sevis aizdomas.

Viņi nopētīja viens otru. Bija sākušas krist sīkas, vieglas sniegpārslas. Sindre pasmaidīja. Mēnesnīca un sniegs. Burvīgs skats, vai ne?

12. Ļeņingrada, 1943. gada 1. janvāris

Tranšeja, kurā stāvēja četri kareivji, atradās divus kilometrus uz ziemeļiem no viņu frontes pozīcijām, vietā, kur tranšeja pagriezās, gandrīz veidojot cilpu. Kapteinis stāvēja Gudbran-da priekšā, sizdams kājas pret zemi. Sniga, un uz kapteiņa cepures jau bija sakrājusies plāna sniega kārtiņa. Edvards Mos-kens stāvēja blakus kapteinim, vērodams Gudbrandu ar vienu plati atvērtu aci, kamēr otra bija gandrīz aizvērta.

Tātad, ierunājās kapteinis, er ist hinūber zu den Rus-sen geflogen ? viņš ir pārbēdzis pie krieviem, vai ne?

Ja, atbildēja Gudbrands.

VJarumV

Das weis ich nicht.5

Kapteinis paraudzījās tālumā, ievilka gaisu caur zobiem un pamīņājās. Tad pamāja ar galvu Edvardam, kaut ko nomurmināja savam Rottenfiihrer vācu kaprālim, kas viņu pavadīja, pēc tam abi atsveicinājās. Sniegs nogurkstēja, viņiem aizejot.

Tas arī viss, noteica Edvards. Viņš joprojām vēroja Gudbrandu.

Jā, atbildēja Gudbrands.

Nekāda lielā izmeklēšana.

Nē.

Kurš to varēja iedomāties? Vienīgā atvērtā acs drūmi lūkojās uz Gudbrandu.

Karavīri dezertē bieži, ieminējās Gudbrands. Viņi nevar izmeklēt visu…

Es gribēju teikt kurš varēja iedomāties par Sindri? Ka viņš kaut ko tādu nostrādās?

Tā varētu teikt, piekrita Gudbrands.

Un tik pēkšņi. Piecēlās un metās bēgt.

Tieši tā.

Žēl, ka ložmetējs nedarbojās. Edvarda balsī skanēja salta ironija.

Jā.

Un tu nevarēji ari brīdināt holandiešu posteni?

Es saucu, bet bija jau par vēlu. Apkārt viss tumšs.

Spīdēja mēness.

Abi draudīgi izslējās.

Vai zini, ko es domāju? noprasīja Edvards.

Nē.

Zini gan, tas redzams tavā sejā. Kāpēc, Gudbrand?

Es viņu nenogalināju. Gudbrands stingri raudzījās tieši Edvarda ciklopa acī. Mēģināju atrunāt. Viņš pat negribēja klausīties. Tad ņēma un aizskrēja. Ko es varēju darīt?

Abi vīri smagi elpoja, sabozušies pret vēju, kas pūta projām elpas garaiņus.

Es atceros, Gudbrand, kad tev iepriekšējo reizi bija šāda sejas izteiksme. Tajā naktī, kad tu bunkurā nogalināji to krievu.

Gudbrands paraustīja plecus. Edvards pieskārās viņa piedurknei ar apledojušu cimdu.

Klausies! Sindre nebija labs karavīrs un varbūt pat arī ne labs cilvēks, taču mums ir jāatceras morāles normas un arī šādos gadījumos jāievēro pienācīga cieņa. Vai saproti?

Vai tagad drīkstu iet?

Edvards noraudzījās uz Gudbrandu. Līdz viņiem bija nonākušas baumas, ka Hitlers vairs neuzvar visās frontēs. Tomēr norvēģu brīvprātīgo straume neapsīka, un Daniela un Sindres vietā jau bija atsūtīti divi puiši no Tinsetas. Katru dienu jaunas sejas. Dažas paliek atmiņā, bet dažas drīz vien pazūd aizmirstībā. Dānieļu Edvards noteikti atcerēsies, to viņš zināja. Tikpat droši kā to, ka Sindres seja tiks izdzēsta no atmiņas. Izdeldēta. Edvardam jaunākajam pēc dažām dienām būs divi gadiņi. Par to viņš neuzdrošinājās aizdomāties tālāk.

Jā, ej, viņš atļāva. Tikai pieliecies.

Jā, protams, atbildēja Gudbrands. Noteikti pieliekšos.

Vai atceries, ko teica Daniels? Edvards, skumji smaidot, ieminējās. Viņš teica, ka, tik ilgi staigājot sakumpuši, mēs visi kara beigās būsim kļuvuši par kupraiņiem.

Tālumā ietarkšķējās ložmetējs.

13. Ļeņingrada, 1 943. gada 3. janvāris

Gudbrands satrūkās un pamodās. Pāris reižu pamirkšķināja acis, bet saskatīja tikai bunkura griestu dēļus virs galvas. Oda pēc mitras zemes un koka. Vai viņš bija kliedzis? Pārējie kareivji apgalvoja, ka viņa kliedzieni tiem vairs netraucējot gulēt. Viņš nekustīgi gulēja, juzdams, kā pulss pamazām norimstas. Pakasīja sānus utis nekad nedeva mieru.

Viņš atkal bija pamodies no tā paša sapņa. Joprojām juta ķetnas uz krūtīm, redzēja tumsā dzeltenās acis, baltos plēsoņas zobus ar asiņu smaku un nebeidzamo siekalu straumīti. Un dzirdēja izmisīgu, aizžņaugtu elpu. Savu vai dzīvnieka? Sapnī viņš bija reizē gan aizmidzis, gan nomodā, bet nespēja pakustēties. Plēsoņas zobi jau gandrīz iecirtās rīklē, kad viņu pamodināja automāta kārta pie durvīm, un viņš redzēja, kā zvērs paceļas no segas, aizlido un atsitas pret bunkura zemes sienu, kur lodes to sarauj gabalos. Tad iestājas klusums, un uz grīdas guļ saplosīts, asiņains kažoka mur-skulis. Sesks. Tad durvīs stāvošais vīrs iznāk no tumsas un šaura mēnessgaismas strēle apgaismo tikai vienu viņa sejas pusi. Taču šonakt sapnī kaut kas bija citādi. Šautenes stobrs kūpēja kā parasti, un svešinieks smaidīja kā vienmēr, bet viņa pierē rēgojās liels, melns caurums. Gudbrands redzēja, kā caur galvaskausu spīd mēness, kad ienācējs pagriezās pret vinu.

Gudbrands sajuta aukstu gaisu ieplūstam pa atvērtajām durvīm, pagriezās un sastinga, ieraugot tajās kādu tumšu stāvu. Vai viņš vēl joprojām sapņoja? Cilvēks iesoļoja bunkurā, bet Gudbrands tumsā nevarēja saskatīt, kas viņš ir.

Ienācējs strauji apstājās.

Gudbrand, vai esi nomodā? Viņa balss bija skaļa un skaidra. Edvards Moskens. No pārējām guļvietām atskanēja dusmīgi ņurdieni. Edvards pienāca tieši pie Gudbranda gultas.

Tev jāceļas, viņš paziņoja.

Gudbrands ievaidējās. Paskaties sarakstā. Es tikko nāku no sardzes. Tagad ir Deila…

Viņš ir atgriezies.

Kas?

Deils tikko atnāca un pamodināja mani. Daniels ir atgriezies.

Ko tu runā?

Gudbrands tumsā varēja saskatīt tikai Edvarda elpas baltos mākonīšus. Tad viņš pārcēla kājas pāri guļamlāvas malai un izvilka no segas apakšas zābakus. Viņš tos vienmēr glabāja tur, kad gulēja, lai mitrās zoles nesasaltu. Uzvilka šineli, kas bija uzklāts uz plānās vilnas segas, un sekoja Edvardam ārā no bunkura. Virs galvas mirgoja zvaigznes, bet naksnīgās debesis austrumos jau sāka bālēt. Kaut kur skanēja izmisīgi šņuksti. Bet citādi valdīja dīvains klusums.

Jaunie holandiešu rekrūši, paskaidroja Edvards. -Ieradās vakar un tagad ir tikko atgriezušies no pirmās pastaigas neitrālajā zonā.

Deils stāvēja tranšejas vidū ērmīgā pozā, noliecis galvu uz viena pleca un izstiepis rokas. Viņš bija apsējis šalli ap zodu un izskatījās pēc ubaga ar izģindušu seju un aizvērtām, dziļi iegrimušām acīm.

Deil! Edvards skarbi uzsauca. Deils pamodās.

Parādi!

Deils gāja pa priekšu. Gudbrands juta, kā sirds sāk sisties arvien straujāk. Sals dzēla vaigos, bet savādais siltums un sajūta, ka sapnis turpinās, vēl nebija pagaisuši. Tranšeja bija tik šaura, ka viņiem nācās iet pa vienam, un Gudbrands juta pakausī urbjamies Edvarda skatienu.

Šeit, norādīja Deils.

Vējš aizsmacis svilpoja aiz ķiveres malas. Uz munīcijas kastēm gulēja ķermenis ar stīvi uz sāniem izplestām rokām. Sniegs plānā kārtiņā klāja uniformu. Līķa seja bija aptīta ar maisa auduma gabalu.

Velns un elle! pukojās Deils. Viņš pakratīja galvu un piesita kājas pie zemes.

Edvards neteica ne vārda. Gudbrands saprata, ka komandieris laikam gaida, ka runās viņš.

Kāpēc līķu nesēji nav viņu savākuši? Gudbrands beidzot jautāja.

Viņi to savāca, atbildēja Edvards. Vakar pēcpusdienā.

Kāpēc tad tagad atnesa atpakaļ? Gudbrands pamanīja, ka Edvards viņu vēro.

Visā armijas daļā nevienam nekas nav zināms par pavēli nest viņu atpakaļ.

Pārpratums? brīnījās Gudbrands.

Varbūt. Edvards izvilka no paciņas tievu pusizsmē-ķētu cigareti, pagriezās ar muguru pret vēju un aizdedzināja, paslēpjot sērkociņu saujā. Ievilcis pāris dūmu, viņš pasniedza cigareti pārējiem.

Vīri, kas viņu aizveda, apgalvo, ka viņš ielikts vienā no masu kapiem Ziemeļu sektorā.

Ja tā ir, kāpēc viņš vēl nav aprakts?

Edvards papurināja galvu.

Kritušos pirms aprakšanas sadedzina. Bet dedzināt var tikai dienā, lai krievi nevarētu izmantot gaismu sev par labu. Un naktis jaunie masu kapi paliek atvērti un neapsargāti. Kāds būs paņēmis Dānieļu no turienes.

Velns un elle! atkārtoja Deils, paņemdams cigareti un kāri ievilkdams dūmu.

Tātad kritušos tiešām sadedzina, brīnījās Gudbrands.

Kāpēc? Šajā aukstumā?

Es zinu, kāpēc, paskaidroja Deils. Tāpēc, ka zeme ir sasalusi. Kad pavasarī kļūst siltāks, zeme atkūstot ceļ līķus uz augšu. Viņš negribīgi padeva tālāk cigareti. Pagājušajā ziemā mēs aprakām Vorpenesu tālu aizmugurē. Pavasarī atkal uzskrējām viņam virsū. Vai vismaz tam, ko lapsas bija atstājušas.

Jautājums ir tāds, atgādināja Edvards. Kā Daniels nokļuva šeit?

Gudbrands paraustīja plecus.

Tu pēdējais stāvēji sardzē, Gudbrand. Edvards bija pagriezis galvu un pievērsis viņam savu ciklopa aci. Gudbrands nesteidzās šķirties no cigaretes. Deils ieklepojās.

Es te pagāju garām četras reizes, Gudbrands atbildēja, padodams tālāk cigareti. Tad viņš šeit nebija.

Tu pats varēji savas sardzes laikā aiziet uz Ziemeļu sektoru. Un šeit sniegā ir ragavu sliedes.

Tās droši vien atstājuši līķu nesēji, minēja Gudbrands.

Sliedes ir virs pēdējām zābaku pēdām. Un tu teici, ka gāji garām četras reizes.

Pie velna, Edvard, es arī redzu, ka tas ir Daniels! -Gudbrands neizturēja. Protams, kāds viņu tur nolicis. Bet, ja tu klausītos, ko es saku, tad saprastu, ka viņš šeit nolikts pēc tam, kad es šeit pēdējoreiz gāju garām.

Edvards neatbildēja. Manāmi aizkaitināts, viņš izrāva niecīgo cigaretes galu no Deila sakniebtajām lūpām un nikni aplūkoja siekalu plankumus uz papīra. Deils noņēma no mēles tabakas kripatas un nikni saviebās.

Kāda velna pēc lai es darītu kaut ko tādu? noprasīja Gudbrands. Un kā es varētu atvilkt līķi uz šejieni no Ziemeļu sektora, lai mani neapturētu patruļas?

Varbūt tu gāji pa neitrālo zonu.

Gudbrands neticīgi pašūpoja galvu. Edvard, tu domā, ka esmu zaudējis prātu? Ko es iesāktu ar Daniela līķi?

Edvards ievilka divus pēdējos dūmus, nometa izsmēķi sniegā un sabradāja ar zābaku. Tā viņš darīja vienmēr, pats nezinādams, kāpēc tik ļoti necieta nomestus kūpošus smēķu galus. Sniegs iečīkstējās zem zābaka papēža.

Nē, es nedomāju, ka tu vilki šurp Dānieļu, viņš atbildēja. Jo nedomāju, ka tas ir Daniels.

Deils un Gudbrands sarāvās.

Protams, Daniels, iebilda Gudbrands.

Vai arī kāds cits ar līdzīgu augumu, turpināja Edvards. Un tās pašas armijas daļas zīmotnēm uz uniformas.

Maisa audums…

Vai tu redzi kādu atšķirību maisa audumam? zobojās Edvards, nenovērsdams pētošu skatienu no Gudbranda.

Tas ir Daniels, Gudbrands krampjaini norija siekalas.

Es pazīstu viņa zābakus.

Un tu domā, ka tagad jāizsauc līķu nesēji, lai ved viņu atkal projām, vai ne? noprasīja Edvards. Vai uz to tu cerēji?

Ej ellē, Edvard!

Diez vai šoreiz ir mana kārta, Gudbrand. Deil, noņem to maisu!

Es negribētu…

Tā ir pavēle. Tūlīt!

Deils joprojām vilcinājās. Viņš paraudzījās te uz vienu, te otru biedru, tad uz sastingušo līķi uz munīcijas kastēm. Pēc tam paraustīja plecus, atpogāja jaku un pasniedzās iekšā.

Pagaidi! uzsauca Edvards. Palūdz, lai Gudbrands aizdod tev durkli.

Tas Deilu pavisam apstulbināja. Viņš jautājuši paraudzījās uz Gudbrandu, bet tas papurināja galvu.

Ko tas nozīmē? noprasīja Edvards, joprojām raudzīdamies Gudbrandam tieši acīs. Pavēle prasa, lai kareivis vienmēr nēsātu durkli, bet tev tā nav?

Gudbrands neatbildēja.

Tu, lielais durkļu varoni, Gudbrand! Nebūsi taču to pazaudējis, ko?

Gudbrands joprojām klusēja.

Tādā gadījumā, jā tev, Deil, būs jārīkojas ar savu durkli.

Gudbrands sajuta nepārvaramu vēlmi izplēst lielo izvalbīto aci no nodaļas komandiera galvas. Rottenfьhrer 6, tas viņš ir! vai varbūt žurku vadonis. Žurka ar žurkas smadzenēm. Vai tiešām viņš neko nesajēdz?

Nostirkšķēja ar durkli pārgriezts maisa audums, tad Deils noelsās. Gudbrands un Edvards apcirtās apkārt. Rītausmas sārtajā gaismā viņos raudzījās mironīgi bāla seja ar atbaidošu smaidu un melnu caurumu pierē kā trešo aci. Ne mazāko šaubu tas bija Daniels.

14. Ārlietu ministrija, 1999. gada 4novembris

Bernts Brandhaugs ieskatījās pulkstenī un sarauca pieri. Astoņdesmit divas sekundes vairāk nekā parasti. Tad iesoļoja pa apspriežu telpas durvīm, moži uzsauca "Labrīt!" un apveltīja četrus klātesošos ar savu slaveno baltzobu smaidu.

Vienā galda pusē sēdēja drošības dienesta šefs Kurts Mei-riks un Rakele (kā vienmēr, ar neizskatīgo matu sprādzi, lietišķo kostīmu un stingru sejas izteiksmi). Brandhaugs ievēroja, ka kostīms izskatās pārāk dārgs vienkāršai sekretārei. Viņš joprojām turējās pie minējuma, ka viņa ir šķīrusies, bet varbūt vīrs bijis naudīgs. Vai arī viņai ir bagāti vecāki? Viņas klātbūtne šeit, apspriedē, kuru Brandhaugs bija pieteicis kā stingri slepenu, lika domāt, ka šī sieviete policijā ir ietekmīgāka persona nekā viņam sākumā šķita. Viņš apņēmās uzzināt par to ko vairāk.

Galda otrā pusē sēdēja Anne Storksena un garais, kārnais policijas priekšnieks kā viņu sauca? Vispirms viņš nāca līdz apspriežu telpai ilgāk par astoņdesmit sekundēm, bet tagad vairs nevar atcerēties vārdu? Vai vecums jau klāt?

Viņš nebija vēl pabeidzis šo domu, kad atmiņā atausa iepriekšējā vakara notikumi. Viņš bija uzaicinājis jauniņo praktikanti Lisu uz kā viņš pats teica darba pusdienām. Pēc tam piedāvāja iet iedzert viesnīcā Continental, kur ar ministrijas gādību viņam bija pastāvīgi rezervēts numurs īpaši diskrētu tikšanos noturēšanai. Lisa labprāt piekrita uzaicinājumam, jo viņa bija godkārīga meitene. Taču tikšanās beidzās neveiksmīgi. Tikai nelāga sagadīšanās, varbūt iedzerts par daudz, bet vecums viņam vēl nedraud. Brandhaugs aizgai-ņāja drūmās domas un apsēdās.

Paldies, ka spējāt atnākt pēc tik steidzīga uzaicinājuma,

viņš iesāka. Protams, lieki atgādināt, cik konfidenciāla ir šī tikšanās, tomēr atļaušos uzsvērt to vēlreiz, jo ne visiem klātesošajiem ir pietiekami liela pieredze šādos jautājumos.

Viņš pārlaida ašu skatienu visiem, izņemot Rakeli, liekot saprast, ka šī piezīme attiecas uz viņu. Tad pievērsās Annei Storksenai.

Starp citu, kā klājas tam jūsu puisim?

Galvenā konsteble neizpratnē raudzījās viņā.

Jūsu policistam? Brandhaugs steigšus izlaboja. Hols, tā viņu sauc, vai ne?

Viņa pamāja ar galvu Molleram, kurš divreiz noklepojās, pirms spēja runāt.

Normāli ņemot vērā visu notikušo. Protams, viņš ir satriekts. Bet… būs jau labi. Viņš paraustīja plecus, liekot saprast, ka nekā daudz vairs nav ko piebilst.

Brandhaugs pacēla svaigi izplūkātu uzaci.

Cerams, ka ne tik ļoti satriekts, lai būtu jābaidās no informācijas noplūdes?

Mollers noklepojās. Galvenā konsteble aši paraudzījās uz viņu. Es tā nedomāju. Viņš, bez šaubām, labi apzinās šīs lietas konfidenciālo raksturu. Un, protams, ir zvērējis notikušo turēt noslēpumā.

Tas pats attiecas arī uz visiem pārējiem policistiem, kas bija nozieguma vietā, dedzīgi piebilda Anne Storksena.

Nu tad cerēsim, ka viss tiks kontrolēts, noteica Brand-haugs. Es tikai īsumā raksturošu situāciju. Man tikko bija ilga saruna ar Amerikas vēstnieku un, šķiet, varu teikt, ka esam panākuši vienprātību šī traģiskā notikuma svarīgākajos jautājumos.

Viņš pēc kārtas nopētīja katru klātesošo. Tie raudzījās viņā saspringtā nepacietībā. Gaidīja, ko viņš Brandhaugs -pavēstīs. Nesenā drūmā oma šķita pagaisusi.

Vēstnieks paziņoja, ka slepenā dienesta aģenta, kuru jūsu puisis… viņš norādīja uz Molleru un galveno konstebli, -sašāva pie ceļa barjeras, veselības stāvoklis ir stabils un dzīvībai briesmas nedraud. Bojāti mugurkaula skriemeļi un ir iekšējā asiņošana, bet bruņuveste viņu izglāba. Es nožēloju, ka nevarējām izpaust šo informāciju ātrāk, bet labi saprotamu iemeslu dēļ centāmies pēc iespējas mazāk izplatīt kādas ziņas par šo notikumu. Tikai pavisam nedaudzas iesaistītās puses apmainījās ar pašu nepieciešamāko informāciju.

Kur viņš ir? jautāja Mollers.

Stingri vērtējot, jums tas nebūtu jāzina, inspektor Moller.

Viņš paraudzījās uz Molleru, kura sejā bija parādījusies savāda izteiksme. Telpā uz mirkli iestājās nospiedošs klusums. Vienmēr bija mazliet neērti atgādināt kādam, ka tam nav jāzina vairāk nekā nepieciešams darbam. Brandhaugs pasmaidīja un nožēlā papleta rokas, it kā teikdams: es saprotu, kāpēc jūs jautājat, bet tāda nu reiz ir kārtība. mollers pamāja ar galvu un nodūra skatienu.

Nu labi, Brandhaugs piekāpās. Tik daudz es varu pateikt pēc operācijas viņu ar lidmašīnu nogādāja armijas hospitālī Vācijā.

Skaidrs. Mollers pakasīja pakausi. Ilmm…

Brandhaugs gaidīja.

Ceru, ka Holam drīkst to pateikt? To, ka slepenā dienesta aģents atveseļojas? Tas viņam… hmm… atvieglotu sirdi.

Brandhaugs nopētīja Molleru. Viņš nekādi nespēja izprast šo policijas priekšnieku.

Jā, drīkst.

Par ko jūs vienojāties ar vēstnieku? jautāja Rakele.

Es drīz pie tā nonākšu, mierīgi atbildēja Brandhaugs. Patiesībā tas bija nākamais, ko viņš gatavojās teikt, taču viņš necieta šādu pārtraukšanu. Vispirms vēlos uzslavēt Molleru un Oslo policiju par operatīvu rīcību notikuma vietā. Ja ziņojumi ir pareizi, tad aģentam jau pēc divpadsmit minūtēm tika sniegta profesionāla medicīniska palīdzība.

ITols un viņa kolēģe Ellena Gjeltena aizveda viņu uz Akera slimnīcu, paskaidroja Anne Storksena.

Apbrīnojami ātra reaģēšana, slavēja Brandhaugs. Un tāpat domā arī Amerikas vēstnieks.

Mollers un galvenā konsteble aši saskatījās.

Turklāt vēstnieks ir arī runājis ar slepeno dienestu, un nekādas apsūdzības no amerikāņu puses netiks izvirzītas. Protams.

Protams, piebalsoja Meiriks.

Mēs arī bijām vienisprātis, ka vainojami galvenokārt amerikāņi. Aģentam nemaz nevajadzēja būt tajā būdiņā. Pareizāk sakot, atļauts tas bija, bet vajadzēja paziņot norvēģu sakaru virsniekam. Norvēģu policists, kurš atradās postenī un ielaida aģentu zonā, tikai pārbaudīja tā apliecību, bet neziņoja sakaru virsniekam. Noteikumi bija tādi, ka slepenā dienesta aģenti drīkst iekļūt visās slēgtajās teritorijās, un tāpēc policistam neienāca prātā vēl kādam par to ziņot. Tagad, jau pēc notikušā, mums jāatzīst, ka ziņot tomēr vajadzēja.

Viņš uzmeta skatienu Annei Storksenai, bet viņa nemēģināja iebilst.

Labās ziņas ir tādas, ka pagaidām izskatās, ka neviens neko nav uzzinājis. Taču neesmu sasaucis jūs apspriest rīcības plānu labākajā gadījumā, kas tāpat ir skaidrs ciest klusu. Sādu iespējamību, manuprāt, nav vērts apspriest. Pārāk naivi būtu cerēt, ka šāda apšaude uz visiem laikiem paliks noslēpumā.

Bernts Brandhaugs cilāja plaukstas, it kā sadalot teikumus nelielās porcijās.

Līdz ar vairāk nekā divdesmit cilvēkiem no POT, FO un koordinācijas grupas, kas zināja par šo lietu, pie ceļa barjeras bija ap piecpadsmit liecinieku policistu. Es negribu teikt neko sliktu ne par vienu no tiem. Nešaubos, ka tie vispārīgos vilcienos ievēros noteiktās slepenības prasības. Tomēr viņi ir vienkārši policijas virsnieki bez jebkādas pieredzes tāda līmeņa slepenībā, kas nepieciešama šajos apstākļos. Turklāt vēl ir arī Valsts slimnīcas, aviolīnijas, ceļu maksas iekasēšanas uzņēmuma Fjellinje un viesnīcas Plaza darbinieki, kuriem lielākā vai mazākā mērā var rasties aizdomas par notikušo. Nav arī nekādas garantijas, vai no kādas ēkas kolonnu nevēroja ar binokli. Tikai viens vārds no kādas iesaistītās personas puses un… Viņš piepūta vaigus, attēlojot sprādzienu.

Iestājās klusums, tad Mollers ieklepojās.

Un kāpēc ir tik… hm… bīstami, ja tas nonāk atklātībā?

Brandhaugs pamāja ar galvu, it kā atzīstot, ka šis nav pats

muļķīgākais jautājums, ko viņš jebkad dzirdējis, tomēr vienlaikus liekot Molleram saprast, ka tieši tā arī ir.

Amerikas Savienotās Valstis mums ir kas vairāk nekā tikai sabiedrotais, Brandhaugs iesāka ar tikko jaušamu smaidu sejā. Viņš to paziņoja tādā tonī, it kā skaidrojot ārzemniekam, ka Norvēģijai ir karalis un galvaspilsēta ir Oslo.

Divdesmitajos gados Norvēģija bija viena no Eiropas nabadzīgākajām valstīm un, iespējams, tāda arī paliktu, ja nebūtu Amerikas palīdzības. Un tā nav tikai politiska retorika. Emigrācija, Maršala plāns, Elviss un naftas ieguves finansēšana padarījusi Norvēģiju par vienu no proamerikāniskākajām valstīm pasaulē. Mēs visi, šeit klātesošie, esam gadiem ilgi strādājuši, lai sasniegtu savus pašreizējos amatus. Bet, ja politiķu ausīs nonāktu ziņa, ka viens no mums ir atbildīgs par prezidenta dzīvības pakļaušanu briesmām…

Nepabeidzis teikumu, Brandhaugs pārlaida bargu skatienu klausītājiem.

Mums par laimi, viņš turpināja, amerikāņi labāk atzīs kāda sava atsevišķa aģenta kļūdu nekā fundamentālu sadarbības trūkumu ar vienu no saviem tuvākajiem sabiedrotajiem.

Tas nozīmē, ierunājās Rakele, paceldama skatienu no bloknota priekšā uz galda, ka mums nav vajadzīgs norvēģu grēkāzis. Tad viņa paraudzījās tieši uz Berntu Brand-haugu. Gluži pretēji. Mums vajadzīgs norvēģu varonis, vai ne?

Brandhaugs vēroja sievieti ar pārsteigumu un interesi. Pārsteigumu par to, cik ātri Rakele izpratusi viņa domu gājienu, un interesi, apjaušot, ka viņa noteikti ir persona, ar kuru jārēķinās.

Pareizi. Tajā dienā, kad atklātībā nonāks ziņa, ka norvēģu policists sašāvis amerikāņu slepenā dienesta aģentu, mums jābūt gataviem pasniegt savu versiju par to, viņš paziņoja. Un šai versijai jābūt tādai, ka no mūsu puses nav noticis nekas nevēlams. Mūsu sakaru virsnieks darbojās saskaņā ar instrukcijām, un vainojams ir tikai un vienīgi pats slepenā dienesta aģents. Šī versija ir pieņemama gan mums, gan amerikāņiem. Grūtāk būs panākt, lai tai notic prese. Un tieši tāpēc…

…mums ir vajadzīgs varonis, piebilda galvenā kon-steble.

Atvainojiet, iejautājās Mollers. Vai es šeit esmu vienīgais, kuram nepieleč, kur īsti ir tas āķis? Viņš mēģināja vārgi iesmieties.

Policijas virsnieks izrādīja aukstasinību prezidenta dzīvībai potenciāli bīstamā situācijā, paskaidroja Brandhaugs.

Ja cilvēks būdā būtu bijis terorists, kā viņam saskaņā ar priekšrakstiem bija jāpieņem, viņš būtu izglābis prezidenta dzīvību. Fakts, ka šis cilvēks nebija terorists, būtību nemaina.

Pareizi, piekrita Anne Storksena. Šādās situācijās priekšraksti ir svarīgāki par personisku vērtējumu.

Meiriks klusēdams apstiprinoši pamāja ar galvu.

Labi, turpināja Brandhaugs. "Āķis", kā jūs, Bjarne sakāt, ir pārliecināt žurnālistus, savu priekšniecību un visus, kuriem bijusi kāda darīšana ar šo lietu, ka mēs ne mirkli nešaubījāmies par to, ka sakaru virsnieks rīkojās pareizi. "Āķis" ir tāds, ka mums jārīkojas tā, it kā viņš būtu veicis īstu varoņdarbu.

Brandhaugs redzēja, kā Mollers sastingst.

Ja mēs neapbalvotu šo policistu, mēs gandrīz vai atzītu, ka viņš nepareizi novērtējis situāciju, sašaujot aģentu, un attiecīgi arī to, ka drošības pasākumi prezidenta vizītes laikā nebija pietiekami labi organizēti.

Visi piekrītoši pamāja.

Ergo… secināja brandhaugs. Šis vārds viņam ļoti patika. Tas bija bruņās tērpts vārds, gandrīz neuzvarams, jo piesauca loģikas varu. No tā var secināt, ka…

Ergo mēs viņam piešķiram medaļu? Tā atkal bija Ra-kele.

Brandhaugs mazliet sapīka. Viņa tā to pateica medaļu. it kā viņi kopīgi sacerētu komēdiju, kurā ar prieku tiek pieņemti dažādi smieklīgi ieteikumi. It kā viņa uzstāšanās būtu komēdija.

Nē, viņš lēni un uzsvērti atbildēja. Medaļu ne. Medaļām un apbalvojumiem nav tāda svara. Nedz arī tādas ticamības, kāda mums jāpanāk. Viņš atlaidās pret krēsla atzveltni, aizlicis rokas aiz galvas. Paaugstināsim to puisi. Iecelsim par inspektoru.

Iestājās ilgs klusums.

Inspektoru? Bjarne Mollers neizpratnē raudzījās uz Brandhaugu. Par slepenā dienesta aģenta sašaušanu?

Tas varbūt izklausās dīvaini, tomēr apdomājiet labāk.

Tas ir… Mollers samirkšķināja acis un gribēja, šķiet, kaut ko teikt, taču nolēma neriskēt.

Viņam nav jāpilda inspektora pakāpei atbilstošie pienākumi, Brandhaugs dzirdēja sakām galveno konstebli. Vārdi nāca gausi un negribīgi. Kā biezs kokvilnas diegs caur adatas aci.

Mēs esam padomājuši arī par to, Anne, viņš atbildēja, viegli uzsverot sievietes vārdu. Šī bija pirmā reize, kad viņš galveno konstebli uzrunāja šādi. Viena viņas uzacs mazliet noraustījās, bet citādi viņa neizrādīja nekādu nepatiku. Brandhaugs turpināja: Nelaime ir tāda ja visiem pārsteidzīgā šāvēja kolēģiem šis paaugstinājums šķitīs pārāk uzkrītošs un aizdomīgs, mēs neko daudz nepanāksim. Pareizāk sakot, vispār neko nepanāksim. Ja kāds nojautīs acu aizmālēšanu, uzreiz sāksies runas un radīsies iespaids, ka mēs cenšamies slēpt faktu, ka, mēs, jūs, šis policists esam pieļāvuši kļūdu. Citiem vārdiem sakot, mums viņš jāieceļ tādā amatā, kurā neviens īsti neuzrauga, ko viņš dara. Paaugstinājums, apvienots ar pārcelšanu uz slepenu operāciju.

Slepenu operāciju. Brīvas rokas. Rakele skumji pasmaidīja. Izklausās, it kā jūs gatavotos sūtīt viņu pie mums.

Un ko jūs teiksiet, Kurt? jautāja Brandhaugs.

Kurts Meiriks, klusi smiedamies, pakasīja aiz auss.

Jā, viņš atbildēja. Pie mums vienmēr atradīsies vieta inspektoram, kāpēc ne?

Brandhaugs nolieca galvu. Jūs mums ļoti palīdzētu.

Jā, mums savstarpēji jāizpalīdz, kā vien varam.

Lieliski! Brandhaugs paziņoja ar platu smaidu un ieskatījās pulkstenī pie sienas, liekot saprast, ka apspriede beigusies. Nočīkstēja krēslu kājas.

15. Sanksthanshaugena, 1999. gada 4novembris

Skaļruņos Prinss ārdījās tā, it kā pasaules gals būtu klāt. Ellena paraudzījās uz Tomu Vāleru, kurš tikko bija ielicis kaseti magnetofonā un uzgriezis tādu skaļumu, ka no basiem vibrēja viss instrumentu panelis. Prinsa griezīgais falsets plēsa pušu bungādiņas.

Forši, vai ne? Toms iebļāvās, pārkliedzot mūziku. Elle-na negribēja viņu apbēdināt, tāpēc tikai papurināja galvu. Viņai gan nebija nekādu aizspriedumu attiecībā uz to, ka viņš ātri apvainojas, tikai centās nenaidoties ar Tomu, cik vien ilgi iespējams. Viņa cerēja, ka līdz pat viņu kopīgās darbības beigām. Iecirkņa priekšnieks Bjarne Mollers bija skaidri pateicis, ka viņi būs pārinieki tikai pagaidām. Visi zināja, ka pavasarī Toms tiks iecelts par inspektoru.

Melnais pediņš, iesaucās Toms. Tas jau par traku.

Ellena neatbildēja. Lietus lija tik spēcīgi, ka, vējstikla tīrītājiem darbojoties ar pilnu jaudu, ūdens plānā kārtiņā klāja stiklu un Ullevalslveienas mājas izskatījās pēc miglainiem leļļu namiņiem, kas šūpojas šurpu turpu. Mollers viņus šorīt bija aizsūtījis meklēt Hariju. Viņi jau bija piezvanījuši uz dzīvokli Sofiesgātē un pārliecinājušies, ka mājās viņa nav. Vai arī negribēja atbildēt. Vai nespēja atbildēt. Ellena baidījās no visļaunākā. Viņa vēroja ļaudis steidzamies pa ietvi. To sejas bija savādi izplūdušas, izķēmotas kā greizo spoguļu labirintā.

Nogriezies pa kreisi un apstājies pie Šrēdera kafejnīcas, viņa teica. Es ieiešu, tu vari pagaidīt mašīnā.

Sarunāts, Vālers piekrita. Neciešu dzērājus.

Ellena sāniski pameta skatienu uz kolēģi, bet pēc sejas izteiksmes nevarēja saprast, vai viņš ar to domāja visus Šrēdera kafejnīcas rīta apmeklētājus vai tieši Hariju. Viņš iebrauca autobusa pieturā un, kad Ellena bija izkāpusi, pamanīja, ka otrā ielas pusē atvērta kafejnīca Kaffebrenneri. bet varbūt tā tur darbojās jau veselu mūžību, tikai viņš to nebija pamanījis. Pie logiem uz bāra ķebļiem sēdēja jaunieši svīteros ar augstām apkaklēm, lasīdami ārzemju avīzes vai raudzīdamies ārā pa logu, ar lielām baltām kafijas tasēm rokās, varbūt gudrodami, vai izvēlējušies īsto priekšmetu universitātē, īstā dizainera dīvānu, īsto partneri, īsto futbola klubu vai īsto Eiropas pilsētu.

Šrēdera dzertuves durvīs Ellena gandrīz saskrējās ar vīrieti islandiešu džemperī. Viņa acis bija blāvas no alkohola, rokas lielas kā lāpstas un netīrumiem apķepušas. Spraukdamās garām, Ellena sajuta šķebīgu sviedru un alkohola dvaku. Krogā valdīja rīta laiskums. Tikai četri galdiņi bija aizņemti. Ellena jau bija šeit bijusi, tikai sen, un, cik varēja spriest, te viss palicis pa vecam. Pie sienām karājās lielas gleznas ar Oslo skatiem senos laikos, un brūnie sienu paneli un stikla griestu rotājums telpas vidū mazliet atgādināja angļu pabu. Godīgi sakot, gan tikai pavisam nedaudz. plastmasas galdiņi un soli drīzāk bija kā Mores piekrastes prāmja smēķētāju salonā. Telpas dziļumā viesmīle priekšautā stāvēja, atspiedusies pret leti un smēķēja, ar acs kaktiņu vērodama Ellenu. Harijs sēdēja stūrī pie loga, nolaidis galvu uz galdiņa. Viņa priekšā stāvēja pustukša alus glāze.

Sveiks, teica Ellena, apsēzdamās viņam pretī.

Harijs pacēla skatienu un pamāja ar galvu. It kā viņš būtu gaidījis tieši Ellenu. Tad vīrieša galva atkal noslīdēja uz galda.

Mēs tevi meklējām. Zvanījām uz tavu dzīvokli.

Vai es biju mājās? viņš atjautāja vienaldzīgi, bez smaida.

Nezinu. Vai tu esi mājās, Harij? Viņa norādīja uz glāzi.

Viņš paraustīja plecus.

Viņš paliks dzīvs, teica Ellena.

Es zinu. Mollers atstāja ziņu manā automātiskajā atbildētājā. Viņa runa bija pārsteidzoši skaidra. Viņš tikai neteica, cik smagi ir ievainojumi. Droši vien nervi un sadragāts mugurkauls, vai ne?

Viņš piešķieba galvu, bet Ellena neatbildēja.

Varbūt viņš būs tikai paralizēts? Harijs minēja, paceldams tikko iztukšoto glāzi. Priekā'.

Rīt beidzas tavs slimības atvaļinājums, paziņoja Ellena. Mēs tevi gaidīsim atpakaļ darbā.

Harijs pacēla galvu. Es esmu slimības atvaļinājumā?

Ellena pastūma pāri galdam nelielu plastmasas mapi. Tajā bija redzama rožainas papīra lapas mugurpuse.

Es runāju ar Molleru. Un doktoru Auni. Ņem šo slimības lapu. Mollers teica, ka ir tikai normāli paņemt dažas brīvas dienas, lai atgūtos pēc apšaudes dienesta pienākumu izpildes laikā. Nāc rīt uz darbu.

Ellenas skatiens pievērsās krāsainajam, nelīdzenajam loga stiklam. Tas droši vien tādēļ, lai apmeklētāji nebūtu redzami no ārpuses. Pilnīgs pretstats Kaffebrenneri, viņa nodomāja.

Nu tad? Vai nāksi?

Nu tad. Viņš paraudzījās ar stiklainu aci kā tolaik, pēc atgriešanās no Bangkokas. Es uz to pārāk nepaļautos.

Atnāc gan. Tevi gaida daži uzjautrinoši pārsteigumi.

Pārsteigumi? Harijs klusi iesmējās. Kas gan tie varētu būt? Atvaļināšana no dienesta? Godpilna atlaišana? Vai prezidents piešķirs man Purpura sirds ordeni?

Harijs mazliet pacēla galvu, un Ellena ieraudzīja viņa asinīm pieplūdušās acis. Viņa nopūtās un pievērsa skatienu logam. Aiz viļņainā stikla kā psihodēliskā filmā slīdēja izplūdušas mašīnas.

Harij, kāpēc tu moki sevi? Tu taču zini, es zinu, un visi zina, ka tā nebija tava vaina! Pat slepenais dienests atzīst, ka viņi bija vainīgi, nepaziņojot mums. Un ka mēs rīkojāmies

tu rīkojies pareizi.

Harijs klusi ierunājās, neskatīdamies uz Ellenu: Un tu domā, ka viņa ģimene ari tam piekritīs, kad viņš atgriezīsies mājās ratiņkrēslā?

Ak dievs, Harij! Ellena pacēla balsi un pamanīja, ka sieviete pie letes vēro viņus ar vēl lielāku interesi. Varbūt nojauta, ka briest pamatīga ķilda.

Kādam vienmēr nepaveicas un nākas ciest. Harij, tāda ir dzīve. Neviens nav vainojams. Vai tu zināji, ka ik gadu mirst sešdesmit procenti visu peļkājīšu tādu zvirbuļveidīgu putniņu? Sešdesmit procenti! Harij, ja mēs vilcinātos un ilgi domātu, kas no tā visa iznāks, mūs pašus varētu ieskaitīt tajos sešdesmit procentos.

Harijs neatbildēja. Viņš sēdēja, šūpodams galvu un nodūris skatienu rūtainajā galdautā, kas bija izraibināts ar melniem izdedzinātiem plankumiem.

Es dusmošos uz sevi par to, ka tā saku, bet, ja tu rīt atnāksi uz darbu, es to uztveršu kā personisku labvēlību. Vienkārši atnāc. Es tev neko neteikšu, un tev nebūs jāpūš elpa. Norunāts?

Harijs ar mazo pirkstiņu aptaustīja caurumu galdautā. Tad pabīdīja glāzi, lai tā aizsegtu blakus caurumu. Ellena gaidīja.

Vai tur ārā mašīnā gaida Vālers? viņš apjautājās.

Ellena pamāja ar galvu. Viņa zināja, cik ļoti abi vīrieši necieš viens otru. Tad kaut kas ienāca prātā, viņa mirkli šaubījās, tomēr riskēja.

Viņš lika divsimt kronas uz to, ka tu neparādīsies.

Harijs atkal klusi iesmējās. Tad atbalstīja galvu rokās un

paraudzījās uz Ellenu.

Tu neproti melot. Bet paldies par to, ka mēģināji.

Ej ellē!

Ellena ievilka elpu, gribēja kaut ko teikt, bet tad pārdomāja un brīdi vēroja Hariju. Tad atkal izpūta elpu.

Vispār jau Mollers gribēja pats to paziņot, tomēr es pateikšu jau tagad tevi iecels par inspektoru drošības dienestā.

Harijs iesmējās, gandrīz iemurrājās kā kadiljaka motors.

Nu labi, labi, ja mazliet patrenēsies, varbūt iemācīsies arī melot.

Tā ir patiesība!

Tas nav iespējams. Viņa skatiens atkal aizklīda ārā pa logu.

Kāpēc ne? Tu esi viens no labākajiem detektīviem. Tikko pierādīji, ka esi sasodīti labs policists. Tu zini likumus. Tu…

Tas nav iespējams, saproti! Pat ja kādam tāda muļķība ienākusi prātā.

Bet kāpēc?

Ļoti vienkārša iemesla pēc. Ko tu tur teici par tiem sešdesmit procentiem putnu?

Viņš pavilka pāri galdam galdautu ar visu glāzi.

Tos sauc par peļkājltēm.

Skaidrs. Un no kā tie mirst?

Kā tu to domā?

Viņi tā vienkārši neapguļas un neatstiepj kājas, vai ne?

No bada. Plēsoņu uzbrukumos. No aukstuma. Pārguruma. Varbūt ielido logu stiklos. Iemesli ir visdažādākie.

Sapratu. Varu saderēt, ka nevienam no tiem mugurā ne-iešauj norvēģu policists, kuram nav ieroču nēsāšanas atļaujas nenokārtota šaušanas eksāmena dēļ. Un, kad tas nāks gaismā, šis policists tiks tiesāts un droši vien iesēdināts uz vienu līdz trim gadiem aiz restēm. Diezgan šaubīgs pamats paaugstināšanai par inspektoru, tev tā nešķiet?

Viņš pacēla glāzi un uzsita ar to pa plastmasas mapi.

Kāds šaušanas eksāmens? jautāja Ellena.

Viņš asi ieskatījās kolēģei acīs. Viņa uztvēra šo skatienu pilnīgā mierā.

Kā to saprast? viņš noprasīja.

Nesaprotu, par ko tu runā, Harij.

Tu sasodīti labi zini, ka…

Cik man zināms, tu šogad nokārtoji šaušanas eksāmenu. Un tāpat domā arī Mollers. Viņš pat šorīt bija aizgājis uz ieroču licencēšanas biroju, lai noskaidrotu pie šaušanas instruktora. Viņi kopīgi izskatīja dokumentus, un, spriežot pēc visa, tavi rezultāti bija pat vairāk nekā pietiekami, lai noliktu eksāmenu. Par drošības dienesta inspektoriem neieceļ cilvēkus, kuri šauj uz slepenā dienesta aģentiem bez pienācīgām tiesībām, tu taču zini.

Viņa saulaini uzsmaidīja Harijam, kurš šķita drīzāk apjucis nekā piedzēries.

Bet man nav kartes!

Ir gan. Tu to tikai pazaudēji. Un atkal atradīsi, Harij, atradīsi.

Paklau, es…

Viņš apklusa un noraudzījās uz plastmasas mapi priekšā uz galda. Ellena piecēlās.

Tiksimies deviņos, inspektor.

Harijs spēja tikai klusējot pamāt ar galvu.

16. Radisson SAS, Hollberga laukums, 1999. gada 5novembris

Betijai Andresenai bija blondi, cirtaini, parūkai līdzīgi mati kā Dollijai Pārtonei7. Taču tā nebija parūka un arī nekādas citas līdzības ar Dolliju Pārtoni nevarēja saskatīt. Betija Andresena bija gara un tieva, un, kad viņa smaidīja piemēram, tagad -, lūpas pavērās tikai mazliet, gandrīz neatsedzot zobus. Šis smaids bija veltīts vecajam vīram, kurš stāvēja otrā pusē reģistratūras letei viesnīcā Radisson SA$ hollberga laukumā. tā nebija reģistratūras lete ierastajā izpratnē, bet viena no vairākām daudzfunkcionālajām "saliņām" ar datoru monitoriem, kas ļāva apkalpot vienlaikus vairākus viesus.

Labrīt, teica Betija Andresena. To viņai iemācīja viesnīcu pārvaldības skolā Stavangerā sveicināt cilvēkus atbilstoši dienas laikam. Tāpēc viņa pēc sešām stundām teiks "labdien", bet vēl pēc divām "labvakar". Pēc tam viņa atgriezīsies savā divistabu dzīvoklī Toršovā, ilgodamās pēc kāda, kam varētu novēlēt "ar labu nakti".

Es vēlētos aplūkot numuru pēc iespējas augstākā stāvā.

Betija Andresena raudzījās uz vecā vīra mēteļa izmirkušajiem pleciem. Ārā lietus gāza kā ar spaiņiem. Pie viņa cepures malas šūpojās lietus lāsīte.

Jūs vēlaties aplūkot numuru?

Betijas Andresenas sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņa stingri pieturējās pie iemācītā principa, ka pret ikvienu apmeklētāju jāizturas kā pret viesi, kamēr nav neapšaubāmi pierādīts pretējais. Taču tikpat labi zināja, ka viņas priekšā ir "večuks, kurš atbraucis uz galvaspilsētu un grib bez maksas redzēt skatu no SAS viesnīcas". tādi nāk vēl joprojām, sevišķi vasarā. Un ne tikai skata dēļ. Reiz kāda sieviete vēlējās apskatīt karalisko luksusa numuru divdesmit pirmajā stāvā, lai varētu pastāstīt saviem draugiem, ka apmetusies tur. Viņa pat bija piedāvājusi Betijai piecdesmit kronas, lai tā ierakstītu viņas vārdu viesu sarakstā, ko varētu parādīt mājiniekiem.

Vienvietīgu vai divvietīgu numuru? Smēķētājiem vai nesmēķētājiem? Vairākums nācēju šajā brīdī sāka apmulst.

Tam nav nozīmes, atbildēja vecais vīrs. Svarīgākais ir skats. Es vēlētos uz dienvidrietumu pusi.

Jā, no turienes var redzēt visu pilsētu.

Tieši tā. Kāds ir vislabākais numurs?

Vislabākais, protams, ir karaliskais luksusa numurs, bet uzgaidiet mazliet. Varbūt pārbaudīt, vai nav brīvs arī kāds standarta numurs?

Viņa noklabināja datora taustiņus, gaidīdama, vai vecais vīrs uzķersies uz ēsmas. Ilgi nebija jāgaida.

Es labprāt apskatītu to luksusa numuru.

Protams, par to es nešaubos, nodomāja betija. viņa pārlaida skatienu vecajam vīram. Betija bija saprātīga sieviete. Ja vecam cilvēkam lielākā vēlēšanās ir redzēt skatu no S^4S viesnīcas, viņa tam neliegs to prieku.

Nu tad iesim palūkoties, viņa paziņoja, apveltot večuku ar saulainu smaidu, kas parasti paredzēts pastāvīgajiem viesiem.

Vai jūs esat atbraucis uz Oslo apciemot kādu? iekāpjot liftā, viņa pieklājības pēc apjautājās.

Nē, atbildēja sirmgalvis. Viņam bija tikpat baltas un kuplas uzacis kā Betijas tēvam.

Betija nospieda pogu, durvis aizvērās, un lifts sāka kustēties. Viņa nekādi nespēja pie tā pierast sajūta bija gandrīz kā paceļoties kosmosa kuģī. Durvis atvērās, un viņai atkal šķita, ka viņa būs nokļuvusi pavisam citā pasaulē, tāpat kā pasakas "Smaragda pilsētas burvis" varone. Taču ikreiz bija tā pati ierastā valstība. Viņi soļoja pa gaiteņiem ar krāsās saskaņotām tapetēm un paklājiem un dārgiem mākslas darbiem pie sienām. Viņa ar karti atslēdza luksusa numura durvis, tad pakāpās sāņus un teica: "Pēc jums", turēdama durvis pavērtas, bet vecais vīrs aši ieslīdēja iekšā, kā viņai šķita patīkama satraukuma pārņemts.

Karaliskā luksusa numura platība ir 105 kvadrātmetri,

stāstīja Betija. Numurā ir divas guļamistabas ar milzīgu gultu katrā un divas vannasistabas ar džakuzi un telefonu katrā.

Viņa iegāja istabā, kur vecais vīrs jau bija nostājies pie loga.

Mebeles projektejis dāņu dizainers Pouls Henriksens,

viņa pavēstīja, ar plaukstu noglāstot kafijas galdiņa plāno stikla virsmu. Varbūt jūs vēlaties redzēt vannasistabas?

Vecais vīrs neatbildēja. Viņš bija atstājis galvā slapjo cepuri, un klusumā Betija dzirdēja ūdens lāsi nokrītam uz ķirško-ka parketa grīdas. Viņa nostājās blakus sirmgalvim. No šejienes bija redzamas visas pilsētas slavenākās ēkas Rātsnams, Nacionālais teātris, Norvēģijas parlaments Stortings un Akers-husas cietoksnis. Tālāk pletās Pils dārzi, kur koki slējās pret svina pelēkajām debesīm kā melni, izplesti raganas pirksti.

Jums vajadzēja nākt jaukā pavasara dienā, ieminējās Betija.

Vecais vīrs pagriezies uzmeta viņai neizpratnes pilnu skatienu, un Betija apjauta savu kļūmi. Tikpat labi viņa varēja piebilst: ja jau jūs nācāt tikai paskatīties pa logu.

Viņa centās nogludināt neveiklību ar smaidu.

Kad zāle ir zaļa un Pils dārzos visi koki ir salapojuši. Tad gan ir pasakains skats.

Vecais vīrs raudzījās viņas sejā, bet viņa domas šķita klīstam citur.

Jums taisnība, viņš beidzot ierunājās. Kokiem ir lapas. Par to es nepadomāju.

Viņš norādīja uz logu. Vai to var atvērt?

Mazliet. Betija nopriecājās par sarunas temata maiņu.

Jāpagriež tas rokturis.

Kāpēc tikai mazliet?

Lai cilvēkiem nenāktu prātā muļķības.

Muļķības?

Viņa aši uzmeta skatienu večukam. Vai viņam jau sāk aptumšoties prātiņš?

Izlidot ārā, viņa paskaidroja. Izdarīt pašnāvību. Ir taču daudz nelaimīgu cilvēku, un tie… Viņa novicināja gaisā roku, lai parādītu, ko var izdarīt nelaimīgi cilvēki.

Tas gan ir muļķīgi, vai ne? Vecais vīrs paberzēja zodu. Vai grumbās pazibēja smaida atblāzma? Pat ja cilvēks ir nelaimīgs?

Jā, Betija nešaubīgi piekrita. Vismaz šajā viesnīcā manas dežūras laikā.

Manas dežūras laikā. Sirmgalvis iesmējās. To jūs labi pateicāt, Betija Andresena.

Dzirdot savu vārdu, Betija salēcās. Protams, viņš bija izlasījis to plāksnītē pie viņas formastērpa. Tādā gadījumā viņam bija lieliska redze vārds un uzvārds bija rakstīti maziem burtiņiem, bet REĢISTRATORE lielākiem. Viņa izlikās, ka neuzkrītoši ieskatās pulkstenī.

Jā, ieminējās vecais vīrs. Jums droši vien ir arī svarīgāki darbi.

Tā varētu teikt, viņa piekrita.

Es to ņemšu.

Kā, lūdzu?

Es ņemšu šo numuru. Šodien vēl ne, bet…

Jūs ņemsiet šo numuru?

Jā. To taču var rezervēt, vai ne?

Mm, jā, bet… tas ir briesmīgi dārgs.

Es labprāt norēķinos iepriekš.

Vecais vīrs izvilka no iekškabatas maku un izņēma no tā naudaszīmju žūksni.

Nē, nē, es to nedomāju tā, tomēr septiņi tūkstoši par vienu nakti! Vai jūs negribētu aplūkot… ?

Man patīk šis numurs, paziņoja vecais vīrs. Drošības pēc, lūdzu, pārskaitiet šo.

Betija izbrīnā raudzījās uz tūkstoškronu banknotēm, ko sirmgalvis šūpoja viņas acu priekšā.

Maksājumu varēsim nokārtot, kad ieradīsieties, viņa paskaidroja. Mm, kad jūs vēlētos… ?

Kā jau jūs ieteicāt, Betij. Kādā pavasara dienā.

Skaidrs. Kādā noteiktā dienā?

Protams.

17. Galvenā policijas pārvalde, 1999. gada 5novembris

Bjarne Mollers nopūtās un paraudzījās ārā pa logu. Viņa domas atkal aizklīda, kā tas pēdējā laikā mēdza notikt. Lietus pierimis, bet smagie pelēkie padebeši joprojām bija drūmi samākušies virs galvenās policijas pārvaldes Gronlandē. Pa rudenīgi brūno zālāju aizskrēja suns. Bergenā bija brīva vieta kriminālpolicijas vienībā. Pieteikšanās termiņš beidzās nākamajā nedēļā. Viņš bija dzirdējis no kāda turienes kolēģa, ka rudenī Bergenā lietus līstot tikai divreiz no septembra līdz novembrim un no novembra līdz Jaungadam. Viņi gan vienmēr pārspīlē, tie bergenieši. Viņš tur bija bijis, un pilsēta viņam patika. Maza un tālu no Oslo politiķiem. Mazas pilsētas viņam patika.

Kas ir? Mollers pagriezies sastapās ar Harija bēdīgo skatienu.

Jūs man stāstījāt, ka darba maiņa nāks man par labu.

Ak tā?

Jūsu vārdi, šef.

Ak, jā. Jā, pareizi. Cilvēks nedrīkst iesūnot, nonākt rutīnas un vecu paradumu gūstā. Ir jāiet tālāk un jāattistās. Jāmaina vide.

Kāda nu te vides maiņa? Drošības dienests ir tepat, trīs stāvus augstāk.

Es domāju darba apstākļu maiņa. Drošības dienesta šefs Meiriks domā, ka jūs esat ideāli piemērots šim amatam.

Vai tādām vakancēm nav jāizsludina konkurss?

Par to neraizējieties, Harij.

Neraizēties? Bet vai es drīkstu jautāt, kāda velna pēc man būtu jāpāriet izlūkdienestā. Vai es tiešām izskatos pēc slepenā aģenta?

Nē, nē.

Nē?

Es gribēju teikt, jā. Nu varbūt ne gluži, bet… kāpēc ne?

Kāpēc ne?

Mollers nikni pakasīja pakausi. Viņa seja bija pietvīkusi ugunssarkana.

Velns un elle, Harij. Mēs jums piedāvājam inspektora amatu, par piecām pakāpēm augstāku algu, darbu bez nakts-maiņām un mazliet lielāku cieņu no sasodīto jauniņo puses. Tas ir labs ķēriens, Harij.

Man patīk nakts maiņas.

Nevienam tās nepatīk.

Kāpēc nevarētu piešķirt man brīvo inspektora amatu šeit?

Harij! Dariet man to prieku un piekrītiet.

Harijs pagrozīja rokās papīra glāzīti. Priekšniek, viņš iejautājās, cik ilgi mēs jau viens otru pazīstam?

Mollers brīdinoši pacēla pirkstu. Nemaz nesāciet šos numurus. Tikai ne to "mēs esam bijuši kopā dienās un nedienās"…

Septiņus gadus. Un septiņus gadus es esmu iztaujājis šajā pilsētā tādus cilvēkus, kuri, iespējams, ir visstulbākie radījumi no visiem, kas staigā uz divām kājām, tomēr neesmu sastapis nevienu vārgāku meli par jums. Varbūt esmu muļķis, tomēr dažas smadzeņu šūniņas man vēl ir atlikušas, tās rosās, cik spēj, un apgalvo, ka šis amats man netiek piešķirts izcilo sasniegumu dēļ. Tāpat kā pārsteidzoši labie šaušanas rezultāti ir kā no gaisa nokrituši. Tās man čukst, ka tas viss kaut kā ir saistīts ar slepenā dienesta aģenta sašaušanu. Un jums, priekšniek, nav pat nekas jāsaka.

Mollers atvēra muti, tad atkal aizvēra to un demonstratīvi sakrustoja rokas.

Harijs turpināja: Es zinu, ka jūs neesat sarīkojis šo izrādi. Un, pat ja es neredzu visu kopējo ainu, iztēle Jauj iedomāties pārējo. Ja nekļūdos, tad tas nozīmē, ka manas paša vēlmes attiecībā uz manu turpmāko karjeru policijā nav svarīgas. Tāpēc atbildiet uz vienu jautājumu. Vai man ir izvēle?

Mollers samirkšķināja acis, vēl un vēlreiz. Viņš atkal bija aizdomājies par Bergenu. Par ziemām bez sniega. Par svētdienas izbraukumiem ar sievu un dēliem uz Flojenas kalnu. Piemērota vieta, kur zēniem uzaugt. Tikai nekaitīgas palaidnības, niekošanās ar hašišu, nekādu noziedzīgu bandu, un četrpadsmitgadīgi pusaudži nemirst no pārdozēšanas. Ber-genas policijas iecirknis. Jā, tā gan.

Nē, viņš atbildēja.

Skaidrs, secināja Harijs. Tā jau es domāju. Viņš saburzīja papīra glāzīti un nomērķēja uz papīrgrozu. Jūs teicāt, par piecām pakāpēm augstāka alga?

Un atsevišķs kabinets.

Droši vien glīti nodalīts no pārējiem. Viņš ar lēnu, rūpīgu kustību svieda saburzīto glāzīti. Virsstundas?

Tādu šajā amatā nav.

Tad man būs jāsteidzas uz mājām pulksten četros. Glāzīte nokrita uz grīdas pusmetra attālumā no papīrgroza.

Nešaubos, ka tas būs iespējams, apsolīja Mollers, tikko manāmi pasmaidot.

18. Pils dārzi, 1999. gada 10. novembris

Bija skaidrs, auksts vakars. Iznākot no metro stacijas, vecais vīrs bija pārsteigts, ieraugot ielās tik daudz cilvēku. Viņš bija domājis, ka centrs būs gandrīz izmiris, bet taksometri

Kārļa Johana ielā šaudījās šurpu turpu neona gaismās, un pa ietvēm plūda cilvēku straume. Viņš apstājās pie gājēju pārejas kopā ar tumšādainu jaunekļu bariņu, kas tērgāja svešā mēlē, gaidīdami, kad iedegsies zaļā gaisma. Viņš nosprieda, ka tie varētu būt pakistānieši. Vai varbūt arābi. Domas pārtrauca luksofora signāla maiņa, un viņš sāka apņēmīgi soļot pāri ielai, augšā kalnā uz pils izgaismotās fasādes pusi. Pat tur bija cilvēki, lielākoties jaunieši, kas devās savās gai-tās sazin kur un sazin no kurienes. Kalna virsotnē viņš apstājās atvilkt elpu pie Kārļa Johana statujas. Monarhs zirga mugurā sapņaini raudzījās uz Stortinga pusi, uz varu, ko viņš bija centies pārvietot uz pili, kas atradās viņam aiz muguras.

Vairāk nekā nedēļu nebija lijis, un sausās lapas čaukstēja zem kājām, kad vecais vīrs starp parka kokiem nogriezās pa labi. Atgāzis galvu, viņš nopētīja kailos zarus, kas slējās pret zvaigžņoto debesi. Atmiņā atausa dzejoļa rindas:

Goba un papele, bērzs un ozols,

Nāves bālums, apmetnis melns.

Būtu labāk, ja šovakar nespīdētu mēness, viņš nodomāja. no otras puses, vieglāk saskatīt meklēto milzīgo ozolu, pret kuru viņš bija atbalstījis galvu dienā, kad uzzinājis savu nāves spriedumu. Viņš pārlaida skatienu stumbram līdz pat augšai. Cik vecs tas varētu būt? Divsimt? Trīssimt gadu? Šis ozols varbūt pieredzējis arī Kārļa Johana kronēšanu par Norvēģijas karali. Tomēr katram mūžam pienāk gals. Viņa paša, ozola, jā arī karaļu mūžam. Viņš nostājās aiz koka, lai nebūtu redzams no celiņa, un noņēma mugursomu. Tad notupās, atvēra somu un izņēma tās saturu trīs pudeles glifosāta šķīduma, ko saimniecības preču veikala pārdevējs Kirkeveinā nosauca par Roundup, un aptiekā nopirkto zirgu šļirci ar stingru tērauda adatu. Viņš paskaidroja, ka tā vajadzīga ēdiena gatavošanai tauku ievadīšanai gaļā, bet tas pat bija lieki, jo aptiekārs uzmeta večukam garlaikotu skatienu un droši vien aizmirsa, vēl pirms viņš paspēja iziet pa durvīm.

Aši paraudzījies apkārt, vecais vīrs izdūra garo tērauda adatu caur pudeles korķi un lēni piepildīja šļirci ar spīdīgo šķidrumu. Aptaustījis ar pirkstiem koka stumbru, viņš atrada robu mizā un iedūra tajā adatu. Tas nebija tik viegli, kā varēja iedomāties. Vajadzēja stipri spiest, lai šļirce iedurtos kokā. Injicējot ķimikāliju tikai koksnes ārējā slānī, tā neiedarbotos. Bija jāsasniedz kambijs, koka dzīvības centrs. Viņš spēcīgāk uzspieda uz šļirces. Adata nodrebēja. Sasodīts! Nedrīkst salauzt, tā viņam bija vienīgā. Adatas gals ieslīdēja koksnē, bet jau pēc dažiem centimetriem bezcerīgi apstājās. Par spīti aukstumam, vecajam vīram pār muguru plūda sviedri. Viņš apņēmīgi satvēra šļirci un gatavojās vēl papūlēties, bet tad izdzirdēja lapu čaboņu līdzās celiņam. Viņš atlaida šļirci. Skaņa tuvojās. Viņš aizvēra acis un aizturēja elpu. Soļi pagāja pavisam tuvu viņam garām. Atkal atvēris acis, viņš pamanīja divus cilvēkus pazūdam aiz krūmiem pie Fredrika vārtu sargposteņa. Viņš uzelpoja un atkal pievērsās šļircei. Nolēmis riskēt, viņš uzspieda no visa spēka. Un tieši tajā brīdī, kad šķita adata tūlīt lūzīs, tā ieslīdēja koksnē. Vecais vīrs noslaucīja pieri. Pārējais jau bija vienkārši.

Pēc desmit minūtēm viņš bija iešļircinājis divas pudeles šķīduma un ķēries pie trešās, bet tad tuvumā atskanēja balsis. No krūmiem pie sargposteņa iznira divi stāvi droši vien tie paši, kas bija šeit jau iepriekš.

Kas tur ir? uzsauca vīrieša balss.

Vecais vīrs reaģēja instinktīvi. Piecēlās un nostājās priekšā kokam, lai ar mēteļa stūriem aizsegtu joprojām koka stumbrā iedurto šļirci. Pēc mirkļa viņu apžilbināja gaisma. Viņš aizsedza seju ar plaukstām.

Aizvāc lukturi, Tom, teica sievietes balss.

Žilbinošais spīdums pazuda, un viņš redzēja gaismas staru

šaudāmies starp koku stumbriem.

Abi svešinieki pienāca tuvāk, un sieviete ap gadiem trīsdesmit, ar glītiem, bet neuzkrītošiem sejas vaibstiem pacēla

apliecību tik tuvu viņam pie sejas, ka viņš pat mēnessgaismā varēja saskatīt fotogrāfiju, kurā viņa bija mazliet jaunāka nekā tagad, bet ļoti nopietna. Un vārds. Kaut kāda El-lena.

Policija, paziņoja sieviete. Atvainojiet, ja nobiedējām jūs.

Vectēv, ko jūs te darāt nakts vidū? Abi varas pārstāvji bija civilās drēbēs, un zem vīrieša melnās vilnas cepures uz viņu raudzījās aukstas zilas acis glītā, jauneklīgā sejā.

Tikai pastaigājos, atbildēja vecais vīrs, cerēdams, ka trīcošā balss viņu nenodos.

Vai tiešām? pārjautāja policists vārdā Toms. Parkā aiz koka, ar garu mēteli mugurā. Vai zināt, kā mēs to saucam?

Izbeidz, Tom! Vēlreiz atvainojos, teica sieviete, pievērsdamās vecajam vīram. Šeit, parkā pirms dažām stundām notika uzbrukums. Piekauts kāds zēns. Varbūt jūs kaut ko redzējāt vai dzirdējāt?

Es tikai nesen atnācu, atbildēja sirmgalvis, uzrunādams tieši sievieti, lai izvairītos no vīrieša pētošā skatiena. Neko neesmu redzējis. Tikai Lielos Greizos Ratus un Mazos Greizos Ratus. Viņš norādīja uz debesīm. Man ļoti žēl. Vai viņš ir smagi cietis?

Ļoti smagi. Lūdzu, atvainojiet par traucējumu. Viņa pasmaidīja. Lai jums jauks vakars.

Viņi devās tālāk, bet vecais vīrs aizvēra acis un atslīga pret koku. Pēkšņi kāds viņu sagrāba aiz mēteļa atlokiem un iepūta sejā karstu elpu. Tad atskanēja jaunā policista balss.

Ja es tevi pieķeršu, es tev to nogriezīšu. Saprati? Ciest nevaru šitādus tipus!

Rokas atlaida atlokus un draudētājs pazuda.

Vecais vīrs noslīdēja zemē un juta, kā apģērbā iesūcas mitrums no miklās zemes. Atmiņā kāda balss atkal atkārtoja tās pašas dzejas rindas:

19. Goba un papele, bērzs un ozols, Nāves bālums, apmetnis melns. "Herberta pica", Jongstorgeta, 1999gada 12. novembris

Sverre Olsens ienāca, pamāja ar galvu puišiem pie stūra galdiņa, pie bāra paņēma alu un devās pie galdiņa. Savējā, nevis stūra galdiņa. Šis bija viņa galdiņš jau vairāk nekā gadu, kopš viņš apstrādāja to šķībacaino "Denisa kebabos". Viņš atnācis agri, un pārējo vēl pagaidām nebija, bet drīz nelielā picērija Torggatas un Jongstorgetas ielas stūrī būs pārpildīta. Pabalstu izmaksas diena. Viņš pameta skatienu uz stūrī sēdošajiem. Tie bija trīs paši rūdītākie, bet ar tiem viņš pašlaik nevēlējās sarunāties. Tie piederēja pie jaunās partijas

Nasjonalalliansen, un ar tiem viņam bija, tā sakot, ideoloģiskas domstarpības. Viņš tos pazina jau kopš Fedrelandspar-tiet jauniešu nodaļas laikiem, viņi bija pienācīgi patrioti, taču tagad gatavojās pievienoties atkritējiem. Rojs Kvinsets, kā vienmēr ar nevainojami gludi noskūtu galvu, bija ģērbies šauros izbalējušos džinsos, zābakos un baltā T kreklā ar Nasjonalalliansen logotipu sarkanā, baltā un zilā krāsā. Hallē bija jaunatnācējs. Viņš bija nokrāsojis matus melnus un gludi pieglaudis, ieziežot ar matu eļļu. Cilvēkus droši vien visvairāk kaitināja viņa ūsas rūpīgi apcirptas mazas melnas Ūsiņas gluži kā Fīreram. Savā ietērpā viņš galifē bikses bija nomainījis pret zaļu armijas maskēšanās tērpu. Gregersens vienīgais ārēji ne ar ko neatšķīrās no parastiem jauniešiem ādas jakā, ar kazbārdiņu un pakausī atstumtām saulesbrillēm. Viņš neapšaubāmi bija gudrākais no šīs trijotnes.

Sverres skatiens pārslīdēja telpai. Puisis un meitene kāri tiesāja picu. Viņš tos iepriekš nebija redzējis, taču pēc slepenpolicistiem tie neizskatījās. Pēc žurnālistiem arī ne. Varbūt no antifašistu avīželes "Monitors"? Pagājušajā ziemā viņš bija atmaskojis "Monitora" okšķeri, vīreli ar tramīgu skatienu, kurš pārāk bieži šeit apgrozījās, izlikās piedzēries un uzbāzās ar sarunām pastāvīgajiem apmeklētājiem. Sverre bija

nojautis blēdību, izvedis šo tipinu ārā un norāvis tam džemperi. Viņam bija mikrofons. Viņš atzinās, ka spiego "Monitora" labā, vēl pirms šie bija viņam piedūruši kaut pirkstu. Pārbijies līdz nāvei. Mīkstie viņi visi tajā "Monitorā". Iedomājušies, ka šīs spēlītes brīvprātīga fašistisko elementu uzraudzība ir tik svarīgs un bīstams pasākums, ka viņi ir tādi slepenie aģenti, kas veic bīstamu misiju. Tas okšķeris bija pārliecināts, ka viņu tūlīt nositīs, un no bailēm apmīzās. Burtiski. Sverre redzēja, kā viņam pa bikšu staru notek tumša straumīte un izplūst uz asfalta. Tieši tas visspilgtāk palicis atmiņā no tā vakara. Urīna tērcīte, kas blāvi vizēja patumšajā šķērsielā, it kā meklējot zemāko punktu.

Sverre Olsens nosprieda, ka pārītis ir tikai izsalkuši jaunieši, kas nejauši gājuši garām. Ātrums, kādā viņi ēda, liecināja, ka viņi sāk nojaust ko nelāgu par pārējiem apmeklētājiem un grib pēc iespējas drīzāk tikt projām. Pie loga sēdēja vecs vīrs mētelī un cepurē. Varbūt dzērājs, lai gan apģērbs par to neliecināja. Taču viņi visi var arī labi izskatīties kādu brīdi, kad Pestīšanas armija viņus saposusi labas kvalitātes valkātos mēteļos un uzvalkos, kas ir tikai mazliet vecmodīgi. Kamēr viņš vēroja sirmgalvi, tas pēkšņi pacēla galvu un ieskatījās viņam tieši acīs. Tas nebija nekāds dzērājs. Večuka mirdzošās zilās acis uzreiz lika Sverrem novērsties. Ko tas vecais ķēms tā blenž!

Sverre ķērās pie sava alus kausa. Bija laiks nopelnīt mazliet naudas. Ataudzēt matus pāri tetovējumam uz kakla, uzvilkt kreklu ar garām piedurknēm un iet ļaudīs. Darba netrūka. Sūdīga darba. Ērtos un labi apmaksātos darbiņus jau sagrābuši melnie. Pediņi, barbari un melnie.

Vai drīkstu apsēsties?

Sverre pacēla skatienu. Tas bija vecais, stāvēja viņam līdzās. Sverre pat nebija pamanījis to nākam šurp.

Šis ir mans galds, atcirta Sverre.

Es tikai vēlos mazliet parunāt. Vecais vīrs nolika avīzi uz galda starp viņiem un apsēdās pretējā krēslā. Sverre piesardzīgi vēroja viņu.

Nomierinieties, esmu savējais, paziņoja večuks.

Kāds vēl savējais?

Tāds, kuri te pulcējas. Nacionālsociālists.

Ak tā?

Sverre aplaizīja lūpas un pacēla alus kausu pie mutes. Sirmgalvis nekustīgi sēdēja, vērodams viņu. Mierīgi, it kā nekur nebūtu jāsteidzas. Varbūt tā arī bija, jo šim jau ap septiņdesmit. Vismaz. Vai šis varētu būt viens no vecajiem ekstrēmistiem no Zorn 88 ? kāds no kautrīgajiem naudas devējiem, par kuriem dzirdēts, bet Sverre nekad nebija tos redzējis?

Man vajadzīgs kāds pakalpojums, vecais vīrs klusi ierunājās.

Ak tā? atjautāja Sverre. Taču augstprātīgo toni mazliet pievaldīja. Galu galā ko var zināt?

Ierocis.

Kas ir ar ieroci?

Man tas ir vajadzīgs. Vai varat man palīdzēt?

Kāpēc lai es to darītu?

Atšķiriet avīzi. Divdesmit astotajā lappusē.

Sverre pievilka tuvāk avīzi un sāka šķirstīt, neatraudams skatienu no vecā vīra. Divdesmit astotajā lappusē bija raksts par Spānijas neonacistiem. Autors tas sasodītais Pretošanās kustības vecis Evens Jūls. Milzīgs paldies. Melnbalto fotogrāfiju, kurā bija attēlots jauns vīrietis ar ģenerālisimusa Franko portretu, daļēji aizsedza tūkstoš kronu banknote.

Ja jūs man palīdzēsiet… turpināja vecais vīrs.

Sverre paraustīja plecus.

… tad tām piebiedrosies vēl deviņi tūkstoši.

Ak tā? Sverre iedzēra vēl vienu malku. Pārlaida skatienu telpai. Jauniešu pārītis bija projām, bet Halle, Gregersens un Kvinsets joprojām sēdēja stūrī. Drīz atnāks arī pārējie, un slepeni aprunāties vairs neizdosies. Desmit tūkstoši kronu.

Kādu ieroci?

Šauteni.

Tādas dabūt nav grūti.

Vecais vīrs papurināja galvu.

Marklin šauteni.

Marklin ? tādu kā vilciena modeli?

Krunkas zem cepures savilkās savādā grimasē. Vecais ķēms laikam pasmaidīja.

Ja nevarat man palīdzēt, tā arī pasakiet. Tūkstoti varat paturēt, un mēs izbeigsim šo sarunu. Es aiziešu, un mēs vairs nekad netiksimies.

Sverre sajuta adrenalīna uzplūdu. Tās vairs nebija dienišķās pļāpas par cirvjiem, medību bisēm un kādu dinamīta stienīti. Šis bija nopietns pasākums. Vecais runāja nopietni.

Atvērās durvis. Sverre pār plecu palūkojās uz ienākošo sirmgalvi. Tas nebija no savējiem, tikai dzērājs sarkanā islandiešu džemperī. Tāds var krist uz nerviem, diedelējot kādu glāzīti, bet citādi ir nekaitīgs.

Paraudzīšos, ko varu darīt, Sverre atbildēja, satverdams tūkstoš kronu banknoti.

Kas notika pēc tam, Sverre nepamanīja. Vecā vīra plauksta zibenīgi kā ērgļa nagi sagrāba viņējo un pienagloja pie galda.

To es nejautāju. Viņa balss bija salta un stingra kā ledus gabals.

Sverre mēģināja izraut roku, bet nespēja. Nevarēja izraut to no panīkuša veca kraķa tvēriena!

Es jautāju, vai varat man palīdzēt, un vēlos dzirdēt atbildi. Jā vai nē. Saprotat?

Sverre juta, kā uzbango niknums, viņa senais draugs un ienaidnieks. Tomēr pagaidām vēl tas nebija pārmācis otru domu par desmit tūkstošiem kronu. Viņš zināja kādu, kurš varētu palīdzēt, kādu ļoti neparastu cilvēku. Tas nebūs lēti, bet viņam bija tāda nojauta, ka vecais kraķis par cenu nekaulēsies.

Es… es varu jums palīdzēt.

Kad?

Pēc trim dienām. Šeit. Tajā pašā laikā.

Muļķības! Trīs dienu laikā nevar sadabūt tādu šauteni.

Vecais vīrs atlaida viņa roku. Bet jūs aizskrieniet pie tā,

kurš var jums palīdzēt, lūdziet, lai viņš aizskrien pie tā, kurš var palīdzēt viņam, un pēc tam atnāciet šurp satikt mani, lai varētu norunāt piegādes vietu un laiku.

Svaru zālē Sverre varēja pacelt 120 kilogramus. Kā šis kārnais vecais ķēms spēja… ?

Jūs pateiksiet, vai par šauteni būs jāmaksā skaidrā naudā piegādes brīdī. Pārējo savas naudas daļu saņemsiet trīs dienu laikā.

Ak tā? Bet ja nu es vienkārši pievācu naudu?

Tad es atgriezīšos un nogalināšu jūs.

Sverre paberzēja plaukstu locītavas. Neko vairāk viņš netaujāja.

Ledaini auksts vējš plosījās ap telefona būdiņu pie Tor-gatas pirtīm, kad Sverre Olsens trīcošiem pirkstiem spieda aparāta taustiņus. Sasodītais aukstums! Turklāt viņam bija cauri abu zābaku purngali. Klausulē atskanēja atbilde.

-Jā?

Sverre Olsens norija siekalas. Kapec šī balss vienmer uzdzina tādus drebuļus?

Tas esmu es, Olsens.

Runā.

Kādam vajag šauteni. Marklin.

Klusums.

Tādu kā vilcienu modeļos, piebilda Sverre.

Es zinu, kas ir Marklin, olsen. balss klausulē bija vēsa un vienaldzīga. Sverre skaidri saklausīja nicinājumu. Viņš neizrādīja dusmas, jo, lai kā necieta savu sarunas biedru, vēl vairāk baidījās no viņa, lai gan bija kauns to atzīt. Šim vīram bija bīstama cilvēka slava. Pat Sverres aprindās viņu pazina tikai daži, turklāt Sverre nezināja viņa īsto vārdu. Taču viņš vairākas reizes paglāba Sverri un viņa draugus, kad tie bija iekļuvuši nepatikšanās. Protams, tikai kopīgā mērķa dēļ, ne jau aiz draudzības jūtām pret Sverri Olsenu. Ja Sverre zinātu kādu citu, kurš arī varētu sadabūt meklēto, viņš noteikti vērstos pie tā.

Balss: Kas to prasa un kādēļ?

Kāds večuks. Iepriekš nebiju viņu redzējis. Teica, ka esot mūsējais. Un es tā īsti nenoprasīju, ko šis, tā sakot, grasās nošaut. Varbūt nevienu. Varbūt grib tikai…

Aizveries, Olsen! Vai viņš izskatījās naudīgs?

Labi ģērbies. Un iedeva man tūkstoti tikai par to, lai uzzinātu, vai varu viņam palīdzēt.

Viņš tev iedeva tūkstoti, lai tu turētu muti un neatbildētu uz liekiem jautājumiem.

Protams.

Interesanti.

Mēs norunājām tikties pēc trim dienām. Viņš grib zināt, vai varam to sadabūt.

Mēs?

Nu, jā…

Tu gribēji teikt, vai es varu to sadabūt.

Protams, bet…

Cik viņš tev maksās par visu darbu?

Sverre vilcinājās. Desmit taukšķus.

Tad no manis arī tikpat. Desmit. Ja darījums izdosies. Saprati?

Sapratu.

Tātad par ko desmit tūkstoši?

Lai es turētu muti.

Nolicis klausuli, Sverre vairs nejuta savus kāju pirkstus. Vajag jaunus zābakus. Viņš stāvēja, noraudzīdamies uz vēja nestu tukšu čipsu paciņu, ko brāzmas mētāja šurpu, turpu Storgatas virzienā braucošo mašīnu vidū.

20. "Herberta pica", 1999gada 15. novembris

Picērijas stikla durvis aizvērās aiz vecā vīra muguras. Viņš stāvēja uz ietves un gaidīja. Garām pagāja pakistāniešu sieviete ar šalli ap galvu, stumdama bērnu ratiņus. Garām joņojošo mašīnu logos zibēja viņa atspulgs un picērijas lielie logi viņam aiz muguras. Uz loga rūts pa kreisi no ieejas bija uzlīmēts liels balts līmlentes krusts. Kāds laikam mēģinājis pārsist stiklu. Sīkas baltas plaisiņas pletās uz visām pusēm kā zirnekļa tīkls. Aiz tā varēja saskatīt Sverri Olsenu joprojām sēžam pie tā paša galdiņa, kur viņi bija vienojušies par darījumu. Pēc trim nedēļām. Konteineru kuģu ostā pie 4. piestātnes. Parole "eņģeļa balss". Droši vien kādas popmūzikas dziesmas nosaukums. Viņš nekad par tādu nebija dzirdējis, bet nosaukums šķita atbilstošs. Cena diemžēl nebija tik atbilstoša 750 000 Norvēģijas kronu. Taču viņš pat nedomāja kaulēties. Jautājums tagad bija cits vai viņi turēs vārdu vai arī aplaupīs viņu ostā. Vērsdamies pie jaunā neonacista lojalitātes, viņš bija pastāstījis, ka cīnījies Austrumu frontē, tikai nezināja, vai puisis viņam noticēja. Un vai tam vispār bija kāda nozīme. Viņš bija pat sagudrojis pasaciņu par to, kur karojis, ja gadījumā jauneklis sāktu uzdot jautājumus. Taču tas neko nejautāja.

Garām pabrauca vēl vairākas mašīnas. Sverre Olsens bija palicis picērijā, bet kāds cits tikko piecēlās un steberēja uz durvju pusi. Vecais vīrs atcerējās šo cilvēku tas šeit bija arī iepriekšējā reizē. Bet šodien visu laiku vēroja viņus. Durvis atvērās. Viņš nogaidīja. Satiksmes straumē bija neliels pārtraukums, un viņš dzirdēja, ka svešinieks apstājas viņam aiz muguras. Un tad tas ierunājās.

Nu ko, vai tas ir viņš?

Čerkstošā balss daiļrunīgi vēstīja par ilggadīgu dzeršanu, smēķēšanu un bezmiegu.

Vai es jūs pazīstu? vecais vīrs nepagriezdamies apjautājās.

Jā, man tā šķiet gan.

Vecais vīrs pagrieza galvu, īsu brīdi nopētīja svešinieku, tad atkal novērsās.

Nevaru gan teikt, ka pazīstu jūs.

Jēziņ! Nepazīsti vecu cīņu biedru?

Kādu cīņu?

Mēs karojām par vienu mērķi, gan tu, gan es.

Ja jūs tā sakāt. Ko jūs vēlaties?

Ko? pārjautāja dzērājs, pielicis roku pie auss.

Es jautāju, ko jūs vēlaties? vecais vīrs atkārtoja skaļāk.

A, vēlēties var daudz ko un visu ko. Var taču papļāpāt ar seniem paziņām, ko? Sevišķi ar tik sen neredzētiem. Un jo īpaši ar tādiem, kas tika uzskatīti par mirušiem.

Vecais vīrs pagriezās.

Vai es izskatos pēc miroņa?

Vīrs sarkanajā islandiešu džemperī raudzījās viņā ar tik

dzidri zilām acīm kā tirkīza krāsas marmora bumbiņām. Vina

vecumu bija grūti noteikt. Tiklab četrdesmit kā astoņdesmit. Taču sirmgalvis skaidri zināja, cik gadu ir dzērājam. Sasprindzinot atmiņu, varēja pat atcerēties, kad ir viņa dzimšanas diena. Kara laikā dzimšanas dienu svinēšana bija īpaši svarīga. Dzērājs pienāca soli tuvāk.

Nē, tu neizskaties pēc miroņa. Pēc slimnieka gan, bet ne pēc miroņa.

Viņš pastiepa milzīgu, netīrumiem apķepušu roku, un vecais vīrs sajuta salkanu sviedru, urīna un vēmekļu smaku.

Kas ir? Negribi paspiest roku vecam cīņu biedram? -Viņa balss skanēja kā no viņpasaules.

Vecais vīrs īsi satvēra pastiepto ķetnu savā cimdotajā plaukstā.

Nu redzat, viņš piebilda. Tagad esam sarokojušies. Ja vairāk jautājumu jums nav, es iešu.

Ak, jautājumi, jā. Dzērājs šūpojās šurpu turpu, miglainām acīm raudzīdamies uz veco vīru. Es tikai brīnos, ko tāds cilvēks kā tu meklē šādā ūķī. Par to taču var brīnīties, vai ne? Viņš ir tikai apmaldījies, es nodomāju iepriekšējā reizē, kad redzēju tevi šeit. Bet tu sēdēji un runājies ar to ne-krietneli, kurš dauza cilvēkus ar beisbola nūjām. Un šodien arī tāpat…

Un tad?

Man ienāca prātā, ka būtu jāpajautā kādam žurnālistam, kuri ari reizēm šeit iegriežas, saproti. Vai viņi nezina, ko tik cienījams vīrs meklē šādā kompānijā. Viņi zina visu, saproti. Bet, ja ko nezina, tad noskaidro. Piemēram, kā tas iespējams, ka cilvēks, kuru visi uzskatīja par kritušu karā, ir atkal atdzīvojies. Viņi prot ievākt ziņas aši, aši.

Viņš neveiksmīgi mēģināja uzsist gaisā knipi.

Un pēc tam tas viss nonāk avīzēs, saproti.

Sirmgalvis nopūtās. Varbūt es varu jums kaut kā palīdzēt?

Vai tad izskatās, ka man kaut kā trūktu? Dzērājs iepleta rokas un atņirdza bezzobaino muti smaidā.

Saprotu, nopētījis viņu, atbildēja vecais vīrs. Paiesim mazliet tālāk, man nepatīk skatītāji.

Ko?

Man nepatīk skatītāji.

Jā, bet kas viņiem par daļu?

Vecais vīrs viegli uzlika roku dzērājam uz pleca.

Ieiesim šeit.

Rādi man ceļu, draugs, dzērājs iedziedājās aizsmakušā balsī un iesmējās.

Viņi iegāja vārtos līdzās "Herberta picai", kur skatu no ielas puses aizsedza lielas, pelēkas, ar kaudzi piepildītas atkritumu tvertnes uz riteņiem.

Tu vēl neesi nevienam to teicis, vai ne?

Vai tev prāts! Vispirms man šķita, ka rēgojas. Spoks gaišā dienas laikā. Herberta picērijā! Viņš iesmējās, bet smiekli drīz pārvērtās par mokošu, gārdzošu klepu. Viņš salīcis atbalstījās pret sienu, līdz klepus pierima. Tad atkal izslējās un izslaucīja gļotas no mutes kaktiņiem. Nē, par laimi, ne, citādi mani iespundētu trakonamā.

Cik, tavuprāt, varētu maksāt klusēšana?

Ā, maksa, hm, jā. Es redzēju, kā tas mērkaķis paņem tūkstoti no tavas avīzes…

-Jā?

Daži tadi nenāktu par ļaunu, tas tiesa!

-Cik?

Cik tev ir?

Vecais vīrs nopūtās, atkal paraudzījās apkārt, lai pārbaudītu, vai nav neviena liecinieka. Tad atpogāja mēteli un pasniedzās iekškabatā.

Sverre Olsens lieliem soļiem šķērsoja Jongstorgetu, šūpodams rokā zaļu plastmasas maisiņu. Pirms divdesmit minūtēm viņš sēdēja picērijā bez graša kabatā, cauriem zābakiem, bet tagad jau dižojās spīdīgos, jaunos armijas zābakos, augstu šņorējamos, ar divpadsmit cilpiņām katrā pusē. Tos viņš bija iegādājies veikalā Top Secret henrika ibsena ielā. Turklāt kabatā viņam bija aploksne ar astoņiem jauniem, spodriem tūkstošniekiem. Un vēl desmit gaidāmi. Jocīgi gan cik pēkšņi viss dzīvē mainās. Šoruden viņam jau draudēja trīs gadi aiz restēm, bet tad advokāts attapās, ka tā resnā kundzīte -tiesas piesēdētāja nodevusi zvērestu ne tur, kur pienākas.

Būdams tik pacilātā omā, Sverre nolēma uzaicināt Halli, Gre-gersenu un Kvinsetu pie sava galdiņa. Izmaksāt viņiem pa kausam. Lai redzētu, kā šie brīnās. Jā, pie velna, tā arī darīs!

Viņš šķērsoja Ploena ielu tieši priekšā pakistāniešu sievietei ar bērnu ratiņiem un, ļauna untuma mudināts, uzsmaidīja viņai. Tuvojoties "Herberta picas" ieejai, viņam pēkšņi ienāca prātā, ka nav jēgas staipīt līdzi maisiņu ar vecajiem zābakiem. Viņš iegāja vārtos, pacēla vienas atkritumu tvertnes vāku un iemeta tajā maisiņu. Ejot ārā, viņa skatienu piesaistīja kājas, kas rēgojās starp divām tālākajām tvertnēm. Viņš paraudzījās apkārt. Uz ielas neviena nebija. Arī šķērsieliņā ne. Kas tas tāds? Dzērājs? Narkomāns? Viņš piegāja tuvāk. Tvertnes, starp kurām stiepās kājas, bija sastumtas cieši kopā. Viņš juta, kā sirds sāk sisties straujāk. Narkomāniem nepatīk, ja viņus iztraucē. Sverre atkāpās un ar kāju pastūma tālāk vienu no tvertnēm.

Ak, velns!

Savādi, ka Sverre Olsens, kurš pats gandrīz nogalināja cilvēku, vēl nekad nebija redzējis mironi. Un tikpat savādi ari tas, ka viņa kājas saļodzījās. Vīrietis, kas sēdēja ar muguru pret sienu, nedzīvajām acīm stingi blenžot katrai uz savu pusi, bija beigtāks par beigtu. Nāves cēlonis bija acīmredzams. Pāri viņa rīklei stiepās plata, dziļa brūce. Asinis tagad tecēja tikai sīkā strūkliņā, bet sākumā tās laikam gāzušās aumaļām, jo sarkanais islandiešu džemperis bija piemircis un lipīgs. Šo skatu vēl papildināja apdullinoša atkritumu un urīna smaka, Sverre sajuta mutē žults garšu, un pēc mirkļa jau spruka ārā nesenie divi alus kausi un pica. Pēc tam viņš stāvēja, atbalstījies pret tvertnēm un spļaudams uz asfalta. Jauno zābaku purni bija notraipīti ar dzelteniem vēmekļiem, bet viņš to nepamanīja. Viņš redzēja tikai sīko, sarkano tērcīti, kas spīguļoja tumsā, it kā meklēdama šķērsielas zemāko punktu.

21. Ļeņingrada, 1944. gada 17.janvāris

Krievu kara lidmašīna YAK rēkdama pārlidoja virs edvar-da Moskena galvas, kad tas, zemu noliecies, skrēja pa tranšeju.

Parasti gan lidmašīnas lielu ļaunumu nenodarīja. Krieviem laikam bija aptrūcies bumbu. Pēdējie jaunumi bija tādi, ka pilotiem tagad dodot rokas granātas, ar kurām tie lidojot apmētā tranšejas.

Edvards bija aizgājis uz Ziemeļu sektoru paņemt saviem kareivjiem pienākušās vēstules un uzzināt jaunumus. Viss rudens bija viena nebeidzama drūmu ziņu virkne par zaudējumiem un atkāpšanos Austrumu frontē. Novembrī krievi bija atguvuši Kijevu, bet oktobrī vācu armija tik tikko paglābās no aplenkuma ziemeļos no Melnās jūras. Stāvokli vēl vairāk pasliktināja tas, ka Hitlers pārvirzīja spēkus uz Rietumu fronti, bet šodien Edvards dzirdēja visbiedējošākos jaunumus. I’irms divām dienām ģenerālleitnants Gusevs bija uzsācis niknu uzbrukumu Oranienbaumā, Somu jūras līča dienvidu pusē. Edvards atcerējās Oranienbaumu neliels nocietinājums, kuram viņi bija pagājuši garām ceļā uz Ļeņingradu. Viņi atstāja to krieviem, jo tam nebija stratēģiskas nozīmes. Tagad "Ivani" bija pamanījušies slepus sapulcēt lielu armiju ap Kron-štates fortu un, kā vēstīja ziņojumi, lielgabali "Katjušas" nemitīgi bombardēja vācu pozīcijas. Kādreiz tik biezie meži bija pārvērsti malkā. Tiesa gan, viņi tagad jau vairākas naktis bija dzirdējuši Staļina artilērijas mūziku, taču nevienam pat prātā nebija ienācis, ka briesmas ir tik nopietnas.

Gājienā uz Ziemeļu sektoru Edvards izmantoja izdevību iegriezties lauka hospitālī apciemot vienu no saviem kareivjiem, kurš bija zaudējis kāju, neitrālajā joslā uzskrienot uz kājnieku mīnas, bet medmāsa, sīka auguma igauniete, kuras seja ar dziļos, tumšos riņķos iegrimušām izmocītām acīm atgādināja masku, tikai pašūpoja galvu un izteica droši vien viņai visvairāk zināmo vācu vārdu: Tot.

Edvards laikam izskatījās ļoti satriekts, jo māsiņa centās viņu uzmundrināt, norādot uz gultu, kur acīmredzot gulēja kāds cits norvēģis.

Leben, viņa smaidīdama paskaidroja. Bet viņas skatiens joprojām pauda izmisumu.

Edvards nepazina gultā gulošo ievainoto, bet, pamanījis uz krēsla uzmesto balto, spīdīgo ādas jaku, saprata, kas tas ir pats rotas komandieris Lindvigs no Norges pulka. īsta leģenda. Un tagad viņš nokļuvis šeit. Edvards nolēma aiztaupīt saviem kareivjiem šo ziņu.

Virs galvas ierēcās vēl viena lidmašīna. No kurienes tās visas tik pēkšņi uzradušās? Pagājušajā gadā izskatījās, ka "Ivaniem" nav palikusi vairs neviena.

Nogriezies ap stūri, viņš ieraudzīja Hallgrima Deila sagumušo muguru.

Deil!

Deils nepakustējās. Pēc tam, kad novembrī viņu bija apdullinājis šāviņa trieciens, Deils vairs tik labi nedzirdēja. Viņš arī neko daudz nerunāja, un viņa acu skatiens bija kļuvis tāds stiklains un atsvešināts kā bieži mēdz būt kontuzētiem kareivjiem. Sākumā Deils bija sūdzējies par galvassāpēm, bet sanitārs, apskatījis viņu, teica, ka neko daudz nevarot līdzēt

atliek tikai nogaidīt, lai redzētu, vai viņš atveseļosies. Karotāju tāpat jau trūkst, tāpēc tādu nieku dēļ nevar atļauties vēl kādu sūtīt uz lauka hospitāli, viņš paziņoja.

Edvards aplika roku Deilam ap pleciem. Deils apsviedās tik pēkšņi un strauji, ka Edvards paslīdēja uz saulē pakusušā, mitrā ledus. Vismaz ziema ir maiga, nodomāja Edvards, nokritis uz muguras, un viņam uznāca smiekli, bet tūdaļ pat tie pagaisa, ieraugot tieši sejā pavērstu Deila šautenes stobru.

Passworts uzbļāva deils. virs šautenes tēmēkļa bija redzama viena ieplesta acs.

Deil, tas taču esmu es!

Passwort !

Aizvāc taču to šaujamo! Tas esmu es, Edvards, Dieva dēļ!

Passwort'.

Gluthaufen.

Edvardu pārņēma panika, redzot Deila pirkstu uz šautenes mēlītes. Vai viņš nedzirdēja?

Gluthaufen'. viņš iesaucās, cik skaļi spēdams. Dieva dēļ, Gluthaufen'.

Falsch'. Ich schiesse'.9

Žēlīgais dievs, viņš ir zaudējis prātu! Acumirklī Edvards apjauta, ka parole no rīta ir mainīta. Pēc tam, kad viņš bija devies uz Ziemeļu sektoru. Deila pirksts nospieda mēlīti, taču tā nekustējās. Pierē virs acs ievilkās savāda krunka. Tad viņš atlaida drošinātāju un atkal nomērķēja. Vai tiešām viss beigsies tā? Vai pēc visa pārdzīvotā viņam būs jāmirst no kontuzēta paša armijas biedra raidītas lodes? Edvards raudzījās melnajā stobrā un gaidīja uzliesmojumu. Vai viņš to tiešām redzēs? Žēlīgais Dievs! Viņa skatiens slīdēja garām -tobram zilajās debesīs virs galvas, kur vīdēja melns krusts

krievu kara lidmašīna. Tā bija pārāk augstu, lai varētu dzirdēt tās motoru. Tad viņš aizvēra acis.

Engelstimme\i0kāds iesaucās turpat līdzās.

Edvards atvēra acis un redzēja, kā Deils aiz tēmēkļa divreiz samirkšķina acis.

Tas bija Gudbrands. Viņš bija pieliecis galvu tuvu klāt Deilam un kliedza tam ausī.

Engelstimmel

Deils nolaida šauteni. Tad uzsmaidīja Edvardam un pamāja ar galvu. Engelstimme, viņš atkārtoja.

Edvards atkal aizvēra acis un izpūta elpu.

Vēstules ir? apjautājās Gudbrands.

Edvards ar pūlēm pieslējās kājās un pasniedza Gudbran-dam vēstuļu kaudzi. Deils smaidīja, bet viņa acīs joprojām bija tukšs skatiens. Edvards satvēra Deila šautenes stobru un cieši ieskatījās viņam sejā.

Deil, mosties!

Viņš gribēja teikt to gluži ikdienišķā balsī, bet izlauzās tikai aizsmacis čuksts.

Viņš nedzird, paskaidroja Gudbrands, šķirstīdams vēstules.

Es nezināju, ka viņam ir tik slikti, teica Edvards, pavicinādams roku Deila sejas priekšā.

Viņš nedrīkst šeit atrasties. Šī ir vēstule no viņa ģimenes. Parādi viņam to un redzēsi, ko es gribēju teikt.

Edvards paņēma vēstuli un pacēla Deila sejas priekšā, bet tas tikai vārgi pasmaidīja. Tad turpināja truli blenzt tikai pašam vien zināmās tālēs.

Tev taisnība, piekrita Edvards. Ar viņu ir cauri.

Gudbrands pasniedza Edvardam vēstuli. Kas jauns mājās? viņš apjautājās.

Tu jau zini… atbildēja Edvards, raudzīdamies uz vēstuli.

Gudbrands neko nezināja, jo viņi kopš pagājušās ziemas gandrīz nebija sarunājušies. Neticami, bet pat šeit un šādos apstākļos divi cilvēki bez grūtībām var izvairīties viens no otra, ja mazliet pacenšas. Nevarētu teikt, ka Gudbrandam nepatika Edvards gluži pretēji, viņš cienīja šo Mjondāles vīru kā gudru cilvēku, drosmīgu kareivi un labu vecāko biedru nodaļas jaunajiem zaldātiņiem. Rudeni Edvardu paaugstināja par Scharffūhrer, kas atbilda seržanta pakāpei Norvēģijas armijā, bet viņa pienākumi nebija mainījušies. Edvards jokoja, ka saņēmis paaugstinājumu tikai tāpēc, ka visi pārējie bija nošauti un palikušas daudzas liekas seržantu cepures.

Gudbrands bieži bija iedomājies, ka citādos apstākļos viņi varbūt būtu kļuvuši par labiem draugiem. Taču pagājušās ziemas notikumi Sindres dezertēšana un Daniela līķa mīklainā parādīšanās bija nostājušies starp viņiem kā nepārvarams šķērslis.

Klusumu pārtrauca dobjš sprādziens tālumā, kam sekoja automātu, tarkšķēšana.

Pretestība pieņemas spēkā, noteica Gudbrands drīzāk kā jautājumu, nevis apgalvojumu.

Jā, piekrita Edvards. Vainīgs tas sasodīti siltais laiks. Mūsu kravas mašīnas ar piegādēm iestieg dubļos.

Vai mums būs jāatkāpjas?

Edvarda pleci saguma.

Varbūt dažus kilometrus. Bet mēs vēl atgriezīsimies.

Gudbrands piesedza acis ar plaukstu un paraudzījās uz

dienvidiem. Viņš nemaz negribēja šeit atgriezties. Viņš vēlējās doties uz mājām, lai redzētu, vai vēl spēj tur atrast sev vietu.

Vai esi redzējis ceļa zīmi norvēģu valodā pie ceļu krustojuma pirms lauka hospitāļa to ar saules krustu? viņš jautāja. Viena bulta rāda uz austrumiem, Ļeņingrada pieci kilometri?

Edvards pamāja ar galvu.

Vai atceries, kas rakstīts uz bultas, kas rāda uz rietumiem?

Oslo, atbildēja Edvards. 2611 kilometri.

Tālu.

Jā, tālu gan.

Deils bija ļāvis Edvardam paņemt viņa šauteni un tagad sēdēja zemē, ieracis abas plaukstas sniegā sev priekšā. Viņa galva šūpojās starp šaurajiem pleciem kā aizlauztas pienenes zieds. Atskanēja vēl viens sprādziens, šoreiz tuvāk.

Liels paldies tev par…

Tas nekas, Gudbrands steidzīgi atbildēja.

Es hospitālī redzēju Olafu Lindvigu, ieminējās Ed-vards. Viņš pats nesaprata, kāpēc to pateica. Varbūt tāpēc, ka, neskaitot Deilu, Gudbrands vienīgais bija šeit tikpat ilgi kā viņš.

Vai viņš… ?

Šķiet, ka tikai viegli ievainots. Es redzēju viņa balto formastērpu.

Runā, ka viņš esot krietns karavīrs.

Jā, mums ir daudz krietnu karavīru.

Abi klusēdami raudzījās viens otrā.

Edvards ieklepojās un iebāza roku kabatā.

Ziemeļu sektorā dabūju dažas krievu cigaretes. Ja tev ir uguns…

Gudbrands pamāja ar galvu, atpogāja maskēšanās tērpa jaku, sameklēja sērkociņus un uzrāva vienu pret smilšpapīru. Pacēlis skatienu, viņš vispirms ieraudzīja Edvarda ieplesto ciklopa aci. Tā raudzījās pār viņa plecu. Tad izdzirdēja kaucienu.

Gulties! iebrēcās Edvards.

Pēc mirkļa viņi jau gulēja uz ledus, bet virs galvas apdullinošs troksnis pāršķēla debesis. Gudbrands pamanīja krievu lidmašīnu, kas lidoja tik zemu virs ierakumiem, ka sniegs cēlās virpuļos. Tad lidaparāts pazuda un atkal iestājās klusums.

Sasodīts… čukstēja Gudbrands.

Žēlīgs Dievs, novaidējās Edvards, pagriezdamies uz sāna un uzsmaidīdams Gudbrandam.

Es redzēju pilotu. Viņš bija atbīdījis stiklu un izliecies no kabīnes, "tvani" galīgi sajukuši. Viņš smējās, līdz pietrūka elpas. Sākas īsta jautrība, tiešām.

Gudbrands noraudzījās uz salauzto sērkociņu, ko joprojām turēja rokā. Tad viņš ari sāka smieties.

Ha, hā, ieķiķinājās Deils, sēdēdams sniegā tranšejas malā un vērodams abus biedrus. Hi, hī.

Gudbrands uztvēra Edvarda skatienu, un abi ierēcās smieklos. Tie bija tik nevaldāmi, ka abi palika bez elpas un uzreiz nedzirdēja savādo skaņu, kas nāca arvien tuvāk.

Klink… klink…

Izklausījās, it kā ar cirtni pacietīgi skaldītu ledu.

Klink…

Tad iešķindējās metāls pret metālu, un Gudbrands un Ed-vards pagriezušies redzēja Deilu lēnām saļimstam sniegā.

Kas pie velna… iesaucās Gudbrands.

Granāta! iebļāvās Edvards.

Gudbrands to dzirdot neapzināti sarāvās kamolā, bet, gulēdams zemē, pēkšņi pamanīja tādu kā spēļu vilciņu, kas strauji virpuļoja kāda metra attālumā no viņa. Tā augšgalā šūpojās metāla gabals. Viss viņa ķermenis šausmās sastinga, atskāršot, kas tagad notiks.

Bēdz prom! aiz muguras ķērca Edvards.

Tātad krievu piloti tiešām met no lidmašīnām rokas granātas. Gudbrands apvēlās uz muguras un pūlējās tikt projām, bet rokas un kājas slīdēja uz slapjā ledus.

Gudbrand!

Savādo skaņu izraisīja granātas lēkāšana pa ledu tranšejas dibenā. Tā laikam trāpīja tieši pa Deila ķiveri!

Gudbrand!

Granāta virpuļoja un virpuļoja, lēkāja un dancoja, Gudbrands nespēja atraut no tās skatienu. Četras sekundes no degļa izraušanas līdz detonācijai vai tā mācīja Zenheimā? Varbūt krievu granātas ir citādas. Varbūt tām ir sešas sekundes? Vai astoņas? Granāta griezās un virpuļoja, gluži kā tie lielie sarkanie vilciņi, ko tēvs viņam darināja Bruklinā. Gudbrands to iegrieza, bet Sanijs un mazais brālītis vērojot skaitīja, cik ilgi vilciņš virpuļos. "Divdesmit viens, divdesmit divi…" Mamma pa otrā stāva logu sauca, ka vakariņas gatavas.

Jānāk iekšā, tūlit tētis būs mājās. "Vēl mazliet!" viņš sauca. "Vilciņš griežas!" Bet māte nedzirdēja, viņa jau bija aizvērusi logu. Edvards vairs nekliedza, un pēkšņi bija iestājies klusums.

22. Doktora Buera kabinets, 1999gada 22. decembris

Vecais virs ieskatījās pulkstenī. Viņš jau ceturtdaļstundu sēdēja uzgaidāmajā telpā. Konrāda Buera laikos viņam nekad nebija jāgaida. Konrāds nemēdza pierakstīt vairāk pacientu, nekā spēja laikus pieņemt.

Telpas pretējā galā sēdēja kāds vīrietis. Tumšādains afrikānis. Viņš šķirstīja nedēļas žurnālu, un vecais vīrs atklāja, ka pat no tālienes spēj izlasīt katru burtu pirmajā lappusē. Kaut kas par karalisko ģimeni. Vai tiešām to šis afrikānis lasīja? Rakstu par Norvēģijas karalisko ģimeni. Šī doma šķita bezjēdzīga.

Afrikānis pāršķīra lappusi. Viņam bija ūsas, kas galos liecās uz leju, tāpat kā kurjeram, kuru vecais vīrs satika pagājušajā naktī. Tikšanās bija īsa. Kurjers atbrauca uz konteineru ostu ar Volvo, droši vien nomātu. viņš apturēja auto, ar klusu dūkoņu atvēra logu un pateica paroli: "Eņģeļa balss." Viņam bija tieši tādas pašas ūsas. Un skumjas acis. Viņš uzreiz pateica, ka drošības apsvērumu dēļ šautenes viņam līdzi mašīnā nav, bet viņi kopā brauks pēc tās. Vecais vīrs vilcinājās. Tad nodomāja ja viņi gribētu to aplaupīt, tad būtu to izdarījuši turpat ostā. Tā nu viņš iekāpa mašīnā, un viņi devās, lai cik pārsteidzoši tas būtu, uz Radisson SAS viesnīcu holberga laukumā. Ejot caur vestibilu, viņš redzēja Betiju Andresenu sēžam aiz letes, bet viņa nepaskatījās uz ienācējiem.

Kurjers pārskaitīja naudu koferītī, murminādams skaitļus vācu valodā. Tad vecais vīrs apjautājās par to. Kurjers paskaidroja, ka viņa vecāki nākot no kādas pilsētiņas Elzasā, bet vecais vīrs nezin kāpēc piebilda, ka ir tur bijis. Zenhei-mā. Impulsīva rīcība.

Pēc visa, ko viņš bija lasījis par Mārklin šauteni internetā un Universitātes bibliotēkā, pats ierocis sagādāja nelielu vilšanos. Tas izskatījās pēc parastas medību bises, tikai mazliet lielāks. Kurjers parādīja viņam, kā šauteni salikt un izjaukt. Viņš uzrunāja pircēju "Herr Ūrija". tad vecais vīrs ielika izjaukto ieroci lielā plecu somā un ar liftu nobrauca lejā. īsu mirkli viņš apsvēra domu pieiet pie Betijas Andresenas un palūgt, lai viņa izsauc taksometru. Atkal impulsīva rīcība.

Hallo!

Vecais vīrs pacēla skatienu.

Šķiet, ka jums vajadzētu pārbaudīt arī dzirdi.

Doktors Buers stāvēja durvīs, pūlēdamies moži uzsmaidīt. Viņš aicināja veco vīru kabinetā. Maisiņi zem ārsta acīm bija kļuvuši vēl lielāki.

Es trīs reizes saucu jūsu vārdu.

Es aizmirsu savu vārdu, nodomāja sirmgalvis. Es aizmirstu visus savus vārdus.

Redzot ārsta izpalīdzību, vecais vīrs secināja, ka tas gatavojas pavēstīt sliktas ziņas.

Saņēmu paraugu analīžu rezultātus, viņš ātri sāka stāstīt, vēl neapsēdies krēslā. Lai ātrāk, bez vilcināšanās tiktu galā ar ļaunajām ziņām. Un diemžēl jāteic, ka tas ir izplatījies vēl vairāk.

Protams, izplatījies, atbildēja sirmgalvis. Vai tad ar vēža šūnām tā nenotiek vienmēr? Tās taču izplatās.

Ha, ha. Jā, tas tiesa. Doktors Buers notrauca no galda neredzamu puteklīti.

Vēzis ir tāds pats kā mēs, piebilda vecais vīrs. Tas tikai dara to, kas jādara.

Jā, piekrita doktors Buers. Sakumpis krēslā, viņš, šķiet, ar pūlēm saglabāja mieru.

Tāpat kā jūs, doktor. Jūs tikai darāt to, kas jādara.

Jums taisnība, ak, pat ļoti. Doktors Buers pasmaidīja un uzlika brilles. Mēs vēl joprojām apsveram ķīmijas terapiju. Tā jūs novājinātu, tomēr varētu paildzināt… nu…

Manu dzīvi?

-Jā.

Cik man vel atlicis bez tas ķīmijas?

Buera ādamābols krampjaini sakustējās. Nedaudz mazāk nekā sākumā domājām.

Un tas ir?

Tas nozīmē, ka vēzis no aknām pa asinsrites sistēmu pārgājis uz…

Dieva dēļ, sakiet beidzot, cik man vēl atlicis!

Doktors Buers raudzījās viņā kā apjucis.

Jums tas viss riebjas, vai ne? apjautājās vecais vīrs.

Kā, lūdzu?

Nē, nekas. Lūdzu, pasakiet datumu.

Tas nav iespējams…

Doktors Buers salēcās krēslā, kad vecais vīrs tik spēcīgi uzsita ar dūri pa rakstāmgaldu, ka tālruņa klausule nolēca no aparāta. Ārsts jau atvēra muti, lai kaut ko teiktu, bet apklusa, pamanījis vecā vīra trīcošo rādītājpirkstu. Tad viņš nopūtās, noņēma brilles un gurdi pārvilka ar plaukstu pār seju.

Līdz vasarai, varbūt jūnijam. Ilgākais līdz augustam.

Tas labi, atbildēja sirmgalvis. Tad viss kārtībā. Sāpes?

Var uznākt jebkurā brīdī. Jūs saņemsiet zāles.

Vai es varēšu kustēties?

Grūti teikt. Tas atkarīgs no sāpēm.

Man vajag tādas zāles, kas ļaus man darboties. Tas ir svarīgi. Vai saprotat?

Visi pretsāpju līdzekļi…

Es varu paciest stipras sāpes. Man tikai vajag kaut ko tādu, kas ļaus palikt pie samaņas un saprātīgi rīkoties.

Priecīgus Ziemassvētkus. To ārsts teica atvadoties. Vecais vīrs stāvēja uz pakāpieniem. Vēl tikko viņš nesaprata, kāpēc pilsētas ielās tik daudz cilvēku, bet, saņēmis atgādinājumu par gaidāmajiem reliģiskajiem svētkiem, viņš pamanīja paniku cilvēku acīs, pēdējā brīdī skrienot meklēt Ziemassvētku dāvanas. Daži veikalu ķemmētāji bija sapulcējušies paklausīties popgrupu, kas muzicēja Egerstorgetā. Vīrietis Pestīšanas armijas formastērpā apstaigāja visus ar ziedojumu trauku. Narkomāns mīņājās sniegā, viņa acis blāvi spīdēja kā dziestošas stearīna sveces. Garām pagāja divas pusaugu meitenes, rokās saķērušās, sārtiem vaigiem, aizrautīgi tērzēdamas par zēniem, līksmu nākotnes cerību pilnas. Un sveces. Tās rēgojās vai katrā sasodītā logā. Viņš pacēla skatienu pret Oslo debesīm siltu, zeltainu gaismas jumu, kas atstaroja pilsētas ugunis. Ak dievs, kā viņš ilgojās pēc viņas. Nākamajos Ziemassvētkos, viņš nodomāja. Mīļā, nākamos Ziemassvētkus mēs svinēsim kopā.

III Daļa. Ūrija

..

23. Rūdolfa II hospitālis Vīnē,'1944. gada 7. jūnijs

Helēna Langa aši soļoja uz 4. palātas pusi, stumdama ratiņus. Logi bija atvērti, un viņa dziļi ievilka elpu, piepildot plaušas ar svaigi pļautas zāles svaigo smaržu. Šodien nebija jūtama nāves un iznīcības dvaka. Pagājis gads, kopš sāka bombardēt Vīni. Pēdējās nedēļās, kad laiks nebija apmācies, bombardēja katru nakti. Lai gan Rūdolfa II hospitālis atradās septiņu kilometru attālumā no centra, patvēries no kara šausmām zaļajos Vīnes mežos, degošās pilsētas kodīgie dūmi pārmāca vasaras smaržas.

Helēna nogriezās ap stūri un uzsmaidīja doktoram Brok-hardam un steidzās vien tālāk, lai gan tas it kā vēlējās apstāties un parunāties. Divatā ar Brokhardu viņa vienmēr jutās nelāgi, ieskatoties viņa stingajās acīs aiz briļļu stikliem. Brīžiem viņai radās aizdomas, ka šīs tikšanās gaiteņos nav nejaušas. Viņas mātei droši vien sašutumā aizžņaugtos elpa, ja viņa zinātu, kā Helēna izvairās no jaunā daudzsološā ārsta, kurš turklāt nāca no īpaši dižciltīgas Vīnes dzimtas. Taču Helēnai nepatika ne Brokhards, ne viņa ģimene, nedz arī mātes mēģinājumi ar meitas palīdzību atgriezties augstākajā sabiedrībā. Māte visā notikušajā vainoja karu. Tieši kara dēļ Helēnas tēvs Henriks Langs tik pēkšņi zaudēja ebrejus

naudas aizdevējus un nespēja samaksāt saviem kreditoriem saskaņā ar vienošanos. Finanšu krīze lika viņam improvizēt un atļaut ebreju baņķieriem pārvietot pie Langa Austrijas valsts konfiscētās obligācijas. Un tagad Henriks Langs sēdēja cietumā, apsūdzēts sazvērestībā ar valsts ienaidniekiem ebrejiem.

Atšķirībā no mātes Helēnai tēva pietrūka vairāk nekā ģimenes kādreizējā stāvokļa sabiedrībā. Viņa, piemēram, itin nemaz neilgojās pēc banketiem, tukšajām, nenopietnajām sarunām un apnicīgajiem centieniem izprecināt viņu kādam no dīkajiem, izlepušajiem bagātnieku dēliņiem.

Viņa ieskatījās pulkstenī un pielika soli. Neliels putniņš, laikam ielidojis pa kādu no atvērtajiem logiem, mierīgi sēdēja uz vienas no apaļajām lampām pie augstajiem griestiem un vīteroja. Brīžiem Helēnai bija grūti noticēt, ka tepat netālu plosās karš. Varbūt tāpēc, ka slimnīca atradās mežā un blīvās egļu rindas aizsedza visus nevēlamos skatus. Taču ieejot palātās, uzreiz tapa skaidrs, ka miers ir tikai šķietams. Ievainotie kareivji ar sakropļotajiem ķermeņiem un salauztajām dvēselēm bija atnesuši karu sev līdzi. Sākumā viņa uzklausīja to stāstus, būdama pārliecināta, ka veselais saprāts un stingrā griba palīdzēs tiem atrast glābiņu no izmisuma. Taču viņi visi nebeidzami atkārtoja to pašu šausmu stāstu par to, cik daudz cilvēkam jāpārcieš un cik tas spēj paciest, un cik drausmīga cena jāmaksā par izdzīvošanu. No šīm mokām paglābās tikai mirušie. Tāpēc Helēna pārstāja klausīties. Viņa izlikās klausāmies, mainīdama pārsējus, mērīdama temperatūru un pasniegdama zāles vai ēdienu. Un, kad ievainotie bija aizmiguši, viņa centās neskatīties to sejās, jo tās pat miegā vēstīja par pārdzīvoto. Bālajās, zēniskajās sejās bija lasāmas ciešanas, stingajos, noslēgtajos vīru vaibstos brutalitāte, bet kāda nelaimīgā sāpju izmocītajā vaigā ilgas pēc nāves, uzzinot, ka būs jāamputē pēda.

Tomēr šodien viņa soļoja viegli un moži. Varbūt pateicoties vasarai, vai tāpēc, ka ārsts bija teicis, ka viņa šorīt labi izskatās, vai varbūt tāpēc, ka norvēģu kareivis 4. palātā drīz sveicinās viņu: Guten Morgen! savā jocīgajā vācu valodas izrunā. Pēc tam viņš, ēzdams brokastis, vēros, kā Helēna staigā no vienas gultas pie citas, apkalpodama pārējos slimniekus un katram veltīdama kādu uzmundrinošu vārdu. Ik pēc piecām vai sešām gultām viņa atskatīsies un, ja norvēģis uzsmaidīs, tad ātri atbildēs ar smaidu un turpinās darboties, it kā nekas nebūtu noticis. Nekas. Un tomēr tas bija viss.

Tagad tikai doma par šiem brīžiem deva spēku izturēt; viņa spēja pasmieties, kad smagi apdegušais kapteinis Hadlers trešajā gultā pie durvīm jokodams apjautājās, vai drīz viņam no frontes atsūtīs pazaudēto dzimumlocekli.

Viņa atvēra 4. palātas durvis. Saules gaismā, kas plūda pa logu, viss baltais sienas, griesti, palagi iemirdzējās. Tā laikam ir, ieejot paradīzē, viņa nodomāja.

Guten Morgen, helēna!

Viņa uzsmaidīja norvēģim. Tas sēdēja krēslā blakus gultai un lasīja grāmatu.

Vai labi gulējāt, Ūrija? viņa moži apjautājās.

Kā lācis, viņš atbildēja.

Lācis?

Jā. Kā vāciski pateikt… viņi guļ visu ziemu?

Ā ziemas miegā.

Jā, ziemas miegā.

Viņi abi iesmējās. Helēna zināja, ka pārējie slimnieki vēro viņus. Nedrīkst vienam veltīt lielāku uzmanību nekā citiem.

Un kā jūsu galva? Nu jau ar katru dienu kļūst labāk, vai ne?

Jā, tiešām, arvien labāk. Drīz vien es atkal būšu tāds pats skaistulis kā agrāk, gan redzēsiet.

Helēna atcerējās, kad šis ievainotais tika atvests. Tas, ka cilvēks var palikt dzīvs ar tādu caurumu pierē, šķita pret visiem dabas likumiem. Viņa piesita tējkannu pie tases, gandrīz to apgāžot.

Oho! iesmējās norvēģis. Vai jūs pagājušonakt dancojāt līdz rīta gaismai?

Helēna pacēla skatienu. Vīrietis piemiedza ar aci.

Mmm, viņa norūca, sapīkusi, ka melo par tādiem sīkumiem.

Kādas dejas te Vīnē ir modē?

Es gribēju teikt, ka nedejoju. Tikai vēlu aizgāju gulēt.

Šeit droši vien dejo valšus, vai ne? Vīnes valšus un tamlīdzīgi.

Jā, droši vien, atbildēja Helēna, pievērsdama visu uzmanību termometram.

Piemēram, tā, paziņoja norvēģis un piecēlās. Tad viņš sāka dziedāt. Visi ievainotie pacēla galvas. Dziesma nesaprotamā valodā, bet viņa balss bija tik silta un patīkama. Veselākie slimnieki smējās un uzgavilēja, kad viņš griezās apkārt maziem, rūpīgiem dejas solīšiem, plivinādams rītasvārku jostas galus.

Urija, nāciet atpakaļ, vai es jūs tūlīt sūtīšu taisnā ceļā uz Austrumu fronti! Helēna bargi uzsauca.

Viņš paklausīgi atgriezās un apsēdās. Ūrija nebija viņa īstais vārds, bet viņš uzstāja, lai visi viņu sauktu tieši tā.

Vai jūs protat Reinzemes polku? viņš jautāja.

Reinzemes polku?

Tā ir deja, ko mēs aizņēmāmies no Reinzemes. Vai parādīt?

Sēdiet vien rāmi, kamēr izveseļosieties.

Un tad es jūs uzaicināšu uz randiņu un iemācīšu dejot Reinzemes polku.

Dažās pēdējās dienās pēc sildīšanās saulītē verandā viņa seja bija atguvusi sārtumu, un baltie zobi smaidā līksmi mirdzēja.

Šķiet, ka jūs jau esat atlabis un gatavs atgriezties frontē, atbildēja Helēna, taču nespēja valdīt pietvīkumu, kas iezagās sejā. Piecēlusies, lai turpinātu apgaitu, viņa pēkšņi sajuta norvēģa plaukstas pieskārienu rokai.

Sakiet jā, viņš čukstēja.

Moži iesmējusies, viņa to atvairīja un devās pie nākamās gultas, bet sirds krūtīs gavilēja kā pavasara putns.

Nu? noprasīja doktors Brokhards, pacēlis skatienu no papīriem, kad viņa iegāja kabinetā, kā vienmēr nezinādama, vai šis "Nu?" ir jautājums, ievads garākam jautājumam vai tikai tāds runas veids.

Jūs mani saucāt, doktor?

Helēna, kāpēc tu vienmēr izturies tik oficiāli? Brok-hards smaidot nopūtās. Mīļo pasaulīt, mēs taču pazīstam viens otru kopš bērnības, vai ne?

Ko jūs vēlējāties?

Esmu nolēmis ziņot, ka norvēģis ceturtajā palātā ir gatavs ierindai.

Skaidrs.

Viņa nepamirkšķināja ne aci. Kāpēc gan? Cilvēki šeit ierodas, lai izveseļotos, un pēc tam dodas projām. Vai arī mirst. Tāda ir dzīve slimnīcā.

Es nodevu ziņojumu vērmahtam pirms piecām dienām. Ir jau saņemts viņa jaunais norīkojums.

Ātri gan. Viņas balss bija mierīga un stingra.

Jā, viņiem izmisīgi trūkst karavīru. Mēs taču piedalāmies karā, kā tu zini.

Jā, viņa atbildēja. Taču noklusēja to, ko nodomāja: mēs piedalāmies karā, bet tu te sēdi simtiem kilometrus no frontes, divdesmit divu gadu vecumā darīdams darbu, ko spētu paveikt arī septiņdesmitgadīgie. Pateicoties herr Brokhardam vecākajam.

Es iedomājos, ka varētu palūgt tevi nodot viņam rīkojumus, ja jau jūs abi esat tā sadraudzējušies.

Helēna juta, kā Brokhards viņu vēro.

Starp citu, Helēna, kas tev viņā tik ļoti patīk? Ar ko viņš atšķiras no pārējiem četriem simtiem kareivju, kas ārstējas mūsu hospitālī?

Helēna gribēja iebilst, bet ārsts viņu apsteidza.

Atvaino, Helēna, tā, protams, nav mana darīšana. Tikai mans ziņkārīgais raksturs. Es… Viņš satvēra pildspalvu ar abu roku rādītājpirkstu galiem, pagriezās un paraudzījās ārā pa logu. Tikai nesaprotu, ko tu esi atradusi ārzemju algotnī, kurš nodevis savu valsti, lai gūtu labumu uzvarošās armijas rindās. Ja tu saproti, ko es ar to domāju. Starp citu, kā klājas tavai mātei?

Helēna norija siekalas, pirms atbildēja.

Par manu māti jums nav jāraizējas, doktor. Ja iedosiet rīkojumu, es aiznesīšu to viņam.

Brokhards atkal pagriezās pret Helēnu. Viņš paņēma no galda vēstuli.

Viņu sūta uz Ungāriju, uz trešo tanku divīziju. Cerams, tu saproti, ko tas nozīmē?

Helēna sarauca pieri. Uz trešo tanku divīziju? Viņš pieteicās brīvprātīgajos Waffen SS. kāpēc tagad viņu sūta uz parasto vērmahtu?

Brokhards paraustīja plecus.

Šajos laikos mums jādara viss, ko spējam, un jāveic tie uzdevumi, kas mums tiek uzticēti. Vai tad tu nepiekrīti, Helēna?

Kā to saprast?

Viņš ir kājnieks, vai ne? Tas nozīmē, ka viņam jāskrien nopakaļ bruņumašīnām, nevis jāsēž tajās. Kāds mans draugs, kas bija Ukrainā, stāsta, ka ik dienu viņi šauj krievus, līdz automātu stobri sakarst un līķu kaudzes sniedzas līdz debesīm, bet šie tik nāk un nāk kā no pārpilnības raga.

Helēna ar pūlēm apspieda vēlmi paķert vēstuli un saplēst to gabalos.

Tādai jaunai sievietei kā tev vajadzētu būt apdomīgākai un pārāk cieši nepieķerties vīrietim, kuru tu, visticamāk, nekad vairs neredzēsi. Starp citu, tev burvīgi izskatās šī šalle. Vai tas ir dzimtas mantojums?

Paldies par rūpēm, doktor, bet varat man ticēt, ka tām nav pamata. Man nav nekādu īpašu jūtu pret šo slimnieku. Laiks pasniegt pusdienas, tāpēc, ja atvainosiet mani, doktor…

Helēna, Helēna… Brokhards pašūpoja galvu un pasmaidīja. Vai tiešām tu domā, ka esmu akls? Vai tev šķiet, ka varu mierīgi noraudzīties tavās ciešanās? Mūsu ģimeņu ciešā draudzība liek man apzināties, ka mūs saista īpašas saites. Citādi es nerunātu ar tevi tik atklāti. Lūdzu, piedod, bet tu taču būsi pamanījusi manas siltās jūtas pret tevi un…

Izbeidziet!

-Ko?

Helēna aizvēra aiz sevis durvis un ierunājās skaļāk.

Brokhard, es šeit esmu brīvprātīgā. Neesmu viena no jūsu māsiņām, ar kurām varat spēlēties kā gribat. Dodiet to vēstuli un sakiet, kas jāsaka. Ja ne, es aizeju.

Dārgā Helēna. Brokharda sejā parādījās raižpilna izteiksme. Vai tad tu nesaproti, ka viss atkarīgs no tevis?

No manis?

Atzinums par pilnīgu atveseļošanos ir ļoti subjektīvs. Sevišķi šādu galvas ievainojumu gadījumos.

Skaidrs.

Es varētu sagādāt viņam atbrīvojumu vēl uz trim mēnešiem, un kas zina, vai pēc tam tāda Austrumu fronte vēl pastāvēs.

Helēna neizpratnē raudzījās uz Brokhardu.

Helēna, tu cītīgi lasi Bībeli. Zini stāstu par ķēniņu Dāvidu, vai ne? Viņš iekāro Batsebu, lai gan viņa ir precējusies ar vienu no viņa kareivjiem. Tāpēc viņš pavēl saviem ģenerāļiem aizsūtīt šo kareivi uz frontes līniju, lai tas tiktu nogalināts. Pēc tam Ķēniņš Dāvids netraucēti var pavedināt Batsebu.

Un kā šī lieta ar to saistīta?

Nekā. Nekā, Helēna. Es neuzdrošinātos sūtīt tavu sirdsāķīti uz fronti, ja viņš nebūtu tam gatavs. Un nevienu citu arī ne. Tieši to es gribēju likt saprast. Un, tā kā tu šī slimnieka veselības stāvokli pārzini tik labi kā neviens cits, es varētu pirms galīgā lēmuma pieņemšanas pajautāt padomu tev. Ja tu atzīsi, ka viņš vēl nav pietiekami atlabis, varbūt man vajadzētu ziņot vērmahtam, ka viņš vēl ir atbrīvots.

Helēna pamazām sāka apjaust, kas aiz tā slēpjas.

Kā tad būs, Helēna?

Viņa nespēja tam noticēt Brokhards grib izmantot Ūri-ju, lai iedabūtu Helēnu gultā. Cik ilgi viņš gatavojis šo nelietīgo plānu? Vai gaidījis īsto brīdi nedēļām ilgi? Un kā īsti viņš to iekāro? Kā sievu vai kā mīļāko?

Nu? noprasīja Brokhards.

Helēnas galva dūca, pūloties atrast izeju no labirinta. Taču visi pārējie ceļi bija slēgti. Brokhards, protams, nebija nekāds muļķis. Kamēr vien viņš varēs novilcināt Ūrijas sūtīšanu uz fronti, Helēnai būs jāpakļaujas visām viņa iegribām. Sūtīšana uz fronti aizkavēsies, bet Brokharda vara pār Helēnu beigsies tikai tad, kad norvēģis būs projām. Vara? Ak dievs, viņa taču to puisi gandrīz nemaz nepazina. Un neko nezināja par tā jūtām pret viņu.

Es… viņa ierunājās.

-Jā?

Viņš bija nepacietīgi paliecies uz priekšu. Helena gribēja turpināt, gribēja lepni paziņot, ka saglabās brīvību, bet kaut kas viņu atturēja. Un tikai pēc brīža viņa saprata, kas tas ir. Tie bija meli. Meli, ka viņa vēlējās būt brīva, meli, ka nezināja, ko Ūrija jūt pret viņu, meli, ka mums vienmēr ir jāpakļaujas un jāpazemojas, lai izdzīvotu, tie visi bija meli. Viņa iekodās apakšlūpā, juzdama, ka tā sāk drebēt.

24. Bisleta, 1999. gada Vecgada vakars

Dienas vidū Harijs izkāpa no tramvaja pie viesnīcas Ra-disson SAS holberga ielā un ieraudzīja blāvo rīta sauli uz mirkli atspīdam Nacionālās slimnīcas dzīvojamo namu logos, lai atkal pazustu aiz mākoņiem. Viņš bija pēdējoreiz iegriezies savā kabinetā. Lai visu sakārtotu, lai pārliecinātos, ka nekas nav aizmirsts, viņš apgalvoja sev. Taču viņa nedaudzās personiskās mantas viegli ietilpa no lielveikala Kiwi paņemtajā maisiņā. Kolēģi, kuriem nebija jāstrādā, mājās gatavojās jaunās tūkstošgades sagaidīšanai. Uz viņa krēsla atzveltnes karājās papīra lente, atgādinot par vakardienas nelielo atvadu ballīti, ko, protams, bija sarīkojusi Ellena. Bjarnes Mollera atturīgā uzruna gan īsti nesaskanēja ar zilajiem baloniem un biskvīta kūku ar svecītēm, tomēr priekšnieka vārdi gāja pie sirds. Droši vien viņš zināja, ka Harijs viņam nepiedotu lieku sentimentalitāti vai vārdu plūdus. Un Harijam bija jāatzīst, ka viņu pārņēma lepnums, kad Mollers apsveica ar iecelšanu par inspektoru un novēlēja labu veiksmi drošības dienestā. To nespēja sabojāt pat pie durvīm aiz kolēģu mugurām stāvošā Toma Vālera indīgais smaidiņš un neticīgā galvas šūpošana.

īstais iemesls, kāpēc viņš devās uz iecirkni, bija vēlme vēl pēdējo reizi pasēdēt čīkstošajā, sagrabējušajā biroja krēslā, telpā, kur viņš pavadījis gandrīz septiņus gadus. Harijs nodrebinājās. Visa šī jūtelība, viņš nodomāja, vai tā nav vēl viena novecošanas pazīme?

Harijs soļoja pa Holberga ielu un nogriezās pa kreisi Sofijas ielā. Šaurajā ieliņā galvenokārt atradās diezgan panīkuši gadsimtu mijā celti strādnieku īres nami. Taču pēc kārtējās dzīvokļu cenu celšanās uz šejieni bija sākuši pārvākties jauni vidusšķiras ļaudis, kas vairs nevarēja atļauties dzīvot Ma-jorstuā, tāpēc vecās ēkas pamazām tika sapostas. Tagad atlicis tikai viens nams, kura fasāde vēl nebija atjaunota, -astotais numurs, kurā dzīvoja Harijs. Viņu gan tas nemaz neuztrauca.

Atslēdzis durvis, viņš iegāja gaitenī un atvēra pastkastīti. Picu reklāma un vēstule no pilsētas domes kases viņš uzreiz saprata, ka tas ir atgādinājums samaksāt pagājušajā mēnesī saņemto soda kvīti par auto novietošanu. Harijs nolamājās, kāpdams augšā pa kāpnēm. Viņš bija lēti nopircis piecpadsmit gadus vecu Ford Escort no sava tēvoča, kuru patiesībā nemaz nepazina. Tiesa gan, auto mazliet aprūsējis un sajūgs nodilis, bet tam bija jauka jumta lūka. Taču pagaidām tas nesis vienus vienīgus zaudējumus soda kvītis par nepareizu novietošanu un garāžas rēķinus. Turklāt to veco lūzni bija grūti iedarbināt, tāpēc vienmēr bija jāpatur prātā, ka tas jānovieto uzkalniņā, lai varētu iestumt.

Viņš atslēdza dzīvokļa durvis. Tas bija vienkārši iekārtots divistabu miteklis. Tīrs un kārtīgs, ar spīdīgu koka grīdu bez paklājiem. Sienas rotāja tikai viņa mātes un māsas fotogrāfijas un "Krusttēva" plakāts, ko viņš sešpadsmit gadu vecumā bija nočiepis kinoteātri. Nebija ne istabas augu, ne sveču, ne greznumlietiņu. Reiz viņš bija nopircis ziņojumu dēli, pie kura ērti varētu piespraust pastkartes, fotogrāfijas vai kādus nejauši atrastus gudrus vārdus. Šādus dēļus viņš bija redzējis citu cilvēku mājās. Taču, sapratis, ka pastkartes viņam neviens nesūta un arī fotografēt viņš nemēdz, Harijs izgrieza Bjornebo10 citātu:

Un šis zirgspēku jaudas radīšanas paātrinājums ir vēl viena paātrinājuma izpausme mūsu izpratnē par tā saucamajiem dabas likumiem. Šī izpratne ir bailes.

Uzmetis skatienu, Harijs pārliecinājās, ka automātiskajā atbildētājā nav ziņu (vēl viens nevajadzīgs pirkums), atpogāja kreklu, iemeta to netīrās veļas grozā un paņēma tīru no kārtīgās kaudzītes kumodes atvilktnē.

Atstājis automātisko atbildētāju ieslēgtu (varbūt piezvanīs no Norvēģijas Gallup Organization), harijs atkal aizslēdza durvis un devās projām.

Bez liekiem sentimentiem viņš Ali veikaliņā nopirka pēdējās šī gadu tūkstoša avīzes, tad aizsoļoja pa Dovres ielu. Valdemāra Trānes ielā ļaudis steidzās mājup uz lielajām svinībām. Harijs salīgi drebinājās mētelī, līdz nokļuva Šrēdera kafejnīcā, kur viņu apņēma silts un sasmacis gaiss. Krodziņš bija diezgan pilns, taču tikko atbrīvojās viņa iecienītais galdiņš, un Harijs devās uz turieni. Vecais vīrs, to atstādams, uzlika galvā cepuri, uzmeta Harijam skatienu no kuplo balto uzacu apakšas, atturīgi pamāja ar galvu un aizgāja. Galdiņš atradās pie loga un dienas laikā bija viens no nedaudzajiem patumšajā telpā, pie kura varēja lasīt. Tikko viņš bija apsēdies, pienāca Maja.

Labdien, Harij. Viņa pārvilka galdiņam ar pelēcīgu lupatiņu. Vai šodienas īpašo piedāvājumu?

Tikai ja pavārs ir skaidrā.

Ir. Ko dzersiet?

Tas jau izklausās labāk. Viņš pacēla skatienu. Un ko jūs šodien ieteiktu?

Nu labi. Iespiedusi vienu roku sānos, viņa skaļi un izteiksmīgi paziņoja: Lai gan daudzi tam netic, šajā pilsētā ir vistīrākais dzeramais ūdens visā valstī. Un vismazāk toksiskās ūdensvada caurules ir atrodamas ap gadsimtu miju celtajos namos, piemēram, šajā.

Un kas jums to sastāstīja, Maja?

Droši vien jūs pats, Harij. Viņa sirsnīgi iesmējās piesmakušā balsī. Starp citu, jums piestāv būt nedzērājam. -To viņa pateica čukstus, pierakstīja pasūtījumu un devās tālāk.

Visas avīzes rakstīja tikai par gaidāmo tūkstošgadi, tāpēc Harijs pievērsās Dagsavisen. sestajā lappusē viņa skatienu piesaistīja liela fotogrāfija, kur bija attēlots koka ceļa stabs ar uzkrāsotu saules krustu. Uz viena rādītāja bija rakstīts Oslo 2611 km, uz otra Ļeņingrada 5 km.

Raksta autors bija vēstures profesors Evens Jūls. Apakšvirsraksts bija nepārprotams: Labvēlīgi apstākļi fašismam saistībā &lt;ir pieaugošo bezdarbu Rietumeiropā.

Harijs jau iepriekš bija ievērojis laikrakstos Jūla vārdu. Viņš bija tāds kā eminencee grise jautājumos par norvēģijas okupāciju un Nasjonal Samling. pāršķirstījis visu avīzi, Harijs neko citu ievērības cienīgu neatrada. Tāpēc atgriezās pie Jūla raksta. Tas bija komentārs kādam agrākam pētījumam par neonacisma spēcīgajām pozīcijām Zviedrijā. Jūls aprakstīja, kā pēc ievērojama panīkuma deviņdesmito gadu ekonomiskā uzplaukuma laikā neonacisms atgriežas ar jaunu sparu. Viņš pavēstīja arī, ka "jaunā viļņa" raksturīgākā iezīme ir stingrs ideoloģiskais pamats. Astoņdesmitajos gados neonacisms galvenokārt bija tikai modes kustība, vienots ģērbšanās stils, skūtas galvas un arhaiski saukļi Sig Heil!, bet "jaunais vilnis" ir labāk organizēts. Tam ir stingrs finansiālā atbalsta tīkls, kas nav atkarīgs tikai no bagātiem vadoņiem un sponsoriem. Turklāt, uzsvēra Jūls, jaunā kustība nav tikai reakcija uz noteiktiem sociālās situācijas faktoriem, tādiem kā bezdarbs un imigrācija. Tās piekritēji vēlas izveidot alternatīvu sociālajai demokrātijai. Viņi aicināja uz bruņošanos

morāles, militārajā un rasu cīņā. Kā morāles pagrimuma piemērs tika minēta kristietības ietekmes mazināšanās, HIV un narkomānijas izplatība. Un arī ienaidnieka tēls savā ziņā bija jauns ES vadītāji, kas nojauca robežas starp tautām un rasēm; NATO līderi, kuri sniedza roku krievu un slāvu Untermenschen-, un jaunie Āzijas kapitāla magnāti, kas kļuvuši par pasaules baņķieriem ebreju vietā.

Ieradās Maja ar pusdienu porciju.

Klimpas? brīnījās Harijs, pētīdams pelēcīgos, ar tūkstoš salu mērci aplaistītos kunkuļus uz Ķīnas kāpostu lapām.

Šrēdera gaumē, atbildēja Maja. Vakardienas pārpalikumi. Laimīgu Jauno gadu!

Harijs pacēla augstāk avīzi, lai ēzdams varētu lasīt, bet, nogaršojis pirmo sīkstā ķiļķena kumosu, izdzirdēja kādu balsi.

Tas gan ir drausmīgi!

Harijs palūrēja pāri avīzei. Pie blakus galdiņa sēdēja Mohikānis, raudzīdamies tieši uz viņu. Varbūt viņš tur dirnēja jau sen, jo Harijs noteikti nebija redzējis viņu ienākam. Par Mohikāni šo vīru dēvēja laikam tāpēc, ka viņš bija pēdējais savas "cilts" pārstāvis. Kara laikā viņš bija bijis jūrnieks, pārcietis divus torpēdu trāpījumus kuģim, un visi viņa biedri sen jau miruši. To Harijam pastāstīja Maja. Mērcot garo, pinkaino bārdu alus glāzē, vecais vīrs dirnēja pie galdiņa ar mēteli mugurā kā ziemā, tā vasarā. Viņa izģindusī seja bija kā miroņgalva, apvilkta ar bālu ādu ar tumšsarkanu asinsvadu tīklu. Duļķainās, apsarkušās acis lūkojās uz Hariju no ļenganu plakstiņu krunkām.

Drausmīgi!

Harijs savā mūžā dzirdējis pietiekami daudz dzērāju šļupstu, lai nepievērstu lielu uzmanību Šrēdera dzertuves pastāvīgo apmeklētāju vervelēšanai, bet šoreiz bija citādi. Šie bija pirmie sakarīgie vārdi, ko viņš dzirdēja no Mohikāņa mutes. Pat pēc tās nakts pagājušajā gadā, kad Harijs bija atradis

Mohikāni aizmigušu pie kādas mājas Dovgeratā un izglābis večuku no drošas nāves, Mohikānis tiekoties nepagodināja viņu pat ar galvas mājienu. Un arī tagad šķita, ka vecais jūrnieks pateicis visu, ko vēlējies, jo viņš cieši saknieba lūpas un atkal pievērsās alus glāzei. Paraudzījies visapkārt, Harijs paliecās uz Mohikāņa galdiņa pusi.

Konrād Osnes, vai jūs mani atceraties?

Vecais vīrs kaut ko noņurdēja un turpināja truli blenzt tālumā.

Pagājušajā gadā es jūs atradu aizmigušu uz ielas sniegputenī. Temperatūra bija mīnus astoņpadsmit.

Mohikānis izbolīja acis.

Ielas laternas nedega, un es varēju jūs arī nepamanīt. Jūs būtu nosalis līdz nāvei, Osnes.

Mohikānis iepleta vienu sarkanu aci un nikni palūrēja uz Hariju.

Jā, pateicos jums par to, viņš atbildēja.

Viņš uzmanīgi iedzēra malciņu. Tad lēni nolika glāzi, tik rūpīgi, it kā būtu ļoti svarīgi novietot to tieši noteiktā vietā uz galda.

Tos bandītus vajadzētu nošaut, viņš paziņoja.

Tiešām? Kurus?

Mohikānis ar līku pirkstu norādīja uz Harija avīzi. Harijs apgrieza to otrādi. Pirmajā lappusē dižojās liela skūtgalvai-na zviedru neonacista fotogrāfija.

Pie sienas tos visus! Mohikānis uzsita ar plaukstu pa galdu, un daži apmeklētāji pagriezās uz viņu pusi. Harijs ar rokas mājienu lika viņam nomierināties.

Osnes, tie ir tikai jaunieši. Nomierinieties. Ir taču Vecgada vakars.

Jaunieši? Un kā jums šķiet, kas bijām mēs? Vāciešiem tas netraucēja. Kjellam bija deviņpadsmit. Oskaram divdesmit divi. Nošaut tādus, pirms tas izplatās. Tas ir kā sērga jāaptur pašā saknē.

Viņš ar trīcošu pirkstu norādīja uz Hariju.

Viens no šiem sēdēja turpat, kur jūs tagad. Šitie draņķi neizmirst! Jūs esat policists, ejiet un izķeriet viņus!

Kā jūs zināt, ka esmu policists? brīnījās Harijs.

Es lasu avīzes. Jūs nošāvāt kādu kaut kur ārzemēs, dienvidos. Tas labi, bet varbūt varētu novākt dažus arī šeit?

Osnes, jūs šodien esat tik runīgs.

Mohikānis sabozās un, uzmetis Harijam pēdējo nīgro skatienu, pagriezās pret sienu un sāka pētīt gleznā attēloto Jong-storgetu. Sapratis, ka saruna beigusies, Harijs pamāja Majai, lūgdams atnest tasi kafijas, un ieskatījās pulkstenī. Jaunais gadu tūkstotis jau gandrīz ar roku aizsniedzams. Šrēdera krodziņu slēgs pulksten četros, jo tiks rīkotas "Privātas Jaungada svinības", kā vēstīja plakāts pie ieejas. Harijs pārlaida skatienu pazīstamajām apmeklētāju sejām. Šķiet, ka visi viesi ieradušies.

25. Rūdolfa II hospritālis Vīnē, 1944gada 8. jūnijs

Ceturtajā palātā bija dzirdama tikai miegaina elpošana. Šonakt bija klusāk nekā parasti, neviens sāpēs nevaidēja un kliegdams nemodās no šausmīgiem murgiem. Helēna nebija arī dzirdējusi gaisa trauksmi no Vīnes. Ja šonakt nebom-bardēs, tad, cerams, viss izdosies vieglāk. Viņa bija ielavījusies palātā, nostājusies viņa gultas kājgalī un raudzījusies viņā. Tur viņš sēdēja, naktslampiņas dzeltenajā gaismas lokā, iegrimis grāmatas lasīšanā un neievērodams neko sev apkārt. Bet viņa stāvēja ārpus gaismas loka, tumsā. Ar visiem tumsas noslēpumiem.

Viņš pamanīja Helēnu, kad gatavojās pāršķirt lappusi. Pasmaidīja un uzreiz nolika grāmatu.

Labvakar, Helēna. Es nezināju, ka jūs šonakt dežurējat.

Viņa pielika pirkstu pie lūpām un pienāca tuvāk.

Ko jūs varat zināt par nakts maiņām? viņa jautāja.

Viņš pasmaidīja. Par citiem neko, bet zinu, kad jābūt jums.

Tiešām?

Trešdien, piektdien, svētdien, pēc tam pirmdien un otrdien. Pēc tam atkal trešdien, piektdien, svētdien. Nebaidieties, tas ir kompliments. Šeit taču nav nekā cita, ar ko nodarbināt prātu. Es zinu arī, kad Hadleram taisa klizmu.

Helēna klusi iesmējās.

Bet jūs nezinājāt, ka esat jau atzīts par derīgu frontei, vai ne?

Viņš pārsteigts raudzījās viņā.

Jūs sūta uz Ungāriju, čukstēja Helēna. Uz trešo tanku divīziju.

Uz tanku divīziju? Bet tas taču ir vērmahts. Mani nevar tur iesaukt. Es esmu norvēģis.

Es zinu.

Un kas man ko meklēt Ungārijā? Es…

Klusu, Ūrija, nepamodiniet pārējos. Es lasīju pavēli. Baidos, ka tur neko daudz nevar līdzēt.

Bet tā noteikti ir kāda kļūda. Tas…

Viņš nejauši nogrūda grāmatu no galdiņa, un tā ar troksni nogāzās uz grīdas. Helēna noliecās un pacēla to. Uz vāka bija virsraksts "Haklberija Fina piedzīvojumi" un zīmējums, kurā attēlots skrandās tērpts zēns uz baļķu plosta. Ūrija bija nikns.

Tas nav mans karš, viņš izgrūda caur sakniebtām lūpām.

Es zinu to arī, čukstēja Helēna, ielikdama grāmatu kareivja somā, kas stāvēja zem galdiņa.

Ko jūs darāt? viņš čukstēja.

Ūrija, klausies uzmanīgi. Laika ir maz.

Laika?

Dežurējošā māsa pēc pusstundas ies apgaitā. Tev līdz tam brīdim jāizlemj.

Viņš pavilka uz leju lampas abažūru, lai tumsā labāk varētu saskatīt Helēnu.

Kas notiek?

Viņa norija siekalas.

Un kāpēc jums šodien nav mugurā formastērps?

Tieši no tā viņa baidījās visvairāk. Tas bija visgrūtākais. Nevis samelot mātei, ka viņa uz pāris dienām dosies apciemot māsu Zalcburgā. Nevis pierunāt mežsarga dēlu, kurš tagad gaidīja aiz vārtiem, aizvest viņu uz hospitāli. Un pat ne atvadīties no visa, kas viņai piederēja, no drošās dzīves Vīnes mežos. Bet pateikt visu ka viņa to mīl un ir ar mieru viņa dēļ riskēt ar dzīvību un nākotni. Jo varbūt viņa kļūdījās. Ne jau par Ūrijas jūtām par tām viņa nešaubījās -, bet par raksturu. Vai viņam pietiks drosmes un uzņēmības īstenot viņas plānu? Skaidrs bija vismaz viens karš dienvidos pret Sarkano armiju nav viņa karš.

Mums vajadzētu vairāk laika, lai varētu viens otru iepazīt, viņa teica, uzlikdama plaukstu uz viņa rokas. Viņš to cieši satvēra.

Bet šāda greznība mums nav lemta, viņa turpināja, saspiežot vīrieša plaukstu. Pēc stundas atiet vilciens uz Parīzi. Es nopirku divas biļetes. Tur dzīvo mans skolotājs.

Jūsu skolotājs?

Tas ir garš, sarežģīts stāsta, bet viņš mūs pieņems.

Kā to saprast pieņems?

Mēs varēsim apmesties pie viņa. Viņš dzīvo viens. Un, cik man zināms, viņam nav ari daudz draugu. Vai tev ir pase?

Kas? Jā… '

Viņš šķita tik apjucis, it kā, lasīdams par skrandās tērpto zēnu, būtu aizmidzis un tagad redzētu sapni.

Jā, man ir pase.

Tas labi. Jābrauc divas dienas. Mums ir sēdvietas, un esmu sagatavojusi daudz ēdamā.

Viņš dziļi ievilka elpu.

Kāpēc uz Parīzi?

Tā ir liela pilsēta, kurā tu varēsi pazust. Paklau, man mašīnā ir dažas tēva drēbes tu varēsi pārģērbties civilā. Viņa kurpju izmērs…

Nē. Viņš pacēla roku, un Helēnas steidzīgie čuksti uzreiz apklusa. Aizturētu elpu viņa raudzījās kareivja nopietnajā sejā.

Nē, viņš klusi atkārtoja. Tas ir muļķīgi.

Bet… Viņai vēderā šķita samilzis ledus klucis.

Labāk ir ceļot formastērpā, viņš paskaidroja. Jauns vīrietis civildrēbēs šķitīs pārāk aizdomīgs.

Helēna no laimes tik tikko spēja izdvest kaut vārdu un vēl ciešāk sažņaudza Ūrijas plaukstu. Viņas sirds priekā gavilēja un nebija apvaldāma.

Un vēl viens jautājums, viņš turpināja, izceldams kājas no gultas.

-Jā?

Vai tu mani mīli?

-Jā.

Tas labi.

Viņš jau bija uzvilcis frenci.

26. Drošības dienests, galvenā policijas pārvalde, 2000. gada 21. februāris

Harijs paraudzījās apkārt. Uz kārtīgajiem plauktiem, kur rūpīgi, hronoloģiskā secībā bija sakārtotas mapes. Uz sienām, kur lepojās diplomi un uzslavas raksti, kas vēstīja par spīdošu karjeras virzību. Aiz rakstāmgalda visredzamākajā vietā karājās melnbalta fotogrāfijā, kurā jaunāks, majora formastērpā ģērbies Kurts Meiriks sveica karali Olavu. Tieši šo attēlu Harijs pētīja, kad viņam aiz muguras atvērās durvis.

Atvainojiet, Hol, ka liku jums gaidīt. Sēdiet vien, necelieties.

Tas bija Meiriks. Harijs pat nebija mēģinājis piecelties.

-ko, noprasīja Meiriks, apsēzdamies aiz rakstāmgalda. Kā pagāja pirmā nedēļa pie mums?

Meiriks sēdēja, taisni izslējies krēslā, un atsedza lielu dzeltenu zobu rindu smaidā, kas izskatījās pārāk ierasti samākslots.

Diezgan garlaicīgi, atbildēja Harijs.

A-hā. Meiriks šķita pārsteigts. Bet nav taču tik ļauni, ko?

Kafija jums ir labāka nekā mums lejā.

Jūs gribējāt teikt kriminālpolicijā?

Atvainojiet, paskaidroja Harijs. Pie tā uzreiz nevar pierast. Ka "mēs" tagad nozīmē drošības dienestu.

Ir vajadzīga pacietība. Tas attiecas uz dažādām dzīves jomām. Vai ne, Hol?

Harijs pamāja ar galvu. Nav jēgas cīnīties ar vējdzirnavām. Vismaz pirmo mēnesi strādājot ne. Kā jau bija gaidāms, viņam ierādīja kabinetu pašā gaiteņa galā, un tas nozīmēja, ka viņš ar pārējiem darbiniekiem tikās tikai īpašas nepieciešamības gadījumos. Viņa uzdevums bija lasīt ziņojumus no reģionālajiem POT birojiem un pavisam vienkārši izvērtēt, vai tie ir jānodod augstāk sistēmā. Meirika norādījumi bija nepārprotami skaidri ja vien tās nav pilnīgas muļķības, tālāk ir jānodod viss. Citiem vārdiem sakot, Harija uzdevums bija atsijāt gružus. Šonedēļ saņemti trīs ziņojumi. Harijs centās lasīt tos lēni, taču arī katram gausumam ir savas robežas. Viens ziņojums bija no Tronheimas un vēstīja par jauno elektronisko novērošanas aprīkojumu, ar kuru neviens neprata rīkoties, jo novērošanas speciālists bija aizgājis no darba. Harijs nodeva to tālāk. Otrs ziņojums bija par kādu vācu biznesmeni Bergenā, kurš tika atzīts par "brīvu no aizdomām", jo piegādājis solīto aizkaru stieņu kravu. Harijs nodeva tālāk arī to. Trešais ziņojums bija no Ostlandes reģiona, no Skīnas policijas iecirkņa. Bija saņemtas dažas sūdzības no atpūtas namiņu īpašniekiem Siljanā, kas iepriekšējā nedēļas nogalē dzirdējuši šaudīšanos. Tā kā pašlaik nebija medību sezona, kāds policists devies paraudzīties un atradis mežā nezināmas markas ieroča patronu čaulītes. Tās tika aizsūtītas ekspertiem uz Kripos īpaši smagu noziegumu un or-organizētās noziedzības apkarošanas nodaļu un saņemta atbilde, ka tā, iespējams, ir ļoti neparasta ieroča Mārklin

šautenes munīcija.

Harijs nodeva tālāk arī šo ziņojumu, bet paturēja tā kopiju.

Es vēlējos aprunaties ar jums par kadu plakatu, kas nonācis mūsu rokās. Neonacisti gatavojas 17. maijā sarīkot nekārtības pie Oslo mošejām. Šogad 17. maijā iekrīt kādi musulmaņu svētki ar mainīgu datumu, un daudzi ārzemnieki negrib ļaut saviem bērniem piedalīties Neatkarības dienas parādē, jo vēlas, lai tie iet uz mošeju.

Eid.

Kā, lūdzu?

Eid. viņu svētā diena. Tas ir musulmaņu Ziemassvētku vakars.

Jūs arī esat ar to saistīts?

Nē, bet pagājušajā gadā kaimiņš mani uzaicināja uz vakariņām. Viņš ir pakistānietis. Viņiem šķita, ka nedrīkst ļaut man vienam skumt mājās svētku vakarā.

Tiešām? Hm. Meiriks uzlika savas inspektora Derika brilles.

Plakāts ir pie manis. Tur rakstīts, ka 17. maijā svinēt kaut ko citu, nevis Norvēģijas Neatkarības dienu, ir necieņa pret savu mītnes zemi. Un vēl viņi apgalvo, ka melnie tikai labprāt saņem pabalstus, bet izvairās no jebkādiem Norvēģijas pilsoņu pienākumiem.

Būt paklausīgiem un saukt "urrā!" Norvēģijai, kad parāde iet garām, piebilda Harijs, izņemdams cigarešu paciņu. Viņš bija pamanījis uz grāmatu plaukta pelnu trauku, un Meiriks, atbildot uz viņa jautājošo skatienu, piekrītoši pamāja. Harijs aizsmēķēja, dziļi ievilka dūmus un mēģināja iztēloties, kā plaušu sieniņu asinsvadi kāri uzsūc nikotīnu. Dzīves ilgums saruka, un doma, ka viņš nekad nepārstās smēķēt, izraisīja savādu gandarījumu. Neņemt vērā brīdinājumu uz cigarešu paciņas varbūt nebija nekāds dižais protesta varoņdarbs, tomēr tāds, ko ikdienā varēja atļauties.

Mēģiniet kaut ko izdibināt, teica Meiriks.

Labi, bet es jūs brīdinu man ir grūti valdīties, kad ir darīšana ar skinhediem.

Ha-ha. Meiriks atkal atieza smaidā lielos dzeltenos zobus, un Harijs attapās, ka viņš atgādina sacīkšu zirgu.

Ha-ha.

Un vēl kas, piebilda Harijs. Tas ziņojums par Siljanā atrasto munīciju. Tā ir no Miirklin šautenes.

Jā, es kaut ko tādu neskaidri atceros.

Es pats arī mazliet ievācu ziņas.

Ak tā?

Harijs sajuta vēsumu priekšnieka balsī.

Pārbaudīju pagājušā gada datus Nacionālajā šaujamieroču reģistrā. Norvēģijā nav reģistrēta neviena Miirklin šautene.

Tas mani nepārsteidz. Šo sarakstu noteikti jau pārbaudīja arī citi, pēc tam, kad nodevāt ziņojumu tālāk. Hol, tas nav jūsu uzdevums, saprotiet.

Varbūt nav. Taču es gribēju pārliecināties, ka tie, kas ar to nodarbojas, pievērsa uzmanību Interpola ziņojumiem par ieroču kontrabandu.

Interpola? Kāpēc mums tas būtu jādara?

Šīs šautenes netiek importētas Norvēģijā, tātad tā ir ievesta kontrabandas ceļā.

Harijs izņēma no žaketes iekškabatas izdruku.

Tā ir sūtījumu saraksta kopija, ko Interpols novembrī atrada reidā pie kāda nelegāla ieroču tirgoņa Johannesburgā. Redziet Miirklin šautene. un sūtīšanas mērķis Oslo.

Hm. Kur jūs to dabūjāt?

Interpola datos internetā. Tie ir pieejami visiem drošības dienesta darbiniekiem. Visiem, kas neslinko paskatīties.

Tiešām? Meiriks mirkli nopētīja Hariju, tad uzmanīgāk ielūkojās izdrukā.

Tas viss ir ļoti jauki, Hol, bet kontrabanda nav mūsu darīšana. Ja jūs zinātu, cik daudz nelegālu ieroču policija konfiscē viena gada laikā…

Sešsimt vienpadsmit, atbildēja Harijs.

Tiešām?

Pagājušajā gadā. Un tā ir tikai Oslo policija. Divas trešdaļas šo ieroču tiek atņemtas noziedzniekiem, galvenokārt maza kalibra pistoles, automātiski pārlādējamie ieroči un šautenes ar nogrieztiem stobriem. Katru dienu vidēji tiek konfiscēts viens šaujamierocis. Deviņdesmitajos gados šis skaits pieauga gandrīz divkārt.

Tad jau jūs saprotat, ka drošības dienests nevar pievērst lielu uzmanību nereģistrētai šautenei Buskerudā.

Meiriks pūlējās saglabāt savaldību. Harijs izpūta dūmu mutuli un vēroja, kā tas ceļas pie griestiem.

Siljana nav Buskerudā, viņš aizrādīja.

Meirika žokļi krampjaini sakustējās.

Hol, vai jūs piezvanījāt Muitas un akcīzes dienestam?

Nē.

Meiriks ieskatījās rokaspulkstenī lielā, neizskatīgā tērauda laikrādī, kas droši vien saņemts kā balva par ilggadīgu uzticamu dienestu.

Tad iesaku piezvanīt. Ar tādām lietām jānodarbojas viņiem. Man pašlaik ir svarīgāki…

Meirik, jūs zināt, kas ir Mārklin šautene, vai ne?

Harijs vēroja, kā drošības dienesta šefa uzacis cilājas augšup un lejup, un iedomājās, ka laikam jau ir par vēlu. Viņš jau juta vējdzirnavu spārnu šalkoņu.

Starp citu, Hol, tas nemaz neattiecas uz mani. Labāk ziņojiet par to…

Pēkšņi Kurts Meiriks attapās, ka viņš pats ir vienīgais Ho-la tiešais priekšnieks.

Mārklin, paskaidroja harijs, ir vācu pusautomātiska medību šautene, kas paredzēta 16 mm lodēm lielākām nekā jebkurai citai šautenei. Tā domāta lielu dzīvnieku bifeļu un ziloņu medībām. Pirmā šāda šautene tika izgatavota 1970. gadā, bet pavisam tika izgatavoti tikai trīs simti, līdz 1973. gadā Vācijas varasiestādes aizliedza pārdot šo ieroci. Ar dažiem vienkāršiem pārveidojumiem un Mārklin teleskopisko tēmēkli šī šautene uzskatāma par ideālu ieroci profesionālam slepkavam, un jau 1973. gadā tā kļuva par pieprasītāko atentāta ieroci. Vismaz simts no visām trīssimt šautenēm nonāca algoto slepkavu un tādu teroristu organizāciju kā Baader Meinhof un "sarkanās brigādes" rokās.

Hm. Jūs teicāt simts? Meiriks pasniedza Harijam izdruku. Tas nozīmē, ka pārējās divas trešdaļas šo ieroču tiek izmantotas to īstajiem mērķiem. Medībām.

Tā nav piemērota aļņu vai citu Norvēģijā sastopamo dzīvnieku medībām.

Tiešām? Kāpēc ne?

Harijs nesaprata, kas liek Meirikam valdīties. Kāpēc viņš nepavēl Harijam izsmēķēt cigareti un iet projām? Un kāpēc viņš pats tik ļoti cenšas izvest priekšnieku no pacietības? Varbūt tā nemaz nav, varbūt viņš tikai kļūst vecs un īgns? Lai kā arī būtu, Meiriks izturējās kā labi apmaksāta bērnaukle, kas neuzdrošinās aiztikt sīko palaidni. Harijs vēroja cigaretes garo pelnu stobriņu liecamies lejup.

Pirmkārt, Norvēģijā medības nav miljonāru izprieca. Marklin šautene ar teleskopisko tēmēkli maksā ap 150 000 vācu markām tātad jauna Mercedes cenā. un katra patrona maksā deviņdesmit vācu markas. Otrkārt, ja alnim trāpa 16 mm lode, tas izskatās kā vilciena notriekts. Sašķaidīts lupatās.

A-hā, a-hā. Meiriks acīmredzot bija nolēmis mainīt taktiku. Tagad viņš bija atlaidies krēslā, aizlicis abas rokas aiz spīdīgā pakauša, it kā labprāt vēl brīdi uzklausītu Hola pļāpāšanu. Harijs piecēlās, paņēma no augšējā plaukta pelnu trauku un atkal apsēdās.

Protams, pastāv iespēja, ka patronas pieder kādam fanātiskam ieroču kolekcionāram, kurš izmēģināja jauno šauteni, bet pēc tam ielika stikla skapī savā lepnajā namā kaut kur Norvēģijā, lai nekad vairs ar to nešautu. Bet vai mēs varam atļauties šādu pieņēmumu? Harijs papurināja galvu. Es domāju, ka man jāaizbrauc uz Skīnu paraudzīties apkārt. Turklāt es šaubos, vai tur rīkojies profesionālis.

Tiešām?

Profesionāļi novāc visas pēdas. Atstāt tukšas čaulītes ir tāpat kā atstāt savu vizītkarti. Bet, ja tas ir kāds amatieris, bruņojies ar Mčirklin šauteni, tas var būt vēl ļaunāk.

Meiriks pāris reizes kaut ko noņurdēja. Pēc tam pamāja ar galvu.

Labi. Ziņojiet man, ja kaut ko uzzināt par mūsu neonacistu Neatkarības dienas plāniem.

Harijs nodzēsa cigareti. Pelnu trauks bija izveidots gondolas formā ar uzrakstu uz sāniem: Venēcija, Itālija.

27. Linča, 1944gada 9. jūnijs

Piecu cilvēku ģimene izkāpa no vilciena, atstājot viņus kupejā divatā. Kad vilciens atkal izkustējās, Helēna jau bija iekārtojusies pie loga, lai gan tumsā neko daudz nevarēja saskatīt, tikai tuvāko ēku apveidus. Ūrija apsēdās Helēnai pretī un ar vieglu smaidu sejā ielūkojās viņai acīs.

Austrieši apzinīgi ievēro aptumšošanu, viņš ieminējās. Neredzu nevienu gaismiņu.

Helēna nopūtās. Mēs esam paklausīgi.

Viņa ieskatījās pulkstenī. Bija gandrīz divi.

Nākamā pilsēta ir Zalcburga, viņa teica. Tā ir tuvu Vācijas robežai. Pēc tam…

Minhene, Cīrihe, Bāzele, Francija un Parīze. Tu to teici jau trīs reizes.

Viņš pasniedzās un saspieda viņas plaukstu.

Gan jau būs labi, tu redzēsi. Apsēdies man blakus.

Neatlaidusi viņa roku, Helēna pārsēdās otrā pusē un viegli uzlika galvu viņam uz pleca. Formastērpā viņš izskatījās pavisam citādi.

Tātad tas Brokhards ir nosūtījis citu medicīnisko apliecību, kas ir derīga nedēļu?

Jā, viņš solīja vakar pēcpusdienā nosūtīt to pa pastu.

Kāpēc tik mazs pagarinājums?

Lai viņš stingrāk varētu turēt visu rokās arī mani. Katrs nākamais pagarinājums man būtu īpaši jānopelna. Vai saproti?

Saprotu, viņš atbildēja, nikni sakožot zobus.

Nerunāsim vairs par Brokhardu, lūdza Helēna. Pastāsti kaut ko.

Viņa noglāstīja Ūrijas vaigu, un viņš smagi nopūtās. Par ko?

Vienalga.

Stāsti. Tieši tie piesaistīja viņas uzmanību Rūdolfa II hospitālī. Tie tik ļoti atšķīrās no citu kareivju atmiņām. Ūrija stāstīja par drosmi, biedriskumu un cerību. Piemēram, kā viņš reiz, nākdams no sardzes, pamanījis uz aizmigušā labākā drauga krūtīm sesku, kas gatavojās pārkost tam rīkli. Attālums bija gandrīz desmit metri, un bunkurā ar melnām zemes sienām gandrīz pilnīga tumsa. Taču viņam nebija izvēles. Viņš pielika šauteni pie vaiga un izšāva visu aptveri. Nākamajā dienā viņi šo sesku notiesāja vakariņās.

Bija arī citi līdzīgi stāsti. Helēna visus neatcerējās, bet vienmēr labprāt tos klausījās. Ūrijas stāsti bija līksmi un dzīvespriecīgi. Viņa gan visiem nespēja īsti noticēt. Taču viņa gribēja ticēt, jo tie bija tik patīkams pretstats citiem, kas vēstīja par nelaimīgiem likteņiem un bezjēdzīgu nāvi.

Kamēr tumšais vilciens šūpodamies un kratīdamies joņoja pa nesen remontētajām sliedēm, Ūrija stāstīja, kā neitrālajā joslā nošāvis krievu snaiperi un uzdrošinājies apbedīt šo bezdievīgo boļševiku pēc kristiešu tradīcijām, ar psalmiem un lūgšanām.

Tik skaisti es tonakt dziedāju, lepojās Ūrija. Krievu pusē man aplaudēja.

Tiešām? iesmējās Helēna.

Skaistāk nekā dziedoņi, ko tu esi dzirdējusi Staatsoper.

Melis.

Ūrija piekļāva Helēnu tuvāk un klusi iedziedājās viņai ausī:

Nāc pie ugunskura draugu pulkā, lāpu gaismā zeltainā,

Kareivjiem lai sirdis drošas, cīnīties tās mudina.

Atceries sendienu norvēģu gaitas, kvēlojam atmiņā spoži kā dzirksts,

Drosmīgos ļaudis gan karā, gan mierā, varoņu teiksmas ko teic.

Atceries sendienu brīvības cīņas, vīrus un sievas, kas bojā reiz gāja.

Redzi, kā tūkstoši cēlās tos atriebt un dzimteni sargāt.

Redzi, kā kareivji sniegā, lepni un droši ierindā stāj.

Sirdis karstas kā liesma, dzimtenes vārdā tās kvēl.

Atceries sentēvu varoņu vārdus, teiksmas un leģendas daudzina tos,

Gadsimtiem ilgi kas atmiņās dzīvi, norvēģu fjordi tiem piemiņu teic.

Bet mūsu vadonis lepni ceļ karogu sarkani dzeltenu,

Sveicam šo vīru Kvislingu drošo, tautas un armijas pavēlnieku.

Pēc tam Ūrija klusēdams raudzījās ārā pa logu. Helēna zināja, ka viņa domas kavējas tālumā, un netraucēja. Viņa aplika roku draugam ap pleciem.

Ra-ta-ta, ra-ta-ta, ra-ta-ta…

Izklausījās, it kā zem vagona grīdas kāds skrietu, cenzdamies viņus noķert.

Viņa bija nobijusies. Ne tik daudz no nezināmās pasaules, kas viņu gaidīja, kā no nepazīstamā vīrieša, kuram viņa bija piekļāvusies. Tagad, kad viņš bija tik tuvu, pagaisa viss, kas šķita tik pierasts, raugoties no tālienes.

Viņa gribēja saklausīt viņa sirds pukstus, bet vilciena riteņi pārāk skaļi klaudzēja uz sliedēm, un viņai bija jānotic, ka vīrieša krūtīs ir sirds. Viņa pasmaidīja pie sevis un sajuta uzplūstam prieka vilni. Cik burvīgs, brīnišķīgs neprāts! Viņa itin neko nezināja par šo vīrieti, viņš gandrīz neko nebija pastāstījis par sevi, tikai tos kara nostāstus.

Viņa formastērps oda pēc pelējuma, un viņai uz mirkli ienāca prātā, ka tā laikam ož drēbes kareivim, kurš nogalināts kādu laiku gulējis kaujas laukā. Vai bijis aprakts. Bet kāpēc viņai kaut kas tāds ienāca prātā? Tik ilgu laiku pavadījusi pastāvīgā spriedzē, viņa tikai tagad apjauta, cik nogurusi ir.

Guli, viņš ieteica, kā atbildot uz viņas domām.

Jā, viņa atbildēja. Neskaidri saklausot tālumā gaisa trauksmes sirēnu, viņa iegrima nemaņā.

Kas ir?

Viņa izdzirdēja savu balsi, juta, kā Ūrija viņu purina, un salēcās. Pirmā doma, ieraugot kupejas durvīs vīrieti formastērpā, bija mēs esam noķerti.

Biļetes, lūdzu.

Ak, viņa iesaucās. Pūlēdamās savaldīties un juzdama sev pievērsto biļešu kontroliera pētošo skatienu, viņa drudžaini rakņājās somiņā. Beidzot atradusi Vīnē nopirktās dzeltenās kartona biļetes, viņa pasniedza tās pavadonim. Tas, vagona kustības ritmā šūpodamies uz papēžiem, pētīja biļetes, kā Helēnai šķita, bīstami ilgi.

Braucat uz Parīzi? viņš noprasīja. Kopā?

Ganz genauu, atbildēja Ūrija.

Pavadonis bija pavecs vīrs. Viņš nopētīja abus pasažierus.

Kā noprotu, jūs neesat no Austrijas.

Nē. Es esmu norvēģis.

Ak, no Norvēģijas. Runā, ka tā ir skaista zeme.

Jā, paldies. Tā varētu teikt gan.

Un jūs brīvprātīgi pieteicāties karot Hitlera labā?

Tieši tā. Es biju Austrumu frontē. Ziemeļos.

Tiešām? Kur ziemeļos?

Pie Ļeņingradas.

Hm. Un tagad jūs braucat uz Parīzi. Kopā ar savu… ?

Draudzeni.

Tieši tā, ar draudzeni. Atvaļinājumā?

Jā.

Pavadonis izkompostrēja biļetes.

No Vīnes? viņš jautāja Helēnai, pasniegdams atpakaļ biļetes. Viņa pamāja ar galvu.

Redzu, ka jūs esat katoliete, viņš ieminējās, norādīdams uz krustiņu ķēdītē virs blūzes. Tāpat kā mana sieva.

Paliecies atpakaļ, viņš ieskatījās gaitenī. Pēc tam, pievērsies Ūrijam, apjautājās: Vai draudzene Vīnē parādīja jums Stefana katedrāli?

Nē, es diemžēl ilgi nogulēju hospitālī, tāpēc nebija izdevības apskatīt pilsētu.

Skaidrs. Vai tas gadījumā nebija katoļu hospitālis?

Jā, Rūdo…

Jā, Helēna viņu pārtrauca. Katoļu hospitālis.

Kāpēc viņš neiet projām ? nesaprata helēna.

Pavadonis atkal noklepojās.

Kas ir? beidzot noprasīja Ūrija.

Tā gan nav mana darīšana, bet ceru, ka nebūsiet aizmirsis paņemt līdzi papīrus, kas apstiprina, ka esat atvaļinājumā.

Papīrus? brīnījās Helēna. Viņa divreiz bija bijusi Parīzē kopā ar tēvu, un viņai neienāca prātā, ka varētu vajadzēt vēl kādus citus dokumentus, ne tikai pasi.

Jā, uz jums, Frāulein, tas neattiecas, bet jūsu uniformētajam draugam ļoti svarīgi nēsāt līdzi dokumentus, kas apliecina, kur atrodas viņa armijas daļa un uz kurieni viņš dodas.

Protams, mums ir papīri, viņa izgrūda. Jūs taču neiedomājāties, ka ceļojam bez tiem.

Nē, nē, protams, nē, pavadonis steigšus piekrita. -Es tikai gribēju atgādināt. Pirms pāris dienām… Viņš pievērsās norvēģim. …arestēja kādu jaunekli, kurš nevarēja uzrādīt norīkojumu, un tāpēc viņu atzina par dezertieri. Izveda ārā uz platformas un nošāva.

Nevar būt!

Diemžēl tā ir. Negribu jūs biedēt, bet karš paliek karš. Un, tā kā jums ir oficiāli papīri, jums nekas nedraudēs, kad nokļūsim pie robežas tūlīt pēc Zalcburgas.

Vagons sašūpojās, un pavadonis pieķērās pie durvju ailes. Visi trīs klusēdami raudzījās cits citā.

Tātad tur ir pirmais kontrolpunkts? Ūrija beidzot noprasīja. Pēc Zalcburgas?

Pavadonis pamāja ar galvu.

Paldies, pateicās Ūrija.

Pavadonis noklepojās. Man bija dēls jūsu gados. Viņš krita frontē, pie Dņepras.

Man loti žēl.

Nu tad atvainojiet, ka pamodināju. Frдulein. Mein Herr.

Pacēlis roku pie cepures, viņš aizgāja.

Helēna pārbaudīja, vai durvis ir kārtīgi aizvērtas. Tad apsēdās un paslēpa seju plaukstās.

Kā es varēju būt tik naiva? viņa šņukstēja.

Neraudi, Ūrija mierināja, aplicis roku viņai ap pleciem.

Man pašam vajadzēja iedomāties par papīriem. Galu galā es taču zināju, ka nedrīkstu tā brīvi klaiņot apkārt.

Bet varbūt tu vari pateikt, ka esi slimības atvaļinājumā un vienkārši gribi aizbraukt uz Parīzi? Tā arī pieder Trešajam reiham. Tas…

Tad viņi piezvanīs uz hospitāli, un Brokhards pateiks, ka esmu aizmucis.

Helēna piekļāvās viņam un šņukstēja viņa klēpī. Viņš noglāstīja viņas spīdīgos brūnos matus.

Turklāt man jau vajadzēja saprast, ka tas ir pārāk skaisti, lai būtu patiesi, viņš piebilda. Es Parīzē kopā ar Schwester 12 helēnu?

Viņa balsī varēja saklausīt smaidu.

Nē, es pamodīšos hospitāļa gultā un nodomāšu, ka tas gan bija varens sapnis. Un nepacietīgi gaidīšu, kad tu man nesīsi brokastis. Rīt tev būs nakts maiņa. Tu taču nebūsi to aizmirsusi? Tad es pastāstīšu, kā Daniels nočiepa zviedru vienībai divdesmit pārtikas devas.

Viņa pacēla asarām noplūdušo seju.

Ūrija, noskūpsti mani.

28. Siljana, Telemarka, 2000. gada 22. februāris

Harijs atkal ieskatījās pulkstenī un piesardzīgi uzspieda uz gāzes pedāļa. Tikšanās norunāta četros. Ja viņš ieradīsies, kad būs jau satumsis, viss brauciens būs veltīgs. Ziemas riepu protektoru atliekas čerkstot grauzās ledus grambās. Lai gan viņš bija nobraucis tikai četrdesmit kilometrus pa līkumaino, apledojušo meža ceļu, šķita, ka pagājušas vairākas stundas kopš nogriešanās no galvenā ceļa. Benzīntankā nopirktās lētās saulesbrilles neko daudz nelīdzēja, un acis sūrstēja no spožās gaismas atspīduma sniegā.

Beidzot viņš meža malā pamanīja policijas auto ar Skīnas reģistrācijas numuru. Viņš uzmanīgi nobremzēja, izkāpa un noņēma no jumta bagāžnieka slēpes. Tās bija kāda pirms piecpadsmit gadiem bankrotējuša Tronheimas uzņēmuma ražojums. Apmēram tikpat ilgs laiks bija pagājis arī kopš pēdējās slēpju vaskošanas, un to apakšpusi tagad klāja cieta pelēka garoza. Slēpju sliedes, kas veda no takas uz meža namiņu, pēc norādījumiem nebija grūti atrast. Slēpes turējās šajās sliedēs kā pielīmētas pat gribot nevarētu pagriezties sāniski. Kad viņš nokļuva pie mērķa, saule jau bija zemu noslīdējusi līdz egļu galotnēm. Uz melna baļķu namiņa lieveņa sēdēja divi vīri ziemas jakās un zēns, kura vecumu Harijs, īsti nepazīdams pusaudžus, varēja noteikt robežās no divpadsmit līdz sešpadsmit gadiem.

Ove Bertelsens? apjautājās Harijs, atbalstījies uz slēpju nūjām. Viņš bija aizelsies.

Tas esmu es, atsaucās viens no vīriešiem un piecēlās, lai sarokotos. Un tas ir policists Foldāls.

Otrs vīrs atturīgi pamāja ar galvu.

Harijs iedomājās, ka patronu čaulītes droši vien atradis zēns.

Laikam gan patīkami tikt projām no Oslo, svaigā gaisā,

ieminējās Bertelsens.

Harijs izvilka cigarešu paciņu.

Droši vien vēl patīkamāk tikt projām no Skīnas svaigā gaisā.

Foldāls noņēma cepuri un iztaisnoja muguru.

Bertelsens pasmaidīja: Lai ko arī visi neteiktu, gaiss Skīnā ir tīrāks nekā jebkurā citā Norvēģijas pilsētā.

Harijs uzrāva sērkociņu, paslēpjot liesmu plaukstās, un aizsmēķēja cigareti.

Vai tiešām? Tas būs jāatceras. Vai jūs kaut ko atradāt?

Tur.

Trijotne kāpa uz slēpēm, un ar Foldālu priekšgalā visi lēnām devās pa taciņu, kas veda uz klajumu mežā. Foldāls ar slēpju nūju norādīja uz melnu akmeni, kas slējās divdesmit centimetrus virs sniega.

Puika atrada čaulītes sniegā pie tā akmens. Laikam kāds mednieks bija vingrinājies šaušanā. Blakus var redzēt slēpju sliedes. Tagad vairāk nekā nedēļu nav snidzis, tāpēc ļoti iespējams, ka tās pieder viņam. Izskatās, ka braucis ar tām platajām Telemark slēpēm.

Harijs notupās zemē. Pārvilka ar pirkstu akmens saskares vietai ar platajām slēpju sliedēm.

Vai ar vecām koka slēpēm.

Ak tā?

Harijs pacēla tievu, garu noplēstu koka skabargu.

Kas to būtu domājis, nobrīnījās Foldāls, uzmetot skatienu Bertelsenam.

Harijs pievērsās zēnam. Tam kājās bija platas mednieku bikses ar daudzām kabatām, bet galvā zemu uz pieres uzvilkta vilnas cepure.

Kurā akmens pusē tu atradi čaulītes?

Zēns parādīja. Harijs atsprādzēja slēpes, apgāja apkārt akmenim un apgūlās uz muguras sniegā. Debesis tagad bija gaiši zilas, kā tas mēdz būt skaidrās ziemas dienās īsi pirms saulrieta. Pēc tam viņš apvēlās uz sāniem un paraudzījās pāri akmenim. Ielūkojās pāri klajumam mežā tajā pusē, no kuras viņi bija nākuši. Klajumā rēgojās četri celmi.

Vai jūs atradāt lodes vai kādas šāvienu pēdas?

Foldāls pakasīja pakausi. Jūs domājat vai esam izpētījuši katru koka stumbru puskilometra rādiusā?

Bertelsens piesardzīgi aizlika cimdotu roku priekšā Fol-dāla mutei. Harijs nobirdināja pelnus un aplūkoja kvēlojošo cigaretes galu.

Nē, es domāju, vai jūs izpētījāt tos celmus?

Un kāpēc mums būtu jāpēta tieši tie? nesaprata Foldāls.

Jo Marklin šautene ir vissmagākā pasaulē. Piecpadsmit kilogramus smags ierocis nav pārāk ērts šaušanai stāvus, tāpēc gluži dabiski būtu pieņemt, ka šāvējs mērķējot atbalstījis to pret šo akmeni. Marklin šautenes izmet patronu čaulītes uz labo pusi. Tā kā tās tika atrastas pa labi no akmens, šauts droši vien tika tajā virzienā, no kura mēs nācām. Tāpēc gluži saprātīgi būtu pieņemt, ka viņš nolicis uz viena no tiem celmiem kādu priekšmetu kā mērķi, vai ne?

Bertelsens un Foldāls saskatījās.

Jāiet paskatīties.

Ja vien tas nav sasodīti liels mizgrauzis… pēc trim minūtēm paziņoja Bertelsens, … tad tas ir sasodīti liels lodes caurums.

Notupies sniegā, viņš ar pirkstu taustīja vienu no celmiem.

Velns, dziļi gan iegājusi lode. Nevar sataustīt.

Ieskatieties iekšā, ieteica Harijs.

Kāpēc?

Lai redzētu, vai tā nav izgājusi cauri, paskaidroja Harijs.

Cauri šim resnajam egles stumbram?

Paskatieties, vai nespīd gaisma.

Harijs dzirdēja, kā Foldāls viņam aiz muguras nosprauslājas. Bertelsens pieliecās tuvāk pie šāviena cauruma.

Jēziņ, dieviņ…

Vai redzi kaut ko? uzsauca Foldāls.

Tikai pusi no sasodītās Siljanas upes.

Harijs pagriezās pret Foldālu, bet tas bija novērsies, lai nospļautos.

Bertelsens pieslējās kājās. Ja tāds briesmonis trāpa ribās, nelīdzēs arī bruņuveste, viņš novaidējās.

Nelīdzēs nenieka, piekrita Harijs. Vienīgais, kas glābtu, būtu tērauda bruņas. Nodzēsis cigareti pie koka stumbra, viņš piebilda: Biezas tērauda bruņas.

Viņš atkal uzkāpa uz slēpēm un stāvēja, slidinādamies sniegā šurpu turpu.

Būs jāaprunājas ar tuvāko namu iedzīvotājiem, ieminējās Bertelsens. Varbūt tie kaut ko redzējuši vai dzirdējuši. Bet varbūt kāds pats atzīsies, ka viņam pieder šautene, kas nākusi no elles.

Pēc pagājušā gada ieroču amnestijas… iesāka Foldāls, bet Bertelsena niknais skatiens viņu apklusināja.

Kā vēl mēs varam palīdzēt? Bertelsens jautāja Harijam.

Varbūt, ieminējās Harijs, drūmi noraudzīdamies uz meža takas pusi, jūs varētu palīdzēt iedarbināt auto?

29. Rūdolfa II hospitālis Vīnē, 1944. gada 23. jūnijs

Helēnu bija pārņēmusi dejā vu sajūta. pa atvērtajiem logiem gaitenī ieplūda siltais vasaras rīta gaiss ar svaigi pļautas zāles smaržu. Divas nedēļas katru nakti bija bijuši uzlidojumi, bet viņa pat nemanīja dūmu smaku. Viņai rokā bija vēstule. Brīnišķīga vēstule! Pat nīgrā virsmāsa nespēja noslēpt smaidu, kad Helēna dziedot sveicināja viņu: Guten Mor-gen !

Doktors Brokhards pārsteigts pacēla skatienu no papīriem, kad Helēna iebrāzās viņa kabinetā.

Nu? viņš noprasīja.

Doktors Brokhards noņēma brilles un stīvi paraudzījās uz Helēnu. Viņa pamanīja mitru mēles galiņu aplaizām briļļu kājiņas. Viņa apsēdās.

Kristofer, viņa iesāka. Viņa nebija saukusi Brokhardu vārdā kopš bērnības. Man tev kaut kas jāsaka.

Tas labi, viņš atbildēja. Tieši to es arī gaidīju.

Helēna zināja, ko viņš gaidīja paskaidrojumu, kāpēc viņa nebija paklausījusi un devusies uz Brokharda dzīvokli galvenajā ēkā, lai gan viņš jau divreiz pagarināja Ūrijas slimības lapu. Helēna bija aizbildinājusies ar bombardēšanu, taisnodamās, ka baidījusies iet ārā. Tad Brokhards bija piedāvājies apciemot Helēnu viņas mātes vasaras mājā, bet par to viņa negribēja ne dzirdēt.

Es tev izstāstīšu visu, viņa paziņoja.

Visu? viņš ar vieglu smaidu pārjautāja.

Drīzāk, viņa nodomāja, gandrīz visu.

Tajā rītā, kad Ūrija…

Helēna, viņa vārds nav Ūrija.

Vai atceries to rītu, kad viņš pazuda un tu sacēli trauksmi?

Protams.

Brokhards nolika brilles uz galda, paralēli tur novietotajai papīra lapai. Es jau gatavojos ziņot par viņa pazušanu militārajai policijai. Taču tad viņš brīnumainā kārtā atkal atradās un stāstīja pasaciņu, ka pusi nakts klaiņojis pa mežu.

Viņš nebija mežā. Viņš brauca ar nakts vilcienu no Zalc-burgas.

Tiešām? Brokhards atlaidās krēslā ar vienaldzīgu sejas izteiksmi, likdams saprast, ka viņš nemēdz izrādīt pārsteigumu.

Viņš pirms pusnakts izbrauca no Vīnes ar nakts vilcienu, izkāpa Zalcburgā, tur pusotru stundu nogaidīja citu nakts vilcienu, kas brauca atpakaļ. Viņš ieradās Hauptbahnhof deviņos no rīta.

Hmm… Brokhards nopētīja pildspalvu, ko turēja pirkstos. Un kā viņš izskaidroja šo bezjēdzīgo vizināšanos?

Ā-ā, atbildēja Helēna, neviļus pasmaidīdama. Tu varbūt pamanīji, ka tajā rītā es arī nokavēju.

Jā-ā…

Es arī atgriezos no Zalcburgas.

Vai tiešām?

Jā, tiešām.

Tas tev, Helēna, būs jāpaskaidro.

Viņa paskaidroja, raudzīdamās uz Brokharda pirkstiem. Pie pildspalvas smailes bija parādījusies asins lāsīte.

Skaidrs, noteica Brokhards, kad Helēna bija beigusi.

Tu domāji, ka jūs abi varētu aizbraukt uz Parīzi. Un cik ilgi, tavuprāt, jūs tur varētu slēpties?

Var taču saprast, ka mēs vispār neko daudz negudrojām. Urija domāja, ka vajadzētu doties uz Ameriku. Uz Ņujorku.

Brokhards nicīgi iesmējās. Helēna, tu taču esi prātīga meitene. Redzu, ka šis viltnieks sagrozījis tev galvu ar glaimiem un meliem par Ameriku. Bet vai zini ko?

Ko tad?

Es tev piedodu.

Pamanījis Helēnas pārsteigumu, viņš turpināja: Jā, es tev piedodu. Varbūt tev pienāktos sods, taču es saprotu, cik ilgu pilna var būt jaunas meitenes sirds.

Es nelūdzu piedošanu…

Kā klājas tavai mātei? Viņai laikam nav viegli tagad, kad esat palikušas vienas pašas. Cik gadus piesprieda tavam tēvam trīs?

Četrus. Kristofer, uzklausi mani, lūdzu!

Helēna, lūdzu, nesaki un nedari neko tādu, kas vēlāk būs jānožēlo. Tas, ko tu man pastāstīji, neko nemaina. Darījums paliek spēkā.

Nē! Helēna strauji piecēlās, apgāzdama krēslu, un uzsvieda galdā vēstuli, ko visu laiku bija grozījusi rokās.

Paskaties pats! Tev vairs nav nekādas varas pār mani. Un pār Ūriju.

Brokhards uzmeta skatienu vēstulei. Atplēstā brūnā aploksne ne par ko neliecināja. Viņš izņēma vēstuli, uzlika brilles un sāka lasīt.

Waffen SS

Berlīne, 22. jūnijs

Mēs saņēmām Norvēģijas policijas priekšnieka Jonasa Lī pieprasījumu nekavējoties izdot jūs Norvēģijas policijai turpmākam dienestam. Tā kā jūs esat Norvēģijas pilsonis, mēs neredzam iemeslu iebildumiem. Tāpēc šis rīkojums atceļ iepriekšējo pavēli jums pievienoties vērmahtam. Sīkāku informāciju par ierašanās laiku un vietu jums sniegs Norvēģijas policijas vadība.

Heinrihs Himlers, Schutzstaffel (SS) virspavēlnieks

Neticēdams savām acīm, Brokhards vēlreiz izlasīja parakstu. Pats Heinrihs Himlers! Tad viņš pacēla vēstuli pret gaismu.

Ja vēlies, vari pārbaudīt, bet es zinu, ka tas ir īsts, -Helēna piebilda.

Pa atvērto logu bija dzirdamas putnu balsis dārzā. Brokhards divreiz noklepojās, pirms ierunājās.

Tu aizrakstīji Norvēģijas policijas priekšniekam?

Ūrija rakstīja. Es tikai nosūtīju vēstuli.

Nosūtīji pa pastu?

Jā. Vispār nē. Es aizsūtīju pa telegrāfu.

Visu pieteikumu? Tas laikam maksāja… ?

Tas bija steidzami.

Heinrihs Himlers… Brokhards klusi pie sevis atkārtoja.

Piedod, Kristofer.

Viņš atkal nicīgi iesmējās. Ko nu vairs? Tev izdevās panākt to, ko vēlējies, vai ne, Helēna?

Viņa pūlējās draudzīgi pasmaidīt.

Kristofer, man ir kāds lūgums.

Ak tā?

Ūrija vēlas, lai es dodos viņam līdzi uz Norvēģiju. Man vajag ieteikumu no hospitāļa, lai varētu pieprasīt izbraukšanas atļauju.

Un tu baidies, ka es tev likšu spieķus riteņos?

Tavs tēvs ir valdes loceklis.

Jā, es varētu tev radīt sarežģījumus. Viņš paberzēja zodu. Viņa stingais skatiens bija pievērsts Helēnas pierei.

Lai kas arī notiktu, Kristofer, tu nevari mūs apturēt. Mēs ar Ūriju mīlam viens otru. Saproti?

Kāpēc lai es palīdzētu zaldāta maukai?

Helēnai aizrāvās elpa. Pat no nicināma, sarūgtināta un savaldību zaudējuša cilvēka mutes šis vārds bija kā pliķis sejā. Taču, pirms viņa spēja atbildēt, Brokhards sāpīgi saviebās, it kā pats būtu saņēmis sitienu.

Helēna, piedod man. Es… sasodīts! Viņš strauji novērsās. Helēna gribēja pagriezties un iet projām, bet nespēja atrast īstos vārdus, lai izbeigtu sarunu. Aizžņaugtā balsī Brokhards piebilda: Helēna, negribēju tevi sāpināt.

Kristofer…

Tu nesaproti. Negribu lielīties, taču man piemīt tādas īpašības, kuras tu laika gaitā noteikti novērtētu. Varbūt esmu atļāvies pārāk daudz, taču atceries, ka rīkojos tikai tavā labā.

Helēna raudzījās uz ārsta muguru. Žakete bija mazliet par platu viņa šaurajiem, slīpajiem pleciem. Tas atsauca atmiņā Kristoferu, kādu viņa to bija pazinusi bērnībā. Zēnu ar skaistiem melniem matiem un īstu uzvalku mugurā jau divpadsmit gadu vecumā. Kādu vasaru viņa bija viņā pat samīlējusies. Vai tad ne?

Brokhards izdvesa smagu nopūtu. Helēna paspēra soli uz viņa pusi, bet tad apstājās. Kāpēc viņai būtu jājūt līdzi šim vīrietim? Jā, viņa zināja, kāpēc. Jo viņas sirdi pārpildīja laime, lai gan viņa nebija pielikusi lielas pūles, lai to iegūtu. Bet Kristofers Brokhards, ik dienu izmisīgi cīnīdamies par laimi, allaž paliks vientuļš.

Kristofer, man tagad jāiet.

Jā, protams. Dari, kas tev jādara, Helēna.

Viņa pagriezās un devās uz durvju pusi.

Un es darīšu, kas man jādara, viņš piebilda.

30. Galvenā policijas pārvalde, 2000. gada 24. februāris

Raits nolamājās. Viņš bija izgrozījis visus projektora slēdžus, veltīgi pūlēdamies uzlabot attēla asumu.

Kāds ieklepojās.

Leitnant, varbūt pati bilde ir neskaidra. Varbūt tā nemaz nav projektora vaina.

Lai kā arī būtu, tas ir Andreass Hohners, paziņoja Raits, ar plaukstu piesegdams acis, lai redzētu klātesošos. Telpai nebija logu, tāpēc tagad, kad izslēdza gaismas, tajā valdīja piķa melna tumsa. Raits bija dzirdējis, ka tā esot arī droša pret noklausīšanos, lai ko arī tas varētu nozīmēt.

Kopā ar viņu militārā izlūkdienesta leitnantu Andreasu Raitu telpā atradās tikai trīs cilvēki majors Bords Ovesens no militārā izlūkdienesta, jaunais drošības dienesta inspektors Harijs Hols un drošības dienesta vadītājs Kurts Meiriks. Hols bija Raitam pa faksu atsūtījis Johannesburgas ieroču tirgoņa vārdu. Un kopš tā brīža katru dienu nelika mieru ar jautājumiem. Protams, daudzi drošības dienesta darbinieki domā, ka militārais izlūkdienests ir tikai drošības dienesta apakšvienība, bet viņi laikam nav lasījuši reglamentu, kas noteic, ka tās ir atsevišķas līdzvērtīga ranga organizācijas, kuras savstarpēji sadarbojas. Bet Raits bija la-sljis. Tāpēc, zaudējis pacietību, viņš bija paskaidrojis jaunajam inspektoram, ka mazsvarīgākajām lietām jāuzgaida. Jau pēc pusstundas piezvanīja Meiriks un paziņoja, ka šī esot ļoti svarīga lieta. Kāpēc viņi nevarēja pateikt to uzreiz?

Izplūdušajā melnbaltajā attēlā ekrānā bija redzams vīrietis, kas iziet no restorāna. Fotogrāfija laikam uzņemta pa mašīnas logu. Vīrietim bija plata seja ar skarbiem vaibstiem un melnām nokarenām ūsām zem liela, gaļīga deguna.

Andreass Hohners, dzimis 1954. gadā Zimbabvē, vācu ģimenē, Raits lasīja no līdzpaņemtajām izdrukām. Bijušais Kongo un Dienvidāfrikas algotnis, iespējams, iesaistīts ieroču kontrabandā jau no astoņdesmito gadu vidus. Deviņpadsmit gadu vecumā viņš bija viens no septiņiem vīriešiem, kas tika apsūdzēti melnādaina zēna slepkavībā Kinšasā, bet tika attaisnots pierādījumu trūkuma dēļ. Divreiz precējies un šķīries. Viņa darba devējs Johannesburgā tiek turēts aizdomās par pretgaisa raķešu kontrabandas uz Slriju un ķīmisko ieroču pirkšanas organizēšanu Irākā. Tiek uzskatīts, ka viņš Bosnijas kara laikā piegādājis Karadžičam īpašās šautenes un apmācījis snaiperus Sarajevas aplenkuma laikā. Pēdējais pieņēmums gan vēl nav apstiprināts.

Lūdzu, izlaidiet detaļas, ieminējās Meiriks, ieskatīdamies pulkstenī. Tas vienmēr atpalika, taču otrā pusē bija tik skaists militārās virspavēlniecības veltījums.

Labi, atbildēja Raits, pāršķirstīdams papīrus. Jā, šeit. Andreass Hohners bija viens no četriem aizturētajiem reida laikā pie Johannesburgas ieroču tirgoņa. Tika atrasts kodēts pasūtījumu saraksts. Viens no pasūtītajiem ieročiem Mčirklin šautene, kas jānogādā Oslo. Un datums 21. decembris. Tas arī viss.

Viņš apklusa, un kādu brīdi bija dzirdama tikai projektora dūkoņa. Tumsā kāds ieklepojās. Šķiet, tas bija Bords Ove-sens. Raits piesedza acis ar plaukstu.

Kā mēs varam zināt, ka Hohners ir galvenā persona šajā lietā? viņš jautāja.

Tumsā atskanēja Harija Hola balss.

Es aprunājos ar inspektoru Isaiju Bērnsu Hillbrovā, Jo-hannesburgā. Viņš pastāstīja, ka pēc arestiem viņi pārmeklējuši iesaistīto personu dzīvokļus un pie Hohnera atraduši interesantu pasi. Ar viņa fotogrāfiju, bet pavisam citu vārdu.

Ieroču tirgonis ar viltotiem dokumentiem nav nekāds… dinamīts, ieminējās Ovesens.

Es vairāk domāju par vienu no pasē atrastajiem zīmogiem. Oslo, Norvēģija, 10. decembris.

Tātad viņš ir bijis Oslo, secināja Meiriks. Viņa firmas klientu sarakstā ir kāds norvēģis, un mēs esam atraduši superšautenes izšautās čaulītes. Tātad Andreass Hohners atbrauca uz Norvēģiju, un varam pieņemt, ka notika darījums. Bet kas ir šis sarakstā minētais norvēģis?

Sarakstā diemžēl nav pilna vārda un adreses. Harija balss. Oslo klients nosaukts vienkārši Ūrija. Tas noteikti ir segvārds. Un, kā ziņo Bērnss no Johannesburgas, Hohners nav diez ko runīgs.

Vai tad Johannesburgas policijai nav pietiekami iedarbīgas pratināšanas metodes? nobrīnījās Ovesens.

Varbūt ir, bet Hohners droši vien vairāk riskētu, ja runātu, nevis turētu muti. Klientu saraksts ir garš…

Esmu dzirdējis, ka Dienvidāfrikā izmanto elektrību. Pie kāju pēdām, krūšu galiem un… tā tālāk. Ellīgi sāpīgi. Vai kāds, lūdzu, varētu ieslēgt gaismu?

Harijs: Lietā, kur iesaistīta ķīmisko ieroču pirkšana no Huseina, šautenes nogāde Oslo ir tikai tāds sīkums. Mums par nožēlu, Dienvidāfrikas policija laikam taupa elektrību svarīgākiem jautājumiem, ja tā var izteikties. Turklāt nevar droši zināt, vai pats Hohners zina, kas ir šis Ūrija. Un tā kā mums par šo Ūriju nav nekādu ziņu, varam tikai minēt kādi ir viņa plāni? Atentāts? Terora akts?

Vai laupīšana, ieminējās Meiriks.

Ar Mārklin šauteni? iesmējās Ovesens. Tas būtu kā medīt zvirbuļus ar lielgabalu.

Varbūt narkotirgoņu izrēķināšanās? ieminējās Raits.

Kas zina, noteica Harijs. Zviedrijas vislabāk aizsargāto cilvēku nošāva ar pistoli. Un Olafa Palmes slepkavu tā ari neatrada. Kāpēc vajadzīgs pusmiljonu kronu vērts ierocis, lai nošautu kādu Norvēģijā?

Un ko jūs domājat, Harij?

Varbūt paredzētais upuris nav norvēģis, bet ārzemnieks. Kāds, kuram teroristi sen jau uzglūn, bet savā dzimtenē tas ir pārāk labi aizsargāts, lai atentāts izdotos. Tāpēc labāk darīt to mazā, mierīgā valstiņā, kur, viņuprāt, ari drošības pasākumi būs pieticīgāki.

Bet kurš tas varētu būt? Pašlaik valstī nav nevienas šādas personas.

Un ari negatavojas ierasties.

Varbūt tas ir plāns ilgākam laikam, ieminējās Harijs.

Bet ierocis tika saņemts jau pirms mēneša, iebilda Ovesens. Kāda jēga ārzemju teroristiem ierasties Norvēģijā veselu mēnesi pirms uzbrukuma?

Varbūt tie nav ārzemnieki, bet kāds norvēģis.

' Norvēģijā nav neviena, kas būtu spējīgs uz to, ko jūs tikko aprakstījāt, iebilda Raits, meklēdams pie sienas gaismas slēdzi.

Tieši tā, piekrita Harijs. To jau es arī gribēju teikt.

Kā tā?

Iedomājieties augsta līmeņa teroristu, kurš vēlas savā zemē nogalināt kādu cilvēku, bet tad tas dodas uz Norvēģiju. Dzimtenē slepenie dienesti seko katram viņa solim, tāpēc terorists labāk neriskē pats, bet sazinās ar domubiedriem Norvēģijā. Tas, ka viņi ir amatieri, uzskatāms drīzāk par priekšrocību, nevis trūkumu, jo teroristam nav jābaidās, ka šis grupējums piesaistīs policijas uzmanību.

Meiriks: Jā, pamestās čaulītes liecina, ka tie varētu būt amatieri.

Terorists vienojas ar amatieri, ka terorists apmaksās dārga ieroča iegādi, bet pēc tam vairs nekādu kontaktu nebūs. Nav vairs nekādu pēdu, kas var aizvest pie terorista. Šādi viņš ir sarīkojis uzbrukumu, pats riskējot tikai ar zināmu naudas summu.

Bet ja nu amatieris nespēj paveikt uzdevumu? noprasīja Ovesens. Vai sadomā pārdot šauteni un aizmukt ar naudu?

Protams, sava tiesa riska ir, bet mums jāpieņem, ka terorists tic amatiera motivācijai. Varbūt tam pat ir kāds personisks motīvs, kas liek riskēt ar dzīvību, lai tikai izpildītu uzdevumu.

Interesanta hipotēze, secināja Ovesens. Kā jūs to pārbaudīsiet?

Tas nav iespējams. Es runāju par cilvēku, par kuru mums nekas nav zināms. Mēs nezinām, ko viņš domā, nevaram paļauties uz to, ka viņš rīkosies racionāli.

Jauki, noteica Meiriks. Vai mums ir vēl kādi pieņēmumi par to, kā šis ierocis varēja nokļūt Norvēģijā?

Milzumdaudz, atbildēja Harijs. Bet šis ir visļaunākais variants.

Hmmm, nopūtās Meiriks. Galu galā spoku medības ir mūsu darbs, tāpēc jāmēģina rast iespēju patērzēt ar šo Hohneru. Es piezvanīšu dažiem… āāā!

Raits bija atradis slēdzi, un telpu pārpludināja spoža, balta gaisma.

31. Langu ģimenes vasaras māja Vīnē, 1944. gada 25jūnijs

Helēna vēroja savu atspulgu guļamistabas spogulī. Viņa labprāt būtu atvērusi logu, lai varētu gaidīt soļus nočirkstam uz grantētā celiņa, bet māte ļoti rūpīgi ievēroja aptumšošanu. Helēna paraudzījās tēva fotogrāfijā uz galdiņa. Viņu vienmēr pārsteidza, cik jauns un nevainīgs viņš tajā izskatās.

Viņa, kā parasti, bija saspraudusi matus ar sprādzi. Vai šoreiz vajadzēja sakārtot citādi? Beatrise bija iešuvusi šaurāku mātes sarkano muslīna kleitu, lai tā piegulētu Helēnas slaidajam augumam. Šo kleitu māte valkāja, kad viņa iepazinās ar tēvu. Šī doma šķita savādi sveša un pat sāpīga. Varbūt tāpēc, ka māte stāstīja par tiem laikiem, it kā runādama par diviem pavisam citiem cilvēkiem diviem jauniem, laimīgiem cilvēkiem, kuri domāja, ka zina, kas viņus sagaida nākotnē.

Helēna atāķēja sprādzi un sapurināja brūnos matus, līdz tie aizsedza seju. Atskanēja durvju zvans. Gaitenī noklaudzēja Beatrises soļi. Helēna uz muguras atkrita gultā un juta, kā vēderā sāk plivināties tauriņu spārni. Viņa nespēja tam pretoties viņa atkal jutās gluži kā no mīlas apreibusi pusaudze vasaras brīvdienās! Viņa dzirdēja lejā neskaidru sarunu, mātes aso nazālo balsi, nošķindēja drēbju pakaramais, kad Beatrise pakāra skapī viesa mēteli. Mēteli! Helēna nobrīnījās. Viņš uzvilcis mēteli, lai gan vakars bija tik vasarīgi silts, kādi parasti mēdz būt tikai augustā.

Viņa gaidīja un gaidīja, līdz izdzirdēja mātes balsi saucam:

Helēna!

Viņa piecēlās no gultas, sasprauda matus ar sprādzi, paraudzījās uz savām rokām un atkārtoja pie sevis: man nav lielas rokas, man nav lielas rokas. tad pēdējoreiz ieskatījās spogulī viņa ir glīta! -, dziļi ievilka elpu un izgāja no istabas.

Helē…

Māte apklusa, tikko Helēna parādījās kāpņu augšgalā. Helēna piesardzīgi spēra soli uz augšējā pakāpiena. Augstie papēži, ar kuriem viņa vienmēr tik veikli skrēja lejā, pēkšņi šķita ļodzīgi un nedroši.

Tavs viesis ir klāt, paziņoja māte.

Tavs viesis. citkārt helēna droši vien dusmotos, ka māte šādi uzsver savu nicīgo attieksmi pret prastu ārzemju kareivi viņu mājās. Bet šoreiz viss bija citādi, un Helēna jutās bezgala pateicīga mātei, ka tā neizturējās vēl indīgāk. Viņa taču bija pat izgājusi apsveicināties vēl pirms pašas Helēnas parādīšanās.

Helēna paraudzījās uz Beatrisi. Vecā saimniecības vadītāja smaidīja, bet viņas skatiens bija tikpat skumīgs kā mātei.

Tad Helēna pievērsa skatienu Viņam. Viņa acis mirdzēja, un Helēna juta, kā no tām iekvēlojas vaigi. Viņa pārlaida skatienu vīrieša brūnajam, gludi skūtajam kaklam, apkaklītei ar diviem S burtiem un zaļajam formastērpam, kas vilcienā bija pagalam saburzījies, bet tagad atkal kārtīgi izgludināts. Rokā viņš turēja rožu pušķi, un Helēna zināja, ka Beatrise jau bija piedāvājusi ielikt to vāzēs, bet viņš pieklājīgi pateicies un lūdzis uzgaidīt, līdz varēs tās pasniegt Helēnai.

Viņa paspēra vēl vienu soli. Ar roku viegli atbalstījās uz kāpņu margām. Tagad jau bija vieglāk. Viņa pacēla galvu un paraudzījās uz visiem trim lejā stāvētājiem. Un pēkšņi viņa apjauta, ka savādā kārtā šis ir vislaimīgākais brīdis viņas dzīvē. Jo viņa zināja, ko tie viņā saskata un kā atspoguļojas viņas acīs.

Māte uz kāpnēm redzēja sevi pašu savu zudušo jaunību un sapņus; Beatrise redzēja meiteni, kuru uzaudzinājusi kā pašas bērnu; bet Ūrija redzēja sievieti, kuru mīl tik ļoti, ka nespēj noslēpt to aiz skandināviskas kautrības un labām manierēm.

Tu izskaties burvīgi, čukstēja Beatrise. Helēna piemiedza viņai ar aci. Tad jau viņa bija nokāpusi lejā.

Tomēr atradi ceļu, pat šādā melnā tumsā? viņa uzsmaidīja Ūrijam.

Jā, viņš atbildēja skaļi un skaidri, un viņa balss augstajā, flīzēm izliktajā hallē atbalsojās kā baznīcā.

Māte tērzēja savā augstajā, griezīgajā balsī, bet Beatrise slīdēja pa ēdamistabu kā pakalpīgs rēgs. Helēna nespēja atraut skatienu no briljantu rotas mātei ap kaklu. Tā bija viņas vērtīgākā dārglieta, kas tika aplikta tikai īpašos gadījumos.

Izņēmuma kārtā māte bija atstājusi pusvirus durvis uz dārzu. Debesis klāja bieza mākoņu sega, un šonakt bombardēšana varētu izpalikt. Vēja pūsmā no vaļējām durvīm plīvoja stearīna sveču liesmiņas, un ēnas šaudījās pār nopietnu vīriešu un sieviešu Langu dzimtas pārstāvju sejām portretos. Māte cītīgi stāstīja viesim, kas kurš no tiem bijis un no kādām ģimenēm tie izvēlējušies sev dzīvesbiedrus. Ūrija noklausījās to ar tādu kā viegli ironisku smaidu, kas gan pustumsā nebija īsti saskatāms. Māte paskaidroja, ka uzskatot par savu pienākumu kara laikā taupīt elektrību. Protams, viņa nepieminēja ģimenes pašreizējo spiedīgo materiālo stāvokli un to, ka Beatrise ir vienīgā atlikusī kalpotāja no kādreizējiem četriem.

Ūrija nolika dakšiņu un noklepojās. Māte bija ierādījusi viņam un Helēnai goda vietu garā ēdamgalda galā. Abi jaunie sēdēja viens otram pretī, bet viņa pati galda pretējā galā.

Ļoti garšīgi, Langas kundze.

Maltīte bija vienkārša. Ne tik vienkārša, lai to varētu uztvert kā apvainojumu, bet ne tik grezna, lai viņš justos kā goda viesis.

Tas ir Beatrises nopelns, paskaidroja Helēna. Viņa gatavo vislabāko Vīnes šniceli visā Austrijā. Vai biji jau kādreiz tādu nogaršojis?

Cik atceros, tikai vienreiz. Un to nevarēja salīdzināt ar

šo.

Schivein, paziņoja māte. tā šnicele droši vien bija gatavota no cūkgaļas. Mēs šajā mājā ēdam tikai teļa gaļu. Kādreiz paretam arī tītaru.

Es gaļu vispār neatceros, viņš smaidot atbildēja. -Man šķiet, tur bija tikai maizes drupatas un ola.

Helēna klusi iesmējās un izpelnījās nosodošu mātes skatienu.

Saruna maltītes gaitā brīžiem apsīka, bet pēc ieilguša klusuma Ūrija atkal uztvēra pārtrūkušos pavedienus tikpat bieži kā Helēna un viņas māte. Jau pirms Ūrijas uzaicināšanas vakariņās Helēna bija apņēmusies nepieļaut, lai mātes viedoklis viņu ietekmētu. Ūrija bija pieklājīgs, taču viņam kā jau vienkāršas zemnieku ģimenes atvasei trūka tādas rakstura un manieru izsmalcinātības, kas iegūstama, uzaugot smalku ļaužu namos. Taču izrādījās, ka raizēm nav pamata. Ūrijas brīvā un nesamākslotā izturēšanās viņu patīkami pārsteidza.

Kad karš beigsies, jūs droši vien gatavojaties kaut kur strādāt? māte apjautājās, liekot mutē pēdējo kartupeļa kumosu.

Ūrija pamāja ar galvu un pacietīgi gaidīja, kad Langas kundze būs beigusi košļāt un uzdos neizbēgamo nākamo jautājumu.

Un vai drīkstu vaicāt, kāds būs šis darbs?

Par pastnieku. Vismaz šo vietu man apsolīja, pirms sākās karš.

Piegādāt pastu? Bet vai cilvēki jūsu valstī nedzīvo briesmīgi tālu cits no cita?

Nav tik ļauni. Mēs apmetamies uz dzīvi tur, kur tas ir iespējams. Gar fjordiem, ielejās un citās vietās, kas ir pasargātas no vēja un aukstuma. Un, protams, ir arī dažas pilsētas un citas lielākas apdzīvotas vietas.

Kas to būtu domājis! Vai drīkstu apjautāties, vai esat turīgs cilvēks?

Māt! Helēna neticēja savām ausīm.

Jā, mīļā? Māte ar salveti nosusināja lūpas un pamāja Beatrisei, liekot aizvākt šķīvjus.

Tu jau pratini kā policijā. Helēnas tumšās uzacis pikti saraucās.

Jā, māte piekrita, ar laimīgu smaidu paceldama glāzi pret Ūriju. Tā ir pratināšana.

Ūrija arī pacēla glāzi un atbildēja ar smaidu.

Langas kundze, es jūs saprotu. Helēna ir jūsu vienīgā meita. Jums ir visas tiesības. Es pat teiktu, ka jums ir pienākums noskaidrot visu par vīrieti, kuru jūsu meita izvēlējusies.

Langas kundze bija pastiepusi plānās lūpas, lai iemalkotu vīnu, bet glāze apstājās pusceļā.

Es neesmu nekāds bagātnieks, turpināja Ūrija. Taču esmu strādīgs, man ir galva uz pleciem, un noteikti spēšu nopelnīt iztiku sev, Helēnai un vēl vairākām mutēm. Apsolu

rūpēties par viņu, Langas kundze, pēc labākās sirdsapziņas.

Helēna juta uznākam muļķīgu smieklu lēkmi un reizē arī savādu satraukumu.

Ak mans dievs! māte iesaucās, nolikdama glāzi. Jaunais cilvēk, nu jau jūs atļaujaties par daudz, vai ne?

Jā. Ūrija iedzēra lielu malku un ielūkojās glāzē. Teikšu vēlreiz tiešām lielisks vīns, Langas kundze.

Helēna gribēja piebikstīt viņam ar kāju, bet nevarēja aizsniegt zem platā ozolkoka galda.

Taču šie ir savādi laiki. Un tieši laika ir par maz. Viņš nolika glāzi, bet neatrāva no tās skatienu. Tikko jaušamā smaida atblāzma bija pazudusi no viņa sejas.

Langas kundze, šādos vakaros esmu sēdējis, runādamies ar saviem biedriem. Par to, ko darīsim nākotnē, kāda būs jaunā Norvēģija, kādus sapņus īstenosim gan lielākus, gan mazākus. Bet jau pēc dažām stundām viņi nogalināti gulēja kaujas laukā, vienā mirklī zaudējuši visu nākotni.

Viņš pacēla skatienu un ielūkojās Langas kundzei tieši acīs.

Es rīkojos strauji, jo esmu atradis sievieti, kuru vēlos un kura vēlas mani. Plosās karš, un runas par nākotnes plāniem var būt tikai tukša skaņa. Varbūt man ir atlikusi tikai stunda, ko dzīvot. Un varbūt jums, Langas kundze, arī nav atlicis vairāk.

Helēna aši uzmeta skatienu mātei. Viņa šķita kā apstulbusi.

Es šodien saņēmu vēstuli no Norvēģijas policijas. Man jāpiesakās uz apskati karalauka hospitālī Sinsena skolā Oslo. Pēc trim dienām jādodas ceļā. Un es labprāt ņemtu jūsu meitu līdzi.

Helēna aizturēja elpu. Istabas klusumā biedējoši atbalsojās sienas pulksteņa tikšķi. Mātes briljanti joprojām mirdzēja, bet muskuļi zem krunkainās kakla ādas te saspringa, te atslāba. Pēkšņā vēja brāzmā no dārza noplaka sveču liesmiņas un pār tumšajām mēbelēm pārslīdēja milzīgas ēnas. Nekustīga palika tikai Beatrises ēna pie virtuves durvīm.

Ābolu strūdeli! māte pavēlēja, pamājot Beatrisei. Vīnes īpašo gardumu!

Atļaušos atzīties, ka tiešām ilgojos to nobaudīt, paziņoja Ūrija.

Un pareizi darījāt. Māte pūlējās ironiski pasmaidīt. -Tā ir ar mūsu pašu dārza āboliem.

32. Johannesburga, 2000. gada 28. februāris

Hillbrovas policijas iecirknis atradās Johannesburgas centrā un izskatījās kā cietoksnis aiz žoga ar dzeloņstieplēm augšpusē un tērauda sietu pie logiem, kas bija tik mazi kā šaujamlūkas.

Pagājušajā naktī tikai šī policijas iecirkņa teritorijā nogalināti divi melnādainie, pastāstīja policists Isaija Bērnss, vezdams Hariju pa gaiteņu labirintiem ar noplukušām baltām sienām un nodilušu linoleju. Vai redzējāt lielo viesnīcu Carlton ? Slēgta. Baltie sen jau aizbēguši uz priekšpilsētām, un tā nu mums atliek tikai pašiem šaut citam citu.

Isaija saraustīja bikses. Viņš bija melns, gara auguma, ar līkām kājām un pamatīgu lieko svaru. Baltā neilona krekla padusēs rēgojās tumši sviedru plankumi.

Andreass Hohners parasti tiek turēts cietumā ārpus pilsētas, sauktā par "Grēku pilsētu", viņš paskaidroja. Šodien mēs atvedām viņu šurp uz pratināšanu.

Vai būs vēl kāds cits, ne tikai es? jautāja Harijs.

Esam klāt, paziņoja Isaija, atvērdams kādas durvis. Viņi iegāja telpā, kur stāvēja divi vīri, sakrustojuši rokas uz krūtīm un raudzīdamies brūnā logā.

Viltus spogulis, pačukstēja Isaija. Viņš mūs neredz.

Vīri pie loga, ar galvas mājienu pasveicinājuši Isaiju un Hariju, pagāja malā.

Viņi ieskatījās mazā, blāvi apgaismotā telpā, kur atradās divi krēsli un neliels galdiņš. Uz galda noliktais pelnu trauks izsmēķiem pilns, uz statīva mikrofons. Krēslā sēdošajam vīrietim bija tumšas acis un biezas melnas ūsas, kas nokarājās pār lūpu kaktiņiem. Harijs uzreiz pazina Raita miglainajos fotoattēlos redzēto seju.

Norvēģis? nomurmināja viens no abiem vīriem, ar zodu norādīdams uz Hariju. Isaija piekrītoši pamāja ar galvu.

Labi. Vīrietis pievērsās Harijam, tomēr neizlaizdams no acīm ieslodzīto. Viņš ir jūsu rīcībā, norvēģi. Jums ir divdesmit minūtes.

Faksā bija teikts…

Pie velna faksu, norvēģi. Vai zināt, cik valstu stāv rindā, lai varētu viņu nopratināt, vai pieprasa viņa izdošanu?

Nē.

Nu tad priecājieties, ka vispār varat ar viņu parunāt, -paziņoja policists.

Kāpēc viņš piekrita runāt ar mani?

Kā lai mēs to zinām? Jautājiet viņam pašam.

Dziļi ievilcis elpu, Harijs iegāja šaurajā, smacīgajā pratināšanas telpā. Pulkstenis pie sienas, kur sarkanīgas rūsas svītras veidoja tādu kā režģu rakstu, rādīja 10:30. Harijs jutās nelāgi, zinādams, ka viņu visu laiku vēro policistu modrās acis. Laikam tāpēc viņa plaukstas bija miklas. Vīrs pie galda sēdēja sakņupis, pievērtām acīm.

Andreass Hohners?

Andreass Hohners? čukstus atkārtoja sēdētājs, pacēla skatienu un izlikās, ka tikko pamanījis kādu riebīgu kukaini, ko sabradāt ar zābaka papēdi. Nē, viņš ir mājās un drā-tē tavu māti.

Harijs piesardzīgi apsēdās. Viņam šķita, ka melnā spoguļa otrā pusē kāds ierēcās smieklos.

Es esmu Harijs Hols no Norvēģijas policijas, viņš klusi teica. Jūs piekritāt runāt ar mums.

Norvēģijas? neticīgi pārjautāja Hohners. Paliecies uz priekšu, viņš nopētīja Harija dienesta apliecību. Tad kā nokaunējies pasmaidīja.

Atvainojiet, Hol. Neviens neteica, ka šodien būs norvēģis. Es jūs jau gaidīju.

Kur ir jūsu advokāts? Harijs nolika uz galda portfeli, atvēra to, tad izņēma jautājumu sarakstu un bloknotu.

Nevajag man tādu. Es tam tipam neuzticos. Vai mikrofons ir ieslēgts?

Nezinu. Vai tas ir svarīgi?

Negribu, lai tie melnie mūs dzird. Gribu noslēgt darījumu. Ar jums. Ar Norvēģiju.

Harijs pacēla skatienu no jautājumu saraksta. Pulkstenis pie sienas virs Hohnera galvas tikšķēja. Pagājušas trīs minūtes. Nezin kāpēc Harijam radās aizdomas, ka visu atvēlēto laiku izmantot nebūs lemts.

Kādu darījumu?

Vai mikrofons ir ieslēgts? Hohners caur zobiem

nošnāca.

Kādu darījumu?

Hohners izbolīja acis. Tad paliecās uz priekšu pāri galdam un čukstus steidzīgi nobēra: Dienvidāfrikā pienākas nāvessods par to, ko viņi man grib piesiet. Vai saprotat, ko es domāju?

Varbūt. Turpiniet.

Es varu kaut ko pastāstīt par Oslo pircēju, ja garantēsiet, ka jūsu valdība pieprasīs šai melno valdībai atcelt sprieduma izpildi. Jo es jums palīdzēju, vai ne? Jūsu premjerministre taču bija atbraukusi, vai ne? Staigāja apkampusies ar Mandeļu. Tagad pie varas ir ANK kungi, viņiem patīk Norvēģija. Jūs viņus atbalstāt. Jūs boikotējāt mūs, kad melnie komunisti to gribēja. Viņi jūs uzklausīs, vai ne?

Kāpēc jūs nevarat noslēgt tādu pašu darījumu, palīdzot šejienes policijai?

Velns un elle! Hohners uzsita ar dūri pa galdu tā, ka pelnu trauks salēcās un izbira izsmēķi. Vai tiešām tev ne-pielec, stulbais cietpauri? Viņi domā, ka esmu nogalinājis viņu melnos bērneļus!

Ar abām rokām ieķēries galda malā, viņš plati ieplestām acīm nikni blenza uz Hariju. Tad viņa seja it kā saplaka, sašļuka līdzīgi pārdurtai futbola bumbai. Viņš paslēpa to plaukstās.

Viņi tikai grib mani uzraut cilpā, un viss!

Atskanēja aizžņaugts šņuksts. Harijs nopētīja ieslodzīto. Kas zina, cik stundas pirms viņa ierašanās abi vietējie policisti jau pratinājuši Hohneru bez miega un atpūtas. Viņš dziļi ievilka elpu. Tad pārliecās pār galdu, ar vienu roku satvēra mikrofonu, bet ar otru izrāva vadu.

Norunāts, Hohner. Mums ir desmit sekundes. Kas ir Ūrija?

Hohners vēroja viņu pa pirkstu starpām.

Kas?

Ātri, Hohner! Viņi tūlīt būs klāt!

Viņš… viņš ir tāds večuks, krietni pāri septiņdesmit. Es viņu satiku tikai vienreiz, kad nodevu preci.

Kā viņš izskatījās?

Vecs, es jau teicu.

Aprakstiet!

Mētelis mugurā, cepure galvā. Tas bija naktī, ostā, tumsā. It kā zilas acis, vidējs augums… hm.

Par ko jūs runājāt? Ātri!

Par šo un to. Vispirms angliski, pēc tam vāciski, kad viņš saprata, ka es protu šo valodu. Es teicu, ka mani vecāki dzimuši Elzasā. Viņš teica, ka esot tur bijis, kādā vietā, ko sauc par Zenheimu.

Kas viņam padomā?

Nezinu, bet viņš ir amatieris. Daudz runāja, bet, dabūjis šauteni, paziņoja, ka nav turējis rokās ieroci vairāk nekā piecdesmit gadus. Teica, ka ienīst…

Kāds atrāva vaļā telpas durvis.

Ko ienīst? uzbļāva Harijs.

Tajā brīdī viņš sajuta stingru roku uz atslēgas kaula. Pie pašas auss ierunājās aizsmakusi balss.

Ko jūs, pie velna, atļaujaties?

Harijs neatrāva skatienu no Hohnera, kamēr policisti atmuguriski vilka viņu uz durvju pusi. Hohnera acis bija aizmiglojušās un ādamābols smagi cilājās. Harijs redzēja, ka viņa lūpas kustas, bet vārdi nebija sadzirdami.

Tad durvis viņa priekšā aizcirtās.

Harijs berzēja kaklu, kamēr Isaija veda viņu uz lidostu. Viņi bija braukuši jau divdesmit minūtes, kad Isaija beidzot ierunājās.

Mēs pie šīs lietas strādājam jau sešus gadus. Ieroču piegādes saraksts aptver divdesmit valstis. Šodienas notikumi mums sagādā lielas raizes. Mums nepatīk, ja kāds iekārdina ieslodzīto ar diplomātisku palīdzību, lai iegūtu informāciju.

Harijs paraustīja plecus.

Nu un tad? Jūs viņu noķērāt, savu darbu esat paveikuši. Atliek tikai savākt medaļas. Darījumi, ko kāds var noslēgt ar Hohneru un valdību, uz jums neattiecas.

Harij, jūs esat policists. Jūs zināt, kā ir, kad noziedznieki izsprūk brīvībā, tādi ļaudis, kuri nogalina, ne aci nepamirkšķinot, un tūlīt pat atkal ķersies pie vecajiem darbiem.

Harijs neatbildēja.

Jūs to zināt, vai ne? Tas labi, jo par to jau ir runa. Izklausījās, ka jūs uzzinājāt no Hohnera to, ko vēlējāties. Tagad jūsu ziņā ir pildīt norunu. Vai aizmirst to. Vai tā ir?

Isaija, es tikai daru savu darbu, un varbūt kādā brīdī Hohners var man noderēt kā liecinieks. Atvainojiet.

Isaija tik nikni iebelza pa stūri, ka Harijs salēcās.

Ļaujiet jums kaut ko pastāstīt, Harij. Pirms 1994. gada vēlēšanām, kad pie varas vēl bija balto mazākums, Hohners melno rajonā Aleksandrā no ūdenstorņa līdzās skolas pagalmam nošāva divas melnādainas meitenes, tikai vienpadsmit gadus vecas. Mēs domājam, ka tur iesaistīts kāds no Afrika-ner Volksivag aparteīda partijas. ar šo skolu tika saistīts kaut kāds konflikts, jo tajā mācījās trīs baltie skolēni. Viņš šāva ar Singapūras lodēm, kādas tiek izmantotas arī Bosnijas karā. Pēc simt metriem tās atveras un kā urbis izlaužas cauri jebkādam šķērslim. Abām meitenēm trāpīja kaklā, un tad vairs nebija svarīgi, ka ātrā palīdzība, kā parasti, melno rajonā ieradās pēc vairāk nekā stundas.

Harijs neatbildēja.

Bet jūs kļūdāties, Harij, ja domājat, ka mūsu mērķis ir atriebība. Mēs esam sapratuši, ka uz atriebības pamatiem jaunu sabiedrību uzbūvēt nevar. Tāpēc pirmā melno vairākuma valdība izveidoja komisiju aparteīda laikā pastrādāto uzbrukumu un vajāšanu izmeklēšanai. Ne jau atriebes dēļ -tādēļ, lai visu apzinātos un piedotu. Daudzas brūces tika sadziedētas un sabiedrībai tas nāca par labu. Tomēr tajā pašā laikā mēs nespējam tikt galā ar noziedzību, sevišķi šeit, Jo-hannesburgā, kur ir īsta elle. Harij, mēs esam jauna valsts, viegli ievainojama, un, ja vēlamies panākt vismaz kādu progresu, mums jāpierāda, ka likumam un kārtībai ir nozīme, ka haosu nedrīkst izmantot par aizsegu noziedzībai. Visi atceras 1994. gada slepkavības. Tagad par to raksta avīzēs. Tāpēc tas ir svarīgāk par jūsu vai maniem plāniem.

Sažņaudzis dūri, viņš atkal iebelza pa stūri.

Mēs negribam kļūt par dzīvības un nāves noteicējiem, bet gan panākt, lai vienkāršie cilvēki atgūst ticību taisnajai tiesai. Un dažkārt tādēļ ir nepieciešams piespriest nāves sodu.

Harijs izņēma no paciņas cigareti, mazliet pavēra logu un noraudzījās uz dzeltenajām izdedžu kaudzēm, kas izraibināja vienmuļo, tuksnesīgo klajumu.

Ko teiksiet, Harij?

Isaija, jums būs jāpiedod gāze, lai es nenokavētu lidmašīnu.

Isaija tik nikni iegāza pa stūri, ka Harijs nobrīnījās, kā tā palika vesela.

33. Laincas zoodārzs Vīnē, 1944. gada 27. jūnijs

Helēna viena sēdēja Andrē Brokharda melnā Mercedes aizmugures sēdeklī. auto viegli slīdēja pa kastaņu aleju. Viņi brauca uz Laincas zoodārza zirgu staļļiem.

Helēna raudzījās pa logu uz zaļojošo ainavu. Viņiem aiz muguras uz grantētā ceļa sacēlās putekļu mākonis, un pat ar atvērtu logu automobilī bija gandrīz neciešami karsts.

Bariņš zirgu, kas ganījās dižskābaržu audzes malā, pacēla galvas un noraudzījās uz garām braucošo mašīnu.

Helēnai patika Laincas zoodārzs. Pirms kara viņa bieži bija pavadījusi nedēļas nogales plašajos mežainajos apvidos uz dienvidiem no Vīnes mežiem, piknikos ar vecākiem, krustmātēm un tēvočiem vai izjādēs ar draugiem.

Agri no rīta, kad virsmāsa bija pavēstījusi, ka ar viņu vēlas runāt Andrē Brokhards, Helēna sagatavojās uz visu. Viņš bija solījis atsūtīt viņai pretī auto. Pēc ieteikuma vēstules un ceļojuma atļaujas saņemšanas viņa no laimes lidinājās kā septītajās debesīs un vispirms nodomāja, ka šī būs laba izdevība pateikties Kristofera tēvam par valdes sniegto atbalstu viņai. Nākamā doma, kas ienāca prātā, bija, ka diez vai Andrē Brokhards aicina viņu pateicības izteikšanai.

Nomierinies, helēna pavēlēja sev. Viņi vairs nevar mūs apturēt. Jau agri rīt no rīta mēs būsim projām.

Iepriekšējā dienā viņa bija sakravājusi divos koferos dažus apģērba gabalus un dārgākās mantas. Pēdējo viņa ielika krucifiksu, kas karājās pie sienas virs gultas. Tēva dāvinātā mūzikas lādīte palika uz galda. Agrāk viņa nebūtu domājusi, ka tik viegli varēs šķirties no iemīļotām lietām, bet tagad tās šķita tik nenozīmīgas. Beatrise viņai palīdzēja kravāties, un viņas tērzēja par senajiem laikiem, klausīdamās mātes nemierīgajos soļos apakšstāvā. Atvadīties būs grūti un mokoši. Tagad viņa spēja tikai gaidīt vakaru. Ūrija bija ieminējies, cik žēl būtu atstāt Vīni, tā arī neko neredzējušam, tāpēc viņš uzaicināja Helēnu vakariņās. Uz kurieni to viņa nezināja. Ūrija bija tikai viltīgi piemiedzis ar aci un apjautājies, vai varētu aizņemties mežsarga auto.

Klāt esam, Langas jaunkundze, paziņoja šoferis, norādot uz strūklaku alejas galā. Zeltīts kupidons stāvēja uz vienas kājas uz ziepjakmens lodes ūdens baseina vidū. Aiz viņa slējās liels pelēks mūra savrupnams. Abos sānos šim galvenajam namam stiepās garas, zemas, sarkanas koka ēkas, kopā ar vienkāršu mūra namiņu pretējā pusē veidojot iekš-pagalmu.

Šoferis apturēja auto, izkāpa un atvēra durvis Helēnai.

Andrē Brokhards stāvēja uz pakāpieniem pie savrupna-ma ieejas durvīm. Tagad viņš nāca pretī, spodrajiem jātnieka zābakiem spīdot saulē. Brokhardam bija nedaudz pāri piecdesmit, bet viņš soļoja moži kā jauneklis. Viņš bija atpogājis sarkano vilnas žaketi, labi zinādams, ka šādi varēs palepoties ar savu atlētisko torsu. Jātnieka bikses cieši apņēma muskuļainos gurnus. Brokhards jaunākais izskata ziņā gandrīz neko nebija mantojis no tēva.

Helēna! Viņa balss bija tieši tik silta un sirsnīga, kāda mēdz būt vareniem un ietekmīgiem ļaudīm, kuri ir noteicēji par situācijas siltumu un sirsnīgumu. Helēna sen nebija redzējusi Brokhardu vecāko, bet viņš izskatījās tāpat kā vienmēr sirmiem matiem, stalts, ar vērīgām zilām acīm sejā ar lielu, lepnu degunu. Sirdsveidīgās lūpas ļāva iedomāties, ka viņa raksturam piemīt arī zināms maigums, taču dzīvē par to bija pārliecinājies tikai retais.

Kā klājas tavai mātei? Cerams, neviens nedusmosies, ka šādi atrāvu tevi no darba. Viņš sveica Helēnu ar īsu, lietišķu rokasspiedienu. Negaidīdams atbildi, viņš turpināja:

Man vajadzēja ar tevi parunāt, un, manuprāt, tas ir steidzami. Viņš norādīja uz mājas pusi. Jā, tu jau esi šeit bijusi.

Nē, atbildēja Helēna, smaidot raudzīdamās viņam sejā.

Nē? Man šķita, ka Kristofers droši vien kādreiz būs atvedis tevi uz šejieni. Jūs taču agrāk bijāt gluži nešķirami.

Atmiņa būs jūs pievīlusi, Brokharda kungs. Mēs ar Kris-toferu labi pazinām viens otru, bet…

Tiešām? Nu tad es tev visu izrādīšu. Aiziesim uz staļļiem.

Viegli uzlicis plaukstu uz Helēnas muguras, viņš vedināja to uz koka ēku pusi.

Cik bēdīgi, ka tavam tēvam gadījās tāda nelaime. Man tiešām žēl. Kaut es varētu vismaz palīdzēt tev un tavai mātei.

Varējāt pagājušogad uzaicināt mūs uz Ziemassvētku balli tāpat kā agrāk, helēna nodomāja, bet neteica neko. Viņa par to būtu priecājusies, jo tad nebūtu jāuzklausa mātes nemitīgās žēlabas.

Jančik! Brokhards uzsauca melnmatainam zēnam, kas stāvēja saulē un spodrināja zirglietas. Atved Venēciju.

Zēns iegāja stallī, bet Brokhards stāvēja un gaidīja, viegli sizdams ar pātagu pa zābaka stulbu. Helēna ieskatījās ro-kaspulkstenī.

Brokharda kungs, es diemžēl nevaru uzkavēties ilgi. Maiņa slimnīcā…

Protams, es saprotu. Tūlīt runāsim par galveno.

Stallī atskanēja nikna zviegšana un pakavu klaboņa uz koka grīdas.

Man ar tavu tēvu bija daudz kopīgu darījumu. Pirms viņa nelaimīgā bankrota.

Es zinu.

Jā, un droši vien zini arī to, ka tavam tēvam bija lieli parādi. Savā ziņā tieši tāpēc arī viss tik bēdīgi beidzās. Es domāju to neveiksmīgo… Viņš meklēja īsto vārdu. Un atrada, … saistīšanos ar ebreju augļotājiem, kas, protams, sagrāva viņa reputāciju.

Jūs domājat Jozefu Bernšteinu?

Es neatceros visu šo darboņu vārdus.

Šo vajadzētu atcerēties. Viņš bija ielūgts uz jūsu Ziemassvētku balli.

Jozefs Bernšteins? Andrē Brokhards pasmaidīja, bet smaids neatspoguļojās viņa acīs. Tas laikam bija ļoti sen.

1938. gada Ziemassvētkos. Pirms kara.

Brokhards pamāja ar galvu un pameta nepacietīgu skatienu uz staļļa durvīm.

Helēna, tev ir laba atmiņa. Tas priecē. Kristoferam noderēs gudra galva. Jo viņš pārāk bieži zaudē savējo. Bet visādi citādi viņš ir jauks zēns, gan redzēsi.

Helēna juta, kā sirds sāk satraukti dauzīties. Vai kaut kas tomēr nogājis greizi? Brokhards vecākais izturas pret viņu kā pret savu gaidāmo vedeklu. Taču dusmas bija stiprākas par izbailēm. Kad viņa atkal ierunājās, viņa pūlējās savaldīties, bet dusmas bija aizžņaugušas rīkli, padarot balsi asu un skarbu.

Brokharda kungs, ceru, ka nav noticis kāds pārpratums.

Brokhards laikam saklausīja, kā pārvērtās viņas balss, jo,

tāpat atmetis sākotnējo sirsnību, paziņoja:

Nu tad noskaidrosim visus pārpratumus. Paskaties, lūdzu, šo.

Viņš izņēma no žaketes iekškabatas papīra lapu, nogludināja to un pasniedza Helēnai.

Dokumenta augšpusē bija rakstīts Bьrgschaft '3, un tas izskatījās pēc līguma. Viņa pārlaida skatienu blīvajam tekstam. Neko daudz viņa no tā visa nesaprata, taču tur pieminēta māja Vīnes mežos, bet apakšā viņas tēva un Andrē Brokharda vārdi un paraksti. Viņa neizpratnē paraudzījās uz Brok-hardu.

Izskatās pēc galvojuma.

Tas ir galvojums, viņš piekrita. Kad tavs tēvs domāja, ka ebreji sāks iekasēt aizdevumus no visiem parādniekiem un tātad arī no viņa, viņš lūdza mani sniegt galvojumu visai lielam refinansēšanas aizdevumam Vācijā. Diemžēl mana labā sirds neļāva atteikt. Būdams lepns vīrs un nevēlēdamies, lai šis galvojums būtu kā tīra labdarība, tavs tēvs uzstāja, ka par nodrošinājumu galvojumam jāizmanto vasaras māja, kurā tu ar māti tagad dzīvo.

Kāpēc par nodrošinājumu galvojumam, nevis pašam aizdevumam?

Brokhardu tas pārsteidza.

Labs jautājums. Atbilde ir tāda, ka mājas vērtība nebija pietiekami liela garantijai tavam tēvam nepieciešamajam aizdevumam.

Bet Andrē Brokharda paraksts bija pietiekama garantija?

Viņš pārvilka plaukstu pār masīvo kaklu, kas karstumā bija pārklājies ar spīdīgu sviedru kārtiņu.

Man Vīnē pieder daži īpašumi.

Tas bija pārāk pieticīgi teikts. Visi zināja, ka Andrē Brok-hardam pieder prāvas kapitāla daļas divos Austrijas lielākajos rūpniecības uzņēmumos. Pēc Anschlus s14 1938. gada hitera okupācijas šīs rūpnīcas no rotaļlietu un mehānismu ražošanas pārgāja uz ieroču ražošanu, un Brokhards kļuva par multimiljonāru. Un tagad Helēna uzzināja, ka viņam pieder arī māja, kurā viņa dzīvo. Viņas sirds bailēs sažņaudzās.

Nebēdājies, dārgā Helēna, iesaucās Brokhards, pēkšņi atguvis sirsnīgumu. Es taču nemaz nedomāju atņemt māju tavai mātei.

Taču dzelzs dūre Helēnas krūtis sažņaudzās vēl ciešāk. Tikpat labi viņš varēja piebilst: "Un savai vedekliņai."

Venēcija! viņš iesaucās.

Helēna pagriezās pret staļļa durvīm, kur no ēnas iznira zirgu puisis, vezdams brīnumskaistu baltu zirgu. Par spīti biedējošo domu virpulim, viņa, to ieraugot, uz mirkli visu aizmirsa. Visskaistākais zirgs, ko viņa jebkad bija redzējusi

tas stāvēja viņas priekšā gluži kā būtne no citas pasaules.

Lipicas šķirne, paskaidroja Brokhards. Vislabāk apmācāmie zirgi pasaulē. 1562. gadā tos no Spānijas ieveda Maksimilians II. Tu un māte droši vien būsiet redzējušas to priekšnesumus Spanische Reitschule, vai ne?

Jā, protams.

Tas ir gluži kā īsts balets, vai ne?

Helēna pamāja ar galvu. Viņa nespēja atraut skatienu no skaistā dzīvnieka.

Vasaras brīvdienas līdz augusta beigām tie pavada šeit Laincas zoodārzā. Diemžēl nevienam, izņemot spāņu jāšanas skolas jātniekus, nav atļauts sēsties tiem mugurā. Nemākulīgi jātnieki var iemācīt zirgiem nevēlamus paradumus. Tad ietu zudumā gadiem ilga rūpīga apmācība.

Zirgs bija apseglots. Brokhards satvēra pavadu, un zirgu puisis atkāpās. Zirgs stāvēja nekustīgi.

Daži uzskata, ka ir nežēlīgi mācīt zirgiem deju soļus. Viņi apgalvo, ka dzīvniekiem ir mokoši darīt kaut ko tādu, kas ir pretējs to būtībai. Tie, kuri tā saka, nav redzējuši, kā notiek šo zirgu apmācības, bet es esmu redzējis. Un vari man ticēt, zirgiem tas patīk. Vai zini, kāpēc?

Viņš noglāstīja zirga purnu.

Jo tāda ir dabas kārtība. Dievs savā gudrībā ir tā nolēmis, ka zemākam radījumam vislielāko prieku sagādā kalpošana un paklausība augstāk attīstītai būtnei. Paraugies kaut vai uz bērniem un pieaugušajiem. Uz sievietēm un vīriešiem. Pat tā saucamajās demokrātijas valstīs vājie labprāt pakļaujas elitei, tiem, kuri ir stiprāki un gudrāki. Tā tas vienkārši ir. Un, tā kā mēs visi esam Dieva radītas būtnes, tad augstāk attīstīto būtņu pienākums ir gādāt par zemāko radījumu paklausību.

Lai tie varētu būt laimīgi?

Tieši tā, Helēna. Tu daudz ko saproti… būdama tik jauna sieviete.

Viņa īsti nesaprata, kuru no abiem pēdējiem vārdiem viņš uzsvēra vairāk.

Ļoti svarīgi ir zināt savu vietu gan augstākajiem, gan zemākajiem. Ja tam pretojas, tad ilgstoša laime nav iespējama.

Brokhards paplikšķināja pa zirga kaklu un ieskatījās tā lielajās brūnajās acīs.

Tu gan nemēdz pretoties, vai ne?

Helēna zināja, ka šis jautājums attiecas uz viņu, un aizvēra acis, pūlēdamās elpot dziļi un mierīgi. Viņa saprata, ka no tā, ko viņa tagad teiks vai neteiks, ir atkarīga visa viņas nākotne. Viņa nedrīkstēja ļaut vaļu ātrām dusmām.

Vai ne?

Pēkšņi Venēcija iezviedzās un sapurināja galvu, tā ka Brokhards paslīdēja un zaudēja līdzsvaru. Viņš pieķērās pie pavadas. Zirgu puisis piesteidzās palīgā, bet Brokhards, nosvīdis un piesarcis, jau bija pieslējies kājās un nikni raidīja zēnu prom. Helēna nespēja noslēpt smaidu, un varbūt Brok-hards to pamanīja. Viņš atvēzējās pret zirgu ar pātagu, bet tad attapās un atkal to nolaida. Ar apaļīgajām lūpām izdvesa dažus vārdus, sasmīdinot Helēnu vēl vairāk. Tad viņš piegāja pie Helēnas un atkal viegli, bet pavēloši uzlika roku viņai uz muguras.

Esam redzējuši pietiekami, un tevi, Helēna, gaida svarīgs darbs. Atļauj man pavadīt tevi uz auto.

Viņi stāvēja uz mājas pakāpieniem, kamēr šoferis iekāpa mašīnā un piebrauca.

Ceru un ticjj, ka mēs drīz atkal tiksimies, Helēna. -Brokhards uz atvadām satvēra viņas roku. Starp citu, mana sieva lūdza nodot sveicienus tavai mātei. Tiešām, viņa teica, ka drīzumā vēlas uzaicināt jūs ciemos nedēļas nogalē. Neatceros, kad tieši, bet viņa pati to paziņos.

Helēna nogaidīja, līdz šoferis izkāpa un atvēra viņai auto durvis, tad apjautājās: Brokharda kungs, vai zināt, kāpēc tas mācītais zirgs jūs nogāza zemē?

Viņa redzēja, ka vīrieša seja atkal piesarkst.

Jo jūs skatījāties tam acīs, Brokharda kungs. Zirgi uztver acu kontaktu kā izaicinājumu, kā necieņas izpausmi pret sevi un savu stāvokli barā. Ja tas nevar izvairīties no acu kontakta, tas reaģē citādi, piemēram, sadumpojoties. Dresūrā neko nevar panākt, neizrādot cieņu, lai cik arī pārāka jūsu suga būtu. To apstiprinās katrs dzīvnieku dresētājs. Argentīnas kalnos ir tādi mežonīgie zirgi, kuri labāk nolec no tuvākās kraujas, nevis ļauj cilvēkam sēsties tam mugurā. Uz redzēšanos, Brokharda kungs.

Viņa apsēdās mersedesa aizmugures sēdeklī un drebēdama dziļi ievilka elpu, kamēr auto durvis aiz viņas klusi aizvērās. Braucot pa zoodārza aleju, viņa aizvēra acis un iztēlē visu laiku redzēja Andrē Brokharda nekustīgo stāvu putekļu mākonī aiz muguras.

34. Vīne, 1944gada 28. jūnijs   Guten Abend, meine Hcrrschaften.

Sīka auguma viesmīlis zemu paklanījās, un Helēna saspieda Ūrijas roku, nespēdama valdīt smieklus. Viņi smējās visu ceļu no hospitāļa, jo brauciens bija īsts piedzīvojums. Izrādījās, ka Ūrija galīgi neprot vadīt auto, un tāpēc, ikreiz sastopot pretimbraucošu auto šaurajā ceļā uz galveno ielu, Helēna lika viņam apstāties. Taču Ūrija brauca tālāk, skaļi taurēdams, un visi pretimbraucēji bija spiesti palēnināt gai-tu vai apstāties. Par laimi, Vīnes ielās vēl nebija daudz mašīnu, un viņi sveiki un veseli nokļuva pilsētas centrā pirms pusastoņiem vakarā.

Zāles pārzinis vispirms uzmeta skatienu Ūrijas formastērpam, bet pēc tam, saraucis pieri, sāka pētīt galdiņu rezervēšanas grāmatu. Helēna paraudzījās viesmīlim pār plecu. Telpā ar kristāla lustrām pie augstajiem dzeltenajiem griestiem, ko balstīja baltas korintiešu kolonnas, sarunu murdoņa un smiekli sasaucās ar orķestra mūziku.

Tātad šāds ir restorāns "Pie trim huzāriem", viņa ar prieku nodomāja. Šķita, it kā pa trim pakāpieniem pie ārdurvīm viņi būtu nokļuvuši no kara plosītās pilsētas pavisam citā pasaulē, kur bumbām un citiem traucēkļiem nebija lielas nozīmes. Droši vien šeit savulaik bieži iegriezās Rihards Štrauss un Arnolds Šēn-bergs, jo šī bija Vīnes bagāto, izglītoto un brīvdomīgo pilsoņu tikšanās vieta. Tieši šīs brīvdomības dēļ Helēnas tēvam ne reizi nebija ienācis prātā atvest uz šejieni savu ģimeni.

Zāles pārzinis noklepojās. Helēna saprata, ka Ūrijas vice-kaprāļa dienesta pakāpe viņam neiedveš cieņu, turklāt mulsina savādais ārzemju vārds, kas ierakstīts grāmatā.

Jūsu galdiņš ir gatavs. Lūdzu, sekojiet man, viņš ar stīvu smaidiņu aicināja, pa ceļam paņemdams divas ēdienkartes. Restorāns bija pārpildīts.

Lūdzu.

Ūrija skumji uzsmaidīja Helēnai. Viņiem bija ierādīts ne-uzklāts galdiņš pie virtuves virpuļdurvīm.

Jūsu viesmīlis tūlīt būs klāt, paziņoja zāles pārzinis un pazuda, it kā izkūpot gaisā.

Helēna paraudzījās apkārt un iesmējās.

Skaties, viņa teica. Vispār mums bija paredzēts tas galdiņš.

Ūrija pagriezās. Viņai bija taisnība tieši orķestra priekšā viesmīlis sāka novākt divām personām uzklātu galdiņu.

Piedod, taisnojās Ūrija. Kad zvanīju, lai rezervētu vietu, varbūt uzdevos par majoru. Cerēju, ka tavs starojošais skaistums atsvērs manu virsnieka uzpleču trūkumu.

Helēna satvēra viņa roku, un tieši tajā brīdī orķestris sāka spēlēt jautru ungāru čardaša melodiju.

Tas laikam mums par godu, viņš ieminējās.

Varbūt. Helēna nodūra acis. Bet, ja arī ne, tas nav svarīgi. Viņi spēlē čigānu mūziku. Tā ir burvīga pašu čigānu izpildījumā. Vai tu šeit redzi kādu?

Viņš papurināja galvu, neatraudams skatienu no viņas sejas, it kā būtu bezgala svarīgi izpētīt katru vaibstu, katru ādas krociņu, katru matu cirtu.

Tie visi ir projām, viņa noteica. Ebreji arī. Kā tu domā, vai baumas ir patiesas?

Kādas baumas?

Par koncentrācijas nometnēm.

Viņš paraustīja plecus.

Kara laikā mēdz būt visādas baumas. Es pats gan justos tīri droši, nokļuvis Hitlera gūstā.

Orķestris sāka spēlēt dziesmu trim balsīm nesaprotamā valodā. Daži apmeklētāji dziedāja līdzi.

Kas tā par dziesmu? jautāja Ūrija.

Verbunkos, atbildēja helēna. Tāda "karavīru" dziesma, līdzīgi tai norvēģu dziesmai, ko tu dziedāji vilcienā. Par ungāru jaunekļiem, kas tiek iesaukti armijas rindās Rakoči neatkarības kara laikā. Kāpēc tu smejies?

Jo tu tik daudz ko zini. Vai saproti arī, par ko viņi dzied?

Mazliet. Beidz smieties. Viņa iespurdzās. Beatrise ir ungāriete, un viņa mēdza man dziedāt. Dziesma vēsta par aizmirstiem varoņiem un ideāliem.

Aizmirstiem. Viņš saspieda Helēnas plaukstu. Tāpat kā šis karš reiz tiks aizmirsts.

Pie viņu galdiņa nemanot parādījies viesmīlis, klusi ieklepojās, lai paziņotu par savu ierašanos.

Meine Herrschaften, vai esat gatavi pasūtīt?

Jā, esam gan, atbildēja Ūrija. Ko jūs ieteiktu?

Hiihnchen.

Cālis. Izklausās labi. Vai tu varētu izvēlēties labu vīnu? Helēna?

Helēna pārlaida skatienu ēdienkartei.

Kāpēc te nav cenu? viņa jautāja.

Karš, jaunkundz. Cenas mainās katru dienu.

Un cik maksā cālis?

Piecdesmit šiliņus.

Ar acs kaktiņu viņa pamanīja Ūriju nobālam.

Gulaša zupu, viņa paziņoja. Mēs jau šodien paēdām, un esmu dzirdējusi, ka šeit tiekot pasniegti lieliski ungāru ēdieni. Ūrija, vai tu arī nevēlies to nogaršot? Divreiz vakariņot vienā dienā nav veselīgi.

Es… iesāka Ūrija.

Un vieglu vīnu, piebilda Helēna.

Divas gulaša zupas un vieglu vīnu? viesmīlis pārjautāja, pacēlis vienu uzaci.

Jūs ļoti labi sapratāt, ko es pasūtīju. Viņa ar starojošu smaidu pasniedza atpakaļ ēdienkarti.

Viņa un Ūrija raudzījās viens otram acīs, līdz viesmīlis pazuda aiz virtuves durvīm, tad abi sāka ķiķināt.

Tu esi traka, viņš paziņoja.

Es? Ne jau es pasūtīju galdiņu "Pie trim huzāriem" ar mazāk nekā piecdesmit šiliņiem kabatā!

Ūrija izņēma kabatlakatu un pārliecās pār galdu. Vai zini ko, Langas jaunkundze? viņš noprasīja, slaucīdams smieklu asaras. Es tevi mīlu. No visas sirds.

Tajā brīdī iekaucās gaisa trauksmes sirēna.

Vēlāk, atsaucot atmiņā šo vakaru, Helēna nebija pārliecināta, vai atceras visu tieši tā, kā tas notika vai bumbas krita tik tuvu, kā viņai šķita, vai visi pagriezās un raudzījās, kad viņi soļoja pa Stefana katedrāles eju. Lai gan pēdējās Vīnē kopīgi pavadītās nakts notikumi šķita kā savāds sapnis, tomēr atmiņas par tiem aukstās dienās sildīja viņas sirdi. Un atmiņas par vienu un to pašu īso mirkli tajā vasaras naktī dažkārt lika smieties, bet citreiz raudāt, pašai nesaprotot, kāpēc.

Kad iekaucās gaisa trauksmes sirēna, visas pārējās skaņas apklusa. Uz mirkli visi restorāna apmeklētāji it kā sastinga, bet tūlīt pēc tam zeltītajos velvētajos griestos atbalsojās dusmīgi lāsti:

Hunde!

Scheisse! pulkstenis ir tikai astoņi.

Ūrija pašūpoja galvu.

Angļi laikam zaudējuši prātu, viņš noteica. Vēl pat nav tumšs.

Viesmīļi uzreiz steidzās pie galdiņiem, bet zāles pārzinis uzsauca strupas pavēles.

Paskaties, ieminējās Helēna. Šis restorāns kuru katru brīdi var pārvērsties drupās, bet viņiem rūp tikai tas, vai viesi pirms glābiņa meklēšanas samaksās rēķinu.

Vīrs tumšā uzvalkā uzlēca uz paaugstinājuma, kur mūziķi kravāja instrumentus.

Klausieties! viņš iesaucās. Visi, kas samaksājuši rēķinu, tiek lūgti nekavējoties doties uz tuvāko patvērumu, uz metro staciju pie Weihburggasse 20. lūdzu, apklustiet un klausieties! kad iziesiet, pagriezieties pa labi un ejiet divsimt metrus. Meklējiet vīrus ar sarkaniem apsējiem uz rokas. Viņi parādīs, kur patverties. Un saglabājiet mieru. Lidmašīnas vēl tik drīz nebūs klāt.

Tajā brīdī nodārdēja pirmais bumbas sprādziens. Vīrs uz paaugstinājuma gribēja teikt vēl kaut ko, bet viņa balsi apslāpēja satraukuma un šausmu kliedzieni. Viņš apklusa, pārmeta krustu, nolēca no paaugstinājuma un steidzās meklēt glābiņu.

Visi metās uz durvīm, kur jau bija sastājies pārbiedētu ļaužu pūlis. Kāda sieviete garderobē kliedza: Mein Regenschirm lietussargs un visi apkalpotāji bija pazuduši. Vēl pāris sprādzienu, jau tuvāk. Helēna uzmeta skatienu blakus galdiņam, kur divas pusizdzertas vīna glāzes šķindēja, sitoties viena pret otru, kamēr visa telpa dunēja kā milzu bungas. Divas jaunas sievietes skrēja uz durvju pusi, vilkdamas līdzi omulīgu, valzirgam līdzīgu vīrieti, kura krekls bija savilcies uz augšu un sejā rotājās svētlaimīgs smaids.

Dažu minūšu laikā pamestajā restorāna zālē iestājās rē-gains klusums. Skanēja tikai klusa šņukstēšana garderobē, kur sieviete, kas iepriekš klaigāja pēc lietussarga, tagad bija bezpalīdzīgi noslīgusi pie letes. Uz baltajiem galdautiem bija palikuši pusēsti ēdieni un vīna pudeles. Ūrija joprojām turēja Helēnas roku. Nākamais rībiens satricināja kristāla lustras, un sieviete garderobē atguvās un kliegdama izskrēja ārā.

Beidzot esam vieni, paziņoja Ūrija.

Grīda viņiem zem kājām šūpojās, un gaisā virpuļoja sīkas apmetuma druskas no zeltītajiem griestiem. Ūrija piecēlās un galanti pastiepa roku.

Jaunkundz, tikko atbrīvojās mūsu labākais galdiņš. Vai atļausiet…

Helēna satvēra viņa elkoni, un viņi aizsoļoja uz paaugstinājuma pusi. Viņa tik tikko sadzirdēja svilpoņu. Tai sekojošais sprādziens bija apdullinošs, apmetums no sienām uz-virpuļoja kā smilšu vētra, un izbira stikli lielajiem logiem, kas pavērās uz Weihburggasse. nodzisa gaismas.

Ūrija aizdedza sveces svečturi uz galda, pavilka Helēnai krēslu, tad ar diviem pirkstiem pacēla salocītu salveti, veikli atlocīja to un ieklāja viņai klēpi.

Hдhnchen und Prдdikдtvein ? viņš apjautājās, saudzīgi notraušot stikla drumslas no galda, šķīvjiem un Helēnas matiem.

Varbūt vainīgas sveces un zelta putekļi, kas, naktij satumstot, vizuļoja gaisā, varbūt svaigā gaisa vēsma pa izsistajiem logiem, kas atveldzēja pēc karstās vasaras dienas, bet varbūt vienkārši viņas pašas sirds, šķiet, bija iekvēlojusies vēlmē īpaši spilgti izbaudīt šos mirkļus. Bet viņa atcerējās mūziku, lai gan tas nešķita iespējams, jo orķestra mūziķi bija sakravājuši instrumentus un aizbēguši. Vai viņa nosapņoja šo mūziku? Tikai pēc daudziem gadiem, gatavodamās laist pasaulē meitiņu, viņa apjauta, kas tas varēja būt. Virs gaidāmā mazuļa šūpuļa bērna tēvs bija pakāris krāsainu stikla bumbiņu rotājumu, un kādu vakaru viņa pieskārās lodītēm ar roku un uzreiz pazina šo skaņu. Un atcerējās ari, no kurienes tā bija nākusi. Skanēja lielā kristāla lustra restorānā "Pie trim huzāriem". Sprādzienu sadrebinātajai ēkai šūpojoties, šķindēja lustras smalkie kristāla piekariņi, bet Ūrija soļoja šurpu turpu no virtuves ar Salzburger Nockerl un trim pudelēm Heuriger vīna no pagraba, kur viņš bija atradis stūrī paslēpušos vienu no pavāriem ar pudeli rokā. Tas ne pirkstu nepakustināja, lai neļautu Ūrijam tukšot krājumus. Gluži pretēji tas piekrītoši pamāja ar galvu, kad Ūrija parādīja izvēlēto vīnu.

Tad viņš nolika zem lustras savus mazliet vairāk nekā /

četrdesmit šiliņus, un viņi izgāja ārā, rēnajā jūnija vakarā. Weihburggasse valdīja klusums, bet gaiss bija sīvas dūmu, putekļu un zemes smakas pilns.

Iesim pastaigāties, aicināja Ūrija.

Neteikdami ne vārda, viņi pagriezās pa labi, devās pa Kerntnera ielu un pēkšņi nokļuva pie vientuļās un aptumšotās Stefana katedrāles.

Ak dievs, Ūrija pārsteigts izdvesa. Milzīgais dievnams aizsedza naksnīgās debesis.

Stefana katedrāle? viņš jautāja.

Jā. Helēna atlieca galvu un pārlaida skatienu Dienvidu tornim, zaļi melnajai torņa smailei līdz pat debesīm, kur bija parādījušās pirmās zvaigznes.

Tad Helēna atcerējās, ka viņi jau bija iegājuši katedrālē, kur viņus sagaidīja patvēruma meklētāju bālās sejas, bērnu raudas un ērģeļu mūzika. Viņi rokrokā soļoja uz altāra pusi, bet varbūt viņa to tikai nosapņoja? Vai tas tiešām notika? Vai Ūrija pēkšņi apskāva Helēnu un paziņoja, ka viņa tagad pieder viņam? Vai viņa čukstēja: jā, jā, jā, un baznīcas plašumi uztvēra šos vārdus un atbalsoja tos augstajos velvētajos griestos, atkārtoja tos Kristus tēlam un dūjai, vēl un vēlreiz atkārtoja, līdz tiem bija jāpiepildās? Vai nu tas notika vai nenotika, bet šie vārdi bija patiesāki par tiem, kas nospieda viņas sirdi kopš sarunas ar Andrē Brokhardu.

Es nevaru braukt tev līdzi.

Andrē Brokharda vārds uz mēles bija neciešami rūgts, un viņa to izspļāva. Kopā ar visu pārējo galvojumu, mātei draudošo izlikšanu uz ielas, tēvu, kurš liedzis sev iespēju atgriezties kārtīgā dzīvē, Beatrisi, kurai nebija neviena cita tuvinieka. Jā, tas viss tika pateikts, bet kad? Vai viņa to visu pastāstīja katedrālē? Vai pēc tam, kad viņi pa ielām bija aizskrējuši līdz Filharmoniķu ielai? Tur bruģi klāja ķieģeļi un stikla lauskas, bet dzeltenas liesmu mēles vecās konditorejas logā rādīja viņiem ceļu uz greznu, bet tagad aptumšotu un pamestu viesnīcu. Nonākuši vestibilā, viņi aizdedza sērkociņu, uz labu laimi paķēra no sienas kādu atslēgu un steidzās augšā pa kāpnēm, kas bija klātas ar tik biezu paklāju, kas ļāva pārvietoties kā rēgiem, arī pa gaiteņiem, meklējot 342. numuru. Tad viņi metās viens otra apskāvienos, degot nepacietībā, rāva viens otram nost drēbes, Ūrijas karstā elpa svilināja viņas ādu; viņa saskrāpēja mīļotā ķermeni līdz asinīm, bet pēc tam dziedēja brūces ar lūpu pieskārieniem. Viņa nemitīgi kā buramvārdus atkārtoja: "Es nevaru braukt tev līdzi."

Kad atkal atskanēja gaisa trauksmes sirēna, vēstīdama, ka šoreiz bombardēšana ir galā, viņi gulēja līdzās, ietinušies asiņainajos palagos, un Helēna rūgti raudāja.

Pēc tam viss saplūda ķermeņu virpulī, miegā un sapņos. Viņa nespēja pateikt, kad viņi tiešām mīlējās un kad tas turpinājās viņas sapņos. Viņa pamodās nakts vidū no lietus grabināšanās un uzreiz sajuta, ka Ūrijas nav viņai līdzās. Viņa piegāja pie loga un noraudzījās lejā uz ielām, kur lietus šaltis aizskaloja pelnus un gružus. Ūdens jau plūda pāri ietves malām, un vientuļš atvērts lietussargs peldēja pa lietus straumi uz Donavas pusi. Tad viņa atgriezās gultā. Kad Helēna pamodās nākamreiz, ārā bija gaišs, ielas nožuvušas un Ūrija gulēja viņai blakus, aizturējis elpu. Viņa ieskatījās pulkstenī uz naktsgaldiņa. Divas stundas līdz vilcienam. Viņa noglāstīja mīļotā pieri.

Kāpēc tu neelpo? viņa čukstēja.

Es tikko pamodos. Tu pati arī neelpo.

Viņa piekļāvās Ūrijam. Viņa augums bija kails, karsts un sviedrains.

Tad mēs laikam esam miruši.

Jā, viņš piekrita.

Tu biji kaut kur aizgājis.

-Jā.

Viņa juta, ka vīrietis nodreb.

Bet tagad tu esi atgriezies, viņa piebilda.

IV Daļa Šķīstītava

..

35. Konteineru osta, Bjorvika, 2000. gada 29. februāris

Harijs novietoja auto līdzās kādai strādnieku būdai vienīgā Bjorvikas krastmalas līdzenumā atrodamā pakalna virsotnē. Negaidīti siltais laiks sācis kausēt sniegu, tas mirdzēja saulē, un diena bija gluži neticami jauka. Viņš soļoja starp konteineriem, kas, sakrauti cits uz cita kā milzīgi lego klucīši, meta robainas ēnas uz asfalta. Burti un simboli vēstīja, ka tie nākuši no tālām pasaules malām no Taivānas, Buenosairesas un Keiptaunas. Harijs nostājās pašā ūdens malā, aizvēra acis un, ieelpodams jūras ūdens, saules sasildītas darvas un dīzeļdegvielas aromātu maisījumu, iztēlojās, ka nokļuvis tur. Kad viņš atkal atvēra acis, redzeslokā parādījās prāmis, kas devās uz Dāniju. Tas atgādināja refrižeratoru. Milzu ledusskapis, kas pārvadā vienus un tos pašus cilvēkus turp un atpakaļ.

Viņš zināja, ka ir jau par vēlu meklēt kādas norādes par Hohnera un Ūrijas tikšanos. Viņš pat nebija īsti pārliecināts, ka tā notikusi tieši šajā konteineru ostā. Tikpat labi tā varēja būt Filipstade. Tomēr viņš joprojām cerēja, ka šī vieta spēs viņam kaut ko pavēstīt, dot ierosmi iztēlei.

Viņš iespēra pa riepu, kas sniedzās pāri piestātnes malai. Varbūt vajadzētu nopirkt laivu, lai varētu vasarā vest tēvu un māsu vizināties jūrā? Tēvam bija nepieciešama kāda izkustēšanās. Astoņos gados kopš mātes nāves šis kādreiz tik sabiedriskais vīrs kļuvis par īstu vientuļnieku. Bet Māšele -lai gan viņa pati saviem spēkiem neko daudz nespēja pasākt, tomēr, raugoties uz viņu, bieži varēja pat aizmirst, ka viņai ir Dauna sindroms.

Kāds putnelis jautri lidinājās starp konteineriem. Zīlīte spēj sasniegt divdesmit astoņu kilometru ātrumu stundā. To

bija pastāstījusi Ellena. Meža pile sešdesmit divus kilometrus stundā. Un abas jūtas vienlīdz labi. Nē, par māsu nav ko raizēties. Vairāk viņš uztraucās par tēvu.

Harijs pūlējās koncentrēties. Visu Hohnera teikto viņš bija vārds vārdā ierakstījis ziņojumā, bet tagad, iztēlodamies ieroču tirgoņa seju, centās atcerēties noklusēto. Kā izskatījās Ūrija? Hohners nebija pateicis daudz, bet, kad jāapraksta kāda cilvēka āriene, tad parasti sāk ar raksturīgākajām iezīmēm, kas visvairāk izceļas. Un pirmais, ko Hohners atcerējās par Ūriju, bija zilas acis. Ja vien Hohners neuzskatīja zilas acis par kaut ko īpaši ārkārtēju, varēja pieņemt, ka šim Ūri-jam nepiemīt nekāds redzams fizisks defekts, nekādas gai-tas vai runas īpatnības. Viņš vienlīdz labi runā vāciski un angliski, ir bijis Vācijā, kādā vietā, ko sauc par Zenheimu. Harijs ar skatienu sekoja Dānijas prāmim, kas devās uz Drobaku. Daudz ceļojis. Vai šis Ūrija ir braucis jūrā? iedomājās Harijs. Harijs bija meklējis atlantā, pat Vācijā izdotā, taču nekādu Zenheimu atrast neizdevās. Varbūt Hohners stāstīja pasaciņas. Varbūt tas nav svarīgi.

Hohners teica, ka Ūriju vada naids. Tāpēc varbūt Harija minējums bija pareizs, un meklētajam šautenes pircējam ir personisks motīvs. Bet ko īsti viņš ienīst?

Saule pazuda aiz Hovedojas salas, un vējā no Oslo fjorda uzreiz iezagās aukstums. Harijs ciešāk ietinās mētelī un devās atpakaļ uz auto. Bet pusmiljons? Vai to Ūrija saņēma no kāda naudasmaisa vai arī pats apmaksāja šo solo gājienu?

Harijs izņēma mobilo tālruni. Nokia mazs aparātiņš, nopirkts tikai pirms divām nedēļām. Viņš ilgi pretojās, tomēr beigu beigās Ellena viņu piespieda. Harijs sastādīja numuru.

Sveika, Ellena. Te Harijs. Vai esi viena? Tas labi. Koncentrējies. Jā, tā ir spēlīte. Vai esi gatava?

Viņi jau bieži bija to spēlējuši. Sākumā viņš Ellenai deva vārdiskas norādes. Nekādu pamata informāciju, nekādu paskaidrojumu, kas tieši viņam dara raizes, bet tikai skopas ziņas ne vairāk par pieciem vārdiem jebkādā secībā. Pagāja kāds laiks, līdz izdevās izstrādāt pareizo metodi. Svarīgākais noteikums vajadzīgas vismaz piecas informācijas druskas, bet ne vairāk par desmit. Harijs bija saderējis ar Ellenu uz dežūru, ka viņa neatcerēsies kāršu secību komplektā pēc divu minūšu ilgas aplūkošanas katru kārti divas sekundes. Viņš zaudēja trīs reizes, līdz padevās. Pēc tam Ellena pastāstīja, kādu metodi pielietoja. Viņa neuztvēra kārtis kā kārtis, bet saistīja katru no tām ar kādu cilvēku vai darbību un, aplūkodama tās, sacerēja stāstiņu. Harijs reizēm mēģināja izmantot šīs iztēlošanās prasmes darbā. Dažkārt rezultāti bija tiešām pārsteidzoši.

Vīrietis, septiņdesmit gadi, Harijs lēni iesāka. Norvēģis. Pusmiljons kronu. Sarūgtinājums. Zilas acis. Mārklin šautene. runā vāciski. Veselīgs. Ieroču kontrabandas darījums konteineru ostā. Vingrinās šaušanā Skīnā. Tas ir viss.

Viņš iekāpa mašīnā.

Nekā? Tā jau es domāju. Neko darīt. Tomēr bija vērts pamēģināt. Paldies tev. Turies.

Harijs jau bija uzbraucis uz divu līmeņu krustojuma, ko vietējie sauc par "satiksmes automātu", pasta ēkas priekšā, kad, pēkšņi kaut ko atcerējies, atkal piezvanīja Ellenai.

Ellena? Te atkal es. Kaut ko biju piemirsis. Vai vēl vari? Nav turējis rokā ieroci vairāk nekā piecdesmit gadus. Nav turējis rokā… atkārto. Jā, es zinu, ka tur ir vairāk par pieciem vārdiem. Tomēr nekā? Velns, pabraucu garām īstajam pagriezienam! Sazvanīsimies vēlāk, Ellena.

Viņš nosvieda tālruni uz pasažieru sēdekļa un pievērsa visu uzmanību braukšanai. Kad viņš tikko bija nogriezies no apvedceļa, mobilais iezvanījās.

Harijs klausās. Kā tas tev ienāca prātā? Labi, labi, Ellena, nedusmojies. Es reizēm piemirstu, ka tev ir kāpost… galva uz pleciem. Gudra un skaista. Un tagad jā, kad tu tā saki, Viss nostājas savās vietās. Liels paldies tev.

Nolicis telefonu, viņš acumirklī atcerējās, ka palicis parādā Ellenai trīs nakts dežūras. Tagad, kad viņš vairs nestrādāja kriminālpolicijā, būs jāizdomā kāda cita iespēja revanšēties. Iespējamos variantus viņš apsvēra kādas trīs sekundes.

36. Irisveiena, 2000. gada 1. marts

Durvis atvērās, un Hariju sagaidīja vērīgu zilu acu pāris grumbainā sejā.

Harijs Hols, no policijas. Es šorīt zvanīju.

Skaidrs.

Vecais vīrs bija ģērbies adītā jakā ar kaklasaiti, pelēcīgi sirmie mati rūpīgi sasukāti virs augstās pieres. Uz pastkastītes pie sarkanās divdzīvokļu mājas ieejas klusajā un pārticīgajā Oslo piepilsētā rakstīts: EVENS UN SIGNE JŪLI.

Lūdzu, nāciet iekšā, inspektor Hol.

Viņa balss bija mierīga un stingra, un pēc izturēšanās vēstures profesors Evens Jūls šķita jaunāks par saviem gadiem. Harijs bija ievācis ziņas un noskaidrojis, ka viņš savulaik piedalījies Pretošanās kustībā. Lai gan tagad Jūls jau bija pensijā, viņš tomēr vēl joprojām tika uzskatīts par Norvēģijas izcilāko vācu okupācijas un Nasjoml Samling vēstures jautājumu zinātāju.

Harijs noliecās, lai novilktu kurpes. Pie sienas tieši viņam pretī karājās vecas, pabalējušas melnbaltas fotogrāfijas mazos rāmīšos. Vienā no tām bija redzama jauna sieviete medmāsas tērpā. Kādā citā jauns vīrietis baltā uzsvārcī.

Viņi iegāja viesistabā, kur iesirms Jorkšīras terjers pārstāja riet, cītīgi apošņāja Harija kājstarpi, bet pēc tam aizgāja un apgūlās līdzās saimnieka klubkrēslam.

Es izlasīju laikrakstā Dagsavisen dažus jūsu rakstus par fašismu un nacionālsociālismu, Harijs iesāka, kad viņi bija apsēdušies.

Vai dieniņ, izrādās, kāds tomēr vēl lasa to Dagsavisen ?

Jūls pasmaidīja.

Jūs tik nopietni brīdināt par mūsdienu neonacisma draudiem.

Nevis brīdinu, bet tikai norādu dažas vēsturiskas paralēles. Vēsturnieka pienākums ir atklāt faktus, nevis tiesāt.

Viņš aizsmēķēja pīpi. Daudzi cilvēki domā, ka labs un ļauns ir absolūti un pastāvīgi jēdzieni. Tā nav, tie laika gaitā mainās. Vēsturnieka uzdevums vispirms ir atrast vēsturisko patiesību, noskaidrot, ko vēsta informācijas avoti, nodot faktus atklātībai objektīvi un bezkaislīgi. Ja vēsturnieki sāktu tiesāt cilvēku muļķību, viņu veikums nākamajām paaudzēm būtu tikai fosilijas sava laika ideoloģijas atliekas.

Gaisā pacēlās zilu dūmu strūkliņa. Bet ne jau par to jūs nācāt jautāt, vai ne?

Mēs ceram, ka jūs varbūt varētu palīdzēt atrast kādu cilvēku.

Tā jūs teicāt pa telefonu. Kas ir šis cilvēks?

To mēs nezinām. Bet esam izdibinājuši, ka viņam ir zilas acis, viņš ir norvēģis un septiņdesmit gadus vecs. Un viņš prot vācu valodu.

-Un?

Tas ir viss.

Jūls iesmējās. Tādu varētu būt diezgan daudz.

Tieši tā. Šajā valstī 158 000 vīriešu ir vecāki par septiņdesmit gadiem, un droši vien kādi simts tūkstoši no tiem ir zilacaini un runā vāciski.

Jūls pacēla uzaci. Harijs kautrīgi pasmaidīja.

Es ieskatījos valsts statistikas biroja datos. Tāpat joka pēc.

Un kā tad es, jūsuprāt, varu palīdzēt?

Tūlīt pie tā nonākšu. Šis vīrs esot teicis, ka vairāk nekā piecdesmit gadus nav turējis rokā ieroci. Es iedomājos, tas ir, mana kolēģe iedomājās, ka vairāk nekā piecdesmit ir tomēr mazāk par sešdesmit gadiem.

Loģiski.

Jā, viņa ir ļoti… loģiska. Tātad pieņemsim, ka tas bija pirms piecdesmit pieciem gadiem. Tad mēs nokļūstam tieši Otrajā pasaules karā. Viņam ir ap divdesmit, un viņš rīkojas ar ieroci. Visiem norvēģiem, kuriem piederēja personiskie ieroči, tie bija jānodod vāciešiem. Tātad kur viņš ir?

Harijs skaitīja uz pirkstiem: Pastāv trīs iespējas: viņš ir Pretošanās kustībā vai aizbēdzis uz Angliju, vai arī karo Austrumu frontē kopā ar vāciešiem. Vācu valodu viņš prot labāk nekā angļu. Tātad…

Tātad šī jūsu kolēģe secināja, ka viņš droši vien karoja frontē, vai ne? jautāja Jūls.

-Jā.

Juls pakšķinaja pīpi.

Daudziem Pretošanās kustības cīnītājiem bija jāiemācās vācu valoda, viņš ieminējās. Lai varētu iefiltrēties pie ienaidnieka, novērot un tā tālāk. Un jūs aizmirstat, ka norvēģi bija arī zviedru policijā.

Tātad šis secinājums neiztur kritiku?

Ļaujiet man mazliet skaļi padomāt, atbildēja Jūls. -Apmēram piecpadsmit tūkstoši norvēģu pieteicās brīvprātīgajos frontē, un no tiem kādi septiņi tūkstoši tika iesaukti un attiecīgi ieguva tiesības rīkoties ar ieročiem. Tas ir daudz vairāk nekā tie, kuri aizbēga uz Angliju un apvienojās tur. Un, lai gan Pretošanās kustības cīnītāju kara beigās bija vēl vairāk, tikai nedaudzi no tiem jebkad turēja rokās ieroci.

Jūls pasmaidīja.

Pagaidām pieņemsim, ka jums ir taisnība. Tiesa gan, tagad tie, kuri karoja vāciešu pusē, nav norādīti tālruņu katalogā kā bijušie esesieši, bet jūs droši vien zināt, kur meklēt?

Harijs pamāja ar galvu.

"Nodevēju" arhīvos. Sakārtoti pēc uzvārdiem kopā ar visiem tiesas prāvu datiem. Pēdējo dažu dienu laikā es tos pārskatīju. Cerēju, ka pietiekami daudzi jau būs miruši, lai atlikušos varētu pārbaudīt, taču kļūdījos.

Jā, tie ir sīksti večuki, nosmējās Jūls.

Un tā nu esmu nonācis pie iemesla, kāpēc zvanīju jums. Jūs zināt par šiem kareivjiem tik daudz kā neviens cits. Es gribētu lūgt jūs palīdzēt man saprast, ko šādi cilvēki domā, lai izprastu, kas liek viņiem rīkoties.

Paldies par uzticību, inspektor, taču es esmu vēsturnieks un neko daudz nezinu par katra atsevišķa indivīda motivāciju. Kā jūs varbūt zināt, es darbojos Pretošanās kustībā, Mi-lorg, tāpēc diez vai man bija iespēja iejusties Austrumu frontes brīvprātīgo ādā.

Tomēr es domāju, ka jūs zināt daudz, Herr jūl.

Vai tiešām?

Domāju, jūs saprotat, ko gribu teikt. Es ievācu ziņas ļoti rūpīgi.

Jūls pakšķināja pīpi un raudzījās uz Hariju. Klusumā Harijs pēkšņi sajuta, ka viesistabas durvīs kāds stāv. Viņš pagriezās un ieraudzīja pavecu sievieti. Viņa vēroja Hariju ar rāmu skatienu.

Signe, mēs tikai pļāpājam, paskaidroja Evens Jūls.

Sieviete moži pamāja ar galvu Harijam, atvēra muti, lai

kaut ko teiktu, bet, sastapusi vīra skatienu, aprāvās. Vēlreiz pamāja ar galvu un aizgāja, klusi aizverot aiz sevis durvis.

Tātad jūs zināt? jautāja Jūls

Jā. Viņa bija medmāsa Austrumu frontē, vai ne?

Pie Ļeņingradas. No 1942. gada līdz atkāpšanās sākumam 1943. gada martā. Viņš nolika pīpi. Kāpēc jūs vajājat šo cilvēku?

Atklāti sakot, to arī mēs nezinām. Taču iespējams, ka tiek gatavots atentāts.

Hm.

Tātad kas mums ir jāmeklē? Savādnieks? Vīrs, kurš vēl joprojām ir pārliecināts nacists? Noziedznieks?

Jūls papurināja galvu.

Vairākums frontinieku izcieta savu sodu un klusi atgriezās sabiedrībā. Daudziem no tiem veicās pat pārsteidzoši labi, par spīti nodevēju negodam. Varbūt tas pat nav pārsteidzoši. Bieži izrādās, ka tieši talantīgākie pieņem lēmumus kritiskos brīžos karā.

Tātad mūsu meklējamā persona varētu būt viens no tiem, kuriem dzīvē ir veicies tīri labi?

Noteikti.

Sabiedrības pīlārs?

Augsti amati finansēs un politikā gan viņam bija liegti.

Bet viņš varētu būt neatkarīgs uzņēmējs, darījumu cilvēks. Ja jau viņam izdevies sapelnīt tik daudz naudas, lai nopirktu ieroci par pusmiljonu. Kam gan viņš gatavojas uzbrukt?

Vai tam noteikti jābūt kādā saistībā ar karošanu frontē?

Man ir tādas nelāgas aizdomas, ka tā varētu būt.

Tātad atriebības motīvs?

Vai tas nešķiet ticami?

Nē, kāpēc ne? Daudzi bijušie frontinieki uzskata sevi par īstenajiem patriotiem kara laikā. Viņi domā, ka, ņemot vērā situāciju pasaulē 1940. gadā, viņi rīkojās savas valsts labākajās interesēs. Viņi uzskata, ka notiesāšana par nodevību bija milzu netaisnība.

Tātad?

Jūls pakasīja aiz auss.

Ko lai saka. Tiesneši, kas viņus notiesāja, gandrīz visi jau ir miruši. Tāpat arī politiķi, kuri ierosināja šīs tiesas prāvas. Atriebības teorija šķiet apšaubāma.

Harijs nopūtās.

Jums taisnība. Es tikai cenšos izveidot kādu bildi no nedaudzajiem mozaīkas gabaliņiem, kas ir manā rīcībā.

Jūls ieskatījās pulkstenī.

Es apsolu vēl padomāt par to, taču šaubos, vai spēšu jums kaut kā palīdzēt.

Paldies par to pašu, Harijs pieceldamies pateicās. Tad viņš kaut ko atcerējās un izvilka no žaketes kabatas salocītu papīra lapu kaudzīti.

Starp citu, es atnesu sava ziņojuma kopiju par kāda liecinieka nopratināšanu Johannesburgā. Varbūt jūs varētu ieskatīties, vai tur nav kādas svarīgas norādes?

Jūls atbildēja piekrītoši, taču pašūpoja galvu, it kā teikdams nē.

Priekšnamā vilkdams kājās kurpes, Harijs norādīja uz fotogrāfiju ar vīru baltajā uzsvārcī.

Vai tas esat jūs?

Jā, pagājušā gadsimta pirmajā pusē, nosmējās Jūls. -Tā uzņemta Vācijā pirms kara. Man tur bija jāstudē medicīna, sekojot tēva un vectēva pēdās. Kad sākās karš, es atgriezos mājās un kuģī nejauši sāku lasīt vēstures grāmatas. Un uzreiz ar to aizrāvos.

Un atteicāties no medicīnas?

Kā nu uz to skatās. Gribēju atrast izskaidrojumu, kā viens cilvēks un viena ideoloģija spēj saindēt tik daudzus. Un varbūt arī atrast pretindi. Viņš iesmējās. Es biju ļoti, ļoti jauns.

37. Viesnīcas Continental pirmais stāvs, 2000. gada 1. marts

Cik jauki, ka mēs satikāmies, teica Bernts Brandhaugs, paceldams glāzi.

Viņi saskandināja, un Auda Hilde uzsmaidīja ārlietu ministra vietniekam.

Un ne tikai darba darīšanās, viņš piebilda, raudzīdamies sievietei acīs, līdz viņa nolaida skatienu. Brandhaugs viņu nopētīja. Viņa nebija pārāk glīta, sejas vaibsti mazliet smagnēji, un pati visai tukla, taču izturēšanās burvīgi rotaļīga un tuklā miesa jauna.

Viņa šorīt piezvanīja Brandhaugam no biroja, lai lūgtu padomu kādā neparastā jautājumā, bet, nepaguvusi paskaidrot tuvāk, saņēma uzaicinājumu atnākt uz Brandhauga kabinetu. Un, kad viņa bija tur ieradusies, viņš uzreiz nolēma, ka pašlaik nav laika un jautājumu pēc darba varētu apspriest restorānā.

Mums, valsts ierēdņiem, pienākas dažas priekšrocības,

viņš paziņoja. Auda Hilde nodomāja, ka tas attiecas uz ēšanu.

Pagaidām viss ritēja veiksmīgi. Zāles pārzinis bija ierādījis viņiem Brandhauga ierasto galdiņu, un, ciktāl viņš varēja spriest, neviens paziņa restorānā nebija manāms.

Jā, vakar mums gadījās tāds savāds jautājums, viņa stāstīja, kamēr viesmīlis ieklāja viņai klēpī salveti. Pie mums bija ieradies kāds vecs vīrs un apgalvoja, ka mēs esot viņam parādā naudu. Tas ir, Ārlietu ministrija. Gandrīz divus miljonus kronu, viņš teica, atsaucoties uz kādu 1970. gadā saņemtu vēstuli.

Viņa izbolīja acis. Nevajadzētu tik stipri krāsoties, nodomāja Brandhaugs.

Par ko tad mēs esam viņam parādā?

Viņš teica, ka kara laikā esot bijis tirdzniecības flotes jūrnieks. Tas viss esot saistīts ar Nortraship. tie neesot viņam samaksājuši.

Ak, jā, laikam zinu, par ko ir runa. Ko vēl viņš teica?

Ka nevarot vairs ilgāk gaidīt. Ka mēs esot piekrāpuši viņu un visus citus tirdzniecības flotes jūrniekus. Dievs mūs sodīšot par mūsu grēkiem. Nezinu, vai viņš dzer vai ir slims, bet izskatījās tāds sanīcis. Viņš bija atnesis vēstuli, ko 1944. gadā parakstījis Norvēģijas konsuls Bombejā, Norvēģijas valsts vārdā garantējot kara riska prēmijas atmaksāšanu kā Norvēģijas tirdzniecības flotes virsniekam. Ja nebūtu vēstules, mēs, protams, ātri būtu tikuši no viņa vaļā un netraucētu jūs ar tādiem sīkumiem.

Auda Hilde, varat nākt pie manis katrā laikā, viņš paziņoja, uz mirkli sajuzdams paniku: viņas vārds taču ir Auda Hilde, vai ne?

Nabaga cilvēks, noteica Brandhaugs, pamādams viesmīlim, lai atnes vēl vīnu. Bēdīgākais ir tas, ka viņam taisnība. Nortraship tika nodibināta to tirdzniecības kuģu administrēšanai, kurus vācieši vēl nebija sagūstījuši. Tā bija organizācija ar daļēji politiskām, daļēji komerciālām interesēm. Piemēram, briti maksāja Nortraship lielas summas riska prēmijās, lai varētu izmantot norvēģu kuģus. Taču nauda, kas bija paredzēta samaksai kuģu komandām, nonāca kuģu īpašnieku kabatās un valsts naudas lādēs. Milzīgas summas

vairāki simti miljonu kronu. Tirdzniecības flotes jūrnieki pūlējās atgūt savu naudu tiesas ceļā, taču viņi zaudēja prāvu Augstākajā tiesā 1954. gadā. 1972. gadā Stortings izdeva likumu, ka tirdzniecības flotes jūrniekiem ir tiesības uz naudu.

Šķiet, ka šis vīrs nav saņēmis neko. Jo viņš atradās Ķīnas jūrā, un kuģi torpedēja japāņi, nevis vācieši, tā viņš teica.

Vai viņš nosauca savu vārdu?

Konrāds Osness. Uzgaidiet mirklīti, es parādīšu vēstuli. Viņš bija izrēķinājis, cik viņam pienākas kopā ar uzkrātajiem procentiem.

Viņa noliecās, lai ieskatītos somā. Augšdelmi noļumēja. Viņai vajadzētu mazliet pavingrot, nodomāja Brandhaugs. Ja nomestu četrus kilogramus, viņa būtu glīti apaļīga, nevis… resna.

Nepūlieties, viņš teica. Man tā nemaz nav jāskatās. Nortraship ir tirdzniecības, nevis Ārlietu ministrijas kompetencē.

Auda Hilde pacēla skatienu.

Viņš uzstāja, ka tieši mēs esot viņam parādā. Un deva mums divu nedēļu termiņu.

Brandhaugs iesmējās.

Tiešām? Kas tad pēkšņi par steigu, pēc sešdesmit gadiem?

To viņš neteica. Tikai piedraudēja ja nesamaksāsim, tad būs jārēķinās ar sekām.

Ak dievs. Brandhaugs nogaidīja, kamēr viesmīlis ielej glāzēs vīnu, tad paliecās uz priekšu. Man nepatīk rēķināties ar sekām, bet jums? Auda Hilde kautrīgi pasmaidīja.

Brandhaugs pacēla glāzi.

Ko gan mums darīt ar šo lietu? viņa jautāja.

Izmetiet to no galvas, atbildēja Brandhaugs. Bet man kaut kas ienāca prātā.

Kas?

Auda Hilde, vai esat redzējusi numuru, kas šajā viesnīcā ir mūsu rīcībā?

Viņa pasmaidīja un atbildēja, ka nav redzējusi.

38 Fitnesa centrs "Fokuss" Ila, 2000. gada 2. marts

Harijs nosvīdis mina pedāļus. Kardiotrenažieru zāle bija aprīkota ar astoņpadsmit ultramoderniem ergonomiskiem velotrenažieriem, un visus aizņēmuši mūsdienīgi jeb vienkārši izskatīgi ļaudis, kas raudzījās pie griestiem piekārtos televizoru ekrānos ar izslēgtu skaņu. Harijs vēroja, kā Elisa "Robinsonu ekspedīcijā" mēmi žēlojas, ka nespējot paciest Popi. Harijs to zināja. Šis bija atkārtojums.

That don't impress me muchl 15 dārdināja skaļruņi.

Ir nu gan pārsteigums, nodomāja Harijs, kuram nepatika ne skaļā mūzika, ne čerkstoņa paša plaušās. Viņš būtu varējis trenēties par brīvu policijas sporta zālē, bet Ellena pierunāja iestāties šajā klubā. Tam viņš piekrita, taču stingri atteicās no aerobikas nodarbībām. Ritmiskas kustības mūzikas ieraksta pavadījumā, kamēr trenere ar sastingušu smaidu izkliedz stulbas uzmundrinošas komandas, bija Harijam neizprotams brīvprātīgu pašmocību veids. Viņaprāt, galvenā "Fokusa" priekšrocība bija tāda, ka varēja trenēties, vērojot "Robinsonu ekspedīciju", un nebija jāatrodas vienā telpā ar Tomu Vāleru, kurš, šķiet, pavadīja policijas sporta zālē lielāko daļu brīvā laika. Harijs aši pameta apkārt skatienu un pārliecinājās, ka arī šovakar viņš kā parasti ir vecākais no klātesošajiem. Lielākā daļa apmeklētāju bija jaunas sievietes ar Walkman austiņām ausīs. viņas laiku pa laikam zaglīgi pašķielēja uz Harija pusi. Taču viņas neskatījās uz Hariju, bet gan uz Norvēģijas populārāko komiķi, kurš mina pedāļus turpat līdzās, pelēkā jakā ar kapuci, bez mazākās sviedru lāsītes uz pieres zem švītīgā cekula. Harija trenažiera ekrānā pazibēja paziņojums: "Jūsu rezultāts ir labs."

Bet apģērbsslikts, nodomāja harijs, novērtēdams savas izstaipītās, izbalējušās garās treniņbikses, kuras visu laiku nācās saraustīt uz augšu, jo pie jostas bija piekārts mobilais tālrunis. Un apvalkātās Adidas sporta kurpes, kuras nebija pietiekami jaunas, lai būtu modernas, nedz pietiekami vecas, lai atkal būtu stilīgas. T krekls ar uzrakstu Joy Division, kas savulaik bija kvēlas pārliecības izpausme, tagad vēstīja tikai par to, ka viņš sen nav sekojis jaunumiem mūzikas pasaulē. Taču Harijs vēl nejutās pavisam pavisam nelāgi, līdz iezvanījās tālrunis, un viņš manīja sev pievērstu septiņpadsmit acu pāru, to skaitā arī komiķa, pārmetošus skatienus. Viņš atāķēja no jostas mazo, melno elles mašīnīti.

Hols klausās.

That don't impress me much atkal.

Jūls zvana. Vai iztraucēju?

Nē, tā ir tikai mūzika.

Jūs elšat kā valzirgs. Piezvaniet man, kad būs piemērotāks brīdis.

Tagad ari ir piemērots. Esmu sporta zālē.

Skaidrs. Man ir labas ziņas. Izlasīju jūsu ziņojumu no Johannesburgas. Kāpēc uzreiz neteicāt, ka viņš ir bijis Zen-heimā?

Ūrija? Vai tas ir tik svarīgi? Es pat nebiju pārliecināts, ka pareizi atcerējos nosaukumu. Meklēju to Vācijas kartē, bet neatradu.

Atbilde uz jūsu jautājumu ir jā, tas ir svarīgi. Ja šaubījāties, vai viņš ir karojis frontē, tad tagad varat zināt droši. Par visiem simts procentiem. Zenheima ir maza pilsētele, un vienīgie norvēģi, par kuriem esmu dzirdējis, kas tur bijuši, devās uz turieni kara laikā. Uz apmācību nometni pirms došanās uz Austrumu fronti. Kartē jūs neatradāt Zenheimu tāpēc, ka tā nav Vācijā, bet franču Elzasā.

Jā, bet…

Elzasa laika gaitā piederējusi gan Francijai, gan Vācijai, tāpēc tur visi runā vāciski. Tas, ka mūsu meklējamais ir bijis Zenheimā, ievērojami samazina potenciālo kandidātu loku. Jo tur apmācību izgāja tikai Nordland un Norge pulku kareivji. un vēl labāk es varu jums iedot kāda cilvēka vārdu, kurš pats ir bijis Zenheimā un gandrīz noteikti būs ar mieru palīdzēt.

Tiešām?

Kareivis no Nordland pulka, kurš cīnījās frontē. Viņš brīvprātīgi pievienojās Pretošanās kustībai 1944. gadā.

Oho!

Uzaudzis nomaļā fermā kopā ar vecākiem un brāļiem -fanātiskiem nacionālsociālistiem un bija spiests pieteikties dienestam frontē. Viņš pats nekad nebija bijis pārliecināts nacists, un 1943. gadā netālu no Ļeņingradas viņš dezertēja. Neilgu laiku pavadījis krievu gūstā, viņš vēlāk cīnījās kopā ar tiem, līdz beidzot caur Zviedriju atgriezās Norvēģijā.

Vai jūs uzticējāties kareivim no Austrumu frontes?

Jūls iesmējās. Pilnīgi.

Kāpēc jūs smejaties?

Tas ir garš stāsts.

Man ir daudz laika.

Mēs pavēlējām viņam likvidēt kādu savas ģimenes locekli.

Harijs pārstāja mīt pedāļus. Jūls noklepojās.

Kad mēs viņu atradām Nordmarkā, uz ziemeļiem no Ullevolseteras, vispirms neticējām viņa stāstītajam. Nodomājām, ka viņš ir uzsūtīts kā spiegs, un gribējām viņu nošaut. Mums bija pazīšanās Oslo policijas arhīvos, tāpēc varējām pārbaudīt viņa teikto, un izrādījās, ka tiešām frontē viņš pazudis. Un bija aizdomas, ka dezertējis. Arī viņa apgalvojumi par ģimeni atbilda patiesībai, un viņam bija papīri, kas apliecināja, kas viņš ir. Protams, to visu varēja safabricēt vācieši, tāpēc nolēmām viņu pārbaudīt.

Viņš apklusa.

-Un?

Mēs slēpām viņu kādā būdā, tālāk gan no savas nometnes, gan no vāciešiem. Kāds ieteica, ka jāliek viņam novākt vienu no saviem brāļiem Nasjonal Satnling biedriem. Gribējām zināt, kā viņš to uzņems. Kad devām viņam šo pavēli, viņš neteica ne vārda, bet nākamajā dienā bija pazudis no būdas. Nešaubījāmies, ka vairs viņu neredzēsim, bet pēc divām dienām viņš atkal uzradās. Teica, ka esot bijis savas ģimenes fermā Gudbrandsdālenā. Vēl pēc dažām dienām saņēmām ziņojumus no mūsu turienes nodaļas. Viens no brāļiem tika atrasts govju kūtī, otrs šķūnī. Vecāki viesistabā uz grīdas.

Ak dievs, novaidējās Harijs. Viņš laikam bija zaudējis prātu.

Varbūt. Tāpat kā mēs visi. Bija karš. Starp citu, mēs nekad par to nerunājām ne toreiz, ne tagad. Jums arī nevajadzētu…

Protams. Kur viņš dzīvo?

Tepat Oslo. Šķiet, Holmenkollenā.

Un viņa vārds?

Fauke. Sindre Fauke.

Lieliski. Es ar viņu sazināšos. Paldies jums, Jūla kungs.

TV ekrānā tuvplānā bija redzams Pope, kas sūtīja asarainu sveicienu mājiniekiem. Harijs piestiprināja telefonu pie treniņbikšu jostas, saraustīja tās un aizsoļoja uz svaru zāli.

Šenaijai Tveinai joprojām nebija ne silts, ne auksts.

39. Kungu apģērbu veikals Hegdehaugsveienā,  2000. gada 2. marts

Vilna, izcila kvalitāte, slavēja pārdevēja, pasniegdama vecajam vīram uzvalka žaketi. Vislabākais. Viegls un izturīgs.

Es to uzvilkšu tikai vienu reizi, sirmgalvis smaidīdams atbildēja.

Ak tā, pārdevēja mazliet samulsa. Mums ir arī lētāki…

Šis pats būs labs. Viņš nopētīja sevi spogulī.

Klasisks piegriezums, apgalvoja pārdevēja. Visklasiskākais, kāds mums ir.

Viņa pārbijusies ieraudzīja, ka vecais vīrs pēkšņi krampjaini saliecas.

Vai jums slikti? Vai pasaukt…?

Nē, tikai mazliet iesāpējās. Pāries. Vecais vīrs izslējās.

Cik drīz var saīsināt bikšu galus?

Līdz nākamajai trešdienai. Ja jums nav jāsteidzas. Vai jums uzvalks vajadzīgs kādam īpašam gadījumam?

Jā, bet trešdiena derēs.

Viņš samaksāja ar simt kronu banknotēm.

Pārskaitīdama tās, pārdevēja ieminējās: Varu droši teikt, ka tagad jums būs uzvalks visai atlikušajai dzīvei.

Sirmgalvja smiekli atbalsojās sievietes ausīs vēl ilgi pēc viņa aiziešanas.

40. Holmenkollena,  2000. gada 3. marts

Holmenkollveienā Beserudā Harijs tumsā atrada meklēto mājas numuru. Tas bija liels melns baļķu nams milzīgu egļu pakājē. Uz māju veda grantēts piebraucamais ceļš, un Harijs aizbrauca līdz nelielam laukumiņam, kur varēja apgriezties. Viņš gribēja novietot auto uz nogāzes, taču, ieslēdzot pirmo pārnesumu, motors nosprauslājās un noslāpa. Harijs nolamājās un pagrieza aizdedzes atslēgu, taču starteris tikai vārgi nokrekšķēja.

Harijs izkāpa no auto un devās uz māju, kur tieši tajā brīdi pa durvīm iznāca sieviete. Viņa laikam nebija dzirdējusi

Hariju piebraucam un apstājās uz pakāpieniem, jautājoši smaidīdama.

Labrīt, sveicināja Harijs, pamādams ar galvu uz auto pusi. Mazliet sanīcis, vajag… zāles.

Zāles? Viņas balss bija dziļa un samtaina.

Jā, laikam saķēris gripu, kas pašlaik plosās apkārt.

Sievietes smaids kļuva platāks. Viņai bija ap trīsdesmit

gadu, mugurā melns, neuzkrītoši elegants mētelis, kādi, Harijs zināja, maksā veselu bagātību.

Es gatavojos iet projām, teica sieviete. Vai jūs nācāt uz šejieni?

Jā, laikam gan. Sindre Fauke?

Gandrīz, viņa atbildēja. Tikai dažus mēnešus nokavējāt. Mans tēvs pārvācies dzīvot pilsētā.

Pienācis tuvāk, Harijs redzēja, ka sieviete ir pievilcīga. Turklāt nepiespiestā runas maniere, raugoties viņam tieši acīs, liecināja par pašapziņu. Izglītota sieviete, viņš minēja. Strādā tādā profesijā, kur nepieciešams ass un loģisks prāts. Nekustamo īpašumu aģente, nodaļas vadītāja bankā, politiķe vai kas tamlīdzīgs. Katrā ziņā dzīvo pārticīgi, par to viņš nešaubījās. Par to liecināja ne tikai mētelis un lepnā māja aiz muguras, bet arī viņas izturēšanās un aristokrātiski augstie vaigu kauli. Viņa nokāpa pa pakāpieniem, liekot soļus taisnā līnijā, viegli un graciozi kā virves dejotāja. Mācījusies baletu, minēja Harijs.

Vai es jums varu kaut kā palīdzēt?

Līdzskaņus viņa izrunāja tik skaidri, vārdu "es" uzsvēra tik izteikti, ka tas šķita gandrīz teatrāli.

Esmu no policijas. Harijs sāka rakņāties žaketes kabatās, meklējot dienesta apliecību, bet sieviete apturēja viņu ar rokas mājienu.

Jā, un es vēlētos aprunāties ar jūsu tēvu.

Harijs sapīcis sajuta, ka neviļus sācis runāt oficiālākā tonī nekā parasti.

Kāpēc?

Mēs meklējam kādu cilvēku. Un es cerēju, ka jūsu tēvs varētu palīdzēt.

Un kas tas ir par cilvēku?

To es diemžēl nevaru jums teikt.

Skaidrs. Viņa pamāja ar galvu, it kā, šādi atbildot, Harijs būtu izturējis kādu pārbaudi.

Bet ja jūs sakāt, ka viņš šeit nedzīvo… Harijs ar plaukstu piesedza acis no saules. Sievietes pirksti bija slaidi. Klavierstundas, viņš nodomāja. Bet acu kaktiņos smieklu krunciņas. Varbūt tomēr jau pāri trīsdesmit?

Nedzīvo, viņa atbildēja. Pārvācās uz Majorstuenu. Vibes ielā 18. Ja viņš nebūs mājās, tad meklējiet universitātes bibliotēkā.

Universitātes bibliotēkā. viņa to izrunāja tik skaidri, nezaudējot nevienu zilbi.

Vibes ielā 18. Skaidrs.

Labi.

Harijs pamāja ar galvu. Un turpināja to klanīt. Kā tāds suns. Sieviete pasmaidīja, nepaverot lūpas, un pacēla abas uzacis, it kā jautājot, vai tas ir viss ja vairāk jautājumu nav, tikšanās beigusies.

Viņas uzacis bija melnas un līdzenas. Droši vien izplūkātas, nodomāja Harijs. Taču tas nebija uzkrītoši manāms.

Skaidrs, atkārtoja Harijs.

Tagad man jāiet, viņa teica. Tramvajs…

Skaidrs, Harijs atkārtoja trešo reizi, neizkustēdamies no vietas.

Ceru, ka jūs viņu atradīsiet. Manu tēvu.

Atradīsim.

Uz redzēšanos. Grantij nočirkstot zem kurpju papēžiem, viņa devās projām.

Hmm… Man ir neliela ķibele… ieminējās Harijs.

Liels paldies par palīdzību.

Nav par ko, viņa atbildēja. Vai droši zināt, ka tas jums nebūs pārāk liels līkums?

Nepavisam, man ari jābrauc uz to pašu pusi, apgalvoja Harijs, uzmetot skatienu smalkajiem, neapšaubāmi dārgajiem ādas cimdiem sievietes rokās, kas tagad pēc Escort stumšanas bija netīri pelēki.

Jautājums tikai tāds, vai autiņš izturēs šo attālumu.

Tam laikam bijis raibs mūžs, viņa ieminējās, norādot uz caurumu instrumentu panelī un sarkanu un dzeltenu vadu mudžekli radio vietā.

Zagļi ielauzās, paskaidroja Harijs. Tāpēc arī durvis nevar aizslēgt. Tās arī tika salauztas.

Vai tad tagad tas ir atvērts visiem, kam nav slinkums?

Jā, vecumdienās tā gadās.

Viņa iesmējās: Vai tiešām?

Viņš uzmeta sievietei ašu skatienu. Varbūt viņa ir viena no tām, kuras laika gaitā, šķiet, nemaz nemainās un izskatās trīsdesmitgadīgas no divdesmit pieciem līdz piecdesmit gadiem. Viņam patika vērot maigās profila līnijas. Viņas ādas krāsa bija silta un dabiska, atšķirībā no sausā, mākslīgā iedeguma, kādu viņas vecuma sievietes februārī parasti iegūst solārijā. No aizpogātā mēteļa apkakles slējās garš, slaids kakls. Rokas viņa bija mierīgi salikusi klēpī.

Sarkanā gaisma, viņa rāmi paziņoja.

Harijs steidzīgi nospieda bremzes.

Atvainojiet, viņš taisnojās.

Ko viņš darīja? Blenza uz viņas rokām, lai redzētu, vai pirkstā ir laulības gredzens? Ārprāts!

Paraudzījies apkārt, Harijs pēkšņi apjauta, kur viņi atrodas.

Kas noticis? viņa apjautājās.

Nekas. Luksoforā iedegās zaļā gaisma, un viņš nospieda gāzes pedāli. Man ir ļaunas atmiņas par šo vietu.

Man arī, atbildēja sieviete. Pirms dažiem gadiem es vilcienā braucu garām, kad kāds policijas auto tikko bija pārbraucis pāri sliedēm un ietriecies tur tajā sienā. Viņa norādīja. Tas bija drausmīgi. Viens policists vēl karājās pie sētas staba kā krustā sists. Pēc tam es vairākas naktis nevarēju aizmigt. Vēlāk dzirdēju, ka policists, kurš vadījis auto, esot bijis piedzēries.

Kas to teica?

Kāds mans studiju biedrs. No policijas koledžas.

Viņi pabrauca garām Froenai. Aiz muguras palika Vinder-na. Tālu gan, nodomāja Harijs.

Jūs mācījāties policijas koledžā? viņš jautāja.

Vai jums prāts! Viņa atkal iesmējās. Harijam patika viņas smiekli. Es universitātē studēju juristos.

Es arī, viņš teica. Kad jūs tur bijāt?

Gudrs gājiens, Hol.

Es beidzu 92. gadā.

Harijs veica ašu aprēķinu. Tātad vismaz trīsdesmit.

Un jūs?

Deviņdesmitajā, atbildēja Harijs.

Vai atceraties Raga Rockers koncertu juristu festivālā 88. gadā?

Jā, protams. Es tur biju. Dārzā.

Es arī! Tas bija fantastiski! Sieviete paraudzījās viņā sajūsmā mirdzošām acīm.

Kur? viņš domāja. Kur tu biji ?

Jā, tas bija lieliski. Harijs neko daudz no šī pasākuma neatcerējās. Taču pēkšņi viņam atmiņā atausa visas skaistās, bagātās sievietes, kuras mēdza apmeklēt Raga koncertus.

Ja mēs studējām vienā laikā, tad mums noteikti ir daudz kopīgu paziņu.

Šaubos. Es tad biju policists un neko daudz nebiedrojos ar studentiem.

Viņi klusēdami šķērsoja Industrijas ielu.

Varat izlaist mani tepat, ieminējās sieviete.

Vai jums bija jābrauc uz šejieni?

Jā, te būs labi.

Viņš apturēja auto pie ietves malas, un sieviete pagriezās pret viņu. Pāri viņas sejai noslīdējusi matu šķipsna. Skatiens reizē maigs un bezbailīgs. Brūnas acis. Hariju pēkšņi pārņēma neiedomājama vēlme noskūpstīt viņu.

Paldies, viņa smaidot pateicās.

Viņa nospieda durvju rokturi. Durvis neklausīja.

Atvainojiet. Harijs pārliecās pāri blakussēdētājai, ieelpojot viņas aromātu. Slēdzene… Viņš spēcīgi iebelza pa durvīm, un tās atvērās. Viņš sajutās kā slīkstot. Varbūt mēs vēl kādreiz tiksimies?

Varbūt.

Viņš ilgojās pajautāt, uz kurieni viņa dodas, kur strādā, vai darbs viņai patīk, kas vēl viņai patīk, vai viņai ir dzīvesbiedrs, vai viņa vēlētos aiziet uz koncertu, pat ja tas nebūtu Raga. par laimi, bija jau par vēlu. viņa balerīnas gaitā jau soļoja pa Sporveisa ielu.

Harijs nopūtās. Viņš bija saticis šo sievieti pirms pusstundas un nezināja pat viņas vārdu. Laikam pāragri uznākusi pusmūža krīze.

Tad viņš ieskatījās spogulī un pavisam neatļautā vietā apgrieza auto pretējā virzienā. Vibes iela bija turpat tuvumā.

41. Vibes iela, Majorstuena, 2000. gada 3. marts

Harijs elsdams, pūzdams uzkāpa pa kāpnēm trešajā stāvā, kur viņu pie durvīm sagaidīja vīrietis ar platu smaidu

sejā.

Atvainojiet par kāpnēm, viņš teica, pasniedzot roku.

Sindre Fauke.

Viņa acu skatiens bija jauneklīgs, bet seja šķita kā divus pasaules karus pārcietusi. Vismaz. Plānie sirmie mati atsu-kāti atpakaļ, mugurā sarkani rūtains krekls un adīta jaka norvēģu stilā ar vaļēju apkakli. Rokasspiediens bija silts un stingrs.

Es tikko uzvārīju kafiju, paziņoja sirmgalvis. Un zinu, ko jūs meklējat.

Viņi iegāja viesistabā, kas bija pārvērsta par darbistabu ar rakstāmgaldu un datoru. Visapkārt mētājās papīri, un uz visiem galdiem un uz grīdas gar sienām slējās grāmatu kaudzes.

Neesmu vēl visu sakārtojis, Fauke paskaidroja, atbrīvojot Harijam vietu uz dīvāna.

Harijs nopētīja istabu. Pie sienām nebija nevienas gleznas, tikai lielveikala kalendārs ar Nordmarkas'b attēliem.

Es strādāju pie kāda liela projekta, kas, cerams, izveidosies par grāmatu. Grāmatu par karu.

Vai to jau kāds nav uzrakstījis?

Fauke skaļi iesmējās. Jā, tā noteikti varētu teikt. Tikai viss nav uzrakstīts gluži pareizi. Un šī būs par manu karu.

Ahā. Kāpēc jūs to darāt?

Fauke paraustīja plecus.

Baidos izklausīties pārāk frāžains, bet mūsu visu kara dalībnieku pienākums ir pirms aiziešanas viņsaulē pavēstīt nākamajām paaudzēm par pārdzīvoto. Tāds ir mans uzskats.

Iegājis virtuvē, Fauke uzsauca viesistabā palikušajam Harijam.

Evens Jūls zvanīja un brīdināja, ka pie manis kāds atnāks. Kā noprotams, no drošības dienesta.

Jā, bet Jūls teica, ka jūs dzīvojat Holmenkollenā.

Mēs ar Evenu reti sazināmies, un es esmu paturējis savu tālruņa numuru, jo šis ir tikai pagaidu mājoklis. Līdz pabeigšu grāmatu.

Skaidrs. Es biju aizbraucis uz turieni. Satiku jūsu meitu, un viņa iedeva šo adresi.

Viņa bija mājās? Tad jau laikam atpūšas.

No kā ? harijs gribēja jautāt, taču saprata, ka tas šķistu aizdomīgi.

Fauke atgriezās ar lielu, kūpošu kafijas kannu un divām krūzēm.

Melnu? Viņš nolika vienu krūzi Harijam priekšā.

-Protams.

Tas labi. Jo citas izvēles nav. Fauke iesmējās un gandrīz pārlēja kafiju pāri malām.

Harijam ienāca prātā cik maz Fauke līdzinājās savai meitai. Viņa runas veids un izturēšanās nebija tik smalki un atturīgi, arī sejas vaibsti un ādas tonis atšķirīgi. Tikai piere bija tāda pati. Augsta, ar resnu zilu vēnu, kas stiepās tai pāri.

Jums tur ir liela māja, viņš ieminējās.

Nebeidzami saimniecības darbi un sniega tīrīšana, -Fauke atbildēja, nogaršoja kafiju un patikā nošmakstināja lūpas. Tumša, drūma un pārāk tālu no visas pasaules. Neciešu Holmenkollenu. Turklāt tur dzīvo tikai snobi. Tādam Gudbrandsdālenas klaidonim kā man tur nav īstā vieta.

Kāpēc tad jūs to nepārdodat?

Meitai laikam tā patīk. Protams, viņa tur ir uzaugusi. Kā noprotu, jūs gribējāt runāt par Zenheimu?

Vai jūsu meita tur dzīvo viena?

Harijs bija gatavs nokost sev mēli. Fauke iedzēra malku kafijas. Izgaršoja dzērienu. Ilgi.

Viņa dzīvo kopā ar savu puisi. Ar Oļegu.

Viņa skatiens bija kļuvis vēss, un viņš vairs nesmaidīja.

Harijs izdarīja pāris ātru secinājumu. Varbūt pārāk ātrus, bet, ja viņam taisnība, tad droši vien Oļegs bija viens no iemesliem, kāpēc Sindre Fauke apmeties Majorstuenā. Lai nu kā, tagad viss skaidrs. Šī sieviete dzīvo kopā ar kādu, tāpēc viņš to var mierīgi izmest no galvas. Varbūt tā ir pat labāk.

Faukes kungs, es neko daudz jums nedrīkstu stāstīt. Kā jau saprotat, mēs strādājam…

Es saprotu…

Tas labi. Es vēlētos, lai jūs pastāstāt, ko zināt par norvēģiem, kas bija Zenheimā.

O-o. Mūsu tur bija daudz, vai zināt.

Par tiem, kuri šodien vēl ir dzīvi.

Fauke atkal pasmaidīja.

Negribu, lai tas izklausās pārāk drūmi, bet tas visu ievērojami atvieglo. Frontē vīri krita kā mušas. Katru gadu gāja bojā vidēji sešdesmit procenti manas rotas kareivju.

Kas to butu domājis! Peļkajīšu mirstība ir…

-Kas?

Atvainojiet. Lūdzu, turpiniet.

Harijs nokaunējies pievērsa skatienu savai kafijas krūzei.

Karā viss ir jāiemācās ļoti ātri, paskaidroja Fauke. -Ja izdodas palikt dzīvam pirmos sešus mēnešus, tad izdzīvošanas izredzes daudzkārt palielinās. Jūs nekāpjat uz mīnām, pieliecat galvu tranšejās, pamostaties, dzirdot šautenes drošinātāja klakšķi. Jūs saprotat, ka varonība ir lieka un bailes ir jūsu labākais draugs. Tā nu pēc sešiem mēnešiem es biju viens no nelielas saujiņas izdzīvojušo norvēģu, kuri apjauta, ka varbūt paliks dzīvi līdz kara beigām. Un vairākums mūsu bija bijuši Zenheimā. Vēlāk, frontes līnijai pārvietojoties, apmācību nometnes tika pārceltas dziļāk Vācijas teritorijā. Vai arī brīvprātīgie nāca tieši no Norvēģijas. Un vispār bez apmācības… Fauke pašūpoja galvu.

Viņi krita?

Kad jauniņie ieradās, mēs pat nepūlējāmies iegaumēt viņu vārdus. Kāda jēga? To ir grūti saprast, bet vēl pat 1944. gadā brīvprātīgie joprojām plūda uz Austrumu fronti kad mēs, kas tur karojām, sen jau zinājām, kāds būs kara iznākums. Bet šie domāja, ka izglābs Norvēģiju… nabadziņi.

Cik man zināms, jūs 1944. gadā vairs nebijāt tur?

Pareizi. Es dezertēju. 1942. gada Vecgada vakarā. Divreiz nodevu savu dzimteni. Fauke pasmaidīja. Un abas reizes nokļuvu nepareizajā nometnē.

Jūs karojāt krievu pusē?

Savā ziņā. Es biju karagūsteknis. Mēs bijām tuvu bada nāvei. Kādu rītu viņi vāciski jautāja, vai kāds kaut ko saprot no sakaru tehnikas. Man tāda aptuvena nojausma bija, tāpēc pacēlu roku. Izrādījās, ka vienā viņu pulkā krituši visi sakaru tehniķi. Visi līdz pēdējam! Un jau nākamajā dienā es darbojos ar lauku telefonu, kad Igaunijā notika uzbrukums maniem bijušajiem biedriem. Tas bija pie Narvas…

Fauke abās rokās domīgi pacēla kafijas krūzi.

Es gulēju uz pakalniņa un vēroju, kā krievi uzbrūk vācu ložmetējnieku postenim. Vācieši viņus nopļāva vienā rāvienā. Simt divdesmit viri un četri zirgi bija sakrituši gar zemi, kad ložmetējs beidzot pārkarsa. Tad dzīvi palikušie krievi apkāva vāciešus ar durkļiem, lai taupītu munīciju. No uzbrukuma sākuma līdz beigām pagāja ne vairāk par pusstundu. Simt divdesmit vīri krituši. Pēc tam uz nākamo posteni. Tur viss notika tāpat.

Harijs redzēja, ka krūze sirmgalvja rokās mazliet dreb.

Es zināju, ka man būs jāmirst. Un tāda mērķa labad, kuram es neticēju. Es neticēju ne Staļinam, ne Hitleram.

Kāpēc tad jūs devāties uz Austrumu fronti, ja neticējāt mērķim?

Man bija astoņpadsmit. Biju uzaudzis zemnieku sētā nomaļā Gudbrandsdālenas nostūrī, kur neredz nevienu svešinieku, tikai tuvākos kaimiņus. Avīzes mēs nelasījām, grāmatu nebija es nezināju neko. Par politiku biju dzirdējis tikai tik daudz, cik tēvs pastāstīja. Mēs vienīgie no visas ģimenes bijām tur palikuši, pārējie divdesmitajos gados emigrēja uz Ameriku. Mani vecāki un abu tuvāko māju iemītnieki bija zvērināti Kvislingav atbalstītāji un NS biedri. man bija divi vecākie brāļi, kurus es cienīju un apbrīnoju. Viņi iesaistījās Hivden uniformētu politisko aktīvistu organizācijā, kuras uzdevums bija vervēt norvēģu jauniešus armijā, un tikai tāpēc paši nedevās uz fronti kā brīvprātīgie. Vismaz tā viņi stāstīja man. Tikai vēlāk uzzināju, ka viņi nodarbojušies ar ziņu pienesēju vervēšanu. Bet tad jau bija par vēlu, jo es jau atrados ceļā uz fronti.

Tātad politiskajai pārliecībai jūs tikāt pievērsts frontē?

Es to nesauktu par pievēršanu. Lielākā daļa brīvprātīgo vairāk domāja par Norvēģiju nekā par politiku. Man pavērsiena punkts bija tad, kad sapratu, ka cīnos svešas valsts karā. Pavisam vienkārši. Bet arī krievu pusē karot nebija labāk. 1944. gada jūnijā man Tallinas ostā bija jāizkrauj kuģi, un es pamanījos ielavīties Zviedrijas Sarkanā Krusta kuģī. Paslēpos koksa kravas tilpnē un paliku tur trīs dienas. Saindējos ar tvana gāzi, bet Stokholmā atveseļojos. No turienes devos uz Norvēģijas robežu un vienatnē slepus to šķērsoju. Tad jau bija augusts.

Kāpēc vienatnē?

Nedaudzie cilvēki, ar kuriem Zviedrijā sazinājos, neuzticējās man, jo mans stāsts šķita pārāk fantastisks. Bet tas nekas. Es pats ari neuzticējos nevienam.

Viņš atkal skaļi iesmējās.

Tā nu es labāk slēpos un tiku ar visu galā saviem spēkiem. Pati robežas šķērsošana bija tīrā bērnu spēle. Varat man ticēt, kara laikā nokļūt no Zviedrijas uz Norvēģiju bija daudz mazāk bīstami, nekā zagt pārtikas devas Ļeņingra-dā. Vēl kafiju?

Jā, lūdzu. Kāpēc jūs vienkārši nepalikāt Zviedrijā?

Labs jautājums. Esmu to bieži uzdevis pats sev.

Viņš pārvilka plaukstu pār plānajiem baltajiem matiem.

Saprotiet, mani bija pārņēmusi atriebības kāre. Es biju jauns, un jaunībā cilvēki ir maldu varā par taisnīguma ideāliem, uzskatot, ka tie ir iedzimti. Austrumu frontē es biju iekšēju pretrunu plosīts jauneklis un draņķīgi izturējos pret daudziem saviem biedriem. Par spīti tam vai varbūt tieši tāpēc es nozvērējos atriebt visus bojāgājušos, kuri ziedoja savas dzīvības to melu vārdā, ko mums mājās bija iestāstījuši. Gribēju atriebties arī par savu salauzto dzīvi, jo man šķita, ka tā ir neglābjami sagandēta. Nolēmu noslēgt rēķinus ar visiem tiem, kuri bija īstie mūsu dzimtenes nodevēji. Mūsdienās psihologi droši vien nosauktu to par kara psihozi un uzreiz iespundētu mani trakonamā. Bet es devos uz Oslo, kur nevienu nepazinu, kur man nebija, kur apmesties, turklāt ar tādiem papīriem, kuru dēļ mani kā dezertieri nošautu uz vietas. Tajā dienā, kad ar kravas auto ierados Oslo, devos uz Nordmarku. Gulēju zem egļu zariem un trīs dienas pārtiku no ogām, līdz viņi mani atrada.

Pretošanās kustības cīnītāji?

Kā noprotu, pārējo jums jau pastāstīja Evens Jūls.

Jā. Harijs pagrozīja rokās krūzi. Slepkavības. Prātam neaptverama rīcība, kas, satiekot pašu vainīgo, nebūt nekļuva saprotamāka. Šī doma visu laiku urdīja un nedeva mieru, kopš Harijs ieraudzīja smaidošo Fauki stāvam durvīs un paspieda viņa roku. Šis vīrs aukstasinīgi nonāvēja savus vecākus un divus brāļus.

Es zinu, ko jūs domājat, ierunājās Fauke. Bet es biju kareivis, kuram tika dota pavēle nogalināt. Ja nebūtu saņēmis pavēli, es nebūtu to darījis. Tomēr vienu es zinu mana ģimene arī piederēja pie tiem, kuri piekrāpa mūsu tautu.

Fauke ieskatījās Harijam tieši acīs. Viņa rokas ar kafijas krūzi vairs nedrebēja.

Jūs nesaprotat, kāpēc es nogalināju viņus visus, ja pavēle bija nogalināt tikai vienu, viņš turpināja. Nelaime tāda, ka viņi neteica, kuru. Atstāja manā ziņā kā soģim izlemt dzīvības un nāves jautājumu. Bet to es nespēju. Tāpēc nokāvu viņus visus. Frontē bija kāds puisis, ko mēs saucām par sarkankrūtīti. Par godu putnam. Viņš man iemācīja, ka nogalināšana ar durkli ir vishumānākā. Miega artērija savieno sirdi ar smadzenēm un, kad šī saite ir pārgriezta, smadzenes vairs nesaņem skābekli un uzreiz pārstāj darboties. Sirds vēl nopukst kādas trīs, četras reizes, bet tad apstājas arī tā. Nelaime tikai tāda, ka tas ir grūti. Gudbrands tā viņu sauca bija īsts šīs mākslas meistars, bet es ar savu māti cīnījos, šķiet, veselu mūžību un tomēr tikai sagraizīju viņas miesu. Beigu beigās man nācās viņu nošaut.

Harijam bija izkaltusi mute. Saprotu, viņš atbildēja.

Šis bezjēdzīgais vārds palika gaisā karājamies. Harijs pastūma kafijas krūzi pāri galdam un izvilka no ādas jakas kabatas piezīmju bloknotu.

Varbūt mēs varētu parunāt par vīriem, ar kuriem jūs bijāt kopā Zenheimā?

Sindre Fauke uzreiz piecēlās.

Atvainojiet, inspektor. Es negribēju izteikties tik salti un brutāli. Pirms turpinām, ļaujiet paskaidrot es neesmu brutāls cilvēks. Es tikai rīkojos tā, ja apstākļi prasa. Nevajadzēja stāstīt jums to, bet es pastāstīju, jo nevaru atļauties izvairīties no šī jautājuma. Tas arī ir viens no iemesliem, kāpēc rakstu šo grāmatu. Man tas ir atkal jāpārdzīvo ikreiz, kad šis notikums tiek pieminēts, tieši vai netieši. Lai būtu droši pārliecināts, ka neslēpjos no tā. Kad sākšu slēpties, bailes būs uzvarējušas pirmajā kaujā. Es nezinu, kāpēc tā ir. Varbūt kāds psihologs spētu to izskaidrot.

Viņš nopūtās.

Bet tagad esmu pateicis visu par šo jautājumu. Un laikam pat pārāk daudz. Vēl kafiju?

Nē, paldies, atbildēja Harijs.

Fauke atkal apsēdās. Atbalstīja zodu sažņaugtās dūrēs.

Labi, par Zenheimu. Stiprāko norvēģu kareivju kodols. Patiesībā tikai pieci vīri, ieskaitot mani. Un viens no tiem, Daniels Gudesons, krita tajā pašā naktī, kad es dezertēju. Tātad četri Edvards Moskens, Hallgrims Deils, Gudbrands Johansens un es. Vienīgais, kuru es pēc kara beigām esmu saticis, ir Edvards Moskens, mūsu vienības komandieris. Tas bija 1945. gada vasarā. Viņam piesprieda trīs gadus par nodevību. Es pat nezinu, vai pārējie vēl ir dzīvi. Bet, ja vēlaties, varu pastāstīt, ko zinu par tiem.

Harijs pāršķīra bloknotā jaunu lappusi.

42. Drošības dienests, 2000. gada 3. marts

G-U-D-B-R-A-N-D-S J-O-H-A-N-S-E-N-S. Harijs ar abu roku rādītājpirkstiem klabināja taustiņus. Puisis no laukiem. Pēc Faukes vērtējuma, jauks, tikai pavāja rakstura jauneklis, kura elks un iedomāts vecākais brālis bija Daniels Gudesons, kurš tika nošauts nakts sardzes laikā. Harijs nospieda taustiņu ENTER, un programma sāka darboties.

Viņš raudzījās uz sienas pusi. Uz sienu. Uz mazu Māše-les fotogrāfiju. Viņa bija savilkusi seju grimasē, kā vienmēr, kad tika fotografēta. Vasaras brīvdienas pirms daudziem gadiem. Uz māsas baltā T krekla krita fotogrāfes ēna. Māte.

Klusi iepīkstoties, dators ziņoja, ka meklēšana pabeigta, un Harijs atkal pievērsās ekrānam.

Valsts reģistru birojā bija ziņas par diviem Gudbrandiem Johanseniem, bet dzimšanas dati liecināja, ka nevienam no tiem vēl nav sešdesmit gadu. Sindre Fauke bija nosaucis visus vārdus pa burtiem, tāpēc kļūda šķita gandrīz neiespējama. Tas varēja nozīmēt tikai to, ka Johansens mainījis vārdu, dzīvo ārzemēs vai ir miris.

Harijs ķērās pie nākamā vārda. Vienības komandieris no Mjondalenas. Viņu tolaik mājās gaidīja mazi bērni. E-d-v-a-r-d-s M-o-s-k-e-n-s. Ģimene bija novērsusies no viņa, jo viņš bija devies uz fronti. Dubultklikšķis uz pogas MEKLĒT.

Pēkšņi iedegās griestu lampas. Harijs pagriezās.

Vēlu vakarā strādājot, labāk ieslēgt gaismu. Durvīs stāvēja Kurts Meiriks ar pirkstu uz slēdža. Viņš ienāca kabinetā un atbalstījās pret galda malu.

Ko esat uzzinājis?

Mums jāmeklē vīrietis krietni pāri septiņdesmit. Droši vien ir karojis frontē.

Es domāju par tiem neonacistiem un Neatkarības dienu.

Ak tā. Dators atkal iepīkstējās. Man vēl nav bijis laika tiem pievērsties.

Ekrānā parādījās ziņas par diviem Edvardiem Moske-niem. Viens dzimis 1942., otrs 1921. gadā.

Sestdien būs departamenta ballīte, pavēstīja Meiriks.

Es saņēmu ielūgumu. Harijs ar dubultklikšķi noklikšķināja uz 1921., un parādījās vecākā Moskena adrese. Viņš dzīvoja Drammenā.

Personāla nodaļa teica, ka jūs vēl neesat atbildējis. Es tikai gribēju pārliecināties, ka nāksiet.

Kāpēc?

Harijs ievadīja Edvarda Moskena personas kodu kriminālās sodāmības reģistros.

Mēs vēlamies, lai cilvēki, kuri strādā dažādās nodaļās, labāk iepazītos. Es jūs vēl ne reizi neesmu redzējis ēdnīcā.

Man ir labi tepat, birojā.

Nekas neatradās. Viņš atvēra centrālo nacionālo reģistru, kur tika iekļauti visi, kam jebkāda iemesla pēc bijusi darīšana ar policiju. Ne tikai sodītie ari, piemēram, aizturētie, aizdomās turētie vai pat noziedzīga nodarījuma upuri.

Tas ir labi, ka esat tā aizrāvies ar izmeklēšanu, tomēr nekļūstiet par vientuļnieku. Vai sestdien tiksimies, Harij?

ENTER.

Tad jau redzēs. Man ir cits plāns, kas sarunāts jau sen,

meloja Harijs.

Atkal nekā. Kamēr bija atvērts nacionālais reģistrs, varēja ievadīt tajā trešo Faukes nosaukto vārdu. H-a-l-l-g-r-i-m-s D-e-i-l-s. Pēc Faukes vērtējuma, oportūnists. Cerēja, ka Hitlers uzvarēs karā un atalgos visus, kas cīnījušies viņa pusē. Sāka to nožēlot, jau nokļuvis Zenheimā, bet tad jau bija par vēlu atkāpties. Kad Fauke nosauca šo vārdu, Harijam tas šķita it kā pazīstams, un tagad šī sajūta atgriezās.

Teikšu mazliet stingrāk, Meiriks neatlaidās. Es jums pavēlu nākt.

Harijs pacēla skatienu. Meiriks pasmaidīja.

Joks, viņš paziņoja. Tomēr būtu ļoti jauki redzēt jūs tur. Ar labvakaru.

Visu labu, nomurmināja Harijs, atkal pievērsdamies ekrānam. Viens Hallgrims Deils. Dzimis 1922. gadā. ENTER.

Ekrānā parādījās teksts. Viena lappuse, vēl viena. Un vēl viena.

Izrādās, ka tomēr ne visiem pēc kara klājies labi, nodomāja harijs. hallgrims deils dzīvo Oslo, Šveigarda ielā bija cilvēks, kuru avīžnieki mēdz raksturot kā "policijai labi pazīstamu tipu". Harijs pārlaida skatienu sarakstam. Klaidonība, dzeršana, uzmākšanās kaimiņiem, sīkas zādzības, kautiņš. Daudz pārkāpumu, bet nekā nopietna. Pārsteidzošākais, ka viņš vēl bija dzīvs, nodomāja Harijs, ievērodams, ka vēl nesen augustā Deils ticis aizturēts un iemests atskurbtuvē.

Viņš atvēra Oslo tālruņu katalogu, sameklēja Deila numuru un piezvanīja. Gaidīdams savienojumu, viņš vēlreiz pārmeklēja reģistru un atrada otru Edvardu Moskenu, 1942. gadā dzimušo. Arī viņa dzīvesvieta bija Drammena. Pierakstījis personas kodu, Harijs atkal atgriezās pie kriminālā reģistra.

Šis ir Telenor paziņojums. Numurs, uz kuru jūs zvanāt, vairs nav pieejams. Šis ir Telenor…

Hariju tas nepārsteidza. Viņš nolika klausuli.

Edvardam Moskenam jaunākajam bija piespriests cietumsods. Ilgs cietumsods. Viņš vēl sēdēja aiz restēm. Par ko? Par narkotikām, minēja Harijs, nospiežot taustiņu ENTER. trešdaļa visu ieslodzīto sēdēja tieši par narkotikām. Tā. Jā, tiešām. Hašiša kontrabanda. Četri kilo. Četri gadi bez tiesībām uz pirmstermiņa atbrīvošanu.

Harijs nožāvājās un izstaipījās. Vai no tā visa bija kāds labums, vai arī viņš tikai nosita laiku, jo gribējās iet uz Šrēde-ra krogu, bet tur būtu grūti nosēdēt tikai pie kafijas tases? Cik sūdīga diena! Secinājumi Gudbranda Johansena nav, vismaz Norvēģijā ne; Edvards Moskens dzīvo Drammenā, un viņam ir dēls, kurš sēž cietumā par narkotikām; bet Hall-grims Deils ir dzērājs un neizskatās pēc cilvēka, kuram atrastos lieks pusmiljons kronu.

Harijs izberzēja acis.

Vai pameklēt tālruņu katalogā Faukes uzvārdu, lai paraudzītos, vai tur nav atrodams Holmenkollveienas mājas numurs? Viņš novaidējās.

Viņai jau ir draugs. Un nauda. Un elegance. Vārdu sakot viss, kā tev nav.

Viņš ievadīja reģistrā Hallgrima Deila personas kodu. ENTER. dators dūca un čerkstēja.

Garš saraksts. Atkal tas pats vien. Nabaga vecais žūpa.

Jūs abi studējāt juristos. Un viņai arī patīk Raga Rockers.

Uzgaidi mirklīti! Pēdējā ierakstā Deils bija apzīmēts kā "upuris". Vai ticis piekauts? ENTER.

Aizmirsti šo sievieti. Tā, viss, tagad viņa ir aizmirsta. Vai piezvanīt Ellenai un apjautāties, vai viņa nevēlas iet uz kino?

Atļaut viņai izvēlēties filmu. Nē, labāk uz "Fokusu". Izsviedrē-ties.

Ekrānā parādījās biedējošs paziņojums.

HALLGRIMS DE1LS. 151199. SLEPKAVĪBA.

Harijs dziļi ievilka elpu. Viņš bija pārsteigts, bet nemaz ne tik ļoti. Dubultklikšķis uz pogas DETAĻAS. Dators dūca un vibrēja. Taču vienreiz Harija prāts darbojās ātrāk par procesoru, un jau pirms nozieguma apraksta parādīšanās viņš bija atcerējies, kam pieder šis vārds.

43. Sporta klubs "Fokuss", 2000. gada 3. marts

Ellena klausās.

Sveika, tas esmu es.

Kas?

Harijs. Un neizliecies, ka ir ari citi vīrieši, kuri zvana un saka "tas esmu es".

Sivēns tāds. Kur tu esi? Kas tā par šausmīgu mūziku?

Esmu "Fokusā".

Ko?

Minu pedāļus. Drīz būšu nobraucis astoņus kilometrus.

Harij, vai es tevi pareizi sapratu? Tu "Fokusā" sēdi uz velotrenažiera un runā pa mobilo? Viņa īpaši uzsvēra vārdus "Fokuss" un "mobilais".

Tev kaut kas nepatīk?

Harij, kaunies!

Es visu vakaru pūlos tevi sazvanīt. Vai atceries to slepkavības lietu, kas tev un Tomam Vāleram bija novembrī? Upuri sauca Hallgrims Deils.

Protams. To gandrīz uzreiz pārņēma Kripos. kāpēc jautā?

Vēl īsti nezinu. Tas var būt kaut kā saistīts ar to bijušo frontinieku, ko es meklēju. Ko tu vari pastāstīt?

Harij, tas ir darbs. Piezvani man rīt no rīta uz biroju.

Ellena, lūdzu, tikai mazliet.

Viens no "Herberta picas" pavāriem atrada Deilu šķērs-ieliņā. Viņš ar pārgrieztu rīkli gulēja starp lielajām miskastēm. Nozieguma vietas apskates eksperti neatrada nada ,18 starp citu, ārsts, kurš veica sekciju, brīnījās par slepkavas griezumu. Ķirurģiska precizitāte, viņš teica.

Un ko tu par to domā?

Nav ne jausmas. Protams, tas varēja būt kāds no neonacistiem, bet es šaubos.

Kāpēc?

Nogalināt kādu pašam savu durvju priekšā būtu neapdomīgi vai vienkārši stulbi. Bet šī slepkavība šķiet tik kārtīga, tik rūpīgi apdomāta. Nebija nekādu cīņas pazīmju, nekādas norādes, neviena liecinieka. Viss liek domāt, ka slepkava lieliski zinājis, ko dara.

Motīvs?

Grūti pateikt. Deilam, protams, bija parādi, bet ne tik lielas summas, lai kāds pūlētos izspiest tās no viņa ar varu. Cik mums zināms, narkotikas viņš nelietoja. Mēs pārmeklējām viņa dzīvokli nekā, tikai tukšas pudeles. Aprunājāmies ar dažiem viņa pudeles brāļiem. Nezin kāpēc viņš bija sapinies ar dzērājdāmām.

Dzērājdāmām?

Jā, sievietēm, kuras apgrozās žūpu kompānijās. Tu esi tās redzējis un zini, ko es domāju.

Jā, protams, bet… dzērājdāmasl

Harij, tu atkal piesienies pie vārdiem, un tas krīt uz nerviem. Vai tu pats to zini? Varbūt tev vajadzētu…

Piedod, Ellena. Tev kā vienmēr taisnība, centīšos laboties. Ko tu sāki stāstīt?

Dzērāju aprindās pārīši mainās juku jukām, tāpēc nevaram izslēgt arī greizsirdības motīvu. Starp citu, vai zini, ko mēs nopratinājām? Tavu seno draugu Sverri Olsenu. Pavārs bija viņu redzējis "Herberta picā" ap slepkavības laiku.

-Un?

Alibi. Viņš bija nosēdējis picērijā visu dienu, izgājis tikai uz desmit minūtēm kaut ko nopirkt. Pārdevējs apstiprināja.

Viņš varēja…

Jā, es saprotu, ka tu gribētu, lai vainīgais būtu viņš, bet, Harij…

Varbūt Deilam bija kaut kas cits, nevis nauda.

Harij…

Varbūt viņš kaut ko zināja. Par kādu.

Jums tur augšā, sestajā stāvā patīk sazvērestības teorijas, vai ne? Bet vai mēs nevaram parunāt par to rīt?

Kāpēc tu pēkšņi tik cītīgi ievēro darba laiku?

Es esmu gultā.

Pusdesmitos?

Es neesmu viena.

Harijs pārstāja mīt pedāļus. Līdz pat šim brīdim viņam nebija ienācis prātā, ka sarunu varbūt klausās vēl kāds. Viņš paraudzījās apkārt. Par laimi, šajā vēlajā stundā zālē bija tikai daži sportotāji.

Vai tas ir tas mākslinieks no Torst? viņš čukstus apjautājās.

Mm.

Un cik ilgi jūs jau esat tādi gultas biedri?

Kādu laiciņu.

Kāpēc nepateici man?

Tu nejautāji.

Vai viņš tagad guļ tev blakus?

Pauze.

Vai tu domā par Frediju Merkūriju, kad jūs…

Ar labu nakti, Harij.

44. Harija kabinets, 2000. gada 6. marts

Kad Harijs ieradās darbā, pulkstenis vestibilā rādīja 8:30. Tas nebija nekāds lepnais vestibils, drīzāk tikai gaitenis pie ieejas. Šī posteņa valdniece Linda pacēla skatienu no datora un sveica Hariju ar možu "labrīt". Linda bija nostrādājusi drošības dienestā ilgāk nekā jebkurš cits, un, stingri vērtējot; vienīgais cilvēks šajā iestādē, ar kuru Harijam vajadzēja sarunāties, lai varētu veikt savu ikdienas darbu. Līdztekus posteņa priekšnieces pienākumiem šī mazā auguma, ātri runājošā piecdesmitgadīgā sieviete darbojās arī kā kopīgā sekretāre, apmeklētāju pieņēmēja un biroja labais gariņš. Harijam pāris reižu bija ienācis prātā ja viņš būtu ārzemju spiegs, kam jāizspiež informācija no kāda drošības dienesta darbinieka, viņš izvēlētos Lindu. Turklāt viņa bija vienīgā, neskaitot Meiriku, kas zināja, ko īsti Harijs šeit dara. Ko domāja citi, viņam nebija ne jausmas. Ļoti retajos gadījumos, kad viņš iegriezās ēdnīcā nopirkt kādu jogurtu vai cigaretes (bet izrādījās, ka tās tur nemaz nepārdod), Harijs sajuta sev pievērstus skatienus no galdiņiem. Taču viņš nemēģināja minēt to nozīmi, bet gan aši steidzās atpakaļ uz kabinetu.

Jums zvanīja, pavēstīja Linda. Runāja angliski. Es paskatīšos…

Viņa noņēma no monitora dzeltenu līmlapiņu.

Hohner…

Hohners? iesaucās Harijs.

Linda bažīgi vēlreiz ieskatījās lapiņā. Viņa teica Hoh-nere.

Viņa7. nevar būt!

Jā, tā bija sieviete. Viņa solīja piezvanīt vēlreiz… Linda pagriezās un paraudzījās uz pulksteni pie sienas, …tūlīt.

Šķita, ka viņai loti steidzami jārunā ar jums. Un, kamēr jūs šeit esat, Harij… vai jau iepazināties ar kolēģiem?

Nebija laika. Nākamnedēļ, Linda.

Jūs jau mēnesi esat pie mums. Vakar Stefensens man jautāja, kas ir tas garais gaišmatainais puisis, ko viņš satika tualetē.

Tiešām? Un ko jūs atbildējāt?

Es teicu, ka tā ir slepena informācija. Viņa iesmējās. -Un sestdien jums jānāk uz pasākumu.

Tā jau es sapratu, viņš nomurmināja, paņemdams no sava pasta plauktiņa divas papīra lapiņas. Viena bija atgādinājums par ballīti, bet otra iekšējais ziņojums par jaunu kārtību pārstāvjiem. Aizvēris sava kabineta durvis, viņš tūlīt ielidināja abus papīreļus papīrgrozā.

Tad apsēdās, nospieda automātiskā atbildētāja pogas REC un PAUSE un sāka gaidīt. pēc trīsdesmit sekundēm telefons iezvanījās. Harijs pacēla klausuli, domādams, ka zvana Hohnere.

Harijs Hols klausās.

Hari-hools? Klaau-sās? tā bija Ellena.

Atvaino. Es gaidīju citu zvanu.

Viņš ir īsts dzīvnieks, paziņoja Ellena, pirms Harijs bija paguvis bilst kaut vārdu. Kauc kas ellīgi neiedomājams.

Ellena, ja tu runā par to, par ko man šķiet, ka tu runā, tad labāk apklusti uzreiz.

Čīkstulis. No kā tad tu gaidīji zvanu?

No sievietes.

Beidzot!

Izbeidz! Tā visticamāk ir radiniece vai sieva kādam, kuru es nopratināju.

Ellena nopūtās. Kad tu kādu satiksi, Harij?

Tu esi iemīlējusies, vai ne?

Pareizi uzminēji! Tu ne?

Es?

Viņu apdullināja Ellenas līksmais spiedziens.

Tu to nenoliedzi! Pieķēru tevi, Harij Hol! Kas viņa ir, kas, kas?

Ellena, liecies mierā!

Saki, ka man ir taisnība!

Ellena, es neesmu nevienu saticis.

Nemelo māmiņai!

Harijs iesmējās. Pastāsti vēl kaut ko par Hallgrimu Dei-lu. Kā sokas izmeklēšana?

Nezinu. Prasi organizētās noziedzības pārvaldei.

Es tā arī darīšu, bet ko par šo slepkavību saka tava intuīcija?

Vainīgais ir profesionālis. Motīvs nav kaislības. Un par spīti tam, ka viss nostrādāts tik tīri un kārtīgi, es neticu, ka noziegums ir iepriekš rūpīgi izplānots.

Nē?

Slepkavība izdarīta veikli, neatstājot nekādas pēdas, bet nozieguma vieta nav piemērota. Viņu mierīgi kāds varēja redzēt no ielas vai šķērsieliņā.

Man zvana pa otru līniju. Es tev atzvanīšu.

Harijs nospieda automātiskā atbildētāja pogu PAUSE, pārbaudīja, vai kasete griežas, tad pārslēdzās uz otru līniju.

Harijs.

Labrīt, mans vārds ir Konstance Hohnere.

Labrīt, Hohneres kundze.

Es esmu Andreasa Hohnera māsa.

Skaidrs.

Pat tālruņa klausulē viņas balsī bija dzirdams nemiers. Tomēr viņa uzreiz ķērās pie galvenā.

Hola kungs, jums bija vienošanās ar manu brāli. Bet jūs neesat turējis vārdu.

Tāpat kā Andreass Hohners, viņa runāja ar savādu akcentu. Harijs automātiski sāka iztēloties viņas izskatu šis paradums viņam bija izveidojies, uzsākot detektīva darbu.

Hohneres kundze, es nevaru neko darīt jūsu brāļa labā, kamēr neesmu pārbaudījis viņa sniegto informāciju. Pagaidām mēs neesam atraduši neko tādu, kas apstiprinātu viņa teikto.

Hola kungs, kāpēc lai viņš melotu? Cilvēks tādā stāvokli!

Tieši tāpēc, Hohneres kundze. Ja viņš neko nezina, tad no izmisuma var arī kaut ko sagudrot.

Iestājās klusums, un klausulē tikai dūca fona troksnis no… kurienes? Johannesburgas?

Tad atkal ierunājās Konstance Hohnere.

Andreass jau mani brīdināja, ka jūs varbūt teiksiet kaut ko tādu. Tāpēc arī es jums zvanu lai pateiktu, ka brālis man ir pateicis vēl dažas ziņas, kas var jūs interesēt.

Ak tā?

Bet es jums tās nenodošu, kamēr jūsu valdība nesāks palīdzēt manam brālim.

Mēs darīsim, ko varēsim.

Es piezvanīšu, kad būs kādi pierādījumi, ka jūs mums palīdzat.

Jūs taču zināt, Hohneres kundze, ka tā tas nenotiek. Vispirms mums jāredz saņemamās informācijas rezultāti. Pēc tam varam sākt viņam palīdzēt.

Manam brālim vajadzīgas garantijas. Viņa tiesas prāva sākas pēc divām nedēļām.

Sievietes balss ietrīcējās, un Harijs saprata, ka viņa jau ir tuvu asarām.

Es varu tikai dot savu vārdu, ka darīšu visu, kas ir manos spēkos.

Es jūs nepazīstu. Jūs nesaprotat. Viņi grib notiesāt An-dreasu uz nāvi. viņi…

Tomēr tas ir viss, ko varu jums piedāvāt.

Sieviete sāka raudāt. Harijs gaidīja. Pēc brīža šņuksti norima.

Hohneres kundze, vai jums ir bērni?

Jā, viņa izdvesa.

Un jūs zināt, par ko apsūdz jūsu brāli?

Acīmredzot.

Tad jūs zināt arī to, ka viņam būs nepieciešama visa iespējamā grēku izpirkšana. Ja viņš ar jūsu starpniecību palīdzēs mums apturēt slepkavu, viņš būs paveicis labu darbu. Un jūs tāpat, Hohneres kundze.

Sieviete smagi elpoja klausulē. Harijam šķita, ka viņa tūlīt atkal sāks raudāt.

Hola kungs, vai apsolāt darīt visu, ko spējat? Mans brālis nav pastrādājis tos briesmu darbus, kuros viņu apsūdz.

Apsolu.

Harijs dzirdēja savu balsi. Mierīgu un stingru. Bet pirksti bija krampjaini sažņauguši klausuli.

Labi, Konstance Hohnere klusi noteica. Andreass teica, ka cilvēks, kurš ostā samaksāja par ieroci un pēc tam to saņēma, nebija tas pats, kurš to pasūtīja. Pasūtītājs bija visai regulārs klients, pajauns vīrietis. Viņš labi runāja angliski ar skandināvu akcentu. Un uzstāja, lai Andreass viņu uzrunā segvārdā "Princis". Andreass teica, ka jums vispirms jāpievērš uzmanība grupējumiem, kas aizraujas ar ieročiem.

Tas ir viss?

Andreass nekad nav viņu redzējis, taču uzreiz pazītu viņa balsi, ja jūs aizsūtītu ierakstu.

Lieliski, atbildēja Harijs, cenzdamies neizrādīt vilšanos. Viņš neapzināti izslējās, it kā saņemdams spēkus pārliecinošai melošanai.

Ja kaut ko uzzināšu, tad sākšu rīkoties.

Šie vārdi šķita kā kodīga skābe mutē.

Paldies jums, Hola kungs.

Nav par ko pateikties, Hohneres kundze.

Nolicis klausuli, viņš pāris reižu klusībā atkārtoja pēdējos vārdus.

Tas ir par traku, paziņoja Ellena, noklausījusies stāstījumu par Hohneru ģimeni.

Papūlies uz mirkli aizmirst, ka esi iemīlējusies, un liec lietā savu aso prātu, ieteica Harijs. Tagad tev vismaz ir norādes.

Ieroču kontrabanda, pastāvīgs pircējs, Princis, ieroču cienītāji. Tikai četras.

Vairāk man nav.

Kāpēc lai es piekristu?

Jo tu mīli mani. Tagad man jāiet.

Pagaidi. Pastāsti par to sievieti, kuru…

Pielieto savu intuīciju noziegumu atrisināšanā. Lai tev veicas!

Harijs piezvanīja uz uzziņu dienestā iedoto Drammenas numuru.

Moskens klausās. Pašpārliecināta balss.

Edvards Moskens?

Jā. Ar ko es runāju?

Inspektors Hols, drošības dienests. Man ir daži jautājumi.

Harijam ienāca prātā, ka viņš pirmoreiz stādījās priekšā kā inspektors. Nezin kāpēc tas izklausījās pēc meliem.

Vai kaut kas noticis ar manu dēlu?

Nē. Moskena kungs, vai es varētu ap pusdienlaiku aizbraukt pie jums?

Es esmu pensionārs. Un viens. Man laika pietiek, varat ierasties, kad gribat, inspektor.

Harijs piezvanīja Evenam Jūlam un izstāstīja visus jaunumus.

Iedams uz ēdnīcu pēc jogurta, Harijs apdomāja Ellenas teikto par Hallgrima Deila slepkavību. Viņš piezvanīs organizētās noziedzības pārvaldei, lai uzzinātu ko vairāk par šo lietu, taču nojauta vēstīja, ka Ellena jau pateikusi visu svarīgāko. Lai gan… Saskaņā ar statistiku iespējamība tikt noslepkavotam Norvēģijā ir viena pret desmit tūkstošiem. Ja meklējamais cilvēks izrādās pirms četriem mēnešiem nogalināts, grūti noticēt, ka tā ir tikai sagadīšanās. Vai šī slepkavība varētu būt kaut kā saistīta ar Mārklin šautenes pirkšanu? Pulkstenis bija tikai deviņi no rīta, bet Harijam jau sāka sāpēt galva. Viņš cerēja, ka Ellenai izdosies kaut ko izgudrot par to Princi. Vismaz kaut ko. Ja ne vairāk, tad tas būs sākuma punkts.

45. Sogna, 2000. gada 6. marts

Pēc darba Harijs brauca uz grupu māju Sognā. Māšele viņu gaidīja. Pēdējā gada laikā viņa bija mazliet uzbarojusies, bet pati apgalvoja, ka viņas draugam Henrikam, kas dzīvoja tālāk, gaiteņa galā, tas patīkot.

Bet Henriks jau ir daunis.

Tā viņa parasti izskaidroja Henrika nelielās dīvainības. Turpretī viņa pati nebija daune. Laikam tur bija kāda smalka, gandrīz nemanāma, tomēr izteikta robeža. Un Māšelei patika skaidrot Harijam, kuri mājas iemītnieki ir dauņi un kuri ir tādi tikai pa pusei.

Viņa izstāstīja Harijam parastos jaunumus ko Henriks pagājušonedēļ teicis (dažkārt tas bija kaut kas tiešām pārsteidzošs), ko viņi skatījušies televīzijā, ko ēduši un uz kurieni gatavojas doties atvaļinājumā. Viņi visu laiku plānoja ceļojumus. Šoreiz tās bija Havaju salas, un Harijam atlika tikai pasmaidīt, iztēlojoties Māšeli un Henriku havajiešu kreklos Honolulu lidostā.

Viņš jautāja, vai māsa ir runājusi ar tēvu, un viņa teica, ka tēvs pirms divām dienām esot viņu apciemojis.

Tas labi, secināja Harijs.

Man šķiet, ka tagad jau viņš ir aizmirsis mammu, -ieminējās Māšele. Tas ir labi.

Harijs kādu laiciņu pasēdēja, pārdomādams viņas teikto. Tad pie durvīm pieklauvēja Henriks un pavēstīja, ka pēc trim minūtēm TV2 sāksies ziepju opera "Viesnīca Cēzars". Harijs uzvilka mēteli un devās projām, solīdams drīz piezvanīt.

Satiksme pie Ullevāl stadiona luksofora kā vienmēr virzījās gausi, un Harijs pārāk vēlu attapās, ka ceļa remonta dēļ būs jānogriežas pa labi uz apvedceļa. Viņš domāja par to, ko

bija uzzinājis no Konstances Hohneres. Ūrijam palīdzējis starpnieks, iespējams, norvēģis. Tas nozīmēja, ka ir kāds, kurš zina, kas ir Ūrija. Harijs jau bija lūdzis Lindu pameklēt slepenajos arhīvos ziņas par kādu personu ar segvārdu "Princis", bet viņš gandrīz nešaubījās, ka nekas netiks atrasts. Viņš nešaubīgi nojauta, ka šis cilvēks ir gudrāks par parastu noziedznieku. Ja Andreass Hohners nemeloja, teikdams, ka Princis ir pastāvīgs pircējs, tas nozīmēja, ka viņš jau izveidojis savu klientu loku, drošības dienestam un nevienam citam neko nezinot. Tam vajadzīgs laiks, piesardzība, viltība un disciplīna, bet Harijam zināmajiem gangsteriem šādas īpašības nepiemita. Protams, varbūt viņam vienkārši bija īpaši paveicies izvairīties no aresta. Vai arī viņu sargāja viņa stāvoklis sabiedrībā? Konstance Hohnere teica, ka viņš labi runājot angliski. Varbūt viņš bija diplomāts un tāpēc varēja mierīgi ieceļot valstī un izceļot no tās, muitnieku netraucēts.

Slemdalsveienā Harijs nogriezās no apvedceļa un brauca uz Holmenkollenas pusi.

Vai vajadzētu palūgt Meirikam uz laiku pārcelt Ellenu darbā drošības dienestā? Šķiet, Meiriks vairāk vēlējās, lai Harijs skaita neonacistus un apmeklē saviesīgus pasākumus, nevis dzenas pakaļ karalaika rēgiem.

Pirms Harijs attapās, kur atrodas, viņš bija piebraucis tieši pie viņas mājas. Viņš apturēja auto un paraudzījās starp koku stumbriem. Māja atradās kādu piecdesmit metru attālumā no galvenā ceļa. Pirmā stāva logos dega gaisma.

Idiots, viņš noteica un sarāvās, dzirdot savu balsi. Viņš jau gatavojās braukt projām, bet tad atvērās mājas durvis un gaisma apspīdēja lieveni. Iedomājoties, ka sieviete var ieraudzīt un pazīt viņa auto, Hariju pārņēma panika. Viņš ieslēdza atpakaļgaitu, lai klusi un nemanāmi varētu atkāpties augšup pakalnā, bet pietiekami stingri nenospieda gāzes pedāli un motors noslāpa. Viņš izdzirdēja balsis. Uz lieveņa iznāca liela auguma vīrietis garā tumšā mētelī. Viņš kaut ko teica, bet uzrunātā nebija redzama. Tad vīrietis paliecās uz atvērto durvju pusi, un Harijs vairs viņu neredzēja.

Viņi skūpstās, nodomāja harijs. Esmu atbraucis uz Holmen-kollenu nolūrēt, kā sieviete, ar kuru esmu runājis piecpadsmit minūtes, skūpstās ar savu draugu.

Tad durvis aizvērās, vīrietis iekāpa Audi un garām harijam izbrauca uz galvenā ceļa.

Mājupceļā Harijs gudroja, kāds sods viņam pienākas. Tam jābūt bargam, lai citreiz vairs nedarītu tādas muļķības. Aerobikas nodarbība "Fokusā".

46. Drammena, 2000. gada 7marts

Harijs nekad nebija varējis saprast, kāpēc visi tā noniecina Drammenu. Pilsētele nebija nekāda skaistā, tomēr arī nebija neglītāka par daudziem citiem "pāraugušiem" Norvēģijas miestiem. Viņš iedomājās, ka varētu apstāties Borse-nā iedzert tasi kafijas, bet, ātri ieskatījies pulkstenī, saprata, ka nav laika.

Edvards Moskens dzīvoja sarkanā koka mājā ar skatu uz hipodromu. Pie garāžas bija novietots pavecs Mercedes pikaps. pats moskens sagaidīja viņu pie ārdurvīm. Vispirms viņš klusēdams rūpīgi nopētīja Harija darba apliecību.

Dzimis 1965. gadā? Jūs izskatāties vecāks, Hola kungs.

Tāda iedzimtība.

Jums nav paveicies.

Četrpadsmit gadu vecumā varēju tikt uz filmām, kuras bija aizliegtas līdz astoņpadsmit.

Nevarēja saprast, vai Edvards Moskens novērtēja joku. Viņš pamāja Harijam, aicinot ienākt.

Jūs dzīvojat viens? Harijs apjautājās, kad Moskens ieveda viņu viesistabā. Dzīvoklis bija tīrs un rūpīgi kopts.

Pavisam nedaudz greznumlietiņu un tāda pārspīlēta kārtība, kāda vērojama dažu vīriešu mājokļos, kuri tajos ir pilnīgi noteicēji. Tas atgādināja Harijam viņa paša mitekli.

Jā. Sieva aizgāja no manis pēc kara.

Aizgāja?

Aizvācās. Izvācās. Devās savās gaitās.

Skaidrs. Bērni?

Man bija dēls.

Bija?

Edvards Moskens apstājās un pagriezās.

Vai es neizsakos pietiekami skaidri, Hola kungs?

Viena balta uzacs bija jautājoši pacelta augstajā, atklātajā

pierē.

Nē, man ir lēna domāšana. Viss jāiebaro ar karoti.

Nu labi. Man ir dēls.

Paldies. Ar ko jūs nodarbojāties pirms aiziešanas pensijā?

Man piederēja dažas kravas mašīnas. "Moskena transports". Pirms septiņiem gadiem pārdevu uzņēmumu.

Vai tas izdevās veiksmīgi?

Pat ļoti. Pircēji paturēja to pašu nosaukumu.

Viņi apsēdās katrs savā pusē kafijas galdiņam. Harijs zināja, ka nekāda kafija netiks piedāvāta. Edvards sēdēja uz dīvāna, paliecies uz priekšu, sakrustojis rokas, it kā teikdams: ātrāk izrunāsim visu, kas vajadzīgs.

Kur jūs bijāt 22. decembra naktī?

Harijs jau pa ceļam bija izlēmis sākt ar šo jautājumu. Izspēlēt vienīgo kārti, kas viņam bija, pirms Moskens pagūst noskaidrot, par ko ir runa, un secināt, ka Harijs neko īsti nezina. Šādi Harijs varēja vismaz cerēt, ka Moskens kaut kā sevi nodos. Protams, ja viņam ir kas slēpjams.

Vai mani tur aizdomās par kaut ko? brīnījās Moskens. Viņa seja pauda tikai nelielu pārsteigumu.

Vienkārši atbildiet uz jautājumu, Moskena kungs.

Kā vēlaties. Es biju šeit.

Ātri gan.

Kā to saprast?

Jums nemaz nebija laika padomāt.

Moskens saviebās. Viņa lūpas savilkās ņirdzīgā smaidā, bet acu skatiens pauda izmisumu.

Ja cilvēks ir tik vecs kā es, tad visvairāk paliek atmiņā tie vakari, kurus nepavada mājās vienatnē.

Sindre Fauke iedeva man to norvēģu sarakstu, kuri kopā bija Zenheimas apmācību nometnē. Gudbrands Johansens, Hallgrims Deils, jūs un Fauke.

Jūs aizmirsāt Dānieļu Gudesonu.

Tiešām? Vai tad viņš negāja bojā pirms kara beigām?

Jā.

Kāpēc tad jūs pieminat viņa vārdu?

Jo viņš arī bija kopā ar mums Zenheimā.

No Faukes teiktā es sapratu, ka Zenheimā bija daudz norvēģu, bet tikai jūs četri palikāt dzīvi.

Pareizi.

Kāpēc tad jūs tā īpaši pieminat Gudesonu?

Edvards Moskens cieši ielūkojās Harijam acīs. Pēc tam

vina skatiens atkal vērās tukšumā.

Tāpēc, ka viņš tik ilgi bija kopā ar mums. Mēs domājām, ka viņš paliks dzīvs. Mums gandrīz vai šķita, ka Daniels Gudesons ir neievainojams. Viņš bija neparasts cilvēks.

Vai jūs zināt, ka Hallgrims Deils ir miris?

Moskens pašūpoja galvu.

Šķiet, ka tas jūs īpaši nepārsteidz.

Kāpēc gan? Vairāk jābrīnās, ja kāds vēl ir dzīvs.

Bet ja es pateiktu, ka viņš ir noslepkavots?

Tas jau ir pavisam kas cits. Bet kāpēc jūs to stāstāt man?

Ko jūs zināt par Hallgrimu Deilu?

Neko. Pēdējoreiz es viņu redzēju Ļeņingradā. Viņš bija kontuzēts.

Jūs neatgriezāties Norvēģijā kopā?

Man nav ne jausmas, kā Deils un pārējie nokļuva mājās. Mani 1944. gada ziemā ievainoja ar granātu, ko no krievu lidmašīnas iemeta ierakumos.

Lidmašīna? Granāta no lidmašīnas?

Moskens skopi pasmaidīja un pamāja ar galvu.

Kad atguvos karalauka hospitālī, pilnā sparā notika atkāpšanās. Vēlāk tajā pašā vasarā es nokļuvu karalauka hospitālī Sinsenas skolā, Oslo. Pēc tam sekoja kapitulācija.

Tātad pēc ievainojuma jūs vairs nesatikāt nevienu no saviem biedriem?

Tikai Sindri. Trīs gadus pēc kara.

Pēc tam, kad bijāt izcietis sodu?

Jā. Mēs nejauši saskrējāmies restorānā.

Ko jūs domājat par viņa dezertēšanu?

Moskens paraustīja plecus.

Gan jau viņam bija savi iemesli. Vismaz viņš izvēlējās, kurā pusē karot, tad, kad neviens vēl nezināja, kā beigsies karš. Par lielo vairākumu citu norvēģu to nevar teikt.

Kā to saprast?

Kara laikā bija tāds teiciens: tie, kuri izlemj vēlu, vienmēr izlemj pareizi. 1943. gada ziemassvētkos mēs jau redzējām, ka frontes līnija virzās atpakaļ, bet īsti nesapratām, cik ļauns ir stāvoklis. Lai nu kā, neviens nevarētu pārmest Sindrem gļēvumu. Atšķirībā no tiem Norvēģijā palikušajiem, kuri visu kara laiku sēdēja dīkā un tad pēdējos mēnešos pēkšņi metās pievienoties Pretošanās kustībai. Mēs tos saucām par "pēdējo dienu svētajiem". Daži no tiem šodien lepojas augstos amatos un skandina par norvēģu varoņdarbiem, cīnoties pareizajā pusē.

Vai jūs to attiecināt uz kādu konkrētu personu?

Protams, vienmēr prātā ir kāds, kurš nepelnīti tiek pasludināts par dižu varoni. Bet tas nav svarīgi.

Ko teiksiet par Gudbrandu Johansenu? Vai atceraties viņu?

Protams. Viņš tur pašās beigās izglāba man dzīvību. Viņš…

Moskens iekoda apakšlūpā. It kā būtu pateicis pārāk daudz, nodomāja Harijs.

Kas notika ar viņu?

Ar Gudbrandu? Kā lai es to zinu? Tā granāta… Mēs bijām tranšejā Gudbrands, Hallgrims Deils un es kad tā tuvojās, lēkādama pa ledu, un trāpīja pa Deila ķiveri. Atceros tikai to, ka Gudbrands bija vistuvāk, kad tā sprāga. Es tikai vēlāk atguvos no nesamaņas, un neviens man nevarēja pateikt, kas notika ar Gudbrandu vai Deilu.

Kā tā? Vai tad viņi pazuda?

Moskena skatiens pievērsās logam.

Tas notika tajā pašā dienā, kad krievi sāka lielu uzbrukumu. Valdīja īsts haoss, maigi izsakoties. Kad atjēdzos, mūsu ierakumi sen jau bija nonākuši krievu rokās un mūsu pulks pārvietots. Ja Gudbrands palika dzīvs, tad droši vien nokļuva Nordland pulka karalauka hospitālī Ziemeļu sektorā. Tāpat ari Deils, ja tika ievainots. Man laikam arī vajadzēja būt tur, bet, kad atguvos, atrados citur.

Gudbranda Johansena vārda nav iedzīvotāju reģistrā.

Moskens paraustīja plecus. Tad laikam granāta viņu nogalināja. Tā jau es domāju.

Un jūs nekad neesat mēģinājis viņu sameklēt?

Moskens papurināja galvu.

Harijs paraudzījās apkārt, meklējot kaut ko jebko, kas varētu liecināt, ka Moskenam mājās ir kafija, kafijas kannu vai tasi. Uz kamīna dzegas stāvēja sievietes fotogrāfija zelta rāmī.

Vai jūs esat sarūgtināts par to, kas notika ar jums un pārējiem Austrumu frontes kareivjiem pēc kara?

Ciktāl tas attiecas uz sodu nē. Es esmu reālists. Šos cilvēkus saukt pie tiesas bija politiska nepieciešamība. Es biju zaudējis karu. Es nesūdzos.

Edvards Moskens pēkšņi iesmējās tas izklausījās pēc žagatas ķērciena. Harijs nesaprata, kāpēc viņš smējās. Tad Moskens atkal kļuva nopietns.

Mani sāpināja nosaukšana par nodevēju. Taču mierinu sevi ar domu, ka mēs zinām, ka aizstāvējām dzimteni ar savām dzīvībām.

Jūsu politiskie uzskati tajos laikos…

Vai tie ir tādi paši ari tagad?

Harijs pamāja ar galvu, un Moskens ar atturīgu smaidu atbildēja: Uz šo jautājumu atbildēt ir viegli, inspektor. Nē. Es toreiz kļūdījos. Pavisam vienkārši.

Kopš tiem laikiem jums nav bijuši nekādi kontakti ar neonacistiem?

Dievs pasarg, nē! Pirms dažiem gadiem bija tikšanās Hoksundā, un viens no tiem idiotiem piezvanīja man un jautāja, vai es nevēlētos doties turp un pastāstīt par karu. Man liekas, viņi sauca sevi "Asinis un gods". Kaut kas tamlīdzīgs.

Moskens paliecās pāri kafijas galdiņam. Uz viena stūra stāvēja kārtīgi sakrauta un pie malas pielīdzināta žurnālu kaudzīte.

Ko drošības dienests īsti meklē? Vai jūs cenšaties novērot neonacistus? Ja tā, tad šī nav īstā vieta.

Harijs nezināja, cik daudz var atļauties atklāt Moskenam. Tomēr viņa atbilde bija pietiekami godīga.

Es vēl īsti nezinu, ko mēs meklējam.

Tas jau izklausās gluži raksturīgi drošības dienestam.

Viņš atkal iesmējās. Šie žagatas ķērcieni bija griezīgi un

nepatīkami.

Harijs vēlāk nosprieda, ka laikam tieši šie ļaunie smiekli un arī tas, ka viņam nepiedāvāja kafiju, bija iemesls, kāpēc viņš uzdeva nākamo jautājumu tieši tā.

Kā jums šķiet, kā jutās jūsu dēls, uzaugot pie šāda tēva

izbijuša nacista? Vai tik ne tāpēc Edvards Moskens jaunākais tagad izcieš sodu par narkotiku izplatīšanu?

Harijs uzreiz to nožēloja, ieraudzījis dusmas un sāpes vecā vīra acīs. Viņš saprata, ka vajadzēja atrast iespēju, kā uzzināt vajadzīgo, nesitot zem jostasvietas.

Tiesas prāva bija īsts farss! sašuta Moskens. Advokāts, kurš tika norīkots mana dēla aizstāvībai, ir mazdēls tiesnesim, kurš pēc kara notiesāja mani. Viņi soda manu bērnu, lai noslēptu kaunu par to, ko paši darījuši kara laikā. Es…

Viņš pēkšņi apklusa. Harijs gaidīja, kad viņš turpinās, bet nekas vairs nesekoja. Viņš pēkšņi sajuta, kā bez mazākā brīdinājuma kuņģi satrakojās badīgie vilki. Krietnu bridi tie bija sēdējuši mierīgi. Tagad tie prasīja barību.

Viens no tiem "pēdējo dienu svētajiem"? ieminējās Harijs.

Moskens paraustīja plecus. Harijs zināja, ka šis temats jau ir slēgts. Moskens ieskatījās pulkstenī.

Jums kaut kur jādodas? apjautājās Harijs.

Pastaigāties līdz atpūtas namiņam.

Ak tā? Vai tālu?

Grenlandē. Man jāiziet, kamēr vēl nav satumsis.

Harijs piecēlās. Gaiteni abi stāvēja, nespēdami atrast piemērotus atsveicināšanās vārdus, bet tad Harijs pēkšņi kaut ko atcerējās.

Jūs teicāt, ka 1944. gada ziemā jūs ievainoja pie Ļeņin-gradas, bet vēlāk vasarā jūs nonācāt Sinsenas skolā. Ko jūs darījāt starplaikā?

Kā to saprast?

Es lasīju vienu no Evena Jūla grāmatām. Viņš ir kara vēsturnieks.

Es lieliski zinu, kas ir Evens Jūls, Moskens ar neizprotamu smaidu paskaidroja.

Viņš raksta, ka Norge pulks tika izformēts Krasnoje Se-lo 1944. gada martā. Kur jūs bijāt no marta līdz nokļūšanai Sinsenas skolā?

Moskens ilgi raudzījās Harijam acīs. Tad atvēra durvis un palūkojās ārā.

Temperatūra nokritusies gandrīz līdz nullei, viņš paziņoja. Brauciet uzmanīgi.

Harijs pamāja ar galvu. Moskens izslējās, piesedza acis ar plaukstu un noraudzījās uz tukšā hipodroma laukuma pelēko grants ovālu, kas izcēlās netīrā sniega vidū.

Es biju tādās vietās, kuru nosaukumi nav saglabājušies,

teica Moskens, bet tās bija tā pārvērtušās, ka neviens tās vairs nepazina. Mūsu kartēs bija norādīti ceļi, ūdenskrātuves un mīnu lauki, bet nosaukumi ne. Ja es teiktu, ka biju Pērnavā, Igaunijā, varbūt tā būtu taisnība. Es to nezinu, un neviens cits ari ne. 1944. gada pavasari un vasarā es gulēju uz nestuvēm, klausīdamies automātu kārtās un domādams par nāvi. Nevis par to, kur atrodos.

Harijs lēni brauca gar upi un apstājās pie sarkanās gaismas pirms pilsētas tilta. Otrs tilts, kas šķērsoja šoseju E18, rēgojās ainavā kā zobu brekete, aizsegdams skatu uz Dram-menas fjordu. Jā, tiesa gan, Drammenas izskatam ir savi trūkumi. Harijs jau bija nolēmis atpakaļceļā apstāties Borsenā un iedzert kafiju, taču pārdomāja. Atcerējās, ka tur tirgo ari alu.

Luksoforā iedegās zaļā gaisma. Harijs nospieda gāzes pedāli.

Edvards Moskens saniknojās, dzirdot jautājumu par dēlu. Harijs nolēma uzzināt ko vairāk par tiesnesi Moskena tiesas prāvā. Tad pēdējoreiz pameta skatienu uz Drammenu at-pakaļskata spogulī. Protams, ir vēl neglītākas pilsēteles.

47. Ellenas kabinets, 2000. gada 7. marts

Ellenai nebija izdevies neko izgudrot.

Harijs bija ienācis viņas kabinetā un apsēdies savā vecajā, čīkstošajā biroja krēslā. Viņa vietā pieņemts jauns policists no Steinkjeras iecirkņa. Jauniņais ieradīsies pēc mēneša.

Es neesmu gaišreģe, teica Ellena, pamanot Harija sejā vilšanos. Un vakardienas rīta sanāksmē es apjautājos pārējiem, bet neviens neko nav dzirdējis par tādu Princi.

Un kā ar šaujamieroču reģistru? Viņiem taču būtu kaut kas jāzina par ieroču kontrabandistiem.

Harij!

-Jā?

Es vairs nestrādāju pie tevis.

Pie manis?

Nu tad ar tevi. man tikai visu laiku bija tāda sajūta, it kā tu būtu mans priekšnieks. Rupeklis.

Harijs atspērās ar kāju un sagriezās ar krēslu kā karuselī. Četrus pilnus apgriezienus. Vairāk viņam nekad nebija izdevies. Ellena izbolīja acis.

Nu labi, es piezvanīju arī uz šaujamieroču reģistru, -viņa atzinās. Viņi arī neko nav dzirdējuši par tādu Princi. Kāpēc tev drošības dienestā nav piešķirta asistente?

Šī lieta neskaitās īpaši svarīga. Meiriks ļauj man ar to nodarboties, bet patiesībā vēlas, lai es noskaidroju, ko neonacisti gatavojas darīt Eid svētkos.

Viena no norādēm bija "ieroču cienītāji". Grūti iedomāties dedzīgākus ieroču cienītājus par neonacistiem. Varbūt sāc ar tiem un izdosies nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu?

Man ari tas ienāca prātā.

48. Kafejnīca Ryktet, Grensena, 2000. gada 7. marts

Kad Harijs piebrauca pie Evena Jūla mājas, vēsturnieks jau gaidīja pie durvīm.

Viņam līdzās stāvēja Burre, raustīdams saiti.

Ātri gan, nobrīnījās Jūls.

Es iekāpu mašīnā tūlīt pēc tam, kad noliku klausuli, -paskaidroja Harijs. Vai Burre arī brauks līdzi?

Es tikai biju izvedis viņu pastaigāties, kamēr gaidīju jūs. Burre, ej mājās.

Suns lūdzoši raudzījās saimniekam acīs.

Mājās!

Burre salēcās un aši iesteidzās pa durvīm. Harijs arī sarāvās, dzirdot skarbo komandu.

Braucam, teica Jūls.

Harijs pamanīja virtuves logā aiz aizkariem kādu seju.

Kļūst gaišāks, viņš ieminējās.

Vai tad?

Es gribēju teikt dienas kļūst garākas.

Jūls klusēdams pamāja ar galvu.

Man visu laiku neliek mieru kāds jautājums, Harijs atzinās. Sindres Faukes ģimene kā viņi gāja bojā?

Es jau jums teicu. Viņš tos nogalināja.

Jā, bet kā?

Evens Jūls brīdi raudzījās Harijā, tad atbildēja.

Nošāva. Ar šāvienu galvā.

Visus četrus?

-Jā.

Grensena viņi samekleja autostāvvietu, bet no turienes kājām aizgāja uz kādu vietu, ko Jūls bija īpaši vēlējies parādīt Harijam.

Tātad šī ir Ryktet, noteica harijs, ieiedams blāvi apgaismotajā, patukšajā krodziņā, kur pie nobružātajiem plastmasas galdiņiem sēdēja tikai daži cilvēki. Harijs un Jūls paņēma pa kafijas tasei un apsēdās pie loga. Divi paveci vīri telpas dziļumā pārtrauca sarunu un nikni palūrēja uz ienācējiem.

Atgādina kādu iestādījumu, kur es reizēm piestaigāju,

secināja Harijs, norādīdams uz abiem sirmgalvjiem.

Nelabojamie vecie īgņas, atbildēja Jūls. Senlaiku nacisti un Austrumu frontes karotāji, kuri vēl joprojām uzskata, ka viņiem taisnība. Te nu viņi sēž, izgāzdami žulti par lielo nodevību, Nigārdsvolda19 valdību un visas pasaules pagrimumu. Vismaz tie, kuri vēl ir pie dzīvības. Taču viņu rindas arvien sarūk.

Joprojām pieturas pie savas politiskās pārliecības?

-Jā, viņi vēl joprojām ir nikni. Par palīdzību Trešās pasaules valstīm, aizsardzības budžeta samazināšanu, sieviešu ordinēšanu par mācītājām, homoseksuāļu laulībām, iebraucējiem un visu pārējo, kas šiem vecajiem zaldātiem krīt uz nerviem. Sirds dziļumos viņi joprojām ir fašisti.

Un jūs domājat, ka Ūrija varētu šeit iegriezties?

Ja Ūrija uzsācis kādu atriebības karagājienu pret sabiedrību, tad šeit viņš noteikti atrastu domubiedrus. Protams, Austrumu frontes karotājiem ir arī citas pulcēšanās vietas, piemēram, gadskārtēja tikšanās šeit, Oslo, kara veterāniem no visas Norvēģijas. Bet tās tikšanās ir pavisam citādas nekā šajā dzertuvē tikai sabiedriski pasākumi kritušo piemiņai, un par politiku runāt ir aizliegts. Nē, ja es meklētu Austrumu frontes veterānu, kurš alkst pēc atriebes, es sāktu šeit.

Vai jūsu sieva ir bijusi uz kādu no tiem… kā jūs tos saucat… cīņu biedru tikšanās pasākumiem?

Jūls pārsteigts raudzījās uz Hariju. Tad lēni pašūpoja galvu.

Tas man tikai ienāca prātā, skaidroja Harijs. Iedomājos, ka varbūt viņa varētu kaut ko pastāstīt.

Nē, neko, Jūls strupi atteica.

Labi. Vai šie, kā jūs sakāt, nelabojamie vecie īgņas ir kaut kā saistīti ar neonacistiem?

Kāpēc jautājat?

Man tika dots mājiens, ka Ūrija iegādājies Mčirklin šauteni ar starpnieka palīdzību, un tas bijis kāds, kas apgrozās ieroču tirgoņu aprindās.

Jūls pašūpoja galvu.

Vairākums Austrumu frontes veterānu dusmotos, dzirdot, ka jūs liekat tos vienā maisā ar neonacistiem. Lai gan neonacisti parasti izjūt pret viņiem īpašu cieņu. Viņiem karošana frontē būtu sapņu piepildījums ar ieročiem rokās aizsargāt savu dzimteni un tautu.

Tātad, ja kāds no vecajiem kareivjiem vēlētos iegādāties ieroci, viņš varētu cerēt uz neonacistu atbalstu?

Jā, droši vien, viņu uzklausītu labvēlīgi. Taču viņam būtu jāzina, pie kā vērsties. Kurš katrs nevarētu sagādāt tik izcilu ieroci, kādu jūs meklējat. Diezgan zīmīgs ir fakts, ka Honefosas policija reida laikā kāda neonacista garāžā atrada vecu sarūsējušu Datsun, pilnu ar pašdarinātām rungām, koka pīķiem un pāris neasu cirvju. Šo ļaužu bruņojums burtiski ir akmens laikmeta līmenī.

Kur tad man sākt meklēt šo aprindu cilvēku, kurš ir saistīts ar starptautiskajiem ieroču tirgoņiem?

Nelaime nav tāda, ka šīs aprindas būtu īpaši plašas. Nacionālistu laikraksts Fritt Ord apgalvo, ka norvēģijā esot ap tūkstoš piecsimt nacionālsociālistu un nacionāldemokrātu, bet "Monitors" brīvprātīgā organizācija, kas novēro fašistu grupējumus, ziņo, ka aktīvu biedru nav vairāk par piecdesmit. Nē, nelaime ir tāda, ka bagātie atbalstītāji, kuri virza visu šo kustību, ir neredzami. Teiksim tā viņi nestaigā zābakos un netetovē uz rokām kāškrustus. Varbūt viņu stāvoklis sabiedrībā ļauj atbalstīt fašistiskos elementus, bet tādēļ viņiem pašiem jāpaliek ēnā.

Pēkšņi viņiem aiz muguras atskanēja barga balss: Even Jūl, kā tu uzdrošinies nākt šurp?

49. Kinoteātris Gimle, Bygdoy aleja, 2000. gada 7. marts

Ko es varēju darīt? Harijs jautāja Ellenai, pabikstīdams viņu uz priekšu rindā. Es tur sēžu un gudroju, vai vajadzētu pieiet pie tiem vecajiem gauduļiem un apjautāties, vai viņi nepazīst kādu, kas perina atriebes plānu un šim īpašajam gadījumam iegādājies izcili dārgu ieroci. Bet tieši tajā brīdī viens no viņiem pienāk pie mūsu galdiņa un aizkapa balsī noprasa: Even Jūl, kā tu uzdrošinies nākt šurp?

Un ko tad tu darīji? jautāja Ellena.

Neko. Es tikai sēžu un redzu, kā Evenam Jūlam atkaras žoklis. Izskatījās, it kā viņš būtu ieraudzījis spoku. Bija skaidri redzams, ka viņi abi pazīst viens otru. Starp citu, tas bija jau otrs šodien satiktais cilvēks, kurš pazīst Jūlu. Edvards Moskens arī teica, ka pazīstot.

Kas tur ko brīnīties? Jūls raksta avīzēm, viņu rāda televīzijā, viņš ir ievērojama persona.

Varbūt tev taisnība. Bet iedomājies Jūls pieceļas un iz-soļo ārā. Man jāskrien viņam pakaļ. Kad panāku viņu uz ielas, Jūla seja ir bāla no pārbīļa. Bet, kad jautāju, kas noticis, viņš apgalvo, ka nepazīstot to vīru. Pēc tam aizvedu viņu mājās, un šis tik tikko spēj pateikt "uz redzēšanos". Izskatās satriekts līdz sirds dziļumiem. Vai desmitā rinda derēs?

Harijs apstājās pie kases lodziņa nopirkt divas biļetes.

Es vispār šaubos par šo filmu, viņš atzinās.

Kāpēc? Ellena gribēja zināt. Tāpēc, ka es to izvēlējos?

Es dzirdēju, kā autobusā kāda meitene, gremodama košļeni, teica draudzenei, ka "Viss par manu māti" ir jauka filma. Nu tā jaauu-ka.

Un ko tas nozīmē?

Kad meitenes saka par kādu filmu, ka tā ir jauka, man uzreiz nāk prātā "Ceptie zaļie tomāti". Kad jums, meičām, iebaro sentimentālas blēņas, vēl tukšākas par Ofras Vinfri-jas šovu, jūs vienmēr jūsmojat, ka tā gan bija sirsnīga un gudra filma. popkornu?

Viņš pastūma Ellenu uz popkorna rindu.

Tu esi cilvēks ar sakropļotu dvēseli. Sakropļotu. Starp citu vai zini? Kims bija greizsirdīgs, kad teicu, ka iešu uz kino ar kolēģi.

Apsveicu.

Kamēr neaizmirsu, Ellena ieminējās. Kā tu lūdzi, es uzzināju, kā sauc Edvarda Moskena dēla advokātu. Un arī viņa vectēvu, kurš darbojās pēckara prāvās.

Un?

Ellena pasmaidīja.

Johans Krons un Kristiāns Krons.

Bingo!

Aprunājos ar Moskena jaunākā advokātu. Kad dēls ticis atzīts par vainīgu, vecais vīrs esot uzsprādzis no dusmām un meties Kronām virsū ar dūrēm. Kliedzis, ka Krons un viņa vectēvs esot sazvērējušies pret Moskenu ģimeni.

Interesanti.

Es esmu pelnījusi lielu tūtu popkorna, vai ne?

Par spīti Harija bažām, filma "Viss par manu māti" izrādījās gluži skatāma. Taču Rozas bēru ainas laikā viņš bija spiests iztaujāt šņukstošo Ellenu, kur atrodas Grenlande. Paskaidrojusi, ka šādi sauc Porsgrunnas un Skīnas apvidu, viņa varēja netraucēti baudīt filmu līdz beigām.

50. Oslo, 2000. gada 11. marts

Uzvalks bija kļuvis Harijam par mazu. Tas bija redzams, bet ne saprotams. Viņš nebija pieņēmies svarā kopš astoņpadsmit gadu vecuma, un uzvalks derēja lieliski, kad viņš to nopirka veikalā Dressmann 1990. gadā pirms izlaiduma svinībām. Un tomēr, stāvēdams spoguļa priekšā, viņš redzēja zeķes rēgojamies zem bikšu starām, virs melnajām Dr Mar-tens kurpēm. tā bija kārtējā neizskaidrojamā mīkla.

Lifta durvis atvērās, un Harijs uzreiz izdzirdēja no atvērtajām ēdnīcas durvīm mūziku, skaļas vīriešu balsis un līksmu sieviešu čalošanu. Viņš ieskatījās pulkstenī 20:15. Līdz kādiem vienpadsmitiem jāiztur, un tad varēs doties mājup.

Dziļi ievilcis elpu, viņš iegāja pa durvīm un nopētīja telpu. Tipiska norvēģu ēdnīca četrstūraina telpa ar stikla leti ēdienu pasūtīšanai, gaišas mēbeles no kāda fjorda Sunnmo-rē un izlikts brīdinājums, ka smēķēt aizliegts. Ballītes rīkotāji bija centušies izdaiļot šo ikdienišķo vidi ar baloniem un sarkaniem galdautiem. Lai gan vīriešu bija vairāk, tomēr abu dzimumu samērs šķita līdzīgāks nekā kriminālpolicijas svinībās. Vairākums viesu, liekas, jau labi iebaudījuši stipros dzērienus. Linda pieminēja dažādus iesildīšanās pasākumus, un Harijs priecājās, ka nebija uzaicināts uz tiem.

Harij, jūs labi izskatāties uzvalkā.

Linda. Viņš gandrīz nepazina šo sievieti piegulošajā kleitā, kas izcēla ne tikai liekos kilogramus, bet arī viņas sievišķīgo temperamentu. Viņa nesa paplāti ar apelsīnkrāsas dzērienu glāzēm, piedāvājot arī Harijam.

Es… nē, paldies, Linda.

Harij, neesiet tik garlaicīgs! Ir taču ballīte!

Auto stereosistēmā atkal gaudoja Prinss.

Ellena paliecās uz priekšu vadītāja sēdeklī un pagrieza klusāk.

Toms Vālers iesāņus uzmeta viņai skatienu.

Mazliet par skaļu, viņa paskaidroja, atgādinādama sev, ka pēc trim nedēļām būs klāt jaunais policists no Steink-jeras un viņa tiks vaļā no Vālera.

Vainīga nebija mūzika. Arī viņai Vālers lika mieru. Un nekādā ziņā viņš nebija slikts policists.

Vainīgi bija tālruņa zvani. Ellena Gjeltena nebija no tiem, kas nosoda aktīvu seksa dzīvi, taču gandrīz ikreiz, kad iezvanījās Vālera mobilais, viņa no sarunas noprata, ka atkal kāda sieviete tikko bijusi nicīgi atradīta, tiek nicīgi atraidīta vai tūlīt saņems nicīgu atraidījumu. Tieši pēdējās sarunas bija visnetīkamākās. Šīs sievietes Vālers vēl nebija pametis, ar tām viņš runāja īpašā balsī, ko dzirdot, Ellena gribēja kliegt: "Neklausies viņā! Nekas labs tur nesanāks! Bēdz, glābies!" Ellena Gjeltena bija labsirdīga un spēja piedot cilvēciskas vājības. Tomā Vālerā viņa nebija manījusi īpašas vājības, bet cilvēcību arī ne. Pavisam vienkārši sakot, viņš Ellenai nepatika.

Viņi brauca garām Toijenas parkam. Vālers bija saņēmis ziņu, ka "Aladinā" persiešu restorānā Hausmana ielā redzēts pakistāniešu bandas vadonis Ajubs, kuru policija meklēja kopš uzbrukumiem Pils dārzos decembrī. Ellena zināja, ka viņi jau ir nokavējuši un tagad varēs tikai apjautāties cilvēkiem, vai kāds nezina, kur atrodas Ajubs. Viņi neko neuzzinās, taču vismaz būs parādījuši, ka meklē, ka nedomā likt Ajubam mieru.

Pagaidi mašīnā. Es ieiešu paskatīties, teica Vālers.

Labi.

Vālers atvilka ādas jakas rāvējslēdzēju.

Lai izrādītu muskuļus, ko uztrenējis, cilājot svarus policijas sporta zālē, nodomāja Ellena. Vai arī lai būtu redzama pistoles maksts siksna, liecinot, ka viņš ir apbruņots. Kriminālpolicijas policisti vienmēr drīkstēja nēsāt ieročus, bet viņa zināja, ka Vālera bruņojums neaprobežojas tikai ar dienesta revolveri. Tas drīzāk bija kāds liela kalibra šaujamais, bet Ellena nevarēja saņemties, lai pajautātu, kāds tieši. Šaujamieroči bija otrs iemīļotais Vālera sarunu temats pēc mašīnām, un Ellena labāk izvēlējās runāt par mašīnām. Viņa pati nenēsāja ieroci. Ja vien tā nebija obligāta prasība kā toreiz, rudenī, prezidenta vizītes laikā.

Atmiņas dzīlēs atausa kāda neskaidra doma, bet to tūdaļ pārtrauca dziesmas "Napoleona armija" digitālu pīkstienu versija. Tas bija Vālera mobilā tālruņa signāls. Ellena atvēra durvis, lai uzsauktu kolēģim, bet viņš jau devās uz restorāna pusi.

Šī bija garlaicīga nedēļa. Ellena nevarēja atcerēties tādu garlaicību, kopš bija sākusi strādāt policijā. Viņa raizējās, ka tas varbūt ir kaut kā saistīts ar jaunumiem personiskajā dzīvē. Pēkšņi gribējās vakarā ātrāk atgriezties mājās, un sestdienas dežūras, tādas kā šī, bija kļuvušas par netīkamu slogu. Mobilais nopīkstēja "Napoleona armiju" ceturto reizi.

Kārtējā atraidītā sieviete? Vai kāda, kurai tas viss vēl tikai priekšā? Ja Kims viņu tagad pamestu? Bet viņš tā nedarīs. Par to viņa nešaubījās.

"Napoleona armija" piekto reizi.

Pēc pāris stundām dežūra beigsies, viņa dosies uz mājām, noskalosies dušā un steigsies uz Helgesena ielu pie Kima baudīt mīlas priekus. Viņa klusi iesmējās.

Sesto reizi! Viņa paķēra tālruni no stāvbremzes sviras apakšas.

Runā Toma Vālera automātiskais atbildētājs. Diemžēl Vālera kungs nevar atbildēt. Lūdzu, atstājiet ziņu.

Viņa gribēja tikai pajokot. Gatavojās tūdaļ paskaidrot, kas īstenībā ir, taču nezin kāpēc klusēdama klausījās smagajā elpā klausulē. Varbūt gaidot ko satraucošu, varbūt vienkārši aiz ziņkāres. Tad viņa attapās, ka zvanītājs gaida signālu, ja jau atsaucies automātiskais atbildētājs. Viņa nospieda kādu taustiņu. Atskanēja pīkstiens.

Sveiki, te zvana Sverre Olsens.

Harij, šī ir…

Harijs pagriezās, bet pārējos Kurta Meirika teiktos vārdus noslāpēja skaļš basu dārdiens no skaļruņiem tieši aiz Harija muguras, jo dīdžejs amatieris bija pagriezis skaļāk mūziku.

That don't impress me much…

Harijs bija pavadījis ballē tikai nieka divdesmit minūtes, bet jau divreiz paguvis ieskatīties pulkstenī un četras reizes uzdevis sev šādus jautājumus: vai Deila slepkavība ir kaut kā saistīta ar Mārklin šautenes pirkumu? Kurš spētu tik veikli un precīzi pārgriezt upurim rīkli, nebaidoties to darīt gaišā dienas laikā, šķērsielā Oslo centrā? Kas ir Princis? Vai Moskena dēla notiesāšana ir kaut kā saistīta ar šo lietu? Kas notika ar piekto norvēģu kareivi frontē Gudbrandu Johansenu? Un kāpēc Moskens nemēģināja viņu pēc kara atrast, ja jau Johansens, kā Moskens pats apgalvoja, bija izglābis viņa dzīvību?

Tagad viņš stāvēja kaktā pie skaļruņiem ar Munkholm ielietu glāzē, lai neviens neuzbāztos ar jautājumiem, kāpēc viņš dzer bezalkoholisko alu, vērodams, kā dejo daži jaunākie drošības dienesta darbinieki.

Atvainojiet, nesadzirdēju, Harijs atbildēja.

Kurts Meiriks grozīja pirkstos apelsīnkrāsas dzēriena glāzes kājiņu. Viņš šķita vēl staltāk izslējies, uzposies zili svītrainā uzvalkā. Cik Harijs varēja redzēt nevainojami piegulošā. Harijs atkal pavilka uz leju žaketes piedurknes, jūtot, ka krekla aproces pārāk tālu sniedzas ārā. Meiriks pieliecās tuvāk.

Es pūlos iepazīstināt jūs ar mūsu ārlietu departamenta vadītāju inspektori…

Harijs pamanīja sievieti viņam līdzās. Slaids augums. Vienkārša sarkana kleita. Viņā pamodās savāda priekšnojauta.

Viņa izskatās lieliski, bet vai viņa ir īstā?

Brūnas acis. Augsti vaigu kauli. Tumsnēja āda. īsi tumši mati ap šauru seju. Viņas acis jau iemirdzējās smaidā. Harijs atcerējās, ka viņa ir glīta, bet ne jau tik… apburoša. tas bija vienīgais piemērotais vārds, ko viņš spēja iedomāties apburoša. Viņš zināja, ka šī tikšanās ir tik negaidīta, ka viņam droši vien jājūtas bezgala pārsteigtam, bet nezin kāpēc tajā slēpās kāda loģika, kaut kas tāds, kas lika viņam tikai apstiprinoši pamāt ar galvu.

…Rakeli Fauki, paziņoja Meiriks.

Mēs jau esam tikušies, atbildēja Harijs.

Ak tā! Kurts Meiriks pārsteigts iesaucās.

Rakele un Harijs raudzījās viens otrā.

Esam tikušies, viņa piekrita, taču šķiet, nenosaucām savus vārdus.

Viņa pasniedza roku, viegli saliekusi plaukstas locītavu, atkal liekot Harijam iedomāties par klavieru un baleta stundām.

Harijs Hols, viņš teica.

Ak tā, viņa atbildēja. Jā, protams, tas esat jūs. No kriminālpolicijas, vai ne?

-Jā.

Kad mes tikāmies, es neiedomājos, ka jūs esat jaunais drošības dienesta inspektors. Ja jūs būtu toreiz to pateicis…

Kas tad būtu? jautāja Harijs.

Viņa piešķieba galvu uz sāniem.

Jā, kas gan? Viņa iesmējās. Šie smiekli atkal atsauca Harija atmiņā stulbo vārdu: apburoša.

Tad es vismaz būtu jums pateikusi, ka mēs strādājam vienā darba vietā, viņa ieminējās. Es parasti nesaku cilvēkiem, ar ko nodarbojos. Viņi uzdod tik jocīgus jautājumus. Jums droši vien ir tāpat.

Jā, protams.

Viņa atkal iesmējās. Harijam ienāca prātā kā varētu panākt, lai viņa tā smietos visu laiku?

Kāpēc es vēl līdz šim neesmu jūs redzējusi drošības dienestā? viņa brīnījās.

Harija kabinets atrodas pašā gaiteņa galā, paskaidroja Kurts Meiriks.

Ak tā. Viņa pamāja ar galvu, it kā saprotot, bet acīs joprojām mirdzēja smieklu dzirkstītes. Tiešām, pats tālākais kabinets?

Harijs drūmi nolieca galvu.

Nu labi, Meiriks ieminējās. Tagad jūs esat iepazīstināti. Harij, mēs gājām uz bāru.

Harijs gaidīja uzaicinājumu. Tas nesekoja.

Parunāsim vēlāk, noteica Meiriks.

Viss skaidrs, nodomāja Harijs. Drošības dienesta vadītājam un inspektorei droši vien draudzīgi jāapsveicinās vēl ar daudziem padotajiem. Viņš atbalstījās pret skaļruni un zaglīgi pameta skatienu viņiem nopakaļ. Viņa pazina Hariju. Atcerējās, ka viņi nebija nosaukuši vārdus. Viņš vienā malkā iztukšoja alus glāzi. Tas bija pilnīgi bezgaršīgs.

Vālers aizcirta auto durvis.

Neviens nav redzējis Ajubu, runājis ar viņu vai pat kaut ko par viņu dzirdējis, viņš paziņoja. Brauc.

Labi, atbildēja Ellena, ieskatījās spogulī un nospieda gāzes pedāli.

Tev laikam arī sāk patikt Prinss.

Tiešām?

Kamēr es biju projām, tu esi pagriezusi mūziku skaļāk.

Ak tā. Jāpiezvana Harijam.

Vai kaut kas noticis?

Ellena raudzījās taisni uz priekšu, uz slapjo, melno asfaltu, kas spīguļoja ielas lukturu gaismā.

Noticis? Kas gan varētu notikt?

Nezinu. Izskatās, it kā tev kaut kas būtu lēcies.

Nekas nav lēcies, Tom.

Vai kāds zvanīja? Uzmanies! Toms sastinga sēdeklī un ar abām rokām stingri atbalstījās pret priekšējo paneli. Tu neredzēji to vāģi, vai?

Atvaino.

Varbūt labāk es?

Brauksi? Kāpēc?

Jo tu brauc kā…

Kā kas?

Lai nu paliek. Es jautāju, vai kāds zvanīja?

Neviens nezvanīja, Tom. Ja kāds būtu zvanījis, tad taču es būtu dzirdējusi, vai ne?

Jāpiezvana Harijam. Steidzami.

Kāpēc tu izslēdzi manu mobilo?

Ko? Ellena pārbijusies paraudzījās uz pārinieku.

Gjeltena, skaties uz ceļu. Es jautāju kāpēc…

Neviens nezvanīja. Tu droši vien pats biji izslēdzis telefonu.

Neapzināti viņa bija ierunājusies skaļāk. Pašas balss griezās viņai ausīs.

Labi, Gjeltena, Vālers piekāpās. Nomierinies, es tikai pajautāju.

Ellena centās klausīt viņa padomam. Vienmērīgi elpot un pievērst visu uzmanību satiksmei uz ielas. Viņa nogriezās pa kreisi un nobrauca no apvedceļa pa Vāla ielu. Sestdienas vakars, bet šajā pilsētas daļā ielas bija kā izmirušas. Luksoforos dega zaļā gaisma. Pa labi pa Jensa Bjelkes ielu. Pa kreisi pa Tojengatu. Policijas autostāvvietā. Viņa juta, kā Toms visu ceļu viņu novēro.

Kopš tikšanās ar Rakeli Fauki Harijs vairs ne reizi nebija ieskatījies pulkstenī. Viņš pat ļāva Lindai iepazīstināt viņu ar dažiem kolēģiem. Sarunas īsti nevedās. Kolēģi apjautājās, kāds ir viņa amats, viņš atbildēja, bet vairāk par ko ru-

nāt nebija. Varbūt drošības dienestā bija tāds nerakstīts likums, ka nedrīkst jautāt pārāk daudz. Vai arī viņiem bija vienalga. Tas būtu godīgi, jo ari viņam par šiem nebija ne silts, ne auksts. Viņš atkal bija iekārtojies vecajā vietā pie skaļruņa. Pāris reižu viņš pamanīja pazibam sarkano kleitu. Cik varēja noprast, Rakele apstaigāja visus viesus, ne ar vienu kopā ilgi neuzkavēdamās. Dejojusi viņa nebija, to viņš zināja droši.

Ak dievs, es izturos kā pusaudzis, viņš nodomāja.

Tad ieskatījās pulkstenī. Pusdesmit. Varētu pieiet pie viņas, pateikt kādu vārdu, lai redzētu, kā viņa to uzņems. Un, ja nekas neizdotos, varētu klusi aizslīdēt projām, izpildīt solījumu uzdejot ar Lindu un pazust prom uz mājām. Ja nekas neizdotos? Kādi murgi viņam prātā? Viņa ir inspektore, tikpat kā precējusies. Derētu kāds dzeramais. Nē. Viņš atkal zagšus ieskatījās pulksteni. Nodrebēja, atcerēdamies apsolīto deju. Ātrāk mājās, uz savu dzīvokli! Lielākā daļa viesu jau bija krietni iesiluši un jutās omulīgi. Bet jaunā inspektora pazušanu gaitenī pat skaidrā prātā diez vai kāds pamanītu. Viņš varēja mierīgi izsolot pa durvīm un braukt ar liftu lejā. Uz ielas viņu uzticīgi gaidīja Ford Escort. izskatījās, ka lindai deju zālē tāpat iet jautri viņa bija cieši apkampusi kādu jaunu virsnieku, kurš grieza viņu riņķī ar platu smaidu sasvīdušajā sejā.

Raga koncertā juristu festivālā bija jautrāk, vai ne?

Viņa sirds salēcās, dzirdot aiz muguras šo samtaino balsi.

Ellenas kabinetā Toms bija nostājies blakus viņas krēslam.

Atvaino, ka pirmīt mašīnā sabļāvu uz tevi.

Viņa nebija dzirdējusi Tomu ienākam un sarāvās. Viņa rokā turēja klausuli, bet numuru vēl nebija sastādījusi.

Tas nekas, viņa atbildēja. Man pašai tā mazliet… saproti.

Pirmsmenstruālais sindroms?

Viņa pacēla skatienu un saprata, ka Toms nejoko. Viņš tiešām cenšas būt saprotošs.

Varbūt, viņa atbildēja. Kāpēc Vālers pēkšņi uzradies viņas kabinetā, ja parasti nekad te nenāca?

Gjeltena, dežūra beigusies. Viņš ar galvas mājienu norādīja uz pulksteni pie sienas. Tas rādīja tieši desmit. Man lejā ir auto. Es tevi aizvedīšu mājās.

Liels paldies tev, bet man vēl jāpiezvana. Brauc vien.

Privāta saruna?

Nē, tikai…

Tad es pagaidīšu tepat.

Vālers iesēdās Harija vecajā biroja krēslā, kas žēlabaini iečīkstējās. Viņu skatieni sastapās. Nolādēts! Kāpēc viņa neteica, ka tā ir privāta saruna? Tagad jau bija par vēlu. Vai viņš zina, ka Ellena kaut ko atklājusi? Viņa mēģināja izprast Toma sejas izteiksmi, bet pēkšņi bija zaudējusi spēju sakarīgi domāt, jo viņu pārņēma panika. Panika? Tagad viņa saprata, kāpēc Toma Vālera sabiedrībā vienmēr jutās tik nelāgi. Tur nebija vainojams viņa vēsums, nedz arī viņa naids pret sievietēm, melnajiem un homoseksuāļiem, nedz ari tas, ka viņš kāri izmantoja katru izdevību likuma vārdā pielietot spēku. Viņa nedomājot varēja nosaukt desmit policistu vārdus, kuri gandrīz droši bija pieķēruši Tomu šādos gadījumos, tomēr viņiem trūka stingru pierādījumu, lai varētu liecināt pret viņu. Taču Tomam Vāleram piemita vēl kaut kas, un beidzot Ellena saprata viņa no tā baidās.

Lai paliek, viņa izlēma. Tas var gaidīt līdz pirmdienai.

Jauki. Vālers atkal piecēlās. Ejam.

Viņam bija viens no tiem japāņu sporta auto modeļiem, kas Ellenai atgādināja lētus Ferrari atdarinājumus. tam bija dziļi ādas sēdekļi, kuros sēžot uzrāvās pleci, un skaļruņi, kas, šķiet, aizņēma pusi salona. Motors apmierināti murrāja, un salonā zibēja laternu gaismas, traucoties pa Tronhei-mas ielu. Skaļruņus tricināja tagad jau tik pazīstamais falsets.

Prinss. Princis.

Es izkāpšu tepat, viņa ierunājās pēc iespējas mierīgāk.

Nekādā gadījumā, iebilda Vālers, ieskatīdamies spogulī. Nogādāšu līdz pat durvīm. Uz kurieni jābrauc?

Ellena apspieda vēlmi atraut vaļā durvis un lēkt ārā.

Griez te pa kreisi, Ellena norādīja.

Harij, esi mājās!

Jensa Bjelkes iela, Vālers izlasīja uz plāksnītes pie sienas un pagrieza auto.

Apgaismojums šeit bija trūcīgs un ietves tukšas. Ar acs kaktiņu Ellena redzēja uz vīrieša sejas zibam mazus gaismas atspulgus. Vai viņš zina, ka viņa zina? Un vai redz, ka viņa iebāzusi roku somā? Vai nojauš, ka viņa sažņaugusi saujā melno, Vācijā nopirkto gāzes baloniņu? Rudenī viņa parādīja baloniņu Vāleram, kad tas uzstāja, ka, atteikdamās nēsāt ieroci, viņa pakļauj briesmām sevi un kolēģus. Vai viņš toreiz nebija klusi ieminējies, ka varot sadabūt glītu mazu pistolīti, ko var paslēpt jebkurā vietā pie auguma? Tā nebūtu reģistrēta un tāpēc nevarētu pierādīt tās piederību viņai, ja notiktu kāds negadījums. Toreiz viņa neuztvēra kolēģa vārdus nopietni. Nosprieda, ka tie ir tādi drūmi jociņi, ma-čo melnais humors, un tikai pasmējās.

Apturi pie tā sarkanā auto.

Bet ceturtais numurs ir blakus kvartālā, viņš iebilda.

Vai viņa ir teikusi Vāleram, ka dzīvo ceturtajā numurā?

Varbūt. Varbūt vairs neatceras. Viņa jutās caurspīdīga kā medūza, it kā Vālers varētu redzēt viņas sirdi, kas dauzās pārāk izmisīgi.

Motors murrāja tukšgaitā. Viņš bija apturējis auto. Ellena drudžaini meklēja durvju rokturi. Stulbie japāņu ķēmi! Kāpēc nevar ierīkot durvīm parastu, ērti atrodamu rokturi?

Tiksimies pirmdien. Viņa dzirdēja Vālera balsi, kad atrada durvju rokturi, izrausās ārā un ieelpoja piesārņoto Oslo pavasara gaisu, it kā iznirstot pēc ilga zem ūdens pavadīta laika. Aizcērtot mājas smagās parādes durvis, viņa joprojām dzirdēja ārā rūcam Vālera auto labi ieeļļoto motoru.

Viņa metās augšā pa kāpnēm, ar zābakiem smagi dimdinot katru pakāpienu, izstiepusi atslēgas sev priekšā kā burvju nūjiņu. Tad viņa jau bija savā dzīvokli. Sastādīdama Harija numuru, viņa vārdu pa vārdam atsauca atmiņā Sverres

Olsena zinu.

Te zvana Sverre Olsens. Es joprojām gaidu desmit stabus komisijas naudu par šaujamo tam večukam. Piezvaniet man uz mājām.

Tad viņš nolika klausuli.

Viņa apjauta saistību sekundes tūkstošdaļā. Piektā norāde rēbusā par starpnieku Mārklin šautenes darījumā. policists. Toms Vālers. Protams. Desmit tūkstoši komisijas naudā sīkam salašņam Olsenam tas noteikti bija liels darījums. Vecais vīrs. Ieroču cienītāji. Galēji labēji uzskati. Princis, kurš drīz kļūs par galveno inspektoru. Viss tik skaidrs, tik bezgala acīmredzams, ka Ellena uz brīdi pat jutās pārsteigta, kā viņa, ar savām izslavētajām spējām uzminēt visu no pusvārda, nebija apjautusi to ātrāk. Ellena zināja kādu laiku viņu savos nagos bija sagrābusi paranoja, tomēr, gaidīdama Tomu pie restorāna, nespēja atvairīt domu, ka viņam ir visas iespējas kāpt pa karjeras kāpnēm un noziedzīgi izmantot savu ietekmi arvien augstākos amatos, slēpjoties zem varas spārniem. Kas zina, ar ko un kā viņš jau saostījies policijas nodaļā. Ja tā labi padomāja, tad Ellena varēja nosaukt vairākus cilvēkus, kuri, viņasprāt, neparko neiesaistītos šādos darījumos. Taču vienīgais, uz kuru viņa varēja simtprocentīgi par visiem simt procentiem paļauties, bija Harijs.

Sazvanīja. Nebija aizņemts. Harija dzīvokļa tālruņa numurs nekad nebija aizņemts. Harij, atbildi!

Ellena zināja, ka tas ir tikai laika jautājums drīz Vālers izrunāsies ar Olsenu un uzzinās, kas noticis, un ne mirkli nešaubījās, ka tad viņas dzīvība būs apdraudēta. Būs jārīkojas ātri, taču nedrīkstēs pieļaut arī ne mazāko kļūdu. Viņas domas pārtrauca balss klausulē.

Hols klausās. Runājiet!

Pīkstiens.

Harij, sivēns tāds! Ellena zvana. Esam viņu pieķēruši. Es tev piezvanīšu uz mobilo.

Piespiedusi klausuli ar zodu pie pleca, viņa šķirstīja piezīmju grāmatiņu, meklēdama burtu H, ar blīkšķi nometa grāmatiņu uz grīdas, nolamājās, līdz beidzot atrada Harija numuru. Par laimi, viņš mobilo visur nēsāja līdzir.

Ellena Gjeltena dzīvoja nesen reņovēta daudzdzīvokļu nama otrajā stāvā kopā ar pieradinātu zīlīti vārdā Helge. Dzīvokļa sienas bija pusmetru biezas un logiem dubultstikli. Tomēr viņa varēja apzvērēt, ka dzirdēja ārā tukšgaitā rūcam kāda zināma auto motoru.

Rakele Fauke iesmējās.

Ja apsolījāt uzdejot ar Lindu, tad nepietiks ar pāris ātriem riņķiem apkārt zālei.

Mhm. Vēl viena iespēja laisties lapās.

Iestājās klusums, un Harijs apjauta, ka viņa teikto varētu nevēlami pārprast. Viņš steidzās glābt situāciju ar kādu jautājumu.

Kā jūs sākāt strādāt drošības dienestā?

Pateicoties krievu valodai, viņa atbildēja. Iestājos Aizsardzības ministrijas krievu valodas kursos un divus gadus strādāju par tulku Maskavā. Tur arī Kurts Meiriks mani savervēja. Pēc Juridiskās fakultātes beigšanas uzreiz nokļuvu trīsdesmit piektajā algas līmenī. Tobrīd man šķita, ka esmu noķērusi zosi, kas dēj zelta olas.

Vai tad tā nav?

Jūs jokojat? Tagad mani studiju biedri pelna trīsreiz vairāk nekā es jebkad varētu cerēt.

Jūs varat aiziet no šī darba un pāriet viņu lauciņā.

Viņa pagrozīja plecus. Man patīk mans darbs. Daudzi

no viņiem nevar teikt to pašu.

Laba doma.

Klusums.

Laba doma. vai tas bija viss, ko viņš spēja pateikt?

Un jūs, Harij? Vai jums patīk jūsu darbs?

Viņi stāvēja ar seju pret deju zāli, bet Harijs juta Rakeles vērtējošo skatienu. Viņa galvā šaudījās visdažādākās domas.

Viņas acu kaktiņos bija mazas smieklu krunciņas. Moskena vasaras namiņš nav tālu no vietas, kur atrada Marklin šautenes tukšās čaulītes. Dagbladet rakstīja, ka četrdesmit procenti pilsētās dzīvojošo sieviešu ir neuzticīgas. Jāpajautā Eve-na Jūla sievai, vai viņa atceras, kā trīs norvēģu kareivjus Norge pulkā ievainoja vai nogalināja no lidmašīnas mesta rokas granāta, bet viņam taču vajadzēja aiziet uz Dressman uzvalku jaungada izpārdošanu, ko reklamēja TV3. Bet vai viņam patīk viņa darbs?

Reizēm patīk, viņš atbildēja.

Kas jums tajā patīk?

Nezinu. Vai tas izklausās muļķīgi?

Nezinu.

Es to nesaku tāpēc, ka nebūtu domājis par to, kāpēc esmu policists. Esmu domājis. Un nezinu. Varbūt man vienkārši patīk ķert sliktos puišus un meitenes.

Un ko jūs darāt, kad neķerat sliktos puišus un meitenes?

Skatos "Robinsonu ekspedīciju".

Viņa atkal iesmējās. Un Harijs juta, ka ir gatavs teikt vislielākās muļķības, lai tikai atkal dzirdētu šos smieklus. Tomēr viņš saņēmās un puslīdz nopietni pastāstīja par savu pašreizējo dzīvi, bet, tā kā sargājās pieminēt tās nepatīkamākās puses, tad stāstāmā nebija daudz. Tā kā Rakele nebija zaudējusi interesi, viņš pievērsās savam tēvam un Māšelei. Kāpēc viņš vienmēr nonāca pie māsas, kad kāds lūdza viņu pastāstīt par sevi?

Šķiet, ka viņa ir jauka meitene, secināja Rakele.

Visjaukākā, piekrita Harijs. Un visdrosmīgākā. Nekad nebaidās no jaunumiem. Kā īsts pilots izmēģinātājs.

Harijs pastāstīja, kā Māšele pēkšņi izteikusi vēlēšanos pirkt dzīvokli Jakoba Āla ielā, jo tapetes attēlā laikraksta Aftenposten sludinājumu lappusē viņai atgādinājušas bērnības istabu Opsalā, bet izrādījies, ka cena ir divi miljoni kronu visaugstākā maksa par kvadrātmetru galvaspilsētā tovasar.

Rakele Fauke smējās tik sirsnīgi, ka aplēja Harija žaketi ar tekilu.

Visburvīgākais Māšelē ir tas, ka pēc katras smagās izgāšanās viņa atkal ātri atgūstas, saņemas un ir gatava nākamajai kamikadzes misijai.

Rakele ar kabatas lakatiņu nosusināja žaketes atlokus.

Un jūs, Harij, ko jūs darāt pēc smagas izgāšanās?

Es? Laikam kādu brītiņu palieku guļam, bet pēc tam ceļos kājās, jo nav jau citas izvēles, vai ne?

Laba doma.

Harijs aši paraudzījās uz Rakeli, lai saprastu, vai viņa to neizsmej. Viņas acīs zibēja smieklu velniņi. Viņa izstaroja spēku, tomēr Harijs šaubījās, vai viņa bieži piedzīvojusi smagas izgāšanās.

Tagad jūsu kārta pastāstīt kaut ko par sevi.

Rakelei nebija māsas, ar ko aizbildināties, jo viņa ģimenē bija vienīgais bērns. Tāpēc viņa pievērsās darbam.

Bet mēs reti kādu noķeram, viņa atzina. Parasti tiek panākta mierīga vienošanās ar tālruņa zvanu vai vēstniecības kokteiļu vakarā.

Harijs rūgti pasmaidīja.

Un kā tika panākta mierīga vienošanās jautājumā par slepenā dienesta aģentu, kuru es sašāvu? viņš jautāja. Ar tālruņa zvanu vai kokteiļu vakarā?

Domīgi raudzīdamās Harijā, Rakele ar diviem pirkstiem izzvejoja ledus gabaliņu no dzēriena glāzes. Tad to pacēla. Ūdens lāse no kūstošā ledus lēni slīdēja pa viņas plaukstu, zem smalkas zelta ķēdītes, uz elkoņa pusi.

Vai padejosim, Harij?

Ja nemaldos, es tikko gandrīz desmit minūtes stāstīju, cik ļoti man riebjas dejošana.

Viņa atkal piešķieba galvu.

Es domāju vai tu vēlies dejot ar mani?

Pie šīs mūzikas?

No skaļruņiem kā salkans sīrups plūda dziesmas Let It Be žēlabaina pānflautas versija.

Gan jau izturēsi. Iedomājies, ka tā ir iesildīšanās pirms pārbaudījuma ar Lindu.

Rakele viegli uzlika plaukstu viņam uz pleca.

Vai mēs tagad flirtējam?

Ko jūs teicāt, inspektor?

Atvaino, bet es īsti labi neprotu iztulkot slēptus signālus, tāpēc apjautājos, vai mēs flirtējam.

Diez vai.

Harijs aplika roku sievietei ap vidukli un piesardzīgi spēra pirmo dejas soli.

Sajūta gandrīz tāda kā zaudējot nevainību, viņš žēlojās. Bet droši vien tas ir neizbēgami agrāk vai vēlāk katram norvēģu vīrietim jāpārcieš kaut kas tamlīdzīgs.

Par ko tu runā? smējās Rakele.

Par dejošanu ar kolēģi darbavietas ballītē.

Es tevi nespiežu.

Harijs pasmaidīja. Lai kur ari tas notiktu pat ja "Putniņdeja" skanētu ačgārni un havajiešu ģitāras izpildījumā viņš par šo deju atdotu pusi mūža.

Pagaidi kas tas tāds? viņa noprasīja.

Tā nav pistole, un es tiešām priecājos tevi redzēt, bet…

Harijs atāķēja mobilo no jostas, uz brīdi atlaida dejas partneri, piegāja un nolika telefonu uz skaļruņa. Kad viņš atgriezās, Rakele sagaidīja viņu ar atplestām rokām.

Cerēsim, ka zagļu te nav, viņš noteica. Tas policijas iecirknī bija jau pagalam vecs joks, un Rakele to noteikti jau simtreiz dzirdējusi, tomēr viņa klusi iesmējās Harijam ausī.

Ellena ļāva tālrunim zvanīt, līdz tas apklusa pats, un tikai tad nolika klausuli. Tad mēģināja vēlreiz. Viņa stāvēja pie loga, raudzīdamās lejā uz ielu. Sporta auto nebija. Protams, nebija. Viņa tikai bija pārāk satraukusies. Toms jau droši vien ir ceļā uz mājām, uz savu gultu. Vai uz kādas dāmas gultu.

Pēc trim mēģinājumiem sazvanīt Hariju Ellena meta mieru un piezvanīja Kimam. Viņš šķita noguris.

Septiņos noliku taksi garāžā, viņš pavēstīja. Šodien esmu nosēdējis pie stūres divdesmit stundas.

Es tikai ieiešu dušā, teica Ellena. Gribēju pārliecināties, ka esi mājās.

Tu izklausies satraukta.

Nē, viss kārtībā. Būšu klāt pēc četrdesmit piecām minūtēm. Starp citu, man vajadzēs piezvanīt no tava telefona. Un palikt pa nakti.

Jauki. Vai tu pie reizes nevarētu ieskriet 7-Eleven markveienā un nopirkt cigaretes?

Protams. Braukšu ar taksi.

Kāpēc?

Vēlāk paskaidrošu.

Vai zini, ka ir sestdienas vakars? Tu nevarēsi sazvanīt taksometru centrāli. Bet kājām var atnākt četrās minūtēs.

Ellena svārstījās.

Kim? vina iejautājās.

-Jā?

Vai tu mīli mani?

Atbildes vietā atskanēja klusi smiekli, un viņa iztēlojās mīļotā vīrieša puspievērtās miegainās acis un slaido, kalsno augumu zem dūnu segas trūcīgajā Helgesena ielas dzīvoklītī. Pa tā logu pavērās skats uz Akerselvas upi. Viņam bija viss, ko Ellena vēlējās. Un uz mirkli viņa gandrīz aizmirsa Tomu Vāleru. Gandrīz.

Sverre!

Sverres Olsena māte stāvēja kāpņu pakājē un auroja pilnā balsī, kā bija paradusi darīt jau veselu mūžību.

Sverre! Telefons!

Viņa kliedza tā, it kā sauktu palīgā, it kā slīktu, vai.

Mamm, es pacelšu te!

Viņš izrausās no gultas, pacēla no rakstāmgalda klausuli un gaidīja, kad atskanēs klikšķis, liecinot, ka māte apakšstāva aparātam to nolikusi.

Hallo?

Tas esmu es. Fonā skan Prinsa mūzika. Vienmēr Prinss.

Es jau domāju, ka jūs zvanīsiet, teica Sverre.

Kāpēc?

Šis jautājums nāca kā zibens. Tik ātri, ka Sverre uzreiz sajutās vainīgs, it kā viņš būtu sarunas biedram parādā naudu, nevis otrādi.

Jūs droši vien zvanāt tāpēc, ka saņēmāt manu ziņu? -ieminējās Sverre.

Es zvanu tāpēc, ka izskatīju mobilajā saņemto zvanu sarakstu, un tur redzams, ka tu šovakar 20:32 esi ar kādu runājis. Par kādu ziņu tu te muldi?

Par naudu. Man sāk aptrūkties, un jūs solījāt…

Ar ko tu runāji?

Ko? Sievietes balss, droši vien balss pasta ieraksts. Jauka balstiņa. Vai tas ir kāds jauns…?

Atbildes nebija. Klusināta Prinsa mūzika. Tu, seksīgais maita… tad mūzika pēkšņi aprāvās.

Tūlīt atkārto, ko tu teici.

Es tikai gribēju…

Nē! Precīzi. Vārdu pa vārdam.

Sverre atkārtoja teikto, cik precīzi spēdams.

Tā jau es domāju, paziņoja Princis. Olsen, tu tikko esi izpļāpājis svešam cilvēkam visu par mūsu operāciju. Ja mēs šo noplūdi tūlīt nelikvidēsim, visam beigas. Saprati?

Sverre Olsens nesaprata neko.

Nezaudējot savaldību, Princis paskaidroja, ka viņa mobilais bija nokļuvis svešās rokās.

Olsen, tas nebija nekāds automātiskais atbildētājs.

Kas tad?

Teiksim tā ienaidnieks.

"Monitors"! Vai kāds atkal okšķerē?

Sieviete, ar kuru tu runāji, tagad dodas taisnā ceļā uz policiju. Tavs pienākums ir viņu apturēt.

Ko? Es tikai gribu savu naudu un…

Aizver žaunas, Olsen.

Olsens aizvēra žaunas.

Runa ir par mūsu Mērķi. Tu taču esi labs kareivis, vai ne?

Jā, bet…

Un labs kareivis satīra savus mēslus, vai ne?

Es tikai nodevu ziņas jums un tam vecajam kraķim. Jūs pats visu…

Sevišķi tad, ja kareivim draudīgi virs galvas karājas trīs gadu cietumsoda spriedums, kas padarīts par nosacītu tikai tehniskas kļūmes dēļ.

Sverre krampjaini norija siekalas.

Kā jūs to zināt? viņš noprasīja.

Tā nav tava darīšana. Es tikai gribu, lai tu saproti, ka tev ir tikpat daudz ko zaudēt šīs ķezas dēļ kā pārējiem brālības biedriem.

Sverre neatbildēja. Tas arī nebija vajadzīgs.

Olsen, paraugies uz to no citas puses. Tas ir karš. Un karā nav vietas gļēvuļiem un nodevējiem. Turklāt brālība apbalvo savus kareivjus. Kad būsi paveicis šo darbiņu, saņemsi savus desmit tūkstošus un vēl četrdesmit.

Sverre pārdomāja dzirdēto. Apcerēja, kādas jaunas drēbes varēs nopirkt.

Kur? viņš noprasīja.

Šusa laukumā pēc divdesmit minūtēm. Paņem līdzi visu nepieciešamo.

Vai tu nedzer? apjautājās Rakele.

Harijs paraudzījās apkārt. Viņu pēdējā deja bija īpaši sirsnīga un droši vien piesaistīja daudzu klātesošo skatienus. Tagad viņi bija apmetušies pie galdiņa telpas tālākajā galā.

Esmu to atmetis, atbildēja Harijs.

Rakele pamāja ar galvu.

Tas ir garš stāsts, viņš piebilda.

Man laika pietiek.

Šovakar labāk iederas priecīgi stāsti. Viņš pasmaidīja.

Labāk parunāsim par tevi. Kāda bija tava bērnība vai par to var stāstīt?

Harijs gaidīja Rakeles smieklus, bet viņa tikai skumji pasmaidīja.

Māte nomira, kad man bija piecpadsmit. Par visu pārējo es varu runāt.

Man ļoti žēl.

Nav nekā, par ko žēlot. Viņa bija apbrīnojama sieviete, bet šovakar plānā paredzēti priecīgie stāsti…

Vai tev ir brāļi vai māsas?

Nē, mēs ar tēvu esam divi vien.

Tad tev bija vienai jārūpējas par viņu?

Rakele pārsteigta paraudzījās uz Hariju.

Es zinu, kā tas ir, viņš paskaidroja. Es arī esmu zaudējis māti. Tēvs gadiem ilgi sēdēja, truli blenzdams sienā. Man bija viņš jābaro ar karoti burtiski.

Mans tēvs vadīja lielu būvmateriālu veikalu ķēdi, ko bija izveidojis no pašiem pamatiem, un es domāju, ka tā ir visa viņa dzīve. Bet, kad māte nomira, viņš vienā mirklī zaudēja interesi. Pārdeva uzņēmumu, pirms tas bankrotēja. Un atgrūda no sevis visus tuvākos cilvēkus. Ari mani. Pārvērtās par vientuļu, sarūgtinātu večuku.

Viņa izpleta plaukstu.

Man bija jādzīvo pašai sava dzīve. Es Maskavā biju satikusi kādu vīrieti, un tēvs jutās nodots, jo es gribēju precēties ar krievu. Kad atvedu Oļegu sev līdzi uz Oslo, manas attiecības ar tēvu kļuva ļoti sarežģītas.

Harijs piecēlās, aizgāja un atnesa Rakelei "Margaritu", bet sev kokakolu.

Žēl, Harij, ka mēs nesatikāmies tieslietu studiju laikā.

Tad es biju nejauks tips, atbildēja Harijs. Nikns uz visiem, kuriem nepatika tāda pati mūzika vai filmas kā man. Neviens mani necieta. Es pats ari ne.

-Tam gan es neticu.

Šo lomu es nošpikoju no filmas. Tā teica puisis, kurš lakstojās ap Miu Ferovu. Filmā, protams. Dzīvē es neko tādu neesmu mēģinājis.

Ko lai saka. Rakele uzmanīgi nogaršoja kokteili. Manuprāt, tas bija labs sākums. Bet vai tu droši zini, ka neno-špikoji arī pašu domu par špikošanu?

Viņi nosmējās un patērzēja par labām un sliktām filmām, ko redzējuši, labiem un sliktiem koncertiem, ko apmeklējuši, un Harijs drīz vien apjauta, ka pirmais iespaids par šo sievieti bijis maldīgs. Piemēram, viņa divdesmit gadu vecumā viena apceļojusi pasauli, bet Harija pieredze tādā vecumā bija tikai neveiksmīgs lnter-Railing ceļojums un arvien bīstamāka aizraušanās ar alkoholu.

Rakele ieskatījās pulkstenī.

Vienpadsmit. Mani kāds gaida.

Harija sirds sažņaudzās.

Mani arī, viņš pieceldamies paziņoja.

Ak tā?

Tikai briesmonis, kas slēpjas zem manas gultas. Es aizvedīšu tevi uz mājām.

Viņa pasmaidīja. Tas nav nepieciešams.

Mums ir pa ceļam.

Tu ari dzīvo Holmenkollenā?

Turpat tuvumā. Pavisam tuvu. Bisletā.

Rakele iesmējās.

Otrā pilsētas malā. Es jau zinu, ko tu gribi.

Harijs kaunīgi pasmaidīja. Rakele uzlika plaukstu uz viņa rokas. Tev vajag kādu, kas pastumtu tavu auto, vai ne?

Laikam viņš ir projām, Helge.

Ellena mētelī stāvēja pie loga, zaglīgi lūkodamās pa aizkaru spraugu. Iela lejā bija tukša. Taksometrs, kas tur bija stāvējis, aizbrauca, aizvedot trīs līksmi smejošas meičas uz ballīti. Helge neatbildēja. Vienspārnainais putniņš divreiz pamirkšķināja acis un ar kāju pakasīja vēderiņu.

Ellena atkal mēģināja zvanīt uz Harija mobilo, bet ierakstītā sievietes balss atkārtoja, ka telefons ir izslēgts vai atrodas ārpus uztveršanas zonas.

Tad Ellena apsedza būri ar drānas gabalu, novēlēja putnam labu nakti, izslēdza gaismu un izgāja no dzīvokļa. Jensa Bjelkes iela bija tukša, un viņa steidzās uz Meijersa ielu, kurai sestdienas vakarā jābūt ļaužu pārpilnai. Pie Hāgenas kundzes restorāna viņa pamāja sveicienu dažiem cilvēkiem, ar kuriem laikam bija pārmijusi dažus vārdus kādā lietainā vakarā spoži apgaismotajās Grīnelokas ielās. Viņa pēkšņi atcerējās, ka apsolījusi Kimam nopirkt cigaretes, un nogriezās uz Markveie-nas 7-Eleven pusi. viņa pamanīja vēl kādu it kā pazīstamu seju un nedomādama uzsmaidīja, uztvērusi vīrieša skatienu.

Veikalā viņa apstājās un pūlējās atcerēties, vai Kims smēķē Camel vai Camel Light, apjaušot, cik neilgu laiku viņi vēl ir kopā. Un cik daudz vēl vienam par otru jāuzzina. Un pirmoreiz mūžā tas viņu nebiedēja, bet iepriecināja. Viņa bija tik neizsakāmi laimīga. Iztēlojoties mīļoto vīrieti kailu guļam gultā tikai trīs kvartālu attālumā, viņa sajuta patīkamas trīsas. Viņa izvēlējās Camel un nepacietīgi gaidīja, kad viņu apkalpos. Izgājusi uz ielas, viņa izvēlējās taisnāko ceļu caur Akerselvu.

Pārsteidzoši, cik tuvu lielā pilsētā ir trokšņaini rosīgas ielas un pilnīgi izmiris nostūris. Pēkšņi vienīgās skaņas bija upes burbuļošana un sniega gurkstoņa zem zābaku zolēm. Un bija jau par vēlu nožēlot taisnākā ceļa izvēli, kad viņa apjauta, ka dzird ne tikai savus soļus. Tagad bija dzirdama arī elpa, smaga, ar piepūli. Pārbijusies un noskaitusies, Ellena nodomāja nē, zināja, ka tagad viņas dzīvība ir briesmās. Viņa nepagriezās, bet vienkārši metās skriet. Arī soļi aiz muguras kļuva straujāki. Ellena centās skriet mierīgi, nekrist panikā, nemētāt rokas un kājas. Nebizo kā vecene viņa pavēlēja sev un pasniedzās mēteļa kabatā pēc gāzes baloniņa, bet sekotājs nenovēršami tuvojās. Ellena nodomāja ja izdosies tikt līdz vienīgajai laternai, kas apgaismoja taciņu, tad viņa būs glābta. Viņa zināja, ka tas nav tiesa. Ellena atradās tieši gaismas lokā, kad pirmais sitiens trāpīja pa plecu, nogāžot viņu uz sāniem sniegā. Otrs sitiens sadragāja roku, izsitot gāzes baloniņu no nejutīgajiem pirkstiem. Trešais sitiens sašķaidīja kreiso ceļgalu sāpēs aizžņaudzās rīkle, apslāpējot tikko izlauzušos kliedzienu, un uz bālās kakla ādas izspiedās vēnas. Viņa redzēja, kā uzbrucējs dzeltenajā laternas gaismā paceļ koka beisbola nūju. Tagad viņa to pazina -tas pats vīrietis, kuru viņa redzēja grozāmies pie Hāgenas kundzes restorāna. Policistes vērīgā acs pamanīja, ka vīrietim mugurā īsa, zaļa jaka, kājās melni zābaki un galvā melna armijas cepure. Pirmais sitiens pa galvu sadragāja redzes nervu, un visu pasauli pārņēma melna tumsa.

Četrdesmit procenti peļkājīšu izdzīvo, viņa nodomāja. es pārcietīšu šo ziemu.

Pirksti taustījās sniegā pēc kāda atbalsta, pie kā pieturēties. Nākamais sitiens trāpīja pa pakausi.

Vairs nav ilgi, viņa nodomāja. Es pārcietīšu šo ziemu.

Harijs apstājās pie Rakeles Faukes mājas piebraucamā ceļa Holmenkollveienā. Baltajā mēnesnīcā viņas āda it kā izstaroja blāvu gaismu, un pat auto salona pustumsā viņš redzēja nogurumu sievietes acīs.

Tas arī viss, noteica Rakele.

Tas arī viss, Harijs atkārtoja.

Es labprāt uzaicinātu tevi ienākt, bet…

Harijs iesmējās. Oļegam tas droši vien nepatiktu.

Oļegs čuč saldā miega, bet es domāju par viņa auklīti.

Auklīti?

Oļega auklīte ir kāda drošības dienesta darbinieka meita. Lūdzu, nepārproti mani, bet es negribu, lai darbā sāktos tenkas.

Oļegs ir tavs bērns?

Jā, bet ko tad tu domāji?

Laikam domāju, ka viņš ir tavs dzīvesbiedrs.

Kāds dzīvesbiedrs?

Mašīnas šķiltavas laikam pazudušas vai nozagtas kopā ar radio.

Oļegs piedzima, kad es biju Maskavā, paskaidroja Rakele. Es ar viņa tēvu nodzīvoju kopā divus gadus.

Un kas tad notika?

Viņa paraustīja plecus.

Nekas nenotika. Mēs tikai pārstājām mīlēt viens otru. Un es atgriezos Oslo.

Tātad tu esi… ?

Vientuļā māte. Un tu?

Tikai vientuļš. Tikai.

Pirms tavas atnākšanas pie mums kāds kaut ko ieminējās par tevi un meiteni, ar kuru tu sēdēji vienā kabinetā kriminālpolicijā.

Ellenu? Mēs bijām tikai labi draugi. Esam joprojām. Viņa vēl šad un tad man palīdz.

Kā palīdz?

Lietā, pie kuras es pašlaik strādāju.

Ak tā, lietā.

Rakele atkal ieskatījās pulkstenī.

Vai palīdzēt atvērt durvis? piedāvājās Harijs.

Viņa pasmaidīja, papurināja galvu un pagrūda durvis ar plecu. Tās iečīkstējās eņģēs un atvērās.

Holmenkollenas nogāzēs valdīja klusums, tikai vējš viegli šalca egļu zaros. Rakele grasījās kāpt ārā no auto.

Ar labu nakti, Harij.

Vēl tikai viens jautājums.

-Jā?

Kad biju te iepriekšejo reizi, tu nemaz nevaicāji, kapec es meklēju tavu tēvu?

Profesionāls ieradums. Es neuzdodu jautājumus par lietām, kurās neesmu iesaistīta.

Bet ziņkāre arī nemocīja?

Ziņkāre ir vienmēr. Taču es neko nejautāju. Un kas tā ir par lietu?

Es meklēju kādu kara veterānu, ko tavs tēvs varbūt pazinis Austrumu frontē. Šis vīrs ir iegādājies Mārklin šauteni. starp citu, kad runāju ar tavu tēvu, viņš nemaz nešķita sarūgtināts.

Grāmatas rakstīšana laikam viņu uzmundrinājusi. Es pati arī brīnos.

Varbūt kādreiz jūs atkal satuvināsieties.

Varbūt, viņa atbildēja.

Viņu skatieni sastapās un vairs nespēja atrauties.

Vai mēs tagad flirtējam?

Diez vai.

Harijs vēl joprojām redzēja Rakeles smejošās acis, kad viņš Bisletā bija novietojis auto neatļautā vietā, padzinis briesmoni zem gultas un aizmidzis, nepamanot automātiskā atbildētāja mirgojošo sarkano gaismiņu.

Sverre Olsens klusi aizvēra aiz sevis durvis, novilka zābakus un sāka lavīties augšā pa kāpnēm. Viņš pārkāpa pāri čīkstošajam pakāpienam, taču zināja, ka visi pūliņi ir veltīgi.

Sverre?

Sauciens nāca no atvērtajām guļamistabas durvīm.

Jā, mamm?

Kur tu biji?

Tikai pastaigāties, mamm. Tagad iešu gulēt.

Viņš neklausījās mātes vārdu plūdos, jau iepriekš zinādams, ko viņa teiks. Tie bija gluži kā slapjdraņķis, kas pazūd, sasniedzot zemi. Tad viņš aizvēra savas istabas durvis un beidzot bija viens. Apgūlās gultā un, raudzīdamies griestos, atsauca atmiņā visu notikušo. Gluži kā filma. Viņš aizmiedza acis, pūlējās atvairīt iztēles ainas, bet filma ritēja tālāk.

Viņam nebija ne jausmas, kas ir šī sieviete. Kā norunāts, Princis gaidīja viņu Susa laukumā, un pēc tam abi aizbrauca uz ielu, kur sieviete dzīvoja. Viņš novietoja auto tā, lai tas nebūtu saskatāms no sievietes dzīvokļa, bet viņi varētu redzēt, ja tā izietu no mājas. Princis teica, ka varbūt būs jāgaida visu nakti, lika nomierināties, uzlika to stulbo nēģeru mūziku un nolaida sēdekļa atzveltni. Taču parādes durvis atvērās jau pēc pusstundas un Princis teica: "Tā ir viņa."

Sverre metās pakaļ sievietei, bet panāca viņu tikai tumšā ielā, kur apkārt bija pārāk daudz cilvēku. Viņa pēkšņi pagriezās un ieskatījās Sverrem tieši sejā. Uz mirkli viņam šķita, ka ir pieķerts, ka sieviete pamanījusi piedurknē iebāzto beisbola nūju rēgojamies ārā no jakas apkakles. Viņš tā pārbijās, ka sāka raustīties sejas nervi, bet vēlāk, kad viņa izskrēja no 7-Eleven, bailes bija pārtapušas dusmās. Viņš it kā atcerējās, tomēr neatcerējās uz apgaismotās takas notikušo. Viņš zināja, kas notika, bet šķita, ka trūkst atsevišķu fragmentu, gluži kā tajās TV spēlēs, kur no attēla gabaliņiem jāuzmin, kā tas izskatās kopumā.

Viņš atkal atvēra acis. Raudzījās uz pleķaino griestu krāsojumu. Kad dabūs naudu, viņš nolīgs meistaru salabot cauro jumtu, par kuru māte sen jau neliek mieru. Viņš centās domāt par jumta remontu, taču zināja, ka šādi cenšas atvairīt citas domas. Viņš zināja, ka noticis kaut kas nelāgs. Šoreiz bija citādi. Ne tā kā ar to šķībacaino "Denisa kebabos". Šī meiča bija parasta norvēģiete. īsi brūni mati, zilas acis. Viņa varēja būt Sverres māsa. Viņš centās atkārtot Prinča sakāmo viņš ir kareivis, tas viss ir Mērķa vārdā.

Viņš paraudzījās uz fotogrāfiju, ko bija piespraudis pie sienas zem karoga ar kāškrustu. Tajā bija attēlots SS reihsfīrers un Vācijas policijas priekšnieks Heinrihs Himlers tribīnē Oslo 1941. gadā. Viņš uzrunāja norvēģu brīvprātīgos, kuri nodeva lA/affen SS zvērestu. zaļš formastērps. SS zīme uz apkakles. Fonā Vidkuns Kvislings. Himlers. Godpilna nāve. 1945. gada maijs. Pašnāvība.

Sūds!

Sverre izcēla kājas no gultas, piecēlās un sāka nemierīgi staigāt pa istabu.

Viņš apstājās pie spoguļa blakus durvīm. Sagrāba galvu rokās. Tad sāka meklēt jakas kabatās. Pie velna, kur palikusi kareivja cepure? Uz mirkli viņš šausmās iedomājās, ka pametis to līdzās upurim sniegā, bet tad atcerējās, ka cepure bija viņam galvā, atgriežoties Prinča mašīnā. Viņš atviegloti uzelpoja.

No beisbola nūjas viņš bija atbrīvojies, kā lika Princis. Noslaucījis visus pirkstu nospiedumus un iesviedis Akerselvā. Tagad atlika tikai sēdēt klusu un gaidīt, kas notiks. Princis solīja parūpēties par visu tāpat kā iepriekš. Sverre nezināja, kur Princis strādā, bet viņam acīmredzot bija labi sakari ar policiju. Viņš izģērbās spoguļa priekšā. Tetovējumi mēnesnīcā izskatījās pelēki. Viņš aptaustīja kaklā pakārto Dzelzs krustu.

Tu, mauka! viņš nomurmināja. Stulbā komunistu mauka!

Kad viņš beidzot aizmiga, debesīs austrumpusē jau sāka savilkties mākoņi.

51. Hamburga, 1944gada 30. jūnijs

Mana sirdsmīļotā Helēna!

Es mīlu Tevi vairāk nekā savu dzīvību. Tagad Tu to zini. Lai gan mēs bijām kopā tik īsu laiku un Tev priekšā vēl ilga un laimīga dzīve (es zinu, ka tā būs!), ceru, ka Tu nekad mani pavisam neaizmirsīsi. Šeit ir vakars. Es sēžu mūsu naktsmājās Hamburgas ostā, bet ārā krīt bumbas. Esmu viens. Pārējie slēpjas bunkuros un pagrabos. Elektrības nav, bet rakstīt var visapkārt trakojošo ugunsgrēku gaismā.

Mums bija jāizkāpj no vilciena pirms Hamburgas, jo dzelzceļa sliedes iepriekšējā naktī bija sabombardētas. Sakāpām smagajās mašīnās, un tās mūs atveda uz pilsētu. Tur ieraudzījām drausmīgu skatu. Puse māju sagrautas, kūpošajās drupās ložņā suņi, bet skrandās tērpti, badā novārguši bērni platām acīm skumji noskatās uz armijas mašīnām. Tikai pirms diviem gadiem es braucu cauri Hamburgai ceļā uz Zenheimu, bet tagad pilsētu nevar ne pazīt. Toreiz es nodomāju, ka Elba ir visskaistākā upe, ko jebkad esmu redzējis, bet tagad tās netīri brūnajā ūdenī peld dēļu gabali un citas drazas no sabombardētajiem kuģiem, un ļaudis runā, ka ūdens esot saindēts no tajā sakritušajiem

neskaitāmajiem līķiem. Cilvēki arī baidās no turpmākām nakts bombardēšanām un visiem spēkiem cenšas atstāt pilsētu. Es gatavojos šonakt ar vilcienu doties uz Kopenhāgenu, bet dzelzceļa līnijas uz ziemeļiem arī tiekot bombardētas.

Atvaino par manu briesmīgo vācu valodu. Kā redzi, arī rokraksts ir vienos ķeburos, bet tas ir tāpēc, ka no bumbu sprādzieniem dreb visa māja. Bet tas nav no bailēm. No kā lai es baidītos? No šejienes es varu vērot kādu parādību, par kuru esmu dzirdējis, bet nekad nebiju redzējis, uguns vētru. Šķiet, ka liesmas otrā līča pusē iesūc sevī visu.

Redzu, kā baļķi un pat veseli jumti paceļas gaisā un ielido liesmās. Un jūra tā vārās! No tiltu apakšas ceļas tvaiki.

Ja kāds nelaimīgais mēģinātu lēkt ūdenī, lai paglābtos no bumbām, viņš tiktu dzīvs izcepts. Es atvēru logus un šķita, ka gaisā vairs nav skābekļa. Un tad es dzirdēju aurošanu -it kā liesmās kāds stāvētu, saukdams: "Vēl, vēl, vēl!" Rēgaini un biedējoši, bet arī kaut kā savādi aizraujoši.

Mana sirds ir tik pārpilna mīlestības, ka jūtos neievainojams pateicoties Tev, Helēna. Ja kādreiz Tev būs bērni (es zinu, ka Tu tos vēlies, un es arī vēlos, lai tie Tev būtu), pastāsti viņiem par mani. Stāsti kā pasakas, jo tieši tāds arī ir mans dzīvesstāsts patiesas pasakas. Esmu nolēmis iziet ārā naktī paraudzīties, ko atradīšu, ko satikšu. Atstāšu šo vēstuli uz galda, ieliktu metāla blašķē. Uz tās esmu ar durkli ieskrāpējis Tavu vārdu un adresi, lai atradēji zinātu, ko ar to darīt.

Tavs mīļotais Ūrija.

V Nodaļa

Septiņas dienas

..

52. Jensa Bjelkes iela, 2000. gada 12. marts

Sveiki, šis ir Ellenas un Helges automātiskais atbildētājs. Lūdzu, atstājiet ziņu.

Sveika, Ellena, Harijs zvana. Tu jau dzirdi, ka esmu piedzēries, bet es atvainojos. Tiešām. Bet, skaidrā būdams, es droši vien tagad tev nezvanītu. Tu taču saproti, es zinu. Šodien biju nozieguma vietā. Tu gulēji uz muguras sniegā uz celiņa gar Aķerselvu. Tevi atrada kāds jauns pāris, kas īsi pēc pusnakts devās uz ballīti Blā. nāves cēlonis smadzeņu priekšējās daļas smagi bojājumi, ko izraisījuši spēcīgi sitieni ar trulu priekšmetu. Tev sists arī pa pakausi, trijās vietās salauzts galvaskauss, sadragāts kreisais ceļgals un sitienu pēdas arī uz labā pleca. Doktors Blikss pieņem, ka nāve iestājusies laikā no vienpadsmitiem līdz divpadsmitiem naktī. Tu laikam… es… Pagaidi mazliet.

Atvaino. Skaidrs. Nozieguma vietas apskates speciālisti sniegā uz celiņa atrada ap divdesmit dažādu pēdu nospiedumu un vēl pāris sniegā tev līdzās, bet tie bija izspārdīti, izjaukti, droši vien vainīgais slēpis pēdas. Pagaidām nav atradies neviens liecinieks, bet mēs kā vienmēr iztaujājam visus tuvumā dzīvojošos. Šis celiņš ir redzams no vairāku māju logiem, tāpēc organizētās noziedzības apkarošanas nodaļa cer, ka varbūt kāds būs kaut ko redzējis. Es gan šaubos. Saproti, no 23:15 līdz 00:15 Zviedrijas televīzijā rādīja "Robin-sonu ekspedīcijas" atkārtojumu. Joks. Es cenšos jokot, vai vari iedomāties? Ak, jā, mēs atradām melnu cepuri netālu no tās vietas, kur tu gulēji. Uz tās bija asiņu traipi. Ja tās ir tavas asinis, tad cepure varētu piederēt slepkavam. Aizsūtījām cepuri uz analīzi, un tagad eksperti laboratorijā meklē uz tās matus un ādas daļiņas. Ja tam nelietim nekrīt ārā mati, es ļoti ceru, ka viņam ir blaugznas. Ha-ha. Tu taču atce-

ries Ekmanu un Frīsenu, vai ne? Pagaidām citu norāžu man nav, bet, ja tev kaut kas ienāk prātā, dod man ziņu. Vai es vēl ko gribēju teikt? Jā. Helge tagad apmetusies pie manis. Es zinu, Ellena, ka viņai bez tevis nebūs tik labi kā agrāk, un mums visiem tāpat. Izņemot varbūt vienīgi tevi pašu. Tagad iešu iedzert vēl un padomāt tieši par to.

53. Jensa Bjeikes ieta, 2000. gada 13. marts

Sveiki, šis ir Ellenas un Helges automātiskais atbildētājs. Lūdzu, atstājiet ziņu.

Sveika, te atkal Harijs. Es šodien neaizgāju uz darbu, bet vismaz piezvanīju doktoram Bliksam. Ar prieku paziņoju, ka tu neesi pārcietusi seksuālu vardarbību un arī nekādas materiālās vērtības nav aizskartas. Tas nozīmē, ka mums nav motīva, lai gan var jau būt, ka vainīgais vienkārši nav paspējis izdarīt visu līdz galam. Vai nav uzdrošinājies. Šodien divi liecinieki ziņoja, ka redzējuši tevi pie Hāgenas kundzes restorāna. Maksājums ar tavu kredītkarti reģistrēts 22:55 veikalā 7-Eleven markveienā. Šodien iecirknī visu dienu pratināja tavu draugu Kimu. Viņš teica, ka tu devies pie viņa un viņš lūdza tevi pa ceļam nopirkt viņam cigaretes. Vienam Kripos izmeklētājam ļoti aizdomīgs šķita tas, ka tu biji nopirkusi citas markas cigaretes, nevis tās, kuras viņš parasti smēķē. Turklāt tavam puisim nav arī alibi. Ellena, man ļoti žēl, bet pašlaik viņš ir galvenais aizdomās turamais.

Starp citu, man tikko bija viešņa. Viņu sauc Rakele, un viņa arī strādā drošības dienestā. Teica, ka esot ieskrējusi uz brītiņu paraudzīties, kā man klājas. Kādu laiciņu pasēdēja, bet sarunas īsti nevedās. Pēc tam aizgāja. Ne pārāk veiksmīga tikšanās.

Helge sūta tev sveicienus.

54. Jensa Bjelkes iela, 2000. gada 14■ marts

Sveiki, šis ir Ellenas un Helges automātiskais atbildētājs. Lūdzu, atstājiet ziņu.

Šis ir visaukstākais marts visā cilvēces vēsturē. Termometrs rāda mīnus astoņpadsmit, bet logi šajā kvartālā nav mainīti kopš pagājušā gadsimta sākuma. Un tas, ka dzērumā it kā nejūtot aukstumu, ir pēdējās muļķības. Šorīt pie manām durvīm pieklauvēja kaimiņš Ali. Izrādās, ka vakar, nākot mājās, es esot smagi nogāzies pa kāpnēm un viņš palīdzējis man tikt līdz gultai.

Kad nokļuvu darbā, laikam jau bija pusdienlaiks, jo ēdnīca bija pilna ar cilvēkiem, kad es gāju pēc rīta kafijas. Man šķita, ka visi lūr uz mani, bet varbūt man tikai tā rēgojās. Es briesmīgi ilgojos pēc tevis, Ellena.

Ieskatījos tava drauga dosjē. Izrādās, ka viņam savulaik piespriests neliels sods par hašiša glabāšanu. Izmeklētāji joprojām domā, ka viņš ir vainīgais. Es nekad neesmu viņu saticis un neesmu nekāds lielais cilvēku pazinējs, tomēr, spriežot pēc visa, ko tu esi stāstījusi par viņu, es neticu, ka viņš būtu uz to spējīgs. Vai piekrīti? Piezvanīju ekspertiem, un viņi teica, ka nav atraduši cepurē nevienu matu, tikai dažas ādas daļiņas. Tās sūtīs uz DNS testiem un, cerams, ka rezultāti būs pēc kādām četrām nedēļām. Vai zini, cik matu katru dienu izkrīt pieaugušam cilvēkam? Es pārbaudīju. Ap simt piecdesmit. Bet tajā cepurē nav ne mazākā matiņa. Pēc tam aizgāju pie Mollera un lūdzu viņu sagādāt visu to cilvēku sarakstu, kuri pēdējo četru gadu laikā tiesāti par smagu miesas bojājumu nodarīšanu un kuriem pašlaik ir skūtas galvas.

Rakele ienāca manā kabinetā ar grāmatu "Mūsu mazie putni". Savāda grāmata. Kā tu domā, vai Helgei garšo prosa? Sargi sevi.

55. Jensa Bjelkes iela, 2000. gada 15marts

Sveiki, šis ir Ellenas un Helges automātiskais atbildētājs. Lūdzu, atstājiet ziņu.

Šodien tevi apglabāja. Manis tur nebija. Tavi vecāki pelnījuši netraucētu atvadu brīdi, bet es nebiju tādā stāvoklī, lai varētu rādīties cilvēkos, tāpēc labāk sēdēju Šrēdera krodziņā un domāju par tevi. Vakar astoņos vakarā iesēdos mašīnā un braucu uz Holmenkollveienu. Tā nebija laba doma. Rakelei bija viesis, tas pats tips, kuru es tur redzēju iepriekšējā reizē. Viņš teica, ka esot kaut kāds Ārlietu ministrijas darbonis, un izlikās, ka ieradies darba darīšanās. Viņa vārds laikam bija Brandhaugs. Rakele it kā pārāk nepriecājās par viņa apciemojumu, bet varbūt man atkal rēgojās. Tā nu es ātri manījos projām, kamēr stāvoklis nebija kļuvis pārāk neveikls. Rakele uzstāja, ka man jābrauc ar taksi. Bet tagad, skatoties pa logu, redzu Escort novietotu ielas malā, tā ka laikam nepaklausīju viņai.

Kā jau vari iedomāties, pašlaik valda mērens haoss. Bet es vismaz aizgāju uz zooveikalu un nopirku putnu barību. Pārdevēja ieteica Trill, un to arī paņēmu.

56. Jensa Bjelkes iela, 2000. gada 16. marts

Sveiki, šis ir Ellenas un Helges automātiskais atbildētājs. Lūdzu, atstājiet ziņu.

Šodien aizstaigāju līdz Ryktet. tas ir mazliet līdzīgs Šrēdera krodziņam. Vismaz neviens nebrīnās, ja klients brokas-

tīs pasūta Pilzenes alu. Apsēdos pie galdiņa, kur sēdēja kāds vecs vīrs, un pēc nelielas piepūles uzsāku sarunu. Apjautājos, kāds naids viņam ir pret Evenu Jūlu. Vīrs neizpratnē ilgi lūkojās man acīs skaidri redzams, ka viņš mani neatcerējās no iepriekšējās reizes. Tomēr, kad izmaksāju viņam aliņu, uzzināju visu. Večuks karojis Austrumu frontē to es jau tāpat biju uzminējis un pazinis Jūla sievu Signi, kas tur strādāja par medmāsu. Viņa pieteicās brīvprātīgi, jo bija saderināta ar kādu Norge pulka kareivi. jūls satika viņu, kad 1945. gadā viņa tika apsūdzēta nodevībā. Viņai piesprieda trīs gadus, bet Jūla tēvs, būdams ietekmīga persona sociālistu partijā, parūpējās, lai viņa tiek atbrīvota jau pēc dažiem mēnešiem. Kad jautāju večukam, par ko tad viņš tā dusmojas, viņš nomurmināja, ka Jūls nemaz neesot tāds svētais, par kādu izliekas. Tieši tā viņš teica svētais. Viņaprāt, Jūls esot tāds pats kā visi citi vēsturnieki raksta pasaciņas par karalaika Norvēģiju, parādot to tādā gaismā, kā to vēlas uzvarētāji. Vecais vīrs neatcerējās Signes pirmā līgavaiņa vārdu, bet tikai to, ka viņš savu pulka biedru acīs bijis tāds kā varonis.

Pēc tam devos uz darbu. Kurts Meiriks iegriezās pie manis. Viņš neko neteica. Piezvanīju Bjarnem Molleram, un tas pateica, ka manis prasītajā sarakstā esot trīsdesmit četri vārdi. Vai tiešām plikgalvainiem vīriešiem ir lielāka nosliece uz vardarbību? Mollers uzdeva kādam policistam apzvanīt tos visus un pārbaudīt alibi, lai sašaurinātu meklējumu loku. Provizoriskais ziņojums liecina, ka Toms Vālers aizvedis tevi mājās un ka 22:15, kad tu izkāpi no mašīnas, tu esi bijusi pavisam mierīga. Viņš liecināja arī, ka jūs esot pļāpājuši par niekiem. Tomēr, kad tu man atstāji ziņu Telenor rāda, ka 22:16, tātad tūlīt pēc ieiešanas dzīvoklī -, tu acīmredzot juties visai satraukta, jo biji tikusi kaut kam uz pēdām. Man šķiet, ka tur kaut kas nav kārtībā. Mollers gan tā nedomā. Varbūt man atkal rēgojas.

Dod ziņu drīz, Ellena.

57. Jensa Bļetkes iela, 2000. gada 1 7. marts

Sveiki, šis ir Ellenas un Helges automātiskais atbildētājs. Lūdzu, atstājiet ziņu.

Šodien neaizgāju uz darbu. Ārā mīnus divpadsmit grādi, dzīvoklī tikai mazliet siltāk. Telefons zvanīja visu dienu, bet, kad es beidzot pacēlu klausuli, zvanīja doktors Aune. Viņš ir lāga vīrs, lai gan psihologs. Vismaz neizliekas, ka vairāk nekā citi sajēdz par to putru, kas notiek mūsu galvās. Aunes senais apgalvojums, ka alkoholiķa ļaunākais murgs sākas tad, kad beidzas pēdējais plosts, ir prātīgs brīdinājums, taču ne vienmēr precīzs. Viņš bija pārsteigts, ka šoreiz es neesmu gluži aizgājis pa pieskari. Viss ir relatīvs. Aune stāstīja arī par kādu amerikāņu psihologu, kurš atklājis, ka mūsu likteņi zināmā mērā ir iedzimti. Kļūstot pieauguši, mēs sākam atkārtot savu vecāku dzīves. Pēc mātes nāves mans tēvs pilnīgi noslēdzās sevī, un Aune tagad baidās, ka tas pats var notikt arī ar mani pēc dažiem smagiem pārdzīvojumiem -šaušanas Vinderenā, tu jau zini. Un Sidnejā. Un tagad vēl šis. Kā tad! Es jau tev izstāstīju, kā jutos, taču man bija jā-smejas, kad doktors Aune paziņoja, ka Helge zīlīte neļauj man pavisam sabrukt bezcerībā. Kā jau es teicu Aune ir lāga vīrs, bet labāk viņš varētu mest mieru tām psihologu blēņām.

Piezvanīju Rakelei un uzaicināju viņu uz randiņu. Viņa solīja padomāt un atzvanīt. Pats nesaprotu, kāpēc tā moku sevi.

58. Jensa Bjelkes iela, 2000. gada 18. marts

Šis ir Telenor paziņojums. numurs, uz kuru jūs zvanāt, vairs nav pieejams. Šis ir Telenor paziņojums. numurs…

VI nodala. Batseba

..

59. Mollera kabinets, 2000. gada 25. aprīlis

Pirmais pavasara uzbrukums nāca vēlu. Tikai marta beigās notekās sāka burbuļot ūdens straumes. Aprīli sniegs bija nokusis līdz pat Sognsvannai. Taču tad pavasaris bija spiests atkal atkāpties. Sākās putenis, sniegs sakrita milzu kupenās pat pilsētas centrā, un pagāja nedēļas, līdz tas atkal nokusa. Uz ielām gulēja smirdīgi suņu mēsli un pērnā gada atkritumi. Vējš, pieņēmies ātrumā Gronlandsleiretas klajumos un pie Oslo Galerijas, svieda smiltis cilvēkiem sejās, liekot tiem spļaudīties un berzēt acis. Ļaužu valodas grozījās ap vientuļo māti, kas varbūt dienās kļūs par karalieni, Eiropas futbola čempionātu un neparastajiem laika apstākļiem. Policijas iecirknī runāja par Lieldienu plāniem un niecīgo algas pielikumu, it kā viss būtu tāpat kā agrāk.

Bet nekas nebija tā kā agrāk.

Harijs sēdēja savā kabinetā, uzcēlis kājas uz galda, raudzīdamies ārā uz saulaino rītu, pastaigā izgājušām pensionāru večiņām neglītām cepurēm galvā, kas bija aizņēmušas visu ietvi, uz preču piegādes furgoniem, kas brauca krustojumos uz dzelteno gaismu, un visām citām sīkajām detaļām, kas veidoja šķietami normālo pilsētas ikdienas dzīvi. Šis jautājums jau krietnu laiku viņam nedeva mieru vai tiešām viņš ir vienīgais, kurš neļauj sevi piemuļķot? Kopš Ellenas bērēm pagājušas sešas nedēļas, bet, paraugoties pa logu, ārpasaulē nekas nebija mainījies.

Pie durvīm pieklauvēja. Harijs neatbildēja, bet durvis tomēr atvērās. Ienāca kriminālpolicijas priekšnieks Bjarne Mol-lers.

Dzirdēju, ka esat atgriezies.

Harijs vēroja, kā sarkans autobuss pieripo pie pieturas. Tam uz sāna bija Storebrand dzīvības apdrošināšanas reklāma.

Priekšniek, vai varat paskaidrot, viņš iejautājās, kāpēc to sauc par dzīvības apdrošināšanu, ja patiesībā tā attiecas uz nāvi?

Mollers nopūtās un atbalstījās pret rakstāmgalda malu.

Kāpēc jums, Harij, te nav neviena krēsla apmeklētājiem?

Ja cilvēkiem nav kur apsēsties, viņi ātrāk pasaka to, ko vajag.

Mēs jūs gaidījām bērēs, Harij.

Es pārģērbos, Harijs teica drīzāk sev pašam, nevis Molleram. Atceros, ka devos ceļā. Kad pacēlu skatienu un ieraudzīju sērīgos ļautiņus sev apkārt, uz mirkli pat nodomāju, ka esmu nonācis īstajā vietā. Līdz pamanīju Maju priekšautiņā, stāvot pie galdiņa un gaidot pasūtījumu.

Tā jau es domāju, secināja Mollers.

Pa brūno zālāju staigāja suns, ošņādams zemi un izslējis asti gaisā. Vismaz kāds priecājas par Oslo pavasari.

Un kas notika pēc tam? jautāja Mollers. Mēs kādu laiku neesam jūs redzējuši.

Harijs paraustīja plecus.

Biju aizņemts. Man ir jauna īrniece zīlīte ar vienu spārnu. Un vēl bija jānoklausās veci ziņojumi automātiskajā atbildētājā. Izrādījās, ka visas ziņas, kas man bija atstātas pēdējo divu gadu laikā, ietilpa vienā trīsdesmit minūšu kasetē. Un tās visas ierunājusi Ellena. Bēdīgi, vai ne? Vai varbūt nemaz ne tik bēdīgi. īsti bēdīgi ir tikai tas, ka manis nebija mājās, kad viņa zvanīja pēdējo reizi. Vai zināt, ka Ellena bija viņu atradusi?

Tikai tagad Harijs pagriezās ar seju pret Molleru.

Jūs taču atceraties Ellenu, vai ne?

Mollers nopūtās.

Mēs visi atceramies Ellenu, Harij. Un es atceros arī ziņu, ko viņa bija atstājusi jūsu automātiskajā atbildētājā, un, kā jūs teicāt Kripos, ka, jūsuprāt, ar to domāts ieroču darījuma starpnieks. Harij, tas, ka neesam noķēruši slepkavu, nenozīmē, ka esam aizmirsuši Ellenu. Kripos un kriminālpolicija dara visu, ko spēj, bez miega un atpūtas. Ja jūs būtu nācis uz darbu, tad redzētu, kā mēs strādājam.

Šos vārdus Mollers uzreiz nožēloja. Tā tas nebija domāts…

Bija gan. Un jums, protams, taisnība.

Harijs pārvilka plaukstu pār seju.

Vakarnakt es klausījos kādu viņas ziņu. Nezinu, kāpēc viņa bija zvanījusi. Ziņojumā bija daudz padomu, kas man būtu jāēd, un beigās atgādinājums pabarot mazos putnus, pēc treniņiem veikt stiepšanās vingrojumus un atcerēties Ekma-nu un Frīsenu. Vai zināt, kas ir Ekmans un Frīsens?

Mollers atkal papurināja galvu.

Tie ir divi psihologi, kuri atklājuši, ka, cilvēkam smaidot, sejas muskuļi iedarbina smadzenēs kādas ķīmiskas reakcijas, kas izraisa pozitīvāku attieksmi pret apkārtējo pasauli un cilvēks kļūst apmierinātāks ar dzīvi. Viņi tikai pierādīja seno teicienu, ka, uzsmaidot pasaulei, tā smaida pretī. Kādu brīdi viņai izdevās panākt, ka es tam noticu.

Viņš pacēla skatienu uz Molleru.

Bēdīgi, vai ne?

Tik bēdīgi.

Abi pasmaidīja un brīdi sēdēja klusēdami.

Priekšniek, es pēc jūsu sejas redzu, ka vēlaties man kaut ko pastāstīt. Kas tas ir?

Mollers nolēca no galda un sāka staigāt šurpu turpu pa kabinetu.

Pēc alibi pārbaudes trīsdesmit četru plikpauraino aizdomās turamo saraksts sarucis līdz divpadsmit. Skaidrs?

Skaidrs.

Pēc atrasto ādas daļiņu DNS testiem mēs varam noteikt cepures īpašnieka asins grupu. Tāda ir četriem no šiem divpadsmit. Paņēmām no viņiem asins paraugus un aizsūtījām uz DNS pārbaudi. Šodien pienāca rezultāti.

-Un?

Nada.

Iestājās klusums. Tikai Mollera kurpju gumijas zoles klusi iečīkstējās ikreiz, kad viņš soļodams pagriezās.

Un Kripos atteikušies no versijas, ka vainīgais ir Ellenas draugs? jautāja Harijs.

Mēs pārbaudījām arī viņa DNS.

Tātad esam atgriezušies izejas punktā?

jā, vairāk vai mazāk.

Harijs atkal pagriezās pret logu. No lielas gobas pacēlās strazdu bars un aizlidoja uz viesnīcas Plaza pusi.

Varbūt cepure atstāta tīši, lai mūs maldinātu? ieminējās Harijs. Grūti ticēt, ka slepkava, kas neatstāj nekādas citas pēdas un pat izjauc sniegā savus zābaku nospiedumus, pēkšņi ir tik neveikls, ka pamet cepuri pāris metru attālumā no upura.

Varbūt. Bet asinis uz cepures pieder Ellenai. To mēs esam droši noteikuši.

Harija uzmanību piesaistīja suns, kurš bija atgriezies zālienā ošņāt tās pašas pēdas. Tas apstājās ap zāliena vidu un brīdi palika stāvam, pielicis purnu pie zemes, it kā nespētu izlemt, uz kuru pusi doties, tad aizskrēja pa kreisi un pazuda no skata.

Mums jāseko cepures norādei, secināja Harijs. Tāpat kā iepriekš sodītos, pārbaudiet ari tos, kuri aizturēti vai apsūdzēti par smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Pēdējo desmit gadu laikā. Iekļaujiet meklējumos ari Akershusu. Un noteikti…

Harij…

Kas ir?

Jūs vairs nestrādājat kriminālpolicijā. Turklāt izmeklēšanu vada Kripos. jūs gribat, lai es iejaucos viņu darbā.

Harijs neteica ne vārda. Tikai gausi pamāja ar galvu. Viņa skatiens bija vērsts kaut kur tālumā, uz Ekebergas pusi.

-Harij?

Priekšniek, vai jums kādreiz ir gribējies atrasties kaut kur citur? Paskatieties tikai uz šo stulbo pavasari.

Mollers apstājās un pasmaidīja.

Ja jau jūs tā jautājat, tad varu teikt, ka man vienmēr ir šķitis, ka būtu jauki dzīvot Bergenā. Bērnu dēļ un tā tālāk.

Bet jūs tur ari būtu policists, vai ne?

Protams.

Jo tādi cilvēki kā mēs neko citu īsti labi neprot, vai ne?

Mollers iztaisnoja plecus. Varbūt.

Bet Ellena prata arī daudz ko citu. Es bieži iedomājos, ka šeit policijā viņas talanti tika izniekoti. Ķerot sliktos puišus un meitenes. Jums un man ar to pietiek, bet viņai ne. Vai saprotat, ko es ar to domāju?

Mollers piegāja pie loga un nostājās blakus Harijam.

Kad sāksies maijs, būs labāk, viņš ieminējās.

Gronlandes baznīcas torņa pulkstenis nosita divas reizes.

Paraudzīšos, vai nevar piesaistīt šai lietai Halvorsenu,

apsolīja Mollers.

60. Ārlietu ministrija, 2000. gada 27. aprīlis

Bernta Brandhauga ilgā un bagātīgā pieredze ar sievietēm bija iemācījusi viņam, ka retajos gadījumos, kad viņš juta, ka īpaši dedzīgi iekāro kādu sievieti, iemesls bija kāds no šiem četriem viņa bija skaistāka par visām pārējām; viņa seksuāli apmierināja Brandhaugu vairāk nekā visas pārējās; viņa īpaši glaimoja viņa pašcieņai vai vissvarīgākais -viņa bija nolūkojusi kādu citu.

Brandhaugs bija apjautis, ka Rakele Fauke ir tieši tāda sieviete.

Viņš janvārī bija tai piezvanījis, kā ieganstu minot viņas vērtējumu jaunā militārā atašeja kandidatūrai Krievijas vēstniecībā. Rakele apsolīja sagatavot rakstisku atbildi, bet Brandhaugs uzstāja, ka ziņojums jāsniedz aci pret aci. Tā kā bija piektdienas vakars, viņš ierosināja satikties pie alus glāzes Continental bārā. tā ari viņš uzzināja, ka Rakele ir vientuļā māte. Viņa bija atraidījusi uzaicinājumu, paskaidrojot, ka jāiet uz bērnudārzu pēc dēla, un Brandhaugs pavisam bezrūpīgi apvaicājies: "Jums kā jaunai sievietei taču noteikti ir vīrietis, kas par to var parūpēties?"

Lai gan Rakele neteica ne jā, ne nē, Brandhaugs pēc viņas atbildes nojauta, ka šāda vīrieša viņas dzīvē nav.

Nolicis klausuli, viņš kopumā bija apmierināts ar uzzināto, lai gan mazliet kaitināja tas, ka, nosaucot Rakeli par jaunu sievieti, viņš bija uzsvēris viņu gadu starpību.

Pēc tam viņš piezvanīja Kurtam Meirikam, lai diskrēti ievāktu ziņas par Faukes kundzi. Tas, ka īsti diskrēti gan neizdevās un Meiriks nojauta viņa īstos nodomus, Brand-haugu itin nemaz neuztrauca.

Meiriks kā vienmēr bija labi informēts. Rakele divus gadus strādājusi Ārlietu ministrijas pakļautībā par tulku Norvēģijas vēstniecībā Maskavā. Apprecējusies ar krievu jaunu ģenētikas profesoru, kurš bija vētraini iekarojis viņas sirdi un tūdaļ praksē īstenojis savu zinātni, padarot sievu grūtu. Taču paša profesora gēnos bija tieksme pēc alkohola apvienojumā ar noslieci uz domstarpību risināšanu ar fiziska spēka palīdzību, tāpēc viņu laulībai izrādījās īss mūžs. Rakele Fauke neatkārtoja daudzu savu nelaimes māsu kļūdas viņa negaidīja, nepiedeva un nemēģināja saprast, bet gan iz-soļoja pa durvīm ar mazo Oļegu uz rokām, tikko virs bija pirmoreiz pacēlis dūri. Profesors ar savas diezgan ietekmīgās ģimenes palīdzību bija pieprasījis aizbildniecību pār bērnu, un, tikai pateicoties diplomātiskajai neaizskaramībai, Ra-kelei izdevās atstāt Krieviju kopā ar dēlu.

Kad Meiriks stāstīja, kā vīrs iesūdzējis Rakeli tiesā, Brandhaugs neskaidri atcerējās savā ienākošo dokumentu kaudzē pazibam Krievijas tiesas pavēsti. Bet, tā kā Rakele tolaik bija tikai tulks, viņš nodeva lietas izskatīšanu saviem padotajiem, nepaturot prātā sievietes vārdu. Kad Meiriks ieminējās, ka bērna aizbildniecības lietā Krievijas un Norvēģijas varasiestades tiesājās vel joprojām, Brandhaugs steidzīgi izbeidza sarunu un zvanīja uz juridisko departamentu.

Nākamais zvans Rakelei bija aicinājums vakariņās šoreiz bez darba lietu iegansta, un, saņēmis draudzīgu, bet stingru atteikumu, viņš nodiktēja viņai adresētu vēstuli, ko parakstīja juridiskā departamenta vadītājs. Šajā vēstulē bija teikts tā kā aizbildniecības lieta ir pārāk ievilkta garumā, Ārlietu ministrija tagad mēģina panākt kompromisa risinājumu ar Krievijas varasiestādēm "humānu apsvērumu dēļ attiecībā pret Oļega Krievijas ģimeni". Tāpēc Rakelei un Oļegam būtu jāstājas Krievijas tiesas priekšā un jāpakļaujas tās spriedumam.

Pēc četrām dienām'Rakele piezvanīja Brandhaugam un lūdza tikšanos privātā jautājumā. Viņš atbildēja, ka ir aizņemts, kas tiešām arī atbilda patiesībai, un tikšanās būs jāatliek uz pāris nedēļām. Kad Rakele, aiz profesionālās savaldības slēpjot paniku, lūdzās izbrīvēt laiku pēc iespējas drīzāk, Brandhaugs pēc ilgas gudrošanas secināja, ka vienīgā iespēja būtu piektdien sešos Continental bārā. tur viņš pasūtīja džinu ar toniku un klausījās, kā Rakele izklāsta savas likstas ar tādu izmisumu, ko laikam tīri bioloģiski nosaka mātes instinkts. Viņš nopietni māja ar galvu, centās paust līdzjūtību skatienā un beidzot iedrošinājās saudzīgi un tēvišķīgi uzlikt plaukstu uz viņas rokas. Rakele uz mirkli sastinga, bet viņš turpināja runāt, it kā nekas nebūtu noticis, paskaidrodams, ka diemžēl viņam nav tiesību atcelt departamenta vadītāja lēmumus. Tomēr viņš, protams, darīs visu, kas ir viņa spēkos, lai paglābtu Rakeli no stāšanās Krievijas tiesas priekšā. Viņš uzsvēra arī, ka, ņemot vērā bijušā vīra ģimenes politisko ietekmi, ir pietiekams pamats raizēm, ka tiesa izlems viņai par sliktu. Viņš kā apburts raudzījās Ra-keles asarām pilnajās brūnajās acīs un domāja, ka vēl nekad līdz šim nebija redzējis tādu skaistumu. Tomēr, kad viņš ierosināja vakara turpinājumu restorānā pie vakariņu galda, Rakele pieklājīgi atteicās. Vakara noslēgums, ar viskija glāzi skatoties maksas televīziju, bija īsta vilšanās.

Nākamajā rītā Brandhaugs piezvanīja Krievijas vēstniekam un paskaidroja, ka Norvēģijas Ārlietu ministrijā tikusi apspriesta Oļega Faukes-Goseva aizbildniecības lieta. Vai vēstnieks varētu atsūtīt jaunāko informāciju par Krievijas varasiestāžu vēlmēm šajā jautājumā? Vēstnieks par šādu lietu neko nebija dzirdējis, tomēr solīja izpildīt Ārlietu ministrijas vadītāja lūgumu un atsūtīt šo vēstuli steidzamas pavēstes formā. Vēstule, kurā Krievijas pārstāvji pieprasīja, lai Ra-kele un Oļegs stājas Krievijas tiesas priekšā, pienāca pēc nedēļas. Brandhaugs nekavējoties aizsūtīja vienu kopiju juridiskajam departamentam, vienu Rakelei. Šoreiz viņas zvans atskanēja nākamajā dienā. Noklausījies viņas teikto, Brandhaugs paskaidroja, ka mēģinājums ietekmēt šīs lietas risināšanu būtu pretrunā ar viņa diplomāta ētikas kodeksu un turklāt arī apspriest to pa telefonu ir nesaprātīgi.

Kā jau zināt, man pašam nav bērnu, viņš turpināja. -Bet, spriežot pēc jūsu stāstītā, Oļegs laikam ir jauks zēns.

Ja jūs būtu viņu redzējis, jūs… viņa iesāka.

To var pavisam viegli nokārtot. Sarakstē nejauši redzēju, ka jūs dzīvojat Holmenkollveienā pavisam tuvu Nord-bergai.

Viņš saklausīja Rakeles apmulsumu, tomēr nosprieda, ka saruna ievirzījusies viņam labvēlīgi.

Piemēram, rītvakar deviņos?

Rakele atbildēja tikai pēc krietna brīža.

Sešgadīgi bērni deviņos sen jau guļ.

Beidzot viņi vienojās par pulksten sešiem. Oļegs bija labi audzināts zēns ar tādām pašām brūnām acīm kā mātei. Taču Brandhaugs klusībā dusmojās, ka Rakele runāja tikai par tiesas pavēsti un nesūtīja dēlu gulēt. Gandrīz vai varēja nodomāt, ka viņa tur puiku uz dīvāna kā ķīlnieku. Viņu kaitināja arī tas, kā sīkais uz viņu skatās. Brandhaugs gan zināja, ka Roma netika uzcelta vienā dienā, tomēr centās dot kādu mājienu, kad aizejot apstājās uz lieveņa. Viņš dziļi ieskatījās Rakelei acīs un teica: "Rakele, jūs esat ne tikai skaista sieviete, bet ari ļoti drosmīgs cilvēks. Vēlos, lai jūs zinātu, ka es jūs ļoti augsti vērtēju."

Viņš īsti nezināja, kā iztulkot Rakeles skatienu, tomēr riskēja paliekties uz priekšu un uzspiest viņai uz vaiga skūpstu. Sieviete to uzņēma ar dalītām jūtām. Viņas lūpas smaidīja, pateicoties par komplimentu, bet acis raudzījās vēsi, kad viņa piebilda: "Atvainojiet, ka aizkavēju jūs tik ilgi, Brandhauga kungs. Sieva droši vien jūs gaida."

Viņa piedāvājums bija pietiekami nepārprotams, tāpēc viņš nolēma atvēlēt Rakelei dažas dienas pārdomām, taču viņa nezvanīja. Toties pavisam negaidīti pienāca vēstule no Krievijas vēstniecības, pieprasot atbildi, un Brandhaugs apjauta, ka, izrādot interesi, viņš iedvesis jaunu dzīvību Oļega Faukes-Goseva lietā. Žēl, protams, bet, ja jau tā noticis, tad izdevība jāizmanto. Viņš tūlīt pat piezvanīja Rakelei uz darbu un pavēstīja jaunumus.

Pēc dažām nedēļām viņš atkal viesojās koka mājā Hol-menkollveienā, kas bija vēl lielāka un tumšāka par viņa māju viņu māju. Šoreiz vēlu vakarā. Rakele šoreiz viņa sabiedrībā šķita jūtamies brīvāk. Turklāt viņam pat izdevās novirzīt sarunu uz personiskākiem jautājumiem, un tāpēc apgalvojumi par to, cik platoniskas kļuvušas viņa attiecības ar sievu, un atgādinājumi, ka reizēm taču ir vērts atmest prātošanu un vienkārši ļauties savas miesas un sirds vēlmēm, nemaz neizklausījās tik uzmācīgi un nevietā. Bet tad kā netīkams traucēklis atskanēja durvju zvans. Rakele devās atvērt durvis un atgriezās kopā ar gara auguma vīrieti ar īsi apgrieztiem matiem un asinīm pieplūdušām acīm. Viņa to stādīja priekšā kā savu kolēģi no drošības dienesta. Brandhaugs pavisam noteikti jau iepriekš bija dzirdējis šo vārdu, taču nevarēja atcerēties, kad un saistībā ar ko. Viņam šis vīrietis uzreiz neiepatikās. Nepatika iejaukšanās tik nepiemērotā brīdī, nepatika tas, ka atnācējs ir piedzēries, un arī tas, kā viņš klusēdams sēdēja uz dīvāna un blenza tāpat kā Oļegs. Bet visvairāk viņu nokaitināja Rakeles pārvērtība viņa uzreiz atplauka, aizskrēja vārīt kafiju un sajūsmā smējās par svešinieka neskaidrajām, strupajām atbildēm, it kā tās būtu kādi asprātības brīnumi. Turklāt viņas balsī skanēja patiesas rūpes, kad viņa negribēja ļaut šim tipam sēsties pie stūres, lai brauktu mājās. Vienīgais svešinieka attaisnojums bija viņa pēkšņā aiziešana, kam sekoja auto motora ierūkšanās aiz loga, liekot cerēt, ka viņam pietiks godaprāta pa ceļam nosisties. Taču vēlamais noskaņojums bija neglābjami sabojāts, un drīz vien arī Brandhaugs sēdēja savā mašīnā un brauca uz mājām. Un tieši tad atmiņā atausa senais pieņēmums par četriem iespējamiem iemesliem, kāpēc vīrietis īpaši iekāro kādu sievieti. Un pats svarīgākais no tiem viņš zina, ka tā vēlas kādu citu.

Kad viņš nākamajā dienā piezvanīja Kurtam Meirikam, lai apjautātos, kas ir garais gaišmatainais policists, viņš vispirms bija bezgala pārsteigts, bet pēc tam sāka smieties, jo tas bija tieši tas pats cilvēks, kuru viņš paaugstinājis amatā un pārcēlis uz drošības dienestu. Likteņa ironija, protams, bet reizēm arī liktenis ir Norvēģijas Karaliskās Ārlietu ministrijas ietekmes sfērā. Noliekot klausuli, Brandhauga oma sāka uzlaboties. Viņš svilpodams aizsoļoja pa gaiteņiem uz nākamo apspriedi un nonāca līdz konferenču zāles durvīm ātrāk par septiņdesmit sekundēm.

61. Galvenā policijas pārvalde, 2000. gada 27. aprīlis

Harijs stāvēja sava vecā kabineta durvīs, raudzīdamies uz gaišmataino jauno vīrieti, kurš sēdēja Ellenas krēslā. Pievērsis visu uzmanību datora ekrānam, viņš nepamanīja Harija klātbūtni, līdz tas noklepojās.

Tu laikam esi Halvorsens?

Jā, jauneklis atbildēja, jautājoši raudzīdamies uz Hariju.

No Steinkjeras policijas iecirkņa?

Tieši tā.

Harijs Hols. Es agrāk te sēdēju, tikai otrā krēslā.

Tas ir salūzis.

Harijs pasmaidīja. Tas vienmēr tāds ir bijis. Vai Bjarne Mollers lūdza tevi pārbaudīt dažas detaļas Ellenas Gjelte-nas lietā?

Dažas detaļas? Halvorsens sašutis iesaucās. Es jau trīs dienas raujos bez apstājas.

Harijs apsēdās savā vecajā krēslā, kas bija pārvietots pie Ellenas galda. Viņš pirmo reizi ieraudzīja, kā kabinets izskatās no šīs puses.

Un ko esi atradis, Halvorsen?

Halvorsens sarauca pieri.

Neraizējies, mierināja Harijs. Šo informāciju pieprasīju es. Ja netici, pajautā Molleram.

Halvorsena seja pēkšņi atplauka.

Protams! Jūs esat Hols no drošības dienesta! Atvainojiet, man uzreiz nepieleca. Puiciskajā sejā atplauka plats smaids. Es atceros to lietu Austrālijā. Cik gadu pagājis?

Pietiekami. Kā jau es teicu…

Ak jā, saraksts! Viņš uzsita ar pirkstu kauliņiem pa izdruku kaudzi. Te ir visi, kas pēdējo desmit gadu laikā aizturēti, apsūdzēti vai notiesāti par smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Vairāk nekā tūkstoš vārdu. Savākt bija viegli

grūtāk noskaidrot, kuri no tiem ir skūtgalvji. Par to lietās nekas nav teikts. Tas var prasīt nedēļas…

Harijs atlaidās krēslā.

Es zinu. Bet kriminālajos reģistros ir izmantoto ieroču kodi. Pameklē pēc šaujamieroču kodiem un tad redzēsi, cik vārdu paliek.

Jā, tieši to es gribēju ieteikt Molleram, kad redzēju, cik daudz vārdu te ir. Vairākumā gadījumu viņi pielietojuši nažus, pistoles vai dūres. Pēc dažām stundām būs gatavs jauns saraksts.

Harijs piecēlās.

Jauki, viņš noteica. Es neatceros savu vietējo tālruņa numuru, bet tam jābūt sarakstā. Un nākamreiz, kad tev ir kāds ieteikums, saki droši. Nekādi pārgudrie mēs te galvaspilsētā neesam.

Halvorsens sakautrējies klusi iesmējās.

62. Drošības dienests, 2000. gada 2. maijs

Visu ritu gāza lietus, līdz pēkšņi un uzstājīgi debesīs parādījās saule, vienā mirklī izkliedējot visus mākoņus. Harijs sēdēja, uzcēlis kājas uz rakstāmgalda, aizlicis rokas aiz galvas, un izlikās pats sev, ka domā par Marklin šauteni. taču patiesībā viņa domas bija aizklīdušas ārā, pa lietus noskalotajām ielām, kas tagad izstaroja siltumu, pa svaigi mitro asfaltu un tramvaja sliedēm līdz pat Holmenkollenas virsotnei, kur egļu meža paēnās vēl slēpās netīra sniega lēkšķes, kur viņš kopā ar Rakeli un Oļegu lēkāja pa dubļainajām taciņām, sargādamies iekāpt dziļākajās peļķēs. Harijs neskaidri atcerējās, ka devies šādās svētdienas pastaigās, kad pats bijis Oļega vecumā. Ja pastaiga bija tāla un viņš ar māsu sāka atpalikt, tēvs uz zemākajiem zariem atstāja šokolādes gabaliņus. Māšele vēl joprojām bija pārliecināta, ka Kvikklunsj tā-felītes aug kokos.

Abās pirmajās Harija viesošanās reizēs Oļegs neko daudz nebija viņam teicis. Bet tā nebija nekāda nelaime. Harijs arī nezināja, ko teikt mazajam. Vēsums viņu attiecībās mazinājās, kad Harijs uzzināja, ka Oļegam GameBoy konsolē ir spēle tetris. nekaunīgi un bez žēlastības Harijs ķērās pie spēles un uzvarēja sešgadīgo puisēnu par vairāk nekā 40 000 punktiem. Pēc tam Oļegs sāka iztaujāt Hariju par izmeklētajām lietām, par to, kāpēc sniegs ir balts, un uzdot visus citus jautājumus, kas liek pieaugušajiem saraukt pieri dziļās grumbās un sasprindzināt atmiņu, aizmirstot biklumu un samulsumu. Pagājušajā svētdienā Oļegs ieraudzīja zaķi ziemas kažociņā un skrēja tam pakaļ, atstājot Hariju roku rokā ar Rakeli. Viņas plauksta no ārpuses bija auksta, bet iekšpusē silta. Viņa pagrieza galvu, uzsmaidīja viņam un augstu pašūpoja rokas uz priekšu un atpakaļ, it kā teikdama mēs tikai spēlējamies, tas nav pa īstam. viņš pamanīja rakeles saspringumu, kad tuvojās cilvēki un viņam bija jāatlaiž sievietes plauksta. Pēc tam viņi dzēra kakao Frogneras nogāzēs un Oļegs jautāja, kāpēc ir pavasaris.

Harijs bija uzaicinājis Rakeli uz restorānu. Šī jau bija otrā reize. Pirmoreiz viņa bija solījusi padomāt, bet tad piezvanīja, lai pateiktu nē. Šoreiz arī viņa solīja padomāt, bet atteikusies vēl nebija. Pagaidām.

Iezvanījās telefons. Tas bija Halvorsens. Viņš izklausījās samiegojies.

Pārbaudīju septiņdesmit no simt desmit noziedzniekiem, kuri aizdomās par ieroču pielietošanu smagos miesas bojājumos, viņš paziņoja. Pagaidām esmu atradis astoņus skūtgalvjus.

Kā tu to uzzināji?

Piezvanīju tiem. Taisni brīnums, cik daudzi no šiem ir mājās četros naktī.

Halvorsens nedroši iesmējās, kad Harijs klusēja.

Tu zvanīji visiem pēc kārtas?

Protams, atbildēja Halvorsens. Uz mobilajiem. Brīnums gan, cik daudziem ir…

Harijs viņu pārtrauca.

Un tu jautāji šiem bīstamajiem noziedzniekiem, vai viņi būtu tik laipni un aprakstītu policijai savu pašreizējo izskatu?

Ne gluži. Es teicu, ka mēs meklējam aizdomās turamo ar gariem sarkaniem matiem, un jautāju, vai viņi pēdējā laikā ir krāsojuši matus, paskaidroja Halvorsens.

Nesaprotu.

Ja tu būtu noskuvis galvu, ko tu atbildētu?

Hm, nobrīnījās Harijs. Laikam no Steinkjeras tiešām nāk īsti asprāši.

Atkal nedrošie smiekliņi.

Atsūti man sarakstu pa faksu, pavēlēja Harijs.

Aizsūtīšu, kad atnākšu.

No kurienes?

Viens no policistiem mani jau gaidīja lejā. Viņam bija jāredz lietas materiāli, pie kuriem es strādāju. Teica, ka esot steidzami.

Es domāju, tagad pie Gjeltenas lietas strādā Kripos, -brīnījās harijs.

Acīmredzot ne.

Kurš tas ir?

Viņa uzvārds bija Vols vai kas tamlīdzīgs.

Kriminālpolicijā nav neviena Vola. Varbūt Vālers?

Jā, pareizi, piekrita Halvorsens un nokaunējies piebilda: Tik daudz jaunu vārdu…

Harijs gribēja sadot jaunajam konsteblam brāzienu par to, ka tas izdāļā lietas materiālus svešiem cilvēkiem, kuru vārdus lāgā nezina, taču šis nebija īstais brīdis asumiem. Puika trīs naktis nebija ne aci aizvēris un tagad droši vien jau krita no kājām.

Labi pastrādāts, uzslavēja Harijs un gatavojās nolikt klausuli.

Pagaidi! Kāds tev ir faksa numurs?

Harijs raudzījās ārā pa logu. Virs Ekeberga kalna atkal sāka savilkties mākoņi.

Paskaties sarakstā, viņš pamācīja.

Tikko viņš bija nolicis klausuli, telefons iezvanījās atkal. Meiriks izsauca Hariju uz savu kabinetu nekavējoties !

Kā sokas ar ziņojumu par neonacistiem? viņš noprasīja, tikko Harijs parādījās durvīs.

Nesokas, atbildēja Harijs, apsēzdamies krēslā. Norvēģijas karalis un karaliene raudzījās uz viņu no fotogrāfijas pie sienas virs Meirika galvas. Mana datora tastatūrai iesprūdis burts E, viņš piebilda.

Meiriks samocīti pasmaidīja, līdzīgi kā fotogrāfijā, un ieteica Harijam pagaidām mest mieru šim ziņojumam.

Man ir jums kāds cits uzdevums. Tikko zvanīja arodbiedrību informācijas dienesta vadītājs. Šodien puse arodbiedrību līderu pa faksu saņēmuši nāves draudu vēstules. Parakstītas 88, kas ir Heil Hitler saīsinājums. tā nav pirmā reize, bet šoreiz par to uzodusi arī prese. Avīžnieki jau sāk mums zvanīt. Mums izdevās izsekot sūtījumu izcelsmi no publiska faksa aparāta Klipanā. Tāpēc šie draudi jāuztver nopietni.

Klipana?

Maza pilsētele trīs jūdzes uz austrumiem no Helsing-borgas. Sešpadsmit tūkstoši iedzīvotāju, un visļaunākais nacistu perēklis visā Zviedrijā. Daudzās ģimenēs aktīvi nacisti visās paaudzēs, sākot no trīsdesmitajiem gadiem. Daži norvēģu neonacisti dodas uz turieni svētceļojumos skatīties un mācīties. Harij, jums jākravā liela ceļasoma.

Hariju pārņēma nelāga priekšnojauta.

Mēs jūs sūtām uz turieni kā slepeno aģentu, jums jāiefiltrējas vietējā tīklā, jūsu darbu, identitāti un visas citas detaļas mēs pamazām sagatavosim. Gatavojieties apmesties tur uz ilgāku laiku. Mūsu zviedru kolēģi jau sameklējuši jums mājokli.

Slepenais aģents, Harijs atkārtoja. Viņš nespēja noticēt savām ausīm. Meirik, es neko nejēdzu no spiegošanas. Es esmu detektīvs. Vai jūs to bijāt aizmirsis?

Meirika smaids bīstami sastinga.

To jūs ātri apgūsiet, Harij. Tas nav nekas briesmīgs. Uztveriet to kā jaunu interesantu pieredzi.

Hm. Cik ilgi?

Dažus mēnešus. Ne vairāk kā sešus.

Sešus? iebļāvās Harijs.

Harij, uzņemiet to saprotoši. Jums nav ģimenes, nav…

Kas vēl ir kopā ar mani?

Meiriks papurināja galvu.

Neviens. Jūs būsiet viens. Tā šķita ticamāk. Un ziņosiet tieši man.

Harijs paberzēja zodu.

Kāpēc es, Meirik? Jums ir vesels departaments, kur aģenti pārzina iefiltrēšanos un galēji labējās organizācijas.

Vienmēr visam ir pirmā reize.

Un kā tad paliek ar Marklin šauteni? mēs esam noskaidrojuši, ka tās pircējs ir vecs nacists, un tagad šie draudi ar parakstu Heil Hitler. vai nebūtu labāk, ja es turpinātu darbu šeit… ?

Harij, es jau esmu izlēmis. Meiriks vairs nepūlējās smaidīt.

Kaut kas te nebija tīrs. Harijs varēja to saost pa gabalu, taču nezināja, kas tas ir un no kurienes. Viņš piecēlās, un Meiriks sekoja viņa piemēram.

Jūs izbrauksiet pirmdien, paziņoja Meiriks. Viņš pastiepa roku.

Harijam šis žests likās savāds, un laikam to pašu iedomājās arī Meiriks, jo viņa sejā pazibēja apmulsums. Bet nu jau bija par vēlu. Plauksta ar ieplestajiem pirkstiem bezpalīdzīgi rēgojās gaisā, un Harijs aši to paspieda, lai izbeigtu šo neveiklo brīdi.

Kad Harijs gāja garām Lindas galdam, viņa uzsauca, ka pienācis fakss, un Harijs iedams paķēra to no plauktiņa. Tas bija Halvorsena saraksts. Viņš pārlaida skatienu vārdiem, smagi soļodams pa gaiteni un nopūlēdamies ar domām, kādā ziņā viņam varētu nākt par labu sešu mēnešu biedrošanās ar neonacistiem kādā nostūrī Zviedrijas dienvidos. Katrā ziņā ne jau skaidrā prāta saglabāšanai. Un arī ne cerībai, ka Rakele atbildēs uz uzaicinājumu vakariņās. Un nepavisam ne Ellenas slepkavas meklēšanai. Viņš pēkšņi apstājās.

Pēdējais vārds sarakstā…

It kā nevajadzētu brīnīties, atrodot aizdomās turamo vidū senus paziņas, bet šoreiz bija citādi. Tā bija skaņa, ko dzird, kad iztīra Smith &amp; Wesson un atkal saliek kopā. viegls klikšķis, kas liecina, ka viss lieliski saskan.

Acumirklī viņš iemetās kabinetā un zvanīja Halvorsenam. Tas pierakstīja jautājumus un solīja atzvanīt, kad būs kaut ko noskaidrojis.

Harijs atlaidās krēslā. Viņš dzirdēja, kā dauzās sirds. Parasti šī nebija viņa stiprā puse sakarības atrašana starp mazām informācijas druskām, kurām it kā nav nekā kopīga. Laikam uznākusi iedvesma. Kad pēc ceturtdaļstundas piezvanīja Halvorsens, Harijam šķita, ka viņš gaidījis stundām ilgi.

Tā arī ir, ziņoja Halvorsens. Vienas no zabaku pēdām nozieguma vietā atbilst armijas zābakam, 45. izmēram. Marku varēja noteikt tāpēc, ka zābaks bija pavisam jauns, gandrīz nevalkāts.

Vai zini, kas valkā armijas zābakus?

Jā, tie ir NATO sertificēti. Tādus pasūta daudzi, sevišķi Steinkjerā. Esmu redzējis tādus kājās arī daudziem angļu futbola huligāniem.

Pareizi. Skūtgalvjiem. Militāristiem. Neonacistiem. Vai atradi fotogrāfijas?

Četras. Divas no Akeras Kopienas pasākuma un divas no demonstrācijas pie Blicas, jauniešu centrā, 1992. gadā.

Vai kādā no tām viņam ir galvā cepure?

Jā, Akeras bildēs.

Armijas cepure?

Kāda tā izskatās?

Klausulē bija dzirdama Halvorsena elpa. Harijs klusībā lūdza Dievu.

Tāda kā berete, ziņoja Halvorsens.

Droši zini? noprasīja Harijs, pat nepūlēdamies slēpt vilšanos.

Halvorsens zināja droši, un Harijs skaļi nolamājās.

Varbūt zābaki var palīdzēt? Halvorsens piesardzīgi ieminējās.

Slepkava noteikti aizmeta tos, ja vien nav pilnigs idiots. Bet tas, kā viņš izjauca pēdu nospiedumus sniegā, liecina, ka tāds viņš nav.

Harijs nezināja, ko domāt. Atkal uzmācās tāda sajūta, pēkšņa pārliecība, ka viņš zina, kas ir slepkava, un viņš zināja, ka tas ir bīstami. Bīstami tāpēc, ka šī pārliecība liek atmest uzmācīgās šaubas, klusās balsis, kas čukst par pretrunām, atgādina, ka, par spīti visam, kopējā aina nav nevainojama. Šaubas ir kā auksta duša, bet tādu neviens nevēlas, nonācis tik tuvu slepkavas atmaskošanai. Jā, Harijs jau iepriekš ir bijis tik pārliecināts. Un kļūdījies.

Halvorsens ierunājās.

Steinkjeras policisti pirka armijas zābakus tieši no Amerikas, tāpēc laikam pie mums tos pārdod tikai nedaudzās vietās. Un, ja jau tie zābaki bija gandrīz jauni…

Harijs uzreiz saprata viņa domu gaitu.

Malacis, Halvorsen! Uzzini, kas tos tirgo. Sāc ar armijas krājumu izpārdošanas vietām. Pēc tam apstaigā visus, parādi fotogrāfijas un pajautā, vai kāds nesen nav pārdevis viņam zābakus.

Harij…

Jā, es zinu. Vispirms saskaņošu ar Molleru.

Harijs zināja, ka izredzes atrast tirgotāju, kurš atceras visus, kam pārdevis apavus, ir minimālas. Protams, mazliet labākas izredzes bija atcerēties pircējus, kuriem uz kakla iete-tovēts Sieg Heil, tomēr, lai kā arī būtu Halvorsenam pašam jāpārliecinās, ka slepkavības izmeklēšanā 90 procenti laika tiek pavadīti veltīgā meklēšanā. Harijs nolika klausuli un piezvanīja Molleram. Kriminālpolicijas šefs uzklausīja visus viņa argumentus un, kad Harijs bija beidzis, noklepojās.

Prieks dzirdēt, ka jūs ar Vāleru beidzot esat vienisprātis kādā jautājumā, viņš paziņoja.

Ak tā?

Viņš zvanīja man pirms pusstundas un teica tieši to pašu, ko jūs tagad. Es atļāvu viņam atvest Sverri Olsenu uz nopratināšanu.

Oho!

Un kā vēl!

Harijs īsti nezināja, ko tagad darīt. Tāpēc, kad Mollers jautāja, vai viņam ir vēl kas sakāms, Harijs nomurmināja "uz redzi" un nolika klausuli. Paraudzījās ārā pa logu. Satiksme Šveigārda ielā kļuva arvien blīvāka. Ievērojis kādu vīru pelēkā mētelī un vecmodīgā cepurē, viņš sekoja tam ar skatienu, līdz tas, gausi soļodams, pazuda no redzesloka. Harijs juta, ka viņa sirds atkal pukst gandrīz normālā ritmā. Kli-pana. To viņš bija gandrīz aizmirsis, bet tagad tā atausa atmiņā kā paģiru galvassāpes. Viņš iedomājās, vai piezvanīt Rakelei pa vietējo telefonu, bet tūdaļ atmeta šo domu.

Tad notika kaut kas ērmīgs.

Ar acs kaktiņu viņš pamanīja kustību ārā aiz loga. Sākumā viņš nesaprata, kas tas ir, tikai redzēja, ka tas tuvojas ātri. Viņš pavēra muti, bet vārds, sauciens vai kāda skaņa, kas sāka veidoties, tā arī netika pār lūpām. Atskanēja viegls būkšķis, loga stikls mazliet nodrebēja un viņa acu priekšā uz tā parādījās slapjš traips ar pavasara vējā drebošu pelēku spalvu. Harijs nekustējās. Tad paķēra jaku un steidzās uz liftu.

63. Krokliveiena, Bjerke, 2000. gada 2. maijs

Sverre Olsens pagrieza skaļāk radio. Slinki pāršķirstot mātes jaunākā sieviešu žurnāla lappuses, viņš klausījās ziņu diktora stāstījumu par draudu vēstulēm, ko saņēmuši arodbiedrību līderi. Notekcaurule tieši virs viesistabas loga joprojām pilēja. Viņš iesmējās. Šie draudi izklausījās pēc Roja Kvinseta jociņa. Cerams, ka šoreiz nebūs tik daudz drukas kļūdu.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Šopēcpusdien pie Herberta visi galdiņi būs pārpildīti. Viņam nebija ne graša, bet šonedēļ viņš salaboja veco Wilfa putekļsūcēju un tāpēc māte varbūt aizdos kādu simtiņu. Maita Princis! Pagājušas jau divas nedēļas kopš viņa kārtējā solījuma, ka nauda būs "pēc pāris dienām". Daži puiši, kuriem Sverre bija parādā, jau sākuši viņam par to atgādināt netīkami draudīgā tonī. Un visļaunākais pie viņa galdiņa "Herberta picā" par noteicēju uzmeties kāds cits. Kopš iebrukuma "Denisa kebabos" drīz būs pagājis pārāk ilgs laiks.

Kad viņš iepriekšējo reizi bija "Herberta picā", viņu pārņēma nepārvarama vēlme piecelties un nobļauties, ka viņš ir tas, kurš nogalināja to policistu mauķeli Grīnelokā. Pēc pēdējā sitiena asinis no viņas galvas gāzās aumaļām. Viņa nosprāga brēkdama. Viņš noklusētu to, ka tobrīd nezināja, ka sieviete ir policiste. Un arī to, ka, ieraugot asinis, gandrīz apvēmās.

Draņķa Princis! Viņš sen jau zināja, ka tas sievišķis ir no policijas.

Sverre bija nopelnījis savu naudu. Par to viņš bija stingri pārliecināts, bet ko viņš varēja darīt? Pēc visa notikušā Princis aizliedza viņam zvanīt. Piesardzības pēc, kamēr lielais tracis kaut cik norims.

Ārā nočīkstēja vārtiņu eņģes. Sverre piecēlās, izslēdza radio un izsteidzās gaitenī. Kāpdams augšā pa kāpnēm, viņš dzirdēja uz grants celiņa mātes soļus. Nokļuvis savā istabā, viņš dzirdēja lejā pie durvīm šķindam atslēgas. Kamēr māte apakšstāvā rosījās, Sverre nostājās istabas vidū un nopētīja sevi spogulī. Pārvilka ar plaukstu pār galvu, kur bija atauguši pavisam īsi matiņi kā sukas sari. Viņš bija izlēmis. Lai gan drīz tiks pie četrdesmit tūkstošiem, tomēr jāmeklē darbs. Apriebies tupēt mājās un, godīgi sakot, apnikuši arī "biedri" "Herberta picā". Apnicis vilkties līdzi ļautiņiem, kuri paši nejēdz, kurp dodas. Tehniskajā koledžā viņš bija mācījies par elektriķi un prata labot dažādas elektriskas ierīces. Daudziem elektriķiem vajadzīgi mācekļi un palīgi. Pēc dažām nedēļām mati būs atauguši un aizsegs tetovējumu Sieg Heil uz pakauša.

Jā, mati. Viņš pēkšņi atcerējās naksnīgo telefona zvanu -policists ar Tronheimas akcentu jautāja viņam par sarkaniem matiem! No rīta pamodies, Sverre nodomāja, ka tas bijis tikai sapnis, bet māte pie brokastīm apjautājās, kas gan tā var zvanīties četros no rīta.

No spoguļa Sverre pievērsa skatienu sienām. Fīrera portrets, Burzum koncertu plakāti, karogs ar kāškrustu, Dzelzs krusts un biedrības "Asinis un gods" plakāts Jozefa Gē-belsa veca propagandas plakāta kopija. Pirmoreiz viņam ienāca prātā, ka šī istaba izskatās kā pusaugu puikas miteklis. Ja Zviedrijas balto āriešu pretošanās kustības karogu nomainītu ar Manchester United šalli un heinriha Himlera portretu ar Deivida Bekhema bildi, tiešām varētu padomāt, ka te dzīvo tīnis.

Sverre! Tā bija māte.

Viņš aizvēra acis.

Sverre!

Viņa neapklusīs. Kā jau vienmēr.

Jā! viņš atbļāva tik skaļi, ka iesāpējās galva.

Pie tevis kāds atnācis, grib parunāt.

Šeit? Pie viņa? Sverre atkal atvēra acis un nedroši paraudzījās uz sevi spogulī. Uz šejieni neviens nenāca. Cik viņš varēja atcerēties, neviens pat nezināja, ka viņš šeit dzīvo.. Sirds sāka sisties straujāk. Vai tas varētu būt tas policists ar Tronheimas akcentu?

Kad viņš tuvojās savas guļamistabas durvīm, tās pēkšņi atvērās.

Sveiks, Olsen.

Zemās pavasara saules stari iespīdēja pa kāpņu laukumiņa logu, un durvīs bija redzams tikai nācēja siluets. Taču viņš lieliski pazina tā balsi.

Vai nemaz nepriecājies, mani redzot? jautāja Princis, aizvērdams aiz sevis durvis.

Viņš pārlaida ziņkāru skatienu sienām. Ir nu gan ūķis!

Kāpēc viņa jums ļāva… ?

Es parādīju tavai mātei šo. Princis pavicināja kartīti ar Norvēģijas ģerboni zelta krāsā uz gaiši zila fona. Tās otrā pusē bija rakstīts "POLICIJA".

Velns, Sverre noelsās. Vai tā ir īsta?

Kas zina? Nomierinies, Olsen. Apsēdies.

Princis norādīja uz gultu un pats jāteniski apsēdās uz krēsla pie rakstāmgalda.

Ko jūs te meklējat? jautāja Sverre.

Un kā tu domā? Viņš plati uzsmaidīja uz gultas maliņas bailīgi sēdošajam Sverrem. Norēķinu diena.

Norēķinu diena?

Sverre vēl nebija īsti atguvies. Kā Princis zina, ka viņš dzīvo šeit? Un policijas apliecība. Paraugoties uz viņu, Sverrem ienāca prātā, ka Princis tiešām varētu būt policists kārtīgi apgriezti mati, vēss acu skatiens, solārijā nosauļota seja, labi trenēts torss, īsa, melna smalkādas jaka un zili džinsi. Savādi, ka viņš agrāk nebija to pamanījis.

Jā, Princis, joprojām smaidīdams, turpināja. Klāt norēķinu diena. Viņš izvilka no jakas iekškabatas aploksni un pasniedza Sverrem.

Sen jau bija laiks. Sverre nervozi pasmaidīja un iebāza pirkstus aploksnē. Kas tad tas? viņš brīnījās, izvilkdams salocītu A4 formāta papīra lapu.

Tas ir saraksts ar astoņu cilvēku vārdiem, kurus drīz apciemos kriminālpolicija, gandrīz noteikti paņems asins paraugus un aizsūtīs uz DNS pārbaudi, lai atrastu atbilstību ādas daļiņām, kas tika atrastas tavā cepurē nozieguma vietā.

Manā cepurē? Jūs teicāt, ka atradāt to savā mašīnā un sadedzinājāt?

Sverre šausmās raudzījās, kā Princis skumji pašūpo galvu.

Šķiet, ka es vēlreiz atgriezos nozieguma vietā. Kāds jauns pāris, pārbijušies līdz nāvei, gaidīja policiju. Laikam būšu "pazaudējis" cepuri sniegā pāris metru attālumā no līķa.

Sverre vairākas reizes pārvilka abas plaukstas pār galvu.

Esi apjucis, Olsen?

Sverre pamāja ar galvu un pūlējās pasmaidīt, bet mutes kaktiņi neklausīja.

Vai paskaidrot?

Sverre atkal pamāja ar galvu.

Kad ir noslepkavots policijas darbinieks, vainīgā atrašanai tiek mobilizēti visi spēki, lai cik ilgu laiku tas neprasītu. Tas nav rakstīts nevienā instrukciju rokasgrāmatā, bet, kad upuris ir viens no mūsējiem, resursi netiek taupīti. Tāda ir tā nelaime ar policistu nogalināšanu detektīvi vienkārši neliksies mierā, līdz… Viņš norādīja uz Sverri … būs atraduši vainīgo. Tas ir tikai laika jautājums tāpēc es atļāvos sniegt detektīviem palīdzīgu roku, lai gaidīšana nebūtu pārāk ilga.

Bet…

Varbūt tu brīnies, kāpēc es palīdzēju policijai atrast tevi, ja pastāv iespēja, ka tu nodosi mani, lai kaut cik atvieglotu savu sodu?

Sverre norija siekalas. Viņš pūlējās kaut ko izdomāt, bet šoks bija pārāk liels un prāts nedarbojās.

Es saprotu, ka šāds uzdevums var būt ciets rieksts, -turpināja Princis, pārvilkdams ar pirkstu pār Dzelzs krusta atdarinājumu, kas karājās pie sienas. Protams, es varēju nošaut tevi tūlīt pēc slepkavības. Bet tad policija saprastu, ka tev bija līdzdalībnieks, kurš centās slēpt pēdas, un turpinātu medības.

Viņš noņēma ķēdi no naglas un uzkāra krustu kaklā virs ādas jakas.

Vēl viena iespēja bija "atrisināt" lietu pašam, nošaut tevi apcietināšanas brīdī, lai izskatītos, ka tu esi pretojies. Nelaime tikai tāda, ka tas šķistu aizdomīgi vienam atrisināt tik grūtu lietu. Cilvēki sāktu uzdot jautājumus, sevišķi tāpēc, ka es pēdējais redzēju Ellenu Gjeltenu dzīvu.

Viņš apklusa un iesmējās.

Nerādi tik bailīgu ģīmi, Olsen! Es taču teicu, ka šos variantus atmetu. Labāk izvēlējos sēdēt maliņā, uzmanīt visu notiekošo un vērot, kā viņi tuvojas tev. Mans plāns jau no paša sākuma bija mesties uz priekšu, kad būs pienācis īstais brīdis, pārņemt stafetes kociņu un pašam veikt pēdējo posmu. Starp citu, tevi izskaitļoja kāds āksts, kas strādā drošības dienestā.

Vai jūs esat… policists?

Vai man piestāv? Princis norādīja uz Dzelzs krustu. -Nē, pie vella to visu. Es esmu kareivis, tāpat kā tu, Olsen. Kuģa korpusam jābūt pilnīgi drošam, jo pat no mazākās sūces tas var nogrimt. Vai zini, kas notiktu, ja es tev atklātu, kas īstenībā esmu?

Sverres mute un rīkle bija izkaltusi, un viņš vairs nespēja norīt siekalas. Viņš bija pārbijies. Pārbijies par savu dzīvību.

Tad es nedrīkstētu ļaut tev dzīvam atstāt šo istabu. Vai saproti?

-Jā, Sverre aizsmakušā balsī izdvesa. Mana n-nauda…

Princis iebāza roku jakas iekškabatā un izvilka pistoli.

Sēdi mierīgi.

Viņš piegāja pie gultas, apsēdās blakus Sverrem un, turēdams pistoli abās rokās, nomērķēja uz durvīm.

Tā ir Glock visuzticamākā pistole pasaulē. Es to vakar saņēmu no Vācijas. Ražotāja numurs novīlēts. Tirgus cena ap astoņiem tūkstošiem kronu. Uzskati to par pirmo iemaksu.

Sverre salēcās, izdzirdot šāviena troksni. Šausmās ieplestām acīm viņš raudzījās uz mazo caurumiņu durvju augšpusē. Saules starā, kas no tā sniedzās pār visu istabu kā lāzers, lidinājās putekļi.

Paņem rokā, Princis mudināja, iemezdams ieroci Sverrem klēpī. Tad piecēlās un devās uz durvju pusi. Turi stingri. Ideāls līdzsvars, vai ne?

Sverre negribīgi satvēra pistoli. Viņš juta, kā zem T krekla līst sviedri. Griestos ir caurums. Nezin kāpēc viņš spēja domāt tikai par to. Tagad ir izšauts vēl viens caurums, bet tā arī nav atrasts neviens, kas varētu tos salabot. Tad notika tas, ko viņš jau bija gaidījis. Viņš aizvēra acis.

Sverre!

Viņa kliedz tā, it kā sliktu. Viņš ciešāk satvēra ieroci. Vienmēr kliedz tā, it kā slīktu. Tad viņš atkal atvēra acis un redzēja, ka Princis pie durvīm pagriežas kā palēninātā filmā. Un paceļ abās rokās satvertu melnu, spīdīgu Smith &amp; Wesson revolveri.

Sverre!

No ieroča stobra izšāvās dzeltena liesma. Viņš redzēja māti stāvam kāpņu pakājē. Tad lode trāpīja viņam, ietriecās pieres augšpusē un izgāja ārā pa pakausi, kopā ar vārdu Heil no tetovējuma Sieg Heil, izurbās caur koka sienas paneli, izolācijas kārtu, līdz iesprūda ārsienas apdares Eternit panelī. bet tad sverre olsens jau bija miris.

64. Krokliveiena, 2000. gada 2. maijs

Harijs izdiedelēja nedaudz kafijas no kāda nozieguma vietas apskates eksperta, kuram bija līdzi termoss. Viņš stāvēja pie mazās neglītās mājeles Krokliveienā Bjerkē, raudzīdamies uz jaunu policistu, kurš, pakāpies uz redeļu kāpnēm, atzīmēja vietu uz jumta, kur izgājusi cauri lode. Sāka jau pulcēties ziņkārīgie, un policisti drošības dēļ norobežoja mājas apkārtni ar dzelteno lenti. Vīru uz kāpnēm bagātīgi apspīdēja pēcpusdienas saule, bet māja atradās ieplakā un Harijs jau sāka just vēsumu.

Tātad jūs ieradāties tūlīt pēc tam, kad tas bija noticis?

Harijam aiz muguras iejautājās kāda balss. Viņš pagriezās. Tas bija Bjarne Mollers. Noziegumu vietās viņš parādījās arvien retāk, bet Harijs bija dzirdējis daudzus stāstām, ka Mollers esot bijis labs detektīvs. Daži pat uzskatīja, ka viņam vajadzēja ļaut arī palikt šajā darbā. Harijs piedāvāja Molle-ram kafiju, bet tas atteicās.

Jā, es ierados laikam kādas četras vai piecas minūtes pēc notikušā, Harijs atbildēja. Kur jūs to uzzinājāt?

Centrālajā komutatorā. Viņi teica, ka pēc Vālera ziņojuma par šaušanu jūs zvanījāt un pieprasījāt papildspēkus.

Harijs ar galvas mājienu norādīja uz sarkano sporta auto vārtu priekšā.

Kad ierados, redzēju Vālera japāņu vāģi. Es zināju, ka viņš brauks uz šejieni, tāpēc nebrīnījos. Bet, izkāpis no mašīnas, izdzirdēju briesmīgu gaudošanu. Vispirms nodomāju, ka tas ir kāds kaimiņu suns. Taču, kad sāku iet pa grantēto celiņu, sapratu, ka skaņa nāk no mājas iekšienes un tas nav suns. Tā ir cilvēka balss. Tāpēc labāk neriskēju un piezvanīju Okernas rajona policijai, lai sūta papildspēkus.

Tā bija māte?

Harijs pamāja ar galvu. Viņa bija pilnīgā histērijā. Pagāja gandrīz pusstunda, līdz izdevās viņu tiktāl nomierināt, lai viņa spētu pateikt ko sakarīgu. Vēbers viesistabā vēl runā ar viņu.

Vecais labais iejūtīgais Vēbers?

Vēberam nav ne vainas. Darbā viņš varbūt ir vecs īgņa, toties lieliski prot apieties ar cilvēkiem šādos grūtos brīžos.

Es zinu. Es tikai jokoju. Kā Vālers to uzņem?

Harijs paraustīja plecus.

Es zinu, piekrita Mollers. Viņš ir auksts kā zivs. Tiesa kas tiesa. Vai iesim iekšā paraudzīties apkārt?

Es jau biju iekšā.

Nu tad izrādiet man visu.

Viņi kāpa uz otro stāvu, un Mollers pa ceļam klusi sasveicinājās ar kolēģiem, kurus nebija redzējis veselu mūžību.

Guļamistaba bija pilna ar nozieguma vietas apskates ekspertiem, un zibēja fotoaparātu zibspuldzes. Gulta pārklāta ar melnu plastmasas plēvi, uz kuras uzzīmēts ķermeņa apveids.

Mollers pārlaida skatienu sienām. Jēziņ, viņš nomurmināja.

Sverre Olsens noteikti nebalsoja par sociālistiem, noteica Harijs.

Bjarne, neko neaiztiec, uzsauca kāds tiesu medicīnas ekspertīzes inspektors. Tu taču zini, kas notika pagājušo-reiz.

Mollers laikam tiešām zināja viņš tikai labsirdīgi nosmējās.

Kad Vālers ienāca, Sverre Olsens sēdēja uz gultas, -iesāka Harijs. Vālers stāsta, ka viņš esot stāvējis pie durvīm un jautājis Olsenam par Ellenas slepkavības nakti. Olsens izlicies, ka neatceroties datumu, tāpēc Vālers uzdeva vēl dažus jautājumus un pamazām noskaidrojās, ka Olsenam nav alibi. Vālers stāsta, ka licis Olsenam braukt līdzi uz iecirkni un sniegt liecību, bet tas pēkšņi paķēris ieroci, kas laikam bijis paslēpts zem spilvena. Olsens izšāvis, un lode lidojusi virs viņa pleca, cauri durvīm šeit ir caurums un cauri gaiteņa griestiem. Vālers stāsta, ka izvilcis savu dienesta revolveri un nošāvis Olsenu, pirms tas paguvis izšaut vēlreiz.

Laba reakcija. Un arī labs šāviens, es dzirdēju.

Tieši pierē, apstiprināja Harijs.

Nav jau nekāds brīnums. Šaušanas eksāmenos pagājušajā rudenī Vāleram bija vislabākie rezultāti.

Jūs aizmirsāt manējos, Harijs vēsi piebilda.

Ronald, kā sokas? Mollers uzsauca kādam baltā tērptam inspektoram.

Šķiet, ka viss skaidrs. Inspektors piecēlās un ar pūlēm iztaisnoja muguru. Lodi, kas nogalināja Olsenu, atradām šeit, aiz Eternit paneļa. durvīs iešautā lode ieurbās griestos. Jāparaugās, vai varēs atrast arī to, lai ballistikas puišiem rīt būtu, ar ko paspēlēties. Leņķi atbilst.

Hm. Paldies.

Nav par ko. Starp citu, kā klājas tavai sievai?

Mollers pastāstīja, kā klājas viņa sievai, taču nepajautāja

to pašu inspektoram, bet, cik Harijs zināja, viņam nemaz nebija sievas. Pagājušajā gadā viena mēneša laikā četri tiesu medicīnas eksperti bija pašķīrušies no sievām. Ēdnīcā viņi jokoja, ka laikam vainīga līķu smaka.

Ārpusē pie mājas viņi pamanīja Vēberu. Tas vientuļi stāvēja ar kafijas krūzi rokā, vērodams policistu uz kāpnēm.

Kā gāja, Vēber? apjautājās Mollers.

Vēbers piemiegtām acīm nopētīja viņus, it kā pārliecinādamies, vai ir vērts pūlēties ar atbildi.

Ar sievieti nebūs nekādu sarežģījumu, viņš teica, atkal paraudzīdamies uz policistu uz kāpnēm. Protams, viņa apgalvo, ka neko nesaprotot, jo viņas dēls nespējis skatīties uz asinīm un tā tālāk, bet attiecībā uz faktiem mums nekādu sarežģījumu nebūs.

Hm. Mollers satvēra Harija elkoni. Iesim mazliet pastaigāties.

Viņi aizsoļoja pa ceļu. Šis bija nelielu mājiņu un mazu dārziņu rajons, kura tālākajā galā slējās daudzdzīvokļu nami. Viņiem garām uz velosipēdiem aizjoņoja daži bērni no piepūles sasarkušām sejām, steigdamies pie policijas mašīnām ar mirgojošajām zilajām bākugunīm. Mollers nogaidīja, līdz viņus neviens vairs nevarēja dzirdēt.

Šķiet, ka jūs pārāk nepriecājaties par Ellenas slepkavas noķeršanu, viņš ieminējās.

Skatoties, ko nozīmē priecāties. Pirmām kārtām mēs vēl nezinām, vai Sverre Olsens tiešām ir vainīgais. DNS testi…

DNS testi apstiprinās, ka tas ir viņš. Kas noticis, Harij?

Nekas, priekšniek.

Mollers apstājās. Tiešām?

Mollers pielieca galvu uz mājas pusi.

Vai tas ir tāpēc, ka jums šķiet Vālers neapdomīgi izraisīja šaudīšanos?

Es taču teicu, nekas! Harijs pēkšņi noskaitās.

Runājiet! uzbļāva Mollers.

Man tikai šķiet, ka tas ir sasodīti jocīgi.

Mollers sarauca pieri. Kas ir jocīgi?

Tik pieredzējis policists kā Vālers… Harijs pieklusināja balsi. Viņš runāja lēni, uzsvērdams katru vārdu. …nolemj viens pats doties iztaujāt un, iespējams, aizturēt aizdomās turamo. Pārkāpjot visus rakstītos un nerakstītos likumus.

Un ko jūs gribat teikt? Ka Toms Vālers izprovocēja šaušanu? Jūs domājat, ka viņš piespieda Olsenu ķerties pie ieroča, lai varētu atriebt Ellenas nāvi? Vai tas jums prātā? Vai tāpēc jūs visu laiku skandinājāt: Vālers stāsta, ka tā, un Vālers stāsta, ka šitā, it kā mēs policijā vairs neticētu savu kolēģu vārdiem? Un turklāt to dzirdēja puse nozieguma vietas apskates vienības!

Viņi nikni raudzījās viens otrā. Moll’ers bija gandrīz tikpat garš kā Harijs.

Es tikai teicu, ka tas ir sasodīti jocīgi, Harijs atkārtoja un pagriezās. Tas arī viss.

Pietiek, Harij! Nezinu, kāpēc jūs izdomājāt sekot Vāle-ram uz šejieni un kāpēc jums radās aizdomas, ka var kaut kas notikt, bet zinu, ka negribu vairs neko par to dzirdēt. Negribu dzirdēt ne vārda par šādiem tumšiem pieņēmumiem! Sapratāt?

Harija skatiens kavējās pie Olsenu ģimenes dzeltenās mājiņas. Tā bija mazāka par pārējām un bez augsta dzīvžoga, kādi sargāja pārējos klusās ieliņas iedzīvotājus. Uz citu māju dzīvžogu fona šis neizskatīgais, ar Eternit apdarinātais namiņš izskatījās neaizsargāts. Šķita, it kā visi kaimiņi būtu no tā nicīgi novērsušies. Gaisā jautās asa ugunskuru dūmu smaka, un vēja pūsmās brīžiem bija saklausāma Bjerkes hipodroma komentētāja metāliskā balss.

Harijs paraustīja plecus.

Atvainojiet. Es… Jūs jau zināt.

Mollers uzlika roku viņam uz pleca.

Viņa bija vislabākā. To es zinu, Harij.

65. Šredera kafejnīca, 2000. gada 2. maijs

Vecais virs lasīja Aftenpost. iegrimis zirgu skriešanās sacīkšu dalībnieku saraksta pētīšanā, viņš pēkšņi pamanīja līdzās nostājušos viesmīli.

Labdien, viņa sveicināja, nolikdama uz galdiņa lielu glāzi. Viņš kā parasti neatbildēja, tikai vēroja, kā viesmīle skaita izdodamo naudu. Viņa bija nenosakāma vecuma sieviete, droši vien ap trīsdesmit pieciem līdz četrdesmit gadiem. Šķita, ka dzīve pret viņu bijusi tikpat skarba kā pret šī iestādījuma klientiem. Taču viņa jauki smaidīja. Un neatteicās arī no kādas glāzītes. Viesmīle aizgāja, sirmgalvis iedzēra pirmo alus malku un pārlaida skatienu krodziņam.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Tad piecēlās, aizgāja pie maksas telefoniem telpas dziļumā, iemeta aparātā trīs vienas kronas monētas un sastādīja numuru. Pēc trim signāliem atskanēja atbilde.

Jūla.

Signe?

Jā.

Pēc sievietes balss viņš saprata, ka viņa jau ir nobijusies, jo pazīst zvanītāju. Šī bija jau sestā reize, tāpēc varbūt sieviete uzminējusi sistēmu un zināja, ka viņš zvanīs šodien.

Te Daniels, viņš paziņoja.

Kas zvana? Ko jums vajag? Viņai satraukumā sāka trūkt elpas.

Es jau teicu, ka esmu Daniels. Vēlos tikai atgādināt, ko tu teici pirms daudziem gadiem. Vai atceries?

Lūdzu, izbeidziet. Daniels ir miris.

Līdz nāve mūs šķirs. Līdz nāve mūs šķirs.

Es zvanīšu policijai.

Viņš nolika klausuli. Tad uzlika cepuri, uzvilka mēteli un izgāja ārā, saulē. Sankthanshaugenas parkā kokiem sāka parādīties pirmie pumpuri. Vairs ilgi nebūs jāgaida.

66. Vakariņas, 2000. gada 5maijs

Rakeles smiekli līksmi izcēlās pārpildītā restorāna troksnī sarunu murdoņā, dakšiņu šķindoņā un viesmīļu rosībā.

Es tīri vai nobijos, kad pamanīju, ka automātiskajā atbildētājā atstāta ziņa, stāstīja Harijs. Tu jau zini, mirgo sarkana gaismiņa. Un tad tava pavēlošā runa.

Viņš noslēpumaini pieklusināja balsi.

Zvana Rakele. Vakariņas piektdien astoņos. Neaizmirsti kārtīgu uzvalku un biezu maku. helge bija pārbijusies līdz nāvei. Nācās viņu mierināt ar prosas graudiem.

Es tā neteicu ! rakele, nevaldāmi smiedamās, iebilda.

Kaut ko līdzīgu gan.

Nē nemaz! Un tu pats esi vainīgs. Kā tu pats atsaucies automātiskajā atbildētājā!

Viņa arī ierunājās pārvērstā balsī: Hols klausās. Runājiet ! Tas ir tik ļoti… tik…

Harija garā?

Tieši tā.

Vakariņas bija lieliskas, noskaņa burvīga, bet tagad pienācis laiks visu sabojāt, nodomāja Harijs.

Meiriks deva man kādu uzdevumu. Man jābrauc uz Zviedriju slepenā misijā, viņš paziņoja, grozīdams pirkstos Farris ūdens glāzi. uz sešiem mēnešiem. Pirmdien jādodas ceļā.

Ak tā.

Viņš bija pārsteigts, redzot, cik mierīgi Rakele to uzņēma.

Šodien jau piezvanīju un pastāstīju Māšelei un tēvam, -viņš turpināja. Tēvs runāja ar mani. Pat novēlēja labu veiksmi.

Jauki. Rakele viegli uzsmaidīja un pievērsās deserta ēdienkartei.

Oļegs ilgosies pēc tevis, viņa klusi noteica.

Harijs raudzījās uz Rakeli, bet nevarēja uztvert viņas skatienu.

Un tu? viņš jautāja.

Rakeles sejā parādījās skumjš smaids.

Viņiem ir banānu deserts Sečuanas gaumē, viņa paziņoja.

Pasūti divus.

Es arī ilgošos pēc tevis, viņa atzinās, pētīdama nākamo ēdienkartes lappusi.

Cik stipri?

Viņa paraustīja plecus.

Harijs atkārtoja jautājumu. Un vēroja, kā viņa ievelk elpu. Viņa jau sagatavojās runāt, bet tad pārdomāja. Mēģināja vēlreiz. Beidzot šie vārdi atskanēja.

Piedod, Harij, bet pašlaik manā dzīvē ir vieta tikai vienam vīrietim. Mazam, sešgadīgam vīrietim.

Harijam tā bija ledusauksta ūdens šalts uz galvas.

Nesaki vis, iebilda Harijs. Nevar būt tik ļauni.

Rakele ar neizprotamu sejas izteiksmi pacēla acis no

ēdienkartes.

Tu un es, Harijs turpināja, pārliekdamies pāri galdiņam. Šeit, šovakar. Mēs flirtējam. Jauki pavadām laiku. Bet mēs gribam ko vairāk. Tu gribi ko vairāk.

Varbūt.

Nekādu varbūt. Pavisam noteikti. Tu gribi visu.

Nu un tad?

Nu un tad? Tev tas jāpasaka, tā, lūk! Pēc dažām dienām man jādodas uz kādu elles nostūri Zviedrijas dienvidos. Es neesmu izlepis. Man tikai jāzina, vai rudenī būs, pie kā atgriezties.

Viņu skatieni sastapās, un šoreiz Harijs ielūkojās Rakeles acīs. Ilgi. Beidzot viņa nolika ēdienkarti.

Piedod, negribēju tevi aizvainot. Es zinu, ka tas izklausīsies dīvaini, bet… otrs variants nederēs.

Kāds otrs variants?

Rīkoties tā, kā es pašlaik vēlos. Aizvest tevi uz savām mājām, noraut tev visas drēbes un mīlēties ar tevi visu nakti.

Pēdējos vārdus viņa klusi nočukstēja vienā elpas vilcienā. It kā būtu nogaidījusi līdz pēdējam brīdim, lai tos pateiktu, toties pateiktu tieši tā. Skaidri un bez aplinkiem.

Bet varbūt arī vēl vienu nakti? jautāja Harijs. Vairākas naktis? Rītdienas nakti, parītdienas nakti un nākamo nedēļu un…

Izbeidz! Starp viņas uzacīm bija ievilkusies dusmu krunciņa. Harij, tev jāsaprot. Nekas neiznāks.

Kā tad. Harijs izņēma cigareti un aizsmēķēja. Viņš ļāva Rakelei noglāstīt zodu un lūpas. Maigais pieskāriens apsvilināja kā elektriskā strāva, atstājot aiz sevis smeldzošas sāpes.

Harij, tā nav tava vaina. Kādu brīdi man šķita, ka es to atkal spēšu. Esmu apsvērusi visus argumentus. Divi pieaugušie. Neviens cits nav iesaistīts. Vienkārši un bez saistībām. Un vīrietis, kurš man ir iepaticies tik ļoti kā neviens kopš… kopš Oļega tēva. Tāpēc ar vienu reizi nekas nebeigsies. Un tas… tas nav labi.

Viņa apklusa.

Vai tāpēc, ka Oļega tēvs bija alkoholiķis?

Kāpēc tu tā jautā?

Nezinu. Tas varētu izskaidrot tavu nevēlēšanos saistīties ar mani. Protams, nav jau vispirms jāizcieš elle kopā ar citu dzērāju, lai zinātu, ka es neesmu nekāds labais ķēriens, bet…

Viņa uzlika plaukstu uz Harija rokas.

Tu esi labs ķēriens, Harij. Runa nav par to.

Par ko tad?

Šī ir pēdējā reize. Tas arī viss. Mēs vairs netiksimies.

Viņa raudzījās uz Hariju. Un tagad viņš redzēja. Miklums,

kas spīguļoja viņas acu kaktiņos, nebija smieklu asaras.

Bet viss pārējais stāsts? viņš noprasīja, pūlēdamies pasmaidīt. Vai tā ir slepena informācija, kā jau pieņemts drošības dienestā?

Viņa pamāja ar galvu.

Pie galdiņa pienāca viesmīlis, bet, nojautis, ka nav piemērots brīdis, atkal atkāpās.

Rakele atvēra muti, lai kaut ko teiktu. Harijs redzēja, ka viņa ar pūlēm valda asaras. Viņa kodīja apakšlūpu. Tad nolika salveti uz galdauta, atstūma krēslu, piecēlās un aizgāja, neteikusi ne vārda. Harijs palika sēžot, raudzīdamies uz salveti. Laikam Rakele burzījusi to rokās krietnu laiku, viņš iedomājās, jo salvete bija saņurcīta kamolā. Viņš vēroja, kā tā lēnām paveras kā balts papīra zieds.

67. Halvorsena dzīvoklis, 2000. gada 6. maijs

Kad Halvorsenu pamodināja tālruņa zvans, digitālā modinātājpulksteņa izgaismotie cipari rādīja 1:30 naktī.

Hols zvana. Vai biji aizmidzis?

Nē, apgalvoja Halvorsens, pats nesaprazdams, kāpēc melo.

Man radās dažas domas par Sverri Olsenu.

Spriežot pēc Harija elpas un satiksmes trokšņa fonā, viņš laikam gāja pa ielu.

Es zinu, kas tevi interesē, atbildēja Halvorsens. Sver-re Olsens nopirka armijas zābaku pāri veikalā Top Secret hen-rika ibsena ielā. Pārdevēji atcerējās viņu pēc fotogrāfijas un varēja pat nosaukt datumu. Izrādās, ka Kripos bija tur iegriezušies pirms Ziemassvētkiem, lai pārbaudītu viņa alibi saistībā ar Hallgrima Deila lietu. Bet es jau šodien aizsūtīju to visu pa faksu uz tavu kabinetu.

Es zinu. Tikko nāku no turienes.

Tiešām? Bet es domāju, ka tev šovakar randiņš?

Tas beidzās ātrāk.

Un tu atkal devies uz darbu? Halvorsens nespēja tam noticēt.

Jā, laikam gan. Un tieši tavs fakss man ierosināja vēl dažas domas. Gribēju apjautāties, vai tu rit nevarētu vēl kaut ko pārbaudīt?

Halvorsens novaidējās. Pirmkārt, Mollers bija nepārprotami licis saprast, ka Harijam nav nekādas saistības ar Elle-nas Gjeltenas lietu. Un otrkārt rīt ir sestdiena.

Halvorsen, vai dzirdi mani?

Jā.

Es jau varu iedomāties, ko teica Mollers. Neņem to galvā. Tagad tev ir izdevība uzzināt ko vairāk par detektīva darbu.

Harij, nelaime tāda, ka…

Klusē, Halvorsen, un klausies.

Halvorsens domās nolamājās. Un klausījās.

68. Vibes iela, 2000. gada 8. maijs

Hallē ieplūda svaigi vārītas kafijas aromāts, kamēr Harijs kāra jaku uz apkrauta mēteļu pakaramā.

Paldies, Faukes kungs, ka varējāt mani pieņemt, kad es tik steidzīgi pieteicos.

Nav par ko, Fauke atsaucās no virtuves. Es kā jau vecs cilvēks priecājos palīdzēt. Ja vien varu.

Viņš ielēja kafiju divās lielās krūzēs un nolika tās uz virtuves galda. Harijs pārvilka ar pirkstu galiem pa tumšā, masīvā ozolkoka galda virsmu.

No Provansas, Fauke paskaidroja, negaidot jautājumu. Manai sievai patika franču zemnieku mēbeles.

Brīnišķīgs galds. Jūsu sievai bija laba gaume.

Fauke pasmaidīja.

Vai esat precējies? Nē? Nekad neesat bijis precējies? Nevajag pārāk ilgi vilcināties. Ja cilvēks ilgi ir viens, viņš kļūst nejauks.

Viņš iesmējās.

Es zinu, ko runāju. Man jau bija pāri trīsdesmit, kad apprecējos. Tajos laikos tas skaitījās vēlu. 1955. gada maijā.

Viņš norādīja uz vienu no fotogrāfijām pie sienas virs virtuves galda.

Vai tiešām tā ir jūsu sieva? brīnījās Harijs. Es domāju, ka tā ir Rakele.

Ak, jā, protams. Vecais vīrs brīdi pārsteigts raudzījās Harijā. Biju piemirsis, ka jūs pazīstat Rakeli, jo strādājat drošības dienestā.

Viņi iegāja viesistabā, kur papīru kaudzes kopš Harija iepriekšējā apciemojuma bija vēl vairāk pieaugušas un aizņēma visus krēslus, izņemot vienu, kas stāvēja pie rakstāmgalda. Fauke atbrīvoja vietu pie apkrautā kafijas galdiņa.

Vai uzzinājāt kaut ko par tiem vārdiem, ko es jums iedevu? viņš jautāja.

Harijs īsumā atstāstīja visu noskaidroto.

Bet ir arī daži jaunumi, viņš piebilda. Ir noslepkavota policiste.

Es kaut ko lasīju avīzē.

Šī lieta ir atrisināta. Mēs gaidām DNS testa rezultātus. Faukes kungs, vai jūs ticat sakritībām?

Ne pārāk.

Es arī ne. Tāpēc, ja vieni un tie paši cilvēki visu laiku parādās it kā savstarpēji nesaistītās lietās, es sāku uzdot jautājumus. Tajā pašā vakarā, kad Ellena Gjeltena tika nogalināta, viņa bija atstājusi ziņu manā automātiskajā atbildētājā: "Esam viņu pieķēruši." Viņa palīdzēja man meklēt cilvēku, kurš bija pasūtījis Mārklin šauteni no johannesburgas. protams, nav jau uzreiz pamata pieņemt, ka šis cilvēks ir saistīts ar slepkavu, bet kaut kas kopīgs šīm domām ir. Sevišķi tāpēc, ka viņa ļoti pūlējās mani sazvanīt. Es ar šo lietu nodarbojos jau vairākas nedēļas, bet viņa tovakar zvanīja man daudzas reizes. Un izklausījās ļoti satraukta. Tas varētu liecināt, ka viņa jutās apdraudēta.

Harijs uzlika rādītājpirkstu uz kafijas galdiņa.

Viens no jūsu sarakstā minētajiem cilvēkiem Hallgrims Deils pagājušajā rudenī tika noslepkavots. Ieliņā, kur viņš tika atrasts, bija uzietas arī vēmekļu paliekas. Saistība netika noteikta uzreiz, jo asins grupa neatbilda upurim, bet par aukstasinīgu profesionālu slepkavu bija grūti iedomāties, ka tas apvemjas nozieguma vietā. Tomēr Kripos neizslēdza iespēju, ka vēmekļi pieder slepkavam, un aizsūtīja siekalu paraugu uz DNS pārbaudi. Šodien viens no maniem kolēģiem salīdzināja šos rezultātus ar tiem, kas bija iegūti no cepures, kas bija atstāta pie nogalinātās policistes. Tie ir identiski.

Harijs apklusa un paraudzījās uz veco vīru.

Saprotu, teica Fauke. jūs domājat, ka vainīgais varētu būt viens un tas pats.

Nē, tā es nedomāju. Man tikai šķiet, ka šīs slepkavības var būt saistītas, un tas, ka Sverre Olsens abos gadījumos atradās līdzās, nav nekāda sagadīšanās.

Kāpēc viņš nevarētu nogalināt abus?

Protams, varēja, bet Sverres Olsena pastrādātajai brutālajai slepkavībai un Hallgrima Deila nonāvēšanai ir kāda būtiska atšķirība. Vai esat kādreiz redzējis, kādus savainojumus var nodarīt ar beisbola nūju? Mīkstā koksne sašķaida kaulus, izraisot iekšējo orgānu aknu, nieru plīsumus. Āda bieži vien nav stipri bojāta, un upuris mirst no iekšējas asiņošanas. Hallgrima Deila gadījumā tika pārgriezta miega artērija. Šādas slepkavības rezultātā asinis gāžas aumaļām. Vai saprotat?

Jā, bet nesaprotu, uz ko jūs mērķējat.

Sverres Olsena māte teica policistam, ka viņas dēls nespējis skatīties uz asinīm.

Faukes kafijas krūze apstājās pusceļā pie mutes. Viņš nolika to atpakaļ uz galda.

Jā, bet…

Es zinu, ko jūs domājat ka viņš tomēr varēja to izdarīt un nepatika pret asinīm arī bija iemesls, kāpēc viņš apvēmās. Taču svarīgākais ir tas, ka slepkava ne jau pirmo reizi rīkojās ar nazi. Pataloganatoma ziņojumā teikts, ka griezums bijis ķirurģiski precīzs, tāds, ko var veikt tikai ar prasmīgu roku.

Fauke lēni pamāja ar galvu.

Jums laikam kaut kas ienāca prātā.

Laikam zinu, kāpēc jūs esat atnācis. Jūs gribat zināt, vai kāds no Zenheimas kareivjiem būtu spējis pastrādāt šādu slepkavību.

Tieši tā. Vai bija kāds?

Jā, bija. Fauke satvēra krūzi abās rokās un domīgi paraudzījās tālumā. Tas, kuru jūs neatradāt. Gudbrands Jo-hansens. Es teicu, ka mēs viņu saucām par sarkankrūtīti, vai ne?

Vai varat pastāstīt ko vairāk par viņu?

Jā, bet tad vajadzēs vēl kafiju.

69. Irisveiena, 2000. gada 8. maijs

Kas tur ir? aiz durvīm atskanēja balss. Tā bija sīka un bailīga. Harijs caur viļņoto stiklu redzēja sievietes auguma apveidu.

Harijs Hols. Mēs runājām pa telefonu.

Durvis mazliet pavērās.

Atvainojiet, es…

Tas nekas.

Signe Jūla atvēra durvis, un Harijs iesoļoja gaitenī.

Evens ir izgājis, Signe atvainodamās pasmaidīja.

Jā, jūs jau teicāt pa telefonu, atbildēja Harijs. Patiesībā es gribēju runāt tieši ar jums.

Ar mani?

Ja jūs neiebilstat, Jūlas kundze.

Pavecā dāma veda Hariju uz viesistabu. Viņas biezie, tē-raudpelēkie mati bija savīti mezglā un sasprausti ar vecmodīgu sprādzi. Bet apaļīgais augums un līganā gaita raisīja domas par siltu apskāvienu un gardiem ēdieniem.

Burre pacēla galvu, kad viņi iegāja viesistabā.

Tātad jūsu vīrs devies pastaigā viens?

Jā, uz kafejnīcu viņš nevar ņemt līdzi Burri, Signe atbildēja. Sēdieties, lūdzu.

Uz kafejnīcu?

Tā viņš pēdējā laikā pasācis, sieviete pasmaidīja. Lasīt avīzes. Viņš apgalvo, ka ārpus mājām labāk sokas domāšana.

Varbūt sava taisnība tur ir.

Noteikti. Un tad var arī pasapņot vaļējām acīm.

Un kā jūs domājat, par ko viņš sapņo?

Nav ne jausmas. Varbūt iztēlojas, ka atkal ir jauns, dzer kafiju āra kafejnīcā Parīzē vai Vīnē. Viņa atkal aši pasmaidīja kā atvainodamās. Pietiek par to. Kafiju?

Jā, lūdzu.

Kamēr Signe Jūla rosījās virtuvē, Harijs nopētīja istabas sienas. Virs kamīna bija jauna vīrieša portrets melnā apmetnī. Šo gleznu Harijs iepriekšējā reizē nebija pamanījis. Apmetnī tērptais vīrs stāvēja dramatiskā pozā, raudzīdamies kaut kur tālumā, ārpus gleznotāja redzesloka. Harijs piegāja tuvāk. Uzraksts uz mazas ierāmētas vara plāksnītes vēstīja: Doktors Korneliuss Jūls, Ī885-1969.

Tas ir Evena vectēvs, paskaidroja Signe Jūla, ienākdama ar kafijas trauku paplāti.

Skaidrs. Jums te ir daudz portretu.

Jā, Signe piekrita, nolikdama paplāti. Blakus tam ir Evena vectēvs no mātes puses Dr. verners Šūmans. viņš bija viens no Ullevala slimnīcas dibinātājiem 1885. gadā.

Un tas?

Jonass Šūmans. Konsultants Nacionālajā slimnīcā.

Un jūsu radinieki?

Sieviete neizpratnē paraudzījās uz viņu. Kā, lūdzu?

Kur ir jūsu radinieki?

Tie… ir citur. Kafiju ar krējumu?

Nē, paldies.

Harijs apsēdās. Es gribēju parunāt ar jums par karu.

Ak, nē! iesaucās Signe.

Es saprotu, bet tas ir svarīgi. Vai drīkstu jautāt?

Tad jau redzēs, viņa atbildēja, liedama sev kafiju.

Kara laikā jūs bijāt medmāsa…

Jā, Austrumu frontē. Nodevēja.

Harijs pacēla skatienu. Sieviete mierīgi raudzījās viņā.

Mūsu bija ap četriem simtiem. Vēlāk mums visiem piesprieda cietumsodu. Par spīti tam, ka starptautiskais Sarkanais Krusts aizsūtīja Norvēģijas varasiestādēm lūgumu apturēt visu tiesvedību. Norvēģijas Sarkanais Krusts atvainojās tikai 1990. gadā. Evena tēvs viņa portrets ir tur -, izmantojot pazīšanos vajadzīgās aprindās, panāca mana sprieduma samazināšanu… daļēji tāpēc, ka es 1945. gada pavasarī palīdzēju diviem ievainotiem Pretošanās kustības dalībniekiem. Un arī tāpēc, ka es nekad nebiju bijusi Nasjonal Sam-ling biedre. vai vēlaties zināt vēl kaut ko?

Harijs raudzījās savā kafijas tasē. Viņš pēkšņi nobrīnījās, kāds klusums valda dažos smalkākajos Oslo dzīvojamos rajonos.

Mani neinteresē jūsu pagātne, Jūlas kundze. Vai atceraties kādu norvēģu kareivi, vārdā Gudbrands Johansens?

Signe Jūla sarāvās, un Harijs saprata, ka trāpījis vārīgā vietā.

Ko tieši jūs vēlaties zināt? viņa pārjautāja ar saspringtu sejas izteiksmi.

Vīrs jums nav to teicis?

Evens man neko nesaka.

Skaidrs. Es cenšos apzināt norvēģu kareivjus, kuri devās uz fronti pēc apmācības Zenheimā.

Zenheima, viņa klusi atkārtoja. Daniels tur bija.

Jā, es zinu, jūs bijāt saderināta ar Dānieļu Gudesonu. To man pastāstīja Sindre Fauke.

Kas viņš ir?

Frontes un Pretošanās kustības veterāns, jūsu vīrs viņu pazīst. Tieši Fauke ieteica parunāt ar jums par Gudbrandu Johansenu. Fauke dezertēja, tāpēc nezina, kas vēlāk notika ar Gudbrandu. Bet kāds cits vecs frontinieks Edvards Mos-kens pastāstīja par rokas granātas sprādzienu ierakumos. Moskens nespēja atcerēties visu, kas notika pēc sprādziena, bet, ja Johansens palika dzīvs, tad būtu tikai loģiski pieņemt, ka viņš nokļuva karalauka hospitālī.

Signe Jūla nošmīkstināja lūpas. Burre piečāpoja pie viņas, un viņa ar pirkstiem noglaudīja suņa biezo, aso vilnu.

Jā, es atceros Gudbrandu Johansenu, viņa atbildēja. -Daniels dažkārt pieminēja viņu vēstulēs no Zenheimas un zīmītēs, ko saņēmu no viņa hospitālī. Viņi bija ļoti atšķirīgi. Man šķiet, ka Gudbrands Johansens bija kļuvis viņam kā jaunākais brālis.

Vai jūs zināt, kas notika ar Gudbrandu?

Viņš nokļuva pie mums hospitālī, kā jau jūs domājāt. Tas notika laikā, kad mūsu frontes sektors nonāca krievu rokās un notika plaša atkāpšanās. Nevarēja nogādāt medikamentus uz fronti, jo visus ceļus aizsprostoja pretējā virzienā braucošais transports. Johansena ievainojumi bija smagi, viens no tiem šķembas trāpījums gurnā, tieši virs ceļa. Pēdā veidojās gangrēna, un mēs baidījāmies, ka būs jāamputē kāja. Tāpēc, negaidot medikamentus, ko nevarēja piegādāt, Johansenu aizsūtīja uz rietumiem kopā ar atkāpšanās transporta straumi. Pēdējoreiz redzēju viņa bārdaino seju auto kravas kastē. Riteņi līdz pusei grima pavasara dubļos, un pagāja vesela stunda, kamēr mašīna aizbrauca līdz pirmajam pagriezienam un pazuda no skata.

Suns bija ielicis galvu saimniecei klēpī un raudzījās viņas sejā ar skumjām acīm.

Un tā bija pēdējā reize, kad redzējāt viņu vai dzirdējāt kaut ko par viņu?

Viņa lēni pacēla pie lūpām porcelāna tasīti, iedzēra mazu malciņu un atkal nolika to. Viņas roka tikko manāmi drebēja.

Pēc dažiem mēnešiem es saņēmu no viņa kartīti, viņa teica. Viņš rakstīja, ka pie viņa esot dažas Daniela personiskās mantas, krievu armijas cepure, kas, spriežot pēc visa, bija kāda īpaša kara trofeja. Viņš rakstīja diezgan juceklīgi, bet ievainotam kareivim tas nav nekāds brīnums.

Vai tā kartīte… ?

Viņa papurināja galvu.

Vai atceraties, no kurienes tā bija sūtīta?

Nē, atminos tikai to, ka šis nosaukums atgādināja kādu vietu laukos, zaļumos, kur viņam klājas labi.

Harijs piecēlās.

Kā tas Fauke zināja par mani? jautāja Signe.

Nu… Harijs nezināja, kā to labāk pateikt, bet Signe atbildēja pati.

Visi kareivji frontē bija dzirdējuši par mani, viņa teica ar mākslotu smaidu lūpās. Sieviete, kas pārdeva savu dvēseli velnam par mazāku soda termiņu. Vai tā viņi domā?

Nezinu, atbildēja Harijs. Viņš ilgojās ātrāk tikt projām no šejienes. Viņi atradās tikai divu kvartālu attālumā no Oslo apvedceļa, bet klusums bija kā pie kalnu ezera.

Vai zināt, es viņu tā arī vairs neredzēju, Signe turpināja. Dānieļu. Pēc tam, kad paziņoja par viņa nāvi.

Viņas skatiens vērās kaut kur tālumā.

Saņēmu no Daniela Jaungada sveicienu, bet pēc trim dienām ieraudzīju viņa vārdu kritušo sarakstā. Neticēju, ka tā var būt. Teicu, ka nespēšu noticēt, kamēr man neparādīs viņa līķi. Tāpēc mani aizveda uz masu kapu Ziemeļu sektorā, kur kritušie tika dedzināti. Iekāpu bedrē, bradāju pa mirušajiem un meklēju, staigāju no viena apdeguša līķa pie nākamā, raudzīdamās melnajos, tukšajos acu dobumos. Bet neviens no tiem nebija Daniels. Viņi apgalvoja, ka neesot iespējams viņu atpazīt, bet es teicu, ka viņi maldās. Tad viņi teica, ka varbūt viņš ir kādā no kapiem, kas jau ir aizbērti. Nezinu, bet tā arī nekad vairs viņu neredzēju.

Viņa sarāvās, kad Harijs ieklepojās.

Paldies par kafiju, Jūlas kundze.

Viņa sekoja Harijam gaiteni. Stāvēdams pie skapja un pogādams ciet mēteli, viņš neviļus atkal sāka meklēt šīs sievietes sejas vaibstus daudzajās ierāmētajās fotogrāfijās pie sienām, bet tas bija veltīgi.

Vai mums tas ir jāstāsta Evenam? viņa iejautājās, atvērusi durvis.

Harijs pārsteigts paraudzījās uz viņu.

Es domāju, vai viņam ir jāzina, ka mēs runājām par to?

viņa steidzīgi piebilda. Par karu un… Dānieļu?

Nē, ja jūs nevēlaties.

Viņš redzēs, ka jūs esat te bijis. Bet vai mēs nevaram pateikt, ka gaidījāt viņu, bet pēc tam aizgājāt, jo bija jādodas uz citu tikšanos?

Viņas skatiens bija lūdzošs, bet tajā slēpās vēl kaut kas.

Harijs nespēja to īsti nosaukt vārdā, līdz bija aizbraucis līdz Ringveienai un atvēris logu, ļaujot apdullinošajam satiksmes troksnim iztriekt no galvas klusumu. Tās bija šausmas. Signe Jūla no kaut kā ļoti baidījās.

70. BrattdUauga māja, Nordberga, 2000. gada 8. maijs

Bernts Brandhaugs piesita ar nazi pie kristāla glāzes maliņas, atstūma krēslu, nosusināja lūpas ar salveti un klusi noklepojās. Viņa sejā rotājās viegls smaids, it kā viņš jau iepriekš priecātos par domām, ko gatavojas paust uzrunā saviem viesiem galvenajai konsteblei Storksenai ar vīru un Kurtam Meirikam ar sievu.

Dārgie draugi un kolēģi!

Ar acs kaktiņu viņš redzēja sievas stīvo smaidu, kas šķita paužam: atvainojiet, ka mums tas jāpārcieš, bet es tur neko nevaru darīt.

Šovakar Brandhaugs runāja par draudzību un koleģialitāti. Par lojalitātes nozīmi un pozitīvās enerģijas apvienošanu aizsardzībā pret demokrātijas iecietību pret viduvējību, par bezatbildību un nekompetenci vadības līmenī. Protams, veltīgi būtu cerēt, lai par politiķiem ieceltas mājsaimnieces un zemnieki izprastu, cik sarežģītas ir viņiem uzticētās atbildības jomas.

Demokrātija ir atalgojums sev, paziņoja Brandhaugs. Šo teicienu viņš bija piesavinājies un uzdeva par savu. Taču tas nenozīmē, ka tā ir viegli panākama. Ja skārdnieku ieceļ par finanšu ministru…

Laiku pa laikam viņš pārliecinājās, ka galvenā konsteble klausās, un iestarpināja kādu asprātību par demokratizācijas procesu dažādās Āfrikas valstiņās agrākajās kolonijās, kur pats kādreiz bijis vēstnieks. Taču runa, ko viņš jau iepriekš vairākas reizes bija teicis citos saietos, šovakar viņu neiedvesmoja. Viņa domas jau vairākas nedēļas visbiežāk kavējās citur pie Rakeles Faukes.

Tā bija kļuvusi par apsēstību, un reizēm viņš jau bija apsvēris iespēju aizmirst šo sievieti. Viņš pārāk centās to iegūt.

Viņš atcerējās savas nesenās manipulācijas. Tās nebūtu izdevušās, ja Kurts Meiriks nebūtu drošības dienesta priekšnieks. Vispirms viņam bija jādabū tas Harijs Hols projām no acīm, nost no ceļa, ārā no pilsētas, uz kādu tālu nostūri, kur ar viņu nevarēs sazināties ne Rakele, ne kāds cits.

Brandhaugs piezvanīja Kurtam un pavēstīja, ka viņa paziņa laikrakstā Dagbladet esot pačukstējis, ka avīžnieku aprindās klīstot baumas, ka pagājušajā rudenī, prezidenta vizītes laikā esot "kaut kas" noticis. Viņiem jārīkojas, kamēr nav par vēlu, jāpaslēpj Harijs, lai žurnālisti netiek viņam klāt.

Kurts uzreiz negribēja piekrist. Brandhaugs uzstāja vismaz kamēr viss pieklusīs. Patiesību sakot, Brandhaugs šaubījās, vai Meiriks kaut uz mirkli noticēja šai pasaciņai. Taču par to ministra vietnieks pārāk neraizējās. Pēc dažām dienām Kurts piezvanīja un paziņoja, ka Harijs Hols aizsūtīts uz fronti uz kādu Dieva aizmirstu nostūri Zviedrijas dienvidos. Brandhaugs no prieka saberzēja rokas. Tagad nekas neizjauks viņa plānus attiecībā uz Rakeli.

Mūsu demokrātija ir kā burvīga, smaidīga, bet mazliet panaiva meitene. Tas, ka sabiedrības pozitīvo vērtību paudēji turas kopā, nenozīmē elitārismu vai varas spēles tā vienkārši ir garantija, ka mūsu kopīgajai meitai Demokrātijai netiks nodarīts pāri un valdību savās rokās nepārņems nevēlami spēki. Tāpēc lojalitāte, šis gandrīz aizmirstais tikums tādu cilvēku vidū kā mēs ir ne tikai vēlams, bet absolūti nepieciešams. Jā, tas ir pienākums, ko…

Viņi bija iekārtojušies viesistabas ērtajos klubkrēslos, un Brandhaugs piedāvāja Kubas cigārus dāvanu no Norvēģijas konsulāta Havanā.

Satīti kubiešu sieviešu gurnu iekšpusē, viņš pačukstēja Annes Storksenas vīram un piemiedza ar aci, bet tas, šķiet, nesaprata mājienu. Tāds neinteresants tips īsts sausiņš, kā viņu sauca? Divi vārdi, vai tiešām aizmirsās? Tors Ēriks! Jā, pareizi Tors Ēriks.

Vēl konjaku, Tor Erik?

Tors Ēriks stīvi pasmaidīja un papurināja galvu. Laikam tāds askēta tips, kas nedēļā noskrien piecdesmit kilometrus, nodomāja Brandhaugs. Šis vīrs bija tik kārns kalsna seja un augums, plāni mati. Brandhaugs bija pamanījis, kā runas laikā viņš ar sievu apmainījies ar zīmīgiem skatieniem it kā atgādinot kādu viņiem vien zināmu joku. Taču ar runu tam varbūt nebija nekāda sakara.

Prātīgi, Brandhaugs indīgi secināja. Drošs paliek drošs, vai ne?

Viesistabas durvīs parādījās Elza.

Bernt, tev zvana.

Elza, mums ir viesi.

Zvana no Dagbladet.

Es runāšu kabinetā.

Zvanīja no ziņu dienesta, kāda sieviete, kuras vārdu viņš nezināja. Spriežot pēc balss, viņa bija jauna, un Brandhaugs mēģināja iztēloties viņas izskatu. Runa bija par tā vakara demonstrāciju pie Austrijas vēstniecības Tomasa Heftjesa ielā pret Jorgu Haideru un galēji labējo Brīvības partiju, kam uzticēta valdības veidošana. Viņa lūdza tikai nelielus komentārus rītdienas numuram.

Brandhauga kungs, vai jūs domājat, ka tagad būtu piemērots laiks pārskatīt Norvēģijas diplomātiskās attiecības ar Austriju?

Viņš aizvēra acis. Atkal provocē, kā jau viņi to mēdz laiku pa laikam, bet viņš neuzķersies, un arī viņi to zina viņš ir pietiekami pieredzējis. Viņš juta iedzertā alkohola ietekmi galva bija tik viegla un aizvērto plakstiņu iekšpusē kaut kas ņirbēja -, bet tā arī nebija liela nelaime.

Tas ir politisks lēmums, kas nav Ārlietu ministrijas ierēdņu kompetencē, viņš paziņoja.

Pauze. Viņam patika žurnālistes balss. Viņa ir blonda, viņš nosprieda.

Vai jūs ar savu lielo pieredzi ārlietās varat prognozēt, kā rīkosies Norvēģijas valdība?

Viņš zināja, kā jāatbild. Tas bija tik vienkārši.

Es neizsaku prognozes šādos jautājumos.

Ne vairāk, ne mazāk. Nav nemaz jāpavada šādā amatā ilgs laiks, lai saprastu, ka uz visiem iespējamajiem jautājumiem jau ir atbildēts. Jauni žurnālisti parasti domā, ka pirmie uzdod viņam kādu noteiktu jautājumu, jo pusi nakts nosēdējuši, to izgudrodami. Un visiem tā patīk, ja iztaujājamais cilvēks brīdi klusē, it kā apdomājot atbildi, ko jau iepriekš sniedzis vismaz desmit reizes.

Es neizsaku prognozes šādos jautājumos.

Viņš nobrīnījās, ka nebija uzreiz tā arī pateicis, bet viņas balsij piemita kaut kas tāds, kas mudināja Brandhaugu uz mazliet lielāku labvēlību. Jūs ar savu lielo pieredzi viņa teica. viņš vēlējās pajautāt, vai viņa pati izdomājusi zvanīt tieši viņam Berntam Brandhaugam.

Kā Ārlietu ministrijas vecākais ierēdnis varu droši teikt, ka mūsu diplomātiskās attiecības ar Austriju tiks uzturētas ari turpmāk, viņš iesāka. Tas ir skaidrs. Mēs gan, protams, zinām, kā citas pasaules valstis reaģē uz pašlaik Austrijā notiekošo. Taču diplomātiskās attiecības ar kādu valsti nenozīmē, ka mums patīk tas, kas tur notiek.

Tas tiesa, mums ir diplomātiskās attiecības ar vairākiem militāriem režīmiem, atbildēja balss klausulē. Kā jums šķiet, kāpēc ir tik vētraina reakcija tieši uz šo valdību?

Droši vien tas ir saistīts ar Austrijas neseno vēsturi. Šeit vajadzēja apstāties. Vajadzēja apstāties. Ar tās saikni ar nacismu. Galu galā daudzi vēsturnieki uzskata, ka Otrā pasaules kara laikā Austrija bija hitleriskās Vācijas sabiedrotā.

Vai tad Austrija nebija okupēta tāpat kā Norvēģija?

Brandhaugam pēkšņi ienāca prātā, ka viņam nav ne jausmas, ko tagad māca skolās par Otro pasaules karu. Laikam pārāk maz.

Kā jūs teicāt, kāds ir jūsu vārds? viņš jautāja. Laikam tiešām viņš ir iedzēris par daudz. Žurnāliste nosauca savu vārdu.

Nu tad, Nataša, ļaujiet man jums kaut ko paskaidrot, pirms zvanāt vēl kādam. Vai esat dzirdējusi par Anschluss ? tas nozīmē, ka austrija nebija okupēta šī vārda parastajā izpratnē. Vācieši iesoļoja Austrijā 1938. gada martā. Nebija gandrīz nekādas pretošanās, un tā arī palika visu kara laiku.

Tad jau tāpat kā Norvēģijā?

Brandhaugs bija satriekts. Viņa to pateica ar tādu pārliecību, it nemaz nekaunēdamās par savu nezināšanu.

Nē, viņš sāka pacietīgi skaidrot kā neattapīgam bērnam. Ne tā kā Norvēģijā. Mēs Norvēģijā aizstāvējāmies, un mūsu karalis un valdība Londonā gaidīja gatavībā, gatavoja radio raidījumus un… uzmundrināja mājās palikušos.

Viņš pats juta, ka vārdu izvēle nav īsti veiksmīga, tāpēc piebilda: Norvēģijā visi iedzīvotāji plecu pie pleca stājās pretī okupantiem. Nedaudzie norvēģu nodevēji, kuri uzvilka SS formu un karoja vāciešu pusē, bija sabiedrības padibenes, kādas diemžēl ir katrā valstī. Bet Norvēģijā noteicošie bija pozitīvie spēki, spēcīgas personības, kas veidoja Pretošanās kustības kodolu, paverot ceļu demokrātijai. Šie cilvēki bija lojāli, un tieši tas izglāba Norvēģiju. Demokrātija ir atalgojums sev. Nataša, svītrojiet to, ko es teicu par karali.

Tātad jūs domājat, ka visi, kas karoja nacistu pusē, bija padibenes?

Ko īsti viņa grib izdibināt? Brandhaugs nolēma izbeigt sarunu.

Es tikai vēlos teikt, ka tiem, kuri kara laikā bija nodevēji, jāpriecājas, ka viņi viegli tika cauri ar cietumsodu. Esmu bijis vēstnieks tādās valstīs, kur viņi visi kā viens tiktu nošauti, un, kas zina, vai tā nevajadzēja darīt arī Norvēģijā. Bet atgriezīsimies pie komentāra, ko jūs, Nataša, lūdzāt. Ārlietu ministrija neizsaka nekādus komentārus par demonstrāciju vai par Austrijas jaunajiem parlamenta deputātiem. Man šovakar ir viesi, tāpēc, Nataša, ja jūs atļausiet…

Nataša atļāva, un viņš nolika klausuli.

Viesistabā ciemiņi jau gatavojās doties projām.

Jau? viņš ar platu smaidu brīnījās, bet pārāk nepūlējās viņus aizturēt. Viņš bija noguris.

Brandhaugs pavadīja viesus līdz durvīm. īpaši sirsnīgi paspieda galvenās konstebles roku un piekodināja noteikti vērsties pie viņa, ja vien viņš kaut kā varēs palīdzēt. Var jau, protams, izmantot darba kanālus, bet…

Pēdējā doma pirms aizmigšanas bija par Rakeli. Un par to policistu, kurš vairs nemaisīsies pa kājām. Viņš aizmiga smaidīdams, bet pamodās ar neciešamām galvassāpēm.

71. No Fredikstades līdz Haldenai, 2000. gada 9. maijs

Vilciens bija patukšs, un Harijs atrada sēdvietu pie loga. Meitene, kas sēdēja tieši aiz muguras, bija izņēmusi no ausīm Waikman austiņas, un harijs varēja saklausīt solista

balsi, bet instrumentus ne. Novērošanas eksperts, ko viņi bija pieaicinājuši Sidnejā, paskaidroja, ka klusām skaņām cilvēka auss pastiprina tieši cilvēka balss frekvences.

Harijs nodomāja, ka tas savā ziņā ir mierinoši pēdējais, kas dzirdams, pirms iestājas pilnīgs klusums, ir cilvēka balss.

Pa vagona logu ritēja trīcošas lietus lāšu straumītes. Harijs paraudzījās ārā uz slapjajiem, līdzenajiem laukiem un elektrības vadiem, kas stiepās no staba līdz stabam gar sliedēm.

Fredrikstadē uz perona spēlēja janičāru orķestris. Vilciena pavadonis paskaidroja, ka mūziķi gatavojas Neatkarības dienai 17. maijā.

Katru otrdienu, katru gadu šajā laikā, viņš stāstīja. -Orķestra vadītājs domā, ka mēģinājumi ir noderīgāki, ja apkārt ir publika.

Harijs bija sametis somā dažus apģērba gabalus. Bija solīts, ka dzīvoklis Klipanā būs vienkāršs, bet labi mēbelēts un aprīkots. Televizors, stereosistēma, pat dažas grāmatas.

Mein Kampf un tamlīdzīgi murgi, Meiriks smaidot pavēstīja.

Viņš nepiezvanīja Rakelei. Lai gan labprāt būtu dzirdējis viņas balsi. Pēdējo cilvēka balsi.

Nākamā pietura Haldena, skaļrunī atskanēja nazāla čerkstoņa, ko pārtrauca vilciena bremžu netīkami spalgā skaņa.

Harijs pārlaida pirkstu pār loga stiklu, domās apcerēdams šo teikumu. Netīkami spalga skaņa. Spalgi netīkama skaņa. Skaņa, kas ir griezīga…

Skaņa nevar būt netīkama, viņš nodomāja. Kamēr tā netiek salīdzināta ar citām skaņām. pat ellena, vismuzikālākais cilvēks, ko viņš jebkad pazinis, varēja raksturot mūziku tikai pēc ieklausīšanās vairākās taktīs. Pat viņa nespēja pilnīgi precīzi pateikt, ka tieši šī nots skan nelāgi un ir nepareiza.

Tomēr bremžu čīkstoņa vajāja Hariju, spalga un griezīgi netīkama. Viņš devās uz Klipanu meklēt ļaundari, kura sūtītie faksi izsaukuši tikai dažus avīžu virsrakstus. Viņš bija izskatījis dienas laikrakstus un pārliecinājies, ka žurnālisti jau aizmirsuši draudu vēstules, ap kurām pirms četrām dienām tika sacelts tāds troksnis. Tā vietā Dagbladet uzmanības centrā bija slēpotājs Lase Kjuss, kurš ienīda Norvēģiju, un ārlietu ministra vietnieks Bernts Brandhaugs, kurš, ja vien viņa vārdi citēti pareizi, uzskatīja, ka nodevējus vajadzēja sodīt ar nāvi.

Vēl viena skaņa bija neiederīga. Bet varbūt viņš pats tikai tā iedomājās. Rakeles aiziešana no restorāna, viņas sejas izteiksme, gandrīz kā atzīšanās mīlestībā, pirms viņa pati to strupi pārtrauca, atstājot Hariju pilnīgā apjukumā, turklāt ar astoņsimt kronu rēķinu, lai gan bija solījusies pati to apmaksāt. Tas nebija saprotams. Vai tomēr bija? Rakele bija iegriezusies Harija dzīvoklī, redzējusi, kā viņš dzer, dzirdējusi asarainas žēlabas par nogalināto kolēģi, kuru viņš pazinis tikai divus gadus, bet tagad tā pārdzīvoja, it kā viņa būtu bijusi vienīgais tuvais cilvēks visā mūžā. Nožēlojami. Cilvēkiem nevajadzētu redzēt citam citu tik atkailinātu un bezpalīdzīgu. Bet kāpēc tad viņa nepielika punktu jau tad? Kāpēc nepateica sev, ka šis vīrietis sagādās vairāk raižu, nekā viņa spēj paciest?

Kā parasti, kad personiskā dzīve kļuva pārāk neizturama, viņš glābās darbā. Viņš bija lasījis, ka noteikta tipa vīriešiem tas esot raksturīgi. Varbūt tāpēc viņš bija pavadījis nedēļas nogali, perinot sazvērestības teorijas, kur visi dažādie elementi Mdrklin šautene, ellenas slepkavība, Hallgri-ma Deila slepkavība bija samesti vienā katlā, veidojot nelāgi smirdīgu virumu. Tas arī bija nožēlojami.

Viņš pārlaida skatienu uz saliekamā galdiņa izklātajai avīzei, nopētīja ārlietu ministra vietnieka seju. Kaut kas tajā viņam šķita pazīstams.

Viņš paberzēja zodu ar plaukstu. No pieredzes viņš zināja, ka prāts mēdz neapzināti saistīt visus iespaidus ar pašlaik izmeklējamo lietu. Bet šautenes izmeklēšana bija pabeigta. To Meiriks pavēstīja nepārprotami tā nav nekāda lieta, un viss. Meiriks gribēja, lai Harijs raksta ziņojumus par neonacistiem un spiego stulbu zviedru jauniešu vidū. Lai viņš iet kārties!

…perons atrodas labajā pusē.

Bet ja nu viņš vienkārši izkāptu no vilciena? Kas būtu visļaunākais, kas varētu notikt? Kamēr vien Ārlietu ministrija un drošības dienests baidījās, ka runas par pagājušā gada šaušanu pie ceļa posteņa nonāks atklātībā, Meiriks nepatrieks

vinu no darba. Un ciktāl tas attiecas uz Rakeli… attiecībā uz Rakeli viņš nezināja neko.

Vilciens, smagi nopūzdamies, apstājās un vagonā iestājās klusums. Ārā, gaitenī, virinājās durvis. Harijs palika savā vietā. Tagad viņš skaidrāk saklausīja dziesmu Walkman austiņās. viņš bija to daudzreiz dzirdējis jau iepriekš, tikai nevarēja atcerēties, kur.

72. Nordberga un viesnīca Continental, 2000. gada 9maijs

Sāpes uzbruka pilnīgi negaidīti tik pēkšņas un asas, ka vecajam vīram aizrāvās elpa. Viņš sarāvās čokurā, gulēdams zemē, un aizspieda muti ar dūri, lai nesāktu kliegt. Tā nu viņš gulēja, pūlēdamies nezaudēt samaņu, kamēr acu priekšā zibēja te gaisma, te tumsa. Viņš atvēra un atkal aizvēra acis. Debesis draudēja sagrūt pār viņu. Laiks šķita paātrināts mākoņi debesīs joņoja, zvaigznes mirdzēja tumšajā zilgmē. Dienu nomainīja nakts, tad diena, nakts, diena un beidzot atkal nakts. Tad viss bija galā, viņš ieelpoja tik tuvās mitrās zemes smaržu un zināja, ka ir dzīvs.

Viņš palika nekustīgi guļot, līdz atguva elpu. Sviedros samirkušais krekls bija pielipis pie miesas. Tad viņš pagriezās uz vēdera un atkal paraudzījās uz mājas pusi.

Tā bija liela, tumša koka māja. Viņš gulēja šeit jau kopš rīta un zināja, ka mājās ir tikai sieva. Tomēr gaisma spīdēja visos logos gan pirmajā, gan otrajā stāvā. Viņš redzēja, kā sieviete apstaigāja visas istabas un ieslēdza gaismas, tiklīdz

sāka krēslot, un nosprieda, ka viņa laikam baidās no tumsas.

Viņš pats ari baidījās tiesa gan, ne no tumsas, tā viņu nekad nebija biedējusi. Viņš baidījās no laika paātrinājuma. Un no sāpēm. Tādas viņš vēl līdz šim netika jutis un vēl nebija iemācījies tām pretoties. Un nezināja ari, vai to spēs. Un laiks? Viņš visiem spēkiem pūlējās nedomāt par šūnu nemitīgo dalīšanos.

Debesīs parādījās bāls mēness. Viņš ieskatījās pulkstenī -pusastoņi. Drīz pavisam satumsīs un viņam būs jāgaida līdz rītam. Tad būs jāpavada slēpnī visa nakts. Viņš aplūkoja uzbūvēto patvērumu. To veidoja divi zemē iedurti Y veida zari ar žuburu apmēram pusmetru virs zemes. Tiem viņš bija pārlicis taisnu, kailu priedes zaru. Pēc tam nocirta trīs garus zarus un atbalstīja tos pret priedes zaru. Tos pārklāja ar biezu egļu zariņu kārtu. Šādi viņš bija izveidojis pagaidu jumtu, kas pasargās no lietus, kaut nedaudz arī no aukstuma un paslēps no garāmgājējiem, kas var nejauši noklīst no takas. Slieteni viņš uzmeistaroja nepilnas pusstundas laikā.

Viņš nosprieda, ka risks tikt pamanītam no ceļa vai tuvējo māju puses ir niecīgs. Būtu vajadzīga īpaši vērīga acs, lai pamanītu slieteni starp biezā egļu meža stumbriem gandrīz trīssimt metru attālumā. Drošības pēc viņš gandrīz visu slēptuves atveri bija aizsedzis ar egļu zariem un aptinis šautenes stobru ar lupatām, lai tērauds neiespīdētos zemās pēcpusdienas saules staros.

Viņš atkal ieskatījās pulkstenī. Kur, ellē, viņš kavējas?

Bernts Brandhaugs, grozīdams pirkstos glāzi, atkal ieskatījās pulkstenī. Kur, ellē, viņa kavējas?

Viņi bija norunājuši tikties pusastoņos, bet tagad jau bez piecpadsmit astoņi. Viņš iztukšoja glāzi un ielēja vēl no viskija pudeles, ko bija atnesis apkalpotājs, ļameson. vienīgā labā lieta, kas jebkad nākusi no Īrijas. Viņš ielēja vēl vienu glāzi. Šī bija briesmīga diena. Dagbladet virsrakstu dēļ telefons zvanīja vienā laidā. Viņš saņēma arī diezgan daudz labvēlīgu atsauksmju, bet galu galā tomēr piezvanīja Dagbladet ziņu redaktoram, senam studiju biedram, un stingri paziņoja, ka viņa vārdi citēti nepareizi. Apmaiņai viņš apsolīja pačukstēt slepenu ziņu par ārlietu ministra neveiklu izgāšanos Eiropas Finanšu komitejas sēdē. Redaktors prasīja laiku pārdomām. Pēc pusstundas redaktors piezvanīja. Žurnāliste Nataša laikrakstā strādāja tikai nesen un bija ar mieru atzīt, ka laikam pārpratusi Brandhaugu. Atsaukumu viņi nepublicēs, bet arī neturpinās šo tēmu. Kaitējumu novēršana bija izdevusies veiksmīgi.

Brandhaugs iedzēra lielu malku un saskalināja dzērienu mutē, izbaudot tā aso un reizē maigo aromātu. Viņš paraudzījās apkārt. Cik nakšu viņš šeit ir pavadījis? Cik reižu pamodies šajā platajā, mazliet pārāk mīkstajā gultā ar sāpošu galvu pēc vakar iedzertā un lūdzis blakus gulošo sievieti (ja viņa vēl tur bija) braukt ar liftu uz brokastu salonu un pēc tam iet pa kāpnēm lejā uz reģistratūru, lai izskatītos, ka viņa nāk no kādas brokastu tikšanās, nevis no numuriem. Drošības pēc.

Viņš ielēja vēl vienu glāzi.

Ar Rakeli būs citādi. Viņu Brandhaugs nesūtīs uz brokastu salonu.

Pie durvīm klusi pieklauvēja. Viņš piecēlās, pēdējoreiz pameta skatienu uz grezno zeltaini dzelteno gultas pārklāju, sajuta vieglas baiļu trīsas, tūdaļ aizgaiņāja tās un apņēmīgi aizsoļoja uz durvju pusi. Nopētīja sevi priekštelpas spogulī, pārvilka mēli pār baltajiem priekšzobiem, ar samitrinātu pirkstu pieglauda uzacis un atvēra durvis.

Viņa bija atspiedusies pret sienu neaizpogātā mētelī. Zem tā sarkana vilnas kleita. Viņš bija lūdzis uzvilkt kaut ko sarkanu. Viņas plakstiņi bija smagi un lūpas savilktas greizā smīnā. Brandhaugs jutās pārsteigts tādā izskatā viņš Rakeli vēl nekad nebija redzējis. Laikam piedzērusies vai sari-jusies kādas tabletes viņas skatiens bija apātisks, un viņa neskaidri kaut ko murmulēja, ka gandrīz apmaldījusies. Brandhaugs satvēra sievietes roku, bet viņa izrāvās, tāpēc viņš virzīja to istaba, uzlicis plaukstu uz viņas muguras. Viņa atkrita uz dīvāna.

Vēlies iedzert? viņš piedāvāja.

Jā, lūdzu, viņa nošļupstēja. Vai arī uzreiz jāģērbjas nost?

Brandhaugs neatbildot ielēja viņai dzēriena glāzi. Viņš zināja, kādu spēli šī sieviete spēlē. Bet, ja viņa cerēja sabojāt Brandhauga prieku, tēlojot palaistuvi, viņa veltīgi pūlējās. Protams, viņam labāk patiktu ierastais lomu sadalījums Ārlietu ministrijas romāniņos jauna, vientiesīga meitene ļaujas priekšnieka neatvairāmajam šarmam un vīrišķīgi pašpārliecinātajam jutekliskumam. Bet vissvarīgākais bija tas, ka sieviete pakļaujas viņa vēlmēm. Viņš bija pārāk vecs, lai ticētu romantiskiem motīviem. Vienīgais, kas viņus vienoja, bija kopīgi mērķi vara, karjera vai dēla aizbildniecība.

Viņam nemaz netraucēja tas, ka sievietes jūsmoja par viņa augsto amatu. Viņš pats arī ar to lepojās. Viņš bija Bernts Brandhaugs, ārlietu ministra vietnieks. Dieva dēļ, viņš bija visu mūžu pūlējies, lai to panāktu. Ja Rakele sadomājusi sarīties narkotikas un tēlot mauku, tas šajā pasākumā neko nemainīja.

Atvaino, protams, bet man ir tevi jāiegūst, viņš teica, iemetot Rakeles glāzē divus ledus gabaliņus. Kad iepazīsi mani tuvāk, tu visu labāk sapratīsi. Bet vispirms ļauj īsumā paskaidrot, kādi ir mani mērķi.

Viņš pasniedza sievietei glāzi.

Daži ļautiņi rāpus lien pa dzīvi, degunu nodūruši, un samierinās ar ēdiena atliekām. Mēs, pārējie, izslienamies uz divām kājām, pieejam pie galda un apsēžamies pienācīgās vietās. Mēs esam mazākumā, jo šāds dzīvesveids liek reizēm būt brutāliem, bet brutalitātei nepieciešams spēks. Mums jāatbrīvojas no savas sociāldemokrātiskās, vienlīdzību sludinošās audzināšanas. Ja šāda ir izvēle, lai paglābtos no rāpošanas, tad esmu ar mieru atmest tuvredzīgu moralizēšanu, kas nav spējīga saskatīt atsevišķas darbības kontekstā. Un es ticu, ka sirds dziļumos tu ar laiku cienīsi mani par to.

Rakele neatbildēja, tikai iztukšoja glāzi.

Hols tevi neapdraud, viņa paziņoja. Mēs esam tikai labi draugi.

Manuprāt, tu melo, iebilda Brandhaugs, negribīgi atkal piepildīdams glāzi viņas pastieptajā rokā. Es vēlos, lai tu piederētu tikai un vienīgi man. Nepārproti mani. Kad izvirzīju noteikumu, lai tu nekavējoties sarauj visas attiecības ar viņu, tas nebija greizsirdības, bet gan attiecību tīrības dēļ. Tomēr dažas nedēļas Zviedrijā vai kur nu Meiriks viņu aizsūtīja, nenāks viņam par ļaunu.

Brandhaugs iesmējās.

Kāpēc tu tā skaties uz mani, Rakele? Nav taču tā, ka es esmu ķēniņš Dāvids, bet Hols… kā viņu sauca, to kareivi, kuru ģenerāļi pēc ķēniņa Dāvida pavēles aizsūtīja uz fronti?

Ūrija, viņa nomurmināja.

Tieši tā. Viņš gāja bojā, vai ne?

Citādi jau neiznāktu tik interesants stāsts, viņa izdvesa, raudzīdamās glāzē.

Jauki. Bet šoreiz neviens neies bojā. Un, ja vien atmiņa mani neviļ, ķēniņš Dāvids un Batseba vēlāk dzīvoja tīri laimīgi, vai ne?

Brandhaugs apsēdās līdzās Rakelei uz dīvāna un ar pirkstu pacēla viņas zodu.

Saki, Rakele, kā tu zini tik daudz Bībeles stāstu?

Laba audzināšana, viņa atbildēja, atraudamās un novilkdama kleitu pār galvu.

Brandhaugs noelsās, raudzīdamies uz viņu. Cik pievilcīga! Viņai mugurā balta apakšveļa. Viņš bija īpaši pieteicis tādu uzvilkt. Baltā krāsa izcēla viņas ādas zeltaino toni. Dzemdības nebija kaitējušas viņas augumam. Drīzāk tas, ka viņa ir iznēsājusi un laidusi pasaulē bērnu, barojusi to ar krūti, tikai vairoja viņas sievišķīgo pievilcību Brandhauga acīs. Viņa bija pati pilnība.

Mums nekur nav jāsteidzas, viņš teica, uzliekot plaukstu uz viņas ceļgala. Rakeles sejas izteiksme nemainījās, bet Brandhaugs juta, ka viņa saraujas.

Dari, ko gribi, viņa atteica, paraustot plecus.

Vai nevēlies vispirms redzēt vēstuli?

Viņš norādīja uz brūnu aploksni ar reljefu Krievijas vēstniecības zīmogu, kas gulēja galda vidū. Vēstnieks Vladimirs Aleksandrovs īsā vēstulē paziņoja Rakelei Faukei, ka Krievijas varasiestādes lūdz viņu neņemt vērā iepriekšējo izsaukumu uz tiesu Oļega Faukes-Goseva aizbildniecības lietā. Izskatīšana tiek uz nenoteiktu laiku atlikta, jo tiesās uzkrājies liels daudzums citu lietu. Tas nebija viegli. Lai to panāktu, Brandhaugs bija spiests atgādināt Krievijas vēstniekam, ka tas viņam ir dažus pakalpojumus parādā. Un piedevām vēl piesolīt turpmākus pakalpojumus no savas puses. Daži no tiem gandrīz vai pārsniedza Norvēģijas Ārlietu ministrijas pilnvaras.

Es tev uzticos, viņa atbildēja. Vai nevaram ātrāk tikt ar to galā?

Viņa pat aci nepamirkšķināja, kad Brandhaugs iecirta viņai pļauku sejā, bet viņas galva nošūpojās kā lupatu lellei.

Berzēdams plaukstu, viņš domīgi vēroja sievieti.

Rakele, tu neesi muļķe, viņš ierunājās. Tāpēc droši vien saproti, ka šī ir tikai pagaidu vienošanās. Līdz lietas noilguma termiņam jāgaida seši mēneši. Kuru katru brīdi var pienākt jauna pavēste. Man tikai jāpiezvana.

Rakele raudzījās viņā, un beidzot viņas miglainajās acīs parādījās kādas dzīvības zīmes.

Manuprāt, tagad vietā būtu atvainošanās, viņš ieminējās.

Viņas krūtis cilājās, nāsis drebēja. Acis lēnām pieplūda ar asarām.

Nu? viņš mudināja.

Piedod. Viņas balss bija tikko dzirdama.

Runā skaļāk.

Piedod.

Brandhaugs atplauka smaida.

Nu redzi, Rakele. Viņš norausa tai no vaiga asaru. -Būs jau labi. Tev tikai tuvāk jāiepazīst mani. Es vēlos, lai mēs būtu draugi. Vai saproti, Rakele?

Viņa pamāja ar galvu.

Tiešām?

Viņa norija asaras un atkal pamāja ar galvu.

Lieliski.

Viņš piecēlās un sāka atsprādzēt bikšu siksnu.

Nakts bija neparasti auksta, un vecais vīrs bija ielīdis guļammaisā. Lai gan viņš gulēja uz biezas egļu zaru kārtas, aukstums no zemes piezagās viņa ķermenim. Kājas jau bija nosalušas stīvas, un viņš šūpojās no viena sāna uz otru, lai nesastingtu arī ķermeņa augšdaļa.

Mājas logos joprojām spīdēja gaisma, bet ārā tagad bija pārāk tumšs, lai kaut ko saskatītu šautenes tēmēklī. Taču pavisam bezcerīgi arī nebija. Ja vīrs, kuru viņš gaidīja, atgriezīsies šovakar, iedegsies āra apgaismojums virs garāžas durvīm, kas pavērstas pret mežu. Vecais vīrs ieskatījās tēmēklī. Lai gan āra lampa nebija pārāk spoža, garāžas durvis bija pietiekami gaišas, lai pret tām varētu skaidri saredzēt mērķi.

Sirmgalvis pagriezās uz muguras. Apkārt valdīja klusums. Ja brauks auto, viņš to dzirdēs. Ja vien neaizmigs. Vēdersāpju lēkme bija laupījusi daudz spēka, bet aizmigt nedrīkstēja. Viņš vēl nekad nebija aizmidzis sardzes laikā. Ne reizi. Viņš sajuta uzbangojam naidu un centās ar to sasildīties. Šis bija citāds naids, ne tāds kā līdz šim, kas kvēloja kā rāma, nemainīga liesma gadiem ilgi, sadedzinot un iznīcinot visas sīkās domas, izceļot galveno un paverot skaidrāku skatu uz dzīvi. Šis jaunais naids zvēroja tik mežonīgi, ka vecais vīrs vairs īsti nezināja, vai spēj valdīt pār to vai atrodas tā varā. Viņš tikai zināja, ka nedrīkst akli sekot šai dziņai jāsaglabā vēss prāts.

Viņš paraudzījās uz zvaigžņoto debesjumu virs galvas starp egļu zariem. Klusums. Tik kluss un auksts. Viņš drīz mirs. Viņi visi mirs. Tā ir laba doma, tā jāpatur prātā. Tad viņš aizvēra acis.

Brandhaugs raudzījās uz griestu lustru. Tās piekariņos atspīdēja zilas gaismas stars no Blaupunkt reklāmas aiz loga. tik kluss un auksts.

Tagad tu vari iet, viņš teica.

Viņš neskatījās uz sievieti, tikai dzirdēja, kā nočaukst sega, un juta, kā nošūpojas matracis. Tad dzirdēja, kā viņa ģērbjas. Viņa neteica ne vārda. Ne tad, kad viņš tai pieskārās, ne tad, kad pēc viņa pavēles tā pieskārās viņam. Tikai gulēja ar plati atvērtām melnām acīm. Melnām no bailēm. Vai no naida. Tāpēc viņš sajutās tik nelāgi, ka nespēja…

Sākumā viņš tam nepievērsa uzmanību. Gaidīja, kad modīsies īstās sajūtas. Domāja par citām sievietēm, kuras ieguvis, un viss bija izdevies labi. Taču sajūta neradās, un pēc kāda laika viņš lika Rakelei pārtraukt glāstus. Nedrīkstēja pieļaut, lai viņa Brandhaugu pazemo.

Viņa paklausīja kā robots. Pildīja norunu ne vairāk, ne mazāk. Līdz Oļega aizbildniecības lietas noilgumam jāgaida seši mēneši. Viņam laika pietika. Nav jēgas satraukties būs vēl arī citas dienas un naktis.

Viņš atgriezās pie sākuma, bet bija skaidrs, ka nevajadzēja dzert. Alkohols bija viņu notrulinājis, padarījis nejutīgu pret sievietes un arī saviem glāstiem.

Viņš bija licis Rakelei ieiet vannā un ielējis abiem dzērienu. Silts ūdens, ziepes. Viņš ilgi un daiļrunīgi bija slavējis Ra-keles skaistumu. Viņa neteica ne vārda. Tik klusa. Tik auksta. Beidzot arī ūdens bija atdzisis, viņš Rakeli noslaucīja un abi atkal atgriezās gultā. Pēc tam viņas āda bija sausa un pārklāta ar zosādu. Viņa nodrebēja un sāka atbildēt uz viņa glāstiem. Beidzot. Viņa roka slīdēja lejup, lejup. Tad viņš atkal ieraudzīja sievietes acis. Platas, melnas, nedzīvas. Skatiens vērsts vienā punktā griestos. Un visa burvība atkal pagaisa. Viņš bija gatavs iepļaukāt šo sievieti, lai atmodinātu dzīvību stingajās acīs, pliķēt viņu ar plaukstu, vērojot, kā āda piesarkst un sāpēs iekvēlojas.

Viņš dzirdēja, kā Rakele paņem no galda vēstuli un atver somiņu.

Nākamreiz būs jāuzmanās ar dzērieniem, viņš paziņoja. Tas attiecas arī uz tevi.

Viņa neatbildēja.

Nākamnedēļ, Rakele. šajā pašā vietā un laikā. Tu taču atcerēsies, vai ne?

Kā gan citādi? viņa atbildēja. Tad durvis aizvērās un viņa bija projām.

Viņš piecēlās, sajauca vēl vienu kokteili Jameson ar ūdeni, vienīgo labo lietu no… Viņš lēni malkoja dzērienu. Tad atlaidās gultā.

Drīz pienāca pusnakts. Viņš aizvēra acis, bet miegs nenāca. Blakus numurā kāds skatījās maksas televīziju. Protams, ja tā bija maksas televīzija. Vaidi un kunksti izklausījās gluži kā īstenībā. Nakts klusumā iegaudojās policijas sirēna. Velns! Viņš grozījās un mētājās. No mīkstā matrača jau tagad mugura bija stīva. Viņam vienmēr bija grūti šeit aizmigt un ne tikai gultas dēļ. Šī dzeltenā istaba tomēr bija un palika viesnīcas numurs, sveša vieta.

Tikšanās Larvikā, viņš teica sievai. un kā vienmēr, kad viņa jautāja, viņš nevarēja atcerēties viesnīcas nosaukumu, kurā viņi apmetušies. Varbūt Riča ? ja pasākums ieilgs, viņš solīja piezvanīt. Bet tu taču zini, dārgā, kā ir ar tām vēlajām vakariņām.

Viņai nu gan nebija par ko raizēties. Viņš bija tai sagādājis tādu dzīvi, par kādu viņa kā nabadzīgas ģimenes atvase nebūtu pat sapņojusi. Pateicoties viņam, sieva apceļojusi pasauli, dzīvojusi lepnās vēstniecību rezidencēs ar kalpotāju armijām dažās no pasaules skaistākajām pilsētām, mācījusies svešvalodas un tikusies ar interesantiem cilvēkiem. Visu mūžu viņai pašai nebija ne pirkstiņš jāpakustina. Ko viņa darītu, palikusi viena, bez jebkādas darba pieredzes? Viņš nodrošināja sievai iztiku, bija viņas dzīvesbiedrs, vārdu sakot, viss, kas viņai dzīvē piederēja. Tiesa gan, Elzas domas vai aizdomas Brandhaugu nepavisam neuztrauca.

Tomēr pašlaik viņš domāja par sievu. Atkal vēlējās būt mājās, viņai līdzās. Silts, pazīstams augums pie viņa muguras, roka apskāvusi viņu. Jā, mazliet siltuma pēc visa tā aukstuma.

Viņš atkal ieskatījās pulkstenī. Varētu pateikt, ka vakariņas beidzās ātrāk un viņš nolēma braukt mājās. Turklāt sieva priecāsies. Viņai briesmīgi nepatika naktī palikt vienai viņu lielajā mājā.

Viņš gulēja, ieklausīdamies blakus numura skaņās.

Tad piecēlās un veikli sāka ģērbties.

Vecais vīrs vairs nav vecs. Un viņš dejo. Tas ir lēns valsis, un viņa pieglaudusi vaigu viņa kaklam. Viņi dejo jau ilgi, ir nosvīduši un sievietes āda ir karsta kā uguns. Viņš jūt tās smaidu. Viņš ilgojas tā dejot vēl un vēl, turēt mīļoto savos apskāvienos, līdz nodeg māja, līdz apstājas laiks, līdz viņi varēs atvērt acis un redzēt, ka nokļuvuši pavisam citā vietā.

Viņa kaut ko čukst, bet mūzika ir pārāk skaļa.

Ko? viņš jautā, pieliecot galvu. Viņa piekļauj lūpas pie pašas auss.

Laiks mosties, viņa saka.

Viņš steigšus atvēra acis. Mirkšķināja tās tumsā, līdz pamanīja savu elpu kā baltu sastingušu mākonīti tieši priekšā. Viņš nedzirdēja auto piebraucam. Viņš pagriezās uz otriem sāniem, klusi ievaidējās un mēģināja atbrīvot rokas. Viņu bija pamodinājusi garāžas durvju atvēršanās. Ierūcās motors, un viņš uz mirkli pamanīja zilu Volvo pazūdam tumšajā garāžas mutē. Viņa labā roka bija notirpusi. Pēc dažām sekundēm viņš atkal iznāks ārā, nostāsies gaismā, aizvērs garāžas durvis un… pēc tam jau būs par vēlu.

Vecais vīrs sāka izmisīgi raustīt guļammaisa rāvējslēdzēju un atbrīvoja kreiso roku. Visu augumu pāršalca adrenalīna vilnis, bet miegs vēl neatkāpās, kā vate apslāpēdams visas skaņas un aizmiglodams skatu. Viņš dzirdēja aizveramies auto durvis.

Tagad viņš bija izvilcis abas rokas no guļammaisa un, par laimi, zvaigžņu gaisma ļāva ātri atrast šauteni un novietot to šaušanas pozīcijā. Ātrāk, ātrāk! Viņš piespieda vaigu pie ieroča aukstās laides. Piemiedzis aci, ieskatījās tēmēklī. Neko neredzēja. Ar trīcošiem pirkstiem norāva auduma gabalu, ko bija aptinis ap tēmēkli, lai tas neapsarmotu. Tā! Atkal piespieda vaigu pie laides. Kāpēc tā? Garāža rādījās izplūdusi, laikam viņš izkustinājis skatu meklētāju. Viņš dzirdēja garāžas durvis aizveramies. Pagrozīja skatu meklētāju, un mērķis parādījās acu priekšā. Gara auguma vīrietis platiem pleciem, ģērbies vilnas mētelī, stāvēja ar muguru pret viņu. Vecais vīrs divreiz samirkšķināja acis. Sapnis joprojām aizmigloja skatienu kā viegla dūmaka.

Viņš gribēja nogaidīt, līdz vīrietis pagriežas, lai varētu pilnīgi droši pārliecināties, ka tas ir īstais. Viņš uzmanīgi gatavojās nospiest šautenes mēlīti. Vieglāk būtu, ja šis būtu tāds ierocis, ar kuru viņš darbojies gadiem ilgi, kura mēlītes no-spiediens jau bija viņa asinīs un visas kustības kļuvušas automātiskas. Viņš centās elpot vienmērīgi. Nogalināt cilvēku nav grūti. Ja vien ir pieredze. Getisburgas kaujas sākumā 1863. gadā divas jauniesauktu kareivju rotas stāvēja viena otrai pretī piecdesmit metru attālumā un raidīja viena uz otru zalvi pēc zalves, nevienam netrāpot ne tāpēc, ka bija slikti šāvēji, bet tāpēc, ka visi mērķēja pāri pretinieku galvām. Viņi vienkārši nespēja pārkāpt šo slieksni laupīt otram dzīvību. Bet, kad tas reiz ir izdarīts…

Vīrietis garāžas priekšā pagriezās. It kā ieskatījās vecajam vīram tieši acīs. Tas bija viņš, bez šaubām. Viņa ķermeņa augšdaļa gandrīz aizpildīja visu tēmēkļa objektīvu. Migla vecā vīra galvā sāka izklīst. Viņš aizturēja elpu un lēni, mierīgi nospieda šautenes mēlīti. Jātrāpa ar pirmo šāvienu, jo ārpus gaismas loka pie garāžas durvīm bija piķa melna tumsa. Laiks apstājās. Bernts Brandhaugs bija līķis. Vecā vīra galva tagad bija pilnīgi skaidra.

Tieši tad pārņēma apjausma, ka viņš kaut ko aizmirsis izdarīt, un sekundes tūkstošdaļu vēlāk viņš zināja, kas tas ir. Mēlīti nevarēja nospiest. Vecais vīrs spieda stiprāk, bet ierocis neklausīja. Drošinātājs. Sirmgalvis zināja, ka ir jau par vē-

lu. Viņš ar īkšķi uztaustīja drošinātāju, atlaida to. Tad atkal ieskatījās tēmēklī uz tukšo gaismas laukumiņu. Brandhaugs bija pazudis, viņš soļoja uz durvīm mājas otrā pusē, ar skatu uz ceļu.

Vecais vīrs samirkšķināja acis. Sirds dauzījās pret ribām kā āmurs. Viņš ar pūlēm izelpoja. Viņš bija aizmidzis. Viņš vēlreiz samirkšķināja acis. Nezin kāpēc tagad skats uz apkārtni bija aizmiglots. Viņš bija cietis neveiksmi. Viņš ar dūri nikni uzsita pa zemi. Un tikai tad, kad uz plaukstas virspuses uzkrita pirmā karstā asara, viņš saprata, ka raud.

73. Klipana, Zviedrija, 2000. gada 10. maijs

Harijs pamodās.

Pagāja brīdis, līdz viņš apjēdza, kur atrodas. Ieejot šajā dzīvoklī, viņa pirmā doma bija šeit nebūs iespējams aizmigt. Tikai plāna siena un viena loga rūts šķīra guļamistabu no ceļa ar dzīvu satiksmi. Taču, līdzko lielveikals otrā ielas pusē vakarā tika slēgts, visa apkārtne apklusa kā izmirusi. Mašīnas garām brauca reti, bet visi vietējie šķita paslēpušies savās mājās.

Harijs lielveikalā nopirka pizza grandiosa un sasildīja to mikroviļņu krāsniņā. Viņam ienāca prātā, cik savādi, atrodoties Zviedrijā, ēst itāliešu ēdienu, kas pagatavots Norvēģijā. Pēc tam viņš ieslēdza noputējušo televizoru, kas stāvēja stūrī uz alus kastes. Tas laikam nebija īsti kārtībā, jo ekrānā visas cilvēku sejas rotāja savāda zaļa ņirboņa. Viņš skatījās dokumentālu filmu. Kāda meitene bija apkopojusi stāstu par savu brāli, kas visu viņas bērnību septiņdesmitajos gados pavadījis, apceļojot pasauli un sūtot viņai vēstules. No bezpajumtnieku kopienas Parīzē, kibuca Izraēlā, brauciena ar vilcienu pa Indiju, izmisušo patvēruma Kopenhāgenā. Filma bija veidota pavisam vienkārši. Daži video fragmenti, bet galvenokārt fotogrāfijas, stāstītāja teksts un savādi melanholisks, skumjš sižets. Laikam tas viņam bija rādījies sapnī, jo pamostoties acu priekšā joprojām vīdēja filmas varoņi un notikumi.

Skaņa, kas viņu pamodināja, nāca no mēteļa, ko viņš bija atstājis, uzmestu uz virtuves krēsla atzveltnes. Spalgie pīkstieni atbalsojās pret tukšās telpas sienām. Viņš bija ieslēdzis elektrisko radiatoru uz pilnu jaudu, tomēr bija nosalis zem plānās segas. Izkāpis no gultas uz aukstā linoleja, viņš izņēma mobilo tālruni no mēteļa iekškabatas.

Hallo?

Klusums.

Hallo?

Klausulē bija dzirdama tikai elpa.

Māšel, vai tā esi tu?

Viņa Harijam vienīgā ienāca prātā no tiem, kas zināja viņa numuru un varēja zvanīt nakts vidū.

Vai kaut kas noticis? Ar Helgi?

Viņš šaubījās, vai var uzticēt māsai putniņu, bet viņa ļoti nopriecājās un apsolīja labi par to rūpēties. Taču zvanītājs bija kāds cits. Māšele tā nemēdza elpot. Un viņa taču runātu.

Kas zvana?

Joprojām atbildes nebija.

Viņš jau gatavojās likt nost klausuli, kad izdzirdēja klusu šņukstu. Elpa sāka drebēt, it kā zvanītājam tūdaļ nāktu rau-diens. Harijs apsēdās uz dīvāngultas. Zilo aizkaru spraugā bija redzama ICA lielveikala neona izkārtne.

Harijs izķeksēja cigareti no paciņas uz kafijas galdiņa līdzās dīvānam, aizsmēķēja un atlaidās. Dziļi ievilka dūmus, dzirdot, kā drebošā elpa pārtop klusos šņukstos.

Neraudi! viņš mierināja.

Garām pabrauca kāds auto. Droši vien Volvo, nodomāja harijs. apsedza kājas ar segu. Tad, cik nu atcerējās, pastāstīja par tikko redzēto meiteni un viņas vecāko brāli. Kad viņš bija beidzis runāt, zvanītāja vairs neraudāja, un, kad viņš novēlēja labu nakti, savienojums tika pārtraukts.

Kad mobilais zvanīja atkal, bija pāri astoņiem no rīta un ārā bija gaišs. Harijs atrada telefonu zem segas, starp kājām. Zvanīja Meiriks. Viņš šķita noraizējies.

Tūlīt atgriezieties Oslo, viņš pavēlēja. Šķiet, ka jūsu Marklin šautene izšāvusi.

VII Nodaļa. Melnais apmetnis

..

74. Nacionala slimnīca, 2000. gada 10. maijs

Harijs uzreiz pazina Berntu Brandhaugu. Ar platu smaidu sejā viņš raudzījās uz Hariju stingi ieplestām acīm.

Kāpēc viņš smaida? jautāja Harijs.

Nav ne jausmas, atbildēja Klemetsens. Sejas muskuļi sastingst, un cilvēkiem rodas visdīvainākās grimases. Dažkārt vecāki pat nevar pazīt savus bērnus, tik ļoti tie ir pārvērtušies.

Sekcijas galds atradās telpas vidū. Klemetsens noņēma palagu, lai viņi varētu aplūkot līķa atliekas. Halvorsens aši aizgriezās. Pirms ieiešanas līķu kambarī viņš bija atteicies no Harija piedāvātā mentola krēma. Tā kā temperatūra Nacionālās slimnīcas tiesu medicīnas nodaļas 4. sekciju telpā bija divpadsmit grādi, smaka nebija pats ļaunākais. Halvorsens turpināja rīstīties.

Piekrītu, teica Knuts Klemetsens. Nav nekāds jaukais skats.

Harijs pamāja ar galvu. Klemetsens bija labs patalogana-toms un iejūtīgs cilvēks. Viņš saprata, ka Halvorsens ir jauniņais, un negribēja likt tam justies neērti. Brandhaugs neizskatījās sliktāk par citiem līķiem. Ne sliktāk par dvīņiem, kas bija divas nedēļas nogulējuši ūdenī, vai par astoņpa-dsmitgadīgo puisi, kurš bija nosities autokatastrofā, ar ātrumu 200 km stundā bēgdams no policijas, vai par narkomānu, kurš bija aizdedzinājis pats sevi, sēdēdams kails, tikai ar stepētu vējjaku plecos. Harijs bija redzējis daudz netīkamu skatu, un Bernts Brandhaugs noteikti atpalika no spilgtāko desmitnieka. Bet viens bija skaidrs mugurā sašautu upuru vidū viņš bija īpašs gadījums. Lodes izejas caurums krūtīs bija Harija dūres platumā.

Tātad lode iešauta mugurā? jautāja Harijs.

Tieši starp lāpstiņām, slīpi uz leju. Izejot tā sadragāja mugurkaulu un krūšu kaulu. Kā jau redzat, trūkst daļas no krūšu kaula. Tā paliekas atrastas uz automobiļa sēdekļa.

Uz sēdekļa?

Jā, viņš tikko bija atvēris garāžas durvis, laikam, lai brauktu uz darbu, un lode slīpi izurbās viņam cauri, caur priekšējo un aizmugures vējstiklu un tad vēl ietriecās garāžas tālākajā sienā.

Kas tā varētu būt par lodi? brīnījās Halvorsens, beidzot atguvies.

Tas būs jānoskaidro ballistikas ekspertiem, atbildēja Klemetsens. Bet tās iedarbība ir kaut kas vidējs starp sprāgstošo lodi un tuneļu urbi. Vienīgā reize, kad redzēju kaut ko tādu, bija 1991. gadā Horvātijā, kad strādāju ANO misijā.

Singapūras lode, teica Harijs. Tās atliekas atrastas ieurbušās puscentimetru dziļi sienā. Čaulīte, ko atrada netālajā mežiņā, ir tāda pati, kādu es pagājušajā ziemā atradu Siljanā. Tāpēc arī mani uzreiz izsauca. Ko vēl varat pateikt, Knut?

Nekā daudz nebija. Klemetsens pastāstīja, ka sekcija jau tika veikta, un, kā prasa likums, tā notika Kripos klātbūtnē. nāves cēlonis bija acīmredzams, un, viņaprāt, pieminēšanas vērti bija vēl tikai divi atradumi Brandhauga asinīs bija alkohola pēdas, bet zem labās rokas vidējā pirksta naga sievietes maksts izdalījumi.

Viņa sievas? jautāja Halvorsens.

To noskaidros eksperti, atbildēja Klemetsens, pāri briļļu stikliem nopētīdams jauno policistu. Ja uzskatīs to par nepieciešamu. Pagaidām nav jēgas neko tādu taujāt, ja vien tas nevar palīdzēt izmeklēšanā.

Harijs papurināja galvu.

Viņi brauca pa Sognsveienu, pēc tam pa Pedera Ankersa ielu, līdz nokļuva pie Brandhauga nama.

Neglīta māja, nosprieda Halvorsens.

Viņi piezvanīja pie durvīm, un tikai pēc krietna brīža tās atvēra ap piecdesmit gadus veca, stipri izkrāsojusies sieviete.

Elza Brandhauga?

Es esmu viņas māsa. Ko vēlaties?

Harijs parādīja dienesta apliecību.

Vēl kādi jautājumi? māsa noprasīja, valdīdama dusmas.

Harijs pamāja ar galvu, jau nojauzdams, kas tagad sekos.

Nu vai zināt! Viņa ir pilnīgi salauzta, un tas nepalīdzēs atgūt viņas vīru, visi tie jūsu…

Es atvainojos, bet mēs nedomājam tikai par viņas vīru,

Harijs viņu pieklājīgi pārtrauca. Viņš ir miris. Mēs domājam par nākamo upuri. Gribam cerēt, ka nevienam citam nebūs jāpārcieš tas, kas tagad viņai.

Brandhaugas kundzes māsa stāvēja, pavērusi muti, nesaprazdama, kā turpināt iesākto teikumu. Harijs palīdzēja viņai, apjautādamies, vai pirms ieiešanas mājā jānovelk apavi.

Brandhaugas kundze nemaz nešķita tik salauzta, kā apgalvoja māsa. Viņa sēdēja uz dīvāna, truli raudzīdamās tukšumā, bet Harijs pamanīja zem spilvena paslēptu adīkli. Protams, kas tur Jauns adīt, ja vīrs tikko ticis noslepkavots. Ja tā padomā, Harijs secināja, ka varbūt tā ir pat gluži saprotama rīcība. Vismaz kāda pazīstama nodarbe, pie kā pieturēties, kad visa pasaule sabrukusi.

Es šovakar braucu projām, viņa paziņoja. Pie māsas.

Cik man zināms, policija līdz turpmākam rīkojumam apsargās māju, ieminējās Harijs. Katram gadījumam…

Gadījumam, ja kāds grib novākt arī mani, viņa noteica, pamājot ar galvu.

Es zinu, ka šeit bija Kripos un iztaujāja jūs, harijs turpināja. Bet es vēlētos pajautāt, vai jūs nezināt vai pēc vakardienas raksta Dagbladet jūsu vīram kāds draudēja.

Uz šejieni neviens nezvanīja, atbildēja Brandhaugas kundze. Taču tālruņu katalogā ir tikai mans vārds. Tā vēlējās Bernts. Par draudu zvaniem jums būs jājautā Ārlietu ministrijā.

To mēs jau izdarījām, paziņoja Halvorsens, īsi saskatījies ar Hariju. Cenšamies noteikt, no kurienes nākuši visi zvani, kas vakar saņemti viņa birojā.

Halvorsens uzdeva vairākus jautājumus par Brandhauga iespējamiem ienaidniekiem, bet viņa sieva neko daudz nevarēja pateikt.

Harijs kādu brīdi sēdēja un klausījās, bet tad pēkšņi viņam kaut kas ienāca prātā. Viņš apjautājās:

Vai vakar vispār neviens nezvanīja?

Zvanīja, atbildēja sieviete. Daži cilvēki.

-Kas?

Mana māsa. Bernts. Un vēl kaut kādi sabiedrības aptaujas veicēji, es īsti neatceros.

Un ko tie jautāja?

Nezinu. Viņi gribēja runāt ar Berntu. Viņiem ir aptaujājamo saraksti, vai ne? Vārds, vecums, dzimums…

Vai vini lūdza pasaukt tieši Berntu Brandhaugu?

Jā…

Sabiedrības aptaujas vardi netiek izmantoti. Vai dzirdējāt fonā kādu troksni?

Kaut kas bija, sieviete piekrita, bet…

Bet?

Ne tāds troksnis, kādu varētu iedomāties. Tas bija… citāds.

Cikos bija tas zvans?

Šķiet, ap pusdienlaiku. Es teicu, ka viņš atgriezīsies pēcpusdienā. Aizmirsu, ka Berntam bija jādodas uz Larviku vakariņās ar Eksporta padomes locekļiem.

Ja jau Bernta vārda nav tālruņu katalogā, vai jums neienāca prātā, ka varbūt kāds zvana visiem Brandhaugiem, lai uzzinātu, kur Bernts dzīvo? Un izdibinātu, kad viņš atgriezīsies?

Nesaprotu…

Sabiedrības aptaujātāji nezvana cilvēkam darbaspējīgā vecumā uz mājām darba dienas vidū.

Harijs pievērsās Halvorsenam.

Sazinies ar Telenor, mēģini noskaidrot, no kāda numura zvanīts.

Atvainojiet, Brandhaugas kundze, ierunājās Halvor-sens. Es pamanīju, ka jums hallē ir jauns Ascon ISDN telefons. man arī ir tāds pats. tas saglabā atmiņā pēdējos desmit zvanus ar to numuriem un laikiem. Vai drīkstu…?

Kad Halvorsens cēlās kājās, Harijs uzmeta viņam atzinīgu skatienu. Brandhaugas kundzes māsa pavadīja jauno policistu uz halli.

Dažās jomās Bernts bija vecmodīgs, Brandhaugas kundze ar greizu smaidu pavēstīja Harijam, taču viņam patika visādas modernas, jaunas ierīces. Telefoni un tamlīdzīgi.

Cik vecmodīgs viņš bija uzticības ziņā, Brandhaugas kundze?

Viņa aši pacēla galvu.

Parunāsim par to, kamēr esam divatā, Harijs turpināja. Kripos pārbaudīja to, ko jūs viņiem šodien teicāt. Jūsu vīram vakar nebija nekāda tikšanās Larvikā ar Eksporta padomi. Vai jūs zinājāt, ka Ārlietu ministrijas rīcībā pastāvīgi ir numurs viesnīcā Continental ?

Nē.

Mans priekšnieks drošības dienestā šorīt to man pateica. Izrādās, ka jūsu vīrs vakar pēcpusdienā bija tur. Mēs nezinām, vai viņš bija viens, bet, ja vīrs melo sievai un dodas uz viesnīcu, tad rodas zināmas aizdomas.

Harijs vēroja, kā sievietes sejā dusmas nomaina izmisums, tad bezcerība, pēc tam… smiekli. Tie skanēja kā klusi šņuksti.

Man nevajadzētu brīnīties, viņa teica. Ja nu jums tas tiešām jāzina, tad viņš… arī šajā jomā bija ļoti… mūsdienīgs. lai gan es īsti neizprotu, kāda tam saistība ar šo lietu.

Iespējams motīvs greizsirdīgs vīrs grib viņu nogalināt, ieminējās Harijs.

Tas nozīmē, ka man arī var būt tāds motīvs, Hola kungs? Vai par to jūs esat padomājis? Kad mēs dzīvojām

Nigērijā, algotu slepkavu varēja nolīgt par divsimt Norvēģijas kronām. Viņa atkal rūgti iesmējās. Man šķiet, jūs teicāt, ka motīvs bija viņa izteikumi Dagbladet.

Mēs pārbaudām visas iespējamības.

Tās parasti bija sievietes, ar kurām viņš iepazinās darba darīšanās, stāstīja Brandhaugas kundze. Protams, es nezinu visu, kas notika, bet vienreiz es viņu pieķēru nozieguma vietā. Un sapratu viņa sistēmu un visas viltības. Bet slepkavība? Viņa pašūpoja galvu. Mūsdienās par šādām izdarībām vairs nešauj nost, vai ne?

Viņa paraudzījās uz Hariju, bet tas nezināja, ko atbildēt. Aiz halles stikla durvīm bija dzirdama Halvorsena dobjā balss. Harijs noklepojās.

jūs nezināt, vai viņam pēdējā laikā bija attiecības ar kādu sievieti?

Viņa papurināja galvu. Apjautājieties Ārlietu ministrijā. Tur gan ir dīvaina sabiedrība, vai zināt. Manuprāt, noteikti atradīsies kāds, kas labprāt dos jums kādu norādi.

Viņa to pateica bez īpaša rūgtuma, pavisam lietišķi.

Kad ienāca Halvorsens, viņi pievērsa skatienus tam.

Savādi, viņš paziņoja. Brandhaugas kundze, jums kāds tiešām zvanīja pulksten 12:24, tikai ne vakar. Aizvakar.

Ak, vai, būšu sajaukusi dienas, viņa iesaucās. Tad jau tam nav nekādas saistības ar šo lietu.

Varbūt nav, piekrita Halvorsens. Tomēr es uzziņu dienestā pārbaudīju numuru. Zvans nāca no maksas telefona. Šrēdera kafejnīcā.

Kafejnīcā? brīnījās Brandhaugas kundze. Jā, tad var saprast, kas tas bija par troksni fonā. Vai jūs domājat…?

Nevar galvot, ka tas ir saistīts ar jūsu vīra slepkavību,

pieceldamies teica Harijs. Pie Šrēdera apgrozās visādi savādi ļautiņi.

Brandhaugas kundze pavadīja viņus līdz ārdurvīm. Bija apmākusies pēcpusdiena, zemi mākoņi slīdēja pāri pakalnam aiz mājas.

Viņa apstājās, sakrustojusi rokas uz krūtīm, it kā būtu nosalusi.

Te ir tik tumšs, viņa žēlojās. Vai esat to pamanījuši?

Kad Harijs un Halvorsens tuvojās no klajuma puses, nozieguma vietas apskates speciālisti joprojām cītīgi pētīja zaru telts apkārtni, kur bija atrasta čaulīte.

Ei, jūs tur! uzsauca kāda balss, kad viņi palīda zem dzeltenās norobežojuma lentes.

Policija, atsaucās Harijs.

Man vienalga! balss nerimās. Būs jāpagaida, līdz būsim beiguši.

Tas bija Vēbers. Viņam kājās gari gumijas zābaki, bet mugurā jocīgs dzeltens lietusmētelis. Harijs un Halvorsens atkal palīda zem lentes.

Sveiks, Vēber! uzsauca Harijs.

Nav laika, tas noraidoši atmeta ar roku.

Tikai uz mirklīti.

Vēbers lieliem soļiem pienāca tuvāk, neslēpjot sapīkumu.

Ko vajag? viņš uzbļāva no divdesmit metru attāluma.

Cik ilgi viņš gaidīja?

Tas šāvējs? Nav ne jausmas.

Vēber, nevar būt. Vismaz aptuveni.

Kas izmeklē šo lietu? Kripos vai jūs?

Abi. Mēs vēl neesam saskaņojuši darbību.

Un tu gribi man iestāstīt, ka domājat saskaņot?

Harijs pasmaidīja un izņēma cigareti.

Vēber, tu tik labi proti uzminēt.

Beidz pieglaimoties, Hol. Kas tas par puiku?

Halvorsens, Harijs paziņoja, pirms viņš pats paguva stādīties priekšā.

Klausies, Halvorsen, ierunājās Vēbers, uzlūkodams Hariju ar neslēptu riebumu. Smēķēšana ir pretīgs ieradums un skaidrs pierādījums tam, ka cilvēku dzīvei ir viens vienīgs mērķis bauda. Tas tips, kurš šeit gulēja, atstāja astoņus izsmēķus pustukšā minerālūdens pudelē. Cigaretes

Teddy bez filtra. Un Teddy pīpmaņiem ar divām cigaretēm dienā nepietiek, tāpēc, ja vien viņam neaptrūkās smēķu, manuprāt, viņš šeit uzkavējās ne ilgāk kā divdesmit četras stundas. Mazos egļu zariņus viņš bija nogriezis no zemākajiem zariem, kuriem lietus netika klāt. Bet uz egļu zariem, kas klāja slieteni, bija lietus lāses. Pēdējoreiz lija vakar pēcpusdienā ap trijiem.

Tātad viņš šeit ieradās vakar laikā no astoņiem rītā līdz

trijiem pēcpusdienā? jautāja Halvorsens.

Manuprāt, Halvorsens tālu tiks, Vēbers īsi noteica, joprojām nenolaizdams skatienu no Harija. Sevišķi ņemot vērā, kāda konkurence viņam būs. Vai esi redzējis, kādus tagad uzņem policijas koledžā? Pat skolotāju koledžu studenti ir īsti ģēniji salīdzinājumā ar tiem nejēgām, kas tiek mums.

Pēkšņi Vēberam nekur vairs nebija jāsteidzas, un viņš uzsāka garu runu par policijas spēku drūmajām nākotnes izredzēm.

Vai kāds no tuvumā dzīvojošajiem ir kaut ko redzējis?

Harijs aši iejautājās, kamēr Vēbers apklusa, lai ievilktu elpu.

Četri vīri pašlaik apstaigā visas mājas, bet vietējie lielākoties atgriezīsies mājās tikai vēlāk. Neko viņi tur neuzzinās.

Kāpēc ne?

Šaubos, vai slepkava kādam šeit rādījās acīs. Šodien mūsu suns izsekoja viņa pēdas apmēram kilometru mežā, līdz kādai takai. Bet tur tās pazuda. Es pieņemu, ka viņš ieradās un devās projām pa vienu un to pašu ceļu, sekojot taku tīklam starp Sognsvannu un Maridala ezeru. Viņš varēja atstāt auto kādā no vismaz desmit stāvlaukumiem, kas paredzēti pastaigu cienītājiem. Un katru dienu pa meža takām klīst tūkstošiem cilvēku, un vismaz puse no tiem ar mugursomām. Saprotat?

Saprotam.

Un tagad tu droši vien gribi jautāt par pirkstu nospiedumiem?

Nu jā…

Veltīgi.

Bet uz tās ūdens pudeles?

Vēbers papurināja galvu.

Pirkstu nospiedumu nav. Nekā nav. Ņemot vērā, cik ilgi viņš te uzturējās, atstāts pārsteidzoši maz pēdu. Mēs turpināsim meklēt, bet esmu gandrīz pārliecināts, ka kurpes zoles nospiedums un dažas apģērba šķiedras tā arī paliks vienīgie atradumi.

Un arī čaulīte.

To viņš atstāja tīši. Viss pārējais aizvākts pat pārāk rūpīgi-

Hm. Varbūt ka brīdinājumu. Ka tu doma?

Kā es domāju? Bet man likās, ka tādas spējas piemīt tikai jums, jaunajiem. Vismaz tāds pēdējā laikā ir valdošais uzskats policijā.

Skaidrs. Paldies par palīdzību, Vēber.

Un beidz pīpēt, Hol.

Ir nu gan nīgrs tips, Halvorsens ierunājās, kad viņi jau sēdēja mašīnā un brauca uz centra pusi.

Vēbers reizēm krīt uz nerviem, piekrita Harijs. Bet viņš labi prot savu darbu.

Halvorsens ar pirkstiem bungoja pa instrumentu paneli.

Uz kurieni tagad? viņš jautāja.

Uz Continental.

Kripos bija piezvanījuši uz Continental piecpadsmit minūtes pēc tam, kad Brandhauga numura gultas veļa bija izmazgāta un nomainīta. Neviens nebija redzējis, vai pie Brandhauga kāds atnāca, zināja tikai, ka viņš nodevis atslēgu ap pusnakti.

Harijs stāvēja reģistratūrā, smēķēdams pēdējo cigareti, kamēr pagājušās nakts galvenais dežurējošais klerks izmisumā lauzīja rokas.

Mēs tikai vēlu no rīta uzzinājām, ka Brandhauga kungs nogalināts, viņš taisnojās. Citādi nebūtu aiztikuši viņa numuru.

Harijs pamāja ar galvu un ievilka dūmu. Viesnīcas numurs nebija nozieguma vieta. Vienkārši būtu bijis interesanti paraudzīties, vai uz spilvena nav kāds blonds mats, un satikt sievieti, kas varbūt pēdējā runājusi ar Brandhaugu.

Nu tad, ja tas ir viss… klerks vārgi pasmaidīja, bet šķita, ka viņš tūlīt sāks raudāt.

Harijs neatbildēja. Viņš bija pamanījis, ka, jo mazāk viņš un Halvorsens runāja, jo nervozāks kļuva galvenais reģistrators. Tāpēc viņš neteica neko, tikai gaidīja, vērodams kvēlojošo cigaretes uguntiņu.

Hm… noņurdēja reģistrators, ar plaukstu pieglauzdams''žaketes atloku.

Harijs gaidīja. Halvorsens bija nodūris skatienu grīdā. Galvenais reģistrators izturēja tikai nieka piecpadsmit sekundes, bet tad padevās.

Protams, viņam tur reizēm nāca apmeklētāji, viņš ieminējās.

Kas? noprasīja Harijs, nenovērsdams skatienu no cigaretes.

Sievietes un vīrieši…

-Kas?

Patiesību sakot, to es nezinu. Mums nav jāspiego, ar ko kopā ārlietu ministra vietnieks pavada laiku.

Tiešām?

Klusums.

Protams, ja ierodas sieviete, kura nav apmetusies viesnīcā, mēs ievērojam, uz kuru stāvu viņa brauc ar liftu.

Vai jūs viņu pazītu?

Jā. Atbilde bija zibenīga un bez šaubīšanās. Viņa bija ļoti glīta. Un ļoti piedzērusies.

Prostitūta?

Ja tā, tad ļoti smalka. Bet tādas parasti ir skaidrā prātā. Neko daudz gan es par tām nezinu. Šī viesnīca nav nekāds…

Paldies jums, Harijs viņu pārtrauca.

Dienvidu vējš bija atnesis siltu laiku, un Harijs, iziedams no policijas galvenās pārvaldes pēc tikšanās ar Meiriku un galveno konstebli, nekļūdīgi juta, ka ir beidzies kāds laika posms. Tuvojās jauns gadalaiks.

Galvenā konsteble un Meiriks bija pazinuši Brandhaugu. Tikai profesionāli, viņi abi īpaši uzsvēra. Bija skaidri noprotams, ka viņi jau apsprieduši šo jautājumu. Meiriks sāka apspriedi, paziņojot, ka iecerētā slepenā misija Klipanā tiek atcelta. Harijs pamanīja, ka viņš pat atviegloti uzelpoja. Tad galvenā konsteble izteica savu priekšlikumu, un Harijs saprata, ka viņa pārdrošās izdarības Sidnejā un Bangkokā ir pienācīgi novērtētas pat policijas augstākajos ešelonos.

Tipisks tīrītājs, šādi Hariju nosauca galvenā konsteble. Un tad pastāstīja, kāda loma viņam tagad sagatavota.

Jauns gadalaiks. Siltā dienvidvēja ietekmē Harijs sajutās vieglprātīgs un pat atļāvās braukt uz mājām ar taksometru, jo vēl joprojām stiepa līdzi smagu somu. Iegājis savā dzīvoklī Sofijas ielā, viņš uzreiz paraudzījās uz automātisko atbildētāju. Sarkanā gaismiņa spīdēja. Nemirgoja. Ziņojumu nebija.

Viņš bija palūdzis Lindu nokopēt lietas materiālus un visu vakaru pavadīja, izskatīdams visu, kas zināms par Hall-grima Deila un Ellenas Gjeltenas slepkavību. Viņš gan necerēja atrast neko jaunu, tomēr tas varētu rosināt iztēli. Laiku pa laikam Harijs pameta skatienu uz telefonu, nezinādams, cik ilgi spēs noturēties, nepiezvanījis Rakelei. Televīzijas ziņās galvenais temats bija Brandhauga nāve. Pusnakti viņš devās pie miera. Vienos piecēlās, atvienoja telefonu no kontakta un ielika ledusskapī. Trijos viņš aizmiga.

75. Moliem kabinets, 2000. gada 11. maijs

Nu? noprasīja Mollers, kad Harijs un Halvorsens bija iedzēruši pirmo kafijas malku. Harijs saviebās par tās garšu.

Manuprāt, slepkavības saistība ar avīžrakstu ir tukšs numurs.

Kāpēc? Mollers atlaidās krēslā.

Vēbers domā, ka slepkava slēpās mežā jau kopš rīta vai priekšpusdienas, tātad pavisam neilgu laiku pēc Dagbladet parādīšanās kioskos. Tā nebija spontāna rīcība, bet gan rūpīgi plānots uzbrukums. Slepkava jau vairākas dienas zināja, ka grib nogalināt Brandhaugu. Viņš bija devies izlūkot apkārtni; zināja, kad Brandhaugs dodas uz darbu, kad atgriežas; bija atradis vislabāko vietu, no kurienes šaut, vismazāk riskējot tikt pamanīts; viņš zināja, kā tikt projām no nozieguma vietas, un simtiem citu sīkumu.

Tātad jūs domājat, ka viņš pirka Markliti šauteni šai slepkavībai?

Varbūt. Varbūt ne.

Paldies. Tas mums ļoti palīdzēja, indīgi secināja Mollers.

Es tikai domāju, ka tāda iespējamība pastāv. No otras puses, tas šķiet visai nesamērīgi. Mazliet pārspīlēti nopirkt nelegāli ievestu pasaulē dārgāko slepkavības ieroci, lai nogalinātu augsta ranga, taču salīdzinoši necilu birokrātu, kam nav ne miesassarga, ne citas apsardzes. Jebkurš algots slepkava varētu mierīgi piezvanīt pie mājas durvīm un ielaist viņam, pierē pistoles lodi. Tas ir kaut kas tāds… tāds kā…

Harijs ar plaukstām vilka apļus gaisā.

Šaut zvirbuļus ar lielgabalu, ieminējās Halvorsens.

Tieši tā, piekrita Harijs.

Hm. Mollers aizvēra acis. Un kādu jūs, Harij, iedomājaties savu lomu turpmākajā izmeklēšanā?

Kā jau tīrītājs, pasmaidīja Harijs. Es esmu drošības dienesta aģents, kurš veic savu uzdevumu, bet var pieprasīt palīdzību no visiem citiem departamentiem, kad vien tas nepieciešams. Aģents, kas ir pakļauts Meirikam, bet var piekļūt visiem lietas dokumentiem. Aģents, kas uzdod jautājumu, bet viņu pašu iztaujāt nedrīkst. Apmēram tādā garā.

Un kā ar tiesībām nogalināt? piebilda Mollers. Un superātru auto?

Vispār jau to neizdomāju es, paskaidroja Harijs. Meiriks tikai apspriedās ar galveno konstebli.

Ar galveno konstebli?

Jā. Cik man zināms, jums šodien par to paziņos pa e-pastu. Brandhauga lietai no šī brīža piešķirta visaugstākā prioritāte, un galvenā konsteble pavēlējusi mobilizēt visus spēkus. Šis ir tāds FIB darba stils, kur izmeklēšanas grupu pienākumi daļēji pārklājas, lai nepieļautu standarta ideju rašanos, kā mēdz būt tik svarīgās lietās. Jūs droši vien būsiet par to lasījis.

Nē.

Doma ir tāda, ka daži uzdevumi jādublē, un pat, ja vienu un to pašu izmeklēšanas darbu dažādas grupas veic vairākas reizes, to vairāk nekā atsver priekšrocības, ko sniedz atšķirīga pieeja un dažādas metodes.

Paldies, atbildēja Mollers. Bet kāda man ar to saistība? Kāpēc tad jūs sēžat šeit?

Tāpēc, ka es, kā jau teicu, varu pieprasīt palīdzību no visiem citiem…

…departamentiem, ja tas ir nepieciešams. To es dzirdēju. Klājiet vaļā, Harij.

Harijs ar galvas mājienu norādīja uz Halvorsenu, kurš, kautrīgi smaidīdams, raudzījās uz Molleru. Policijas šefs ievaidējās.

Harij, lūdzu! Jūs taču zināt, kā mums kriminālpolicijā trūkst cilvēku.

Apsolu atdot viņu atpakaļ sveiku un veselu.

Es teicu nē!

Harijs neatbildēja. Tikai gaidīja, saāķējis kopā pirkstus un pētīdams Kitelsena20 gleznas "Soria Moria pils" lētu reprodukciju pie sienas virs grāmatplauktiem.

Kad es viņu dabūšu atpakaļ?

Tiklīdz lietas izmeklēšana būs pabeigta.

Tiklīdz… Tā nodaļas priekšnieks atbild inspektoram, Harij. Nevis otrādi.

Harijs paraustīja plecus.

Atvainojiet, priekšniek.

76. Irisveiena, 2000. gada 11. maijs

Paceļot klausuli, viņas sirds jau sitās kā satrakojusies šujmašīna.

Sveika, Signe, teica vīrieša balss. Tas esmu es.

Viņai uzreiz acīs saskrēja asaras.

Izbeidziet to, viņa čukstēja. Lūdzu.

Līdz nāve mūs šķirs. Tā tu teici, Signe.

Es tūlīt pasaukšu vīru.

Zvanītājs klusu iesmējās.

Bet viņa taču nav mājās, vai ne?

Sieviete sažņaudza klausuli tā, ka iesāpējās roka. Kā viņš var zināt, ka Evena nav mājās? Un kāpēc viņš vienmēr zvana tieši tad, kad vīrs ir izgājis?

Nākamā doma izraisīja īstu paniku viņai aizžņaudzās elpa un pamira sirds. Vai viņš zvana no kādas vietas, kur var redzēt šo māju, un novērot, ka Evens ir aizgājis? Nē, nē, nē. Sakopojot visu gribasspēku, viņa pūlējās nomierināties un elpot mierīgi. Ne pārāk strauji, bet dziļi. Mierīgi, viņa teica sev tāpat kā toreiz ievainotajiem kareivjiem, kas uz hospitāli tika nesti no ierakumiem, kliedzoši, panikas pārņemti, drudžaini elpojoši. Viņai izdevās apvaldīt bailes. Un fona skaņas klausulē liecināja, ka svešinieks zvana no tādas vietas, kur ir daudz cilvēku. Viņas māja atradās dzīvojamajā rajonā.

Signe, tu biji tik skaista medmāsas tērpā, balss turpināja. Tik mirdzoši balta un šķīsta. Balta kā Olafs Lindvigs baltajā ādas frencī. Vai atceries viņu? Tu biji tik šķīsta, ka es neticēju, ka tu varētu mūs nodot, ka tava sirds būtu uz to spējīga. Es domāju, ka tu esi līdzīga Olafam Lindvigam. Es redzēju, kā tu viņam pieskaries, Signe, viņa matiem. Kādā mēnesnīcas naktī. Jūs abi izskatījāties pēc eņģeļiem, kas nolaidušies no debesīm. Bet es kļūdījos. Starp citu, ir arī tādi eņģeļi, kas nenāk no debesīm. Vai to tu zināji, Signe?

Viņa neatbildēja. Domas mežonīgi joņoja. Zvanītājs kaut kā bija tās uzjundījis. Balss. Tagad viņa to dzirdēja. Viņš bija izmainījis balsi.

Nē, viņa ar pūlēm izspieda.

Nē? Tev tas būtu jāzina. Es esmu tāds eņģelis.

Daniels ir miris, viņa teica.

Zvanītājs klusēja. Klausulē bija dzirdama tikai viņa sēcošā elpa. Tad atkal atskanēja viņa balss.

Esmu ieradies spriest tiesu. Dzīvajiem un mirušajiem.

Tad viņš nolika klausuli.

Signe aizvēra acis. Piecēlās un iegāja guļamistabā. Nostājusies aiz aizvērtajiem slēģiem, viņa redzēja loga stiklā savu atspīdumu. Viņa drebēja kā drudzī.

77. Harija vecais kabinets, 2000. gada 11. ntaijs

Pārvākšanās atpakaļ uz veco kabinetu prasīja Harijam tikai divdesmit minūtes. Visu nepieciešamo varēja salikt 7-Ele-ven veikala maisiņā. vispirms viņš no avīzes izgrieza Bernta Brandhauga portretu. Tad piesprauda to pie ziņojumu dēļa līdzās Ellenas, Sverres Olsena un Hallgrima Deila fotogrāfijām no arhīva. Četri pavedieni. Viņš bija aizsūtījis Halvorse-nu uz Ārlietu ministriju iztaujāt cilvēkus un mēģināt noskaidrot, kas bija sieviete viesnīcā. Četri cilvēki. Četras dzīves.

Četri stāsti. Viņš apsēdās salūzušajā krēslā un pētīja šīs sejas, bet tās tikai vienaldzīgi raudzījās viņam garām.

Viņš piezvanīja Māšelei. Viņa tiešām gribēja paturēt Hel-gi, vismaz uz neilgu laiciņu. Viņa esot ar putniņu sadraudzējusies. Harijs neiebilda, tikai piekodināja gādāt, lai tas nenomirst badā.

Tā ir viņa, aizrādīja Māšele.

Ak tā. Bet kā tu zini?

Mēs ar Henriku pārbaudījām.

Harijs jau gribēja jautāt, kā pārbaudīja, bet tad nosprieda, ka patiesībā nemaz nevēlas to zināt.

Vai esi runājusi ar tēti?

Jā, atbildēja māsa. Tad viņa apjautājās, vai Harijs vēl kādreiz satiksies ar savu draudzeni?

Kādu draudzeni?

To, ar kuru tu biji pastaigāties. To, kurai ir mazs puisītis.

Ak to. Nē, diez vai.

Ļoti muļķīgi.

Muļķīgi? Māšel, tu viņu nekad neesi redzējusi.

Es domāju, ka tas ir muļķīgi, jo tu esi viņā iemīlējies.

Māšele reizēm spēja pateikt kaut ko tādu, ka Harijs bija

mēms no brīnumiem. Viņi norunāja kādu dienu aiziet uz kino. Harijs apjautājās, vai tas nozīmē, ka Henriks arī nāks līdzi. Māsa teica protams. Tā parasti mēdz būt, ja ir draugs.

Nolicis klausuli, Harijs iegrima domās. Viņš vēl nebija saskrējies ar Rakeli gaitenī, bet zināja, kur atrodas viņas kabinets. Viņš apņēmīgi piecēlās jāizrunājas tūlīt, viņš nespēja ilgāk gaidīt.

Ieejot pa drošības dienesta durvīm, Linda sagaidīja viņu ar smaidu.

Jau atgriezāties, smukulīt?

Es tikai ieskriešu pie Rakeles.

Tikai ieskriesiet? Es jūs abus redzēju ballītē, jā gan!

Harijs sapīcis juta, kā no Lindas blēdīgā smaida viņam

iekvēlojas ausis, un neveiksmīgi pūlējās bezrūpīgi iesmieties.

Taču varat aiztaupīt šo gājienu, Harij. Rakele šodien palika mājās. Apslimusi. Uzgaidiet mirklīti! Viņa pacēla klausuli. Drošības dienests. Kā varu jums palīdzēt?

Harijs jau devās uz durvju pusi, kad Linda sauca viņu atpakaļ.

Zvana jums. Vai atbildēsiet tepat? Viņa pasniedza Harijam klausuli.

Vai Harijs Hols? Tā bija sievietes balss. Viņa izklausījās aizelsusies. Vai šausmu pārņemta.

Es klausos.

Zvana Signe Jūla. Palīdziet man, inspektor Hol! Viņš mani nogalinās!

Harijs fonā dzirdēja suņa riešanu.

Kas jūs nogalinās, Jūlas kundze?

Viņš jau nāk šurp. Es zinu, ka tas ir viņš. Viņš… Viņš…

Lūdzu, nomierinieties, Jūlas kundze. Par ko jūs runājat?

Viņš runāja pārvērstā balsī, bet šoreiz es to pazinu. Viņš zināja, ka es karalauka hospitālī glāstīju Olafa Lindviga matus. Tad arī es viņu pazinu. Ak, mans dievs, ko lai es daru?

Vai jūs esat viena?

Jā, viņa atbildēja. Viena. Pilnīgi viena, pavisam. Vai saprotat?

Suns jau rēja aizgūtnēm.

Jūlas kundze, vai jūs nevarat aizskriet pie kaimiņiem un gaidīt mūs tur? Kas…?

Viņš mani atradīs! Visur atradīs!

Sieviete bija histērijas pārņemta. Ar plaukstu aizsedzis klausuli, Harijs lūdza Lindu piezvanīt uz centrālo komutatoru un likt aizsūtīt tuvāko brīvo patruļas mašīnu pie Jūlas kundzes Irisveienā, Bergā. Tad turpināja sarunu ar Signi Jū-lu, cerēdams, ka viņa nepamanīs Harija satraukumu.

Jūlas kundze, ja nevarat iet ārā, tad vismaz aizslēdziet visas durvis. Kas…?

Jūs nesaprotat, viņa vaimanāja. Viņš… Viņš… Pīkstiens. Aizņemtas līnijas signāls. Saruna bija pārtrūkusi.

Maucība! Atvainojiet, Linda. Lieciet, lai patruļa pasteidzas. Un rīkojas piesardzīgi. Tur var būt bruņots iebrucējs.

Harijs uzziņu dienestā noskaidroja Jūla numuru un piezvanīja. Joprojām aizņemts. Harijs pasvieda klausuli Lindai.

Ja Meiriks mani meklē, sakiet, ka esmu ceļā uz Evena Jūla māju.

78. Irisveiena, 2000. gada 11. maijs

Iebraucis Irisveienā, Harijs uzreiz pamanīja policijas auto pie Jūla mājas. Klusā ieliņa ar koka mājām, izkusušā ledus peļķes, rotējošās zilās bākugunis, divi ziņkārīgi bērni uz divriteņiem tas viss tik ļoti atgādināja ainu pie Sverres Olse-na mājas. Harijs lūdza likteni, lai līdzība ar to arī beigtos.

Viņš apturēja auto, izkāpa un lēni devās uz mājas pusi. Aizverot aiz sevis durvis, viņš dzirdēja kādu kāpjam lejā pa kāpnēm.

Vēber! Harijs pārsteigts iesaucās. Mūsu ceļi atkal krustojas.

Tā gan.

Es nezināju, ka tu darbojies arī patruļās.

Zini gan, ka ne. Bet Brandhauga māja ir tepat netālu, un mēs tikko bijām iekāpuši mašīnā, kad pa radio dzirdējām izsaukumu.

Kas te notiek?

Atliek tikai minēt. Neviena nav mājās. Bet durvis bija vaļā.

Vai izpētījāt māju?

No pagraba līdz bēniņiem.

Savādi. Izskatās, ka suņa ari nav.

Ne suņu, ne cilvēku, visi pazuduši. Bet izskatās, ka pagrabā kāds ir bijis, jo izsists pagraba durvju stikls.

Skaidrs. Harijs paraudzījās pāri lrisveienai. Pamanīja starp mājām tenisa kortu.

Varbūt viņa aizgāja pie kaimiņiem, viņš ieminējās. -Es ieteicu tā darīt.

Vēbers sekoja Harijam gaitenī, kur stāvēja jauns policists, raudzīdamies spogulī virs telefona galdiņa.

Nu ko, Moen, vai atradi kādas saprātīgas dzīvības pazīmes? Vēbers ironiski apjautājās.

Moens pagriezās un sveicināja Hariju ar galvas mājienu.

Nezinu, viņš atbildēja. Nezinu, vai tas ir kas saprātīgs vai drīzāk ērmīgs.

Viņš norādīja uz spoguli. Harijs un Vēbers pienāca tuvāk.

Velns par stenderi! noelsās Vēbers.

Lielie sarkanie burti laikam bija uztriepti ar lūpukrāsu.

DIEVS IR MANS SOĢIS.

Harijam no šausmām izkalta mute.

Nodrebēja ārdurvju stikls, un kāds tās atrāva vaļā.

Ko jūs te meklējat? jautāja ienācējs, kas parādījās viņu priekšā, aizsedzot āra gaismu. Un kur ir Burre?

Tas bija Evens Jūls.

Harijs sēdēja pie virtuves galda kopā ar ļoti noraizējušos Evenu Jūlu. Moens apstaigāja kaimiņus, meklēdams Signi Jū-lu un taujādams, vai kāds nav kaut ko redzējis. Vēberam bija steidzami darbi Brandhauga lietā, tāpēc viņš devās projām ar patruļas mašīnu, bet Harijs apsolīja vēlāk aizvest Moenu.

Viņa parasti man teica, kad gāja pastaigāties, ieminējās Evens Jūls. Es gribēju teikt saka.

Vai tos vārdus uz spoguļa rakstījusi viņa?

Nē, Jūls atbildēja. Nē, nevar būt.

Vai tā ir viņas lūpukrāsa?

Jūls klusēdams raudzījās uz Hariju.

Kad es runāju ar viņu pa telefonu, viņa bija pārbijusies,

stāstīja Harijs. Visu laiku atkārtoja, ka viņu kāds grib nogalināt' Vai jums ir kāda nojausma, kas tas varētu būt?

Nogalināt?

Tā viņa teica.

Tas gan nevar būt!

Droši zināt?

Protams, vai jums prāts?

Tādā gadījumā ceru, ka sapratīsiet mani pareizi, ja jautāšu, vai jūsu sievai ir nestabila psihe, vai viņa ir histēriķe?

Harijs nebija pārliecināts, vai Jūls viņu dzirdēja, bet tad tas papurināja galvu.

Labi, Harijs pieceldamies noteica. Padomājiet labi, centieties atcerēties visu, kas varētu mums palīdzēt. Un piezvaniet visiem draugiem un radiem, pie kuriem viņa varētu meklēt glābiņu. Es jau uzsāku meklēšanu mēs ar Moenu pārbaudīsim tuvāko apkārtni. Pagaidām tas ir viss, ko varam darīt.

Kad Harijs aizvēra aiz sevis durvis, viņam pretī nāca Mo-ens, šūpodams galvu.

Neviens nav pat redzējis mašīnu?

Šajā laikā mājās ir tikai pensionāri un māmiņas ar maziem bērniem.

Pensionāriem ir vērīgas acis.

Laikam šoreiz ne. Ja vispār ir bijis kaut kas ievērības cienīgs.

Ievērības cienīgs. Nezin kāpēc šie Moena vārdi šķita kaut ko atsaucam atmiņā. Bērni uz divriteņiem bija pazuduši. Viņš nopūtās.

Braucam projām.

79. Galvenā policijas pārvalde, 2000. gada 11. maijs

Kad Harijs iegāja kabinetā, Halvorsens runāja pa telefonu. Viņš pielika pirkstu pie lūpām, liekot saprast, ka klausās runātāju. Harijs nojauta, ka jaunais kolēģis joprojām cenšas sameklēt sievieti no viesnīcas, bet tas nozīmēja, ka Ārlietu ministrijā viņam tas nebija izdevies. Ja neskaita lietas piezīmju kaudzi uz Halvorsena rakstāmgalda, citu papīru kabinetā nebija. Viss, izņemot Marklin šautenes lietu, bija aizvākts projām.

Nē, teica Halvorsens. Ja kaut ko uzzināsiet, zvaniet man, labi?

Viņš nolika klausuli.

Vai sazinājies ar Auni? Harijs jautāja, iegāzdamies krēslā.

Halvorsens pamāja ar galvu un pacēla divus pirkstus. Tātad divos. Harijs ieskatījās pulkstenī. Aune būs klāt pēc divdesmit minūtēm.

Sameklē Edvarda Moskena fotogrāfiju, Harijs pavēlēja, paceldams klausuli. Viņš piezvanīja Sindrem Faukem un norunāja tikties trijos. Tad pastāstīja Halvorsenam par Signes Jūlas pazušanu.

Tu domā, ka tai ir kāda saistība ar Brandhauga lietu? -jautāja Halvorsens.

Nezinu, tomēr vēl jo svarīgāk ir aprunāties ar Auni.

Kāpēc?

Jo arvien vairāk sāk izskatīties, ka darbojas kāds psihopāts. Tāpēc ir vajadzīgs speciālists.

Aune bija liels vīrs ari vārda burtiskā nozīmē. Gandrīz divus metrus garš, resns, viens no labākajiem psihologiem savā jomā. Tiesa gan, ne jau anomālajā psiholoģijā, tomēr Aune, būdams gudrs vīrs, bija palīdzējis Harijam ari citās lietās.

Viņa seja bija draudzīga un atklāta, un Harijs bieži iedomājās, ka Aune ir pat pārāk cilvēcisks, pārāk viegli ievainojams, pārāk pareizs, lai spētu darboties cilvēku psihes kaujaslaukā, pats no tā neciešot. Kad Harijs bija par to apjautājies, Aune atbildēja, ka, protams, tas viņu sāpina, bet kurš gan no tā ir pasargāts?

Tagad viņš uzmanīgi ieklausījās Harija stāstījumā. Par Hallgrima Deila pārgriezto rīkli, Ellenas Gjeltenas slepkavību un Bernta Brandhauga nošaušanu. Harijs pastāstīja par Evenu Jūlu, kurš uzskatīja, ka jāmeklē Austrumu frontes veterāns, un šo teoriju vēl vairāk pastiprināja tas, ka Brand-haugs bija nogalināts tūlīt pēc raksta parādīšanās Dagbladet. visbeidzot viņš pavēstīja par Signes Jūlas pazušanu.

To noklausījies, Aune iegrima dziļās pārdomās. Ieņurdēdamies viņš pārmaiņus te pamāja ar galvu, te papurināja to.

Ar nožēlu jāteic, ka diez vai varēšu jums palīdzēt, viņš atzinās. Vienīgais pierādījums, kas man var noderēt, ir uzraksts uz spoguļa. Tas atgādina vizītkarti un ir visai raksturīgs sērijslepkavām, sevišķi pēc vairāku slepkavību izdarīšanas, kad viņi sāk justies droši un atļaujas sākt provocēt policiju.

Aune, vai viņš ir psihiski slims?

Slims ir relatīvs jēdziens. Mēs visi esam slimi. Jautājums tikai ir tāds, kāda ir mūsu funkcionalitātes pakāpe attiecībā pret sabiedrībā pieņemtiem vēlamas uzvedības noteikumiem. Neviena rīcība pati par sevi nav slimības simptoms. Tā jāaplūko kontekstā, kurā rīcība tiek veikta. Piemēram, vairākumam cilvēku smadzeņu vidusdaļā darbojas impulsu kontrole, kas neļauj mums nogalināt savus līdzcilvēkus. Tā ir tikai vēl viena no evolūcijas radītām īpašībām, kas mums piešķirta sugas saglabāšanās nolūkā. Bet, ja pietiekami ilgi vingrinās šīs aiztures pārvarēšanā, tā tiek vājināta. Kā, piemēram, kareivjiem. Ja jūs vai es pēkšņi sāktu nogalināt, ļoti iespējams, ka mēs sajuktu prātā. Bet, ja cilvēks ir algots slepkava vai… kaut vai policists, tad tas draud daudz mazāk.

Tātad, ja mēs runājam par kareivi par cilvēku, kurš kara laikā cīnījies frontē, nogalināšanas slieksnis ir daudz zemāks nekā citam, ja pieņem, ka abi ir pie vesela saprāta?

Gan jā, gan nē. Kareivis ir apmācīts nogalināt kara apstākļos, un, lai neiedarbotos aizture, viņam jājūt, ka nogalināšana notiek līdzīgā kontekstā.

Tātad viņam jāiztēlojas, ka viņš cīnās karā?

Vienkārši izsakoties, jā. Bet, pieņemot, ka situācija ir tāda, viņš var turpināt slepkavot, nebūdams garīgi slims me-diclniskā nozīmē. Vismaz ne slimāks par katru normālu kareivi. Ir tikai jautājums par atšķirīgu realitātes uztveri, bet tur mēs visi esam kā uz plāna ledus.

Kāpēc? gribēja zināt Halvorsens.

Kurš uzņemsies noteikt, kas ir patiess vai īsts, morāls vai amorāls? Psihologi? Tiesas? Politiķi?

Saprotu, piekrita Harijs. Bet daži nosaka.

Tieši tā, turpināja Aune. Bet, ja jums šķiet, ka tie, kuriem pieder vara, tiesā jūs patvaļīgi vai netaisnīgi, viņi zaudē morālo autoritāti jūsu acīs. Piemēram, ja kāds tiek ielikts cietumā par piederību pavisam legālai partijai, viņš meklē citu tiesnesi. Tā sakot, pārsūdz spriedumu augstākā instancē.

Dievs ir mans soģis, Harijs atcerējās.

Aune pamāja ar galvu

Kā jums šķiet, Aune, ko tas nozīmē?

Varbūt tas nozīmē, ka viņš grib izskaidrot savu rīcību. Par spīti visam, viņš jūt nepieciešamību pēc sapratnes. Jūs jau zināt, tāpat kā vairākums cilvēku.

Pa ceļam uz tikšanos ar Fauki Harijs iegriezās pie Šrēde-ra. Krodziņš rīta pusē bija patukšs, un Maja ar cigareti un avīzi sēdēja pie galdiņa zem televizora. Harijs parādīja viņai Edvarda Moskena fotogrāfiju, ko Halvorsens bija pamanījies sadabūt pārsteidzoši ātri, droši vien no iestādes, kas pirms diviem gadiem bija izdevusi Moskenam starptautisko autovadītāja apliecību.

Jā, šis muļķīgais ģīmis ir redzēts, viņa atzina. Bet kā lai atceros, kur un kad? Ja jau es viņu atceros, tad droši vien bijis šeit vairākas reizes. Bet nav no pastāvīgajiem apmeklētājiem.

Vai kāds cits varēja runāt ar viņu?

Nu gan jūs, Harij, prasāt pārāk daudz.

Pagājušajā pirmdienā pulksten 12:30 kāds zvanīja no šī maksas tālruņa. Es zinu, ka jūs nevarat atcerēties, kas tieši, bet vai tas varēja būt šis cilvēks?

Maja paraustīja plecus.

Protams, varēja. Bet tikpat labi tas varēja būt arī ziemassvētku vecītis. Jūs jau zināt, Harij, kā tas ir.

Pa ceļam uz Vibes ielu Harijs piezvanīja Halvorsenam un lika sameklēt Edvardu Moskenu.

Vai arestēt vinu?

Nē, nē. Pārbaudi viņa alibi Brandhauga slepkavībā un Signes Jūlas pazušanā.

Sindre Fauke atvēra durvis bāls un sanīcis.

-.Vakar iegriezās kāds draugs ar viskija pudeli, viņš saviebies paskaidroja. Mana veselība vairs to netur. Ak, kaut man atkal būtu sešdesmit…

Viņš iesmējās un devās noņemt no plīts svilpjošo tējkannu.

Es lasīju par tā Ārlietu ministrijas darboņa slepkavību,

viņš sauca no virtuves. Avīzē teikts, ka policija pieļauj iespēju, ka tā var būt saistīta ar viņa izteicieniem par norvēģiem, kuri karoja frontē. Verdens Gang pieņem, ka vainīgi var būt neonacisti. Vai jūs tiešām tam ticat?

VG droši vien tic. mēs neticam nekam, bet arī neizslēdzam neko. Kā sokas ar grāmatu?

Pašlaik diezgan lēni. Bet, ja es to pabeigšu, tad daudziem cilvēkiem atvērsies acis. Vismaz tā es saku pats sev, lai mudinātu strādāt arī tādās dienās kā šī.

Fauke nolika galda vidū kafijas kannu. Viņš bija aptinis tai apkārt aukstā ūdenī samērcētu dvieli tas esot vecs triks, ko viņš iemācījies frontē, viņš ar viltīgu smaidu paskaidroja. Viņš droši vien cerēja, ka Harijs jautās, kā triks darbojas, bet Harijam nebija laika.

Pazudusi Evena Jūla sieva, viņš paziņoja.

Jēziņ! Aizmukusi?

Nedomāju vis. Vai jūs viņu pazīstat?

Neesmu nekad viņu saticis, bet zinu daudz ko par naidu, kas izcēlās, kad Jūls gatavojās viņu precēt. Viņa bija frontes medmāsa, un tā tālāk. Kas noticis?

Harijs pastāstīja par tālruņa zvanu un Signes Jūlas pazušanu.

Tas ir viss, ko mēs zinām. Es cerēju, ka jūs varbūt zināsiet ko vairāk un varēsiet dot man kādu norādi.

Diemžēl… Fauke apklusa, lai iedzertu malciņu kafijas. Viņš šķita par kaut ko aizdomājies. Kā jūs teicāt, kas bija rakstīts uz spoguļa?

Dievs ir mans soģis, atbildēja Harijs.

Hm.

Ko jūs domājat?

Godīgi sakot, pats īsti nezinu. Fauke paberzēja neskūto zodu.

Sakiet, sakiet vien.

Jūs teicāt, ka viņš vēlas izskaidrot savu rīcību, meklē sapratni.

-Jā?

Fauke piegaja pie gramatu skapja, izņēma biezu sējumu un sāka to šķirstīt.

Pareizi, viņš secināja. Tieši tā es domāju.

Viņš pasniedza grāmatu Harijam. Tā bija Bībeles vārdnīca.

Paskatieties pie vārda Daniels.

Harijs pārlaida acis lappusei un atrada šo vārdu. "Daniels. Ebreju. Dievs (El ) ir mans soģis."

Viņš pacēla skatienu uz Fauki, kurš bija pacēlis kannu, lai ielietu kafiju.

Inspektor, jūs meklējat rēgu.

80. Parkveiena, Uraniettborga, 2000. gada 11. maijs

Johans Krons sagaidīja Hariju savā kabinetā. Grāmatplaukti viņam aiz muguras bija piebāzti ar brūnos ādas vākos iesietām tieslietu grāmatām. Uz to fona advokāta bērnišķīgā seja šķita savādi neiederīga.

Mēs atkal tiekamies, paziņoja Krons, aicinādams Hariju apsēsties.

Jums ir laba atmiņa, secināja Harijs.

Manai atmiņai nav ne vainas. Sverre Olsens. Jums bija spēcīgi pierādījumi. Žēl tikai, ka tiesa nevarēja tik vien kā ievērot noteikumus.

Neesmu nācis tāpēc, Harijs paskaidroja. Man ir kāds lūgums.

Lūgt nav aizliegts, atbildēja Krons, salikdams kopā abu roku pirkstu galus. Harijam viņš atgādināja mazu puišeli aktieri, kas tēlo pieaugušā lomu.

Es meklēju kādu ieroci, kas tika nelegāli ievests, un man ir pamats uzskatīt, ka Sverre Olsens kaut kādā ziņā bija iesaistīts šajā darījumā. Tā kā jūsu klients ir miris, konfidencialitātes noteikumi jums vairs neliedz izpaust informāciju. Tas varētu palīdzēt mums atrisināt Bernta Brandhauga slepkavību, jo esam gandrīz pārliecināti, ka viņš nošauts tieši ar šo ieroci.

Krons skābi pasmaidīja.

Policista kungs, man gan labāk patiktu, ja jūs ļautu man pašam noteikt klientu konfidencialitātes robežas. Nav automātiski jāpieņem, ka tā beidzas līdz ar klienta nāvi. Un jūs noteikti neesat iedomājies, ka jūsu rīcība, nākot pieprasīt informāciju, var šķist mazliet nekaunīga, ņemot vērā to, ka manu klientu nošāva policists?

Es cenšos aizmirst emocijas un izturēties profesionāli.

Nu tad pacentieties mazliet vairāk, policista kungs! -Ierunājoties skaļāk, Krona balss kļuva vēl spiedzīgāka. Tas nemaz nav profesionāli. Tāpat kā nogalināt cilvēku viņa paša mājā arī nebija profesionāli.

Tā bija pašaizsardzība, atgādināja Harijs.

Formalitāte, iebilda Krons. Viņš ir pieredzējis policists. Vajadzēja zināt, ka Olsens ir nesavaldīgs, un nevajadzēja tā iegāzties pie viņa. Tas policists noteikti bija jāsoda.

To Harijs nespēja mierīgi uzklausīt.

Es piekrītu, ka vienmēr ir bēdīgi, ja noziedznieks izsprūk sveikā tikai kādas formalitātes dēļ.

Krons samirkšķināja acis un uzreiz nesaprata, ko Harijs grib teikt.

Juridiskās formalitātes ir pavisam kas cits, policista kungs, viņš iebilda. Zvēresta nodošana tiesā var šķist tikai tāds sīkums, bet bez tiesiskiem nodrošinājumiem…

Mana dienesta pakāpe ir inspektors.

Harijs centās runāt pēc iespējas klusāk un lēnāk.

Jūsu pieminētie tiesiskie nodrošinājumi manai kolēģei maksāja dzīvību. Ellenai Gjeltenai. Pasakiet to savai atmiņai, ar kuru tik sasodīti lepojaties. Ellena Gjeltena. Divdesmit astoņus gadus veca. Vistalantīgākā izmeklētāja visā Oslo policijā. Sadragāts galvaskauss. Ļoti asiņaina nāve.

Harijs piecēlās un ar visu savu metru deviņdesmit garo augumu pārliecās pār Krona rakstāmgaldu. Viņš redzēja, kā cilājas ādamābols uz Krona kārnā kakla, un veselas divas sekundes atļāvās ar baudu vērot bailes jaunā jurista acīs. Tad Harijs nosvieda uz galda vizītkarti.

Piezvaniet, kad būsiet izlēmis par klientu konfidencialitātes robežām, viņš paziņoja.

Harijs jau spēra soli ārā pa durvīm, kad Krona balss lika viņam apstāties.

Viņš zvanīja man neilgi pirms nāves.

Harijs pagriezās. Krons nopūtās.

Viņš ļoti baidījās no kāda. Sverre Olsens vienmēr bija nobijies. Vientuļš un ļoti nobijies.

Kurš tad nav? norūca Harijs. Tad iejautājās: Vai viņš teica, no kā baidās?

No Prinča. Tā viņš to nosauca. Princis.

Vai Olsens teica, kāpēc baidās?

Nē, viņš tikai teica, ka tas Princis esot viņam tāds kā priekšnieks un esot pavēlējis viņam izdarīt noziegumu. Tāpēc viņš gribēja zināt, cik lielā mērā pavēļu izpilde ir sodāms nodarījums. Nabaga idiots.

Kādas pavēles?

To viņš neteica.

Vai viņš teica vēl ko?

Krons papurināja galvu.

Ja vēl ko atceraties, zvaniet man jebkurā laikā.

Un vēl kas, inspektor. Ja jūs domājat, ka jutīšos vainīgs tāpēc, ka jūsu kolēģes slepkava toreiz tika attaisnots, jūs maldāties.

Bet Harijs jau bija aizgājis.

81. "Herberta pica", 2000. gada 11. maijs

Harijs piezvanīja Halvorsenam un norunāja tikties "Herberta picā". Tukšajā ēstuvē viņi bija gandrīz vieni un izvēlējās galdiņu pie loga. Pašā telpas stūrī sēdēja garā šinelī ģērbies vīrietis ar Ūsiņām, kuras bija izgājušas no modes līdz ar Hitleru. Abas zābakotās kājas izstiepis uz pretējā krēsla sēdekļa, vīrs izskatījās tā, it kā vēlētos uzstādīt pasaules rekordu garlaikotā nīkšanā.

Halvorsens bija sadzinis pēdas Edvardam Moskenam, bet ne Drammenā.

Kad zvanīju uz mājām, viņš neatbildēja, tāpēc uzziņu dienestā sadabūju viņa mobilā numuru. Izrādījās, ka viņš ir Oslo. Viņam ir dzīvoklis Tromsgatā Rodelokā, kur viņš apmetas, kad dodas uz Bjerki.

Uz Bjerki?

Uz hipodromu. Viņš tur apgrozās katru piektdienu un sestdienu. Noslēdz dažas derības un mazliet izklaidējas, tā viņš teica. Un viņš ir arī zirga līdzīpašnieks. Es viņu satiku staļļos aiz hipodroma.

Ko vēl viņš teica?

Būdams Oslo, viņš kādreiz no rītiem iegriežas Šrēdera kafejnīcā. Viņam nav ne jausmas, kas ir Bernts Brandhaugs, un viņš pavisam noteikti nekad nav zvanījis tam uz mājām. Toties viņš zina, kas ir Signe Jūla, atceras viņu no Austrumu frontes.

Un kā ar viņa alibi?

Halvorsens pasūtīja havajiešu tropisko picu ar peperoni un ananasiem.

Moskens apgalvo, ka visu nedēju bijis viens savā dzīvoklī Tromsgatā, ja neskaita hipodroma apmeklējumus. Viņš bija tur arī tajā rītā, kad tika nošauts Brandhaugs. Un arī šorīt.

Skaidrs. Kā tev šķiet, kā viņš atbildēja uz taviem jautājumiem?

Kādā ziņā kā?

Vai, sarunādamies ar viņu, tu ticēji viņam?

jā, nē vispār ticēt… hm…

Paļaujies uz savu intuīciju, Halvorsen, neraizējies. Un saki, ko jūti. Es to neizmantošu pret tevi.

Halvorsens nodūra skatienu un pagrozīja pirkstos ēdienkarti.

Ja Moskens melo, tad viņš nenoliedzami ir ļoti rūdīts tips. Tik daudz es varu pateikt.

Harijs nopūtās.

Vai parūpēsies par Moskena novērošanu? Gribu, lai viņa dzīvokli dienu un nakti uzmana divi vīri.

Halvorsens pamāja ar galvu un piezvanīja pa mobilo. Klausulē bija dzirdama Mollera balss. Harijs zagšus pameta skatienu uz stūrī sēdošo neonacistu. Vai kā nu viņi sevi dēvē. Nacionālsociālisti. Nacionāldemokrāti. Harijam no universitātes bija atsūtīta socioloģijas disertācija, kurā tika apgalvots, ka Norvēģijā esot piecdesmit septiņi neonacisti.

Tika atnesta pica, un Halvorsens uzmeta Harijam jautājošu skatienu.

Ķeries tik klāt, teica Harijs. Man picas negaršo.

Šinelī tērptajam stūrī sēdētājam bija piebiedrojies draugs

īsā, zaļā armijas jakā. Viņi sabāza galvas kopā un palūrēja uz abiem policistiem.

Un vēl kas, ieminējās Harijs. Drošības dienesta Linda pastāstīja, ka Ķelnē ir SS arhīvs, kas septiņdesmitajos gados daļēji sadedzis ugunsgrēkā, tomēr tur esot atrodama informācija par norvēģiem, kas karoja vāciešu pusē. Komandas, militārie apbalvojumi, dienesta pakāpes un tamlīdzīgas ziņas. Piezvani uz turieni un mēģini kaut ko noskaidrot par Dānieļu Gudesonu. Un Gudbrandu Johansenu.

Jā-ā, šef, Halvorsens ar pilnu muti nomurmināja. -Kad būšu apēdis picu.

Es pa to laiku patērzēšu ar mūsu jaunajiem draugiem,

Harijs pieceldamies paziņoja.

Pildot darba pienākumus, Harijs vienmēr īpaši centās neizmantot savu garo augumu kā psiholoģisku priekšrocību. Tomēr, lai gan hitlerūsainais izstiepa kaklu, lai uz viņu paraudzītos, Harijs zināja, ka aiz vēsā skatiena slēpjas tādas pašas bailes, kādas bija pārņēmušas Kronu. Tikai šis puisis labāk prata tās noslēpt. Harijs parāva krēslu, uz kura ūsainais bija uzcēlis kājas, un tās smagi nogāzās uz grīdas, pirms puisis paguva attapties.

Atvaino, teica Harijs. Man šķita, ka šis krēsls ir brīvs.

Kruķi atvilkušies, norūca hitlerūsainais. Armijas jakā tērptais skūtgalvis aši pagriezās pret viņiem.

Pareizi, piekrita Harijs. Vai pogainie. Vai okšķeri. Vai buldogi. Pārāk prasti? Kā būtu ar Ies flics 21? vai tas ir pietiekami starptautiski?

Mēs tev traucējam, vai? noprasīja šineļotais.

Jā, traucējat, atbildēja Harijs. Jūs man traucējat jau sen. Pasveicini Princi un pasaki, ka Harijs Hols patraucēs arī viņu. Ziņa Princim no Hola. Saprati?

Armijas jakā tērptais brīnījās, muti atplētis, acis mirkšķinādams. Tad šineļainais atvēra muti ar šķībiem, greiziem zobiem un sāka smieties, līdz pašķīda siekalas.

Vai tu runā par viņa karalisko augstību Hākonu Magnusu? viņš noprasīja. Tad arī jakā tērptais saprata joku un ierēcās tam līdzi.

Neko darīt, secināja Harijs. Ja jūs esat tikai sīki pakalpiņi, tad, protams, nevarat zināt, kas ir Princis. Tad jums būs jānodod šī ziņa kādam augstākstāvošam. Labu apetīti, puiši.

Atgriezdamies pie Halvorsena, Harijs juta mugurā urbjamies abu sēdētāju skatienus.

Tiesā nost ātri, viņš pavēlēja Halvorsenam, kurš bija iekodies milzīgā picas šķēlē, kas aizsedza pusi viņa sejas. -Jātinas projām, kamēr neesmu sastrādājis vēl lielākas ziepes.

82. Holmenkollena, 2000. gada 11. maijs

Bija līdz šim vissiltākais pavasara vakars. Harijs bija atvēris mašīnas logu, un braucot, viņa seju un matus glāstīja viegls vējiņš. No Holmenkollenas bija redzams Oslo fjords un tajā izmētātās saliņas kā zaļganbrūni gliemežvāki, bet laivas ar baltām burām peldēja uz krasta pusi, atgriežoties no pirmā jaunās sezonas izbraukuma. Divi vidusskolēni čurādami stāvēja ceļa malā līdzās sarkanam autobusam ar skaļruņiem uz jumta. Tajos dārdēja mūzika: Mīļā vai tubūsi -marta…

Tālāk pa ceļu moži soļoja paveca dāma tūristu biksēs, apsējusi vējjaku ap vidu, ar nogurušu, bet laimīgu sejas izteiksmi.

Harijs novietoja auto piebraucamā ceļa pašā sākumā, viņš pats nezināja, kāpēc varbūt tāpēc, ka piebraukt pie pašas mājas šķita pārāk uzbāzīgi. Smieklīgi, protams, jo viņš ieradās neaicināts un bez pieteikšanās.

Kad viņš jau bija aizgājis līdz piebraucamā ceļa vidum, iepīkstējās mobilais. Zvanīja Halvorsens no nodevēju arhīva.

Nekā, viņš pavēstīja. Ja Daniels Gudesons tiešām ir dzīvs, viņš pavisam noteikti pēc kara netika notiesāts.

Un Signe Jūla?

Viņai piesprieda vienu gadu.

Bet cietumā viņa tā ari nenokļuva. Vēl kas interesants?

Nekā. Un tagad viņi grib slēgt ciet to bodīti un mest mani ārā.

Ej mājās un izgulies varbūt rīt veiksies labāk.

Harijs jau bija nonācis lieveņa pakāpienu pakājē un gatavojās pārvarēt tos vienā lēcienā, kad durvis atvērās. Viņš apstājās. Rakele bija ģērbusies zilos džinsos un vilnas džemperī, izspūrušiem matiem, bālāku seju nekā parasti. Harijs meklēja viņas acīs kādu prieka izpausmi, bet neatrada neko. Taču tajās nebija ari vienaldzīgās pieklājības, no kā viņš baidījās visvairāk. Rakeles skatiens nepauda neko, lai ko arī tas varētu nozīmēt.

Es dzirdēju ārā kādu runājam, viņa paskaidroja. Nāc iekšā.

Oļegs pidžamā sēdēja viesistabā pie televizora.

Sveiks, zaudētāj! uzsauca Harijs. Vai tev nav jātrenējas tetri?

Oļegs nicīgi nosprauslājās, neatraudams skatienu no ekrāna.

Es vienmēr aizmirstu, ka bērni nesaprot ironiju, ieminējās Harijs.

Kur tu biji? noprasīja Oļegs.

Biju? Oļega apsūdzošais tonis samulsināja Hariju. Kā

kur biju?

Oļegs paraustīja plecus.

Kafiju? piedāvāja Rakele. Harijs pamāja ar galvu. Oļegs un Harijs sēdēja klusēdami un vēroja gnu antilopju neticamo migrāciju pāri Kalahari tuksnesim, kamēr Rakele virtuvē šķindināja traukus. Kafijas gatavošana ieilga, tāpat kā migrācija.

Piecdesmit seši tūkstoši, Oļegs beidzot paziņoja.

Nevar būt, neticēja Harijs.

Es tiku pirmajā vietā visu laiku labāko spēlētāju sarakstā!

Atnes un parādi!

Kad Oļegs pielēca kājās un izskrēja no viesistabas, ienāca Rakele ar kafiju. Viņa apsēdās pretī Harijam. Sameklēja tālvadības pulti un apklusināja antilopju bara soļu dimdoņu. Beidzot viņa ierunājās pirmā.

Ko tu domā darīt 17. maijā?

Strādāt. Bet, ja tu gatavojies mani kaut kur uzaicināt, esmu gatavs apgriezt otrādi zemi un debesis…

Rakele iesmējās un atmeta ar roku.

Atvaino, tā bija tikai pieklājības frāze. Parunāsim par kaut ko citu.

Vai biji apslimusi? apjautājās Harijs.

Tas ir garš stāsts.

Tev tādu ir daudz.

Kāpēc atgriezies no Zviedrijas? jautāja Rakele.

Brandhauga dēļ. Lai cik savādi tas būtu, bet esmu sēdējis kopā ar viņu tieši šeit.

Jā, dzīve mēdz piespēlēt savādas sakritības, piekrita Rakele.

Tik savādas, ka daiļliteratūrā tās nevienam neliktos ticamas.

Tu ne tuvu nezini visu, Harij.

Kā to saprast?

Rakele nopūtās un apmaisīja tēju.

Kas noticis? pukojās Harijs. Vai jūsu ģimenē šovakar tāda mode mīklaini izteikties?

Rakele gribēja iesmieties, bet spēja tikai nošņaukāties. Pavasara saaukstēšanās, nodomāja harijs.

Es… Tas…

Viņa vēl pāris reizes pūlējās sākt teikumu, bet nekas sakarīgs nesanāca. Karotīte domīgi riņķoja tējas tasē. Pāri viņas plecam Harijs vēroja, kā krokodils lēni, bet nenovēršami velk antilopi upē.

Man pēdējā laikā klājās grūti, atzinās Rakele. Un es ilgojos pēc tevis.

Viņa pagriezās pret Hariju, un tikai tagad viņš pamanīja, ka sieviete raud. Asaras ritēja pa vaigiem, satiekoties uz zoda. Viņa pat nemēģināja tās apturēt.

Nu ko… Harijs iesāka, bet neko vairāk nepaguva pateikt, jo tūdaļ abi metās viens otra apskāvienos. Viņi tvērās viens pie otra kā pie glābšanas riņķa. Harijs nodrebēja. Tikai tas, viņš nodomāja. Tas ir viss, kas man vajadzīgs. Turēt viņu savās rokās.

Mammu! atskanēja sauciens no otrā stāva. Kur ir GameBoy ?

Vienā no kumodes atvilktnēm, Rakele trīcošā balsi atsaucās. Sāc ar augšējo!

Noskūpsti mani, viņa čukstēja.

Bet Oļegs…

Tā nav kumodē.

Kad Oļegs nonāca lejā ar spēļu konsoli, ko beidzot bija atradis rotaļlietu kastē, viņš sākumā nepamanīja noskaņojuma maiņu viesistabā un smējās par Hariju, kurš it kā noraizējies vēroja jauno rezultātu. Taču, tikko Harijs ķērās pie spēles, lai pārspētu rekordu, viņš izdzirdēja Oļega jautājumu: -Kas jums abiem lēcies?

Harijs paraudzījās uz Rakeli, bet viņa tik tikko spēja novaldīt smieklus.

Mēs vienkārši viens otram ļoti patīkam, atbildēja Harijs, izsizdams trīs rindas ar garo krītošo rindu labajā pusē.

Un tavs rekords tūlīt būs sasists lupatās, zaudētāj.

Oļegs smiedamies uzsita Hafijam pa plecu.

Gribēji gan! Pats esi zaudētājs.

83. Harija dzīvoklis, 2000. gada 11. maijs

Harijs nepavisam nejutās kā zaudētājs, kad īsi pirms pusnakts atslēdza sava dzīvokļa durvis un ieraudzīja mirgojam automātiskā atbildētāja sarkano gaismiņu. Viņš bija aiznesis Oļegu uz gultu un padzēris tēju, bet Rakele teica, ka viņai kādreiz būs jāizstāsta garš stāsts. Kad viņa nebūs tik pārgurusi. Harijs ieminējās, ka viņai nepieciešams atvaļinājums, un viņa piekrita.

Mēs varētu kaut kur aizbraukt visi kopā, visi trīs, viņš ierosināja. Kad šī lieta būs galā.

Rakele noglāstīja viņa matus.

Nerunā par to tik vieglprātīgi, Harij Hol.

Kā tā vieglprātīgi?

Es tagad nevaru par to runāt. Brauc mājās, Harij Hol.

Gaitenī viņi atkal skūpstījās, un Harijs uz lūpām joprojām juta Rakeles aromātu.

Neieslēdzot gaismu, viņš vienās zeķēs žigli ielavījās viesistabā un nospieda automātiskā atbildētāja pogu PLAY. tumšajā istabā atskanēja Sindres Faukes balss.

Fauke zvana. Es tā padomāju. Ja Daniels Gudesons ir kas vairāk nekā tikai rēgs, tad pasaulē ir tikai viens cilvēks, kas spēj atrisināt šo mīklu. Un tas ir kareivis, kurš stāvēja sardzē tajā vecgada vakarā, kad Daniels Gudesons it kā tika nošauts. Gudbrands Johansens. Inspektor Hol, jums jāatrod Gudbrands Johansens.

Tad zvanītājs nolika klausuli, atskanēja pīkstiens, bet gaidītā izslēgšanās klikšķa vietā sākās nākamais ziņojums.

Te Halvorsens. Pulkstenis ir pusdivpadsmit. Man tikko piezvanīja viens no policistiem, kuri uzrauga Moskena dzīvokli. Viņi gaidījuši un gaidījuši, bet Moskens nav atgriezies mājās. Tad viņi piezvanījuši uz Drammenu, tāpat vien, tikai pārbaudīt, vai viņš neatbildēs tur. Bet neatbildēja. Tad viens no policistiem aizbrauca uz Bjerkenu, bet tur viss bija slēgts un tumšs. Liku viņiem uzkavēties vēl kādu laiciņu un policijas radio pieteicu Moskena auto meklēšanu. Tas tev zināšanai. Tiksimies rīt.

Atkal pīkstiens. Jauns ziņojums. Nākamais ieraksts Harija automātiskajā atbildētājā.

Halvorsens atkal. Man laikam sākas vecuma plānprātība. Pavisam aizmirsu pateikt vēl ko svarīgu. Šķiet, mums beidzot ir paveicies. Ķelnes SS arhīvā nebija nekādu personas datu par Gudesonu vai Johansenu. Viņi ieteica piezvanīt uz centrālo vērmahta arhīvu Berlīnē. Tur es aprunājos ar jauku večuku, kurš teica, ka regulārajā Vācijas armijā bijis pavisam maz norvēģu. Bet, kad es paskaidroju, kas par lietu, viņš solīja pārbaudīt. Pēc kāda laiciņa atzvanīja un teica kā jau domājis/ par Dānieļu Gudesonu nav atrasts nekas. Toties atradis dažu dokumentu kopijas, kas attiecas uz kādu Gud-brandu Johansenu, arī norvēģi. Tie liecina, ka 1944. gadā viņš no Waffen SS pārcelts uz vērmahtu. Uz kopijām bija atzīme, ka oriģināli 1944. gada vasarā nosūtīti uz Oslo, bet tas, pēc Berlīnes arhivāra domām, var nozīmēt tikai to, ka Jo-hansens pats nosūtīts uz Oslo. Viņš atrada arī saraksti ar ārstu, kurš bija parakstījis Johansena medicīniskos dokumentus. Vīnē.

Harijs apsēdās vienīgajā istabas krēslā.

Ārsta vārds bija Kristofers Brokhards, Rūdolfa II hospitālī. Es apjautājos Vīnes policijā, un izrādās, ka šī slimnīca vēl joprojām darbojas. Viņi pat iedeva man tālruņa numurus vairāk nekā divdesmit cilvēkiem, kuri kara laikā tur strādāja un joprojām ir dzīvi.

Teitoņi prot arhivēt, nodomāja harijs.

Es sāku šos apzvanīt. Bet vāciski gan es runāju draņķīgi!

Skaļruni atskanēja Halvorsena smiekli.

Piezvanīju astoņiem cilvēkiem, līdz atradu māsiņu, kas atcerējās Gudbrandu Johansenu. Veca kundzīte, septiņdesmit pieci gadi. Teica, ka atceroties viņu ļoti labi. Rīt no rīta dabūsi viņas numuru un adresi. Starp citu, viņas vārds ir Meijere. Helēna Meijere.

Šņācošam klusumam sekoja pīkstiens, bet pēc tam klikšķis, un kasete apstājās.

Harijs sapņoja par Rakeli, juta kaklam piekļaujamies viņas seju, viņas stiprās rokas sev uz pleciem, bet pāri visam krita un krita tetra klucīši. bet pamodināja viņu nakts vidū Sindres Faukes balss un kāds noslēpumains stāvs tumsā.

Jums jāatrod Gudbrands Johansens.

84. Akershusas cietoksnis, 2000. gada 12. maijs

2:30 naktī, un vecais vīrs bija novietojis auto aiz zemas noliktavas ielā ar nosaukumu Akershusstranda. Pirms daudziem gadiem šī iela bija viena no galvenajām Oslo satiksmes maģistrālēm, bet pēc Fjellinjes tuneļa atklāšanas Akershusstranda vienā galā tika slēgta, un tagad pa to brauca tikai dienā tuvējo doku strādnieki. Un prostitūtu klienti, meklēdami salīdzinoši klusu vietiņu "pastaigai". Starp ceļu un ūdeni atradās vairākas noliktavas, bet otrā pusē Akershusas cietokšņa rietumu siena. Protams, ja kāds būtu nostājies uz Akera tilta ar jaudīgu teleskopisko tēmēkli, viņš redzētu to pašu, ko redzēja vecais vīrs muguru pelēkā mētelī, kas no-plīvoja ikreiz, kad vīrietis grūda gurnus uz priekšu, kā arī ļoti izkrāsotas, stipri piedzērušās sievietes seju, kas šūpojās pret cietokšņa rietumu mūri, tieši zem lielgabaliem. Prožektori abās pusēs šim pārītim pārpludināja ar spožu gaismu klinšu sienu un mūri tiem virs galvas.

Akershusa, Otrā pasaules kara vērmahta cietums. Cietokšņa iekšējo teritoriju uz nakti slēdza, un, lai gan vecais vīrs droši vien varētu tajā ielavīties, risks tikt pamanītam vēsturiskajā soda izpildes vietā bija pārāk liels. Neviens īsti nezināja, cik cilvēki tika tur nošauti kara laikā, bet memoriālā plāksne pie sienas bija veltīta kritušajiem Norvēģijas Pretošanās kustības cīnītājiem. Vecais vīrs zināja, ka vismaz viens no tiem bija visīstākais noziedznieks, kurš pelnījis sodu, lai kā arī uz to raudzītos. Un šeit pat tika nošauts arī Vidkuns Kvislings un pārējie, kuriem tiesā par kara noziegumiem tika piespriests nāvessods. Kvislings bija ieslodzīts Pulvertornī. Vecais vīrs bieži bija iedomājies, vai tieši Pulvertornis iedvesmojis Jensu Bjornebo sarakstīt grāmatu, kurā ļoti detalizēti attēloti dažādi nāvessodu veidi gadsimtu gaitā. Vai viņa aprakstītā nošaušana, ko veic kareivju rota, tiešām bija Vidku-na Kvislinga sodīšana tajā oktobra dienā, kad nodevējs tika izvests laukumā, lai caururbtu lodēm tā ķermeni? Vai viņam, kā autors rakstīja, uzlika uz galvas kapuci un piesprauda baltu auduma četrstūri pie krūtīm kā mērķi, kas norāda uz sirdi? Vai komanda "uguni" tiešām tika dota četras reizes, līdz kareivji beidzot izšāva? Un vai pieredzējušie šāvēji tiešām šāva tik greizi, ka ārsts, pārbaudījis ar stetoskopu, bija spiests atzīt, ka sods būs jāizpilda vēlreiz, jo nelaimīgais vēl ir dzīvs

līdz beidzot pēc piecām vai sešām zalvēm viņš mira no asiņu zaudējuma, ko izraisīja daudzie virspusējie ievainojumi?

Vecais vīrs bija izgriezis šo aprakstu no grāmatas.

Tēvainis pelēkajā mētelī bija beidzis savu darāmo un kāpa lejā pa nogāzi uz mašīnu. Sieviete vēl stāvēja turpat pie sienas, viņa bija sakārtojusi svārkus un aizsmēķējusi cigareti, kas sarkani iekvēlojās ikreiz, kad viņa ievilka dūmu. Vecais vīrs gaidīja. Tad viņa ar kurpes papēdi nodzēsa izsmēķi un pa dubļaino taku aizbrida apkārt cietoksnim uz savu "darba posteni" krastmalas ielās.

Vecais vīrs pagriezās pret auto aizmugures sēdekli, kur sieviete ar aizsieto muti raudzījās viņā ar šausmās sastingušu skatienu, kādu viņš ieraudzīja, kad viņa atguva samaņu pēc dietilētera iedarbības. Viņš redzēja, kā aiz apsēja kustas viņas lūpas.

Nebaidies Signe, viņš mierināja, pieliecoties un piespraužot kaut ko pie viņas mēteļa. Sieviete mēģināja pieliekt galvu, lai paskatītos, kas tas ir, bet viņš pacēla tās zodu.

Iesim pastaigāties, viņš paziņoja. Tāpat kā kādreiz.

Viņš izkāpa no auto, atvēra aizmugures durvis, izvilka

gūstekni un pastūma sev pa priekšu. Sieviete paklupa un pakrita uz grantētās takas, bet vecais vīrs uzrāva viņu kājās aiz virves, ar ko bija sasējis viņas rokas aiz muguras. Viņš nostādīja sievieti tieši pretī vienam no prožektoriem, tā ka gaisma spīdēja viņai tieši acīs.

Stāvi mierīgi, es aizmirsu vīnu, viņš pavēlēja. Sarkano Ribeiros. tu taču atceries to, vai ne? Pavisam mierīgi, citādi es…

Gaisma žilbināja sievietes acis, un vecajam vīram bija jāpieliek nazis tieši pie sejas, lai viņa to saskatītu. Par spīti spilgtajai gaismai, acu zīlītes bija tā iepletušās, ka acis šķita gandrīz pilnīgi melnas. Vecais vīrs aizgāja pie mašīnas un pārbaudīja apkārtni. Tuvumā neviena nebija. Viņš ieklausījās, bet dzirdēja tikai ierasto pilsētas dunu. Tad viņš atvēra bagāžnieku. Pagrūda pie malas melno atkritumu maisu, sajūtot, ka beigtais suns jau sāk sastingt. Tumsā draudīgi iespīdējās Mārklin šautenes tērauds. viņš izņēma šauteni un apsēdās priekšējā sēdeklī. Līdz pusei atvēra logu un atbalstīja ieroci pret to. Pacēlis skatienu, viņš redzēja milzīgu sievietes ēnu šūpojamies uz dzeltenbrūnā sešpadsmitā gadsimta mūra. To noteikti var redzēt no tālienes no līča otras puses, no Ne-sodenas. Skaisti.

Ar labo roku viņš iedarbināja auto motoru. Pēdējoreiz pārlaidis apkārt skatienu, viņš ielūkojās tēmēklī. Attālums nebija lielāks par piecdesmit metriem, un sievietes mētelis aizpildīja visu tēmēkļa apli. Nomērķējis mazliet pa labi, viņš ar melno krustiņu atrada meklēto balto papīra lapu. Viņš izelpoja un nospieda šautenes mēlīti.

Sveicu ar atgriešanos, viņš nočukstēja.

VIII Nodaļa Atklāsme

..

85. Vīne, 2000. gada14.maijs

Harijs vismaz īsu mirkli atļāvās bezrūpīgi izbaudīt vēsās ādas atzveltnes pieskārienu mugurai un rokām, atlaižoties Tyrolean Air lidmašīnas sēdekli. tad viņš atgriezās pie savām pārdomām.

Tālu lejā ainava bija kā bezgalīga zaļi dzeltena ielāpu sega, bet Donava spīguļoja saulē kā svaigi uzplēsta griezuma brūce. Stjuarte tikko bija paziņojusi, ka drīz lidmašīna nosēdīsies Švehatā, un Harijs gatavojās šim brīdim.

Viņam nekad nebija paticis lidot, bet pēdējos gados tas viņu biedēja arvien vairāk. Ellena reiz bija apjautājusies, no kā īsti viņš tā baidījās. "Nokrist un nosisties, no kā tad vēl, pie velna?" viņš bija atbildējis. Ellena bija paskaidrojusi, ka izredzes iet bojā lidmašīnas katastrofā, lidojot tik reti, esot viens pret trīsdesmit miljoniem. Viņš bija pateicies kolēģei par informāciju un apgalvojis, ka tagad vairs nebaidoties.

Harijs dziļi ievilka elpu un atkal to izpūta, ieklausoties, kā mainās motora skaņa. Kāpēc, cilvēkam kļūstot vecākam, pieaug bailes no nāves? Vai nevajadzētu būt otrādi? Signei Jūlai bija septiņdesmit deviņi. Viņa, šķiet, bija pārbijusies līdz nemaņai. Signi atrada kāds no Akershusas cietokšņa sargiem. Tiem bija piezvanījis kāds bezmiega mocīts miljonārs no Aker Brygge un paziņojis, ka esot nodzisis viens no prožektoriem uz dienvidu mūra. Sardzes priekšnieks bija aizsūtījis vienu no jaunajiem sargiem palūkoties. Harijs nopratināja sargu pēc divām stundām, un tas pastāstīja, ka, pieejot tuvāk, pamanījis pret prožektoru atslīgušu sakņupušu sievietes ķermeni, kas aizsedza gaismu. Sākumā viņš nospriedis, ka tā ir kāda narkomāne, bet, paraudzījies tuvāk, pamanījis

sirmos matus un vecmodīgās drēbes, sapratis, ka tā ir veca večiņa. Tad viņš iedomājies, ka sievietei laikam kļuvis slikti, bet tad ieraudzījis aiz muguras sasietās rokas. Un tikai piegājis pavisam tuvu, viņš pamanījis milzīgo caurumu sievietes mētelī.

Mugurkauls bija sadragāts, viņš stāstīja Harijam. Pie velna, es redzēju viņas mugurkaulu.

Tad sargs pastāstīja, ka atbalstījies pret klinti un izvēmies, un tikai vēlāk, kad policisti bija atbraukuši un aizveduši līķi, un starmeši atkal apgaismoja mūri, viņš sapratis, kas ir tā lipīgā ķēpa uz viņa plaukstas. Viņš parādīja rokas Harijam, it kā tas būtu tik svarīgi.

Ieradās nozieguma vietas apskates eksperti, un Vēbers, ar miegainu skatienu nopētījis Signi Jūlu, piegāja pie Harija. Viņš teica, ka sasodītais soģis ir nevis Dievs, bet tas, kurš mīt lejā, pazemē.

Vienīgais liecinieks bija naktssargs, kurš uzraudzīja noliktavas. Pulksten 2:45 viņš redzējis kādu auto braucam pa Akershusstrandu uz austrumiem, bet, tā kā tam bijušas ieslēgtas tālās gaismas, sargs apžilbis un nav varējis saskatīt ne auto mārku, ne krāsu.

Bija tāda sajūta, it kā pilots paātrinātu lidmašīnas gaitu. Harijs iedomājās, ka tas varbūt cenšas atkal uzņemt augstumu, jo tieši acu priekšā ieraudzījis Alpus. Tad uznāca tāda sajūta, it kā zem Tyrolean Air lidmašīnas spārniem būtu pazudis viss gaiss, un Harija kuņģis salēcās. Viņš skaļi ievaidējās, kad pēc mirkļa lidmašīna atkal sāka lēkāt kā gumijas bumbiņa. Skaļrunī atskanēja kapteiņa balss, vācu un angļu valodā vēstot kaut ko par turbulenci.

Aune reiz bija paskaidrojis, ka dzīva būtne, kas nespētu just bailes, neizdzīvotu pat vienu dienu. Sažņaudzis rokās sēdekļa roku balstus, Harijs pūlējās mierināt sevi ar šo domu.

Tieši Aune bija pamudinājis viņu steigšus sēsties lidmašīnā uz Vīni. Kad Harijs bija izklāstījis psihologam visus faktus, viņš uzreiz paziņoja, ka laiks ir ārkārtīgi svarīgs.

Ja mums ir darīšana ar sērijslepkavu, tad viņš sāk zaudēt kontroli, paskaidroja Aune. Tas nav klasiskais sērij-slepkava, kurš tiecas izlādēt seksuālo enerģiju, bet ikreiz cieš vilšanos un, sarūgtinājuma mudināts, sāk slepkavot arvien biežāk. Šā slepkavas motivācija noteikti nav seksuāla. Viņš ir iecerējis kādu neprātīgu plānu, kas jānoved līdz galam, un līdz šim bijis piesardzīgs un rīkojies racionāli. Tas, ka slepkavības pastrādātas ar tik īsiem starplaikiem, un izteiktā centība uzsvērt to simbolisko raksturu kā šoreiz, izpildot sodu Akers-husas cietoksni, liek domāt, ka viņš jūtas pilnīgi neuzvarams vai arī sāk zaudēt savaldību, varbūt nokļūstot psihozes varā.

Vai varbūt vēl joprojām pilnībā pārvalda situāciju, -ieminējās Halvorsens. Viņš vēl ne reizi nav kļūdījies. Mums joprojām nav nekādu pavedienu.

Un viņam Halvorsenam bija sasodīta taisnība. Pavedienu nebija.

Moskens varēja atskaitīties par savām gaitām. Viņš no rīta atbildēja uz tālruņa zvanu Drammenā, kad Halvorsens meklēja viņu tur, jo Oslo novērotāji tā arī nebija viņu sagaidījuši. Protams, nevarēja droši zināt, vai viņš saka taisnību ka braucis uz Drammenu pēc Bjerkes stadiona slēgšanas pusvienpadsmitos un ieradies tur pusdivpadsmitos. Vai arī varbūt ieradies tur tikai pustrijos naktī un tātad būtu varējis nošaut Signi Jūlu.

Harijs, ne uz ko īpaši necerēdams, bija licis Halvorsenam piezvanīt Moskena kaimiņiem un apjautāties, vai tie nav dzirdējuši vai redzējuši viņu atbraucam. Harijs bija arī lūdzis Molleru parunāt ar prokuroru un mēģināt izprasīt kratīšanas orderi abiem Moskena dzīvokļiem. Harijs zināja, ka viņu argumenti ir vāji, un prokurors, protams, atbildēja, ka šādas atļaujas došanai tomēr vajadzētu vismaz kaut ko līdzīgu netiešiem pierādījumiem.

Pavedienu nebija. īstais laiks krist panikā.

Harijs aizvēra acis. Iztēlē atkal parādījās Evena Jūla seja. Pelēka, sakritusies. Viņš sakņupis sēdēja klubkrēslā Irisveie-nas mājā ar suņa saiti rokā.

Tad lidmašīnas riteņi pieskaras zemei, un Harijs varēja pārliecināties, ka ir trīsdesmit miljonu laimīgo vidū.

Policists, kuru Vīnes policijas priekšnieks bija laipni atvēlējis Harijam kā šoferi, gidu un tulku, stāvēja sagaidīšanas zālē tumšā uzvalkā, saulesbrillēs un ar cīkstoņa kaklu, turēdams rokās A4 formāta papīra lapu ar flomāstera uzrakstu HOLA KUNGS.

Cīkstonis stādījās priekšā kā Fricis (piemērots vārds, nodomāja Harijs) un veda Hariju uz tumšzilu BMW, kas jau pēc mirkļa joņoja pa šoseju uz ziemeļrietumiem, uz pilsētas pusi, garām rūpnīcu skursteņiem, kas spļāva baltus dūmus, apdzenot rātnus autovadītājus, kas pierāvās ceļa labajā pusē, kad Fricis uzņēma ātrumu.

Jūs apmetīsieties spiegu viesnīcā, paziņoja Fricis.

Spiegu viesnīcā?

Vecajā, cienījamajā Imperial. tur aukstā kara gados meklēja patvērumu krievu un rietumvalstu aģenti. Jūsu priekšniecībai gan laikam naudas netrūkst.

Viņi nokļuva pie Karntnera apļa, un Fricis rādīja.

Tas ir Stefana katedrāles tornis, tur pa labi, virs jumtiem, viņš stāstīja. Skaists, vai ne? Viesnīca ir šeit. Es pagaidīšu, kamēr jūs iekārtosieties.

Imperial reģistrators pasmaidīja, redzot, kā Harijs ar apbrīnu nopēta vestibilu.

Atjaunošana mums izmaksāja četrdesmit miljonus šiliņu, toties tagad viss ir tieši tāpat kā pirms kara. 1944. gadā bombardēšanā viesnīca gandrīz pilnīgi tika nopostīta, turklāt vēl pirms dažiem gadiem tā bija diezgan nolaista.

Otrajā stāvā izkāpis no lifta, Harijs spēra soli uz biezajiem, mīkstajiem paklājiem kā uz kūdras takas mežā. Numurs nebija pārāk plašs, bet tajā bija gulta ar baldahīnu, kas šķita vismaz simts gadus veca. Atvēris logu, Harijs sajuta saldu smaržu no beķerejas ielas pretējā pusē.

Helēna Meijere dzīvo Lazaretes ielā, pavēstīja Fricis, kad Harijs bija atgriezies mašīnā. Viņš uzpīpināja, kad kāds cits auto mainīja braukšanas joslu, neparādot pagrieziena signālu.

Viņa ir atraitne ar diviem pieaugušiem bērniem. Pēc kara viņa līdz pensijai strādāja par skolotāju.

Vai jūs esat ar viņu runājis?

Nē, bet esmu lasījis viņas lietu.

Nams Lazaretes ielā savulaik droši vien bijis elegants. Bet tagad plašajā kāpņu telpā no sienām lobījās krāsa, un nācēju soļu atbalsi pavadīja ūdens pilēšana.

Helēna Meijere smaidīdama stāvēja trešajā stāvā pie sava dzīvokļa durvīm. Ar laipnu skatienu brūnajās acīs viņa atvainojās par kāpnēm.

Dzīvoklis bija mazliet par daudz piebāzts ar mēbelēm un dažādiem nieciņiem, kas mēdz uzkrāties gadu gaitā.

Lūdzu, sēdieties, viņa aicināja. Es runāju tikai vāciski, bet jūs varat runāt angliski. Es saprotu tīri labi, viņa paskaidroja, pievērsusies Harijam.

Viņa ienesa paplāti ar kafiju un kūkām. Strūdele, viņa paziņoja, norādīdama uz kūku šķīvi.

Oho, nopriecājās Fricis un ķērās pie cienasta.

Tātad jūs pazināt Gudbrandu Johansenu, iesāka Harijs.

jā, pazinu. Tas ir, mēs viņu saucām par Ūriju. Viņš uz to uzstāja. Sākumā mēs nodomājām, ka viņam galvā kaut kas nav kārtībā. Ievainojumu dēļ.

Kādi ievainojumi?

Galvas ievainojumi. Un, protams, arī kāja. Doktors Brok-hards jau gribēja to amputēt.

Bet Johansens atveseļojās un 1944. gada vasarā tika aizsūtīts uz Oslo, vai ne?

Jā, tā viņš pats vēlējās.

Kā to saprast?

Viņš taču pazuda, vai ne? Un neparādījās arī Oslo?

Cik man zināms, nē. Pastāstiet, cik labi jūs pazināt Gudbrandu Johansenu?

Ļoti labi. Viņš bija sabiedrisks cilvēks un lielisks stāstītājs. Visas māsiņas bija viņā iemīlējušās, visas kā viena.

Jūs ari?

Vecā kundze līksmi, melodiski iesmējās. Es arī. Bet viņš mani negribēja.

Negribēja?

Es gan toreiz biju glīta, varat man ticēt, ne jau tur tā vaina. Vienkārši Ūrija ieskatījās kādā citā.

Tiešām?

Jā, viņu arī sauca par Helēnu.

Un kāds viņai bija uzvārds?

Vecā dāma domīgi sarauca pieri.

Laikam Helēna Langa. Viņu mīlestība vienam pret otru arī izraisīja traģēdiju.

Kādu traģēdiju?

Meijeres kundze izbrīnā paraudzījās uz Frici, tad atkal uz Hariju.

Vai tad jūs neesat ieradušies tāpēc? viņa jautāja. Slepkavības dēļ?

86. Pils dārzi, 2000. gada 14■ maijs

Bija svētdiena. Cilvēki gāja mazliet lēnāk nekā parasti, un vecais vīrs pieskaņojās viņu gaitai, soļodams cauri Pils dārziem. Viņš apstājās pie sargu namiņa. Koki bija gaiši zaļi, šāda krāsa viņam patika vislabāk. Pareizāk sakot, visi koki, izņemot vienu. Varenais ozols parka vidū nekad vairs nebūs zaļāks kā pašreiz. Atšķirība manāma jau tagad. Kad koks pamodās no ziemas miega, dzīvības sula sāka riņķot, izplatot indi pa visiem tā zariem. Tagad sula jau nonākusi katrā

lapā, liekot tām strauji uzplaukt, bet jau pēc pāris nedēļām lapas sažūs, nobrūnēs un nobirs, bet nedaudz vēlāk nokaltīs arī pats koks.

Bet to vēl neviens nezināja. Laikam viņi vispār neko nenojauta. Bernts Brandhaugs nebija iekļauts sākotnējā plānā, un vecais vīrs apjauta, ka viņa nogalināšana samulsinājusi policiju. Brandhauga izteikumi laikrakstā Dagbladet bija tikai ērmota sagadīšanās, un vecais vīrs, tos lasīdams, skaļi smējās. Ak dievs, viņš gandrīz vai bija vienisprātis ar Brandhaugu. Zaudētāji jāpakar, tāds ir karalaika likums.

Bet kā ar pārējām norādēm, ko viņš atstājis policijai? Viņi pat nespēja saistīt lielo nodevību ar sodīšanu Akershusas cietoksnī. Varbūt viņi to apjēgtu tikai tad, ja sāktu šaut visi lielgabali uz mūriem.

Viņš paraudzījās apkārt pēc soliņa. Sāpes tagad uzbruka arvien biežāk un biežāk. Nemaz nebija jāiet pie Buera, lai uzzinātu, ka vēzis pārņem visu viņa ķermeni to viņš saprata pats. Ilgi vairs nav atlicis.

Viņš atbalstījās pret koku. Karaliskais bērzs, okupācijas simbols. Valdība un karalis aizbēg uz Angliju. Virs galvas vācu bumbvedēji šī rindiņa no nordāla Grīga dzejoļa uzdzina nelabumu. Tajā karaļa nodevība bija parādīta kā godpilna atkāpšanās, it kā savas tautas pamešanu grūtā brīdī varētu attaisnot. Un, sēdēdams drošībā Londonā, karalis bija tikai kārtējais monarhs trimdā, kas saviesīgos vakaros teica aizkustinošas runas līdzjūtīgām bagātām sievietēm, cerībā, ka mazā, dzimtā karaļvalsts kādreiz sauks viņu atpakaļ. Un, kad viss bija beidzies, tika rīkotas svinības, kad kroņprinča kuģis piestāja krastā, un visi klātesošie gavilēja līdz aizsmakumam, lai apslāpētu kaunu gan savu, gan karaļa. Vecais vīrs pagrieza seju pret sauli un aizvēra acis.

Atskanēja komandas, zābaku soļi un AG3 šauteņu piesitiens pret granti. Sardzes maiņa.

87. Vīne, 2000, gada 14■ maijs

Vai tad jūs nezinājāt? brīnījās Helēna Meijere.

Viņa pašūpoja galvu, bet Fricis jau bija ķēries pie telefona, lai liktu kādam izskatīt vecas slepkavību lietas.

Noteikti atradīsim, viņš čukstēja. Par to Harijs nešaubījās.

Tātad policija bija pārliecināta, ka Gudbrands Johansens nogalināja savu ārstu? Harijs pārjautāja vecajai kundzei.

Jā, tiešām. Kristofers Brokhards dzīvoja viens kādā no hospitāļa dzīvokļiem. Policisti saka, Johansens esot izsitis ārdurvju stiklu un nogalinājis ārstu viņa paša gultā.

Kā…?

Meijeres kundze izteiksmīgi pārvilka ar pirkstu sev pār rīkli.

Es vēlāk viņu redzēju, viņa piebilda. Gandrīz varētu nodomāt, ka ārsts pats to izdarījis, tik gluds bija griezums.

Hm. Bet kāpēc policisti bija tik pārliecināti, ka vainīgs Johansens?

Vecā dāma iesmējās.

Jā, to es varu pateikt. Tāpēc, ka Johansens bija jautājis sargam, kurā dzīvoklī Brokhards dzīvo, un sargs redzējis, kā viņš novieto auto un ieiet hospitālī pa galveno ieeju. Pēc tam viņš izskrējis ārā, iedarbinājis auto un lielā ātrumā aizbraucis uz Vīnes pusi. Nākamajā dienā viņš bija pazudis nezināmā virzienā, bet saskaņā ar pavēlēm viņam pēc trim dienām bija jāierodas Oslo. Norvēģu policija viņu gaidīja, bet viņš tā arī neparādījās.

Vai neatceraties, vai policijai bija vēl kādi pierādījumi, neskaitot sarga liecību?

Vai es atceros? Mēs runājām par šo slepkavību gadiem ilgi! Asinis uz durvju stikla atbilda viņa asins grupai. Un pirkstu nospiedumi Brokharda guļamistabā atbilda nospie-

dūmiem uz Ūrijas naktsgaldiņa un gultas hospitāli. Turklāt viņam bija arī motīvs…

Tiešām?

Jā, viņi mīlēja viens otru. Gudbrands un Helēna. Bet viņai bija jāprecas ar Kristoferu.

Viņi bija saderināti?

Nē, nē. Bet Kristofers bija kā bez prāta Helēnas dēļ. Helēna nāca no bagātas ģimenes, kam bija sākušies grūti laiki, kad tēvu ielika cietumā, un ieprecēšanās Brokhardu ģimenē būtu vienīgā iespēja viņai un mātei izkļūt no posta. Jūs jau saprotat, kā tas ir jaunai sievietei ir zināmi pienākumi attiecībā uz savu ģimeni. Vai vismaz tajos laikos bija.

Vai jūs zināt, kur Helēna Langa ir tagad?

Bet jūs nemaz neesat nogaršojis strūdeli, kā tad tā! -iesaucās atraitne.

Harijs paņēma lielu kumosu, sāka košļāt un atzinīgi uzsmaidīja Meijeres kundzei.

Nē, viņa atbildēja. To es nezinu. Kad kļuva zināms, ka viņa slepkavības laikā bijusi kopā ar Johansenu, policija viņu nopratināja, bet neko neuzzināja. Viņa aizgāja no Rūdolfa II hospitāļa un pārcēlās uz Vīni. Tur viņa atvēra pati savu šūšanas darbnīcu. Jā, viņa bija stipra un uzņēmīga sieviete. Es viņu šeit dažkārt redzēju uz ielas. Bet piecdesmitajos gados viņa savu bodīti pārdeva, un vairāk neko neesmu par viņu dzirdējusi. Daži teica, ka viņa esot devusies uz ārzemēm. Bet es zinu, kam jūs varat pajautāt protams, ja viņa vēl ir dzīva. Beatrisei Hofmanei, kas strādāja Langu ģimenē par kalponi. Pēc slepkavības Langas vairs nevarēja atļauties viņu algot, un kādu laiku Beatrise strādāja Rūdolfa II hospitālī.

Fricis atkal ķērās pie telefona.

Pie loga izmisīgi spindzēja muša. Sekojot savai kukaiņa loģikai, tā nemitīgi sitās pret stiklu, pati īsti nesaprotot, kāpēc. Harijs piecēlās.

Strūdele… ?

Nākamreiz, Meijeres kundze. Tagad mums vairs nav laika.

Kāpēc tad tā? brīnījās vecā dāma. Tas notika pirms vairāk nekā pusgadsimta. Nekur nepazudīs.

Kas zina… noteica Harijs, vērodams saules apspīdēto melno mušu aiz mežģīņu aizkariem.

Pa ceļam uz policijas iecirkni Fricim kāds piezvanīja uz mobilo, un viņš neatļautā vietā strauji apgrieza auto pretējā virzienā, liekot pārējiem autovadītājiem nikni ietaurēties.

Beatrise Hofmane ir dzīva, viņš paziņoja, piedodot gāzi, lai paspētu uz zaļo gaismu. Viņa ir veco ļaužu namā Mauerbahštrāsē. Tas ir Vīnes mežos.

BMW turbomotors sajūsmā ierēcās. Daudzdzīvokļu namu kvartālus nomainīja koka mājas, vīna dārzi un visbeidzot zaļš lapu koku mežs, ko pēcpusdienas saules staru rotaļas lapotnēs pārvērta par pasaku valstību. Viņi joņoja tai cauri pa dižskābaržu un kastaņu alejām.

Māsiņa ieveda viņus plašā dārzā.

Beatrise sēdēja uz soliņa zem milzīga, veca ozola. Viņas sīko, krunkaino sejiņu gandrīz aizsedza liela salmu cepure. Fricis uzrunāja viņu vāciski un paskaidroja apmeklējuma iemeslu. Večiņa smaidīdama nolieca galvu.

Man ir deviņdesmit gadi, viņa trīcošā balsī ierunājās.

Bet vēl tagad asaras saskrien acīs, atceroties Helēnas jaunkundzi.

Vai viņa vēl ir dzīva? Harijs iejautājās skolnieciskā vācu valodā. Vai jūs zināt, kur viņa ir?

Ko viņš tur saka? pārjautāja Beatrise, aizliekot plaukstu aiz auss. Fricis paskaidroja.

jā, viņa atbildēja. Jā, es zinu, kur ir Helēna. Viņa sēž tur augšā.

Viņa norādīja augšup uz koku galotnēm.

Te nu bija, nopukojās harijs. Vecuma plānprātība. bet sirmgalve vēl nebija beigusi savu sakāmo.

Pie svētā Pētera. Visi Langi bija krietni katoļi, bet Helēna bija ģimenes eņģelis. Kā jau teicu, allaž saskrien asaras acīs, viņu atceroties.

Vai jūs atceraties Gudbrandu Johansenu? jautāja Harijs.

Ūriju, atbildēja Beatrise. Es satiku viņu tikai vienreiz. Jauks, izskatīgs jauneklis, bet diemžēl ne pie pilna prāta. Kas to būtu domājis, ka tik glīts un pieklājīgs zēns ir spējīgs nogalināt? Mīlestība bija viņus pārāk pārņēmusi, jā, Helēnu arī. Nabadzīte, viņa tā arī nespēja izmest to no savas sirds. Policija tā arī neatrada Ūriju, un, lai gan Helēnu neapsūdzēja, Andrē Brokhards parūpējās, lai viņu izsviež no hospitāļa. Viņa pārcēlās uz pilsētu un strādāja brīvprātīgo darbu pie arhibīskapa, līdz ģimene nonāca tādā trūkumā, ka viņai bija jāmeklē algots darbs. Tā nu viņa atvēra šūšanas darbnīcu. Pēc diviem gadiem pie viņas jau strādāja četrpadsmit šuvējas uz pilnu darba dienu. Viņas tēvu atbrīvoja no cietuma, bet pēc ebreju baņķieru skandāla viņš nekur vairs nevarēja atrast darbu. Langas kundze vissmagāk pārdzīvoja šo ģimenes postu. Pēc ilgas slimības viņa 1953. gadā mira, bet Langa kungs tā paša gada rudenī gāja bojā autoavārijā. Helēna 1955. gadā pārdeva savu uzņēmumu un devās prom no valsts, nevienam neko nesakot. Es atceros to dienu. Tas bija 15. maijs, Austrijas neatkarības diena.

Fricis pamanīja Harija neizpratni un paskaidroja.

Austrijā ir mazliet citādi. Mēs svinam nevis to dienu, kad kapitulēja Hitlers, bet to, kad sabiedroto armija atstāja valsti.

Tagad Beatrise stāstīja, kā uzzinājusi par Helēnas nāvi.

Nebijām saņēmuši no viņas nekādu ziņu vairāk nekā divdesmit gadus, bet tad kādu dienu saņēmu vēstuli no Parīzes. Viņa rakstīja, ka pavadot tur atvaļinājumu kopā ar vīru un meitu. Kā noprotams, tas bija tāds kā atvadu ceļojums. Viņa neteica, kur apmetusies, ar ko apprecējusies, un kāda slimība viņu piemeklējusi. Tikai pavēstīja, ka nav vairs ilgi atlicis dzīvot, un lūdza mani iedegt viņai svecīti Stefana katedrālē. Helēna bija neparasts cilvēks. Viņai bija tikai septiņi gadiņi, kad viņa ienāca pie manis virtuvē un tā nopietni paraudzījās manī. "Dievs radījis cilvēkus, lai tie mīlētu," viņa teica.

Pār grumbaino vaigu noritēja asara.

Es to nekad neaizmirsīšu. Septiņi gadiņi. Manuprāt, viņa jau toreiz nolēma, kā dzīvos savu dzīvi. Un, lai gan tā nepavisam neizvērsās tāda, kā cerēts, un bija jāpārcieš daudz smagu pārbaudījumu, esmu pārliecināta, ka sirds dzijumos viņa visu mūžu tam ticēja Dievs radījis visus cilvēkus, lai tie mīlētu. Tāda nu viņa bija.

Vai tā vēstule vēl ir pie jums? jautāja Harijs.

Viņa noslaucīja asaras un pamāja ar galvu.

Tā ir manā istabā. Ļaujiet man vēl brītiņu pasēdēt un pakavēties atmiņās. Pēc tam iesim uz istabu. Starp citu, šī būs pirmā īsti siltā nakts šogad.

Viņi sēdēja klusēdami, apcerēdami pagātnes aizgājējus, ieklausīdamies zaru šalkoņā un putnu čivināšanā, kamēr saule slīdēja arvien zemāk. Gaismas staru kūļos zem kokiem virpuļoja knišļu bari. Harijs domāja par Ellenu. Viņš pamanīja kādu putnu un varēja apzvērēt, ka tas bija mušķērājs, ko viņš bija redzējis attēlos putnu grāmatā.

Iesim, paziņoja Beatrise.

Viņas istabiņa bija maza un pieticīga, tomēr gaiša un mājīga. Pie tālākās sienas stāvēja gulta, bet sienu rotāja dažādu izmēru fotogrāfijas. Beatrise parakņājās papīros lielā spoguļ-galdiņa atvilktnē.

Man ir sava sistēma, tāpēc es to atradīšu, viņa apgalvoja. Protams, nodomāja harijs.

Tajā brīdī viņa skatiens pievērsās kādai fotogrāfijai sudraba rāmī.

Te ir tā vēstule, paziņoja Beatrise.

Harijs neatbildēja. Viņš kā apburts lūkojās fotogrāfijā, līdz Beatrise ierunājās tieši viņam aiz muguras.

Šī bilde uzņemta, kad Helēna strādāja hospitālī. Skaista, vai ne?

Jā, skaista, piekrita Harijs. Kaut kas viņas sejā man šķiet savādi pazīstams.

Tas nav nekas savāds, atbildēja sirmgalve. Svētbildēs viņu glezno jau gandrīz divtūkstoš gadus.

Nakts tiešām bija silta. Un sutīga. Harijs platajā gultā grozījās un mētājās, nosvieda segu uz grīdas un apsedza galvu ar palagu, pūlēdamies apslāpēt visas domas un aizmigt. Uz mirkli viņš iedomājās par minibāru, bet tad atcerējās, ka noņēmis no riņķa minibāra atslēgu un atdevis to reģistratūrā. Gaitenī atskanēja balsis. Kāds paraustīja viņa numura durvju rokturi, un viņš pietrūkās gultā sēdus, bet neviens nenāca iekšā. Tad balsis jau bija istabā, viņa ādu skāra karsta elpa, atskanēja saplēstu drēbju švirkstoņa, bet, atverot acis, viņš redzēja gaismas zibšņus un saprata, ka tas ir zibens.

Pērkona dārdi kā attāli sprādzieni norībēja te vienā, te otrā pilsētas malā. Viņš atkal aizmiga un skūpstīja mīļoto, novilka viņas balto naktskreklu. Viņas āda bija balta un vēsa, baiļu sviedriem klāta. Viņš ilgi turēja viņu apskautu, līdz viņai atkal bija silti, līdz viņa atdzīvojās, atplaukstot kā visu pavasari filmēts un pēc tam paātrināti parādīts zieds.

Viņš turpināja viņu skūpstīt, kaklu, augšdelmus, vēderu

nevis uzstājīgi, pat ne kārdinoši, bet it kā lai mierinātu, un it kā grimstot nemaņā, gandrīz vai baidoties kuru katru brīdi izgaist. Un, kad viņa nedroši sekoja, jo domāja, ka tur, uz kurieni viņi dodas, ir droši, viņš turpināja viņu vest, līdz nokļuva kādā apvidū, kas pat viņam bija svešs, un, kad viņa pagriezās, bija jau par vēlu, un viņa metās viņam virsū, lādēdamās, lūgdamās un plosīdama viņu ar savām stiprajām rokām, līdz viņa brūces asiņoja.

Harijs pamodās pats no savas smagās elpas un pagriezās, lai palūkotos, vai joprojām gultā ir viens. Pēc tam viss sagriezās pērkona, miega un sapņu virpulī. Nakts vidū viņš pamodās no lietus bungošanas aiz loga. Piegājis pie loga, viņš noraudzījās lejā uz ielu, kur ūdens plūda kā varena upe, kurā peldēja vientuļa cepure.

Kad agri no rīta Hariju pamodināja zvans, ārā bija gaišs un ielas pavisam sausas.

Viņš ieskatījās pulkstenī uz naktsgaldiņa. Lidmašīna uz Oslo izlidoja pēc divām stundām.

88. Terēzes iela, 2000. gada 15. maijs

Stoles Aunes kabinetā valdīja dzeltenā krāsa un pie sienām slējās grāmatplaukti, piekrauti ar speciālo literatūru un rotāti ar Kjella Aukrusta22 karikatūrām.

Piesēdiet, Harij, aicināja doktors Aune. Uz krēsla vai dīvāna?

Šis bija viņa parastais teiciens, un Harijs atbildot kā parasti savilka labo mutes kaktiņu smaidā, kas vēstīja asprātīgi, bet ir jau dzirdēts. Kad Harijs piezvanīja no Gardemo-enas lidostas, Aune teica, ka viņš var atnākt, taču brīdināja, ka laika neesot daudz, jo psihologam jādodas uz semināru Hamarā, kur viņam jāuzstājas ar atklāšanas runu.

Tās tēma ir "Ar alkoholisma diagnozi saistītas problēmas", paziņoja Aune. Jūsu vārds netiks nosaukts.

Tāpēc jūs esat tā uzposies? apjautājās Harijs.

Apģērbs ir viens no spēcīgākajiem signāliem, ko raidām par sevi, atbildēja Aune, ar plaukstu pieglauzdams žaketes atloku. Tvīds vēsta par vīrišķību un pārliecību par sevi.

Un tauriņš? taujāja Harijs, izņemdams bloknotu un pildspalvu.

Intelektuāla vieglprātība un uzpūtība. Nopietnība ar nelielu pašironijas piedevu, ja vēlaties. Kā izrādās, vairāk nekā pietiekami, lai padižotos zemāka līmeņa kolēģu priekšā.

Aune, apmierināts ar sevi, atlaidās krēslā, sakrustojis rokas uz dūšīgā vēdera.

Pastāstiet par personības šķelšanos, lūdza Harijs. Vai šizofrēniju.

Piecās minūtēs? novaidējās Aune.

Vismaz īsumā.

Pirmkārt jau jūs pieminat personības šķelšanos un šizofrēniju vienā teikumā, un tas ir viens no pārpratumiem, kas nezin kāpēc iesakņojies populārās kultūras pieņēmumos.

Šizofrēnija ir termins, kas apzīmē veselu grupu stipri atšķirīgu garīgu slimību, kam nav nekā kopīga ar personības šķelšanos. Tiesa gan, schizo grieķu valodā nozīmē "sašķelts", bet doktors Eižens Bleilers23 to domāja tādā nozīmē, ka šizofrēniķa prāta psiholoģiskās funkcijas ir sašķeltas. Un, ja…

Harijs norādīja uz pulksteni.

Sapratu, attapās Aune. Jūsu pieminētā personības šķelšanās ir pavisam kas cits to definē kā divu vai vairāku personību pastāvēšanu vienā cilvēkā, kas dominē pārmaiņus. Kā doktors Džekils un misters Haids.

Tāda tiešām eksistē?

Jā gan. Tikai reti, daudz retāk nekā mums cenšas iestāstīt Holivudas filmas. Divdesmit piecus gadus strādājot par psihologu, man nav laimējies novērot nevienu pašu personības šķelšanās gadījumu. Tomēr kaut ko par to es zinu.

Piemēram?

Piemēram, tā gandrīz vienmēr ir saistīta ar atmiņas zudumu. Citiem vārdiem sakot, personības šķelšanās slimnieks var pamosties paģirains, nemaz nenojaušot, ka tas ir tāpēc, ka viņa otrais "es" ir dzērājs. Var būt pat tā, ka viens viņa "es" ir alkoholiķis, bet otrs pilnīgs atturībnieks.

Bet ne jau burtiskā nozīmē?

Pavisam noteikti.

Bet alkoholisms taču ir arī fiziska saslimšana.

Jā, un tieši tāpēc personības šķelšanās ir tik ārkārtīgi interesanta. Man ir kāda gadījuma apraksts, kur kāda cilvēka viens "es" bija kaislīgs pīpmanis, bet otrs nekad nebija cigareti pat rokā ņēmis. Un asinsspiediens smēķētājam bija par divdesmit procentiem augstāks. Sievietes, kuras cieš no personības šķelšanās, ir ziņojušas, ka viņām mēnešreizes ir vairākas reizes mēnesī, jo katram viņu "es" ir savs atsevišķs cikls.

Tātad šie cilvēki spēj izmainīt savu fizisko stāvokli?

Jā, līdz zināmai pakāpei. Stāsts par doktoru Džekilu un misteru Haidu nemaz nav tik tāls no patiesības, kā varētu iedomāties. Kādā labi zināmā doktora Oshersona aprakstītā gadījumā cilvēka viens "es" bija heteroseksuāls, bet otrs

homoseksuāls.

Vai šīm dažādajām personībām var būt arī atšķirīgas balsis?

Jā. Tieši balss ir viens no vienkāršākajiem veidiem, kā novērot personību maiņas.

Tik ļoti atšķirīgas, ka otru balsi var nepazīt pat tāds cilvēks, kurš ļoti labi pazīst šo personu? Piemēram, pa tālruni.

Ja sarunas biedrs neko nezina par otru personību, tad jā. Ja cilvēki tikai pavirši pazīst personības šķelšanās slimnieku, viņi var pat atrasties ar to vienā istabā un nepazīt to, tik ļoti var mainīties žesti un mīmika.

Vai kāds personības šķelšanās slimnieks var glabāt to noslēpumā no pašiem tuvākajiem cilvēkiem?

Jā, tas ir iespējams. Otru "es" parādīšanās biežums ir stipri individuāls, un līdz zināmai pakāpei slimnieks pats šīs izmaiņas var kontrolēt.

Bet tad abām personībām jāzina vienai par otras esamību?

Jā, tas tiesa, bet arī tas nav nekas neparasts. Un tieši tāpat kā grāmatā par doktoru Džekilu un misteru Haidu abas personības var nikni cīnīties savā starpā, jo katrai ir citi mērķi, morāles priekšstati, simpātijas un antipātijas pret apkārtējiem cilvēkiem.

Un kā ar rokrakstu? Vai to arī var sagrozīt?

Harij, tā nav nekāda sagrozīšana. Jūs arī visu laiku neesat viens un tas pats cilvēks. Atgriežoties vakarā no darba, arī jūsos notiek milzumdaudz nemanāmu izmaiņu jūsu balsī, žestos un tā tālāk. Savādi, ka pieminējāt rokrakstu, jo man te kādā grāmatas attēlā ir vēstule, ko sarakstījis personības šķelšanās slimnieks, kuram bija septiņpadsmit pilnīgi atšķirīgi un pilnīgi konsekventi rokraksti. Mēģināšu to sameklēt kādu dienu, kad būs vairāk laika.

Harijs ierakstīja bloknotā dažas piezīmes.

Dažādi mēnešreižu cikli, dažādi rokraksti kaut kāds ārprāts! viņš murmināja.

Jūsu vārdi, Harij. Ceru, ka tas palīdzēs, jo tagad man jāskrien.

Aune izsauca taksometru, un viņi abi izgāja ārā. Stāvot uz ietves, Aune apjautājās, vai Harijam ir kādi plāni Neatkarības dienai 17. maijā. Mēs ar sievu ielūdzām pusdienās dažus draugus. Jūs arī esat laipni aicināts.

Būtu jauki, bet neonacisti gatavojas "pārmācīt" musulmaņus, kuri šajā datumā svin savus svētkus, tāpēc man pavēlēts koordinēt mošejas apkārtnes novērošanu Gronlandē,

Harijs paskaidroja, negaidītā uzaicinājuma iepriecināts un samulsināts. Jūs jau zināt, neprecētajiem vienmēr liek strādāt tādu ģimenes svētku dienās.

Bet varbūt ieskriesiet kaut uz brītiņu? Lielākā daļa pārējo viesu arī pēc tam vēl dodas kaut kur citur.

Paldies. Jāpaskatās, kas notiks, un tad es jums piezvanīšu. Kādi ir jūsu draugi?

Aune pārbaudīja, vai tauriņš nav sagriezies.

Tie ir līdzīgi jums, viņš atbildēja. Bet mana sieva pazīst dažus cienījamus cilvēkus.

Tajā brīdī pie ietves malas piebrauca taksometrs. Harijs turēja durvis atvērtas, kamēr Aune ierausās mašīnā, bet, jau gatavodamies tās aizvērt, pēkšņi kaut ko atcerējās.

Kas izraisa personības šķelšanos?

Aune sēdeklī pieliecās un paraudzījās augšup uz Hariju.

Ko tas viss īsti nozīmē?

Vēl nezinu, bet tas var būt svarīgi.

Nu labi. Bieži vien personības šķelšanās slimnieki bērnībā pārcietuši seksuālu izmantošanu. Taču šo slimību var izraisīt arī ārkārtīgi traumatiski pārdzīvojumi pieaugušo dzīvē. Tiek izveidota otra personība, lai aizbēgtu no nelaimēm.

Kādi varētu būt traumatiskie pārdzīvojumi pieaugušam vīrietim?

Lieciet lietā iztēli. Varbūt viņš pieredzējis dabas katastrofu, zaudējis mīļotu cilvēku, kļuvis par vardarbības upuri vai ilgāku laiku dzīvojis pastāvīgās bailēs.

Piemēram, bijis kareivis frontē.

Jā, karš noteikti varēja to izraisīt.

Vai partizānu cīņa.

To Harijs teica drīzāk sev pašam, jo taksometrs ar Auni jau ripoja projām pa Terēzes ielu.

Pie skotiem, paziņoja Halvorsens.

Tu gatavojies pavadīt 17. maiju skotu krogā? Harijs saviebās, likdams somu aiz cepuru statīva.

Halvorsens paraustīja plecus. Tu vari ieteikt ko labāku?

Ja tam noteikti jābūt krogam, tad vismaz atrodi kādu pieklājīgāku vietu. Vai vēl labāk samainies ar kādu no kolēģiem, kuriem ir ģimenes, un nodežurē bērnu parādē. Dubulta alga un nekādu paģiru.

Es padomāšu par to.

Harijs atkrita krēslā.

Vai tu neliksi to salabot? Tas izklausās pavisam aizdo-mīgi.

To nevar salabot, Harijs nīgri atteica.

Atvaino. Vai Vīnē uzzināji kaut ko?

Pie tā mēs nonāksim. Tu pirmais.

Es mēģināju noskaidrot Evena Jūla alibi viņa sievas pazušanas laikā. Viņš apgalvoja, ka staigājis pa pilsētas centru, iegriezies kafejnīcā Ullevolsveienā, bet neesot saticis nevienu, kas varētu apstiprināt viņa teikto. Kafejnīcas darbinieki paziņoja, ka esot pārāk aizņemti darbā, lai varētu kaut ko apstiprināt vai neapstiprināt.

Tā kafejnīca atrodas tieši pretī Šrēdera krodziņam, -ieminējās Harijs.

Un tad?

Es tikai konstatēju faktu. Ko teica Vēbers?

Viņi neko nav atraduši. Vēbers teica, ja Signe Jūla aizvesta uz cietoksni ar to mašīnu, ko redzēja naktssargs, tad

kaut kas būtu atrasts uz viņas drēbēm auduma šķiedras

no aizmugures sēdekļa, netīrumi vai eļļa no bagāžnieka -vismaz kaut kas.

Laikam viņš izklājis auto salonu ar atkritumu maisiem,

minēja Harijs.

Vēbers ari teica to pašu.

Vai pārbaudīji sauso sienu, kas tika atrasts uz viņas mēteļa?

Jā. Tas varētu būt no Moskena staļļa. Un arī no miljons citām vietām.

Siens. Nevis salmi.

Harij, sienam nepiemīt nekas īpašs. Tas ir tikai… siens.

Sasodīts! Harijs pikti paraudzījās apkārt.

Un kā Vīnē?

Arī siens. Halvorsen, vai tu kaut ko saproti no kafijas?

Ko?

Ellena prata gatavot tīri ciešamu kafiju. Viņa pirka to kādā veikaliņā šeit, Gronlandē. Varbūt…

Nē! iebilda Halvorsens. Es nevārīšu tev kafiju!

Apsoli, ka vismaz pamēģināsi, Harijs pieceldamies ieteica. Es uz pāris stundām iziešu.

Un tas ir viss, kas tev sakāms par Vīni? Siens? Pat ne salmi vējā?

Harijs pašūpoja galvu. Man žēl. Tas bija strupceļš. Ar laiku pie tādiem pierod.

Kaut kas bija noticis. Soļodams pa Gronlandsleiretu, Harijs pūlējās izprast, kas tas ir. Cilvēki ielās bija mainījušies, kaut kas tiem lēcies, kamēr viņš atradās Vīnē. Viņš jau bija pagājis krietnu gabalu pa Kārļa Johana ielu, līdz beidzot apjēdza, kas tas ir. Pienākusi vasara. Pirmoreiz pēc daudziem gadiem Harijs atkal sajuta asfalta, garām ejošo cilvēku un Grensenas puķu veikala smaržu. Ejot caur Pils dārziem, svaigi pļautās zāles burvīgais aromāts lika viņam pasmaidīt. Vīrietis un sieviete darba drēbēs stāvēja un raudzījās augšup uz koka galotni, sarunājās un šūpoja galvas. Sieviete bija atpogājusi kombinezona augšdaļu un apsējusi to ap vidukli, un Harijs pamanīja, ka tad, kad viņa pacēla skatienu uz koka galotni un rādīja ar roku, kolēģis zaglīgi palūrēja uz viņas T kreklu.

Hedgeshaugsveienā stilīgie un ne tik stilīgie modes preču veikali rosīgi centās uzpost cilvēkus Neatkarības dienas svinībām. Kioskos tirgoja lentes un karogus, bet tālumā skanēja mūzika orķestris pēdējos mēģinājumos noslīpēja svētku gājiena maršu. Laika ziņas solīja lietu, bet laiks būšot silts.

Zvanot pie Sindres Faukes mājas durvīm, Harijs jau bija nosvīdis.

Fauke pārāk nepriecājās, gaidot valsts svētkus.

Pārāk liela kņada. Un pārāk daudz karogu. Nav nekāds brīnums, ka Hitlers atrada kopīgu valodu ar norvēģiem. Norvēģi ir lieli nacionālisti. Mēs tikai neuzdrošināmies to atzīt.

Viņš ielēja kafiju.

Gudbrands Johansens nokļuva kara hospitālī Vīnē, -stāstīja Harijs. Pēdējā naktī pirms došanās uz Norvēģiju viņš nogalināja ārstu. Kopš tā laika neviens viņu nav redzējis.

Ir nu gan numurs! iesaucās Fauke, skaļi strēbdams verdošo kafiju. Es jau zināju, ka tam zellim kaut kas galvā nav kārtībā.

Ko jūs varat pastāstīt par Evenu Jūlu?

Daudz ko. Ja vajag.

Nu tad vajag.

Fauke pacēla kuplu uzaci.

Vai droši zināt, ka neejat pa aplamām pēdām?

Es neko nezinu droši.

Fauke domīgi pūta karstajā kafijā.

Labi. Ja jau tas ir tik svarīgi manas attiecības ar Jūlu bija stipri vien līdzīgas kā Gudbrandam Johansenam un Da-nielam Gudesonam. Es biju Evenam tēva vietā. Varbūt daļēji tāpēc, ka viņam nebija vecāku.

Harija kafijas tase sastinga gaisā pusceļā uz muti.

To zināja tikai daži, jo Evens mēdza daudz ko sagudrot. Viņa iedomāto bērnību veidoja vairāk cilvēku, sīkumu, vietu un laiku, nekā citi atceras no īstas bērnības. Oficiālā versija bija tāda, ka viņš bija uzaudzis kopā ar Jūlu ģimeni fermā Grini, bet patiesībā viņš uzauga pie dažādiem audžuvecākiem un dažādos bērnunamos visās Norvēģijas malās, līdz beidzot divpadsmit gadu vecumā nonāca pie bezbērnu Jūlu pāra.

Kā jūs zināt, ka viņš meloja?

Tas ir diezgan savāds stāsts, bet kādu nakti mēs ar Eve-nu stāvējām sardzē ārpus nometnes, kas bija ierīkota mežā uz ziemeļiem no Harestuas, un tad ar viņu notika kaut kas dīvains. Tad mēs vēl nebijām tik tuvi draugi, un es jutos ļoti pārsteigts, kad Evens pēkšņi sāka stāstīt man, kādas mocības viņš pārcietis bērnībā un kā visi no viņa kratījušies vaļā. Viņš pastāstīja pašus intīmākos sīkumus par savu dzīvi, un brīžiem to bija grūti klausīties. Daži pieaugušie, kuriem viņš bijis atdots audzināšanā, nedrīkstētu… Fauke nodrebinājās.

Iziesim pastaigāties, viņš ierosināja. Runā, ka ārā esot jauks laiks.

Viņi aizsoļoja pa Vibes ielu līdz Stensparkam, kur bija parādījušies pirmie bikini, un kāds līmes ostītājs, atklīdis no sava patvēruma pakalna virsotnē, izbrīnā lūkojās apkārt, kā no citas planētas nokritis.

Nezinu, kas to izraisīja, bet tonakt viņš kļuva it kā par citu cilvēku, turpināja Fauke. Un pats dīvainākais bija tas, ka nākamajā dienā viņš izturējās tā, it kā būtu pilnīgi aizmirsis šo sarunu.

Jūs teicāt, ka nebijāt īpaši tuvi draugi, tomēr pastāstījāt viņam par Austrumu frontē piedzīvoto?

Jā, protams. Mežā nekas daudz nenotika. Galvenokārt mēs tikai pārvietojāmies un novērojām vāciešus. Un gaidot, tika pastāstīti visādi gari stāsti.

Vai jūs daudz runājāt par Dānieļu Gudesonu?

Fauke izbrīnā raudzījās uz Hariju.

Tātad jūs uzzinājāt, ka Evens Jūls ir apsēsts ar Dānieļu Gudesonu?

Pagaidām es tikai minu, atbildēja Harijs.

Jā, es daudz runāju par Dānieļu, atzina Fauke. Viņš bija īsta leģenda, Daniels Gudesons. Reti gadās sastapt cilvēku ar tik brīvu, spēcīgu un laimīgu garu kā viņam. Un Evens bija sajūsmā par šiem stāstiem. Man bija tie jāpārstāsta atkal un atkal, sevišķi par to gadījumu, kad viņš devās uz neitrālo zonu apglabāt nogalināto krievu.

Vai viņš zināja, ka Daniels kara laikā bija Zenheimā?

Protams. Evens atcerējās par Dānieļu visus sīkumus, ko es jau sāku aizmirst, un atgādināja man tos. Nezin kāpēc viņš bija pilnīgi identificējies ar Dānieļu, lai gan man grūti iedomāties divus vēl atšķirīgākus cilvēkus. Reiz, kad Evens bija piedzēries, viņš ierosināja, ka es varētu saukt viņu par Ūri-ju, jo savulaik Daniels bija pieņēmis šo vārdu. Un, ja gribat zināt manas domas, tad tā nebija nekāda sagadīšanās, ka jaunajai Signei Alsakerei viņš sāka pievērst uzmanību tikai kara beigās.

Ak tā?

Uzzinājis, ka tiesā sāks izskatīt Daniela Gudesona līgavas lietu, viņš gāja uz tiesas zāli un cauru dienu sēdēja, raudzīdamies uz viņu. It kā būtu jau iepriekš izlēmis, ka iegūs

vinu.

Tāpēc, ka viņa bija Daniela meitene?

Vai jūs esat pārliecināts, ka tas ir tik svarīgi? atkal jautāja Fauke, sākdams tik ātri soļot pa taciņu uz pakalna pusi, ka Harijam bija jāpieliek solis, lai tiktu viņam līdzi.

Noteikti.

Nezinu, vai man vajadzētu to teikt, bet es personiski uzskatu, ka Evens Jūls mīlēja mītu par Dānieļu Gudesonu vairāk nekā jebkad mīlēja Signi Jūlu. Esmu pārliecināts, ka jūsmošana par Gudesonu bija viens no svarīgākajiem iemesliem, kas pamudināja viņu pēc kara neatsākt medicīnas studijas, bet pievērsties vēsturei. Un, protams, viņš specializējās Norvēģijas okupācijas vēstures un norvēģu kareivju gaitu Austrumu frontē pētījumos.

Viņi bija nokļuvuši pakalna virsotnē, un Harijs noslaucīja sviedrus no pieres. Fauke gandrīz nemaz nebija aizelsies.

Viens no iemesliem, kāpēc Evens Jūls tik ātri izpelnījās ievērību kā vēsturnieks, bija tas, ka viņš kā bijušais Pretošanās kustības dalībnieks noderēja par lielisku instrumentu tādas vēstures rakstīšanai, kādu, pēc varasiestāžu domām, pēckara Norvēģija bija pelnījusi. Noklusējot plaši izplatīto kolaboracionismu ar vāciešiem un pievēršot visu uzmanību diezgan niecīgajai pretošanās kustībai. Piemēram, savā vēstures grāmatā Jūls velta piecas lappuses kuģa Bliicher nogrimšanai naktī uz devīto aprīli, bet noklusē faktu, ka tiesās tika izskatītas apsūdzības pret simt tūkstoš norvēģiem. Un tas iedarbojās. Mīti par norvēģu tautu, kas plecu pie pleca cīnās pret vāciešiem, ir dzīvi vēl šodien.

Vai par to būs jūsu grāmata, Faukes kungs?

Es tikai cenšos pateikt patiesību. Evens zināja, ka tas, ko viņš raksta, ir patiesības sagrozīšana, ja ne pilnīgi meli. Mēs reiz par to runājām. Viņš aizstāvējās, apgalvodams, ka tas viss kalpo mērķim saliedēt tautu. Vienīgais, ko viņš nespēja atspoguļot vēlamajā heroiskajā gaismā, bija karaļa bēgšana no valsts. Viņš nebija vienīgais Pretošanās kustības dalībnieks, kurš 1940. gadā jutās pamests, taču neesmu sastapis nevienu, kurš tik nikni to nosodītu, pat frontes kareivju vidū ne. Atcerieties, ka visu mūžu viņu bija pametuši cilvēki, kurus viņš bija mīlējis un kuriem uzticējies. Manuprāt, viņš līdz sirds dziļumiem ienīda katru, kurš aizbēga uz Londonu. Tiešām.

Viņi apsēdās uz soliņa un noraudzījās lejup uz Fagerbor-ga baznīcu, Pilestredetas jumtiem, kas stiepās lejup uz pilsētas pusi, un tālumā mirgojošo zilo Oslo fjordu.

Cik skaisti, priecājās Fauke. Tāda skaistuma dēļ varētu pat nomirt.

Harijs pūlējās aptvert dzirdēto, salikt visu pa plauktiņiem. Taču vēl trūka vienas nelielas detaļas.

Evens pirms kara sāka studēt medicīnu Vācijā. Vai zināt, kurā Vācijas pilsētā?

Nē, atbildēja Fauke.

Vai zināt, kādu specialitāti viņš gatavojās izvēlēties?

Jā, viņš teica, ka sapņojot par sekošanu sava slavenā audžutēva un viņa tēva pēdās.

Un kas bija viņi?

Jūs neko nezināt par konsultantiem Jūliem? Viņi bija ķirurgi.

89. Gronlandsleireta, 2000. gada 16. maijs

Bjarne Mollers, Halvorsens un Harijs soļoja pa Mocfelda ielu. Viņi bija nokļuvuši pašā imigrantu rajona dziļumā, kur smaržas, apģērbi un ari paši cilvēki tikpat maz atgādināja Norvēģiju kā kebabi, kurus viņi tiesāja, norvēģu grilētajām desiņām. Viņiem pretī lēkādams skrēja pakistāniešu zēns, saģērbts savas tautas svētku drānās, bet ar 17. maija lentīti pie zeltītās žaketes atlokiem. Viņam bija jocīgs uzrauts deguntelis, un rokā viņš nesa Norvēģijas karodziņu. Harijs bija lasījis avīzēs, ka musulmaņu vecāki šodien rīko 17. maija svinības bērniem, lai rīt varētu veltīt visu uzmanību Eid svētkiem.

Urrā!

Skriedams garām, zēns smaidā nozibināja baltus zobus.

Evens Jūls nav kurš katrs, teica Mollers. Viņš ir viens no cienījamākajiem kara vēsturniekiem. Ja tas viss atbilst patiesībai, avīzes sacels ellīgu troksni. Negribu pat iedomāties, kas notiks, ja būsim kļūdījušies. Ja jūs būsiet kļūdījies, Harij.

Es tikai lūdzu atļauju aizvest viņu uz nopratināšanu, kurā piedalīsies psihologs. Un viņa mājas kratīšanas orderi.

Bet es lūdzu kaut vienu pierādījumu vai liecinieku, -atbildēja Mollers, nikni vicinādams rokas. Jūls ir sabiedrībā pazīstams cilvēks, un neviens nav redzējis viņu noziegumu vietu tuvumā. Ne reizi. Un, piemēram, tālruņa zvans Brandhauga sievai no jūsu vietējā krodziņa?

Es parādīju Evena Jūla fotogrāfiju sievietei, kas strādā pie Šrēdera, teica Halvorsens.

Majai, Harijs atgādināja.

Viņa to neatcerējās, pavēstīja Halvorsens.

Tā jau es domāju, pukojās Mollers, slaucīdams no lūpām mērci.

Jā, bet es parādīju to bildi dažiem apmeklētājiem, turpināja Halvorsens, aši uzmezdams skatienu Harijam. Viens večuks mētelī pamāja ar galvu un teica, ka šis esot jāliek cietumā.

Mētelī, atkārtoja Harijs. Tas ir Mohikānis Konrāds Osness, karalaika jūrnieks. Interesants tips, bet kā liecinieks diemžēl vairs nav vērā ņemams. Bet Jūls apgalvoja, ka esot bijis kafejnīcā otrā ielas pusē. Tur nav telefona. Tāpēc, lai piezvanītu, būtu jāiet pie Šrēdera.

Mollers saviebās un aizdomīgi nopētīja kebabu. Viņš negribīgi piekrita iet līdzi kolēģiem, lai nogaršotu bureka kebabu, ko Harijs bija saslavējis kā "Turcijas, Bosnijas un Pakistānas virtuves apvienojumu Gronlandsleiretas gaumē".

Un jūs, Harij, tiešām ticat visiem tiem murgiem par personības šķelšanos?

Es piekrītu, priekšniek, ka tas izklausās neticami, bet Aune neizslēdz tādu iespējamību. Un viņš ir ar mieru palīdzēt mums.

Un jūs domājat, ka Aune spēj hipnotizēt Jūlu, atmodināt viņā Dānieļu Gudesonu un izspiest no tā atzīšanos?

Nav droši zināms, ka Evens Jūls vispār zina, ko Daniels Gudesons ir nodarījis, tāpēc mums noteikti ar viņu jāizrunājas, paskaidroja Harijs. Aune teica, ka cilvēki, kas cieš no personības šķelšanās, ļoti viegli pakļaujas hipnozei, jo paši visu laiku ar to nodarbojas ar pašhipnozi.

Lieliski, Mollers izbolīja acis. Bet kāpēc jāpārmeklē māja?

Kā jūs pats teicāt, mums nav ne pierādījumu, ne liecinieku, un mēs zinām, ka nevar paļauties uz to, ka tiesa noticēs tām psihiskajām padarīšanām, tāpēc, ja mēs atrastu Mārklin šauteni, tad uzreiz būtu uzvarējuši. Neko citu vairs nevajadzētu.

Hm. Mollers apstājās ietves malā. Motīvs?

Harijs pētoši ieskatījās Mollera sejā.

Mana pieredze liecina, ka pat jukušiem cilvēkiem viņu neprātā ir kāds motīvs. .Bet Jūlam es tādu neredzu.

Nevis jūlam, priekšniek, iebilda Harijs, bet Danie-lam Gudesonam. Signes Jūlas pāriešana ienaidnieka pusē varēja dot Gudesonam atriebības motīvu. Un uzraksts uz spoguļa Dievs ir mans soģis varētu liecināt, ka viņš uztver šīs slepkavības kā savu vientuļo karagājienu taisnīga mērķa vārdā, par spīti citu nosodījumam.

Un kā ar pārējām slepkavībām? Bernts Brandhaugs un

ja jums taisnība, ka slepkava ir tas pats, Hallgrims Deils?

Man nav ne jausmas, kādi ir motīvi, bet mēs zinām, ka Brandhaugs nošauts ar Marklin šauteni, bet deils pazina dānieļu Gudesonu. Un sekcijas ziņojums liecina, ka Deila rīkle pārgriezta kā ar ķirurga roku. Un jūls bija sācis studēt medicīnu un sapņoja kļūt par ķirurgu. Varbūt Deilam bija jāmirst, jo viņš uzzināja, ka Jūls darbojas Daniela Gudesona lomā.

Halvorsens noklepojās.

Kas ir? Harijs īgni noprasīja. Viņš pietiekami labi pazina Halvorsenu, lai zinātu, ka tūlīt sekos iebildums. Un varbūt pat ļoti pamatots.

Spriežot pēc visa, ko tu pastāstīji par personības šķelšanos, jāsecina, ka Hallgrimu Deilu nogalināja Evens Jūls. Daniels Gudesons nebija ķirurgs.

Harijs norija pēdējo kebaba kumosu, noslaucīja seju ar salveti un paraudzījās apkārt pēc atkritumu tvertnes.

Nu labi, viņš atzina. Varbūt vajadzētu pagaidīt, līdz tiks atrastas atbildes uz visiem jautājumiem, un tikai tad rīkoties. Un es zinu, ka prokuroram šie pierādījumi šķitīs pārāk vāji. Bet mēs nedrīkstam aizmirst to, ka mums ir aizdomās turamais, kurš var nogalināt atkal. Jūs, priekšniek, baidāties no avīžnieku uzbrukumiem, ja mēs apsūdzēsim Evenu Jūlu, bet iedomājieties, kāds tracis sacelsies, ja viņš pastrādās vēl kādu slepkavību. Un viņi uzodīs, ka mēs visu laiku turējām Jūlu aizdomās, bet neko nedarījām, lai viņu apturētu…

Jā, jā, jā, to visu es zinu, atcirta Mollers. Tātad jūs domājat, ka viņš nogalinās vēl?

Šajā lietā es par daudz ko neesmu īsti pārliecināts, atbildēja Harijs. Bet par vienu nešaubos ne mirkli viņš vēl nav veicis savu misiju līdz galam.

Un kāds ir pamats šādai pārliecībai?

Harijs paplikšķināja sev pa vēderu un ļauni pasmaidīja.

Kaut kas mani urda no iekšienes, priekšniek. Ne velti viņš nopirka visdārgāko un labāko slepkavību ieroci pasaulē. Viens no iemesliem, kāpēc Daniels Gudesons kļuva par leģendu, bija viņa fantastiskā šaušanas prasme. Un kāda iekšēja balss man vēsta, ka viņš ir iecerējis novest savu karagājienu līdz tā loģiskajam noslēgumam. Tas būs spožs un izcils sasniegums, kas iemūžinās leģendu par Dānieļu Gudesonu uz laiku laikiem.

Vasaras tveici uz mirkli aizgainīja pēkšņa ziemeļvēja brāzma, saceļot putekļu un gružu virpuļus. Mollers aizvēra acis, ciešāk ietinās mētelī un nodrebinājās. Bergena, viņš nodomāja. Bergena.

Paraudzīšos, kā varu līdzēt, viņš apsolīja. Esiet gatavībā.

90. Galvenā policijas pārvalde, 2000. gada 16. maijs

Harijs un Halvorsens bija gatavībā. Tādā gatavībā, ka, izdzirdot tālruņa zvanu, abi salēcās. Harijs paķēra klausuli:

Hols klausās!

Nevajag tā bļaut, pamācīja Rakele. Tāpēc jau ir izgudrots telefons. Ko tu toreiz teici par septiņpadsmito?

Ko? Harijs uzreiz nespēja attapties. Teicu, ka dežurēšu.

Tu teici vēl ko, atgādināja Rakele. Par to, ka apgrieztu otrādi zemi un debesis…

Vai tiešām? Hariju pārņēma neparasts siltums. Vai tu pavadītu dienu kopā ar mani, ja es darbā ar kādu samainītos?

Rakele iesmējās.

Tas jau izklausās labāk. Jāatzīst, ka tu nebiji pirmais kandidāts, bet, tā kā tēvs šoreiz vēlējās palikt viens, tad atbilde ir jā, es labprāt pavadītu šo dienu kopā ar tevi.

Un ko Oļegs par to saka?

Viņš pats to ierosināja.

Tiešām? Tad gan viņš ir gudrs puika.

Harijs jutās laimīgs. Tik laimīgs, ka grūti bija pat parunāt. Un viņam bija pilnīgi vienalga, ka Halvorsens, sēdēdams otrā galda pusē, klausījās ar platu smaidu sejā.

Vai esam sarunājuši? Rakeles balss glāstīja viņa ausi.

Jā, ja man izdosies atbrīvoties. Es tev vēlāk piezvanīšu.

Labi. Bet varbūt vari šovakar atbraukt kaut ko uzēst. Protams, ja tev ir laiks. Un vēlēšanās.

Šie vārdi bija tik pārspīlēti nevērīgi, ka Harijs uzreiz saprata Rakele pirms zvanīšanas tos īpaši izmēģinājusi. Viņš tikko spēja valdīt smieklus, galva bija tik viegla kā narkotiku iespaidā, un viņš jau gatavojās teikt jā, bet tad atcerējās, ko Rakele teica toreiz restorānā: es zinu, ka ar vienu reizi nekas nebeigsies. viņa tam piedāvāja ne tikai ēdienu.

Protams, ja tev ir laiks. Un vēlēšanās.

Ja jākrīt panikā, tad tagad bija īstais laiks.

Viņa domas pārtrauca mirgojošs telefona signāls.

Zvana pa otru līniju, man noteikti jāatbild. Rakele, uzgaidīsi mirklīti?

Protams.

Harijs nospieda kvadrātveida taustiņu. Zvanīja Mollers.

Apcietināšanas orderis ir gatavs. Kratīšanas orderis tūlīt būs. Toms Vālers ir kaujas gatavībā ar divām mašīnām un četriem bruņotiem vīriem. Dieva dēļ, Harij, ceru, ka jūsu iekšējā balss nekļūdās.

Tā kādreiz mazliet pārsakās, bet nekad nesajauc visu vēstījumu, atbildēja Harijs, ar rokas mājienu liekot Halvor-senam vilkt mugurā jaku. Uz redzi. Harijs nosvieda klausuli.

Viņi jau lifta kabīnē brauca lejā, kad Harijs attapās, ka Ra-kele pa otro līniju joprojām gaida atbildi. Viņam nebija spēka izgudrot, ko tas tagad nozīmē.

91. Irisveiena, Osto, 2000. gada 16. maijs

Pirmā vasarīgi siltā diena jau tuvojās vakaram, kad policijas auto ieripoja klusajā privātmāju rajonā. Harijs jutās nelāgi. Ne tikai tāpēc, ka bruņuveste sviedrēja, bet arī tāpēc, ka bija pārāk kluss. Viņš raudzījās uz logu aizkariem aiz rūpīgi apcirptajiem dzīvžogiem, bet neredzēja ne mazāko kustību. Viņš jutās kā vesternu filmas varonis, kas tūlīt ieskries slazdā.

Harijs vispirms bija atteicies vilkt bruņuvesti, bet Toms Vālers, atbildīgais par šo operāciju, izteica viņam vienkāršu ultimātu velc vesti vai paliec mājās. Uz iebildumu, ka Marklin šautenes lode izurbsies cauri vestei kā nazis caur sviestu, Vālers tikai garlaikoti paraustīja plecus.

Viņi brauca divās policijas mašīnās. Otrā, kurā sēdēja Vālers, bija devusies pa Sognsveienu, uz Ulleval Hageby, lai ierastos Irisveienā no pretējās puses no rietumiem. Harijs dzirdēja Vālera balsi rācijā. Viņš bija mierīgs un pārliecināts. Apjautājās par pozīciju, vēlreiz pārrunāja procedūru un ārkārtas procedūru, iztaujāja katru policistu, liekot atkārtot tā uzdevumu.

Ja viņš ir profesionālis, tad varbūt pievienojis vārtiem signalizāciju, tāpēc mēs labāk kāpsim pāri sētai.

Viņš bija izdarīgs, pat Harijam nācās to atzīt, un bija skaidri redzams, ka arī pārējie operācijas dalībnieki ciena Vā-leru.

Harijs norādīja uz sarkano koka māju.

Tur tā ir.

Alfa, priekšējā sēdeklī sēdošā policiste teica rācijā. -Mēs jūs neredzam.

Vālers: Mēs esam tieši aiz stūra. Turieties tā, lai jūs neredzētu no mājas. Beidzu.

Par vēlu. Mēs jau esam klāt. Beidzu.

Labi, bet palieciet mašīnā, līdz mēs piebrauksim pie jums. Beidzu un viss.

Pēc mirkļa ceļa pagriezienā parādījās otra policijas auto priekšgals. Viņi piebrauca tuvāk mājai un novietoja auto, aizšķērsojot izbraukšanas ceļu no garāžas. Otra mašīna apstājās dārza vārtiņu priekšā.

Izkāpjot no auto, Harijs dzirdēja ar vaļīgi nostīgotu raketi sistas tenisa bumbiņas paukšķus. Saule slīga uz Uller-nasenas pusi, un no kāda loga plūda cūkgaļas kotlešu smarža.

Tad izrāde sākās. Divi policisti ar MP-5 automātiem šaušanas gatavībā pārlēca pāri sētai un skrēja apkārt mājai, viens pa labi, otrs pa kreisi.

Policiste palika Harija mašīnā. Viņas uzdevums bija uzturēt radiosakarus ar centrālo komutatoru un nelaist klāt ziņkārīgos, ja tādi būs. Vālers un ceturtais policists nogaidīja, līdz abi pirmie bija ieņēmuši pozīcijas, ielika rācijas krūšu kabatās un pārlēca pāri sētai, turot gatavībā pistoles. Harijs un Halvorsens stāvēja aiz policijas auto, vērodami izrādi.

Cigareti…? Harijs apjautājās policistei.

Nē, paldies, viņa pasmaidīja.

Es gribēju pavaicāt, vai jums kāda nebūtu.

Smaids pazuda no viņas sejas. Tipiska nesmēķētāja, nodomāja harijs.

Vālers un otrs policists bija nostājušies uz lieveņa abās pusēs durvīm, kad pēkšņi iezvanījās Harija mobilais.

Harijs redzēja policistes nosodošo skatienu. Droši vien viņa nodomāja: tipisks nejēga.

Harijs jau gatavojās izslēgt mobilo, tikai vispirms paskatījās, vai zvanītāja nav Rakele. Numurs bija pazīstams, bet tas nepiederēja Rakelei. Vālers jau bija pacēlis roku, lai dotu signālu, kad Harijs saprata, kas zvana. Viņš paķēra pārsteigtās policistes rāciju.

Alfa! Atlikt! Aizdomās turamais pašlaik zvana man. Vai dzirdi mani?

Harijs paraudzījās uz Vāleru, kurš, stāvēdams pie durvīm, pamāja ar galvu. Harijs nospieda taustiņu un pielika mobilo tālruni pie auss.

Hols klausās!

Labdien. Harijam par lielu pārsteigumu tā nemaz nebija Evena Jūla balss. Zvana Sindre Fauke. Atvainojiet par traucējumu, bet es pašlaik esmu Evena Jūla mājā, un man šķiet, ka jums vajadzētu atbraukt šurp.

Kāpēc? Un ko jūs tur darāt?

Laikam būšu nostrādājis kādu muļķību. Viņš pirms stundas piezvanīja man un lūdza tūlīt pat atbraukt, jo viņa dzīvībai draudot briesmas. Atbraucu, durvis bija vaļā, bet no Evena ne vēsts. Bet tagad man šķiet, ka viņš ir ieslēdzies guļamistabā.

Kāpēc jūs tā domājat?

Guļamistabas durvis ir aizslēgtas, un, kad mēģināju ielūkoties pa atslēgas caurumu, atslēga bija iekšpusē.

Labi, atbildēja Harijs, apiedams apkārt mašīnai un ieiedams pa vārtiem. Klausieties uzmanīgi. Palieciet turpat, kur esat. Ja jums kaut kas ir rokās, tad nolieciet to un turiet rokas tā, lai mēs tās varētu redzēt. Būsim iekšā pēc divām sekundēm.

Vālers un otrs policists pārsteigti noraudzījās, kā Harijs pieiet pie durvīm. Tad viņš nospieda rokturi un iegāja mājā.

Fauke stāvēja gaitenī, ar tālruņa klausuli rokā, no izbrīna gluži apstulbis.

Ak dievs! Tas bija viss, ko viņš spēja izdvest, pamanījis Vāleru ar revolveri rokā. Ātri gan…

Kur ir guļamistaba? noprasīja Harijs.

Fauke klusēdams norādīja uz kāpnēm.

Rādiet ceļu, pavēlēja Harijs.

Fauke devās pa priekšu trim policistiem.

Šeit.

Harijs paraustīja durvis tiešām aizslēgtas. Slēdzenē bija atslēga, bet to pagriezt neizdevās.

Nepaspēju jums pateikt. Es mēģināju atslēgt durvis ar otras guļamistabas atslēgu, paskaidroja Fauke. Reizēm tās ir vienādas.

Harijs izvilka atslēgu un pielika aci pie atslēgas cauruma. Istabā varēja saskatīt gultu un naktsgaldiņu. Gultā gulēja tāds kā lampas abažūrs. Vālers klusi kaut ko runāja rācijā. Harijs juta, kā zem bruņuvestes atkal sāk plūst sviedri. Tas abažūrs viņam šķita aizdomīgs.

Man šķiet, jūs teicāt, ka iekšpusē durvīs bija atslēga?

Bija, atbildēja Fauke. Bet es to izgrūdu, mēģinot atslēgt durvis ar otru atslēgu.

Kā tad mēs tiksim iekšā? noprasīja Harijs.

Tūlīt, atbildēja Vālers, un tūdaļ uz kāpnēm norībēja smagi zābaki. Viens no policistiem, kas bija stāvējis pozīcijās aiz mājas, nesa sarkanu lauzni.

Tur, norādīja Vālers.

Pašķīda koka skaidas. Durvis atvērās.

Harijs iegāja istabā un dzirdēja, kā Vālers pavēl Faukem pagaidīt ārpusē.

Harijs vispirms pamanīja suņa saiti. Evens Jūls bija pakāries tajā. Nāves brīdi viņš bija ģērbies baltā kreklā ar vaļēju apkaklīti, melnās biksēs un rūtainās zeķēs. Kurpes bija kārtīgi noliktas zem krēsla. Harijs pacēla skatienu uz griestiem. Suņa saite bija piesieta pie āķa griestos. Harijs centās novērsties, tomēr ielūkojās Evena Jūla sejā. Viena acs raudzījās istabas kaktā, bet otras skatiens bija pievērsts tieši Harijam. Kā divgalvains trollis ar vienu aci katrā galvā, nodomāja Harijs. Viņš piegāja pie loga ar skatu uz austrumpusi un vēroja, kā pa Irisveienu tuvojas bērni uz velosipēdiem. Kā vienmēr, ziņas par policijas mašīnām šādos rajonos izplatījās neticami ātri.

Harijs aizvēra acis un iegrima pārdomās. Pirmais iespaids ir svarīgs. Pirmā doma, kas nozieguma vietā ienāk prātā, bieži ir vispareizākā. to viņam bija iemācījusi Ellena. Viņa paša audzēkne bija iemācījusi viņu pievērst visu uzmanību pirmajai sajūtai, kas rodas, nokļūstot nozieguma vietā. Tāpēc Harijs, pat nepagriezdamies, zināja, ka atslēga atrodas uz grīdas viņam aiz muguras. Viņš zināja, ka istabā neatradīs pirkstu nospiedumus un mājā neviens nav ielauzies. Gluži vienkārši tāpēc, ka gan slepkava, gan upuris karājās pie griestiem. Divgalvu trollis bija sašķēlies.

Zvani Vēberam, viņš pavēlēja Halvorsenam, kurš bija nostājies durvīs un raudzījās uz karājošos līķi.

Viņš droši vien bija cerējis citādi sagaidīt rītdienas svinības, bet mierini viņu ar to, ka šoreiz viss ir skaidrs. Evens Jūls atklāja slepkavu un bija spiests samaksāt par to ar savu dzīvību.

Un kurš tas ir? jautāja Vālers.

Bija. Viņš arī ir miris. Viņš dēvēja sevi par Dānieļu Gu-desonu un dzīvoja Jūla galvā.

Ejot ārā, Harijs atgādināja Halvorsenam, lai Vēbers piezvana viņam, ja atrod Mārklin šauteni.

Harijs apstājās uz lieveņa un paraudzījās apkārt. Taisni brīnums, cik daudzi kaimiņi pēkšņi bija atraduši kaut ko darāmu dārzos un stāvēja pie dzīvžogiem, pacēlušies pirkstgalos. Vālers arī iznāca un nostājās blakus Harijam.

Es īsti nesapratu, ko tu tur iekšā teici, viņš ierunājās. -Tu domā, ka večuks izdarīja pašnāvību, vainas apziņas mocīts?

Harijs papurināja galvu.

Nē, es pateicu tieši to, ko domāju. Viņi nogalināja viens otru. Evens nogalināja Dānieļu, lai viņu apturētu. Bet Daniels nogalināja Evenu, lai tas viņu neatmaskotu. Vismaz vienreiz viņu intereses sakrita.

Vālers pamāja ar galvu, bet, šķiet, gudrāks nebija ticis.

Tas večuks izskatās pazīstams, viņš ieminējās. Tas dzīvais, protams.

Jā. Viņš ir Rakeles Faukes tēvs, ja tu…

Ak, jā, tā lellīte augšā, drošības dienestā. Zinu, zinu.

Vai tev ir kāds smēķis? apjautājās Harijs.

Nav un nevajag, atbildēja Vālers. Viss pārējais, kas šeit notiks, ir tikai tavā ziņā, Hol. Es tinos projām, tāpēc, ja tev kas vajadzīgs, saki tūlīt.

Harijs papurināja galvu, un Vālers sāka iet uz vārtiņu pusi.

Ak, jā, starp citu, Harijs atcerējās. Ja tev rīt nekas īpašs nav paredzēts, es meklēju pieredzējušu policistu, kas varētu mani nomainīt.

Vālers iesmējās un turpināja soļot.

Tikai jāorganizē uzraudzība dievkalpojuma laikā pie mošejas Gronlandē, uzsauca Harijs. Tev tādi darbi labi padodas. Mums tikai jāgādā, lai skūtgalvji nepiekautu musulmaņus par Eid svinēšanu.

Vālers, jau nonācis pie vārtiņiem, pēkšņi apstājās.

Un tu esi par to atbildīgs? viņš pār plecu apjautājās.

Nav jau nekāds lielais pasākums, atbildēja Harijs. -Divas mašīnas, četri vīri.

Cik ilgi?

No astoņiem līdz trijiem.

Vālers pagriezās ar platu smaidu sejā.

Vai zini ko? viņš paziņoja. Ja tā padomā, tad es tev esmu pakalpojumu parādā. Lieliski. Nodežurēšu to maiņu.

Vālers pacēla roku sveicienā, iekāpa mašīnā, iedarbināja motoru un projām bija.

Par ko viņš man ir pakalpojumu parādā? brīnījās Harijs, ieklausīdamies laiskajos paukšķos tenisa laukumā. Bet jau pēc mirkļa viņš to aizmirsa, jo atkal iezvanījās mobilais un šoreiz ekrānā bija Rakeles numurs.

92. Holmenkollveiena, 2000. gada 16. maijs

Vai tās ir man?

Rakele sasita plaukstas, saņemdama margrietiņu pušķi.

Nepaspēju uz puķu veikalu, tāpēc šīs ir no tava dārza,

paskaidroja Harijs, ieiedams pa durvīm. Mm, te smaržo pēc kokosriekstu piena. Taizemiešu virtuve?

Jā, un apsveicu ar jauno uzvalku.

Tas uzreiz krīt acīs, ja?

Rakele iesmējās un noglauda žaketes atlokus.

Labs vilnas audums.

Super 110.

Harijam nebija ne jausmas, ko nozīmē Super 110. pēkšņas pacilātības uzplūdos viņš bija iesoļojis vienā no lepnajiem Hedgehaugsveienas veikaliem īsi pirms slēgšanas un piespiedis pārdevējus sameklēt vienīgo uzvalku, kas pienācīgi derēja viņa garajam augumam. Protams, septiņi tūkstoši kronu šķita daudz par dārgu, bet citas izvēles nebija, ja viņš negribēja izskatīties pēc ķēma vecajā uzvalkā, tāpēc Harijs aizvēra acis, ielika kredītkarti aparātā un centās uzreiz visu aizmirst.

Viņi iegāja ēdamistabā, kur bija uzklāts galds diviem.

Oļegs guļ, Rakele paskaidroja, pirms Harijs paguva pajautāt. Iestājās klusums.

Es nedomāju…

Tiešām ne? Harijs smaidot pārjautāja. Viņš līdz šim vēl nebija redzējis Rakeli nosarkstam. Viņš apskāva sievieti, pievilka sev klāt, ieelpojot tikko izmazgātu matu aromātu, un sajuta, kā viņa viegli notrīc.

Ēdiens, viņa čukstēja.

Harijs atlaida Rakeli, un viņa aizsteidzās uz virtuvi. Logs uz dārzu bija atvērts, un balti taurenīši, kādu vakar vēl nebija, lidinājās saulrietā kā konfeti. Istabā smaržoja pēc zaļām ziepēm un svaigi mazgātām koka grīdām. Harijs aizvēra acis. Viņš zināja, ka vajadzētu daudz šādu dienu, lai izdzēstu no atmiņas Evenu Jūlu, kas karājās suņa saitē, bet tas jau sāka pagaist. Vēberam un viņa puišiem neizdevās atrast Marklin šauteni, bet viņi atrada suni Burri. Saldētavā, atkritumu maisā, ar pārgrieztu rīkli. Un darbarīku kastē atrada trīs nažus, visus ar asiņu traipiem. Harijs nosprieda, ka to vidū noteikti ir arī Hallgrima Deila asinis.

Rakele pasauca no virtuves, aicinot palīgā ienest kādus traukus. Jā, tas viss jau sāka pagaist no atmiņas.

93. Holmenkollveiena, 2000. gada 17.maijs

Vēja pūsmas ik pa brīdim atnesa janičāru mūziku. Harijs atvēra acis. Viss bija balts. Balti saules gaismas zibšņi kā Morzes ābeces signāli baltu plīvojošu aizkaru starpā, baltas sienas, balti griesti un balta gultas veļa, kas vēsi un maigi pieskārās sakarsušajai ādai. Viņš pagriezās. Spilvenā palikusi viņas galvas iespiesta iedobe, bet gultā viņš bija viens. Harijs ieskatījās pulkstenī. Piecas pāri astoņiem. Rakele ar Oļegu jau bija ceļā uz Akershusas cietoksni, kur notiks bērnu parāde. Viņi bija norunājuši satikties vienpadsmitos Pils dārzos, pretī sargu namiņam.

Harijs aizvēra acis un atsauca atmiņā pagājušo nakti. Tad piecēlās un devās uz vannasistabu. Tā ari bija balta baltas flīzes, balts porcelāns. Viņš noskalojās ledusaukstā dušā, neviļus sākdams dungot vecu The The dziesmu.

…lieliska diena!

Rakele bija atstājusi viņam dvieli arī baltu, un viņš noberzās ar biezo kokvilnas audumu, lai asinis sāktu riņķot straujāk, un ieskatījās savā sejā spogulī. Tagad viņš bija laimīgs, vai ne? Tieši šajā brīdī. Viņš uzsmaidīja sejai spogulī.

Tā atbildēja ar to pašu. Ekmans un Frlsens. Uzsmaidi pasaulei, un tā…

Viņš skaļi iesmējās, aptina dvieli ap vidukli un ar mitrām pēdām lēni devās pāri gaitenim uz guļamistabu. Tikai pēc mirkļa viņš apjēdza, ka šī ir cita guļamistaba, jo ari šeit viss bija balts sienas, griesti, spoguļgaldiņš ar ģimenes fotogrāfijām un kārtīgi saklāta divguļamā gulta ar vecmodīgu tamborētu pārklāju.

Viņš pagriezās, lai ietu ārā, un bija jau pie durvīm, kad pēkšņi sastinga. Viņš pamira, it kā viena viņa prāta daļa pavēlētu iet tālāk un aizmirst visu, bet cita mudinātu atgriezties un pārbaudīt, vai tas, ko viņš tikko redzēja, ir tas, ko viņš nodomāja. Vai drīzāk tas, no kā viņš baidījās. No kā un kāpēc baidījās, viņš nezināja. Bet zināja tikai to, ka tad, kad viss ir lieliski, labāk vairs nevar būt un cilvēks nevēlas neko mainīt, pat ne mazāko sīkumu. Bet bija jau par vēlu. Protams, par vēlu.

Viņš ievilka elpu, pagriezās un gāja atpakaļ.

Melnbalta fotogrāfija vienkāršā zelta rāmī. Tajā attēlotajai sievietei bija šaura seja, izteiksmīgi, augsti vaigu kauli un rāms, laipns acu skatiens, kas vērsts mazliet virs kameras objektīva, varbūt uz fotogrāfa seju. Viņa šķita stipra rakstura sieviete. Viņa bija ģērbusies vienkāršā blūzē ar sudraba krustiņu ķēdītē uz krūtīm.

Svētbildēs viņu glezno jau gandrīz divtūkstoš gadus.

Bet ne jau tāpēc viņam šī seja šķita pazīstama, pirmoreiz redzot viņas ģīmetni.

Nebija nekādu šaubu. Tā bija tā pati sieviete, kuras fotogrāfiju viņš redzēja Beatrises Hofmanes istabā.

IX Nodaļa Pastardiena

..

94. Oslo, 2000. gada 1 7. maijs

Rakstu šīs atmiņas, lai tas, kurš tās lasīs, kaut nedaudz uzzinātu par to, kāpēc esmu pieņēmis šādus lēmumus. Manas dzīves lēmumi bieži ir bijuši izvēle starp diviem vai vairākiem jaunumiem, un tas jāņem vērā, spriežot man tiesu. Taču, spriežot tiesu, jāņem vērā arī tas, ka es nekad neesmu bēdzis no lēmumiem; neesmu izvairījies no saviem morālajiem pienākumiem. Esmu riskējis, labāk izvēloties pieņemt nepareizo lēmumu, nevis kā gļēvulis slēpties klusējošā vairākuma vidū, meklējot drošību pūlī kā gļēvulis, kurš ļauj citiem pieņemt lēmumus viņa vietā. Esmu pieņēmis savu pēdējo lēmumu, lai būtu gatavs satikties ar To Kungu un savu mīļoto Helēnu.

Maucība!

Harijs nikni nospieda bremžu pedāli, kad cilvēku pūlis uzvalkos un tautastērpos pārpludināja gājēju pāreju Major-stuenas krustojumā. Šķita, ka visa pilsēta izgājusi ielās. Un zaļā gaisma laikam neiedegsies vairs nekad. Beidzot varēja atlaist sajūgu un spiest gāzes pedāli. Šķibi novietojis auto Vi-bes ielā, viņš sameklēja Faukes durvju zvana pogu un nospieda to. Garām paskrēja mazulis kurpēs ar skaļi klaudzošām ādas zolēm, un Harijs salēcās no rotaļu taurītes spalgā ķērciena.

Fauke neatbildēja. Harijs atgriezās pie auto un paņēma lauzni, ko parasti vadāja salonā, nevis bagāžniekā, jo tā slēdzene niķojās. Atgriezies viņš ar abām rokām nospieda visas zvanu pogas reizē. Pēc mirkļa atsaucās steidzīgu balsu koris, kuru īpašnieki droši vien bija pieskrējuši ar karstu gludekli vai kurpju smēri rokās. Harijs paziņoja, ka viņš ir no

policijas, un kāds laikam noticēja, jo slēdzene dusmīgi iedūcās un durvis varēja atvērt. Tad viņš jau bija trešajā stāvā, un sirds dauzījās vēl straujāk nekā pirms ceturtdaļstundas, ieraugot fotogrāfiju.

Uzdevums, ko esmu sev noteicis, jau ir prasījis vairāku nevainīgu cilvēku dzīvības, un, protams, pastāv risks, ka upuru var būt vairāk. Karā tā būs vienmēr. Tāpēc tiesājiet mani kā kareivi, kuram nebija izvēles. Tāda ir mana vēlēšanās. Bet, ja tiesāsiet mani bargi, atcerieties, ka paši arī esat tikai cilvēki, un tā tas būs vienmēr, gan man, gan jums. Galu galā soģis ir tikai viens Dievs. Sīs ir manas atmiņas.

Harijs divreiz iesita ar dūri pa Faukes dzīvokļa durvīm un sauca viņa vārdu. Tā kā neviens neatsaucās, viņš ielika lauzni durvju spraugā zem slēdzenes un uzspieda ar visu spēku. Pēc trešā mēģinājuma durvis ar skaļu krakšķi atlēca vaļā. Viņš spēra soli pār slieksni. Dzīvoklis bija tumšs un kluss un savādā kārtā atgādināja tikko redzēto guļamistabu. Tas šķita savādi tukšs un pamests. Iegājis viesistabā, viņš saprata, kāpēc tā. Dzīvoklis tiešām bija pamests. Pazuduši pa grīdu izmētātie papīri, grāmatas ļodzīgajos plauktos un pusizdzertās kafijas tases. Mēbeles sastumtas stūrī un pārklātas ar baltiem palagiem. Saules stars pa logu apspīdēja ar auklu pārsietu papīru paku, kas gulēja uz grīdas atbrīvotās viesistabas vidū.

Ceru, ka būšu jau miris, kad jūs šo lasīsiet. Ceru, ka mēs visi būsim miruši.

Harijs notupās līdzās papīru pakai.

Uz virsējās lappuses bija uzdrukāts: Lielā nodevība. Kareivja atmiņas.

Harijs atsēja auklu.

Nākamā lappuse: Rakstu šīs atmiņas, lai tas, kurš tās lasīs, kaut nedaudz uzzinātu par to, kāpēc esmu pieņēmis šādus lēmu

mus. harijs pāršķirstīja manuskriptu. Tur noteikti bija vairāki simti lappušu ar blīvu tekstu. Viņš ieskatījās pulkstenī -8:30. Sameklējis piezīmju grāmatiņā Friča numuru, viņš izņēma mobilo tālruni un notvēra Austrijas kolēģi mājupceļā pēc nakts dežūras. īsi aprunājies ar Frici, Harijs piezvanīja uzzinu dienestam, lūdzot atrast numuru un savienot.

Vēbers.

Hols. Priecīgu Neatkarības dienu tā laikam jāsaka, vai ne?

Pie velna to visu. Ko vajag?

Tev jau droši vien šodien kaut kas ir paredzēts…

Jā, biju iecerējis aizslēgt durvis, aizvērt logus un palasīt avīzes. Klāj vaļā!

Jānoņem daži pirkstu nospiedumi.

Lieliski. Kad?

Tūlīt. Panēm līdzi datoru, lai tos uzreiz varētu nosūtīt.

Un vēl man vajadzēs Smith &amp; Wesson.

Harijs nosauca adresi. Tad aiznesa papīru paku pie viena no apsegtajiem krēsliem, apsēdās un sāka lasīt.

95. Oslo, 2000. gada 1 7. maijs Ļeņingrada, 1942. gada 12. decembris

Signālraķetes apgaismoja pelēkās naksnīgās debesis kā netīru brezenta gabalu, kas pārklāts drūmajam, tukšajam klajumam, kas pletās visapkārt. Varbūt krievi sākuši uzbrukumu, bet varbūt tā bija tikai maldināšana to nekad nevar skaidri zināt, līdz viss ir beidzies. Daniels atkal pierādīja savu fantastisko šaušanas prasmi, ja kāds vēl neatzina viņu par leģendu, tad šodien viņš sev nodrošināja nemirstību. Viņš nošāva krievu no puskilometra attāluma. Pēc tam viens pats devās uz neitrālo zonu un apglabāja savu upuri pēc kristiešu tradīcijām. Vēl nekad nebiju dzirdējis neko tamlīdzīgu.

Kā trofeju viņš paņēma nošautā krieva cepuri. Pēc tam viņš kā vienmēr bija pacilātā noskaņojumā, dziedāja un ielīksmoja visus (izņemot vienīgi dažus skaudīgus īgņas). Esmu bezgala lepns, ka šis drosmīgais un apņēmīgais cilvēks ir mans draugs. Lai gan brīžiem šķiet, ka šis karš nekad nebeigsies un mūsu dzimtenes upuri ir lieli, tāds cilvēks kā Daniels Gude-sons ļauj saglabāt cerību, ka mums izdosies apturēt boļševikus un atgriezties drošā un brīvā Norvēģijā.

Harijs ieskatījās pulkstenī un lasīja tālāk.

Ļettingrada, 1942. gada Vecgada vakars

…pamanot bailes Sindres Faukes acīs, centos pateikt viņam kādu mierinošu vārdu, lai iemidzinātu viņa modrību. Ložmetēja postenī mēs bijām divi vien. Pārējie bija salīduši savās lāvās, un Daniela nedzīvais ķermenis gulēja uz munīcijas kastēm. Turpināju kasīt Daniela asinis no patronjostas. Spīdēja mēness, sniga sniegs nakts bija brīnumskaista, un es nolēmu savākt Daniela mirstīgās atliekas, salikt tās kopā, lai viņš varētu atmosties, piecelties un atkal vest mūs cīņā. Sindre Fauke to nesaprata. Viņš bija tikai līdzskrējējs, opor-tūnists un ziņu pienesējs, kurš seko tikai tiem, kuri, viņaprāt, uzvarēs. Un pašā grūtākajā brīdī viņš mūs nodos mani, Dānieļu, visus. Aši paspēru soli atpakaļ, lai nokļūtu viņam aiz muguras, satvēru viņa galvu un pacēlu durkli. Dziļam un tīram griezumam nepieciešama īpaša veiklība. Iegriezu un tūlīt atlaidu viņu vaļā, jo zināju, ka darbs ir paveikts. Viņš lēnām pagriezās un paraudzījās manī ar savām mazajām cūkas ačtelēm. Viņš laikam gribēja kliegt, bet durklis bija pārgriezis elpvadu, un no milzīgās brūces izlauzās tikai svelpjoša skaņa. Un asinis. Viņš ar abām rokām saspieda rīkli, lai neļautu dzīvībai aizplūst, bet asinis smalkās strūkliņās spraucās caur pirkstu starpām. Es pakritu un rāpus atkāpos sniegā, lai nenotraipītu formastērpu. Svaigi asins traipi izskatīsies aizdomīgi, ja kāds iedomāsies izmeklēt Sindres Faukes "dezertēšanu".

Kad viņš vairs nekustējās, apgriezu viņu uz muguras un aizvilku pie munīcijas kastēm, uz kurām gulēja Daniels. Par laimi, viņi bija līdzīga auguma. Sameklēju Sindres Faukes dokumentus. (Mēs tos vienmēr turējām pie sevis, gan dienā, gan naktī, jo, ja kāds mūs aizturētu bez dokumentiem, kuros teikts, kas mēs esam un kādi ir mūsu rīkojumi (kājnieki, Ziemeļu fronte, datums, zīmogs utt.), mūs varētu nošaut uz vietas kā dezertierus.) Saritināju Sindres papīrus rullītī un iebāzu metāla blašķē, kas karājās pie manas patronjostas. Noņēmu maisa audumu no Daniela galvas un aptinu to ap Sindres galvu. Pēc tam uzcēlu Dānieļu uz muguras un aiznesu uz neitrālo zonu. Un tur es apglabāju viņu sniegā, tāpat kā viņš bija apracis krievu Ūriju. Paturēju sev Daniela krievu cepuri. Nodziedāju psalmu "Dievs Kungs ir mūsu stiprā pils". Un "Nāc pie ugunskura draugu pulkā".

Ļettingrada, 1943. gada 3. janvāris

Silta ziema. Viss noritēja pēc plāna. Agri 1. janvāra rītā ieradās līķu nesēji un saskaņā ar rīkojumu aizveda uz munīcijas kastēm gulošo līķi. Protams, viņi domāja, tas ir Daniels Gudesons, ko viņi aizvelk uz ragavām uz Ziemeļu sektoru. Vēl tagad, par to iedomājoties, man nāk smiekli. Nezinu, vai pirms iemešanas masu kapā viņi noņēma līķim no galvas to maisa auduma gabalu. Taču tas nav svarīgi, jo līķu nesēji nepazina ne Dānieļu, ne Sindri Fauki.

Vienīgais, kas mani uztrauc, ir Edvarda Moskena aizdomas, ka Fauke nav dezertējis un es esmu viņu nogalinājis. Bet neko pierādīt viņš nevar. Sindres Faukes līķis guļ bedrē kopā ar simtiem citu sadedzināts (kaut viņa dvēsele mūžīgi degtu ellē) un neatpazīstams.

Bet pagājušajā naktī, stāvot sardzē, man bija jāpaveic līdz šim vispārdrošākais darbs. Pamazām esmu apjautis, ka nedrīkst atstāt Dānieļu apraktu sniegā. Tik siltā ziemā līķis kuru katru brīdi var parādīties, un tad nāks gaismā arī apmaiņa. Un, kad mani naktīs sāka mocīt murgi par lapsām un seskiem, kas plosa mana drauga ķermeni, nolēmu izrakt to

un gādāt, lai viņu apglabā masu kapātā tomēr ir svētīta zeme.

Protams, baidījos no mūsu pašu sargposteņiem vairāk nekā no krieviem, bet ložmetēja postenī, par laimi, sēdēja Fau-kes neattapīgais drauģelis Hallgrims Deils. Turklāt nakts bija apmākusies un vēl svarīgāk es jutu, ka Daniels ir kopā ar mani, jā, viņš ir manī. Un, kad beidzot biju uzdabūjis līķi uz munīcijas kastēm un gatavojos siet tam ap galvu maisa audumu, Daniels pasmaidīja. Es zinu, ka no bezmiega un bada var rādīties visādi brīnumi, taču redzēju, kā viņa nedzīvā sastingusī seja pārvēršas manu acu priekšā. Pārsteidzošākais bija tas, ka es nenobijos, bet sajutos drošs un laimīgs. Pēc tam ielavījos atpakaļ bunkurā un aizmigu maza bērna miegā.

Kad pēc stundas mani pamodināja Edvards Moskens, man šķita, ka esmu visu šo notikumu tikai nosapņojis, un tāpēc varēju izrādīt neviltotu izbrīnu par Daniela līķa negaidīto atrašanos. Taču ar to nepietika, lai pārliecinātu Ed-vardu Moskenu. Viņš bija ieņēmis, ka tas ir Faukes līķis, ka es esmu viņu nogalinājis un pametis tepat, cerībā, ka līķu nesēji nodomās, ka pirmoreiz aizmirsuši to savākt, un aizvedīs tagad. Deils noņēma maisa audumu, un Moskens redzēja, ka tas ir Daniels. Viņi abi blenza pavērtām mutēm, un es visiem spēkiem pūlējos valdīt smieklus, lai nenodotu mūs -Dānieļu un mani.

Karalauka hospritālis, Ziemeļu sektors, Ļeņingrada,

1944gada 17. janvāris

No krievu lidmašīnas nomestā rokas granāta trāpīja pa Deila ķiveri un sāka griezties pa ledu, kamēr mēs centāmies tikt projām. Es atrados vistuvāk un biju pārliecināts, ka tūlīt visi trīs iesim bojā Moskens, Deils un es. Dīvaini, bet mana pēdējā doma bija par likteņa ironiju es tikko izglābu Edvardu Moskenu, neļaujot nabaga Deilam viņu nošaut, un izrādās, ka esmu pagarinājis nodaļas komandiera dzīvi tikai par divām minūtēm. Taču, par laimi, krieviem ir draņķīgas rokas granātas, tāpēc mēs visi palikām dzīvi. Man tika savainota pēda, un šrapnelis cauri ķiverei ietriecās pierē.

Pārsteidzošas sagadīšanās pēc nokļuvu Daniela līgavas palātā pie māsiņas Signes Alsakeres. Sākumā viņa mani nepazina, bet pēcpusdienā atnāca un uzrunāja norvēģiski. Viņa ir ļoti skaista, un es lieliski zinu, kāpēc vēlējos ar viņu saderināties.

Šajā palātā ir arī Olafs Lindvigs. Baltais ādas frencis karājas uz āķa pie viņa gultas. Nezinu, kāpēcvarbūt, lai viņš uzreiz varētu piecelties un atgriezties pie saviem pienākumiem, tiklīdz būs sadzijuši ievainojumi. Tādi vīri kā viņš tagad ir ļoti vajadzīgi. Es jau dzirdu, kā tuvojas krievu artilērijas uguns. Kādu nakti viņam laikam rādījās murgi, jo viņš kliedza, un ienāca māsiņa Signe. Viņa Lindvigam kaut ko iešpricēja, droši vien morfiju. Kad Lindvigs atkal aizmiga, es redzēju, kā Signe noglāsta viņa matus. Viņa bija tik skaista, ka es ilgojos pasaukt viņu pie savas gultas un pastāstīt, kas esmu, taču negribēju viņu izbiedēt.

Šodien ārsti paziņoja, ka mani jāsūta uz rietumiem, jo zāļu piegādes vairs netiek līdz mums. Neviens neko neteica, bet mana pēda sāp, krievi tuvojas, un es zinu, ka šī ir mana vienīgā cerība palikt dzīvam.

Vīnes meži, 1944. gada 29. maijs

Visskaistākā un gudrākā sieviete, kādu jebkad esmu sastapis. Vai var mīlēt divas sievietes vienlaikus? ]ā, noteikti var.

Gudbrands ir mainījies. Tāpēc esmu pieņēmis Daniela iesauku Ūrija. Helēnai tā patika labāk. Viņasprāt, Gudbrands ir dīvains vārds.

Kad visi pārējie ir aizmiguši, es rakstu dzejoļus, bet neesmu nekāds dižais dzejnieks. Kad viņa parādās durvīs, mana sirds sāk sisties kā neprātīga, bet Daniels brīdina ja vēlies iekarot sievietes sirdi, saglabā mieru, izturies gandrīz vienaldzīgi. Tāpat kā ķerot mušas jāsēž pavisam mierīgi, vislabāk skatoties uz citu pusi. Un tad, kad muša jau gandrīz noticējusi pielido tuvāk, nolaižas uz galda, nāk tuvāk un tuvāk, it kā lūdzot to noķert tad jāsit, zibenīgi ātri, stingri un pārliecinoši. Pēdējais ir vissvarīgākais. Mušu ķeršanā galvenais ir nevis ātrums, bet pārliecība. Tiek dota tikai viena izdevība un jābūt tai gatavam, saka Daniels.

Vīne, 1944. gada 29. jūnijs

… atbrīvoties no mīļotās Helēnas rokām. Ārā gaisa trauksme sen jau beigusies, bet, tā kā bija dziļa nakts, ielas vēl pavisam tukšas. Sameklēju auto, ko bijām atstājuši pie restorāna "Pie trim huzāriem". Aizmugures vējstikls saplēsts, un ķieģelis iesitis lielu robu jumtā, bet citādi, par laimi, auto bija vesels. Cik vien ātri uzdrošinājos, braucu uz hospitāli.

Es zināju, ka ir jau par vēlu kaut ko darīt manis un Helēnas labā. Mēs bijām tikai divi cilvēki, kas iekļuvuši notikumu virpulī, ko nespējam ietekmēt. Bailēs par vecāku likteni viņa bija spiesta precēties ar to ārstu, Kristoferu Brokhardu, to neķītro tipinu, kurš ar savu bezgalīgo egoismu (ko pats sauca par mīlestību!) apkauno pašu mīlestības būtību. Vai tiešām viņš neapjēdz, ka mīlestība, kas mudina viņu rīkoties, pašos pamatos atšķiras no tās, kura mīt Helēnas sirdī? Tagad man bija jāupurē sapnis par kopīgu dzīvi ar Helēnu, lai dāvātu viņai ja ne laimi, tad vismaz cilvēka cienīgu nākotni, brīvu no Brokharda uzspiestā pazemojuma.

Domas drudžaini joņoja manā prātā, traucoties pa ceļiem, kuri bija tik līkumaini un mokoši kā pati dzīve. Bet visu manu rīcību vadīja Daniels.

… pamanīja, ka es sēžu uz viņa gultas malas, un uzmeta man neticīgu skatienu.

Ko jūs te meklējat? viņš noprasīja.

Kristofer Brokhard, jūs esat nodevējs, es čukstēju. -Un es jums piespriežu nāvessodu. Vai esat gatavs?

Nedomāju, ka viņš bija gatavs. Cilvēki nekad nav gatavi nāvei, viņi domā, ka dzīvos mūžīgi. Ceru, ka viņš redzēja asins strūklu, kas uzšļācās līdz griestiem. Ceru, ka dzirdēja

šļakstu, kad tā krita lejā uz palagiem, bet visvairāk ceru, ka viņš apzinājās, ka mirst.

Drēbju skapī atradu uzvalku, kurpju pāri un kreklu, satinu to visu un aiznesu padusē. Pēc tam izskrēju ārā, iedarbināju auto…

… joprojām aizmigusi. Nosalis un samircis pēkšņi uznākušajā lietusgāzē, ielīdu zem segas viņai līdzās. Viņa bija silta kā krāsns un miegā ievaidējās, kad piespiedu seju pie viņas pleca. Gribēju piekļauties viņai, pārklāt visu viņas augumu ar savējo, mānot sevi, ka tā būs vienmēr, izvairoties skatīties pulkstenī. Līdz vilciena atiešanai palikušas tikai divas stundas. Un pēc divām stundām māni par slepkavību sāks vajāt visā Austrijā. Viņi nezināja, kad es atstāšu pilsētu un pa kādu ceļu, taču zināja, uz kurieni došos un gaidīs mani ierodamies Oslo. Centos apskaut mīļoto tik cieši, lai šīs sajūtas pietiktu visam mūžam.

Harijs izdzirdēja zvanu. Vai tas skanēja jau iepriekš? Viņš sameklēja vietējo telefonu un ielaida Vēberu.

Ja neskaita sporta pārraides televīzijā, tas viss man riebjas visvairāk, pukojās Vēbers, iesteigdamies istabā un nolikdams uz grīdas nelielu koferīti. Neatkarības diena, visi ļautiņi no patriotisma sajukuši prātā, ielas slēgtas, jābrauc apkārt centram, lai kaut kur nokļūtu. Žēlīgais die's! Ar ko jāsāk?

Labi pirkstu nospiedumi noteikti būs virtuvē uz kafijas kannas, atbildēja Harijs. Es zvanīju uz Vīni kolēģim, kurš pašlaik meklē 1944. gada pirkstu nospiedumus. Paņēmi līdzi skeneri un datoru?

Vēbers paplikšķināja pa koferīti.

Lieliski. Kad būsi ieskenējis nospiedumus, varēsi pievienot datoram manu mobilo un aizsūtīt tos uz e-pasta adresi, kas sarakstā norādīta kā "Fricis Vīnē". Viņš gaida gatavībā salīdzināt tos ar vecajiem nospiedumiem. Tas pamatā arī viss. Man te, viesistabā jāizlasa daži papīri.

Kas tas…?

Drošības dienesta lietas, atbildēja Harijs. Slepena informācija.

Vai tiešām? Vēbers iekoda lūpā un pētoši ielūkojās Harijam acīs. Harijs mierīgi raudzījās pretī un gaidīja.

Vai zini ko, Hol? Vēbers beidzot paziņoja. Labi, ka vismaz kāds šajā valstī vēl izturas kā īsts profesionālis.

96. Oslo, 2000. gada 17.maijs Hamburga, 1944. gada 30. jūnijs

Uzrakstījis vēstuli Helēnai, atvēru metāla blašķi, izkratīju no tā sarullētos Sindres Faukes dokumentus un ieliku to vietā vēstuli. Pēc tam uz blašķes sāna ar durkli ieskrāpējis Helēnas vārdu un adresi, izgāju ārā, naktī. Vējš plosīja manu formastērpu, debesis virs galvas pletās kā netīri dzeltena velve, un vienīgās skaņas, ko varēja saklausīt caur attālo liesmu rūkoņu, bija plīstošu stiklu šķindoņa un nelaimīgo kliedzieni, kuriem vairs nebija, kur bēgt. Apmēram tādu es biju iztēlojies elli. Bumbas vairs nekrita. Es gāju pa ielu, kas vairs nebija nekāda iela, tikai asfalta josla, kas stiepjas klajumā ar gruvešu kaudzēm. Šīs postažas vidū vientuļi slējās melns, apdedzis koks, izslējis zarus pret debesīm kā raganas pirkstus. Un kāda liesmu pārņemta māja. Kliedzieni nāca no tās. Kad biju piegājis tik tuvu, ka ik elpas vilciens svilināja plaušas, pagriezos un devos uz ostas pusi. Un tur bija viņa, maza meitenīte ar šausmu pilnu skatienu melnajās acīs. Viņa parāva mani aiz drēbēm, izmisumā vaimanādama:

Meine Mutter! Meine Mutter!24

Es devos tālāk, jo nevarēju neko līdzēt. Biju jau pamanījis mājas augšējā stāvā liesmu pārņemtu cilvēka skeletu, aizķērušos ar vienu kāju uz palodzes. Bet meitenīte turpināja man sekot, izmisīgi saukdama pēc mātes. Centos iet ātrāk,

bet mazās bērna rociņas turējās pie manis un neatlaidās, es vilku viņu sev līdzi uz milzīgo liesmu jūru, kas pletās lejā. Mēs devāmies tālāk kā spokaina procesija divi nelaimes saistīti cilvēki ceļā uz iznīcību.

Es raudāju, jā, raudāju, bet asaras tūdaļ iztvaikoja. Nezinu, kurš no mums apstājās pirmais, bet es pacēlu meitenīti uz rokām, aiznesu uz guļamtelpu un ietinu savā segā. Pēc tam savācu matračus no pārējām gultām un apgūlos viņai līdzās.

Es tā arī neuzzināju viņas vārdu, ne arī, kas notika ar viņu, jo nakts laikā viņa pazuda. Taču zinu, ka viņa izglāba man dzīvību. Es nolēmu nezaudēt cerību.

Pamodos mirstošā pilsētā. Vairāki ugunsgrēki vēl plosījās, ostas ēkas bija nolīdzinātas ar zemi, bet kuģi, kas bija atveduši pārtiku vai gatavojās evakuēt ievainotos, palika jūrā, nespējot piestāt krastā.

Tikai vakarā tika atbrīvota vieta kuģu iekraušanai un izkraušanai, un es steidzos turp. Staigāju no viena kuģa pie cita, līdz atradu meklēto tādu, kas brauca uz Norvēģiju. Kuģis ar nosaukumu "Anna" veda cementu uz Tronheimu. Šis ceļamērķis man derēja, jo šaubījos, ka ziņa par manu meklēšanu nosūtīta arī uz turieni. Ierasto vācu kārtību bija nomainījis haoss, un arī armijā, maigi izsakoties, valdīja juceklis. Šķiet, ka SS zīmotnēm uz manas apkaklītes bija kāda ietekme, jo man bez grūtībām izdevās nokļūt uz kuģa un pārliecināt kapteini, ka rīkojumi, ko uzrādīju viņam, lika man pa taisnāko iespējamo ceļu nokļūt Oslo. Bet pašreizējos apstākļos tas nozīmēja ar "Annu" līdz Tronheimai, no turienes ar vilcienu uz Oslo.

Ceļojums ilga trīs dienas. Nokāpu no kuģa, parādīju dokumentus, un man ļāva iet tālāk. Tad iesēdos vilcienā uz Oslo. Brauciens ilga pavisam četras dienas. Pirms izkāpšanas no vilciena aizgāju uz tualeti un uzvilku Vīnē paņemtās Kristofera Brokharda drēbes. Tad es biju gatavs pirmajam pārbaudījumam. Soļoju pa Kārļa ļohana ielu. Bija silts un līņāja lietus. Man pretī nāca divas meitenes, rokās saķērušās, un skaļi ķiķināja, paejot man garām. Hamburgas elle šķita palikusi gluži citā pasaulē. Mana sirds līksmoja. Biju atgriezies mīļotajā dzimtenē un piedzimis no jauna.

Viesnīcas continental reģistrators izpētīja manus dokumentus, tad paraudzījās uz mani pār brillēm:

Laipni lūgts Continental, Faukes kungs.

Gulēdams gultā dzeltenā viesnīcas istabā, raudzīdamies griestos un ieklausīdamies pilsētas trokšņos aiz loga, izmēģināju savu jauno vārdu. Sindre Fauke. Tas izklausījās svešādi, taču es zināju, ka tas derēs, noteikti derēs.

Nordmarka, 1944. gada 12. jūlijs

… kāds vīrs vārdā Evens ļūls. Šķiet, ka viņš uzreiz noticēja manam stāstam, tāpat kā pārējie Pretošanās kustības dalībnieki. Un kāpēc gan ne? Patiesībai ka es cīnījos Austrumu frontē un mani meklē par slepkavību būtu vēl grūtāk noticēt nekā dezertēšanai un mājupceļam uz Norvēģiju caur Zviedriju. Viņi pārbaudīja manis teikto ar savu ziņotāju palīdzību un saņēma apstiprinājumu, ka cilvēks vārdā Sindre Fauke tiešām ir pazudis bez vēsts un ir aizdomas, ka pārgājis krievu pusē. Vāciešiem gan visur ir kārtība!

Es runāju gluži literārā norvēģu valodā, jo esmu uzaudzis Amerikā, un nevienam neienāk prātā, ka, būdams Sindre Fauke, esmu ātri atbrīvojies no Gudbrandsdāles dialekta. Esmu nācis no pavisam maza Norvēģijas miestiņa, bet, pat ja parādītos kāds, ko esmu saticis jaunībā (jaunībā! Ak dievs, tas bija tikai pirms trim gadiem, bet šķiet, ka pagājusi vesela mūžība!), esmu pārliecināts, ka neviens mani nepazītu. Es jūtos kā pavisam cits cilvēks.

Daudz vairāk es baidos no tā, ka var uzrasties kāds, kas pazinis īsto Sindri Fauki. Par laimi, viņš ir nācis no vēl nomaļāka nostūra nekā es, ja vien tas ir iespējams, taču viņam ir radinieki, kas varētu viņu atpazīt.

Staigāju apkārt, pārdomājot šos jautājumus, un tāpēc vēl jo lielāks pārsteigums man bija uzdevums likvidēt vienu no maniem (Sindres Faukes) brāļiem, Nasjonal Samling biedriem. Tas bija domāts kā pārbaude, vai tiešām esmu pārgājis viņu pusē vai iefiltrējies kā spiegs. Mēs ar Dānieļu no smiekliem gandrīz pārsprāgām šī doma bija tik spoža, it kā mēs paši būtu to atklājuši. Viņi lika man novākt cilvēkus, kuri varētu mani atmaskot! Es lieliski saprotu, ka šie karina spēlētāji domā, ka brāļu nogalināšana ir smags grēks, jo savā dzimtenes mežu patvērumā ir pasargāti no īstajām kara šausmām. Bet es nolēmu turēt viņus pie vārda, kamēr viņi nav pārdomājuši. Tikko satumsīs, došos uz pilsētu, paņemšu pistoli, kas kopā ar uniformu paslēpta bagāžas glabāšanas skapītī stacijā, un braukšu ar to pašu nakts vilcienu, ar kuru ierados Oslo. Es zinu Faukes fermai tuvākā ciemata nosaukumu, bet tur tikai jāpajautā…

Oslo, 1945gada 13. maijs

Vēl viena savāda diena. Visa valsts joprojām līksmo par atbrīvošanu, un šodien Oslo ar valdības delegāciju ieradās kroņprincis Olavs. Man nebija nekādas patikas doties uz ostu viņus sagaidīt, taču dzirdēju runas, ka tur esot sapulcējusies "puse" Oslo. Gāju pa Kārļa johana ielu savās civilajās drēbēs, lai gan mani "draugi kareivji" brīnījās, kāpēc es negribu padižoties Pretošanās kustības formastērpā, lai tiktu sveikts kā varonis. Tas īpaši piesaistot visas jaunās sievietes. Sievietes un formastērpi ja nemaldos, 1940. gadā viņas tieši tāpat skrēja pakaļ zaļajām uniformām.

Aizgāju līdz Pilij, lai redzētu, vai kroņprincis parādīsies uz balkona un teiks dažus vārdus. Tur bija sapulcējies daudz ļaužu. Kad es atnācu, notika goda sardzes maiņa. Pēc vācu standartiem spriežot, visai vārgas izdarības, tomēr skatītāji uzgavilēja.

Ceru, ka kroņprincis uzgāzīs aukstu dušu uz galvas tā saucamajiem krietnajiem norvēģiem, kuri piecus gadus sēdēja kā pasīvi vērotāji, ne pirkstu nepakustinot ne vienas, ne otras puses labā, bet tagad kliedz par atriebību nodevējiem. Patiesībā man šķiet, ka kroņprincis varētu mūs saprast, jo, ja var ticēt baumām, viņš bija vienīgais no karaliskās ģime

nes un valdības, kurš, piedāvājoties palikt pie norvēģiem un dalīties viņu liktenī, kapitulācijas brīdī parādīja vismaz kaut cik stingru mugurkaulu. Bet valdība ieteica viņam tā nedarīt. Viņi jau saprata, ka tas var parādīt nelabvēlīgā gaismā valdību un karali, ja tie atstāj kroņprinci vienu Norvēģijā, kamēr paši bēg projām.

Jā, es ceru, ka jaunais kroņprincis (kurš atšķirībā no "pēdējo dienu svētajiem" prot valkāt uniformu) pratīs izskaidrot tautai, kādi ir Austrumu frontes kareivju nopelni, sevišķi tāpēc, ka pats ir redzējis, kādas briesmas draudēja (un joprojām) draud austrumos no boļševikiem. 1942. gada sākumā, kad mēs gatavojāmies nosūtīšanai uz Austrumu fronti, kroņprincis esot runājis ar prezidentu Rūzveltu un izteicis bažas par krievu plāniem attiecībā uz Norvēģiju.

Ļaudis plivināja karogus, dziedāja dziesmas, un koki bija tik zaļi kā vēl nekad. Bet kroņprincis tā arī neiznāca uz balkona. Tātad man būs jābruņojas ar pacietību.

Tikko zvanīja no Vīnes. Pirkstu nospiedumi ir identiski. Viesistabas durvīs stāvēja Vēbers.

Jauki. Harijs izklaidīgi pamāja ar galvu, iegrimis lasīšanā.

Miskastē kāds izvēmies, paziņoja Vēbers. Kāds ļoti slims cilvēks. Asiņu vairāk nekā vēmekļu.

Harijs aplaizīja īkšķi un pāršķīra lappusi. Skaidrs.

Ja varu vēl kaut kā tev palīdzēt…

Liels paldies, Vēber, bet tas ir viss.

Vēbers pielieca galvu, bet nepakustējās.

Vai nevajadzētu pa rāciju izsludināt meklēšanu?

Harijs pacēla galvu un uzmeta Vēberam izklaidīgu skatienu.

Kāpēc?

Kā lai es zinu, atteica Vēbers. Tā jau ir slepena informācija.

Harijs pasmaidīja, varbūt par šo vecākā kolēģa piezīmi.

Nē. Un tieši tāpēc ne.

Vēbers gaidīja, bet vairāk nekas nesekoja.

Kā vēlies, Hol. Es atvedu Smith &amp; Wesson. tas ir pielādēts, un ir arī rezerves aptvere. Ķer!

Harijs pacēla galvu īstajā brīdī, lai noķertu Vēbera sviesto melno revolvera maksti. Viņš izņēma ieroci. Tas bija ieeļļots, un nospodrinātais tērauds blāvi spīdēja. Protams. Tas taču bija paša Vēbera šaujamais.

Paldies par palīdzību, Vēber, Harijs pateicās.

Uzmanies.

Pacentīšos. Lai tev jauka… diena.

Vēbers, to dzirdot, nošņācās. Kad viņš gāja ārā no dzīvokļa, Harijs jau bija atkal dziļi iegrimis lasīšanā.

Oslo, 1945gada 27. augusts

Nodevība nodevība nodevība! Satriekts sēdēju pēdējā rindā, paslēpies visiem aiz muguras, kamēr manu sievieti ieveda zālē un apsēdināja apsūdzēto solā. Viņa veltīja viņam, Evenam Jūdam, savu gaistošo, bet tik zīmīgo smaidu. Un šis acumirklīgais smaids pavēstīja man visu, tomēr es paliku turpat, kā pienaglots pie sola, nespēdams neko citu kā tikai skatīties un klausīties. Un ciest. Liekulīgais melis! Evens jūls lieliski zina, kas ir Signe Alsakere. Es viņam to pastāstīju. Nedrīkstētu viņu par to nosodīt. Viņš domā, ka Daniels Gu-desons ir miris, bet viņa, viņa taču zvērēja uzticību līdz nāvei. jā, teikšu vēlreiz nodevība! Un arī kroņprincis nav teicis ne vārda. Akershusas cietoksnī tiek nošauti vīri, kuri riskēja ar dzīvību Norvēģijas dēļ. Šāvienu atbalsis uz mirkli nodrebina pilsētu, bet tad pagaist un klusums ir vēl dziļāks nekā pirms tam. It kā nekas nebūtu noticis.

Pagājušajā nedēļā man paziņoja, ka mana lieta ir izbeigta. Mani varoņdarbi atsverot pastrādātos noziegumus. Lasīdams vēstuli, smējos, līdz asaras sāka plūst no acīm. Tātad, viņuprāt, četru neaizsargātu Gudbrandsdālenas zemnieku noslaktēšana ir varoņdarbs, kas atsver noziedzīgu dzimtenes aizstāvēšanu Ļeņingradā! Sviedu krēslu pret sienu, bet tad nāca dzīvokļa saimniece, un man bija jāatvainojas. No tā visa var sajukt prātā.

Naktīs sapņoju par Helēnu. Tikai par Helēnu, jācenšas viņu aizmirst. Un arī kroņprincis nav teicis ne vārda. Tas nav izturams. Es domāju…

97. Oslo, 2000. gada 17. maijs

Harijs atkal ieskatījās pulkstenī. Pāršķirstīja vēl dažas lappuses, līdz pamanīja pazīstamu nosaukumu.

Šrēdera kafejnīca, 1948. gada 23. septembris

… uzņēmums ar labām izredzēm. Bet šodien notika tas, no kā baidījos jau sen.

Es lasīju avīzi, kad pamanīju, ka pie galdiņa kāds stāv un vēro mani. Pacēlu skatienu, un asinis dzīslās sastinga! Varēja redzēt, ka viņš ir mazliet dzīves apbružāts. Drēbes bija stipri novalkātas. Zudusi kādreizējā stingrā, staltā stāja. Kaut kas vairs nebija kā agrāk. Tomēr es uzreiz pazinu mūsu nodaļas komandieri, vīru ar ciklopa aci.

Gudbrand Johansen, Edvards Moskens ierunājās. -Visi domā, ka tu esi miris. Tādas baumas nāk no Hambur-gas.

Nezināju, ko teikt, ko darīt. Zināju tikai to, ka vīrs, kas sēž man pretī, var nodot mani tiesai par nodevību un varbūt pat par slepkavību.

Kad beidzot spēju runāt, mute bija izkaltusi sausa. Atbildēju jā, protams, esmu dzīvs, un, lai iegūtu laiku, pastāstīju, kā nokļuvu kara hospitālī Vīnē ar galvas ievainojumu un sastrutojušu pēdu. Bet kā viņam klājies? Viņš teica, ka ticis repatriēts un nonācis hospitālī Sinsenā jocīgas sagadīšanās pēc tajā pašā, uz kuru vajadzēja sūtīt arī mani.

Tāpat kā daudzi citi, viņš ticis notiesāts uz trim gadiem, bet atbrīvots pēc divarpus gadu nosēdēšanas.

Mazliet patērzējām par šo un to, un pēc brīža sāku nomierināties. Pasūtīju Moskenam alu un pastāstīju par savu būvmateriālu uzņēmumu. Paskaidroju savu viedokli tādiem kā mums vislabāk sākt pašiem savu rūpalu, jo daudzi darba devēji atsakās pieņemt Austrumu frontes veterānus (sevišķi tie uzņēmēji, kas kara laikā sadarbojušies ar vāciešiem).

Un kā gāja tev? viņš jautāja.

Pastāstīju, ka pāriešana "pareizajā pusē" neko daudz man nelīdzēja, jo tik un tā biju karojis vācu uniformā.

Moskens visu laiku sēdēja ar mīklainu smaidiņu sejā, līdz beidzot vairs nespēja noturēties. Viņš pavēstīja, ka ilgi pūlējies uzmeklēt mani, bet visas pēdas aprāvušās Hamburgā. Viņš jau gandrīz bija atteicies no šīs ieceres, kad kādu dienu pamanījis avīzes rakstā par Pretošanās kustības cīnītājiem Sin-dres Faukes vārdu. Tas atkal iekvēlinājis viņa ziņkāri viņš uzzinājis, kur Fauke strādā, un piezvanījis. Kāds ieminējies, ka es varbūt esmu pie Šrēdera.

Es sastingu un nodomāju beigas klāt. Taču viņš sacīja pavisam ko citu.

Es tev tā arī neesmu īsti pateicies par to, ka neļāvi Hall-grimam Deilam mani nošaut. Tu izglābi man dzīvību, jo-hansen.

Atbildes vietā paraustīju plecus un mēmi raudzījos viņā. Tas bija viss, ko spēju.

Moskens teica, ka izglābjot viņa dzīvību, esmu pierādījis, ka esmu krietns cilvēks, jo man bija pietiekami iemesli vēlēties viņa nāvi. Ja būtu atrasts Sindres Faukes līķis, Moskens būtu liecinājis, ka es esmu iespējamais slepkava. Es tikai pamāju ar galvu. Tad viņš paraudzījās uz mani un jautāja, vai es baidos no viņa. Sapratu, ka man nav ko zaudēt, ja izstāstīšu visu tieši tā, kā tas notika.

Moskens klausījās, pāris reižu cieši ieskatoties man sejā ar savu ciklopa aci, lai pārliecinātos, vai nemeloju, un brīžiem papurināja galvu, taču saprata, ka pamatā mans stāsts ir patiess.

Kad biju beidzis, pasūtīju vēl divus kausus alus, un Mos-kens pastāstīja par sevi. Kamēr viņš sēdējis cietumā, viņa sieva atradusi citu vīrieti, kas gādāja par viņu un dēlu. Viņš to saprata. Varbūt tā būs labāk arī Edvardam jaunākajam, ja nebūs jāuzaug kopā ar tēvu nodevēju. Moskens šķita samierinājies. Viņš teica, ka vēloties strādāt pārvadājumu jomā, bet neesot pieņemts nevienā no šoferu vietām, uz ko pieteicies.

Nopērc savu kravas auto, es ieteicu. Tev arī labāk sākt pašam savu uzņēmumu.

Tam man nepietiek naudas, viņš atbildēja, aši pametot skatienu uz mani. Es jau sāku apjaust, uz kurieni saruna tiek virzīta. Un bankas diez ko neuzticas Austrumu frontes veterāniem. Uzskata mūs visus par blēžiem.

Es esmu mazliet iekrājis,ieminējos. Vari aizņemties no manis.

Viņš atteicās, bet es apgalvoju, ka nevēlos neko dzirdēt.

Protams, ar procentiem. Tas ir pats par sevi saprotams,

es piebildu, un tad viņš atkal atplauka. Taču drīz atkal kļuva nopietns un sāka gudrot, ka iesākums būs grūts, kamēr viņš īsti nostāsies uz kājām. Tāpēc es nomierināju viņu, apsolīdams, ka procenti nebūs augsti, drīzāk simboliski. Tad pasūtīju vēl aliņus, un, kad bijām tos izdzēruši, promejot paspiedām viens otram roku. Bijām noslēguši darījumu.

Oslo, 1950. gada 3. augusts

… pastkastītē vēstule ar Vīnes mārku. Noliku to uz virtuves galda un izbrīnā lūkojos uz to. Aploksnes aizmugurē rakstīts viņas vārds un adrese. Maijā biju aizrakstījis viņai uz Rūdolfa II hospitāli cerībā, ka tur varbūt kāds zina, kurā pasaules malā Helēna atrodas. Drošības pēc, ja vēstuli atvērtu kāds ziņkārīgais, es neminēju neko tādu, kas varētu apdraudēt vienu vai otru no mums, un, protams, neparakstīju ar savu īsto vārdu. Un nepavisam neuzdrošinājos cerēt uz atbildi. Nevaru pat teikt, vai sirds dziļumos īsti gribēju saņemt atbildi, ja tā būtu tāda, kā varēju iedomāties. Precēju

sies, audzina bērnus. Nē, to gan es negribēju. Lai gan tieši to viņai biju novēlējis, biju tam piekritis.

Ak dievs, mēs bijām tik jauni. Viņai toreiz bija tikai deviņpadsmit. Un tagad, turot rokā vēstuli, pēkšņi viss šķita tik nereāls, it kā glītajam rokrakstam uz aploksnes nebūtu nekā kopīga ar to Helēnu, par kuru biju sapņojis sešus gadus.

Ar trīcošiem pirkstiem atplēsu vēstuli, sagatavodamies visļaunākajam. Vēstule bija gara, un pagājušas tikai dažas stundas, kopš pirmoreiz to izlasīju, bet jau zinu to no galvas.

Dārgais Ūrija!

Es mīlu Tevi. Nav grūti saprast, ka es mīlēšu Tevi arī visu atlikušo dzīvi, bet dīvainākais ir tas, ka man šķiet, it kā jau esmu Tevi mīlējusi visu mūžu. Saņemot Tavu vēstuli, es no laimes apraudājos. Tā…

Harijs ar manuskriptu rokās iegāja virtuvē, sameklēja skapītī virs izlietnes kafiju un uzlika vārīties kafijas kannu, turpinādams lasīt. Par laimīgo un reizē sāpīgo un grūto atkalredzēšanos kādā Parīzes viesnīcā. Nākamajā dienā viņi saderinājās.

No šā brīža Gudbrands arvien mazāk raksta par Dānieļu, līdz beidzot šķiet, ka tas ir pazudis pavisam.

Viņš vairāk apraksta mīlētāju pāri, kuri Kristofer,a Brok-harda slepkavības dēļ joprojām jūt aiz muguras vajātāju soļus. Viņiem ir norunātas slepenas tikšanās vietas Kopenhāgenā, Amsterdamā un Hamburgā. Helēna zina Gudbranda jauno vārdu, bet vai viņa zina visu patiesību par slepkavību Austrumu frontē, par slaktiņu Faukes fermā? Diez vai.

Viņi saderinās, kad sabiedroto karaspēks atstājis Vīni, un 1955. gadā Helēna atstāj valsti, kuru, viņasprāt, tūlīt atkal pārņems "kara noziedznieki, antisemīti un fanātiķi, kas neko nav mācījušies no savām kļūdām". Viņi apmetas Oslo, kur Gudbrands, joprojām ar Sindres Faukes vārdu, turpina vadīt savu mazo uzņēmumu. Tajā pašā gadā viņus salaulā katoļu priesteris privātā ceremonijā dārzā Holmenkollveienā,

kur viņi tikko nopirkuši lielu savrupmāju par naudu, ko Helēna saņēmusi, pārdodot savu šūšanas darbnīcu Vīnē. Viņi ir laimīgi, raksta Gudbrands.

Atskanēja šņāciens, un Harijs pārsteigts pamanīja, ka kafija ir uzvārījusies un pārskrējusi pāri malām.

98. Oslo, 2000. gada 17. maijs Nacionālā slimnīca, 1956. gads

No lielā asiņu zuduma Helēnas dzīvība karājās mata galā, bet ārsti, par laimi, rīkojās nekavējoties. Mēs zaudējām bērniņu. Helēna, protams, izmisumā raudāja, bet es centos viņu mierināt, teikdams, ka viņa ir jauna un mums vēl viss priekšā. Ārsts gan nebija tik cerīgi noskaņots. Viņš brīdināja, ka dzemde…

Nacionālā slimnīca, 1967. gada 12. marts

Meita. Viņas vārds būs Rakele. Es raudāju un raudāju, un Helēna noglāstīja manu vaigu un teica, ka Dieva ceļi ir…

Harijs bija atgriezies viesistabā. Viņš aizsedza acis ar plaukstu. Kāpēc viņš uzreiz neapjauta šo saistību, ieraudzījis Beatrises istabā Helēnas fotogrāfiju? Māte un meita. Viņa domas laikam kavējās citur. Varbūt tieši tā viņa domas bija citur. Rakeli viņš saskatīja itin visur ielās garāmejošo sieviešu sejās, desmit televīzijas kanālos pēc kārtas, aiz letes kafejnīcā. Tāpēc kas tur tik sevišķs, ieraugot Rakeles seju kādas skaistas sievietes portretā?

Vai piezvanīt Moskenam, lai tas apstiprinātu Gudbranda Johansena jeb Sindres Faukes rakstīto? Vai tas ir nepieciešams? Tagad ne.

Pāršķirstot manuskriptu, viņš atrada 1999. gada 5. oktobra ierakstu. Līdz beigām bija atlikušas tikai dažas lappuses. Harijs juta, ka plaukstas kļuvušas miklas. Viņu pārņēma tāda pati sajūta kā Rakeles tēvam, saņemot Helēnas vēstuli, -nevēlēšanās beidzot ieraudzīt nenovēršamo.

Oslo, 1999. gada 5oktobris

Es drīz miršu. Pēc visa, ko esmu pārdzīvojis, savādi iedomāties, ka man, tāpat kā daudziem citiem, tiks piešķirts žēlastības cirtiens visparastākā slimība. Kā es to pateikšu Rakelei un Oļegam? Soļojot pa Kārļa johana ielu, pēkšņi sajutu, cik dārga kļuvusi šī dzīve, kas pēc Helēnas nāves šķita pavisam bezjēdzīga. Ne tāpēc, ka es neilgotos atkal būt kopā ar tevi, Helēna, bet tāpēc, ka esmu tik ilgi novilcinājis sava galvenā mērķa izpildi, un tagad laika atlicis tik maz. Gāju pa to pašu grantēto taku kā 1945. gada 13. maijā. Kroņprincis joprojām nebija iznācis uz balkona, lai pateiktu, ka saprot. Saprot visus, kuriem klājas grūti. Es vairs neticu, ka viņš iznāks. Viņš ir mūs nodevis.

Pēc tam es aizmigu, atspiedies pret koku, un redzēju savādu sapni, līdzīgu atklāsmei. Un, kad pamodos, arī mans senais draugs bija pamodies. Daniels ir atgriezies. Un es zinu, ko viņš grib darīt.

Ford Escort ievaidējās, kad harijs nesaudzīgi strauji pārslēdza atpakaļgaitu, pirmo un otro pārnesumu. Tas ierēcās kā ievainots zvērs, kad Harijs nospieda gāzes pedāli grīdā un turēja. Osterdāles tautastērpā uzposies vīrietis, gatavodamies šķērsot ielu pa gājēju pāreju Vibes ielas un Bogstad-veienas krustojumā, palēca sāņus un tik tikko izvairījās no gludi nodilušu riepu nospiedumiem uz garās zeķēs tērptajām kājām. Hedgehaugsveienā bija izveidojies sastrēgums pilsētas centra virzienā, tāpēc Harijs sāka joņot pa pretējo joslu, skaļi taurēdams, cerībā, ka pretī braucošajiem pietiks prāta dot viņam ceļu. Viņš tikko bija izvairījies no ieskrieša-

nas apmalē pie kafejnīcas Lorry, kad redzamību pēkšņi aizsedza milzīga gaišzila siena. Tramvajs!

Apstāties bija par vēlu, tāpēc Harijs asi pagrieza stūri, mazliet nospieda bremžu pedāli, lai iztaisnotu auto pakaļgalu, un kratījās pa bruģakmeņiem, līdz saskrējās ar tramvaju kreisais sāns pret kreiso sānu. Ar skaļu krakšķi pazuda sānu spogulis, bet durvju rokturis skrāpējās gar tramvaja sānu ilgi un griezīgi.

Maucība! Sūds!

Tad viņš atbrīvojās, riteņi izrausās no tramvaja sliedēm un atgriezās uz asfalta, atkal tuvojoties kārtējam luksoforam.

Zaļš, zaļš, dzeltens.

Viņš brauca pāri, nemazinot ātrumu, ar vienu roku turēdams nospiestu skaņas signāla pogu, cerībā, ka vārgais taures pūtiens būs sadzirdams 17. maija troksnī pulksten 10:17 Oslo centrā. Tad viņš iekliedzās, nikni nospieda bremzes, un, kamēr Escort izmisīgi pūlējās noturēties pie Mātes Zemes, uz priekšu lidoja tukši kasešu vāciņi, cigarešu paciņas un ari pats Harijs Hols. Kad auto apstājās, viņš ar pieri atsitās pret vējstiklu. Krustojumu viņa priekšā bija piepildījis līksmu bērnu pulks ar karodziņiem rokās. Pils dārzi atradās tieši viņa priekšā, un ceļš augšā uz Pili bija ļaužu pārpilns. Blakus braucošajā kabrioletā radio pārraidīja labi zināmo ikgadējo reportāžu.

Un tagad karaliskā ģimene no balkona māj sveicienus bērnu gājienam un visiem ļaudīm, kas sapulcējušies šeit, Pils laukumā. Cilvēki uzgavilē, sevišķi populārajam kroņprincim, kurš atgriezies no ASV. Viņš, protams, ir…

Harijs atlaida sajūgu, nospieda gāzes pedāli un brauca pie apmales, aiz kuras sākās grantētais celiņš.

99. Oslo, 1999.gada 16. oktobris

Es atkal smejos. Protams, īstais smējējs ir Daniels. Es vēl nepateicu, ka tūlīt pēc pamošanās viņš piezvanīja Signei. Mēs zvanījām no maksas tālruņa Šrēdera krodziņā. Un tas bija tik neiedomājami smieklīgi, ka asaras saskrēja acīs.

Šovakar vēl jāapsver visi plāni. Joprojām nezinu, kā sadabūt vajadzīgo ieroci.

100. Oslo, 1999. gada 15. novembris

… sarežģījums laikam beidzot atrisināts. Viņš atkal parādījās Hallgrims Deils. Kā jau varēja sagaidīt, viņš ir pavisam nodzēries. Cerēju, ka viņš vismaz nepazīs mani. Viņš laikam bija dzirdējis baumas, ka esmu gājis bojā Hamburgas bombardēšanā, jo noturēja mani par spoku.

Viņš nojauta netīru spēli un prasīja naudu par klusēšanu. Taču tas Deils, kuru es pazinu, nespētu turēt muti pat par visu pasaules naudu. Tāpēc parūpējos, lai es paliktu pēdējais, ar kuru viņš šajā dzīvē ir runājis. Tas man nesagādāja nekādu prieku, taču izjutu gandarījumu vismaz par to, ka neesmu aizmirsis vecos paņēmienus.

101. Oslo, 2000. gada 17. maijs Oslo, 2000. gada 8. februāris

Vairāk nekā piecdesmit gadus mēs ar Edvardu sešas reizes gadā tiekamies Šrēdera kafejnīcā. Katra otrā mēneša pirmajā otrdienā no rīta. Vēl joprojām mēs to saucam par personāla apspriedi tāpat kā tolaik, kad krodziņš atradās Jungstorgetā. Es bieži domāju, kas mūs ar Edvardu tik atšķirīgus cilvēkus saista. Varbūt tas vienkārši ir kopīgs liktenis. Mēs esam pārcietuši līdzīgus notikumus. Abi bijām Austrumu frontē, abi esam zaudējuši sievas un mūsu bērni jau ir pieauguši. Nezinu. Pats svarīgākais ir tas, ka varu uz Edvardu pilnībā paļauties. Protams, viņš nav

aizmirsis, ka es viņam palīdzēju pēc kara, bet arī vēlāk esmu viņam sniedzis palīdzīgu roku. Piemēram, 60. gadu beigās, kad, pārmēru aizrāvies ar dzeršanu un derībām hipodromā, viņš gandrīz zaudēja savu kravas auto firmu, bet es samaksāju viņa derību parādus.

Nē, no staltā kareivja, kādu es pazinu Ļeņigradā, nav daudz palicis pāri, bet pēdējos gados Edvards vismaz ir samierinājies ar to, ka dzīve nav gluži tāda, kā viņš bija iedomājies, un viņš cenšas tai piemēroties, kā spēj. Viņš rūpējas par savu zirgu, vairs nedzer un nesmēķē un reizēm pačukst man iespējamos sacīkšu iznākumus.

Un, runājot par pačukstēšanu, tieši no viņa es uzzināju, ka Evens Jūls esot jautājis, vai Daniels varētu vēl būt dzīvs. Tajā pašā vakarā piezvanīju viņam un noprasīju, vai šim jau uznākusi vecuma plānprātība. Bet Evens pastāstīja, ka pirms dažām dienām esot pacēlis guļamistabas telefona klausuli un dzirdējis, kā viņa sievu biedē kāds svešinieks, uzdodamies par Dānieļu. Zvanītājs esot teicis, ka došot ziņu vēl kādreiz otrdienā. Evens bija dzirdējis fonā kafejnīcas skaņas, tāpēc tagad nolēmis katru otrdienu izķemmēt visas Oslo dzertuves, līdz atradīs ļaundari. Viņš zināja, ka policija šādā nenozīmīgā lietā negribēs palīdzēt, un arī Signei viņš neko neteica, lai viņa nemēģinātu to aizkavēt. Man bija jāiekožas plaukstā, lai valdītu smieklus un varētu novēlēt vecajam muļķim veiksmi.

Pēc pārvākšanās uz Majorstuenas dzīvokli neesmu bieži saticis Rakeli, bet mēs esam runājuši pa telefonu. Laikam mums abiem jau apnicis naidoties. Vairs neceru ieskaidrot viņai, kā viņa aizvainoja mani un māti, apprecēdamās ar krievu no rūdītu boļševiku ģimenes.

Es zinu, tu domā, ka tā ir nodevība, viņa saka. -Bet tas taču bija tik sen. Labāk vairs nerunāsim par to.

Tas nemaz nebija tik sen. Nekas vairs nav sen.

Oļegs esot apjautājies par mani. Viņš ir jauks puika. Es tikai ceru, ka viņš neizaugs tikpat stūrgalvīgs un ietiepīgs

kā māte. Tas viņai iedzimts no Helēnas. Viņas ir tik līdzīgas, ka, pat tagad rakstot, man asaras saskrien acīs.

Nākamnedēļ ar Edvarda atļauju aizbraukšu uz viņa atpūtas namiņu. Tur izmēģināšu šauteni. Kā Daniels priecāsies!

Priekšējie riteņi atsitās pret apmali, un trieciens sašūpoja visu auto. Escort neveikli palēcās gaisā un pēkšņi piezemējās zālē. Uz taciņas bija pārāk daudz cilvēku, tāpēc Harijs brauca pa zālienu. Viņam izdevās izspraukties starp ezeru un četriem jauniešiem, kas ieturēja brokastis uz parka zālē izklātas segas. Atpakaļskata spogulī viņš redzēja mirgojošo zilo bākuguni. Ap sargu namiņu jau pulcējās ļaužu bari, tāpēc Harijs apturēja auto, izlēca un skrēja uz Pils laukumu norobežojošo barjeru pusi.

Policija! Harijs iesaucās, lauzdamies cauri cilvēku biezoknim. Priekšā stāvošie bija aizņēmuši vietas jau rīta agrumā, lai vislabāk varētu redzēt orķestri, un tagad negribēja kustēties. Kad Harijs pārlēca pār barjeru, sargkareivis mēģināja viņu apturēt, bet Harijs pielika roku pie sāna, nozibi-nāja dienesta apliecību un steberēja tālāk uz laukuma pusi. Grants zem kājām čirkstēja. Viņš pagrieza muguru bērnu gājienam, Slemdāles bērnudārzniekiem un Valerengas jauniešu orķestrim, kas tobrīd zem Pils balkona, no kura sveicienus māja karaliskā ģimene, pavisam greizā meldijā spēlēja dziesmu "Es esmu tikai žigolo". Harijs raudzījās uz smaidīgo seju jūru ar sarkani zili baltajiem karodziņiem. Pārlaida acis ļaužu rindām pensionāri, tēvoči ar fotoaparātiem, tēvi ar mazuļiem uz pleciem, bet ne vēsts no Sindres Faukes. Vai Gudbranda Johansena. Vai Daniela Gudesona.

Velns! Velns!

Viņš kliedza, panikas pārņemts.

Toties tur, barjeru priekšā viņš vismaz ieraudzīja pazīstamu seju. Vīru civildrēbēs, ar rāciju un spoguļstiklu saulesbrillēm. Tātad viņš bija klausījis Harija padomam neiet uz skotu krodziņu un izpalīdzēt policistiem ģimenes tēviem.

Halvorsen!

102. Oslo, 2000. gada 17. maijs Oslo, 2000. gada 16. maijs

Signe ir mirusi. Pirms trim dienām sodīta ar nāvi kā nodevēja, ielaižot lodi viņas tukšajā sirdī. Pēc tik ilga kopā ar Dānieļu pavadīta laika es apmulsu, kad viņš pēc šāviena mani pameta. Atstāja mani vientulībā un nemierā. Ļāvu pielavīties šaubām un pavadīju briesmīgu nakti. Arī slimība mocīja arvien vairāk. Iedzēru trīs tabletes, kuras Dr. Buers lika lietot pa vienai, tomēr sāpes bija neciešamas. Beidzot izdevās aizmigt, un nākamajā dienā Daniels bija atgriezies ar jaunu sparu. Tas bija priekšpēdējais cēliens, un mēs droši dodamies tālāk.

Nāc pie ugunskura draugu pulkā, lāpu gaismā zeltainā,

Kareivjiem lai sirdis drošas, cīnīties tās mudina.

Tā diena tuvojas Lielās nodevības atriebes diena. Es esmu drosmes pārpilns.

Pats svarīgākais ir pavēstīt visiem par Lielo nodevību. )a šīs atmiņas atradīs kāds nevēlams cilvēks, pastāv iespēja, ka tās var iznīcināt vai paturēt noslēpumā, baidoties no tautas dusmām. Drošības dēļ esmu devis vajadzīgās norādes kādam jaunam drošības dienesta policistam. Nav gan zināms, cik gudrs viņš ir, bet mana intuīcija vēsta, ka viņam vismaz netrūkst godaprāta.

Pēdējās dienas bija notikumiem pārpilnas.

Viss sākās tajā dienā, kad izlēmu noslēgt rēķinus ar Signi. Biju tikko piezvanījis viņai un paziņojis, ka tūlīt būšu klāt, bet, iziedams no Šrēdera krodziņa, pamanīju Evena ļūla seju aiz kafejnīcas loga otrā ielas pusē. Izlikos, ka neredzēju viņu, un soļoju tālāk, taču zināju, ka viņš spēs izdarīt acīmredzamu secinājumu, kad vēlreiz visu pārdomās.

Vakar pie manis bija ieradies tas policists. Es pat nebiju iedomājies, ka manis dotās norādes ir tik uzkrītošas un viņš sapratīs to savstarpējo sakarību, pirms būšu īstenojis savu misiju. Tomēr izrādījās, ka viņš bija sekojis Gudbranda johansena pēdām uz Vīni. Es zināju, ka jāiegūst laiks, vismaz divas diennaktis, tāpēc sastāstīju pasaciņu par Evenu Jūlu, ko biju sacerējis tieši šādam gadījumam. Apgalvoju, ka Evens ir nelaimīga, sakropļota dvēsele un tagad viņā iemājojis Daniels. Pirmkārt, tas liks domāt, ka Jūls ir vainojams visā, arī Signes slepkavībā. Otrkārt, tas padarīs vēl ticamāku manis iecerēto Jūla pašnāvību.

Kad policists aizgāja, nekavējoties ķēros pie darba. Pat ļūls šodien nešķita īpaši pārsteigts, atverot durvis un ieraugot mani uz sliekšņa. Nezinu, vai viņš bija visu sapratis vai arī vairs nespēj brīnīties. Viņš jau izskatījās miris. Pieliku nazi viņam pie rīkles un brīdināju ja kaut mazliet pakustēsies, uzšķērdīšu tikpat viegli kā viņa suni. Lai viņš labāk saprastu manus vārdus, pavēru līdzpaņemto maisu un parādīju viņam beigto dzīvnieku. Mēs devāmies augšstāvā uz guļamistabu, kur viņš mierīgi ļāva man uzcelt viņu uz krēsla. Viņš pats piesēja pie griestu āķa suņa saiti.

Negribu vairs dot policijai nekādas norādes, kamēr viss nav beidzies, tāpēc tam jāizskatās pēc pašnāvības, paskaidroju viņam. Bet viņš pat neatbildēja, šķita pilnīgi vienaldzīgs. Varbūt es pat izdarīju viņam labu pakalpojumu?

Pēc tam noslaucīju savus pirkstu nospiedumus un ieliku maisu ar beigto suni saldētavā, bet nažus pagrabā. Viss bija kārtībā, bet, pārlaižot pēdējo skatienu guļamistabai, dzirdēju iečirkstamies granti un ieraudzīju uz ielas policijas auto. Tas stāvēja uz vietas, it kā gaidot kaut ko. Zināju, ka biju nokļuvis sprukās. Gudbrands, protams, krita panikā, bet Daniels, par laimi, rīkojās veikli.

Paķēru abu pārējo guļamistabu atslēgas, un viena no tām derēja istabai, kurā karājās Evens. Noliku to uz grīdas

iekšpusē, izņēmu no kabatas īsto atslēgu un ar to aizslēdzu durvis no ārpuses. Pēc tam tās vietā ieliku atslēgu, kura nederēja, un atstāju to slēdzenē. Visbeidzot ieliku īsto atslēgu blakus istabas slēdzenē. To visu paveicu vienā mirklī. Pēc tam mierīgi nokāpu pirmajā stāvā un zvanīju Harijam Holam uz mobilo.

Un jau pēc brīža viņš iesoļoja pa durvīm.

Lai gan atkal nevaldāmi nāca smiekli, šķiet, man izdevās notēlot izbrīnu, daļēji tāpēc, ka tiešām biju mazliet pārsteigts. Vienu no policistiem biju redzējis jau iepriekš.

Tajā naktī Pils dārzos. Taču viņš laikam mani nepazina.

Varbūt tāpēc, ka toreiz viņš redzēja Dānieļu. Un, JĀ, atcerējos, ka jānoslauka pirkstu nospiedumi no atslēgām.

Harij! Ko tu te meklē? Vai kaut kas noticis?

Paklau, sazinies pa rāciju ar…

Ko?

Garām soļoja Boltelokas skolas bundzinieku orķestris.

Es teicu ar … kliedza Harijs.

Ko? Halvorsens atkliedza.

Harijs paķēra rāciju no kolēģa rokas.

Klausieties uzmanīgi, visi klātesošie! Meklējiet vīrieti, septiņdesmit gadus vecu, augums viens metrs, septiņdesmit pieci centimetri. Viņš, iespējams, ir bruņots, atkārtoju bruņots un ārkārtīgi bīstams. Ir pamats turēt viņu aizdomās par atentāta mēģinājumu, tāpēc pārbaudiet tuvumā esošos atvērtos logus un jumtus. Es atkārtoju…

Harijs atkārtoja visu ziņojumu, kamēr Halvorsens raudzījās viņā, izbrīnā pavēris muti. Beidzis runāt, Harijs pasniedza viņam rāciju.

Tagad tavs uzdevums, Halvorsen, ir atcelt 17. maija svinības.

Ko tu teici?

Tu šodien dežurē. Es izskatos pēc… dzērāja. Man viņi neticēs.

Halvorsena skatiens pievērsās Harija neskūtajam zodam, nepareizi sapogātajam saburzītajam kreklam un basajām kājām kurpēs.

Kas ir viņi?

Vai tu vēl neapjēdz, par ko es runāju? Harijs ieaurojās, ar trīcošu pirkstu rādīdams augšup.

103. Oslo, 2000. gada 17. maijs

Šorīt. Attālums četrsimt metri. Es jau iepriekš esmu to spējis. Dārzi būs tik zaļi un plaukstoši, tik sveši nāvei.

Bet es esmu atbrīvojis ceļu lodei. Nokaltis koks bez lapām.

Lode nāks no debesīm, kā Dieva pirksts tā norādīs uz nodevēja pēcteci, un visi redzēs, kā Viņš soda tos, kuru sirdis nav tīras. Nodevējs apgalvoja, ka mīlot savu dzimteni, bet atstāja mūs vienus aizsargāt to pret iebrucējiem no austrumiem, bet pēc tam apvainoja kā nodevējus.

Halvorsens skrēja uz pils ieejas pusi, kamēr Harijs kā piedzēries staigāja apkārt pa laukumu. Balkona atbrīvošana prasīs vairākas minūtes. Vispirms svarīgiem vīriem būs jāpieņem lēmumi, par kuriem tiem būs jāatbild. 17. maija svinības nemēdz atcelt tikai tāpēc, ka vienkāršs policists papļāpājis ar apšaubāmas reputācijas kolēģi. Harija skatiens šaudījās šurpu turpu, īsti nezinot, ko meklēt.

Tas nāks no debesīm.

Viņš pacēla skatienu. Zaļojošie koki. Tik sveši nāvei. Tie bija tik augsti un lapotne tik bieza, ka pat ar šauteni ar labu tēmēkli nebūtu iespējams šaut no tuvākajām mājām.

Harijs aizvēra acis. Viņa lūpas kustējās. Ellena, palīdzi man.

Esmu atbrīvojis ceļu.

Par ko viņi tā brīnījās, tie divi Pils dārznieki, kad viņš vakar te gāja garām? Par koku. Tam nebija lapu. Atkal atvēris acis, viņš paraudzījās uz koku galotnēm, un tur tas bija -brūnais nokaltušais ozols. Harija sirds salēcās. Viņš pagriezās, gandrīz nogāza no kājām bundzinieku un metās skriet uz Pils pusi. Nonācis tieši starp balkonu un ozolu, viņš apstājās. Aiz kailajiem zariem slējās milzīgs zila stikla tornis. S/4S viesnīca. Protams. Tik vienkārši. Viena lode. 17. maijā neviens nesadzirdēs vienu šāvienu. Tad viņš mierīgi izsoļos ļaužu pilnajā vestibilā, no turienes ielu drūzmā un pazudīs. Bet pēc tam? Kas notiks pēc tam?

Nebija laika par to domāt, bija jārīkojas. Jārīkojas. Bet viņš bija tik ļoti noguris. Harija satraukumu nomainīja vēlme bēgt projām, atgriezties mājās un aizmigt, lai pamostos nākamajā dienā un saprastu, ka tas viss bijis tikai ļauns sapnis. Šo domu pārtrauca garāmbraucošas ātrās palīdzības mašīnas sirēna. Tā pārkliedza pūtēju orķestra mūziku.

Velns! Velns!

Viņš metās skriet.

104. Viesnīca Radisson SAS, 2000. gada 17. maijs

Vecais vīrs bija atbalstījies pret palodzi, pavilcis kājas apakšā, un turēja šauteni abās rokās, ieklausīdamies, kā tālumā pamazām izgaist ātrās palīdzības sirēna. Jau par vēlu, viņš nodomāja. mēs visi mirsim.

Viņam atkal bija nelabi. Izvēma gandrīz tikai asinis. Sāpes teju vai laupīja apziņu, un pēc tam viņš, sarāvies čokurā, gulēja uz grīdas, gaidīdams, kad iedarbosies tabletes. Sāpes aprima, iedurot vēl vienreiz, lai atgādinātu, ka atgriezīsies, un vannasistaba atkal atguva savu parasto izskatu. Viena no divām vannasistabām. Ar džakuzi. Vai tā bija sauna? Numurā

bija ari televizors, un to viņš ieslēdza. Skanēja patriotiskas dziesmas, valsts himna, svētdienīgi saposušies žurnālisti visos kanālos stāstīja par bērnu parādi.

Tagad viņš sēdēja viesistabā, un saule debesīs kvēloja kā milzu signālraķete, izgismojot visu. Viņš zināja, ka nedrīkst skatīties tieši uz raķetēm. Tā var apžilbt un nepamanīt krievu snaiperus iznirstam no sniega neitrālajā zonā.

Es viņu redzu, čukstēja Daniels. Uz pulksten vieniem, uz balkona, tieši aiz nokaltušā koka.

Aiz koka? Kādi vēl koki šajā tuksnesīgajā ainavā?

Kroņprincis bija iznācis uz balkona, bet neko neteica.

Viņš bēg prom! iekliedzās kāda laikam Gudbranda balss.

Neaizbēgs! abildēja Daniels. Neviens boļševiku maita neaizmuks.

Viņš zina, ka mēs esam viņu pamanījuši, viņš rāpo uz ieplaku.

Nekā nebija.

Vecais vīrs atbalstīja šauteni pret loga rūts malu. Viņš ar skrūvgrieža palīdzību bija pavēris to vairāk nekā paredzēts. Ko teica tā meitene reģistratūrā? Lai viesnīcas viesiem "nenāktu prātā muļķības". Viņš ieskatījās šautenes tēmēklī. Cilvēki tur lejā izskatījās tik sīki. Viņš uzstādīja attālumu. Četrsimt metri. Šaujot no augšas uz leju, jāņem vērā tas, ka gravitācija citādi ietekmē lodi. Tās trajektorija ir citādāka, nekā šaujot vienā līmenī. Bet Daniels to zināja, Daniels zināja visu.

Vecais vīrs ieskatījās pukstenī 10:45. Pienācis laiks tam notikt. Viņš atbalstīja vaigu pret masīvo, auksto šautenes laidi, uzlika kreiso roku uz stobra mazliet tālāk. Piemiedza kreiso aci. Tēmēklī parādījās balkona margas. Tad melnas žaketes un cilindri. Viņš atrada meklēto seju. Līdzība neapšaubāmi liela. Tā bija tā pati jauneklīgā seja, kas 1945. gadā.

Daniels vēl vairāk pieklusa un nomērķēja. Viņa elpa aukstajā gaisā gandrīz vairs nebija redzama.

Balkona priekšā izplūdis rēgojās nokaltis ozols, izslējis melnos zarus pret debesīm kā raganas pirkstus. Vienā zarā sēdēja putns. Tieši šāviena līnijā. Vecais vīrs nervozi sagrozījās. Tikko vēl tā tur nebija. Drīz aizlidos. Viņš nolika šauteni un ievilka smeldzošajās plaušās svaigu gaisu.

Klikš-klikš.

Harijs iezvēla ar dūri pa stūri un vēlreiz pagrieza aizdedzes atslēgu.

Klikš-klikš.

Darbojies, maita! Lūžņos nodošu!

Escort motors ierēcās un iedarbojās, un auto metās uz priekšu, uzsviežot gaisā zāli un zemes pikas. Pie ezera Harijs strauji pagriezās pa labi. Uz segas gulošie jaunieši pacēla alus pudeles, sveicinot Hariju, kas traucās uz SAS viesnīcas pusi. motoram ķērcot pirmajā pārnesumā, spiežot skaņas signāla pogu, viņš veiksmīgi atbrīvoja ceļu lejup cauri drūzmai pa grantēto celiņu, bet pašā apakšā pie bērnudārza pēkšņi parādījās bērnu ratiņi, un viņš pagrieza auto pa kreisi, rāva stūri pa labi, sāka slīdēt un tik tikko izvairījās no ieskriešanas žogā pie siltumnīcām. Auto sāniski ieslīdēja Vergelandsveienā, tieši priekšā taksometram, kura radiatora režģi rotāja Norvēģijas karodziņi un bērzu zariņi. Taksometra šoferis izmisīgi bremzēja, bet Harijs piedeva gāzi un sāka lavierēt cauri satiksmes straumei uz Hol-berga ielas pusi.

Viņš apstādināja auto viesnīcas virpuļdurvju priekšā un izlēca ārā. Kad viņš ieskrēja ļaužu pārpilnajā vestibilā, tur uz mirkli iestājās klusums, it kā visi gaidītu notiekam ko neparastu. Taču tas bija tikai kāds 17. maijā pagalam piedzēries vīrs. Tas nebija nekas jauns, un troksnis tūdaļ atsākās. Harijs piesteidzās pie vienas no muļķīgajām "saliņām".

Labrīt! balss viņu uzrunāja. Izbrīnā paceltas uzacis zem sprogainiem blondiem matiem, kas atgādināja parūku, nopētīja viņu no galvas līdz kājām. Harijs pamanīja plāksnīti ar vārdu.

Betija Andresena, tas, ko es jums teikšu, nebūs stulbs joks, tāpēc klausieties uzmanīgi. Es esmu policists, un šajā viesnīcā atrodas slepkava.

Betija Andresena aplūkoja garo, pusapģērbto vīrieti ar asinīm pieplūdušajām acīm un gluži saprotami novērtēja kā piedzērušu vai traku. Vai abējādi. Viņa izpētīja arī viņa rādīto dienesta apliecību. Pēc tam atkal ieskatījās sejā. Ilgi.

Vārds, viņa noprasīja.

Viņa vārds ir Sindre Fauke.

Viņas pirksti nozibēja pār tastatūru.

Atvainojiet, bet mums nav neviena viesa ar šādu vārdu.

Velns! Pamēģiniet Gudbrandu Johansenu.

Nav arī Gudbranda Johansena, inspektor Hol. Varbūt citā viesnīcā?

Nē! Viņš ir šeit, pašlaik savā numurā.

Tad jau jūs esat ar viņu runājis, vai ne?

Nē. Nē, es… pārāk ilgi jāskaidro.

Harijs pārlaida plaukstu pār seju.

Tā, tā. Jāpadomā. Viņš noteikti ir kaut kur augstu. Cik stāvu ir viesnīcai?

Divdesmit viens.

Un no cik daudziem vēl nav atdotas numuru atslēgas?

No diezgan daudziem.

Harijs papleta gaisā rokas un raudzījās uz Betiju.

Protams, viņš nočukstēja. Tas ir Daniela darbs.

Atvainojiet?

Lūdzu, pameklējiet Dānieļu Gudesonu.

Kas notiks pēc tam? To vecais vīrs nezināja. Nekāda "pēc tam" nebūs. Vismaz līdz šim nav bijis. Viņš bija nolicis uz palodzes četras lodes. Saules stari atspīdēja čaulīšu dzeltenīgi brūnajā metālā.

Viņš atkal ielūkojās tēmēklī. Putns vēl sēdēja turpat. Viņš to pazina. Viņiem bija vienādi vārdi. Viņš pavērsa tēmēkli pret ļaužu pūli. Pārlaida skatienu cilvēkiem pie barjerām. Apstājās, pamanījis pazīstamu seju. Vai tā varētu būt…? Viņš noregulēja asumu. Jā, bez šaubām, tā bija Rakele. Ko viņa meklē Pils laukumā? Un Oļegs ar! turpat. Laikam atgriežas no bērnu parādes. Rakele ar izstieptām rokām pārceļ viņu pār barjeru. Viņai ir stipras rokas. Tāpat kā viņas mātei. Oļegam mugurā žakete, ko viņš tam uzdāvināja Ziemassvētkos. Rakele teica, ka zēns to saucot par vectēva žaketi. Izskatās, ka tā viņam jau kļuvusi nedaudz par mazu.

Vecais vīrs klusu iesmējās. Rudenī būtu jāpērk jauna.

Šoreiz sāpes uznāca bez brīdinājuma, un viņš bezpalīdzīgi pūlējās ievilkt elpu.

Signālraķete slīdēja zemāk, un salīkušās ēnas slīdēja uz viņa pusi pa tranšejas sienām.

Viss satumsa, bet, tikko viņš juta, ka iegrimst nemaņā, sāpes atkal pierima. Šautene noslīdēja uz grīdas, un sviedros piemirkušais krekls lipa pie muguras.

Viņš izslējās un atkal uzcēla šauteni uz palodzes. Putns bija aizlidojis. Nekas neaizšķērsoja ceļu lodei.

Tēmēklī atkal parādījās jauneklīgā seja. Princis bija studējis. Un arī Oļegam jāstudē. Tas bija pēdējais, ko viņš teica Rakelei. Pēdējais, ko viņš teica sev, pirms nošāva Brandhau-gu. Rakeles nebija mājās tajā dienā, kad viņš iegriezās Hol-menkollveienā paņemt dažas grāmatas, tāpēc viņš pats atslēdza durvis un nejauši pamanīja uz rakstāmgalda aploksni un tajā vēstuli uz Krievijas vēstniecības veidlapas. Viņš to izlasīja un raudzījās pa logu uz dārzu, uz sniegpārslām, ko bija atnesis pēdējais cīruļputenis. Pēc tam pārmeklēja atvilktnes un atrada arī citas vēstules, gan uz Norvēģijas vēstniecības veidlapām, gan uz parasta papīra, uz salvetēm, no bloknota izplēstām lapiņām, ar Bernta Brandhauga parakstu. Un tad viņš atcerējās Kristoferu Brokhardu.

Neviens krievu sūdabrālis šonakt mūsu sardzes laikā nešaudīsies.

Vecais vīrs atlaida drošinātāju. Viņš jutās savādi mierīgs. Pēkšņi atcerējās, cik viegli bija pārgriezt Brokharda rīkli. Un nošaut Berntu Brandhaugu. Vectēva žakete, jauna vectēva žakete. Viņš izpūta elpu un sāka spiest ieroča mēlīti.

Ar visu numuru durvīm derīgu atslēgas karti rokā Harijs izklupienā metās uz liftu un paguva iespiest kāju durvīs, kad tās jau vērās ciet. Tās atkal atvērās. Pieceļoties viņu sagaidīja pārsteigti skatieni.

Policija! viņš uzbļāva. Visi ārā!

Tas iedarbojās kā skolas zvans, kas vēsta par garo starpbrīdi, tikai kāds vīrs ap piecdesmit, ar melnu kazbārdiņu, zili svītrainā uzvalkā, ar platu 17. maija lenti pār krūtīm un plānu blaugznu kārtiņu uz pleciem, palika stāvam.

Godātais, mēs esam Norvēģijas pilsoņi, un šī nav policejiska valsts!

Harijs apgāja apkārt vīrietim, iegāja kabīnē un nospieda 21. stāva pogu. Bet kazbārdiņa vēl nebija pateicis visu.

Nosauciet kaut vienu labu iemeslu, kāpēc man kā nodokļu maksātājam būtu jāsamierinās ar…

Harijs no plecu siksnas izņēma Vēbera Smith &amp; Wesson.

Man ir seši labi iemesli, nodokļu maksātāja kungs. Ārā!

Laiks paiet ātri, un drīz vien jau ir jauna diena. Rīta gaismā mēs viņu redzēsim labāk, redzēsim, vai viņš ir draugs vai ienaidnieks.

Ienaidnieks, ienaidnieks. Ātrāk vai vēlāk es viņu dabūšu rokā.

Vectēva žakete.

Pie velna, nav nekāda "pēc tam".

Seja tēmēklī ir tik nopietna. Pasmaidi, puis.

Nodevība, nodevība, nodevība.

Šautenes mēlīte atvilkta tik tālu atpakaļ, ka vairs nav nekādas pretestības, slieksnis ir kaut kur neitrālajā zonā. Nedomā par troksni un atsitienu, tikai nospied, un lai notiek, kas notikdams.

Rībiens viņu bezgalīgi pārsteidza. Vispirms acumirkli bija pilnīgs klusums. Pēc tam nodārdēja atbalss un pār pilsētu nolaidās skaņas vilnis, pēkšņi apklusinot tūkstošiem citu skaņu.

Skrienot pa divdesmit pirmā stāva gaiteņiem, Harijs izdzirdēja norībam šāvienu.

Velns! viņš aizelsies izdvesa.

Bezgalīgo gaiteņu sienas, kas it kā slīdēja viņam garām, radīja iespaidu, it kā viņš pārvietotos milzu piltuvē. Durvis. Gleznas, zilu kubu motīvi. Viņa soļi biezajos paklājos bija gandrīz nedzirdami. Jauki. Labas viesnīcas rūpējas par trokšņu slāpēšanu. Un labi policisti izdomā, kas tiem jādara. Velns, velns, pienskābe smadzenēs. Vajag ledus dušu. 2154., 2156. numurs. Vēl viens šāviens. Karaliskais luksusa numurs. Sirds dauzās pret ribām kā bungas. Apstājies pie durvīm, Harijs ielika slēdzenē karti. Atskanēja klusa dūkoņa. Tai sekoja viegls klikšķis, un slēdzenē iedegās zaļa gaismiņa. Harijs piesardzīgi nospieda durvju rokturi.

Policijā šādiem gadījumiem ir izstrādātas noteiktas procedūras. Harijs savulaik tās visas bija iemācījies. Bet tagad viņš pat nedomāja neko no tā visa ievērot.

Viņš atrāva vaļā durvis, ieskrēja iekšā, turot revolveri sev priekšā abās rokās, un nometās uz viena ceļa viesistabas durvīs. Istabu pārpludināja gaisma, tā viņu apžilbināja un griezās acīs. Atvērts logs. Saule ārā aiz stikla kā oreols rotāja sirmgalvi, kurš lēni pagriezās šurp.

Policija! Nometiet ieroci! uzkliedza Harijs.

Harija acis sāka pielāgoties gaismai, un viņš ieraudzīja pret sevi pavērstu šautenes stobru.

Nometiet ieroci! viņš atkārtoja. Fauke, jūs izdarījāt to, ko vēlējāties. Misija ir izpildīta. Tagad viss beidzies.

Kaut kas neticams, bet ārā joprojām spēlēja pūtēju orķestri, it kā nekas nebūtu noticis. Vecais vīrs pacēla šauteni un piespieda laidi pie vaiga. Harija acis jau apradušas ar gaismu, un viņš lūkojās tieši stobrā milzīgajai šautenei, ko līdz šim bija redzējis tikai attēlos.

Fauke kaut ko murmināja, bet to apslāpēja vēl viens rībiens, skaļāks un skaidrāks.

Sasodīts… nočukstēja Harijs.

Ārā, Faukem aiz muguras viņš ieraudzīja dūmu mākonīti kā baltu teksta "baloniņu" komiksos paceļamies gaisā virs lielgabaliem uz Akershusas cietokšņa vaļņiem. 17. maija salūts. Viņš bija dzirdējis 17. maija salūta šāvienus! Harijs dzirdēja gaviles. Viņš ievilka elpu caur degunu. Istabā neoda pēc sadeguša šaujampulvera. Viņš saprata, ka Fauke nav šāvis. Vēl ne. Cieši sažņaudzis rokās revolveri, viņš raudzījās uz grumbaino seju, kas vēroja viņu pāri tēmēklim. Tas nebija tikai viņa paša vai vecā vira dzīvības jautājums. Pavēles bija skaidras.

Es nāku no Vibes ielas. Izlasīju jūsu dienasgrāmatu, -paziņoja Harijs. Gudbrand Johansen. Vai tagad es runāju ar Dānieļu?

Harijs sakoda zobus un ciešāk piespieda pirkstu pie ieroča mēlītes.

Vecais vīrs atkal kaut ko nomurmināja.

Ko jūs teicāt?

Passwort, vecais vīrs noprasīja. Viņa balss bija aizsmakusi un pārvērtusies līdz nepazīšanai.

Nedariet to, brīdināja Harijs. Nespiediet mani rīkoties.

Sviedru lāse noritēja pār Harija pieri, degunu, līdz apstājās pašā deguna galā, it kā nespētu izlemt, ko darīt. Harijs satvēra ieroci vienā rokā.

Passwort, vecais vīrs atkārtoja.

Harijs redzēja, kā vecā vīra pirksts sāk spiest ieroča mēlīti. Viņš juta, kā sirds sažņaudzas nāves bailēs.

Nē, Harijs iebilda. Vēl nav par vēlu.

Taču viņš zināja, ka tā nav taisnība. Bija jau par vēlu. Vecais vīrs vairs nedomāja sakarīgi, viņš jau bija ārpus šīs pasaules un šīs dzīves robežām.

Passwort.

Drīz viņiem abiem viss būs beidzies. Atlicis tikai īss mirklis, kas vilkās tik lēni kā Ziemassvētku vakarā pirms…

Oļegs, teica Harijs.

Ieroča stobrs bija pavērsts tieši pret viņa galvu. Tālumā atskanēja auto signāltaure. Vecā vīra seja sāpīgi sažņaudzās.

Parole ir Oļegs, atkārtoja Harijs.

Pirksts uz šautenes mēlītes apstājās.

Vecais vīrs atvēra muti, lai kaut ko teiktu.

Harijs aizturēja elpu.

Oļegs, ierunājās vecais vīrs. Šis vārds no viņa lūpām skanēja kā viegla vēja pūsma.

Harijs vēlāk nespēja to īsti izskaidrot, taču viņš tiešām to redzēja vecais vīrs mira viņa acu priekšā. Un aiz grumbām pavērās bērna sejiņa. Šautene vairs nebija pavērsta pret Hariju, un viņš arī nolaida revolveri. Tad pastiepa roku un uzlika plaukstu uz vecā vīra pleca.

Vai jūs apsolāt? Vecā vīra balss bija tikko dzirdama. -Ka viņi ne…

Apsolu, atbildēja Harijs. Es pats gādāšu par to, lai vārdi neparādās atklātībā. Oļegam un Rakelei nebūs jācieš…

Vecais vīrs ilgi noraudzījās uz Hariju. Šautene ar būkšķi atsitās pret grīdu, un tad viņš sabruka.

Harijs izņēma no šautenes aptveri un nolika uz dīvāna, tad piezvanīja uz reģistratūru un lika Betijai izsaukt ātro palīdzību. Pēc tam piezvanīja Halvorsenam uz mobilo un paziņoja, ka briesmas ir garām. Pēc tam apguldīja veco vīru uz dīvāna un apsēdās krēslā gaidīt.

Beidzot es viņu pieveicu, čukstēja vecais vīrs. Viņš jau gandrīz aizmuka. Pa dubļiem.

Ko jūs pieveicāt? jautāja Harijs, dziļi ievelkot cigaretes dūmus.

Dānieļu, protams. Beidzot es viņu pieveicu. Helēnai bija taisnība. Es vienmēr esmu bijis stiprāks.

Harijs nodzēsa cigareti un nostājās pie loga.

Es mirstu, čukstēja vecais vīrs.

Es zinu.

Tas ir man uz krūtīm. Vai redzat to?

Ko redzu?

Sesku.

Bet Harijs neredzēja sesku. Viņš redzēja tikai baltu mākoni kā šaubu mirkli pārslīdam debesis. Redzēja visā pilsētā plīvojam saules apspīdētus Norvēģijas karogus, un gar logu aizlidinājās pelēks putns. Bet neviena seska nebija.

X Nodaļa Ugšāmcelšanās

..

105. Ullevalas slimnīca, 2000. gada 19. maijs

Bjarne Mollers atrada Hariju onkoloģiskās nodaļas uzgaidāmajā telpā. Kriminālpolicijas priekšnieks apsēdās viņam blakus un piemiedza ar aci mazai meitenei, bet tā saviebās un novērsās.

Es dzirdēju, ka viss ir beidzies, ierunājās Mollers.

Harijs pamāja ar galvu. Šorīt pulksten četros. Rakele te

bija visu laiku. Tagad Oļegs ir pie viņa. Ko jūs te meklējat?

Gribēju papļāpāt ar jums.

Derētu kāds smēķis, ieminējās Harijs. Iziesim ārā.

Viņi atrada soliņu zem koka. Debesīs virs galvas joņoja

mākoņu driskās. Visas pazīmes liecināja, ka atkal gaidāma silta diena.

Tātad Rakele neko nezina? jautāja Mollers.

Neko.

Vienīgie zinātāji es, Meiriks, galvenā konsteble, tieslietu ministrs un premjerministrs. Un, protams, jūs.

Jūs, priekšniek, labāk zināt, kas kuram zināms.

Jā. Protams. Es tikai skaļi domāju.

Un ko jūs gribējāt man teikt?

Vai zināt, Harij? Dažkārt es ilgojos strādāt kaut kur citur. Tādās vietās, kur ir mazāk politikas un vairāk policijas darba. Piemēram, Bergenā. Bet tad kādu rītu pieceļos, nostājos pie guļamistabas loga ar skatu uz fjordu un saliņām, ieklausos putnu balsīs un… vai saprotat? … Tad vairs nekur citur negribas doties.

Mollers vēroja, kā mārīte rāpjas augšup pa viņa bikšu staru.

Es vēlējos teikt jums, Harij, ka mēs labprāt atstātu visu tāpat, kā tas ir.

Un par kādu visu mēs runājam?

Vai zinājāt, ka pēdējos divdesmit gados katra ASV prezidenta amata laikā ir tikuši atklāti vismaz desmit viņa slepkavības mēģinājumi? Un visi vainīgie bez izņēmuma ir arestēti, bet nekas nav nonācis žurnālistu ausīs. Neviens neko neiegūst no tā, ka visi uzzina par atentāta plāniem pret valsts vadītāju. Sevišķi tad, ja šis mēģinājums, teorētiski spriežot, būtu varējis izdoties.

Teorētiski, priekšniek?

Tie nav mani vārdi. Taču secinājums ir tāds, ka mums viss jāpatur noslēpumā. Mēs negribam radīt nestabilitāti. Vai atklāt drošības sistēmas vājās vietas. Tie arī nav mani vārdi. Atentātu rīkošana ir lipīga kaite, tāpat kā…

Es saprotu, ko jūs domājat. Harijs izpūta dūmus caur nāsīm. Galvenokārt mēs darām to, lai izpatiktu augstākajiem varasvīriem, vai ne? Tiem, kuriem vajadzēja jau ātrāk sacelt trauksmi.

Kā jau teicu, atkārtoja Mollers. Reizēm Bergena šķiet kā īsts glābiņš.

Kādu brīdi abi klusēja. Viņiem priekšā pa zālienu tekalēja kāds putns, kustinādams asti, knābādams zāli un ar modru aci vērodams sēdētājus.

Cielaviņa, ierunājās Harijs. Motacilla alba. piesardzīga radībiņa.

Kas?'

Grāmata "Mūsu mazie putni". Ko darīsim ar Gudbran-da Johansena pastrādātajām slepkavībām?

Visas agrākās slepkavības mēs noskaidrojām jums pa prātam, vai ne?

Kā to saprast?

Mollers saviebās.

Vienīgais, ko mēs panāksim, ķeroties pie šīm lietām, būs vecu rētu uzplēšana tuviniekiem, un pastāv arī risks, ka, sākot okšķerēt, kāds uzraks visu patiesību. Lietas tika slēgtas.

Protams. Evens Jūls. Un Sverre Olsens. Bet kā ar Hall-grima Deila slepkavību?

Par viņu neviens necels troksni. Galu galā Deils bija… nu…

Tikai vecs žūpa, par kuru visiem nospļauties?

Harij, lūdzu, nesarežģījiet visu vēl vairāk. Jūs zināt, ka es ari neesmu nekādā sajūsmā par to visu.

Harijs nodzēsa cigareti pret sola atzveltni un ielika izsmēķi atpakaļ paciņā.

Priekšniek, man jāiet atpakaļ iekšā.

Tad mēs varam paļauties uz jūsu klusēšanu?

Harijs skopi pasmaidīja.

Vai tas tiesa, ko es dzirdēju runājam? Ka uz manu amatu drošības dienestā mērķē kāds cits?

Jā, pavisam droši, atbildēja Mollers. Tims Vālers gatavojas uz to pieteikties. Meiriks grib iekļaut amata aprakstā, visas neonacisma nodaļas darba vadību, un tad tas būs kā atspēriena punkts uz pašiem augstākajiem posteņiem. Starp citu, es viņu ieteikšu. Jūs taču priecāsieties, ja viņa vairs kriminālpolicijā nebūs, kad tur atgriezīsieties. Un arī inspektora vieta atbrīvosies.

Tātad tā ir balva par klusēšanu?

Harij, kādas muļķības jūs runājat? Tas ir tāpēc, ka esat vislabākais. Jūs to atkal pierādījāt, vai tad ne? Es tikai gribu pārliecināties, ka varam uz jums paļauties.

Vai zināt, ar ko es gribētu nodarboties?

Harij, Ellenas slepkavība ir atklāta.

Ne gluži, iebilda Harijs. Daži jautājumi vēl ir neskaidri. Piemēram, kur palika 200 000 kronu par šautenes iegādi. Varbūt starpnieki bija vairāki.

Mollers pamāja ar galvu.

Labi. Jums ar Halvorsenu ir divi mēneši. Ja neko neatradīsiet, lieta tiks slēgta.

Taisnīga noruna.

Mollers piecēlās, lai ietu projām.

Vēl viens jautājums, Harij. Kā jūs uzminējāt, ka parole ir “Oļegs"?

Ellena vienmēr mēdza teikt, ka pirmā doma, kas viņai ienāk prātā, gandrīz vienmēr ir pareiza.

Iespaidīgi. Mollers atzinīgi pamāja ar galvu. Un pirmais, kas jums ienāca prātā, bija viņa mazdēla vārds?

Nē.

Nē?

Es neesmu Ellena. Man bija mazliet jāpadomā.

Mollers uzmeta viņam piktu skatienu.

Hol, jūs mani apceļat, vai?

Harijs pasmaidīja. Tad norādīja uz cielavu.

Tajā putnu grāmatā es izlasīju, ka nav zināms, kāpēc cielava kustina asti, arī stāvot uz vietas. Tā ir īsta mīkla. Vienīgais, ko mēs zinām, ir tas, ka tā nevar apstāties…

106. Galvenā policijas pārvalde, 2000. gada 19. maijs

Harijs tikko bija uzcēlis kājas uz galda un ērti iekārtojies, kad iezvanījās telefons. Tāpēc, lai nebūtu jāmaina ērtais stāvoklis, viņš pastiepās uz priekšu, vienlaikus pūloties ar sēžas muskuļiem saglabāt līdzsvaru uz jaunā biroja krēsla ar bīstamajiem, labi ieeļļotajiem ritenīšiem. Tomēr izdevās aizsniegt klausuli ar pirkstu galiem.

Hols.

Harij? Zvana Isaija Bērnss no Johannesburgas. Kā jums klājas?

Isaija? Tas gan ir pārsteigums.

Tiešām? Es vēlos jums pateikties, Harij.

Par ko?

Par to, ka jūs neko neuzsākāt.

Ko neuzsāku?

Jūs zināt, ko es domāju. Par to, ka neuzsākāt nekādas diplomātiskas darbības, lai panāktu tiesas atlikšanu vai ko tamlīdzīgu.

Harijs neatbildēja. Viņš jau kādu laiku bija gandrīz vai gaidījis šo zvanu. Sēdēšana vairs nebija tik ērta. Acu priekšā pēkšņi parādījās Andreasa Hohnera lūdzošās acis. Un atskanēja Konstances Hohneres žēlabainā balss: Hola kungs, vai apsolāt darīt visu, ko spējat1

Harij?

Jā, klausos.

Vakar tika pasludināts spriedums.

Harijs raudzījās uz Māšeles fotogrāfiju pie sienas. Toreiz gan bija neparasti silta vasara, vai ne? Viņi gāja peldēties pat tad, kad lija lietus. Viņu pārņēma neizsakāmas skumjas.

Nāvessods? viņš dzirdēja savu balsi jautājam.

Bez tiesībām pārsūdzēt.

107. Šrēdera kafejnīca, 2000. gada 2. jūnijs

Ko darīsiet vasarā, Harij?

Maja skaitīja izdodamo sīknaudu.

Nezinu. Mēs domājam, ka varētu noīrēt atpūtas namiņu kaut kur tepat Norvēģijā. Iemācīt puikam peldēt un visu ko.

Nezināju, ka jums ir bērni.

Tas ir garš stāsts.

Tiešām? Ceru kādreiz to dzirdēt.

Tad jau redzēs, Maja. Paturiet atlikumu.

Maja dziļi pakniksēja un devās projām ar skābu smaidu sejā. Piektdienas pēcpusdienā krodziņš bija pārāk tukšs. Laikam apmeklētāji, glābdamies no karstuma, pārvākušies uz St. Hanshaugenas terases restorānu.

Nu tad? noprasīja Harijs.

Vecais vīrs klusēdams raudzījās savā glāzē.

Viņš ir miris. Vai jūs nepriecājaties, Osnes?

Mohikānis pacēla galvu un palūkojās uz Hariju.

Kas ir miris? sirmgalvis norūca. Neviens nav miris. Tikai es. Es esmu pēdējais no mirušajiem.

Harijs nopūtās, pasita avīzi padusē un izgāja ārā, tveicīgajā pēcpusdienas karstumā.

Tulkotājas piezīmes

1    Nordāls Grigs (Nordahl Brun Grieg, 1902-1943) norvēģu dzejnieks, rakstnieks un žurnālists, antifašists. 1940. gadā, kad vācu armija okupēja Norvēģiju, bēga uz Angliju vienā kuģī ar Norvēģijas karalisko ģimeni.

2    Nicht schiessen, bitte'. lūdzu, nešaujiet! (vācu vai.)

3    Toten. Wie im Totenreich ? mirušie. kā mirušo valstībā? (vācu vai.)

4    Warum? kāpēc? (vācu vai.)

5    Das weiss ich nicht. to es nezinu, (vācu vai.)

6    Rottenfьhrer rotas komandieris (vācu vai.), šajā gadījumā vārdu spēles, jo rotten angļu vai. nozīmē sapuvis, riebīgs.

7    Dollija Pārtone (Dolly Rebecca Parton) amerikāņu kantrī dziedātāja, dziesmu autore, aktrise, Grammy balvas laureāte.

8    Passivort parole (vācu vai.).

9    Falsch! Ich schiesse ! nepareizi! es šaušu! (vācu vai.)

1U Jenss Bjornebo (Jens Bjomeboe, 1920-1976) norvēģu dzejnieks, rakstnieks un dramaturgs.

11    Ganz genau tieši tā (vācu vai.).

12    Schwester māsa (vācu vai.).

13    Bьrgschaft galvojums (vācu vai.).

14    Anschluss pievienošana (aneksija) (vācu vai.).

15    Man no tā ne silts, ne auksts! kanādiešu dziedātājas Šenaijas Tveinas (Shania Twain) dziesma.

16    Nordmarka mežains regions uz ziemeļiem no Oslo, 430 km2 platībā, populāra sporta un atpūtas vieta gan ziemā, gan vasarā.

17    Vidkuns Kvislings (Vidkun Abraham Lauritz ļonssm Quisling, 1887-1945) norvēģijas armijas virsnieks un politiķis, ministru prezidents vācu okupācijas laikā no 1942. gada līdz kara beigām. Pēc kara tiesāts par valsts nodevību un sodīts ar nāvi.

18    Nada nekas (spāņu vai.).

19    Johans Nigārdsvolds (Johan Nygaardsvold, 1879-1952) -norvēģu politiķis, Darba partijas biedrs. Norvēģijas premjerministrs no 1935. līdz 1945. gadam (1940. 1945. gadā trimdā Londonā).

20    Teodors Kitelsens (Theodor Severin Kittelsen, 1856-1914) -norvēģu mākslinieks, slavens ar ainavām un grāmatu -sevišķi pasaku un leģendu ilustrācijām, ar troļļu attēlojumu.

21    Les flics sarunu vai. policisti (franču vai.).

22    Kjells Aukrusts (Kjell Aukrusl, 1920-2002) norvēģu rakstnieks, dzejnieks un mākslinieks. Pēc viņa darbu motīviem 1975. gadā uzņemta pirmā norvēģu pilnmetrāžas animācijas filma.

23    Eižens Bleilers (Eugen Bleuler, 1857-1939) šveiciešu psihiatrs, šizofrēnijas nosaukuma autors.

24    Meine Mutterl mana māte! (vācu vai.)

Ju Nesbe

Content

Nesbē Jū Sarkankrūtītis

I daļa Pīšļi pie pīšļiem

1.Maksas ceļa barjera frie Alnabru, 1999. gada 1. novembris

2 Oslo, 1999. gada 5. oktobris

3.Kārļa Johatta iela, 1999. gada 5. oktobris

4. Ārlietu ministrija, Viktorijas terase, 1999. gada 5oktobris

5. Pils dārzi, 1999. gada 5oktobris

6. Galvenā policijas pārvalde, Gronlande, 1999gada 9. oktobris

7. Mollera kabinets, 1999. gada 9.oktobris

8. Maksas ceļa barjera pie Alnabru, 1999gada 1. novembris

II Daļa Genesis

9. 1942

10. Ļeitingrada, 1942. gada 31. decembris

11. Ļeņingrada, 1943. gada 1. janvāris

12. Ļeņingrada, 1943. gada 1. janvāris

13. Ļeņingrada, 1 943. gada 3. janvāris

14. Ārlietu ministrija, 1999. gada 4novembris

15. Sanksthanshaugena, 1999. gada 4novembris

16. Radisson SAS, Hollberga laukums, 1999. gada 5novembris

17. Galvenā policijas pārvalde, 1999. gada 5novembris

18. Pils dārzi, 1999. gada 10. novembris

19. Goba un papele, bērzs un ozols, Nāves bālums, apmetnis melns. "Herberta pica", Jongstorgeta, 1999gada 12. novembris

20. "Herberta pica", 1999gada 15. novembris

21. Ļeņingrada, 1944. gada 17.janvāris

22. Doktora Buera kabinets, 1999gada 22. decembris

III Daļa. Ūrija

23. Rūdolfa II hospitālis Vīnē,'1944. gada 7. jūnijs

24. Bisleta, 1999. gada Vecgada vakars

25. Rūdolfa II hospritālis Vīnē, 1944gada 8. jūnijs

26. Drošības dienests, galvenā policijas pārvalde, 2000. gada 21. februāris

27. Linča, 1944gada 9. jūnijs

28. Siljana, Telemarka, 2000. gada 22. februāris

29. Rūdolfa II hospitālis Vīnē, 1944. gada 23. jūnijs

30. Galvenā policijas pārvalde, 2000. gada 24. februāris

31. Langu ģimenes vasaras māja Vīnē, 1944. gada 25jūnijs

32. Johannesburga, 2000. gada 28. februāris

33. Laincas zoodārzs Vīnē, 1944. gada 27. jūnijs

34. Vīne, 1944gada 28. jūnijs   Guten Abend, meine Hcrrschaften.

IV Daļa Šķīstītava

35. Konteineru osta, Bjorvika, 2000. gada 29. februāris

36. Irisveiena, 2000. gada 1. marts

37. Viesnīcas Continental pirmais stāvs, 2000. gada 1. marts

38 Fitnesa centrs "Fokuss" Ila, 2000. gada 2. marts

39. Kungu apģērbu veikals Hegdehaugsveienā,  2000. gada 2. marts

40. Holmenkollena,  2000. gada 3. marts

41. Vibes iela, Majorstuena, 2000. gada 3. marts

42. Drošības dienests, 2000. gada 3. marts

43. Sporta klubs "Fokuss", 2000. gada 3. marts

44. Harija kabinets, 2000. gada 6. marts

45. Sogna, 2000. gada 6. marts

46. Drammena, 2000. gada 7marts

47. Ellenas kabinets, 2000. gada 7. marts

48. Kafejnīca Ryktet, Grensena, 2000. gada 7. marts

49. Kinoteātris Gimle, Bygdoy aleja, 2000. gada 7. marts

50. Oslo, 2000. gada 11. marts

51. Hamburga, 1944gada 30. jūnijs

Septiņas dienas

52. Jensa Bjelkes iela, 2000. gada 12. marts

53. Jensa Bjeikes ieta, 2000. gada 13. marts

54. Jensa Bjelkes iela, 2000. gada 14■ marts

55. Jensa Bjelkes iela, 2000. gada 15marts

56. Jensa Bjelkes iela, 2000. gada 16. marts

57. Jensa Bļetkes iela, 2000. gada 1 7. marts

58. Jensa Bjelkes iela, 2000. gada 18. marts

VI nodala. Batseba

59. Mollera kabinets, 2000. gada 25. aprīlis

60. Ārlietu ministrija, 2000. gada 27. aprīlis

61. Galvenā policijas pārvalde, 2000. gada 27. aprīlis

62. Drošības dienests, 2000. gada 2. maijs

63. Krokliveiena, Bjerke, 2000. gada 2. maijs

64. Krokliveiena, 2000. gada 2. maijs

65. Šredera kafejnīca, 2000. gada 2. maijs

66. Vakariņas, 2000. gada 5maijs

67. Halvorsena dzīvoklis, 2000. gada 6. maijs

68. Vibes iela, 2000. gada 8. maijs

69. Irisveiena, 2000. gada 8. maijs

70. BrattdUauga māja, Nordberga, 2000. gada 8. maijs

71. No Fredikstades līdz Haldenai, 2000. gada 9. maijs

72. Nordberga un viesnīca Continental, 2000. gada 9maijs

73. Klipana, Zviedrija, 2000. gada 10. maijs

VII Nodaļa. Melnais apmetnis

74. Nacionala slimnīca, 2000. gada 10. maijs

75. Moliem kabinets, 2000. gada 11. maijs

76. Irisveiena, 2000. gada 11. maijs

77. Harija vecais kabinets, 2000. gada 11. ntaijs

78. Irisveiena, 2000. gada 11. maijs

79. Galvenā policijas pārvalde, 2000. gada 11. maijs

80. Parkveiena, Uraniettborga, 2000. gada 11. maijs

81. "Herberta pica", 2000. gada 11. maijs

82. Holmenkollena, 2000. gada 11. maijs

83. Harija dzīvoklis, 2000. gada 11. maijs

84. Akershusas cietoksnis, 2000. gada 12. maijs

VIII Nodaļa Atklāsme

85. Vīne, 2000. gada14.maijs

86. Pils dārzi, 2000. gada 14■ maijs

87. Vīne, 2000, gada 14■ maijs

88. Terēzes iela, 2000. gada 15. maijs

89. Gronlandsleireta, 2000. gada 16. maijs

90. Galvenā policijas pārvalde, 2000. gada 16. maijs

91. Irisveiena, Osto, 2000. gada 16. maijs

92. Holmenkollveiena, 2000. gada 16. maijs

93. Holmenkollveiena, 2000. gada 17.maijs

IX Nodaļa Pastardiena

94. Oslo, 2000. gada 1 7. maijs

95. Oslo, 2000. gada 1 7. maijs Ļeņingrada, 1942. gada 12. decembris

96. Oslo, 2000. gada 17.maijs Hamburga, 1944. gada 30. jūnijs

97. Oslo, 2000. gada 17. maijs

98. Oslo, 2000. gada 17. maijs Nacionālā slimnīca, 1956. gads

99. Oslo, 1999.gada 16. oktobris

100. Oslo, 1999. gada 15. novembris

101. Oslo, 2000. gada 17. maijs Oslo, 2000. gada 8. februāris

102. Oslo, 2000. gada 17. maijs Oslo, 2000. gada 16. maijs

103. Oslo, 2000. gada 17. maijs

104. Viesnīca Radisson SAS, 2000. gada 17. maijs

X Nodaļa Ugšāmcelšanās

105. Ullevalas slimnīca, 2000. gada 19. maijs

106. Galvenā policijas pārvalde, 2000. gada 19. maijs

107. Šrēdera kafejnīca, 2000. gada 2. jūnijs

Tulkotājas piezīmes