Nesbē Jū

Sikspārnis

Jū Nesbē

Sikspārnis

Šī grāmata ir jāizlasa visiem Harija Hola faniem! Lai gan tā rada ari hronoloģisku apjukumu (tiem, kas to lasīs pēc vēlāk iznākušajiem darbiem), iespaids ir pārsteidzošs. Turklāt jau pirmajā Jū Nesbē darbā par Hariju Holu ir krietna deva ironijas un humora!

Booklist

Šis debijas romāns pierāda, ka Jū Nesbē ir sava darba lietpratējs. Radot spriedzi, galvenajam varonim atrodoties sev neraksturīgā vidē (Austrālijā!), turklāt ar savdabīgu pārinieku, un atšķetinot virtuozi savērptu intrigu, vienlaikus tiek atspoguļota arī svešās zemes vēsture, paražas un cilvēki.

Publishers Weekly

Romānā “Sikspārnis”, tāpat kā citos Jū Nesbē darbos, sižeta centrā ir Harija Hola tēls. Bet tas, kas šo darbu padara citādu, ir Austrālija, ko Jū Nesbē, skatot savām acīm, liek iepazīt arī lasītājam.

Kirkus Reviews

Jū Nesbē ir fantastisks rakstnieks, kurš, jau strādājot pie sava pirmā romāna, zina, kā “uzbūvēt” stāstu tā, lai sižeta līkloči lasītāju lēnām (līdzīgi kā amerikāņu kalniņos) “uzvelk” augšā un tad brīdī, kad vismazāk gaidi, palaiž vaļā…

Scottish Express

Izplešot spārnus, tas pacēlās gaisā, tad krita, un spārni kā apmetnis cieši apņēma cilvēka ķermeni.

Frenks Millers

VALLA

..

1. NODAĻA Sidneja, Kensingtona kungs un trīs zvaigznes

Kaut kas nebija kārtībā.

Sākumā pasu kontroles darbiniece plati smaidīja.

How are you, mate?[1]

I'm fine,[2] Harijs Hols sameloja.

Pirms trīsdesmit stundām viņš bija izlidojis no Oslo, tad Londonā pārsēdies, pēc tam vēlreiz pārsēdies Bahreinā un kopš tā brīža bija atradies nolāpītajā krēslā pie rezerves izejas. Drošības apsvērumu dēļ līdz pašai Singapūrai bija nācies sēdēt tik nedabiskā pozā, ka viņš gandrīz izmežģīja mugurkaulu.

Tagad sieviete aiz barjeras vairs nesmaidīja.

Ar aizvien pieaugošu interesi viņa pētīja pasi. Bija grūti pateikt, kas viņu bija uzjautrinājis fotogrāfija vai Harija vārda rakstības veids.

Business ? [3]

Harijs Hols iedomājās, ka pasu kontrolieri vairumā citu valstu pievienotu vārdiņu “Sir”, taču viņš bija lasījis, ka šādas pieklājības frāzes Austrālijā nav īpaši izplatītas. Un tas nešķita arī svarīgi, Harijs nebija ne īpaši liels ceļotājs, ne ari augstprātīgs, viņš tikai vēlējās pēc iespējas ātrāk nokļūt viesnīcas numurā un atkrist gultā.

Yes, viņš atbildēja un pabungoja ar pirkstiem pa barjeru.

Sievietes lūpas cieši sakniebās, mute kļuva neglīta, un viņa asā balsī noprasīja:

Why isn’t there a visa in your passport, Sir?[4]

Viņa sirds salēcās, kā tas notika vienmēr, kad nojauta tuvojamies katastrofu. Varbūt vārdiņu “Sir” te lietoja tad, kad situācija saasinās?

Sorry, I forgot,[5] Harijs nomurmināja, drudžaini rakņādamies iekškabatā. Kādēļ tie nevarēja īpašo vīzu kā parasti ievietot pasē? Sev aiz muguras rindā viņš izdzirda klusas walkman skaņas un saprata, ka tas ir viņa ceļabiedrs no lidmašīnas, kurš visu ceļu bija spēlējis šo kaseti. Kādēļ, velns lai parauj, viņš nekad nespēja atcerēties, kurā kabatā ko ieliek? Arī karsti bija, kaut gan pulkstenis rādīja gandrīz desmit vakarā. Harijs juta, ka sāk niezēt galvas āda.

Beidzot viņš atrada dokumentu un atvieglots nolika to uz barjeras.

Police officer, are you?[6]

Pasu kontroliere pacēla acis no vīzas un caururbjoši uzlūkoja Hariju. Tad viņas seja pieņēma agrāko izteiksmi.

Ceru, ka nav nogalinātas kaut kādas norvēģu blondīnes!

Viņa iesmējās skanīgus smieklus un enerģiski uzspieda vīzai

zīmogu.

Well, just one,[7] Harijs Hols atbildēja.

Uzgaidāmā zāle bija pilna ar tūristu kompāniju pārstāvjiem un limuzīnu šoferiem, kas turēja rokās plāksnītes ar dažādiem vārdiem, taču savu vārdu Hols nemanīja. Viņš jau gatavojās meklēt taksometru, kad, izbrīvēdams sev ceļu starp plāksnītēm ar dažādajiem uzrakstiem, ātrā solī viņam tuvojās kāds melnādains vīrs ar krietni platu degunu un tumšiem, sprogainiem matiem, ģērbies gaišzilos džinsos un havajiešu kreklā.

Mister Ho-ly, I presume![8] viņš triumfējoši konstatēja.

Harijs Hols aizdomājās. Viņš bija gatavojies pirmos brīžus

Austrālijā izmantot, lai koriģētu sava uzvārda izrunu, proti, lai tas netiktu jaukts ar vārdu Houl caurums. Tomēr Holy misters Svētais bija pieņemami.

Andrew Kensington, how are ya?[9] Vīrs uzsmaidīja un sniedza milzīgu plaukstu.

Tās spiediens bija tāds pats kā sulu spiednei.

Welcome to Sydneyhope you enjoyed the flight,[10] svešais sirsnīgi ieteicās, līdzīgi atbalsij atkārtojot pirms divdesmit minūtēm stjuartes teiktos vārdus. Viņš paņēma Hola gandrīz jauno čemodānu un neatskatīdamies sāka iet uz izejas pusi. Harijs turējās cieši aiz viņa.

Vai tu strādā Sidnejas policijā? viņš uzsāka sarunu.

Sure do, mate. Watch out![11]

Virpuļdurvis trāpīja Harijam tieši pa degunu, tā ka izsprāga asaras. Viduvēja komēdija nevarēja iesākties labāk. Viņš pabraucīja degunu un norvēģiski nolamājās. Kensingtons līdzjūtīgi paskatījās.

Bloody doors, ay?[12] viņš ieteicās.

Harijs neatbildēja. Viņš nezināja, kā Austrālijā atbild uz šādiem jautājumiem.

Stāvvietā Kensingtons atslēdza kādas mazas, apbružātas Toyota bagāžnieku un iemeta tajā čemodānu.

Do you wanna drive, mate?[13] viņš pārsteigts ievaicājās.

Harijs pamanīja, ka ir apstājies pie durvīm stūres pusē. Velns, Austrālijā taču ir kreisās puses satiksme! Priekšējais pasažiera sēdeklis tomēr bija tā piekrāmēts ar papīriem, kasetēm un dažādiem krāmiem, ka Harijs iekārtojās aizmugurē.

You must be an aborigine ?' viņš pajautāja, kad mašīna izbrauca uz šosejas.

Guess there’s no foolin’ you, officer,[14] Kensingtons atbildēja un paskatījās atpakaļskata spogulī.

In Norway we call you “australneger” Australian negro.[15]

Kensingtons vēlreiz paskatījās spogulī.

Really?[16]

Harijs sāka justies neērti.

Nu, es tikai gribēju teikt, ka tavi senči acīmredzot nav no tiem katordzniekiem, kurus pirms divsimt gadiem atsūtīja šurp no Anglijas, Harijs samiernieciski turpināja, lai parādītu, ka viņam ir vismaz minimālas zināšanas par šīs zemes vēsturi.

That’s right, Ho-ly,[17] mani senči ieradās mazliet agrāk. Precīzāk pirms četrdesmit tūkstošiem gadu.

Kensingtons pašķielēja spogulī. Harijs apņēmās kādu brītiņu paklusēt.

I see.[18] Sauc mani par Hariju.

Okay, Harij, es esmu Endrū.

Pārējo ceļa gabalu runāja Endrū. Viņš aizveda Hariju līdz Kingskrosai un paskaidroja, ka šis ir Sidnejas prostitūtu un narkotiku tirdzniecības, kā arī visu pārējo pilsētas tumšo darījumu centrs. Katram otrajam skandālam esot saistība ar kādu viesnīcu vai striptīza klubu šajā kvadrātkilometru lielajā teritorijā.

Te nu mēs esam, Endrū pēkšņi ieteicās. Viņš piebrauca pie trotuāra apmales, izlēca no mašīnas un izcēla no bagāžnieka Harija čemodānu.

See ya tomorrow,1 Endrū izmeta, iekāpa mašīnā un prom bija. Ar sāpošu muguru, laika joslu ietekmēts, Harijs ar savu čemodānu pēkšņi sajutās ļoti vientuļš uz šī trotuāra, iespaidīgā Crescent Hotel priekšā, pilsētā, kurā iedzīvotāju bija apmēram tikpat daudz, cik visā Norvēģijā. Līdzās viesnīcas nosaukumam pie durvīm greznojās trīs zvaigznītes. Oslo policijas šefs neizcēlās ar īpašu devību attiecībā uz savu pakļauto izmitināšanu. Bet varbūt nebūs nemaz tik ļauni. Jābūt taču atlaidēm amatpersonām un viesnīcas mazākajiem numuriem, Harijs nodomāja.

Viņam bija taisnība.

2. NODAĻA Tasmanijas velns, klauns un zviedriete

Harijs piesardzīgi pieklauvēja pie Sidnejas policijas Dienvidu apgabala priekšnieka durvīm.

Ienāciet! no telpas atskanēja dārdoša balss.

Pie loga aiz ozolkoka rakstāmgalda stāvēja liela auguma, plecīgs vīrs ar iespaidīgu vēderiņu. Zem pašķidras matu šķipsnas dižojās pelēkas, biezas uzacis, taču rieviņas ap acīm smaidīja.

Harijs Holijs no Oslo, Norvēģijas, Sir.

Sēdies, Holij! Tu izskaties ellīgi možs jau tik agri no rīta! Starp citu: ceru, ka nebūsi apciemojis kādu no puišiem, kuri piedāvā narkotikas. Nīls Makkormaks sirsnīgi iesmējās.

Pie vainas ir laika joslas. Esmu nomodā kopš četriem no rīta, Sir.

Protams. Tas mums tāds joks. Redzi pirms dažiem gadiem te bija diezgan liels korupcijas skandāls. Tiesāja desmit policistus, arī par narkotiku tirdzniecību savējiem. Aizdomas radās tāpēc, ka daži no viņiem likās neparasti moži visu diennakti. Njā, patiesībā tas nav nekāds joks. Viņš labsirdīgi iesmējās, uzlika brilles un pārcilāja papīrus.

Tevi tātad atsūtīja šurp, lai palīdzētu mums izmeklēt Ingeras Holteres slepkavību. Norvēģijas pilsone ar darba atļauju Austrālijā. Spriežot pēc fotogrāfijām, blonda, skaista meitene. 23 gadus veca. Vai tā ir?

Harijs piekrītoši pamāja ar galvu. Makkormaks kļuva nopietns.

Viņu atrada zvejnieks Votsona līča krastā, precīzāk Gepa parkā. Pusizģērbtu. Spriežot pēc visa, viņa vispirms tikusi izvarota, pēc tam nožņaugta. Spermas palieku nav. Tad tumsas aizsegā aizvesta uz parku un nogrūsta no kraujas.

Viņš saviebās.

Mazliet sliktākos laikapstākļos viļņi būtu aiznesuši to prom, taču viņa palika guļam starp akmeņiem līdz nākamajam rītam, kad tika atrasta. Kā jau teicu, spermas nebija, jo maksts ir sagraizīta un jūras ūdens meiteni ir pamatīgi nomazgājis. Tādēļ mums nav ari pirkstu nospiedumu, toties ir noteikts aptuvens nāves iestāšanās laiks… Makkormaks noņēma brilles un ar roku pabraucīja seju, …taču mums nav slepkavas. Un ko tu, pie velna, ar visu šo domā iesākt, mister Holij?

Harijs gatavojās atbildēt, bet tika pārtraukts:

Protams, tu esi nodomājis būt klāt, kad mēs nogrābsim šo neģēli, vienlaikus stāstot norvēģu presei, cik veiksmīgi mēs sastrādājamies. Bet, tā kā mums nav nekādas vēlēšanās skaidroties ar norvēģu vēstniecību, būs vien jāsamierinās, un vispār -uzskati to visu par atvaļinājumu un aizsūti pāris kartīšu savam dārgajam šefam. Starp citu, kā viņai iet?

Cik man zināms labi.

Lieliska sieviete! Droši vien ir pastāstījusi, kas no tevis tiek gaidīts?

Aptuveni. Man jāpiedalās izmeklē…

Labi. Aizmirsti to! Te būs jaunie noteikumi. Pirmais: no šī brīža tu klausīsi tam, ko teikšu es un tikai es. Otrais: tu nekur neiejauksies, ja nebūsi saņēmis manu atļauju. Un trešais: viena kļūda, un tu sēdīsies pirmajā lidmašīnā un dosies mājās.

Tas viss tika pateikts ar smaidu, taču jēga bija skaidra: nelīst, kur nevajag, viņš te ir tikai novērotājs. Būtu varējis paņemt līdzi ari peldbikses un fotoaparātu.

Cik sapratu, tad Ingera Holtere Norvēģijā bija tāda kā slavenība televīzijā?

Izbijusi slavenība, Sir. Pirms dažiem gadiem viņa bija viena no raidījumu vadītājām kādā jaunatnes programmā. Bet šobrīd viņu patiesībā jau sāk piemirst.

-Jā, man stāstīja, ka jūsu avīzes plaši atspoguļo šo slepkavību. Dažas no tām jau ir atsūtījušas žurnālistus. Mēs pastāstījām to, kas mums zināms, tomēr nekā daudz tur nav, tādēļ drīz vien tiem šeit apniks un viņi dosies mājup. Tie nezina, ka šeit esi tu. Mums pašiem ir cilvēki, kas ar viņiem auklējas, tāpēc tev par to nav jādomā.

Sirsnīgi pateicos, Sir! Harijs tiešām nopriecājās. Doma par uzmācīgiem žurnālistiem no norvēģu avīzēm, kuri min uz papēžiem, itin nemaz nešķita vilinoša.

Okay, Holij, būšu godīgs un pastāstīšu, kāda patiesībā ir situācija. Šefs man sīki izstāstīja, ka Sidnejas varasvīri ļoti vēlas, lai šī slepkavība tiktu atklāta pēc iespējas ātrāk. Kā jau parasti, runa šeit ir par politiku un ekonomiku.

Ekonomiku?

-Jā. Mēs rēķinām, ka šogad bezdarbs Sidnejā pārsniegs desmit procentus, tādēļ pilsētai ir vajadzīgs katrs cents, ko iegūstam no tūrisma. Tepat durvju priekšā ir 2000. gada olimpiskās spēles, un stipri pieaug tūristu straume no Skandināvijas. Bet slepkavības, it īpaši neatklātās, ir slikta reklāma pilsētai. Tādēļ darbojamies, cik spējam: mums ir izmeklēšanas grupa četru cilvēku sastāvā, kuru rīcībā ir visas datubāzes, tehniskais personāls un laboratorijas eksperti. Un tā tālāk.

Makkormaks sadabūja kādu papīra lapu un, saraucis uzacis, to pārlasīja.

Patiesībā tev vajadzētu strādāt kopā ar Votkinsu, bet, ja jau esi lūdzis dot Kensingtonu, neredzu iemesla to noraidīt.

Sir, cik zinu, tad neesmu…

Kensingtons ir labs cilvēks. Nav daudz iedzimto, kuri tiek tik augstu un tālu kā viņš.

Ak tā?

Makkormaks paraustīja plecus.

Tā nu tas ir. Jā, Holij. Ja tev tātad kaut ko ievāj adzēsies, tad zināsi, kur mani atrast. Vai ir jautājumi?

Tikai neliela formalitāte, Sir. Vēlētos zināt, vai šajā zemē “Sir” ir korekta uzruna attiecībā uz priekšnieku vai arī tas ir pārāk…?

Formāli? Stīvi? Jā, laikam gan. Bet man patīk. Tas man patiesībā atgādina, ka šajā bodītē priekšnieks esmu es.

Makkormaks skaļi iesmējās un uz atvadām sirsnīgi paspieda Harijam roku.

Janvāris Austrālijā ir tūristu sezona, Endrū paskaidroja, spiežoties cauri satiksmei Krastmalas lokā. Visi ierodas aplūkot Operas namu, pavizināties laivā pa ostu un paskatīties uz meitenēm Bondai pludmalē. Žēl, ka tev jāstrādā!

Harijs paraustīja plecus.

Man vienalga. Šie vilinājumi tūristiem mani tikai kaitina.

Viņi izbrauca uz jaunās Dienvidu šosejas, un Toyota uzņēma

kursu austrumu virzienā uz Votsona līci.

Sidnejas austrumdaļa nav tāda kā Londonas īstenda, braucot garām elegantajām savrupmājām, skaidroja Endrū. Šo rajonu sauc Double Bay, bet mēs to dēvējam par Double Pay “Dubulta maksa”.

Un kur dzīvoja Ingera Holtere?

Kādu laiciņu viņa ar savu puisi mitinājās Ņūtaunā, tad izšķīrās, un viņa pārcēlās uz mazu vienistabas dzīvoklīti Glībā.

Ar puisi?

Endrū paraustīja plecus.

Viņš ir austrālietis, inženieris-datorspeciālists. Satika In-geru pirms diviem gadiem, kad viņa ieradās šeit atvaļinājumā. Attiecībā uz slepkavības vakaru viņam ir alibi, turklāt viņš nepavisam neizskatās pēc slepkavas. But ya n Viņi apstājās pie Gepa parka viena no Sidnejas daudzajiem zaļajiem masīviem. Stāvas akmens kāpnes veda augšup līdz vējainajam parkam, no kura augstumiem pavērās skats uz Vot-sona līci ziemeļos un Kluso okeānu austrumpusē. Atverot mašīnas durvis, uzvēdīja siltuma vilnis. Kad Endrū uzlika lielas saulesbrilles, Harijam iešāvās prātā viņa līdzība ar vietēja mēroga pornobiznesa darboni. Nez kāpēc austrālietis šodien bija iespīlējies šaurā uzvalkā, un Harijam šis melnais, plecīgais vīrs, kurš līgojās viņam priekšā uz stāvās taciņas, šķita nedaudz komisks.

Lūk, Harij, šis ir Klusais okeāns. Nākamā pietura Jaunzēlande, līdz tai ir aptuveni divi tūkstoši slapju kilometru.

Harijs pārlaida skatienu apkārtnei. Rietumpusē bija redzams centrs ar tiltu pāri ostai, ziemeļos pludmale, jahtas Votsona līcī un zaļā Menlija priekšpilsēta līča ziemeļpusē. Austrumos debesis un ūdens veidoja dažādu zilo nokrāsu apvārsni. Viņiem tieši priekšā, stāvo klinšu pakājē, starp akmeņiem savu garo ceļu aprāva jūras viļņi.

Okay, Harij, šobrīd tu stāvi vēsturiskā vietā, Endrū ieteicās. 1788. gadā angļi nosūtīja uz Austrāliju savu pirmo kuģi ar noziedzniekiem. Bija nolemts tos nometināt Botani līcī, dažas jūdzes uz dienvidiem no šejienes, taču labsirdīgais kapteinis Filips uzskatīja, ka apkārtne tur ir pārāk nejauka, un izsūtīja mazu laiviņu gar piekrasti ziemeļu virzienā, lai pameklētu kādu labāku vietu. Apbraukuši zemesragu, uz kura pašlaik stāvam, tie atrada lieliskāko ostu pasaulē. Mazliet vēlāk ieradās kapteinis Filips ar pārējo floti: 11 kuģiem, 750 notiesātajiem sievietēm un vīriešiem, 400 jūrniekiem, četrām kareivju rotām un proviantu diviem gadiem. Tomēr izdzīvot šajā zemē ir grūtāk, nekā sākumā šķiet. Angļi neprata izmantot dabu tā, kā to bija iemācījušies aborigēni. Pēc divarpus gadiem, kad ar proviantu ieradās nākamais kuģis, angļi gandrīz mira badā.

Tomēr liekas, ka ar laiku kļuva labāk. Harijs pamāja uz Sidnejas zaļajām nogāzēm un juta, kā starp lāpstiņām notek sviedru lāsīte. No karstuma viņam uzmetās zosāda.

Angļiem jā. Endrū slaidi nospļāvās pāri kraujas malai. Abi ar skatieniem sekoja spļāvienam, līdz tas pazuda vējā. Viņai palaimējās, ka kritiena brīdī vairs nebija dzīva. Krītot ķermenis sitās pret klintīm. Kad viņu atrada, no tā bija izrauti lieli miesas gabali.

Cik ilgi Ingera bija mirusi, pirms viņu atrada?

Endrū saviebās.

Tiesu mediķis teica 48 stundas. Bet viņš…

Endrū pielika īkšķi pie mutes. Harijs pamāja ar galvu. Acīmredzot tiesu ārstam patika iedzert.

Un tu kļūsti skeptisks, ja runa ir par apaļiem skaitļiem?

Viņa tika atrasta piektdien no rīta, tādēļ var pieļaut, ka viņa mirusi trešdienas naktī.

Vai ir kādas pēdas?

Kā pats redzi, mašīnas var novietot tepat lejā. Apkaime naktī nav apgaismota, un arī cilvēku šeit nemēdz būt. Neviens liecinieks nav uzradies, un, godīgi sakot, mēs uz tādiem pat neceram.

Un ko tagad iesāksim?

Darīsim tā, kā teica šefs: dosimies uz restorānu un nedaudz patērēsim pārvaldes reprezentācijai paredzēto budžetu. Tu tomēr esi augstākais Norvēģijas policijas pārstāvis vairāk nekā divtūkstoš kilometru rādiusā.

Endrū un Harijs apsēdās pie balti klāta galdiņa. Zivju restorāns Doyle’s atradās Votsona līča krastā no ūdens to atdalīja tikai šaura smilšu strēle.

Diezgan skaisti, vai ne? Endrū apjautājās.

Kā krāsainā atklātnītē.

Pludmalē turpat netālu kāds mazs puisēns un meitenīte būvēja smilšu pili. Aiz viņiem mirdzēja gaišzilais jūras klajs, bet tālumā slējās zaļie pakalni un Sidnejas lepnais siluets.

Harijs izvēlējās mīdijas un Tasmanijas foreli, bet Endrū pasūtīja Austrālijas buti, par kuru Harijs nekad nebija dzirdējis, un un LSD lietotāji ir nozuduši. Pamazām Glība kļuva populāra, bet līdz ar to cēlās ari īres cenas, tagad ar savu policista algu es nevarētu atļauties te dzīvot.

Viņi nogriezās pa labi uz Herfordstrītu un iegāja pa vārtiņiem 54. numura pagalmā. Pretī, atņirdzis sīku, asu zobu rindu, ņurdēdams metās mazs, melns, pinkains šunelis. Mazais briesmo-nītis izskatījās tīri negants un ļoti atgādināja tūristu brošūrās redzētos Tasmanijas velna attēlus. “Agresīvs un nejauks, metas pie rīkles,” tā tika rakstīts. Suga esot uz izmiršanas robežas. Harijs cerēja, ka tas atbilst patiesībai. Brīdī, kad šis eksemplārs, atvēris rīkli, metās uz priekšu, Endrū pacēla kāju un ar precīzu spērienu ielidināja uzbrucēju krūmājā pie žoga.

Policistiem kāpjot augšup pa kāpnēm, durvīs ar drūmu skatienu sejā iestājās kāds samiegojies resnvēderis.

Kur palika suns?

Tas guļ un apbrīno rožu krūmus, Endrū smaidot paskaidroja. Mēs esam no policijas. Slepkavību izmeklēšanas nodaļa. Vai jūs esat misters Robertsons?

Jā, jā! Ko jūs vēl gribat? Es taču izstāstīju visu, ko zinu.

Un tagad jūs atkārtosiet, ko bijāt stāstījis… Iestājās ilga pauze, kuras laikā Endrū turpināja smaidīt, bet Harijs sāka mīņāties uz vietas.

Man žēl, mister Robertson: mēs nemēģināsim jūs savaldzināt, bet šis cilvēks ir Ingйras Holteres brālis, un, ja tas jūs pārāk neapgrūtina, viņš labprāt ielūkotos viņas istabā.

Robertsona izturēšanās spēji mainījās.

Piedodiet, es nezināju… nāciet iekšā! Viņš atvēra durvis un devās abiem pa priekšu augšup pa kāpnēm.

-Jā, patiesībā es nemaz nezināju, ka Ingйrai ir brālis. Bet, ja jūs tā sakāt, tad, protams, uzreiz saskatu līdzību!

Robertsonam aiz muguras Harijs pagriezās pret Endrū un izbolīja acis.

Ingeras istabu neviens pat nebija mēģinājis sakopt. Visur mētājās apģērba gabali, žurnāli, pilni pelnutrauki un tukšas vīna pudeles.

Ē-e, policija mani lūdza pagaidām neko neaiztikt.

Mēs saprotam.

Reiz vakarā viņa vienkārši neatgriezās mājās. Pazuda.

Paldies, mister Robertson! Mēs lasījām ziņojumu.

Es teicu, lai viņa neiet pa Bridžroudu un zivju tirgu, kad vakaros atgriežas mājās. Tur ir tumšs un daudz melno un arī dzelteno… Robertsons izbīlī paskatījās uz Endrū Kensingtonu.

Atvainojos, es nedomāju…

Ir jau labi. Jūs tagad varat iet, mister Robertson!

Robertsons klusi nokāpa lejā. Viņi dzirdēja, kā virtuvē no-

džinkst pudeles.

Istabā atradās gulta, daži grāmatplaukti un rakstāmgalds. Harijs pārlaida skatienu telpai un mēģināja iztēloties Ingeru Hol-teri. Viktimoloģija: iedomāties sevi upura situācijā. Viņš atcerējās nedaudz nekaunīgo meiteni no televīzijas ar labi pārdomāto angažementu un nevainīgu zilo acu skatienu.

Katrā ziņā viņa nebija no mājās sēdētājām, kuras visu savu brīvo laiku pavada, labiekārtojot ģimenes ligzdiņu. Pie sienām nebija nevienas gleznas, vienīgi filmas “Braveheart” afiša ar Melu Gibsonu: Harijs atcerējās šo filmu tāpēc, ka tā nesaprotamu iemeslu dēļ ieguva Oskaru kā labākā filma. Jā, jā, viņš nodomāja. Attiecībā uz filmām viņai ir slikta gaume. Arī uz vīriešiem. Harijs, tāpat kā daudzi citi, uzskatīja to par nodevību, kad Trakais Maksis pārvērtās par Holivudas zvaigzni.

Starp citu, pie sienas bija piesprausta fotogrāfija ar Ingeru un garmatainu, bārdainu jauniešu bariņu uz sola pie kādas spilgtas -kā vesternu filmās nama fasādes. Mugurā viņai bija brīvi krītoša ceriņkrāsas kleita. Gaišie mati ieskāva bālo, nopietno sejiņu. Ingera bija saņēmusi jauna vīrieša roku, kurš klēpī turēja bērniņu.

Plauktā gulēja papirosu tabakas paciņa, dažas grāmatas par astroloģiju un rupji izgrebta koka maska ar garu, uz leju noliektu degunu, kas atgādināja putna knābi. Harijs pagrozīja masku. Cenas etiķete vēstīja: “Made in Papua New Guinea."

Tās drēbes, kas nemētājās gultā un uz grīdas, karājās nelielā drēbju skapī. Nekā daudz jau nebija daži kokvilnas krekli, apvalkāts mētelis un plauktā liela salmu cepure.

Endrū no rakstāmgalda atvilktnes izņēma cigarešu papīra paciņu.

King Size Smoking Slim. Viņa ir tinusi sev lielas cigaretes.

Vai atradāt šeit arī narkotikas? Harijs pajautāja.

Endrū papurināja galvu un pamāja uz cigarešu papīru.

Ja mēs būtu apstrādājuši pelnutraukus, domāju, atrastu marihuānas pēdas.

Kādēļ tas netika izdarīts? Vai izmeklētāju grupa šeit neieradās?

Pirmkārt, mums nebija iemesla uzskatīt, ka šī ir nozieguma vieta. Otrkārt, marihuānas smēķēšanas dēļ nav jāceļ troksnis, jo šeit, Jaundienvidvelsā, attieksme pret marihuānu ir pragmatiskāka nekā citos Austrālijas štatos. Negribu noliegt, ka slepkavība var būt saistīta ar narkotikām, bet viens vai divi kāsīši šajā sakarībā nav pārāk nozīmīgi. Vai viņa ir lietojusi arī citas narkotikas tas mums nav zināms. Bārā The Albury mazliet apgrozās kokaīns un sintētiskās narkotikas, bet neviens no tiem, ar kuriem esam runājuši, neko tādu nav ieminējies, un arī asinīs nekas netika atrasts. Vismaz smagās narkotikas viņa nelietoja. Šļirces dūrienu pēdas uz ķermeņa nebija, turklāt šo publiku mēs pienācīgi uzraugām.

Harijs paskatījās uz kolēģi. Endrū ieklepojās.

Šāda vismaz ir oficiālā versija. Starp citu, te ir kaut kas, ko tu varētu palīdzēt izskaidrot.

Viņš pasniedza Harijam vēstuli. Tā sākās ar vārdiem “Dārgā Elizabete” un acīmredzot nebija pabeigta. Harijs ātri pārskrēja tai ar acīm.

Jā, jā, ar mani viss ir kārtībā. Ir kas vēl svarīgāks: esmu iemīlējusies! Protams, viņš ir skaists kā grieķu dievs, ar gariem, cirtainiem, zirgastītē saņemtiem brūniem matiem un skatienu, kas apstiprina to, ko viņš jau ir čukstus izteicis, ka vēlas tevi tagad tūlītaiz tuvākās mājas sienas, tualetē, uzgaida, uz grīdas, vienalga kur. Viņu sauc Evanss, 32 gadus vecs, šķīries (surprise, surprise), un viņam ir pusotru gadu vecs jauks puisītis, vārdā Toms Toms. Šobrīd viņam nav īsta darba, tāpat vien paslaistās apkārt.

Un -jā, es zinu, tu nojaut nepatikšanas! Apsolu, ka neļaušu sevi piemānīt. Vismaz ne pagaidām.

Bet pietiek runāt par Evansu. Es joprojām strādāju The Albury. Kopš tā brīža, kad kādā vakarā bārā ienāca Evanss, “Misters Bīns” ir beidzis mani aicināt sev līdzi. Tas jau ir progress! Bet ar savu pieglaimīgo skatienu viņš turpina man sekot. Fui! Patiesībā šis darbs sāk nedaudz nogurdināt, tomēr ir jāiztur, līdz saņemšu uzturēšanās atļaujas pagarinājumu. Es runāju ar NRKviņi plāno nākamajā rudenī turpināt raidījumu, un, ja vēlos, man būs iespēja tajā piedalīties. Decisions, decisions!

Vēstule beidzās. Bez paraksta vai datuma.

Ejot prom, Harijs paspieda Robertsonam roku, un tas, līdzjūtīgi paklanījies, piebilda, ka Ingera bijusi skaista meitene un brīnišķīga īrniece, jā, vienkārši paraugs visai mājai un kas zina? varbūt arī apkaimei. Robertsons smaržoja pēc alus, un viņam runājot nedaudz mežģījās mēle. Dodoties ārā pa vārtiņiem, no rožu dobes atskanēja vārgi smilksti. Viņus izvadīja baiļpilnu acu pāris.

Viņi apsēdās pie galdiņa kādā nelielā vjetnamiešu restorāniņā Dārlinghārborā. Tas bija pilns ar aziātiem, vairums no kuriem acīmredzot bija pastāvīgie apmeklētāji: ar oficiantu tie sarunājās nesaprotamā valodā, ar neiedomājamām zemo un augsto balss toņu maiņām.

Izklausās tā, it kā viņi laiku pa laikam ieelpotu hēliju, lai iegūtu šādu Donalda Daka balstiņu, Harijs ieteicās.

Vai tev nepatīk aziāti? Endrū jautāja.

Harijs paraustīja plecus.

Patīk, nepatīk… Es nevienu nepazīstu. Man, tā sakot, nav nekāda iemesla tos neciest. Viņi liekas godīgi un ļoti strādīgi cilvēki. Kā tev šķiet?

Uz Austrāliju vēlas pārcelties daudz aziātu, bet ne visiem te patīk. Man pret viņiem nav iebildumu. Manis dēļ, lai brauc.

Harijam likās, ka saklausījis zemtekstu: “Vienalga ir jau par vēlu, mana tauta savu zemi ir zaudējusi.”

Pirms dažiem gadiem aziātiem bija gandrīz neiespējami saņemt uzturēšanās atļauju Austrālijā, jo varas iestādes vēlējās saglabāt šo valsti baltajiem lai izvairītos no starpnacionāliem konfliktiem. Mēģinājumi aborigēnus “asimilēt sabiedrībā”, maigi izsakoties, bija neveiksmīgi. Bet tad japāņi piedāvāja ieplūdināt Austrālijā kapitālu un valdība sāka dziedāt citu dziesmu. Pēkšņi izplatījās runas, ka nedrīkst izolēt sevi no pasaules, esot jāņem vērā, ka mūsu tuvākais kaimiņš ir Āzija un tirgošanās ar tādām valstīm kā Japāna pamazām varētu kļūt svarīgāka par tirdzniecību ar Eiropu un ASV. Tā nu japāņu kompānijas sāka celt viesnīcas tūristiem gar Zelta krastu līdz pašai Brisbenai, saradās japāņu direktori, pavāri un administratori, bet austrāliešiem atstāja tādus darbus kā apkopēji un oficiantu palīgi. Agrāk vai vēlāk sekos reakcija. Nevienam nepatīk savā zemē būt par apavu tīrītāju.

Ari tavai tautai tas nepatīk, vai ne?

Endrū drūmi pasmaidīja.

Eiropieši nekad nav prasījuši aborigēniem uzturēšanās atļaujas.

Harijs paskatījās pulkstenī. Līdz bāra The Albury atvēršanai, kurā bija strādājusi Ingera Holtere, bija atlikušas vairākas stundas.

Varbūt gribi vispirms iegriezties mājās? viņš iejautājās.

Endrū papurināja galvu.

Šobrīd tur nevienu citu nesatikšu kā vien pats sevi.

Šobrīd?

Jā, pēdējos desmit gadus. Esmu šķīries. Sieva kopā ar meitenēm dzīvo Ņūkāslā. Mēģinu tikties ar viņām, cik bieži vien iespējams, bet tas ir patālu, un meitenes drīz būs tik lielas, ka pašām radīsies savi plāni brīvdienām. Un tad droši vien atklāsies, ka neesmu vienīgais vīrietis viņu dzīvē. Saproti meitenes ir kā mazi, skaisti velnēni! Četrpadsmit un piecpadsmit gadus vecas. Velns, es padzītu katru pielūdzēju, kurš tuvotos viņu durvīm!

Endrū plati pasmaidīja. Šis kolēģa neparastais izturēšanās veids nevar nepatikt, Harijs nodomāja.

Well, that’s the way it goes, Andrew .’

That’s right, mate. How ‘bout you?[19]

Njā… Sievas nav. Bērnu nav. Arī suņa nav. Vienīgie, kas man ir: šefs, tēvs un daži tipi, kurus joprojām dēvēju par draugiem, kaut gan tie piezvana tikai reizi gadā. Vai arī es piezvanu tiem.

Tieši šādā kārtībā?

Tieši šādā kārtībā.

Abi iesmējās, turpināja sēdēt, vērojot pēcpusdienas burzmu. Endrū pasūtīja vēl vienu Victoria Bitter alu. No veikaliem un bankām ārā plūda ļaudis: sirmi grieķi ar ērgļu deguniem, briļļaini aziāti melnos uzvalkos, holandieši un sarkanmatainas gardegu-nes nepārprotami britu izcelsmes sievietes. Visi steidzās, lai nenokavētu autobusu uz Paramatu vai metro uz Bondi Junction. Lietišķi cilvēki šortos tipisks austrāliešu fenomens, kā Endrū sacīja, plūda uz krastmalu, lai ar kādu no prāmjiem dotos uz priekšpilsētām Džeksona līča ziemeļu piekrastē.

Ko tagad iesāksim? Harijs jautāja.

Dosimies uz cirku! Tas atrodas tepat, uz šis ielas, un es draugam apsolīju kādreiz iegriezties. Un šodien ir tāda diena, vai ne?

Nelielā cirka trupiņa The Power House ēkā jau bija sākusi savu pēcpusdienas bezmaksas priekšnesumu nelielam, bet gados jaunam un dzīvespriecīgam skatītāju pulciņam. Endrū pastāstīja, ka agrāk, kad Sidnejā braukuši tramvaji, šajā ēkā bijusi elektrostacija un tramvaju depo. Tagad tā kalpoja par tādu kā tehnikas muzeju. Dažas enerģiskas meitenes nupat bija pabeigušas ne pārāk spožu numuru uz trapeces, tomēr izpelnījās vētrainus, labvēlīgus aplausus.

Vienlaikus ar klauna parādīšanos arēnā tika izripināta liela giljotīna. Klaunam mugurā bija raibs apģērbs un galvā svītraina cepure, kas stipri atgādināja Franču revolūcijas laiku. Bērniem par lielu sajūsmu, viņš klupa, cēlās un smīdināja. Tad arēnā parādījās vēl viens klauns garā, baltā parūkā, un Harijs drīz vien saprata, ka tas tēlos Luiju XVI.

Ar vienas balss pārsvaru tiek notiesāts uz nāvi! paziņoja klauns svītrainajā cepurē.

Notiesāto aizveda uz ešafotu, kur, bērniem turpinot līksmot, pēc skaļām žēlabām un vaidiem viņa galvu palika tieši zem asmens. Atskanēja īsa bungu rīboņa, asmens krita, un, visiem -arī Harijam par pārsteigumu, ar skaņu, kas atgādināja cirvja cirtienu mežā aukstā ziemas rītā, monarha parūkā ieskautā galva atdalījās no ķermeņa un ieripoja grozā. Gaisma nodzisa. Kad tā atkal iedegās, prožektora gaismā, turot savu galvu padusē, stāvēja bezgalvainais karalis. Bērnu sajūsmai nebija gala. Tad gaisma nodzisa vēlreiz, un, tai iedegoties, arēnā stāvēja visa trupa un klanījās. Izrāde bija beigusies.

Kamēr skatītāji plūda uz izeju, Endrū un Harijs devās aiz skatuves. Improvizētajā grimētavā aktieri jau vilka nost savus tērpus un ņēma nost grimu.

Oto, sasveicinies ar viesi no Norvēģijas! Endrū uzsauca.

Viņiem pievērsās kāda seja. Bez parūkas, ar izsmērēto grimu

uz sejas Luijs XVI vairs neizskatījās tik majestātisks.

A-a, indiānis Tuka!

Harij, tas ir Oto Rehtnāgels!

Oto, noliecis plaukstu, ar aristokrātisku kustību pasniedza roku un sašutis uzlūkoja Hariju, kad tas, nedaudz apjucis, viegli to paspieda.

No kiss, handsome ?’

Oto domā, ka viņš ir sieviete. Dižciltīga, Endrū paskaidroja.

Muļķības, Tuka! Oto labi zina, ka viņš ir vīrietis. Šķiet, tu esi apjucis, jaunais cilvēk? Varbūt vēlies pats pārliecināties? Oto skanīgi iesmējās falsetā.

Harijs juta, ka sāk svilt ausu galiņi. Lieko skropstu pāris pārmetoši pamirkšķināja Endrū virzienā.

Vai tavs draudziņš runāt prot?

Piedod. Mani sauc Harijs… ē-e… Holijs. Tas bija jauks numurs. Skaisti tērpi. Ļoti… dabiski. Un neparasti.

Luija XVI numurs? Neparasts? Gluži pretēji. Tā ir klasika. Pirmo reizi šo numuru parādīja klaunu ģimene Jandaševski 1793. gada janvārī, tikai divas nedēļas pēc īstā nāvessoda izpildes. Tautai patika. Tautai vienmēr ir patikuši publiski nāvessodi. Vai tu zini, cik bieži amerikāņu televīzijas kanāli katru gadu atkārtoti pārraida Kenedija slepkavības kadrus?

Harijs papurināja galvu.

Oto domīgi pavērās griestos.

Diezgan bieži.

Oto sevi uzskata par lielā Jandija Jandaševska mantinieku, -Endrū paskaidroja.

Is that so?[20] Slavenu klaunu ģimenes nebija Harija joma.

Nedomāju, ka tavs draugs ir pietiekami izglītots, Tuka! Jan-daševsku ģimene tātad bija apkārtklejojošu muzicējošu klaunu trupa, kas tūlīt pēc gadsimtu mijas ieradās un apmetās šeit, Austrālijā. Tie vadīja cirku līdz pat 1971. gadam, kad Jandijs nomira. Es Jandiju pirmo reizi ieraudzīju, kad man bija seši gadi. Kopš tā laika zināju, par ko vēlos kļūt. Un arī kļuvu.

Grima kārta neapslēpa Oto sērīgo klauna smaidu.

Kā jūs abi viens otru pazīstat? Harijs iejautājās.

Endrū un Oto saskatījās. Harijs pamanīja, kā abiem noraustās

mutes kaktiņi, un saprata, ka nošāvis greizi.

Es tikai domāju… policists un klauns… tas nav īsti…

Tas ir garš stāsts, Endrū sacīja. Var teikt mēs kopā uzaugām. Oto, protams, mana dibena dēļ pārdotu savu māti, taču es jau jaunībā skraidīju pakaļ meitenēm un uzvedos kā pretīgs heteroseksuālis. Kā tev šķiet, Oto: tas varbūt saistīts ar iedzimtību un apkārtējās vides ietekmi?

Endrū ieklukstējās kā vista un veikli izvairījās no Oto rokas vēziena.

Tev nav stila, tev nav naudas, un tavs dibens ir par daudz saslavēts, Oto iespiedzās.

Harijs pavērās apkārt. Likās, ka šī epizode pārējos trupas locekļus galīgi neinteresē. Viena no slaidajām trapeces vingrotājām viņam uzmundrinoši pamirkšķināja.

Mēs ar Hariju šovakar paiesimies līdz The Albury. Vai piebiedrosies?

Tu labi zini, Tuka, ka es uz turieni vairs neeju, Oto aizvainotā balsī noteica.

Tev vajadzētu tikt tam pāri, Oto. Saproti taču dzīve turpinās!

Tu gribi teikt: visiem citiem dzīve turpinās. Manējā apstājās šeit, tieši šeit. Kad mirst mīlestība, mirstu ari es. Oto teatrāli pielika roku pie pieres.

Kā vēlies.

Turklāt vispirms man jātiek mājās un jāpabaro Valdorfs. Ejiet, varbūt mazliet vēlāk ieradišos.

See you soon, [21] harijs paklausīgi piespieda lūpas Oto pastieptajai rokai.

Looking forward to it, Harry Handsome![22]

Kad viņi ieradās Oksfordstritā Pedingtonas priekšpilsētā un līdzās nelielam parkam atrada autostāvvietu, saule jau bija norietējusi. Uzraksts uz plāksnītes vēstīja: Green Park, taču zāle bija izdegusi un vienīgais zaļums tajā bija lapene parka vidū. Zālē starp kokiem bija izlaidies kāds padzīvojis aborigēns noskran-dušās drēbēs un tik netīrs, ka drīzāk izskatījās pelēks, nevis melns. Ieraudzījis Endrū, viņš sveicienam pacēla roku, taču Endrū nelikās to redzam.

Bārs The Albury bija tik pilns, ka viņi ar grūtībām iespiedās pa durvīm iekšā. Harijs uz mirkli apstājās un pārlaida skatienu publikai. Bāra klientūra bija visai raiba, pārsvarā jauni cilvēki: rokeri apdilušos džinsos, uzvalkos ģērbušies japiji ar pielaizītām frizūrām, “mākslinieki” ar ķīļbārdiņām un glāzītēm rokās, glīti, gaišmataini jauni puiši ar žilbinošiem smaidiem un melnās ādas jakās tērpušies motociklisti jeb, kā Endrū tos dēvēja, the bikies. Telpas vidū, pie paša bāra, pilnā sparā risinājās priekšnesums, ko sniedza garkājainas, puskailas meičas dziļi dekoltētos purpur-krāsas krekliņos. Tās dejoja ap bāra leti un, skanot fonogrammai, atdarināja Glorijas Geinoras “I Will Survive”. Meitenes mainījās, un tās, kuras nepiedalījās numurā, miedzot ar aci un pilnīgi atklāti flirtējot, apkalpoja viesus.

Harijs, liekot lietā elkoņus, aizgrūstījās līdz letei un izdarīja pasūtījumu.

I

Coming up right away, blondie /‘ zemā basā noducināja oficiante un šķelmīgi pasmaidīja.

Saki man, vai šajā pilsētā mēs esam vienīgie normālas orientācijas cilvēki? Harijs, atgriezies pie kolēģa ar alu un glāzi sulas, noprasīja.

Pēc Sanfrancisko Sidneja ir lielākā zilo pulcēšanās vieta pasaulē, Endrū paskaidroja. Austrāliešu ciemati neizceļas ar toleranci pret cilvēkiem ar seksuālām novirzēm. Un, ja izplatās baumas par to, kur ir vislielākās iespējas, nav nekāds brīnums, ka homoseksuālie lauku puiši no visas Austrālijas metas uz Sidneju. Starp citu, ne tikai no Austrālijas vien katru dienu pilsētā ierodas zilie no visas pasaules.

Viņi devās pie citas bāra letes telpas galā, un Endrū vērsās pie kādas meitenes, kas stāvēja aiz tās, uzgriezusi viņiem muguru. Tik sarkanus matus Harijs nekad agrāk nebija redzējis. Tie sniedzās līdz pat cieši piegulošo zilo džinsu aizmugures kabatām, tomēr neapslēpa slaidās muguras izliekumu un apaļīgos gurnus. Meitene pagriezās un uzsmaidīja žilbinoši baltu smaidu. Viņai bija skaisti, smalki veidoti sejas vaibsti ar neskaitāmiem sīkiem vasarraibumiņiem. Nepiedodama izšķērdība, ja šī nav sieviete, Harijs nodomāja.

Vai tu mani atceries? Endrū uzsauca, pārkliedzot 70. gadu diskomūzikas dārdus. Es biju atnācis un jautāju par Ingeru. Vai varam parunāt?

Sarkanmate kļuva nopietna. Viņa pamāja ar galvu, kaut ko pateica vienai no pārējām meitenēm un devās viņiem pa priekšu uz nelielu smēķētavu aiz virtuves telpas.

Any news about what happened?[23] viņa pajautāja. Ar to pietika, lai Harijs saprastu, ka viņa, visticamāk, zviedriski runā labāk nekā angliski.

Es reiz satiku kādu vecu vīru, kapteini, Harijs ierunājās norvēģiski. Meitene pārsteigti paskatījās uz viņu.

Viņš bija kuģojis pa Amazoni. Kad viņš pateica trīs vārdus portugāļu valodā, es sapratu, ka viņš ir zviedrs. Bija nodzīvojis tur trīsdesmit gadus. Un es neprotu nevienu vārdu portugāliski.

Sarkanmate sākumā apjuka, tad iesmējās. Skanīgus, jautrus smieklus, un Harijam likās, ka dzird dziedam kādu retu meža putniņu.

Ar det vārkligen sā uppenbart ?’ viņa iejautājās mierīgā, zemā balsī, mazliet guturāli izrunājot r skaņu.

Intonācija, Harijs paskaidroja. Jūs nekad netiekat vaļā no intonācijas.

Do you guys know each other?[24] Endrū skeptiski paskatījās uz abiem.

Harijs pavērās sarkanmatē.

Nope, viņa noteica.

Žēl gan, Harijs klusībā nodomāja.

Sarkanmati sauca Birgita Enkvista. Austrālijā dzīvo jau četrus gadus un bārā The Albury strādā vienu gadu.

Protams, mēs runājām par darbu, bet tuvu attiecību ar In-geru man nebija. Viņa vairāk turējās savrup. Mēs bārā esam neliels pulciņš, kas šad tad dodas uz pilsētu pastaigāties. Gadījās, ka arī viņa piebiedrojās, taču nebija no dedzīgākajām. Kad sāka šeit strādāt, viņa bija tikko kā šķīrusies no sava puiša Ņūtaunā. Cik man zināms, tad ar laiku šīs attiecības viņai bija kļuvušas pārāk intīmas. Droši vien juta vajadzību pēc jauniem impulsiem.

Vai tev ir zināms, ar ko viņa biedrojās? Endrū jautāja.

Patiesību sakot, nezinu. Kā jau teicu, reizēm mēs papļāpājām, taču viņa nekad nestāstīja par savu dzīvi. Es ari nelūdzu to darīt. Oktobrī viņa devās uz ziemeļiem, uz Kvīnslendu, un tur, liekas, iepazinās ar kādu kompāniju no Sidnejas. Ar tiem ari uzturēja sakarus. Šķiet, viņa tur satika vienu puisi. Tas šeit kādā vakarā bija iegriezies. Bet es taču to visu jau izstāstīju. Viņa jautājoši uzlūkoja Endrū.

Es zinu, dārgā Enkvistas jaunkundz, es tikai gribēju, lai mans norvēģu kolēģis dzird visu tieši no tevis un vienlaikus paskatās, kur Ingera strādāja. Harijs Holijs tiek uzskatīts par vienu no labākajiem izmeklētājiem Norvēģijā, un var gadīties, ka mēs Sidnejas policijā kaut ko esam palaiduši garām, kam Harijs varētu pievērst mūsu uzmanību.

Harijam uznāca klepus lēkme.

Kas ir misters Bīns? viņš ievaicājās dīvaini aizsmakušā balsī.

Misters Bīns? Birgita neizpratnē paskatījās uz Hariju.

Nu, tas, kurš ir līdzīgs tam angļu komiķim… ē-e, Rovanam Atkinsonam vai tā viņu sauc?

A, tu domā misteru Bīnu! Birgita atkal iesmējās savus meža putniņa smieklus.

Man tie patīk, Harijs nodomāja. Aizvien vairāk.

Tas ir Aleksis, bāra saimnieks. Viņš ieradīsies vēlāk.

Mums ir iemesls domāt, ka viņš interesējās par Ingeru.

Aleksis bija labvēlīgi noskaņots pret Ingeru. Un ne tikai pret Ingeru, vairums bāra meiteņu ir bijušas pakļautas viņa izmisīgajiem mēģinājumiem. Mēs, pārējie, viņu dēvējam par Blēdi Reju. Iesauku misters Bīns izdomāja Ingera. Viņam, nabadziņam, ari nav viegli. Pāri par trīsdesmit, dzīvo kopā ar māti, un šķiet, ari turpmāk nekas nemainīsies. Bet kā šefs viņš ir labs. Un pilnīgi nekaitīgs ja jūs domājat to pašu, ko es.

Kā tu to zini?

Birgita sarauca degunu.

Viņš nav tāds. .

Harijs izlikās, ka kaut ko pieraksta blociņā.

Vai tu nezini: viņa pazina vai satika kādu, kurš… nu, ir tāds ?

Nu, te jau staigā visādi tipi. Ne jau visi ir homoseksuāļi. Bija vairāki, kas pievērsa Ingerai uzmanību, viņa ir tik skaista. Bija. Bet neko īpašu neatceros. Bija…

-Jā?

Nē, nekas.

Es redzēju ziņojumā, ka Ingera tovakar, kad tika nogalināta, te strādāja. Nezini: vai viņa pēc darba bija sarunājusi ar kādu tikties vai vēlējās doties taisnā ceļā uz mājām?

Ingera paņēma no virtuves kaut kādas ēdienu atliekas tās būšot vaukšķim. Es zināju, ka viņai nav suņa, tādēļ pajautāju, uz kurieni viņa ies. Teica, ka uz mājām. Vairāk neko nezinu.

Tasmanijas velns, Harijs nomurmināja. Birgita uzmeta viņam jautājošu skatienu. Viņas saimniekam ir suns, viņš paskaidroja. To laikam nācās piekukuļot, lai ar veselu ādu tiktu iekšā pa vārtiņiem.

Harijs pateicās par informāciju. Kad viņi pagriezās, lai dotos prom, Birgita ieminējās:

Mums šeit, The Albury, ir ļoti žēl, ka tā notika. Kā jūtas viņas vecāki?

Viņi nejūtas labi, Harijs atbildēja. Abi, protams, ir šokā. Tie vaino sevi, ka atļāvuši viņai braukt šurp. Zārks ar mirstīgajām atliekām rīt tiks nosūtīts uz Norvēģiju. Varu iedot adresi Oslo, ja vēlaties aizsūtīt dažus ziedus uz bērēm.

Paldies! Tas būtu ļoti laipni no tevis!

Harijam gribējās pajautāt vēl kaut ko, taču pēc visām šīm runām par nāvi un apbedīšanu viņš nespēja saņemties. Ejot ārā, viņš uztvēra Birgitas atvadu smaidu un zināja, ka tas vēl labu bridi rēgosies viņa acu priekšā.

Velns! viņš nomurmināja. Cipars vai ģerbonis!

Bārā visi transvestīti un daži citi viesi stāvēja uz bāra letes un atdarināja Katrina &amp; The Waves. Skaļruņos dārdēja “Walking on Sunshine”.

Tādā vietā kā The Albury nav laika lielām sērām un pārdomām, Endrū ieteicās.

Laikam tā arī jābūt, Harijs attrauca. Dzīve turpinās. Viņš palūdza Endrū mazliet uzgaidīt, atgriezās bārā un pamāja

ar roku Birgitai.

Atvaino, tikai vēl viens jautājums.

-Jā?

Harijs dziļi ievilka elpu. Viņš jau nožēloja, taču bija par vēlu.

Vai tu nezini pilsētā kādu labu taizemiešu restorānu? Birgita padomāja.

Jā-a. Bentstrītā viens ir. Sitijā. Vai zini, kur tā atrodas? Runā, esot ļoti labs.

Vai tik labs, ka tu varētu doties man līdzi?

Labi tas neskanēja, Harijs nodomāja. Turklāt nebija profesionāli. Patiesībā ļoti neprofesionāli. Birgita rezignēti nopūtās, bet Harijs saprata, ka viņam ir iespēja. Turklāt viņa gandrīz pasmaidīja.

Vai tu bieži tā rīkojies, konstebl?

Diezgan bieži.

Un tas darbojas?

Statistiski? Ne pārāk.

Viņa pasmaidīja, pašķieba galvu un ziņkārīgi nopētīja Hariju. Tad paraustīja plecus.

Kādēļ ne? Trešdiena man ir brīva. Deviņos. Un tu, kruķi, maksāsi!

3. NODAĻA Bīskaps, bokseris un medūza

Kad Harijs atvēra acis, pulkstenis joprojām rādija tikai četri naktī. Viņš mēģināja vēlreiz iemigt, taču nespēja atvairīt domas par Ingeras Holteres nezināmo slepkavu, kā ari apcerēt faktu, ka Oslo šobrīd ir astoņi vakarā. Turklāt visu laiku acu priekšā rēgojās vasarraibumainā seja, kuras dēļ, parunājoties tikai pāris minūšu, viņš bija uzvedies tik muļķīgi.

Netaktiski, Hole! viņš, gulēdams tumsā, čukstus sevi lādēja.

Pulksten sešos viņam šķita, ka pienācis laiks celties. Dušā atsvaidzinājies, viņš devās ārā rīta saulē pie bāli zilajām rīta debesīm, lai mēģinātu atrast kādu vietiņu, kur ieturēt brokastis. Lejā, Sitijā, jau dunēja, tomēr pilsētas burzma vēl nebija atnākusi līdz šejienei sarkanajiem lukturiem un melni iekrāsotajām acīm. Kings-krosai piemita zināmas nevērības valdzinājums, tāds kā novecojis skaistums, un Harijs atskārta, ka iet, dungodams jautru melodiju. Ielas joprojām bija tukšas, ja vien neskaita dažus novēlojušos, grīļīgus gājējus, kādu uz kāpnēm zem segas guļošu pārīti un bālu, viegli ģērbušos prostitūtu, kura bija sākusi savu rīta maiņu.

Pie āra kafejnīcas stāvēja tās īpašnieks un ar ūdens strūklu skaloja trotuāru. Harijam radās izdevība tikt pie agrām brokastīm. Notiesājot savu šķiņķi un grauzdētas maizītes, viņš vēroja, kā viegls vējiņš mēģina aiznest viņa salveti.

Agri esi piecēlies, Holij! Makkormaks teica. Tas ir labi, jo smadzenes labāk darbojas no pusseptiņiem līdz vienpadsmitiem. Vēlāk no tām nav nekādas jēgas. Turklāt rītos šeit ir kluss. Tādā troksnī, kāds te rodas pēc deviņiem, es gandrīz nespēju salikt kopā divi plus divi. Vai tu spēj? Mans dēls apgalvo, ka, stundas gatavojot, viņam jāieslēdz stereoatskaņotājs, jo pilnīgs klusums viņam traucējot. Vai spēj to saprast?

Lai nu kā, vakar man tas apriebās, es iegāju un izslēdzu to ellesmašīnu. “Man tas ir vajadzīgs, lai spētu domāt!” dēls iesaucās. Es sacīju, lai mācās kā normāli cilvēki. “Cilvēki ir dažādi, tēt!” viņš skābi noteica. Jā, tu jau zini vainīgs ir viņa vecums!

Makkormaks apklusa un pievērsās fotogrāfijai uz sava rakstāmgalda.

Vai tev ir bērni, Holij? Nav? Reizēm es prātoju, ko gan es savā dzīvē esmu paveicis? Starp citu, kurā žurku caurumā viņi tevi ir ievietojuši?

Viesnīcā Crescent Kingskrosā, Sir.

-Jā gan, Kingskrosā. Tu neesi pirmais norvēģis, kas tur dzīvo. Pirms dažiem gadiem pie mums oficiālā vizītē no Norvēģijas ieradās kāds bīskaps vai tamlīdzīgi, neatceros, kā viņu sauca. Viņa administrācija Oslo bija pasūtījusi istabu Kingskrosas viesnīcā. Bija iedomājušies, ka viesnīcas nosaukumam ir kāds sakars ar Bībeli. Kad bīskaps vakarā ar savu svītu ieradās, viena no vecajām, pieredzējušajām prostitūtām, ieraudzījusi viņa priestera apkaklīti, izteica dažus vilinošus priekšlikumus. Esmu pārliecināts, ka bīskaps izrakstījās no viesnīcas, pirms vēl viņa somas tika uznestas numurā…

Makkormaks iesmējās tā, ka viņam acīs saskrēja asaras.

-Jā, jā, Holij! Ko tu plāno šodien darīt?

Es domāju, vai varētu apskatīt Ingeras Holteres līķi, pirms viņu aizved uz Norvēģiju, Sir.

Kad atnāks Kensingtons, viņš varēs aizvest tevi uz morgu. Bet tu taču dabūji sekcijas protokola kopiju, vai ne?

Protams, Sir, es tikai…

Tikai…?

Ja līķis atrodas manā priekšā, tad domāju sakarīgāk, Sir.

Makkormaks pagriezās ar seju pret logu un kaut ko nomurmināja. Harijs to uztvēra kā piekrišanas zīmi.

Uz ielas valdīja 28 grādu karstums, taču Sidnejas dienviddaļas morga pagrabā bija tikai plus astoņi grādi.

Vai kļūsti mazliet gudrāks? Endrū ievaicājās. Viņš nodrebinājās un apņēma žaketi ciešāk.

Gudrāks? Nē. Harijs aplūkoja Ingeras Holteres mirstīgās atliekas. Seja kritienā bija cietusi diezgan maz. Degungals bija pamatīgi sadragāts, un viens vaigukauls dziļi ietriekts uz iekšu, taču nebija nekādu šaubu, ka šī līķbālā seja pieder tai pašai meitenei, kura tik sirsnīgi smaidīja policijas ziņojumam pievienotajā fotogrāfijā. Ap kaklu melnas iespiedumu zīmes, pārējo ķermeni klāja zilumi, ievainojumi un vairāki lieli, dziļi iegriezumi. Vienā no tiem rēgojās balts kauls.

Vecāki vēlējās apskatīt fotogrāfijas. Norvēģijas vēstniecība paskaidroja, ka nav ieteicams to darīt, taču advokāts uzstāja. Mātei nevajadzētu redzēt savu meitu šādā izskatā. Endrū pakratīja galvu.

Harijs paņēma palielināmo stiklu un sāka pētīt zilumus uz kakla.

Tas, kurš viņu nožņaudza, ir darījis to kailām rokām. Tādā veidā nogalināt cilvēku ir grūti. Slepkava ir bijis vai nu ļoti spēcīgs, vai arī viņam bijis pamatots iemesls to darīt.

Vai arī viņš ir rīkojies šādi jau agrāk.

Harijs paskatījās uz Endrū.

Ko tu gribi teikt?

Zem nagiem viņai nav nekādu ādas palieku, uz apģērba nav slepkavas matu, un pirkstu locītavas neliecina par cīniņu. Viņa tikusi nogalināta tik ātri un efektīvi, ka nav paspējusi izrādīt nopietnu pretestību.

Vai tas jums atgādina kaut ko jau agrāk redzētu?

Endrū paraustīja plecus.

Ja strādā pietiekami ilgi, tad visas slepkavības šķiet agrāk redzētas.

Nu nē, Harijs nodomāja. Gluži pretēji. Ja strādā pietiekami ilgi, tad katrā atsevišķā slepkavībā var saskatīt mazas nianses -detaļas, ar kurām tās atšķiras cita no citas un kļūst unikālas.

Endrū paskatījās pulkstenī.

Pēc pusstundas sākas rīta sanāksme. Mums jāpasteidzas.

Izmeklēšanas grupas vadītājs bija Larijs Votkinss juridisko fakultāti beidzis izmeklētājs, strauji kāpis pa karjeras kāpnēm. Plānām lūpām, retiem matiem. Runāja ātri un lietišķi, nerūpēdamies par intonācijām un nevajadzīgiem apzīmētājiem.

Sabiedrisks, Endrū bez aplinkiem noteica. Ļoti spējīgs izmeklētājs, taču viņu nevar lūgt piezvanīt vecākiem, ja to meita ir atrasta mirusi. Turklāt, kad sanervozējas, viņš sāk lamāties, -Endrū piebilda.

Votkinsa labā roka bija Sergejs Lebī dienvidslāvs, labi ģērbies, plikpauris ar melnu ķīļbārdiņu, kas darīja viņu līdzīgu Me-fistofelim uzvalkā. Endrū piebilda, ka parasti esot skeptisks attiecībā uz cilvēkiem, kuri pārāk rūpējas par savu ārējo izskatu.

Tomēr patiesībā Lebī nav nekāds pāvs, viņš tikai ļoti cenšas izskatīties akurāts. Turklāt, sarunājoties ar kādu, viņam ir paradums pētīt savus nagus, bet tā nav augstprātība. Un pēc lenča viņš spodrina savas kurpes. Neceri, ka viņš sāks uzlielīt: ne sevi, ne kādu citu!

Jaunākais komandā bija Juns Su maza auguma, izkāmējis, bet patīkams puisis, kura seju virs tievā putna kakla allaž rotāja smaids. Juna Su ģimene pirms trīsdesmit gadiem bija ieradusies Austrālijā no Ķīnas. Pirms desmit gadiem, kad Su bija deviņpadsmit gadus vecs, viņa vecāki devās uz Ķīnu apciemot piederīgos, bet tā arī vairs neatgriezās. Vectēvs domāja, ka viņa dēls varētu būt iesaistīts “kaut kādā politikā”, taču vairāk arī nevēlējās izteikties. Su tā arī nekad neuzzināja, kas bija noticis. Tagad viņš aprūpēja tēva vecākus un jaunāko brāli ar māsu, strādāja divpadsmit stundas dienā, no kurām vismaz desmit stundas smaidīja. “Ja tev ir zināms kāds stulbs joks, tad izstāsti to Su. Viņš smejas par visu," Endrū bija teicis. Šobrīd visi bija sapulcējušies ļoti mazā istabiņā, kurā žēli čīkstošam ventilatoram telpas stūrī vajadzēja gādāt par gaisa cirkulāciju. Votkinss stāvēja priekšā pie tāfeles un iepazīstināja pārējos ar Hariju.

Mūsu norvēģu kolēģis pārtulkoja vēstuli, kuru atradām Inge-ras dzīvoklī. Vai vari pastāstīt mums kaut ko interesantu, Hol?

Ho-lijs.

Sorry. Holij.

Nu, viņa acīmredzot nupat bija uzsākusi attiecības ar kādu, kura vārds ir Evanss. Spriežot pēc uzrakstītā, ir pamats uzskatīt, ka tieši viņu Ingera tur aiz rokas fotogrāfijā virs rakstāmgalda.

Mēs pārbaudījām, Lebī sacīja. Domājam, ka viņu sauc Evanss Vaits.

Lūk, kā? Votkinss izbrīnā pacēla savu šauro uzaci.

Mums par viņu nekā daudz nav. Vecāki 60. gadu beigās ieradās no ASV un saņēma uzturēšanās atļaujas. Toreiz tas nebija grūti, Lebī paskaidroja. Viņi braukāja apkārt ar busiņu, droši vien ēdot veģetāru ēdienu un niekojoties ar marihuānu un LSD, kas tolaik bija parasta lieta. Tiem piedzima bērns, abi izšķīrās, un, kad Evansam bija astoņpadsmit, tēvs aizbrauca atpakaļ uz ASV. Māte nodarbojas ar dziedināšanu, scientoloģiju un dažādu veidu astrālo mistiku. Kaut kādā rančo Zelta krastā viņa vada iestādi, ko sauc Crystal Castle, Kristāla pils. Tūristiem un pēc garīguma slāpstošām dvēselēm tur pārdod akmeņus-amuletus un dažādas no Taizemes importētas grabažas. Kļuvis astoņpadsmit gadus vecs, Evanss izlēma darīt to, ko šajā vecumā dara vairums Austrālijas jauniešu. Lebī atkal pievērsās Harijam. Neko.

Endrū atgāzās pret krēsla atzveltni un klusi nomurmināja:

Austrālija ir piemērota vieta tiem, kuri vēlas klejot apkārt, pasērfot un baudīt dzīvi uz nodokļu maksātāju rēķina. Lieliska sociālā sistēma un teicams klimats. Mēs dzīvojam brīnišķīgā zemē. Viņš atkal apsēdās taisni.

Šobrīd viņam nav noteiktas dzīvesvietas, Lebī turpināja,

bet mēs domājam, ka vēl nesen viņš dzīvojis kādā barakā pilsētas nomalē kopā ar Sidnejas white trash. Tie, ar kuriem esam aprunājušies, saka, ka labu brīdi neesot viņu redzējuši. Viņš nekad nav bijis arestēts. Tādējādi vienīgā Evansa fotogrāfija, kas mums ir, ir bilde pasei, ko viņš saņēma trīspadsmit gadu vecumā.

Iespaidīgi! Harijs pabrīnījās. Kā jums izdevās tik īsā laikā astoņpadsmit miljonu cilvēku pūlī atrast puisi, ja viņam policijā nav personīgās lietas? Ja ir tikai fotogrāfija un vārds?

Lebī pamāja uz Endrū pusi.

Viņš atpazina pilsētu pēc fotogrāfijas. Attēla kopiju mēs nosūtījām uz vietējo policijas iecirkni, un viņi pateica mums vārdu. Sacīja, ka Evansam “zināmās aprindās esot galvenā loma”. Tulkojumā tas nozīmē, ka viņš tur ir viens no marihuānas karaļiem.

Tai vajadzētu būt ļoti mazai pilsētiņai, Harijs noteica.

Nimbina, mazliet vairāk par tūkstoš iedzīvotājiem, Endrū iejaucās sarunā. Tur nodarbojās galvenokārt ar piena produktu ražošanu līdz brīdim, kad Austrālijas Nacionālā studentu apvienība 1973. gadā sadomāja noorganizēt tā saukto Aquarius festivālu.

Ap galdu sēdošie klusi iesmējās.

Patiesībā festivāla lozungos runa bija par ideālismu, alternatīvu dzīvesveidu, atgriešanos pie dabas un tamlīdzīgi. Avīzes to vien darīja kā rakstīja par jauniešiem, kuri lieto narkotikas un nevaldāmi nodarbojas ar seksu. Svētki vilkās ilgāk par desmit dienām, un dažiem tie turpinās vēl joprojām. Augsne Nimbinas apkārtnē ir auglīga. Tur spēj augt viss. Teikšu tā: šaubos, vai tagad tur galvenā nodarbošanās vairs ir piena produktu ražošana. Uz centrālās ielas, piecdesmit metru attālumā no vietējā policijas iecirkņa, tu atradīsi visatklātāko marihuānas tirgu Austrālijā. Pieļauju, ka arī LSD.

Lai nu kā, sacīja Lebī, policija ziņo, ka Evanss Nimbinā esot nesen redzēts.

Tagad Jaundienvidvelsas gubernators ir uzsācis pamatīgu kampaņu pret narkotiku izplatīšanu, Votkinss ierunājās. Valdība Kanberā būs izdarījusi spiedienu, lai viņš pastiprinātu cīņu pret pieaugošo narkomāniju.

Tas tiesa, Lebī piekrita. Policija izmanto mazas lidmašīnas un helikopterus, lai fotografētu laukus, kuros tiek audzētas kaņepes.

Okay, Votkinss teica. Mums jāatrod šis puisis. Kensington, pēc visa spriežot, tevi tur pazīst, un tev, Harij, droši vien būs interesanti mazliet vairāk apskatīt Austrāliju. Palūgšu Mak-kormakam piezvanīt uz Nimbinu un pateikt, ka jūs ieradīsieties. Jun, turpini spaidīt sava datora taustiņus, un tad redzēsim, kas nāks gaismā. “Let’s do some good!”[25]

Let's have some lunch![26] Endrū izmeta.

Iejukuši tūristu pūlī, viņi iekāpa viensliežu dzelzceļa vagonā uz Dārlinghārboru, izkāpa pie Hārborsaidas un ielas restorāniņā sameklēja brīvu galdiņu ar skatu uz ostu.

Viņiem garām aizdefilēja garu kāju pāris kurpēs ar ļoti augstiem papēžiem. Endrū noelsās vien un nekorekti iesvilpās. Daži apmeklētāji sapīkuši paskatījās uz viņiem. Harijs pašūpoja galvu.

Kā sviežas tavam draugam Oto?

Nu… Viņš ir bēdu sagrauzts. Viņu nodeva sievietes dēļ. Viņš saka: ja partneri iet abus ceļus, tad tas vienmēr beidzas ar sievieti. Bet viņš pārcietīs arī šo reizi.

Sev par pārsteigumu, Harijs juta, ka nokrīt vairāki lietus pilieni. Un tiešām: gandrīz nemanāmi no ziemeļrietumu puses bija pietuvojušies smagi lietusmākoņi.

Kā tu atpazini šo Nimbinu pēc viena nama fasādes?

Nimbinu? Vai piemirsu tev pastāstīt, ka esmu vecs hipijs? -Endrū pavīpsnāja. Runā, ka tie, kuri stāsta, ka atceroties Aquarius festivālu, tur nemaz neesot bijuši. Nu, bet es vismaz atceros namus uz galvenās ielas. Tā izskatījās kā pilsētiņa viduvējā vesterna filmā, izkrāsota psihedēliski violetās un dzeltenās nokrāsās. Atklāti sakot, biju iedomājies, ka tās violetās un dzeltenās krāsas esmu redzējis tad, kad dažādas vielas iedarbojās uz maniem uztveres orgāniem. Līdz brīdim, kad Ingeras dzīvoklī ieraudzīju to fotogrāfiju.

Kad viņi, ieturējuši lenču, atgriezās, Votkinss tos uzaicināja uz jaunu sanāksmi vadības telpā. Juns Su savā datorā bija ieguvis dažus interesantus datus.

Es pārskatīju visas neatklātās slepkavības Jaundienvidvelsā pēdējo desmit gadu laikā un pamanīju četras, kas atgādina šo, pēdējo. Līķi ir atrasti nomaļās vietās: divi atkritumu kaudzēs, viens mežmalā pie šosejas un viens ir uzpeldējis Dārlingas upē. Visas sievietes, neapšaubāmi, tikušas izvarotas, nogalinātas un pēc tam izmestas citā vietā. Svarīgākais ir tas, ka visas tikušas nožņaugtas: uz kakla ir konstatēti zilumi no pirkstiem.

Juns Su žilbinoši pasmaidīja.

Votkinss ieklepojās.

Mazliet lēnāk pagriezienos, Su! Nožņaugšana saistībā ar izvarošanu nav nemaz tik neparasta slepkavības metode. Kā ar ģeogrāfiju, Su? Dārlingas upe atrodas velns zina kur vairāk par simt jūdzēm no Sidnejas!

No luck, Sir. Nevaru atrast nekādas teritoriālās likumsakarības.

Juns izskatījās gaužām nomākts.

Jā… Četras nožņaugtas sievietes visā štatā desmit gadu laikā tas ir nedaudz par maz, lai…

Ir vēl kas, Sir. Viņām visām bija gaiši mati. Es nesaku -balināti, bet gaiši, balti.

Lebī klusi iesvilpās. Pie galda iestājās klusums.

Votkinss joprojām izskatījās skeptisks.

Vai tu vari mazliet parēķināt, Jun? Pārbaudi statistikas ticamību. Pirms mēs saucam, ka parādījies vilks, paskaties, vai šī varbūtība neiziet ārpus parastajām robežām. Drošības dēļ vajadzētu pārbaudīt visu Austrāliju. Un paskaties arī neatklātos izvarošanas gadījumus. Varbūt kaut ko atradīsim tur.

Tas var prasīt mazliet laika. Bet es pamēģināšu, Sir. Juns atkal pasmaidīja.

Okay. Kensington un Holij, kādēļ vēl neesat ceļā uz Nimbinu?

Mēs brauksim rīt agri no rīta, Sir, Endrū sacīja. Litgovā nupat ir notikusi izvarošana, un es gribu vispirms pārbaudīt to. Man ir sajūta, ka tai varētu būt kāds sakars ar mūsu lietu. Mēs jau bijām ceļā uz turieni.

Votkinss sarauca pieri.

Litgova? Mēs šeit mēģinām strādāt komandā, Kensington. Tas nozīmē, ka diskutējam un koordinējam savu rīcību, nevis šaudāmies apkārt uz savu galvu. Cik man zināms, tad neesam runājuši par kaut kādu izvarošanu Litgovā.

Just a hunch, Sir.1

Votkinss nopūtās.

Jā, jā, Makkormaks, šķiet, domā, ka tev ir kaut kāda īpaša intuīcija…

Saprotiet, S/r, mums, aborigēniem, ir tuvāki sakari ar garu pasauli nekā jums, bālģīmjiem.

Manā nodaļā, Kensington, šādi pieņēmumi netiek ņemti vērā.

Tas bija joks, Sir. Šī lieta mani interesē arī cita iemesla dēļ.

Votkinss pašūpoja galvu.

Tikai rīt esi tajā lidmašīnā, okay ?

No Sidnejas viņi devās ceļā pa šoseju. Litgova ir rūpnieciska pilsētiņa ar desmit divpadsmit tūkstoš iedzīvotājiem, taču Harijam tā vairāk atgādināja vidēji lielu ciematu. Stabā pie policijas iecirkņa mirgoja tam piestiprināta zila bākuguns.

Policijas priekšnieks sagaidīja viņus atplestām rokām. Tas bija labsirdīgs resnītis ar pamatīgu dubultzodu, uzvārdā Lāšens. Norvēģijā viņam dzīvoja attāli radinieki.

Do you know any of the Larsens in Norway, mate?[27] viņš pajautāja.

Well, there are quite a few of them,[28] Harijs atbildēja.

-Jā, vecmāmiņa stāstīja, ka mums tur augšā esot liela ģimene.

Sure do.[29]

Lāšens labi atcerējās lietu par izvarošanu.

Par laimi, kaut kas tāds Litgovā negadās bieži. Tas bija novembra sākums. Ejot mājup no vakara maiņas fabrikā, kurā meitene strādāja, sānieliņā viņu notrieca no kājām, ievilka mašīnā un aizveda prom. Viņš piedraudēja tai ar lielu nazi, nogriezās uz kāda nomaļa meža celiņa Zilo kalnu piekājē, un uz pakaļējā sēdekļa meitene tika izvarota. Izvarotājs jau bija sagrābis meiteni aiz kakla un sācis žņaugt, kad aizmugurē atskanēja mašīnas signāls. Tās vadītājs bija ceļā uz savu vasarnīcu un domāja, ka uz vientuļā meža celiņa pārsteidzis kādu mīlas pārīti, tādēļ nav kāpis ārā no mašīnas. Kad izvarotājs pārsēdies priekšējā sēdeklī, lai pabrauktu sāņus, meitenei pa aizmugures durvīm izdevās izkļūt ārā un aizskriet līdz otrai mašīnai. Izvarotājs sapratis, ka spēlīte beigusies, piedevis gāzi un nozudis.

Vai kāds no viņiem ievēroja mašīnas reģistrācijas numuru?

Nope, bijis tumšs, un viss norisinājies pārāk ātri.

Vai sieviete paspēja labi aplūkot noziedznieku? Vai jums ir viņa apraksts?

Sure. Sort o/.J Kā jau teicu: bija tumšs.

Mums līdzi ir fotogrāfija. Vai jums ir adrese, kur varam satikt šo sievieti?

Lāšens piegāja pie arhīva skapīša un, smagi elpodams, sāka šķirstīt dokumentus.

Starp citu, Harijs ieteicās, vai nezināt: viņa ir blondīne?

Blondīne?

Jā. Vai viņai ir gaiši mati? Balti?

Lāšens sāka elsot vēl smagāk, viņa dubultzods iedrebējās. Harijs saprata, ka viņš smejas.

Nē, nedomāju vis, mate. Viņa ir koori.

Harijs jautājoši uzlūkoja Endrū.

Endrū skatījās griestos.

Viņa ir melna, kolēģis paskaidroja.

Kā ogle, Lāšens piebilda.

Vai koori ir cilts? Harijs jautāja, kad viņi jau brauca prom no iecirkņa.

Nē, ne gluži, Endrū noteica.

Ne gluži?

Tas ir garš stāsts. Kad Austrālijā ieradās baltie, šeit bija 750 tūkstoši iedzimto sešsimt septiņsimt dažādas ciltis. Tās runāja vairāk nekā 250 valodās. Daudzas no tām bija tikpat atšķirīgas kā angļu un ķīniešu valoda. Taču lodes un pulveris, jaunās slimības, kurām iedzimtie nespēja pretoties, integrācija un citi labumi, kurus ieviesa baltais cilvēks, pamatiedzīvotāju skaitu dramatiski reducēja. Daudzas ciltis ir pilnībā izmirušas.

Kad sākotnējā cilšu struktūra izzuda, attiecībā uz palikušajiem sāka lietot vispārīgākus apzīmējumus. Aborigēnus, kuri dzīvo šeit, dienvidaustrumos, dēvē par koori.

Bet paskaidro man, kāpēc tu jau sākumā nepārbaudīji, vai viņa nav blondīne?

Kļūdījos. Būšu kaut ko nepareizi izlasījis. Vai jums Norvēģijā tā nekad nenotiek?

Pie velna, Endrū, mēs nevaram tērēt laiku tādiem longshots[30].

Varam gan. Mums pat pietiks laika, lai tev uzlabotu garastāvokli, Endrū sacīja un strauji nogriezās pa labi.

Kurp mēs braucam?

Uz austrāliešu lauksaimniecības gadatirgu. Pirmklasīgu.

Lauksaimniecības gadatirgu? Man šovakar ir tikšanās, Endrū!

A? Laikam jau ar Mis Zviedriju ? Nomierinies, tas nebūs ilgi. Starp citu, pieļauju, ka tev kā valsts apsūdzības iestādes pārstāvim ir zināms, kādas sekas var izraisīt personiskās attiecības ar potenciālu liecinieci?

Šīm vakariņām, protams, ir saistība ar izmeklēšanu. Viņai tiks uzdoti svarīgi jautājumi.

Of course.

Tirgus laukums atradās lielā līdzenumā, ko ierobežoja daži atsevišķi fabriku korpusi un garāžas. Kad viņi piebrauca pie lielas telts, gaisā vēl virmoja izplūdes gāzes, jo nupat bija beigušās sacensības braukšanā ar traktoriem. Laukumā kūsāja dzīvība: no daudzajiem stendiem skanēja saucieni un klaigas, likās katram ir rokā pa alus glāzei. Visi smaidīja.

Skaists apvienojums svētki un komercija, Endrū teica.

Kaut kā tāda jums Norvēģijā nav!

Nu… mums ir svētki, ko dēvē par martnad gadatirgu.

Maaar… Endrū.mēģināja.

Never mind.'

Pie telts bija izkārti lieli plakāti. “TheJim Chivers Boxing-Team” -vēstīja uzraksts ar lieliem sarkaniem burtiem. Zemāk bija desmit bokseru attēli, kuri acīmredzot ietilpa komandā. Arī īsas ziņas par katru no tiem: vārds, vecums, dzimšanas vieta un svars. Pašā apakšā uzraksts: “The Challenge. Are you up to it?”[31]

Telts iekšpusē ringā jau stāvēja pirmais bokseris un iesildījās. Spīdīgā auduma halāts, viņam lēkājot, plandījās blāvajā, no telts kupola krītošajā gaismā. Par lielu sajūsmu skatītājiem, ringā iekāpa kāds vecs, paresns vīrs nedaudz nonēsātā smokingā, acīmredzot bijis te jau agrāk, jo pūlis sāka skandēt viņa vārdu: Terr-ij, Terr-ij!

Ar pavēlošu žestu apklusinājis saucējus, viņš satvēra mikrofonu, kas nokarājās no griestiem.

Ladies and Gentlemen! Who’ll take the glove?[32]

Sākās lielas gaviles. Pēc tam sekoja gara, izpušķota runa, kas vairāk līdzinājās rituālam par the noble art of self-defence, cēlo pašaizsardzības mākslu, par godu un slavu un par iestāžu nosodošo attieksmi pret boksu kā pret cietsirdības sludināšanu. Savas runas beigās orators atkārtoja jautājumu: “Who’ll take the glove?"

Pacēlās dažas rokas, un Terijs tos pieaicināja tuvāk. Brīvprātīgie sastājās rindā pie galda, kur tiem acīmredzot lika kaut ko parakstīt.

Kas šeit notiek? Harijs iejautājās.

Šie jaunie cilvēki ir ieradušies no dažādām vietām, lai mēģinātu uzvarēt kādu no Džima Čaiversa bokseriem. Ja tas izdosies, tie saņems lielu naudu un kas vēl svarīgāk iegūs slavu un vietējo ļaužu cieņu. Šobrīd viņi paraksta apliecinājumu, ka ir sveiki un veseli un apzinās, ka no šī brīža organizators atsakās no jebkādas atbildības par viņu veselības stāvokļa varbūtējām pēkšņām izmaiņām, Endrū paskaidroja.

Apžēliņ! Vai tas ir likumīgi?

Kā to ņem, Endrū novilka. 1971. gadā to it kā aizliedza, tādēļ nācās mazliet izmainīt formu. Saproti Austrālijā šai izklaidei ir senas tradīcijas. Te ir tikai viņa vārds: īstais Dži-mijs Čaiverss vadīja bokseru grupu, kas pēc Otrā pasaules kara braukāja pa visu valsti, uzstājoties sacensībās un gadatirgos. Daudzi no tiem, kuri vēlāk kļuva lieli meistari, nāca no Džimija bokseru grupas. Tajā bija daudzu tautību cilvēki: ķīnieši, itālieši un grieķi. Arī aborigēni. Brīvprātīgie paši varēja izvēlēties, ar kuru boksēties. Ja tu, piemēram, biji antisemīts, varēji izvēlēties ebreju. Kaut gan risks tikt pieveiktam no ebreja pastāvēja diezgan liels.

Harijs iesmējās.

Vai tas neveicina rasisma izpausmes?

Endrū pabraucīja zodu.

Varbūt. Bet varbūt ari ne. Katrā ziņā tas bija veids, kā atbrīvoties no uzkrātās agresijas. Cilvēki Austrālijā ir pieraduši sadzīvot ar dažādām kultūrām un rasēm, un visumā tas izdodas. Bet kaut kādas domstarpības rodas vienmēr. Un tad taču ir labāk padauzīt kādam sānus boksa ringā nekā uz ielām. Ņemsim, piemēram, cīņas starp baltajiem un aborigēniem. Šādas sacensības vienmēr ir ļoti interesējušas cilvēkus. Ja aborigēns ir bijis Džimija bokseru komandā un uzvarējis, tad savā apvidū viņš kļūst par varoni. Par spīti visiem pazemojumiem, tas radīja saliedētības sajūtu un cilvēki sāka sevi vairāk cienīt. Nedomāju, ka tas izraisītu rasu naidu. Ja baltie puiši dabūja pērienu no melnā, tas vairāk izraisīja cieņu nekā naidu. Ja paraugās no šīs puses, -austrālieši ir sportiska tauta.

Tu runā kā īsts lauķis!

Endrū iesmējās.

Gandrīz. Es esmu ocker. Vienkāršs cilvēks no laukiem.

Tas gan tu neesi!

Endrū iesmējās vēl skaļāk.

Sākās pirmā ciņa. Mazs, drukns, sarkanmatains puisis, paņēmis līdzi pats savus boksa cimdus un līdzjutēju grupiņu, cīnījās pret vēl mazāka auguma bokseri no Čaiversa komandas.

īrs pret īru, Endrū lietpratīgi noteica.

Tavs sestais maņu orgāns? Harijs painteresējās.

Manas divas acis. Sarkani mati. Tātad īri. Izturīgi, velni tādi! Šī būs ilga cīņa.

Go-go-Johnny-go-go-go! līdzjutēji bļaustījās.

Tie paspēja nokliegt savu saukli tikai divas reizes, kad cīņa bija galā. Saņēmis trīs sitienus pa degunu, Džonijs vairs negribēja turpināt boksēties.

īri vairs nav tādi kā agrāk, Endrū nopūtās.

Uz nākamo cīņu jau pilnīgi atklāti tika pieņemtas likmes. Cilvēki drūzmējās ap diviem vīriem lielās ādas cepurēs ar platām malām acīmredzot bukmeikeriem. Cits citu pārtraucot, tie klaigāja un stiepa viņiem pretī tipiskās neburzīgās austrāliešu dolāru banknotes. Mutiskā vienošanās notika ātri, nekas netika pierakstīts vai atzīmēts tikai īss bukmeikera galvas mājiens apstiprināja, ka likme pieņemta.

Par ko gan ir pārvērties spēļu nolikums? Endrū nomurmināja un nokliedza trīs četrus vārdus, ko Harijs nesaprata.

Ko tu izdarīji?

Uzliku simts dolārus uz to, ka Čaiversa komandas pārstāvis sasitīs savu pretinieku pirms otrā raunda beigām.

Šādā troksnī tur, priekšā, to taču neviens nevarēja saklausīt!

Endrū pasmīnēja. Acīmredzot tīksminājās par sevi lektora lomā.

Vai neredzēji, ka bukmeikers pacēla vienu uzaci? To sauc par simultānspēju. Daļēji tā ir iedzimta, daļēji uztrenēta. Spēja vienlaikusi uztvert vairākas lietas, atmest visu lieko un ieraudzīt to, kas ir svarīgs.

Dzirdēt.

Un dzirdēt. Vai esi pamēģinājis, Harij? Daudzās situācijās tas ir ļoti noderīgi.

Skaļruņos nosprakstēja, un Terijs, paņēmis mikrofonu, iepazīstināja ar Robiņu Tuvumbu iesauka The Murri no Čaiversa komandas un Bobiju Peinu ar iesauku Lobijs vietējo spēkavīru, kurš, ienākot ringā, ierēkdamies pārlēca pāri virvēm. Viņš norāva savu T kreklu, atkailinot varenās, spalvainās krūtis un muskuļainos plecus. Gandrīz pie paša ringa jūsmoja kāda sieviete baltā apģērbā, un, kamēr divi palīgi vilka Bobijam rokās cimdus, viņš pameta tai gaisa skūpstu. Kad starp virvēm ringā iekāpa Tuvumba, zāle iedūcās. Tas bija liela auguma vīrietis, neparasti melns un skaists.

The Murri? Harijs jautāja.

Aborigēns no Kvīnslendas.

Džonija līdzjutēji atdzīvojās, jo saprata, ka beidzot var saukt vārdu Bobijs. Noskanēja gongs, un abi bokseri sāka tuvoties viens otram. Baltais bija lielāks, gandrīz galvas tiesu garāks par savu melno pretinieku, taču pat ar netrenētu aci bija redzams, ka viņš nepārvietojas ar to veiklo kustīgumu kā Murri.

Bobijs metās uz priekšu un spēcīgi sita Tuvumbam, bet tas veikli izvairījās. Publika zālē iestenējās, un sieviete baltā uzmundrinoši ieaurojās. Kad Bobijs vēl vairākas reizes trāpīja tukšam gaisam, Tuvumba pieslīdēja viņam klāt un piesardzīgi, kā pārbaudot iesita Lobijam pa seju. Bobijs divus soļus atkāpās. Izskatījās, ka viņš tūlīt kritīs.

Man vajadzēja likt divus simtus, Endrū noteica.

Tuvumba riņķoja ap Bobiju, izdarīja dažus vieglus sitienus un

veikli izvairījās, kad Bobijs novicināja savas āmuriem līdzīgās dūres. Bobijs smagi elsoja un niknumā ierūcās, kad Tuvumba netrāpījās tajā vietā, kur tika tēmēts sitiens. Publika sāka svilpt. Pastiepis roku it kā sveicienam, Tuvumba ietrieca to Bobija vēderā. Bobijs saliecās uz priekšu un palika stāvam ringa stūrī. Tuvumba divus soļus atkāpās un šķita nedaudz norūpējies.

Finish him ojf, you black bastard!' Endrū iesaucās.

Tuvumba izbrīnā paskatījās uz viņiem, tad pasmaidīja un pamāja ar roku.

Nestāvi un neņirdz, bet dari savu darbu, idiot! Esmu noslēdzis derības!

Tuvumba pagriezās, lai pabeigtu ciņu un dotu Bobijam izšķirīgo triecienu, bet tajā mirkli atskanēja gongs. Abi bokseri devās katrs uz savu stūri, bet Terijs ķērās pie mikrofona. Sieviete baltajā apģērbā jau bija stūri pie Bobija un lādējās, bet viens no izpalīgiem pasniedza tam pudeli alus.

Endrū bija neapmierināts.

Robins negrib savainot balto, tas ir labi. Bet viņam jāņem vērā, ka esmu izdarījis likmi uz viņu! Nederīgais lops tāds!

Vai tu viņu pazīsti?

Jā, es pazīstu Robiņu Tuvumbu, Endrū apstiprināja.

Atskanēja gongs, un tagad, augstu pacēlis rokas, lai aizsargātu

galvu, Bobijs palika stāvam stūrī, sagaidot Tuvumbu, kurš tuvojās apņēmīgiem soļiem. Tuvumba atkal sita pa vēderu. Bobijs uzkrita uz virvēm. Tuvumba pagriezās un lūdzoši paskatījās uz Teriju -kurš reizē pildīja arī tiesneša lomu -, lai tas apturētu cīņu.

Endrū iekliedzās, taču bija jau par vēlu.

Bobija sitiens nogāza Tuvumbu gar zemi. Kad viņš apstulbis atkal nostājās uz kājām, Bobijs metās viņam virsū kā viesulis. Sitieni bija ātri un precīzi, un Tuvumbas galva mētājās uz priekšu un atpakaļ kā tenisa bumbiņa. No vienas nāss parādījās tieva asins strūkliņa.

Velns! Hustler!' Endrū iesaucās.

Hustler?

Mūsu draudziņš Bobijs notēloja amatieri. Tas ir vecs triks, lai liktu Čaiversa vīram atslābināties un atvērties. Šis puisis acīmredzot ir vietējais meistars. Pie velna, Robiņ, tevi piekrāpa!

Tuvumba, aizsedzis seju ar rokām, atkāpās, bet Bobijs viņam sekoja, turpinādams ar kreiso izdarīt taisnos sitienus, bet ar

labo smagus sāņsitienus un aperkotus. Publika bija sajūsmā. Sieviete baltajā apģērbā atkal pielēca kājās un sāka izkliegt viņa vārda pirmo zilbi, griezīgā balsī velkot patskani: “Boooo…”

Terijs purināja galvu, bet līdzjutēji steidzīgi uzsāka jauno saukli: “Go-go-Bobby-go-go-go, Bobby be good!”

Nu tā. Tas ir viss, Endrū nopūtās.

Tuvumba padosies?

Vai tu esi traks? Endrū izbijies paskatījās uz Hariju. Tuvumba to puisi nositīs. Biju tikai cerējis, ka šoreiz nebūs tik briesmīgi.

Harijs centās ieraudzīt to, ko redzēja Endrū. Tuvumba bija atspiedies virvēs un izskatījās pavisam atslābis, bet Bobijs turpināja dauzīt viņa vēdera muskuļus. Vienu brīdi Harijam likās, ka Tuvumba aizmigs. Sieviete baltajās drēbēs Murri aiz muguras raustīja virves. Bobijs mainīja taktiku un tēmēja galvā, bet Tuvumba, ar lēnu, gandrīz vai slinku kustību pagrozījis ķermeņa augšdaļu, izvairījās no sitiena. Gluži kā briļļučūska, Harijs nodomāja. Kā…

Kobra!

Nepaspējis izdarīt sitienu, Bobijs sastinga galva pagriezta nedaudz pa kreisi, sejas izteiksme tāda, it kā nupat būtu atcerējies kaut ko piemirstu. Tad viņa acis pārgriezās, zobu aizsargs izslīdēja no mutes un vienmērīgā, tievā strūkliņā pa caurumiņu salauztajā deguna pamatnē izšļācās asinis. Tuvumba nogaidīja, līdz Bobijs sāk krist, tad sita vēlreiz. Teltī bija iestājies pilnīgs klusums, un Harijs skaidri saklausīja pretīgo skaņu, kad sitiens otrreiz trāpīja Bobijam pa degunu. Un sievietes balsi, kas izkliedza Bobija vārda atlikušo daļu:

…biiii!

Gaišsarkanu asiņu un sviedru šalts no Bobija galvas iekrāsoja ringa stūri.

Terijs iekāpa ringā un gluži nevajadzīgi paziņoja, ka cīņa ir beigusies. Teltī joprojām valdīja klusums. Vienīgi baltā tērptās sievietes kurpju papēži noklaudzēja uz koka dēļiem, kad tā pa viduseju metās ārā no telts. Viņas kleitas priekšpuse bija iekrāsojusies sarkana, un sejā vīdēja tāda pati izbrīna pilnā izteiksme kā Bobijam.

Tuvumba mēģināja palīdzēt Bobijam nostāties uz kājām, taču sekundanti viņu atgrūda. Atskanēja šķidri aplausi, bet ātri vien pieklusa, toties jo spēcīgāka sākās svilpšana, kad Terijs panācās uz priekšu un pacēla Tuvumbas roku. Endrū pašūpoja galvu.

Laikam jau bijuši diezgan daudz to, kas šodien lika naudu uz vietējo meistaru, viņš sacīja. Muļķi! Nāc, saņemsim naudu un parunāsim dažus nopietnus vārdus ar šo nejēgu Murri.

Robin! Tu esi stulbenis! Tevi vajadzētu iebāzt cietumā! Es to saku!

Robins Tuvumba, ar iesauku The Murri, atplauka platā smaidā. Pie vienas acs salocītā dvielī viņš turēja ledus gabaliņu.

Tuka! Es dzirdēju tavu balsi! Vai esi sācis atkal spēlēt? -Tuvumba klusi pajautāja.

Šis vīrs ir pieradis, ka viņā klausās, Harijs tūlīt nosprieda. Viņa balss bija maiga un tīkama, un Harijam nešķita, ka tā piederētu tādam, kurš nupat salauzis degunu gandrīz divas reizes lielākam vīram.

Endrū iespurdzās.

Spēlēt? Manā laikā derības uz Čaiversa puikām diezin vai varēja saukt par spēli. Tagad gan nekas vairs nav droši. Padomā vien ļaut sevi piemānīt tādam baltam, draņķīgam yahoo. Kur tas novedīs?

Harijs ieklepojās.

Ak jā! Robin, sasveicinies ar vienu no maniem draugiem. Tas ir Harijs Holijs. Harij, šis ir Robins Tuvumba, Kvīnslendas lielākais huligāns un maniaks!

Viņi sasveicinājās, un Harijam radās sajūta, it kā būtu iespiedis roku durvju spraugā. Viņš izstenēja parasto “how are you” un par atbildi saņēma žilbinošu smaidu un “absolutely magnificent, cobber how are you yourself?"[33].

Haven’t been better.[34] Harijs paberzēja plaukstu. Šie austrāliešu sasveicināšanās ieradumi viņu nobeigs. Pēc Endrū ieteikuma, vajadzēja arī izteikt patiesu un vētrainu prieku. Vēss “paldies, man iet labi” varēja otru cilvēku aizvainot.

Tuvumba ar īkšķi norādīja uz Endrū.

Attiecībā uz huligānu vai Tuka tev stāstīja, ka pats reiz boksējies Džima Čaiversa komandā?

Acīmredzot ir vēl diezgan daudz, ko es nezinu par… ē-e, Tuku. Viņš ir noslēpumu pilns.

Noslēpumu pilns? Tuvumba iesmējās. Viņš tikai runā aplinkus. Tuka tev izstāsta visu, ko vēlies, tev vienīgi jāzina, ko pajautāt. Bet viņš, protams, nebūs pastāstījis, ka viņu palūdza aiziet no Čaiversa, jo tika uzskatīts par pārāk bīstamu? Cik salauztu vaigukaulu, degunu un žokļu ir uz tavas sirdsapziņas, Tuka? Viņš vairākus gadus skaitījās viens no labākajiem Jaun-dienvidvelsas jaunajiem boksa talantiem. Taču bija problēma: viņš neprata savaldīties viņam vispār pietrūka disciplīnas! Galu galā kādā cīņas reizē viņš notrieca pie zemes tiesnesi, jo uzskatīja, ka tas pārāk agri pārtraucis cīņu. Tukas labā! Es to dēvēju par slāpēm pēc asinīm. Viņu diskvalificēja uz diviem gadiem.

Uz trīsarpus gadiem! Endrū pasmējās. Viņam acīmredzot nekas nebija iebilstams, ja cits stāsta par viņa boksera karjeru.

He was a real drongo, I tell you.[35] Es to tiesnesīti tikai mazliet pagrūdu, taču tu neticēsi: viņš pats nogāzās un salauza sev atslēgkaulu!

Tuvumba un Endrū sirsnīgi iesmējās.

Kad es jau boksējos, Robins bija tikko kā piedzimis. Viņš tikai atkārto to, ko es pats esmu viņam stāstījis, Endrū paskaidroja

Harijam. Robins bija grūti audzināmo jauniešu grupā, ar kuriem es strādāju savā brīvajā laikā. Mēs trenējāmies boksā, un, lai iemācītu puišiem kaut ko par paškontroles nozīmi, es pastāstīju tiem dažus puspatiesus stāstiņus par sevi. Lai pabrīdinātu. Bet Robins acīmredzot pārprata un sāka mani atdarināt.

Tuvumba kļuva nopietns.

Parasti mēs esam jauki puiši, Harij! Mēs ļaujam tiem mazliet pavicināt rokas un tad izdarām dažus sitienus, lai liktu viņiem saprast, kurš ir noteicējs. Saproti? Un tad, parasti pēc neilga laiciņa, tie padodas. Bet šis puisis prata kauties! Viņš varēja kādu savainot! Tādi tipi saņem, ko pelnījuši!

Atvērās durvis.

Velns lai tevi parauj, Tuvumba! It kā mums nepietiktu ar agrākajām problēmām tev vajadzēja salauzt degunu vietējās policijas priekšnieka znotam! Terijs bija ļoti neapmierināts un sulīgi nospļāvās uz grīdas.

Tas vienkārši bija reflekss, šef! Tuvumba noteica un paskatījās uz tumšbrūno spļāvienu. Tas vairs neatkārtosies.

Viņš noslēpumaini pamirkšķināja Endrū.

Viņi piecēlās. Tuvumba un Endrū apskāvās un pārmija dažus vārdus valodā, no kuras Harijs neko nesaprata. Pats viņš pasteidzās draudzīgi uzsist Tuvumbam uz pleca, lai nebūtu vēlreiz jāpaspiež viņam roka.

Kas tā bija par valodu, kurā jūs tur runājāt? kad viņi bija iesēdušies mašīnā, Harijs painteresējās.

A, tā! Kreolu angļu un aborigēnu vārdu sajaukums. Tajā runā daudzi aborigēni visā valstī. Kā tev patika bokss?

Harijs mazliet vilcinājās ar atbildi.

Bija interesanti paskatīties, kā tu nopelni dažas naudiņas, bet mēs tagad jau varētu būt Nimbinā.

Ja mēs nebūtu braukuši uz šejieni, tad šodien vakarā tu nevarētu būt Sidnejā, Endrū teica. Ar tādu sievieti nenorunā tikšanos, lai vēlāk vienkārši nozustu. Varbūt mēs te runājam par tavu nākamo sievu un mazu Holijiņu māti, Harij!

Abi tikko jaušami pasmaidīja. Aiz mašīnas loga uz rietošās saules fona garām slīdēja koki un mazi namiņi.

Kad viņi atgriezās Sidnejā, bija satumsis, taču pilsētas vidū, līdzīgi gigantiskai spuldzei, stāvēja TV tornis un norādīja ceļu. Endrū apstājās pie Krastmalas loka netālu no Operas nama. Mašīnas starmešu gaismas kūlī zibenīgi ielidoja un tūlīt arī nozuda sikspārnis. Endrū aizkūpināja cigāru un deva zīmi Harijam, lai tas paliek mašīnā.

Aborigēniem sikspārnis ir nāves simbols. Vai tu to zināji?

Harijs nezināja.

Iedomājies vietu, kurā cilvēki četrdesmittūkstoš gadu dzīvojuši izolēti no pārējās pasaules. Citiem vārdiem sakot, tie neko nezināja par jūdaismu, vēl mazāk par kristietību vai islāmu, jo no tuvākā kontinenta viņus šķīra vesela jūra. Un tomēr tie izdomāja šo stāstu par pasaules radīšanu. Pirmais cilvēks bija Ber-rok-boorn. To izveidoja Baime, “neradītais", kas bija visa sākums, kurš mīlēja un rūpējās par visām radītajām lietām. Citiem vārdiem -šis Baime bija lielisks puisis, draugu vidū pazīstams kā Lielais Tēvišķais Gars. Radījis Ber-rok-boorn un viņa sievietei apstākļiem piemērotu vietu dzīvošanai, Baime pievērsa viņu uzmanību yar-ran kokam, ko par mājvietu sev bija izvēlējies bišu spiets.

“Šajā jums piešķirtajā zemē varat meklēt barību, kur vien vēlaties, bet šis koks pieder man,” viņš brīdināja abus cilvēkus. “Ja mēģināsiet ņemt barību no tā, tad jums un jūsu pēctečiem būs ļoti slikti.” Apmēram tā. Lai kā arī būtu, bet kādā jaukā dienā, kad Ber-rok-boorn sieviete bija devusies sagādāt žagarus, viņa nonāca pie yarran. Ieraugot virs sevis plešamies svētā koka lapotni, viņa iesākumā-izbijās, bet visapkārt bija tik daudz kurināmā, ka sieviete tomēr nepakļāvās pirmajam impulsam bēgt prom, ko kājas nes. Turklāt Baime neko nebija teicis par malku.

Lasot ap koku žagarus un izdzirdot virs sevis klusu sanēšanu, viņa paskatījās augšup un ieraudzīja bišu spietu. Pamanīja arī medu, kas tecēja lejup pa koka stumbru. Līdz šim viņa bija nogaršojusi medu tikai vienu reizi, bet šeit tā pietiktu vairākām ēdienreizēm. Dzidrajos, saldajos medus pilienos dzirkstīja saule, un Ber-rok-boorn sieviete vairs nespēja ilgāk pretoties kārdinājumam. Viņa sāka rāpties kokā.

Tai pašā mirklī līdzīgi auksta vēja brāzmai no augšas nolaidās diezgan tumša būtne ar milzīgiem melniem spārniem un apņēma viņas ķermeni. Tas bija sikspārnis Narahdarn, kuru Baime bija nolicis sargāt svēto koku. Sieviete nokrita pie zemes un rāpās atpakaļ uz alu, kurā tad paslēpās. Taču bija jau par vēlu: sikspārņa Narahdarn izskatā viņa bija ievilinājusi pasaulē nāvi un visiem Ber-rok-boorn pēctečiem uzgūla šis lāsts. Šī traģiskā notikuma dēļ yarran koks sāka liet rūgtas asaras. Tās tecēja lejup pa stumbru un tur sastinga. Tādēļ uz šī koka mizas arī šodien var atrast sarkanus lipīgus pilienus.

Endrū apmierināti sūca cigāru.

Kā tev šķiet, vai tas neatgādina Ādamu un Ievu?

Harijs pamāja ar galvu un piekrita, ka kaut kāda līdzība esot.

Var jau būt, ka cilvēkiem, lai kur arī tie dzīvotu, kaut kādu iemeslu dēļ rodas līdzīgas vīzijas un fantāzijas. Varbūt tās ir iedzimtas, ierakstītas zemapziņā. Un mēs, par spīti visām atšķirībām, agrāk vai vēlāk tomēr nonākam pie vienām un tām pašām atbildēm.

Cerēsim, Endrū noteica un piemiedza acis cigāra dūmos.

Cerēsim!

Harijs dzēra jau otro kolas glāzi, kad desmit minūtes pēc deviņiem ieradās Birgita. Viņai mugurā bija vienkārša balta kokvilnas kleitiņa, sarkanie mati saņemti iespaidīgā zirgastē.

Es jau sāku baiļoties, ka tu neatnāksi, Harijs sacīja. Tas tika pateikts pa jokam, taču viņš tiešām tā domāja jau kopš tā brīža, kad norunāja satikties.

Verkligen?' Viņa šķelmīgi paskatījās uz Hariju. Viņš juta, ka vakars būs izdevies.

Viņi pasūtīja cūkgaļu karija mērcē, ceptu cāli ar kešjuriek-stiem, austrāliešu Chardonnay un minerālūdeni Perrier.

-Jāsaka esmu diezgan pārsteigts, satiekot zviedrus tik tālu no mājām.

Nebrīnies! Austrālijā dzīvo apmēram deviņdesmit tūkstoši zviedru.

Ko?

Vairums emigrēja uz šejieni pirms Otrā pasaules kara, bet liela daļa jauniešu ieradās 80. gados, kad Zviedrijā pieauga bezdarbs.

Es biju iedomājies, ka jūs, zviedri, sāksiet ilgoties pēc savām gaļas bumbiņām un vasaras saulgriežu kārts vēl pirms Helsin-gēras sasniegšanas Dānijā!

Tu droši vien runā par norvēģiem! Jūs esat tik trausli! Tie norvēģi, kurus šeit, lejā, esmu satikusi, sāk ilgoties pēc mājām jau pēc dažām dienām, un pēc diviem mēnešiem tie visi jau ir prom. Atpakaļ pie savām adītajām jakām!

Bet ne Ingera?

Birgita apklusa.

Nē, Ingera neaizbrauca.

Vai nezini, kāpēc viņa šeit palika?

Tā paša iemesla dēļ kā vairums no mums. Cilvēks ierodas atvaļinājumā, iemīlas šajā zemē, klimatā, vieglas dzīves iespējā vai kādā puisī. Tad meklē veidu, kā pagarināt uzturēšanās atļauju, jo skandināvu meitenēm nav grūti atrast darbu Austrālijas bāros, un pēkšņi izrādās esi bijis šeit jau tik ilgi, ka nav grūti palikt vēl ilgāk.

Vai tā notika arī ar tevi?

Tā varētu sacīt. •

’Tiešām? (Zviedru vai.)

Kādu bridi abi ēda klusēdami. Gaļa bija trekna, mērce garšīga.

Kas tev zināms par Ingeras jauno puisi?

Kādā vakarā viņš, tā sakot, ienāca bārā. Viņi bija iepazinušies Kvīnslendā. Šķiet, Freizera salā. Viņš atgādināja tos hipijus, par kuriem biju domājusi: tie jau sen izmiruši, tomēr izrādījās -tie lieliski iedzīvojušies te, Austrālijā. Gariem, bizītēs sapītiem matiem, raibs, brīvi krītošs apģērbs, kājās sandales. Izskatījās tā, it kā viņš nāktu tieši no Vudstokas pludmales.

Vudstoka atrodas zemes vidienē. Ņūdžersijā!

Bet vai tur nav ezera, kurā viņi peldējās? Ja pareizi atceros.

Harijs uzlūkoja Birgitu vērīgāk. Viņa sēdēja, nedaudz pārliekusies pār šķīvi. Virsdeguni rotāja vasarraibumi. Harijam viņa šķita glīta.

Tu nevari to atcerēties. Esi vēl pārāk jauna.

Viņa iesmējās.

Un tu vai tu esi vecis?

Es? Njā… reizēm varbūt tā jūtos. Šajā darbā bez tā neiztiek kaut kur sevī cilvēks pārāk ātri sāk justies vecs. Tomēr ceru, ka vēl neesmu tik ļoti dzīvē vīlies un aizmirsts, lai reizēm nespētu justies dzīvs.

Āāā… nabadziņš…

Harijam bija jāpasmaida.

Vari domāt, ko vien vēlies, bet es to nesaku, lai apelētu pie tavām mātes jūtām kaut gan tā varbūt nebūtu slikta doma vienkārši tā ir.

Galdiņam garām gāja oficiants, un Harijs izmantoja izdevību, lai pasūtītu vēl vienu Perrier.

Katru reizi, kad tiek šķetināta kāda slepkavības lieta, tevī kaut kas paliek. Diemžēl visbiežāk nākas rakņāties mēslos un netīrajā veļā, un mazāk ir tādu viltīgu motīvu, par kādiem Agata Kristi raksta savos romānos. Iesākumā es sevi uzskatīju par kaut ko līdzīgu taisnīguma bruņiniekam, bet, laikam ritot, vairāk jūtos kā atkritumu savācējs. Slepkavas parasti ir nožēlojami tipi, un nav grūti atrast vismaz desmit pamatotus iemeslus, kādēļ tie ir kļuvuši tādi, kādi tie ir. Rezultātā rodas tāda kā bezizejas sajūta. Rodas frustrācija, jo tie nesamierinās ar to, ka iznīcinājuši paši savu dzīvi, bet aizrauj sev līdzi ari citus. Tas droši vien izklausās mazliet sentimentāli…

Piedod man, jo nevēlējos būt ciniska. Es saprotu, ko tu domā, Birgita teica.

Viegla vēja pūsmiņa no ielas sašūpoja svecītes liesmu uz galdiņa.

Birgita pastāstīja par sevi un savu draugu: kā viņi pirms četriem gadiem Zviedrijā sapakojuši savas mugursomas un devušies ceļā, kā ar autobusu un autostopiem no Sidnejas nokļuvuši līdz Kērnsai, kā pārnakšņojuši teltī un lētās viesnīcās, kā turpat strādājuši par reģistratoriem un pavāriem, tad nonākuši līdz Lielajam Barjerrifam un peldējušies kopā ar bruņurupučiem un āmurzivīm. Viņi meditējuši pie Eiersa klints, krājuši naudu, lai ar vilcienu no Adelaidas nokļūtu Alisspringsā, bijuši Crowded House koncertā Melburnā un apstājušies kādā Sidnejas motelī.

Šķiet savādi, kā viss labais reizēm var kļūt tik… slikts.

Slikts?

Birgita mazliet vilcinājās ar atbildi. Varbūt viņai likās, ka izstāstījusi šim uzmācīgajam norvēģim par daudz?

īsti nezinu, kā lai paskaidroju. Ceļā mēs kaut ko pazaudējām, kaut ko tādu, ko bijām uzskatījuši par pašsaprotamu. Ar laiku mēs pārstājām ievērot viens otru un drīz vien arī pieskarties viens otram. Mēs kļuvām par vienkāršiem ceļabiedriem. Tas bija labi, jo divatā noīrēt numuriņu iznāk lētāk, ari teltī pārnakšņot ir drošāk. Nusā viņš satika kāda vācu bagātnieka meitu, un es devos tālāk. Tā mēs mierīgi šķīrāmies. Es uzspļauju visam! Kad viņš ieradās Sidnejā, pateicu, ka esmu satikusi un iemīlējusi kādu amerikāņu sērfotāju. Nezinu, vai viņš noticēja. Varbūt saprata, ka devu mums abiem ieganstu izšķirties. Tajā motelī, Sidnejā, mēs mēģinājām strīdēties, bet pat tas mums vairs neizdevās. Es lūdzu viņu braukt uz Zviedriju un teicu, ka pati ieradīšos vēlāk.

Tagad viņš būs jau pārgaidījies!

Mēs bijām kopā sešus gadus. Vai ticēsi, ja teikšu, ka gandrīz vairs neatceros, kā viņš izskatās?

Protams.

Birgita nopūtās.

Nedomāju, ka tā sanāks. Biju pārliecināta, ka mēs apprecēsimies, mums būs bērni un mēs dzīvosim mazā Malmes priekšpilsētā, mājā ar dārziņu durvju priekšā un katru rītu uz lieveņa gaidīs avīze “Sydsvenska Dagbladet". Un tagad tagad es gandrīz neatceros, kā skan viņa balss, kā ar viņu mīlējos, vai… viņa paskatījās uz Hariju, …vai to, ka viņš bija pārāk pieklājīgs, lai palūgtu mani apklust, kad, iedzērusi pāris glāžu vīna, sāku muldēt.

Harijs visu laiku smaidīja. Birgita nebija komentējusi, ka viņš neielej sev glāzē vīnu.

Esmu nevis pieklājīgs, bet ieinteresēts, viņš paskaidroja.

Tādā gadījumā pastāsti kaut ko vairāk par sevi, nevis tikai to, ka esi policists.

Birgita paliecās viņam tuvāk. Harijs piespieda sevi neskatīties viņas kleitas izgriezumā, taču sajuta vieglo smaržas aromātu un kāri ievilka to nāsīs. Viņš nedrīkstēja ļaut sevi apvest ap stūri. Daži veikli Karla Lāgerfelda vai Kristiānā Diora zeļļi lieliski zināja, kas vajadzīgs, lai piemānītu kādu nabaga vīrieti.

Viņa smaržoja fantastiski.

Nu labi, Harijs iesāka. Man ir vecākā māsa, māte nomira pirms dažiem gadiem. Pats dzīvoju Oslo Teijenē īrēju dzīvokli. Ilgāku attiecību man nav bijis, izņemot vienas.

Tiešām? Un arī tagad tavā dzīvē neviena nav?

Tā es neteicu. Man ir vairākas vienkāršas un nevainīgas attiecības ar sievietēm, kurām reizēm piezvanu, ja tās nezvana man.

Birgita sarauca pieri.

Vai kaut ko pateicu nepareizi?

Nezinu, vai man patīk tāda tipa vīrieši. Vai sievietes. Šajā ziņā esmu nedaudz vecmodīga.

Tagad, protams, tas viss jau ir pagātne, Harijs sacīja un pacēla Perrier glāzi.

Un nezinu arī, vai man patīk tavas veiklās atbildes, Birgita noteica un pieskandināja viņa glāzei.

Ko tad īsti tu meklē vīrietī?

Birgita atspieda zodu plaukstā, paskatījās augšup un brīdi domāja.

Nezinu. Man liekas, vieglāk pateikt to, kas man nepatīk vīriešos, nekā to, kas patīk.

Un kas tad tev nepatīk? Ja neskaita veiklas atbildes?

Nepatīk vīrieši, kuri mēģina mani pārbaudīt.

Vai tas tevi stipri aizskar?

Viņa pasmaidīja.

Ļauj man dot tev padomu, Kazanova! Ja vēlies savaldzināt sievieti, tev jāliek viņai justies unikālai, jāizrāda īpaša attieksme, lai viņa gūst to, ko negūst citas. Puiši, kas mēģina nocelt meitenes bārā, to neapjēdz. Bet stāstīt to tādam brīvdomātājam kā tu tas ir kā kaisīt pērles cūkām.

Harijs iesmējās.

Sakot “vairākas”, es biju domājis divas. Tā teicu tikai tāpēc, ka tas skan mazliet temperamentīgāk, gandrīz kā… trīs. Turklāt viena no viņām, kad pēdējoreiz satiku, apgalvoja, ka atgriežoties pie sava bijušā. Viņa man pateicās, ka esmu bijis tik vienkāršs un mūsu attiecības tik… jā, man šķiet, nevainīgas. Otra ir sieviete, ar kuru reiz dzīvoju kopā, bet kura tagad uzstāj, ka mans pienākums, tā kā esmu pārtraucis attiecības, ir parūpēties, lai viņai būtu vismaz minimāla seksuālā dzīve, līdz kāds no mums atradīs ko citu. Pagaidi kādēļ man jāaizstāvas? Esmu kārtīgs cilvēks, kas pat mušai nenodarīs pāri! Vai tu domā, ka es šeit mēģinu kādu savaldzināt?

Jā gan! Tu mēģini savaldzināt mani. Nenoliedz!

Harijs nenoliedza.

Labi. Kā man izdodas?

Viņa domīgi ieņēma lielu malku vīna.

Šķiet, ka labi. Katrā ziņā ciešami. Nē, domāju, ka labi… tu tiec galā diezgan labi.

Izklausās kā “pieci ar mīnusu”.

Apmēram tā.

Lejā pie ūdens bija tumšs un nebija gandrīz neviena cilvēka. Pūta svaigs vējiņš. Uz apgaismotajām Operas nama kāpnēm fotogrāfa priekšā grozījās kāds neparasti korpulents jaunlaulāto pāris. Fotogrāfs virzīja tos gan šurp, gan turp, un jaunais pāris šķita ļoti neapmierināts, ka viņu smagajiem ķermeņiem jāpārvietojas. Galu galā visi vienojās un naksnīgā fotosesija Operas nama priekšā beidzās ar smaidiem, smiekliem un varbūt kādu mazu asariņu.

Tā varētu būt, kad saka: “gandrīz vai plīst aiz laimes”, -Harijs ieteicās. Vai varbūt zviedri tā nerunā?

Jā gan. Gadās, ka esi tik laimīgs, ka ari zviedriski vari “vai plīst”.

Birgita izņēma no matiem gumiju un nostājās vējā Operas nama priekšā pie margām.

Jā, tā gadās, viņa atkārtoja vairāk gan pati sev.

Viņa pagrieza vasarraibumiņiem klāto degungalu uz ostas pusi, un vējš saplivināja viņas ugunssarkanos matus.

Birgitas mati atgādināja medūzas taustekļus. Harijs nebija zinājis, ka medūza varētu būt tik skaista.

4. NODAĻA Pilsētiņa Nimbina, Kore Villoks un Eliss Kūpers

Kad lidmašīna piezemējās Brisbenā, Harija pulkstenis rādīja vienpadsmit, taču stjuartes balss skaļrunī apgalvoja, ka esot tikai desmit.

Viņiem šeit, Kvīnslendā, nav vasaras laika, Endrū paskaidroja. Te notika lielas politiskās cīņas, kas beidzās ar tautas nobalsošanu, un fermeri balsoja “pret”.

Ak Dievs, izklausās, it kā mēs būtu nonākuši neaptēsto ļaužu zemē!

-I’d say, mate. Vēl pirms dažiem gadiem štatā neielaida puišus ar gariem matiem. Tas vienkārši bija aizliegts.

Tu joko, vai ne?

Kvīnslendā ir mazliet citāda. Droši vien drīz te aizliegs uzturēties skinhediem.

Harijs apmierināti pārlaida plaukstu savam īsi apcirptajam pakausim.

Vai man vēl kaut kas būtu jāzina par Kvīnslendu?

Jā, ja tev kabatās ir marihuāna, varbūt vajadzētu atstāt to lidmašīnā. Kvīnslendā likumi attiecībā uz narkotikām ir stingrāki nekā pārējos štatos. Nav jābrīnās, ka festivāls Aquarius notika Nimbinā tā atrodas tieši uz robežas ar Jaundienvid-velsu.

Viņi atrada auto iznomāšanas biroju un uzzināja, ka viena mašīna ir braukšanas kārtībā.

Toties Kvinslendā ir tādas vietas kā Freizera sala, uz kuras Ingera Holtere sastapa Evansu Vaitu. Patiesībā šī sala ir liels smilšu sēklis, bet uz tās ir arī lietusmežs un ezeri ar pasaulē dzidrāko ūdeni. Smiltis ir tik baltas, ka šķiet piekraste veidota no marmora. Tās dēvē par silīcija smiltīm, jo tā saturs tajās ir daudz augstāks nekā parastajās smiltīs. Tās droši vien var bērt tieši datorā!

The land of plenty, ay?' vīrs aiz letes ieteicās un sniedza viņiem atslēgas.

Ford Escort? Endrū sarauca degunu, tomēr parakstījās.

Vai tāds vēl joprojām ir?

Special rate, Sir.2

Nešaubos.

Saule cepināja Pacific šoseju, un Brisbenas debesskrāpji, celti no betona un stikla, braucējiem tuvojoties, sāka spīguļot līdzīgi kristāla lustrai.

Skaisti, Harijs ieteicās. Ļoti pieklājīgi un akurāti. It kā kāds to visu būtu uzzīmējis un tad novietojis šeit.

Tu neesi tālu no patiesības. Brisbena daudzējādā ziņā ir pavisam jauna pilsēta. Pirms nedaudziem gadiem te bija tikai liels ciemats ar dažiem simts tūkstošiem zemnieku. Ja labi ieskatīsies, tad ievērosi, ka vietējiem iedzīvotājiem joprojām ir mazliet līkas kājas. Bet šī pilsēta ir līdzīga izremontētai virtuvei dzīvojamā mājā: tīra, kārtīga un funkcionāla, bet ap to gremojošas govis.

Patiešām lieliska ainava, Endrū!

Nekļūsti rupjš, off-sider !

Viņi brauca pa šoseju uz austrumiem. Apkārtnes zaļo ainavu nomainīja mežs un apstrādāti lauki.

Esi sveicināts austrāliešu laukos! Endrū teica.

Viņi pabrauca garām govīm, kas ēda zāli un pavadīja tos ar truliem skatieniem.

Harijs pasmīkņāja.

Kas ir? Endrū iejautājās.

Vai esi redzējis Lāšona karikatūru, kurā govis pļavā stāv uz divām kājām, smēķē cigāru un sarunājas un viena no tām iesaucas: “Piesargies, brauc vēl viena mašīna!”

Iestājās pauze.

Kas ir Lāšons?

Aizmirsti!

Garām aizzibēja zemi koka namiņi ar verandām priekšpusē, moskītu tīkliem durvīs un pikapiem pie tām. Viņi pabrauca garām spēcīgiem darba zirgiem ar sērīgām acīm, bišu dravām un cūkām, kas jautri vāļājās savos aplokos. Celiņi kļuva aizvien šaurāki. Ap pusdienlaiku viņi uzpildīja benzīnu kādā ciematiņā, pie kura uzraksts vēstīja, ka viņi atrodas Uki, kas jau divus gadus pēc kārtas izraudzīta kā tīrākā Austrālijas pilsēta. Par pēdējā gada uzvarētāju ziņu nebija.

Holy macaroni! Harijs iebrēcās, kad viņi nonāca Nimbinā.

Pilsētas centrs apmēram simt metru bija izkrāsots visās

varavīksnes krāsās, to rotāja tēlu galerija, kurus Harijs atpazina no kādas “Cheec Ј&gt; Chong” filmas savā videotēkā.

Tas taču ir 1970. gads! viņš iesaucās. Skat, tur, apskāvis Dženisu Džoplinu, stāv Pīters Fonda!

Viņi, miegainu acu pavadīti, lēnām brauca augšup pa ielu.

Tas ir vienkārši fantastiski! Nebiju domājis, ka tādas vietas vēl pastāv. Pārsmieties var!

Kāpēc? Endrū iejautājās.

Vai tev tas neliekas komiski?

Var jau būt, EHdrū noteica. Es jau saprotu, ka šodien viegli pasmieties par šiem sapņiem. Zinu, ka jaunie uzskata: puķu bērnu paaudze bijusi narkomānu bars, kas tikai spēlējuši ģitāras, lasījuši pašsacerētas dzejas un nodarbojušies ar seksu. Redzu, kā Vudstokas festivāla organizētāji, uzsējuši kaklasaites, sniedz intervijas un sentimentāli stāsta par todienu idejām, kas tagad liekas ļoti naivas. Taču es zinu, ka bez viņu idejām mūsu dzīve būtu pavisam citāda. Šodien tādi vārdi kā miers un mīlestība ir tikai klišejas, bet mēs, kas toreiz augām, tiešām tā domājām. Ar sirdi un dvēseli.

Vai tu neesi mazliet par vecu, lai būtu bijis hipijs, Endrū?

Jā. Es biju pavecs. Biju pieredzējis, viltīgs hipijs. Endrū pasmīnēja. Pie tēvoča Endrū daudzas meitenes tika ievadītas mīlestības sarežģītajās mistērijās.

Harijs uzsita Endrū uz pleca.

Man šķiet, vecais blēdi, ka tu nupat runāji par ideālismu.

Protams, tas bija ideālisms, Endrū sašutis noteica. Es taču nevarēju uzticēt šos trauslos ziedpumpurus kaut kādam neveiklam, pūtainam pusaudzim un riskēt, ka meitene tiks traumēta līdz pat 70. gadu beigām.

Tātad tas bija 70. gadu svarīgākais ieguldījums mūsdienu sabiedrības attīstībā?

Endrū pašūpoja galvu.

Gaiss, draudziņ. Tas bija gaisā. Brīvība. Ticība cilvēkam. Iespēja uzcelt kaut ko jaunu. Kaut gan Bils Klintons apgalvo, ka nav smēķējis marihuānu, viņš toreiz elpoja to pašu gaisu, ieelpoja to pašu garu, ko mēs pārējie. Un, protams, tas atstāj ietekmi uz tavu nākotni. Pie velna! Vajadzēja taču vismaz uz pieciem gadiem aizturēt elpu, lai kaut kas no tā visa neiesūktos asinīs! Tādēļ smejies vien, Harij Holij! Pēc divdesmit gadiem, kad kļo-šenes un draņķīgā dzeja būs aizmirsti, tālaika uzskati parādīsies pavisam citā gaismā. Atceries manus vārdus!

Harijs tomēr iesmējās.

Neuztver to personiski, Endrū, bet es piederu jau pie nākamās paaudzes. Tieši tāpat kā jūs izsmējāt 50. gadu paaudzes šauros kreklus un ar breolīnu ieveidotās matu frizūras, mēs smējāmies par jūsu mahatmām un ziediem matos. Vai tu nedomā, ka mūsdienu pusaudži varbūt smejas par tādiem kā es? Tā vienkārši ir. Bet šeit izskatās, ka 70. gadi ir izdzīvojuši.

Endrū atmeta ar roku.

Man šķiet, Austrālijā ir īpaši labi augšanas apstākļi. Hipiju vilnis nekad nav pilnībā izzudis, bet var teikt, ka tas pārgājis šajā Jaunajā Dzīvē. Katrā grāmatu bodītē tu atradīsi vismaz vienu plauktu ar grāmatām par alternatīvu dzīvesveidu, dziedināšanu, par kontaktu ar savu iekšējo es un par veģetārismu, ari par to, kā atbrīvoties no materiālisma un dzīvot harmonijā ar sevi un apkārtējo vidi. Bet, protams, visi nesmēķē zālīti.

Tie nav no Jaunās Dzīves, Endrū. Tie ir vecie labie sapīpējušies hipiji ne vairāk, ne mazāk.

Endrū paskatījās pa mašīnas logu un pasmīnēja. Ceļa malā uz soliņa sēdēja kāds vīrs kamzolī, ar garu, sirmu bārdu un ar pirkstiem rādīja viņiem V zīmi. Uz plāksnītes ar veca, dzeltena hipiju Volkswagen autobusiņa attēlu stāvēja uzraksts “The Marihuana Museum”. Zem tā, ar mazākiem burtiem: "Entrance: One dollar. If you can’t pay, go in anyway”.'

Tas ir Nimbinas narkotiku muzejs, Endrū paskaidroja.

Lielākā daļa ir mēsli, bet, cik atceros, viņiem ir dažas interesantas fotogrāfijas no Kena Kīzija, Džeka Keruaka un citu celmlaužu braucieniem uz Meksiku tolaik, kad tika eksperimentēts ar halucinogēnām narkotikām.

Vai LSD toreiz nebija bīstamas?

Arī sekss bija veselīgs. Tas bija patīkams laiks, Harij Holij. You should have been there, man.[36]

Viņi apstājās uz galvenās ielas, mazliet attālāk, un devās atpakaļ. Harijs noņēma savas Ray-Ban saulesbrilles un centās izskatīties neuzkrītošāk. Nimbinā šī acīmredzot bija mierīga diena, un Harijs ar Endrū soļoja cauri tirgoņu rindai, kuri piedāvāja: “Good grass!”, “Best grass in Australia, man!”, “Grass from Papua New Guinea, mindblowin’!”.

Papua Jaungvineja. Endrū pasmīkņāja. Pat šeit, zālītes galvaspilsētā, cilvēki iedomājas, ka zālīte ir labāka tikai tāpēc, ka nāk no tālākas vietas! Vismaz es iesaku: pērc austrāliešu zālīti!

“Muzeja” priekšā uz sola sēdēja kāda sieviete stāvoklī, vāja sieviete. Tā pamāja viņiem ar roku. Viņas vecums varēja būt no divdesmit līdz četrdesmit. Ģērbusies vieglā, spilgtā apģērbā, krekls aizpogāts tikai augšdaļā, tā ka bija redzams kailais, bungām līdzīgais vēders. Harijam likās, ka viņā pavīd kaut kas pazīstams. Ieraugot lielās acu zīlītes, viņi saprata, ka sievietes šīsdienas brokastīs ir bijis kas uzmundrinošāks par marihuānu.

Looking for something else?' viņa iejautājās, redzot, ka par marihuānu viņi neizrāda interesi.

Nē… Harijs iesāka.

Acid. Skābe. Jūs vēlaties LSD, vai ne? Viņa paliecās uz priekšu, runājot ātri un uzstājīgi.

Nē, mēs negribam skābi, klusi, bet noteikti atbildēja Endrū.

Mēs meklējam kaut ko citu. Skaidrs?

Sieviete sēdēja un turpināja blenzt. Endrū jau gatavojās iet tālāk, kad viņa, it kā lielais vēders nemaz netraucētu, pēkšņi pielēca kājās no sola un satvēra Endrū roku.

Okay. Bet mēs nevaram to nokārtot šeit. Satiksimies pēc desmit minūtēm pabā ielas otrā pusē!

Endrū pamāja ar galvu, un sieviete ar apaļo vēderu ātriem soļiem devās lejup pa ielu. Viņai pa pēdām sekoja mazs kucēns.

Es zinu, ko tu domā, Harij, Endrū ieteicās un aizsmēķēja cigāru. Ka nebija glīti piemānīt labsirdīgo kundzi, liekot tai noticēt, ka pirksim heroīnu, ja policijas iecirknis atrodas simt metru tālāk, un ka tur mēs varam uzzināt visu vajadzīgo, lai

atrastu Evansu Vaitu. Bet man ir sajūta, ka šādi būs ātrāk. Iesim, iedzersim alu un paraudzīsimies, kas notiks!

Pusstundu vēlāk gandrīz tukšajā bārā ienāca līdzcietīgā kundze kopā ar kādu vīru, kas likās tikpat nobijies kā viņa pati. Viņš atgādināja Klausa Kinska atveidoto grāfu Drakulu: bāls un vājš, ar ziliem riņķiem ap acīm, ģērbies melnā apģērbā.

Paskat tik! Endrū nočukstēja. Vismaz viņu nevar vainot, ka viņš nepārbauda preci, ko pārdod.

Līdzcietīgā kundze un Kinska klons ātriem soļiem pienāca pie galdiņa. Pēdējais izskatījās tā, it kā nevēlētos dienasgaismā pavadīt vairāk laika, nekā nepieciešams, tādēļ izlaida pieklājības frāzes:

Par cik lielu summu gribat pirkt?

Endrū demonstratīvi turpināja sēdēt ar muguru pret atnācēju.

Es uzskatu pirms runājam skaidru valodu, mister, mums jāsamazina klausītāju skaits, viņš nepagriezies noteica.

Kinskis pamāja ar galvu, un līdzcietīgā kundze, neapmierināti saviebusies, nozuda. Acīmredzot viņa saņēma zināmus procentus, un Harijs pieļāva, ka abu starpā valda tāda pati uzticēšanās kā starp visiem narkomāniem tādas vispār nebija.

Man līdzi nekā nav, un, ja esat kruķi, tad nogriezīšu jums pautus. Vispirms parādi man zaļos, tad kaut kur aiziesim! Viņš runāja ātri un nervozi, skatiens tā vien šaudījās uz visām pusēm.

Vai tas būs tālu? Endrū jautāja.

It’s a short walk, but a lo-ong trip.[37]

Uz īsu mirkli paspīdēja viņa zobi. Tas laikam bija smaids.

Good on ya, mate.[38] Apsēdies un turi muti! Endrū parādīja viņam policista žetonu. Kinskis sastinga. Harijs piecēlās un aizlika roku aiz muguras, it kā vēlētos paņemt ieroci. Nebija iemesla pārbaudīt, vai Harijam tiešām ir ierocis.

Kas tā par patvaļību? Teicu taču, ka man nekā nav!

Viņš paklausīgi apsēdās krēslā iepretī Endrū.

Pieļauju, ka tu pazīsti vietējo šerifu un viņa palīgus. Pieļauju ari, ka viņi pazīst tevi. Bet vai viņi zina, ka esi sācis pārdot heroīnu?

Puisis paraustīja plecus.

Kurš te kaut ko teica par heroīnu? Es domāju, ka tā ir zālīte , ko jūs…

Protams. Neviens neko nav teicis par narkotikām, un varbūt ari neviens par to neieminēsies, ja vien tu varēsi sniegt mums dažas ziņas.

Jūs tagad jokojat, vai ne? Vai es riskēšu ar savu kaklu un izpļāpāšos tikai tāpēc, ka jūs, divi ārpilsētas kruķi, kuriem pret mani nekā nav, uzrodaties un…

Izpļāpāsies? Mēs satikāmies, diemžēl nespējām vienoties par preču cenu, un viss. Tev pat ir liecinieks viņa apliecinās, ka mēs tikāmies, lai veiktu vienkāršu darījumu. Ja rīkosies, kā teiksim, tad vairāk mūs neredzēsi. Nevienu citu ari ne.

Endrū aizsmēķēja cigāru un, acis piemiedzis, paskatījās uz nelaimīgo narkomānu galda otrā pusē. Iepūta dūmus viņam sejā un turpināja:

Ja nesaņemsim to, ko vēlamies, var gadīties, ka, ejot ārā, pieliksim pie krūtīm savus žetoniņus un drīz vien notiks vairāki aresti, kas tuvākajā apkārtnē noteikti nevairos tavu popularitāti. Es nezinu, vai šeit pielieto tevis nosaukto metodi ka ziņotājiem nogriež pautus taču potheads[39] parasti ir miermīlīgi puiši. Bet viņi šo un to zina, un es nebrīnītos, ja kādā jaukā dienā šerifs pievāktu visus tavus krājumus tāpat vien, gadījuma pēc. Potheads necieš konkurentus, kuri tirgo smagās narkotikas, turklāt vēl ziņotājus. Un tu apzinies, kāds ir sods tiem, kuri lielos daudzumos tirgo heroīnu, tas taču tev ir zināms, vai ne?

Kinska seja vēlreiz ietinās zilos cigāra dūmos. Ne katru dienu gadās izdevība iepūst dūmus nelieša ģīmī, Harijs nodomāja.

Okay, Endrū noteica, kad atbildes nebija. Evanss Vaits. Tu mums izstāstīsi, kur viņš atrodas, kas viņš ir un kā viņu atrast! Nu?

Kinskis pavērās apkārt. Lielā galva ar iekritušajiem vaigiem pagrozījās uz tievā kakla, atgādinot grifu, kas bailīgi stāv pie maitas un skatās apkārt, vai neatgriezīsies lauva.

Tikai to? viņš iejautājās. Neko vairāk?

Neko vairāk, Endrū izmeta.

Un kā lai zinu, ka jūs neatgriezīsieties un neprasīsiet vēl kaut ko?

To tu nevari zināt.

Viņš pamāja ar galvu, it kā jau būtu nojautis, ka šāda arī būs vienīgā atbilde.

Okay. Viņš vēl nav nekāda lielā zivs, bet, cik dzirdu, tad kāpj uz augšu. Strādāja vietējās zālītes karalienes Roso madāmas -labā, bet tagad veido pats savu biznesu. Zālīte, LSD un, iespējams, mazliet morfija. Zālīte viņam ir tā pati, ko šeit pārdod visi, vietējā produkcija. Bet viņam ir labi sakari Sidnejā: uz turieni viņš piegādā zālīti apmaiņā pret lētu un kvalitatīvu skābi. LSD šobrīd ir labs noiets.

Nevis ecstasy vai heroīns? Harijs painteresējās.

Kādēļ tie? Kinskis skābi atjautāja.

Nu tā. Es varu pateikt tikai to, kā ir tur, no kurienes esmu es: pēc house viļņa tiek uzskatīts, ka Anglijā puse no visiem pusaudžiem, kas vecāki par sešpadsmit gadiem, ir nomēģinājuši ecstasy. Un pēc filmas “Trainspotting” noskatīšanās heroīns ir kļuvis par narkotiku numur…

What? House? Trainspotting? Kinskis neizpratnē paskatījās.

Harijs jau agrāk bija ievērojis, ka par mūsdienu notikumiem pasaulē narkomāniem nav nekāda priekšstata.

Kur mēs varam atrast Hvansu? Endrū jautāja.

Viņš bieži ir Sidnejā, bet pirms dažām dienām redzēju viņu pilsētā. Viņam ir dēls un kāda sieviete no Brisbenas, kura mēdza te grozīties. Nezinu, kur viņa ir šobrīd, bet puika katrā ziņā ir mājā, kurā viņš dzīvo, kad ir Nimbinā.

Viņš īsumā izstāstīja, kur māja atrodas.

Kāds ir šis Vaits? Endrū gribēja zināt.

Jā… ko lai saku? Vīrietis pakasīja gludo zodu. Burvīgs draņķis vai tā to sauc?

Endrū un Harijs nezināja, kā to tagad sauc, bet pamāja ar galvu, ka sapratuši, ko Kinskis ar to gribējis pateikt.

Ar viņu viegli runāt, bet es negribētu būt viņa sieviete, ja saprotat, ko domāju.

Abi papurināja galvu, ka nav sapratuši.

Viņš ir skaistulītis, un nav dzirdēts, ka viņam pietiktu tikai ar vienu sievieti. Viņa meitenes vienmēr ķildojas. Tās bļaustās un klaigā, tādēļ nav nekā neparasta, ja reizēm kāda uzrodas ar zilu aci.

Hm. Vai nepazīsti blondu norvēģu meiteni, vārdā Ingera Holtere? Pagājušajā nedēļā viņa tika atrasta nogalināta pie Vot-sona līča Sidnejā.

Tiešām? Nekad neesmu dzirdējis par tādu.

Acīmredzot arī nekāds cītīgais avīžu lasītājs viņš nebija.

Endrū nodzēsa cigāru, un abi ar Hariju piecēlās.

Vai tiešām varu paļauties, ka jūs klusēsiet? Kinskis skeptiski pajautāja.

Protams, Endrū atbildēja un devās uz durvīm.

Policijas iecirknis atradās galvenajā ielā, gandrīz simt metru attālumā no muzeja, un izskatījās kā parasts dzīvojamais nams. Starpība tikai tāda, ka zālienā neliela plāksnīte vēstīja, ka šeit ir vietējais policijas iecirknis. Iekšā aiz lieliem rakstāmgaldiem sēdēja šerifs un viņa palīgs. Telpā atradās dīvāns, žurnālu galdiņš, televizors, iespaidīga istabas augu kolekcija puķu podos un grāmatplaukts ar lielu kafijas automātu uz tā. Sīki rūtaini aizkari piešķīra telpai ļoti lielu līdzību ar norvēģu “vasaras namiņiem”.

Good day, Endrū ierunājās.

Harijs atcerējās, ka 80. gados toreizējais Norvēģijas premjerministrs Kore Villoks bija līdzīgi uzrunājis amerikāņu televīzijas skatītājus. Nākamajā dienā norvēģu avīzes sašutušas apvainoja premjeru, ka tas ar savu slikto angļu valodu apkaunojis valsti.

Good day, šerifs un viņa palīgs atbildēja. Acīmredzot tie nelasīja norvēģu avīzes.

Mani sauc Kensingtons, un šis ir Holijs. Ceru, ka no Sidnejas ir zvanījuši un paskaidrojuši, kādēļ esam šeit.

Gan jā, gan nē, atbildēja tas, kurš acīmredzot bija šerifs, -zilacains, saulē iededzis, aptuveni četrdesmit gadus vecs, labsirdīga izskata vīrs ar stingru rokasspiedienu. Viņš atgādināja Harijam tēvu filmās “Skipijs” vai “Flipers” vienu no šiem aiz-sargkrāsas tērpā ģērbtajiem, uzticamajiem un principiālajiem austrāliešu ikdienas varoņiem. Sidneja izteicās mazliet miglaini. Mēs sapratām, ka jūs meklējat kādu puisi, bet nevēlaties, lai viņu arestējam mēs. Šerifs piecēlās un paraustīja uz augšu bikses. Baidāties, ka mēs viņu palaidīsim. Neticat, ka mēs šeit protam savu darbu?

No offense, chief.1 Mēs zinām, ka jums šīs marihuānas dēļ darba ir pāri galvai, tādēļ nolēmām apciemot šo tipu un lieki jūs neapgrūtināt. Mēs dabūjām adresi un patiesībā vēlamies viņam uzdot tikai dažus jautājumus.

Endrū pastiepa uz priekšu apakšlūpu, lai izrādītu, ka tas viss ir tikai sīkums.

Šerifs neapmierināti ierūcās:

Sidneja un Kanbera viss viens. Izdod pavēles un sūta cilvēkus, bet mēs, kas sēžam šeit, esam pēdējie, kuri uzzina par to, kas notiek. Un kurš tiek vainots, ja kaut kas noiet greizi?

Āmen, nomurmināja šerifa palīgs pie otra rakstāmgalda.

Endrū pamāja ar galvu.

Nerunāsim par to. Pie mums tā notiek katru dienu, viņš teica. Kur vien pagriezies, visur ir šefi, kas nekad nav spēruši pat soli uz ielas. Tāda ir situācija. Mūs, kas veic izmeklēšanu un kas zina, kā viss notiek, vada kaut kādas kantora žurkas ar viduvējiem diplomiem, kuri to vien sapņo kā kāpt pa karjeras kāpnēm uz augšu.

Harijs pasteidzās smagi nopūsties un apstiprinoši pamāt ar galvu.

Šerifs pētoši uzlūkoja abus, bet Endrū sejas izteiksme bija neizdibināma. Viņš atvairīja šaubas un piedāvāja tiem kafiju.

Tev nu gan ir varens kafijas automāts! Harijs pamāja uz milzīgo ierīci telpas stūri.

Tas bija tiešs trāpījums.

Uzvāra vienu litru minūtes laikā, šerifs lepni paskaidroja un īsumā izstāstīja visas tehniskās fineses.

Izdzēruši vairākas krūzes kafijas, viņi bija vienojušies, ka regbija komanda North Sydney Bears ir briesmīgs snobu klubs un Samantas Reilijas draugs norvēģu slidotājs noteikti ir lielisks puisis.

Vai esat redzējuši pilsētā demonstrantu plakātus? šerifa paligs iejautājās. Tie aicina cilvēkus rit iet uz nolaišanās laukumu un apgāzt mūsu helikopteru, jo uzskata, ka mums neesot tiesību fotografēt privātīpašumus. Vakar pieci demonstranti pieķēdējās pie tā, un mēs pacēlāmies gaisā tikai vēlu pēcpusdienā.

Šerifs un viņa palīgs iesmējās. Bija redzams, ka tas viņus pārāk neuztrauc.

Izdzēruši vēl pa vienai krūzītei kafijas, Endrū un Harijs piecēlās, pateica, ka ir laiks mazliet aprunāties ar šo Evansu Vaitu, un ar rokasspiedienu pateicās par uzcienājumu.

Starp citu, Endrū ierunājās un apstājās durvīs, man ausīs ir nonākusi ziņa, ka Nimbinā kāds pārdod heroīnu. Tāds tievs puisis tumšiem matiem. Izskatās līdzīgs vampīram badastreika laikā.

Šerifs sarauca uzacis.

Heroīnu?

Varētu būt, ka viņš domā Mondeilu, palīgs ieteicās.

Mondeils, šis velna deģenerāts, aitu dīdītājs! šerifs iebrēcās.

Endrū militāri pasveicināja, kaut gan viņam nebija galvassegas.

Tikai iedomājos, ka gribēsiet to zināt.

Kā papusdienoji ar mūsu liecinieci zviedrieti? Endrū iejautājās pa ceļam uz Vaita rezidenci.

Labi. Bija daudz garšvielu, bet labi, Harijs nevērīgi sacīja.

Izbeidz, Harij! Par ko jūs runājāt?

Par visu. Par Norvēģiju un Zviedriju.

Tā, tā. Kurš uzvarēja?

Viņa.

Kas Zviedrijā ir tāds, kā nav pie jums, Norvēģijā? Endrū painteresējās.

Vispirms svarīgākais: vairāki labi kinorežisori. Bū Vider-bergs, Ingmārs Bergmans…

A, kinorežisori! Endrū pasmīkņāja. Mums ari tādi ir. Turpretī Edvards Grīgs ir tikai jums.

Ak vai, Harijs noelsās. Nemaz nezināju, ka tu esi klasiskās mūzikas lietpratējs. Ari.

Grīgs bija ģēnijs. Ņemsim, piemēram, Do minora simfonijas otro daļu, kurā…

Atvaino, Endrū! Harijs viņu pārtrauca. Esmu uzaudzis pie divu akordu panku mūzikas, un no simfonijām vislabāk atceros Yes un King Crimson. Es neklausos agrāko gadsimtu mūziku, okay ? Viss, kas pirms 1980. gada, ir akmens laikmets. Mums ir grupa Dumdum Boys, kas…

Do minora simfonija pirmo reizi tika atskaņota 1981. gadā, -Endrū precizēja. Dumdum Boys? Ļoti pretenciozs nosaukums!

Harijs padevās.

Evanss Vaits vēroja viņus ar puspievērtām acīm. Pār viņa seju nokarājās matu šķipsnas. Viņš pakasīja sev cirkšņus un demonstratīvi atraugājās. Likās, ka viņu nepārsteidz šis apmeklējums. Ne tāpēc, ka būtu to gaidījis, bet droši vien tāpēc, ka neuzskatīja par neko īpašu cilvēki viņu bieži apciemoja. Viņam tomēr bija labākā skābe visā apvidū, un Nimbina bija maza pilsētiņa, kurā baumas izplatās ātri. Harijs saprata, ka tāds cilvēks kā Vaits netirgos sīkumus, vēl jo vairāk pie savas mājas durvīm, taču tas cilvēkus neatturēja, un tie laiku pa laikam ieradās pie viņa, cerot kaut ko nopirkt vairumā.

Jūs esat nepareizā vietā. Pamēģiniet pilsētā, viņš sacīja un aizlika durvīm priekšā moskītu tīklu.

Mēs esam no policijas, Vaita kungs. Endrū parādīja savu nozīmīti. Mēs vēlamies ar jums aprunāties.

Evanss uzgrieza viņiem muguru.

Ne šodien. Man nepatīk kruķi. Atnāciet ar aresta orderi, kratīšanas orderi vai kaut ko tamlīdzīgu, tad palūkosim, ko varam darīt. Pagaidām arlabunakti!

Viņš aizcirta arī iekšdurvis.

Harijs pieliecās pie durvīm un uzkliedza:

Evans Vait! Vai dzirdat mani? Mūs interesē: vai uz šīs fotogrāfijas esat jūs, Sir? Un tādā gadījumā vai pazīstat blondo sievieti, kura sēž jums līdzās? Viņu sauca Ingera Holtere. Tagad viņa ir mirusi!

Brīdi valdīja klusums. Tad noskrapstēja slēdzene. Evanss pabāza galvu durvju spraugā.

Harijs piespieda fotogrāfiju pie tīkla.

Kad Sidnejas policija viņu atrada, viņa izskatījās krietni sliktāk, Vaita kungs!

Virtuvē uz galda mētājās avīzes, izlietne bija pārpilna ar šķīvjiem un glāzēm, un grīda vairākus mēnešus diezin vai bija redzējusi ziepes un ūdeni, tomēr Harijs uzreiz ievēroja, ka šeit nevalda pilnīgs pagrimums un neizskatās pēc nolaidīga narkomāna mājokļa. Te nemētājās un nepelēja nedēļu vecas ēdiena paliekas, te nesmirdēja pēc urīna un aizkari nebija aizvilkti. Turklāt telpā valdīja kaut kāda kārtība, un Harijs saprata, ka Evanss Vaits šeit tiešām saimnieko.

Viņi apsēdās virtuvē uz krēsliem. Evanss izņēma no ledusskapja alus pudeli un pielika to pie mutes. Atskanēja skaļas atraugas, un Evanss apmierināti ieķiķinājās.

Pastāstiet mums par savām attiecībām ar Ingeru Hol-teri, Vaita kungs, Harijs ierosināja, mēģinot atvairīt atraugu smaku.

Ingera bija jauka, skaista un diezgan padumja meitene, kura bija iedomājusies, ka mēs abi kopā varētu kļūt laimīgi. Evanss paskatījās griestos. Tad apmierināti vēlreiz ieķiķinājās. Domāju, tas diezgan labi visu izsaka.

Vai jums ir kāda nojausma, kāpēc viņa tika nogalināta un kas to varēja izdarīt?

Jā, mums taču arī Nimbinā pienāk avīzes, tādēļ zinu, ka viņu nožņaudza. Bet kurš? Domāju žņaudzējs.

Viņš atgāza galvu un pavīpsnāja. Cirtaina matu šķipsna nokrita uz pieres, iedegušajā sejā paspīdēja balti zobi, un smieklu krunciņas ap brūnajām acīm izstiepās līdz pat ausīm, kurās šūpojās lieli pirātu auskari.

Endrū ieklepojās.

Vaita kungs! Nupat ir tikusi nogalināta sieviete, kuru jūs labi pazināt un ar kuru jums bija intīmas attiecības. Mums nerūp tas, ko jūs personīgi jūtat vai nejūtat. Bet, kā jau noteikti būsiet sapratis, mēs meklējam slepkavu, un, ja jūs nemēģināsiet mums palīdzēt šeit un tagad, tad būsim spiesti ņemt jūs līdzi uz policijas iecirkni Sidnejā!

Man vienalga ir jādodas uz Sidneju, tādēļ, ja tas nozīmē, ka jūs apmaksāsiet lidmašīnas biļeti, esmu ar mieru. Viņš nicīgi pamāja ar galvu.

Harijs nezināja, ko domāt. Vai Evanss tiešām būtu tik pārdrošs, kā cenšas izlikties, vai arī vienkārši cieš no tā dēvētajām “nepietiekami attīstītām prāta spējām”, kas ir tipisks norvēģu jēdziens? Harijs prātoja. Nekur citur pasaulē likums neliek izvērtēt dvēseles īpašības.

Protams, Vaita kungs, Endrū piekrita. Lidmašīnas biļete, bezmaksas uzturs un dzīvošana, bezmaksas advokāts un bezmaksas pīārs kā aizdomās turamajam.

Big deal. Lieliski. 48 stundu laikā būšu atkal brīvs.

Un tad mēs piešķirsim bezmaksas ēnu visu diennakti, bezmaksas pamodinātājus, lai pārbaudītu, vai naktī esat mājās, varbūt pat vairākas bezmaksas kratīšanas dažbrīd. Un kas zina, ko tad atradīsim?

Evanss izdzēra atlikušo alu un sāka knibināt alus pudeles etiķeti.

Ko kungi vēlas uzzināt? viņš drūmi noprasīja. Viss, ko zinu, ir tas, ka kādā dienā viņa pēkšņi bija prom. Man vajadzēja doties uz Sidneju, tādēļ mēģināju piezvanīt, bet viņas nebija ne darbā, ne mājās. Kad atgriezos, tajā pašā dienā izlasīju avīzē, ka viņa ir atrasta nogalināta. Divas dienas staigāju kā zombijs. N-o-g-a-l-i-n-ā-t-a? Kādas, raugoties pēc statistikas, ir izredzes beigt dzīvi, tiekot nožņaugtam?

Nelielas. Jums tātad ir alibi slepkavības brīdim? Tas ir labi… -Endrū pierakstīja bloknotā.

Evanss nodrebēja.

Alibi? Ko jūs gribat sacīt? Pie velna, es taču netieku turēts aizdomās? Vai jūs man stāstāt, ka kruķi ilgāk par nedēju izmeklē šo lietu un nav atraduši nekādas pēdas?

Mēs pārbaudām visos virzienos, Vaita kungs. Vai varat man pateikt, kur bijāt divas dienas pirms ierašanās Sidnejā?

Šeit, mājās, protams.

Viens?

Ne gluži. Evanss pasmīnēja un aizsvieda tukšo alus pudeli. Tā, izmetusi gaisā elegantu parabolu, aizlidoja un bez skaņas nozuda atkritumu spainī pie virtuves sola. Harijs atzinīgi pamāja.

Vai drīkstu jautāt, kas bija kopā ar jums?

Jā, protams, drīkstat. Labi, man nav nekā slēpjama. Tā bija sieviete, vārdā Andželīna Hačinsone. Viņa dzīvo šeit, pilsētā.

Harijs pierakstīja bloknotiņā.

Vai mīļākā? Endrū jautāja.

Tā var sacīt, Evanss atbildēja.

Ko varat mums pastāstīt par Ingeru Holteri? Kāda viņa bija?

Ē-e! Mēs nebijām pazīstami pārāk sen. Satiku viņu Sidnejā, bārā The Albury, kurā viņa strādāja. Sākām runāt, un viņa pavēstīja, ka krājot naudu braucienam uz Baironbeju. Tā atrodas tikai dažas jūdzes no šejienes, tādēļ iedevu viņai savu Nimbinas telefona numuru. Pēc dažām dienām viņa piezvanīja un jautāja, vai nevarot pārlaist vienu nakti manā mājā. Viņa palika te ilgāk par nedēļu. Pēc tam mēs satikāmies Sidnejā, kad es turp aizlidoju. Aptuveni divas trīs reizes. Kā paši saprotat, mēs nepaspējām kļūt par senu laulāto pāri. Turklāt viņas darbošanās uzņēma apgriezienus.

Apgriezienus?

Jā, viņa sāka izrādīt rūpes par manu puisēnu, Tomu Tomu, un fantazēja par ģimeni un māju laukos. Man tas īsti nepatika, bet es viņai ļāvu.

Ļāvāt ko?

Evanss sabozās.

Viņa bija no tām, kuras pirmajā tikšanās reizē ir bezkaunīgas, bet kūst kā sviests, ja mazliet paknibina aiz austiņas un saka, ka viņa tam patīk. Tad tevis dēļ viņa ir gatava uz visu.

Tātad viņa bija gādīga meitene? Harijs jautāja.

Evansam acīmredzot nepatika sarunas virziens.

Varbūt arī bija. Kā jau teicu, es viņu tik labi nepazinu. Viņa taču labu laiciņu nebija satikusi savu ģimeni Norvēģijā, tādēļ, iespējams, viņai vienkārši pietrūka… cilvēku, vai ne? Pie velna, es nezinu! Kā jau teicu, viņa bija dumja, romantisma pilna meitene, nekā ļauna viņā nebija…

Evanss mazliet sastomījās. Virtuvē kļuva kluss. Vai nu viņš ir labs aktieris, vai viņā tomēr vēl palikušas cilvēcīgas izjūtas, Harijs nodomāja.

Ja savām attiecībām neredzējāt nākotni, kādēļ neizšķīrāties?

Es jau biju sagatavojies. Stāvēju durvīs un grasījos teikt, tā sakot, ardievu. Bet nepaspēju, jo viņa jau bija mirusi. Just like that…[40] Viņš uzsita knipi.

Balss tiešām kļuvusi mazliet sēcoša, Harijs secināja.

Evanss paskatījās uz savām rokām.

Tā nu man iet.

5. NODAĻA Mate, diezgan liels zirneklis un Bubura

Viņi nogriezās un devās augšup pa stāvajiem kalna ceļiem. Uzraksts norādīja uz Kristāla pili.

Ir tikai jautājums: vai Evanss Vaits runā patiesību? Harijs gribēja zināt.

Endrū palaida garām pretimbraucošu traktoru.

Ļauj man mazliet dalīties savā pieredzē, Harij. Vairāk nekā divdesmit gadus esmu runājis ar cilvēkiem, kuriem bijuši dažādi iemesli melot vai runāt patiesību. Ar vainīgiem un nevainīgiem, slepkavām un kabatzagļiem, neirotiķiem un flegmātiķiem, ar zilacainiem bērneļiem un rētām klātiem neliešiem, ar sociopā-tiem, psihopātiem, filantropiem…

Endrū meklēja vārdus.

Point taken ,' Endrū!

…krāsainajiem un baltajiem. Tie visi ir sēdējuši un stāstījuši savu stāstu ar vienu mērķi: lai viņiem notic. Un vai zini, pie kāda slēdziena esmu nonācis?

Ka nav iespējams pateikt, kurš melo un kurš ne?

Tieši tā, Harij! Endrū iesaucās. Tradicionālajā krimināl-literatūrā katrs sevi cienošs detektīvs nešaubīgi jūt, ja cilvēks melo. Bullshit! Cilvēka iedaba ir kā liels necaurredzams mežs, kuru nevienam nav lemts iepazīt pilnībā. Pat māte nezina sava bērna dziļākos noslēpumus.

Mašīna iegriezās stāvvietā pie liela zaļumos slīgstoša dārza, kurā šaurs grantēts celiņš aizlīkumoja starp strūklaku, puķu dobēm un eksotiskiem kokiem. Dārza galā stāvēja liela māja, kas acīmredzot arī bija Kristāla pils, uz kuru Nimbinas šerifs bija norādījis kartē.

Zvaniņš virs durvīm deva ziņu par viņu ierašanos. Šī droši vien bija populāra vieta, jo veikaliņš bija cilvēku pilns. Kāda enerģiska sieviete, žilbinoši smaidīdama, panācās pretī un tik sirsnīgi sasveicinājās, ka likās viņi ir pirmie cilvēki, kas satikti pēc vairākiem mēnešiem.

Vai esat šeit pirmoreiz? viņa jautāja. It kā viņas kristālu veikaliņš būtu atkarību izraisoša vieta, uz kuru ļaudis, reiz pabijuši, dodas kā svētceļojumā. Bet varbūt tieši tā arī bija.

Es jūs apskaužu! viņa iesaucās, kad abi apstiprināja, ka ir te pirmoreiz. Jūs ieraudzīsiet Kristāla pili!

Sieviete aiz prieka gandrīz iespiedzās.

Ejiet pa to koridoru! Pa labi atrodas mūsu lieliskā veģetāriešu kafejnīca ar brīnišķīgajiem ēdieniem. Paviesojušies tur, dodieties pa kreisi uz kristālu un minerālu telpu. That’s where the real action is! Now go, goP

Uz atvadām viņa pamāja ar roku. Pēc tādas uzņemšanas liela bija vilšanās, atklājot, ka kafejnīca patiesībā ir gluži parasta, kurā pārdod kafiju, tēju, salātus ar jogurtu un sviestmaizītes. Tā sauktajā kristālu un minerālu telpā komplicētā apgaismojumā bija izvietoti mirdzoši kristāli, Būdas figūriņas lotosa pozā, zili un zaļi kvarca iegulu paraugi un parasti, neapstrādāti akmeņi. Telpā valdīja vājš vīraka aromāts, bija dzirdama iemidzinoša Pāna flautas melodija un tekoša ūdens skaņa. Veikaliņš Harijam likās diezgan jauks, taču viss bija samērā camp, ākstīgs, un diezin vai kādam no tā visa aizrāvās elpa, ja vien neskatījās uz cenām.

Ha-ha-ha! Endrū iesmējās, uzlūkojot dažas cenu zīmes.

Šī sieviete ir ģeniāla!

Viņš norādīja uz garāmejošiem pusmūža un, pēc izskata spriežot, labi situētiem veikaliņa apmeklētājiem.

Puķu bērnu paaudze ir izaugusi. Tiem ir pieaugušo darbs un pieaugušo ienākumi, bet sirdis joprojām atrodas kaut kur astrālajā pasaulē.

Viņi atgriezās pirmajā telpā. Enerģiskā sieviete smaidīja tikpat mīļi kā pirms īsa brīža. Viņa saņēma Harija roku un iespieda tam saujā zilganzaļu akmentiņu.

Tu esi Mežāzis, vai ne? Paliec šo akmentiņu sev zem spilvena! Tas atvairīs visu negatīvo enerģiju. Patiesībā tas maksā 65 dolārus, bet, tā kā, pēc manām domām, tev tas patiešām ir vajadzīgs, tādēļ teikšu 50 dolāri!

Viņa pievērsās Endrū.

Un tu laikam esi Lauva?

Ē-e, nē, kundze, esmu policists. Endrū kautrīgi parādīja žetonu.

Sieviete nobālēja.

Cik šausmīgi! Ceru, ka neesmu izdarījusi neko sliktu!

Cik man zināms ne, Ma’am. Pieļauju, ka jūs esat Mārgarita Dousone, agrāk Vaita. Tādā gadījumā varbūt varam parunāt atsevišķā telpā?

Mārgarita Dousone ātri saņēmās un pasauca vienu no meitenēm, lai tā nostājas pie kases. Tad viņa izvadīja Hariju un Endrū dārzā, kur visi apsēdās pie balta koka galda. Starp diviem kokiem bija nostiepts tīkls. Sākumā Harijs nosprieda, ka tas domāts zvejai, bet, aplūkojot tuvāk, tas izrādījās ļoti liels zirnekļa tīkls.

Izskatās, ka būs lietus. Dousone saberzēja plaukstas.

Endrū ieklepojās.

Viņa iekoda sev apakšlūpā.

Atvainojiet, konstebl. Es tikai ļoti sanervozējos!

Viss kārtībā, kundze! Tīkliņš gan jums ir varens!

Ā, tas! Tikls ir Billija mūsu peļu zirnekļa tīkls. Šobrīd tas droši vien kaut kur guļ.

Harijs instinktīvi pierāva kājas.

Peļu zirneklis? Vai gribat sacīt, ka tas ēd… peles? viņš noprasīja.

Endrū pasmaidīja.

Harijs ir no Norvēģijas. Tur viņi nav pieraduši pie lieliem zirnekļiem.

A! tad varu tevi nomierināt, ka lielie nav bīstami, Mār-garita Dousone sacīja. Mums turpretī ir viens ļoti mazs, bet indīgs draiskulis, ko mēs dēvējam par redback\i0 Taču tam patiesībā vislabāk patīk pilsētās, kur tas var, tā sakot, paslēpties pūlī. Tumšos pagrabos un mitros stūros.

Liekas, ka dažus tādus zinu, Endrū sacīja. Bet ķersimies pie lietas, kundze! Runa ir par jūsu dēlu.

Tagad Dousones kundze tiešām kļuva bāla.

Evansu?

Endrū pašķielēja uz Hariju.

Cik mums zināms, Dousones kundze, viņam agrāk nav bijušas problēmas ar policiju, Harijs ieteicās.

Nē. Protams, ne. Paldies Dievam!

Patiesību sakot, mēs iegriezāmies tāpēc, ka jūsu iestāde, tā sakot, mums ir pa ceļam uz Brisbenu. Iedomājāmies, ka jūs varbūt kaut ko zināt par Ingeru Holteri.

Sieviete kā izgaršojot atkārtoja meitenes vārdu, tad papurināja galvu.

Evansam nebija pārāk daudz meiteņu. Tās, kuras viņš pazina, ņēma līdzi, lai iepazīstinātu ar mani. Pēc tam kad viņš dabūja bērnu no… no tās šausmīgās meitenes nezinu, vai gribu atcerēties viņas vārdu, es aizliedzu… es sacīju, ka, manuprāt, viņam mazliet jāpagaida. Līdz satiks savu īsto.

Kāpēc viņam vajadzētu gaidīt? Harijs jautāja.

Jo es tā teicu.

Kādēļ jūs tā teicāt, kundze?

Tāpēc… tāpēc, ka tas nebija labi, viņa pameta skatienu uz veikaliņa pusi, lai liktu saprast, ka viņai laiks ir dārgs, un tāpēc, ka Evanss ir jūtīgs un viegli ievainojams zēns. Viņa dzīvē ir bijis daudz negatīvās enerģijas, un viņam ir vajadzīga sieviete, uz kuru var pilnībā paļauties. Nevis šīs… palaistuves, kuras tikai sagroza zēnam galvu.

Viņas acis mazliet aizmiglojās.

Vai bieži satiekat savu dēlu? Endrū pajautāja.

Evanss atbrauc šurp, cik bieži vien iespējams. Šeit viņš meklē mieru. Nabadziņš, viņam tik daudz nākas strādāt! Vai esat nogaršojuši kādu no zālītēm, kuras viņš pārdod? Reizēm viņš tās atved man, un es tās pievienoju tējai un kafijai.

Endrū vēlreiz ieklepojās. Ar acs kaktiņu Harijs pamanīja kaut ko sakustamies starp kokiem.

Mums laiks doties, kundze. Tikai vēl viens jautājums.

-Jā?

Endrū laikam kaut kas bija iestredzis kaklā viņš klepoja un klepoja. Zirnekļa tīkls bija sācis šūpoties.

Vai jums vienmēr ir bijuši tik gaiši mati, Dousones kundze?

Bija vēls vakars, kad viņi nokļuva atpakaļ Sidnejā. Harijs bija līdz nāvei pārguris un ilgojās vienīgi pēc viesnīcas gultas.

Iedzersim? Endrū piedāvāja.

Nē, paldies, Harijs atteicās.

Bārā The Albury ?

Tas jau ir gandrīz darbs, Harijs konstatēja.

Tieši tā.

Kad viņi ienāca bārā, Birgita pasmaidīja. Viņa beidza apkalpot kādu viesi un devās pie ienācējiem. Viņas acis bija kā piekaltas Harijam.

Sveiks!

Harijs juta, ka vēlas tikai ieslīgt viņas skavās un aizmigt.

Likuma vārdā divus dubultos džinus ar toniku! Endrū teica.

Man labāk iedod greipfrūtu sulu, Harijs palūdza.

Viņa pasniedza prasīto un noliecās pār leti.

Tack sā mycketfor i gar!' viņa pačukstēja Harijam. Bāra spogulī Birgitai aiz muguras viņš redzēja sevi sēžam ar idiotisku smīnu uz lūpām.

Ei, ei! Tikai, lūdzu, bez nekādas skandināvu dūdošanas! Kamēr es izmaksāju dzērienus, runāsim angliski! Endrū bargi paskatījās uz abiem. Un tagad, jaunie cilvēki, es jums kaut ko pastāstīšu. Mīlestība ir lielāka mistērija par nāvi.

Viņš ieturēja teatrālu pauzi.

Tēvocis Endrū jums pastāstīs senu austrāliešu leģendu -stāstu par milzu čūsku Buburu un Vallu.

Viņi pievirzījās tuvāk, un Endrū, aizsmēķējis cigāru, apmierināti nočāpstināja.

Reiz dzīvoja kāds jauns karotājs, vārdā Valla. Viņš bija ļoti iemīlējies skaistā sievietē, kuru sauca Mūra. Arī viņa mīlēja Vallu. Valla savā ciltī bija izgājis iesvētīšanas rituālu un tagad bija vīrs. Līdz ar to viņš drīkstēja precēties ar jebkuru cilts sievieti, ja vien tā agrāk nebija precējusies un vēlējās pie viņa iet. Mūra to gribēja. Valla nevēlējās šķirties no savas mīļotās, bet saskaņā ar tradīciju viņam vajadzēja doties medībās, lai guvumu atnestu kā dāvanu līgavas vecākiem. Tikai tad varēja notikt kāzas. Kādā skaistā rītā, kad uz koku lapām vēl mirdzēja rasa, Valla devās ceļā. Mūra iesprauda viņam matos baltu kakadū spalvu.

Kamēr Vallas nebija, Mūra izgāja, lai ievāktu medu svinībām. Tomēr tas nebija viegli atrodams, un viņai nācās paiet no apmetnes tālāk nekā parasti. Tā nu viņa nokļuva kādā ielejā ar lieliem

laukakmeņiem. Tur valdīja brīnišķīgs klusums, nedzirdēja pat neviena putna dziesmu vai oda sīkšanu. Viņa jau gatavojās turpināt ceļu, kad ieraudzīja ligzdu ar vairākām lielām, baltām olām -tik lielām, kādas nekad agrāk nebija redzējusi. “Tās man jāpaņem svinībām,” viņa iedomājās un pastiepa roku pēc olām.

Tai pašā mirklī varēja dzirdēt kaut ko lielu slīdam pār akmeņiem, un, pirms viņa paspēja atkāpties vai pavērt muti, viņas ķermenim apvijās milzīgi liela brūni dzeltena čūska. Mūra centās atbrīvoties, taču tas neizdevās. Čūska sāka viņu žņaugt. Meitene pavērsa skatienu uz zilajām debesīm pār ieleju un mēģināja saukt Vallas vārdu, taču plaušās vairs nebija gaisa un pār viņas lūpām nenāca neviena skaņa. Čūskas tvēriens kļuva aizvien ciešāks un ciešāks, līdz galu galā tas izspieda no Mūras visu dzīvību un salauza viņai kaulus. Tad čūska ieslīdēja atpakaļ ēnā, no kurienes bija nākusi, tur to nebija iespējams pamanīt, jo visas krāsas saplūda vienā kopīgā saulstaru rotaļā ar ielejas akmeņiem un kokiem.

Mūras nedzīvo ķermeni starp milzīgajiem laukakmeņiem atrada tikai pēc divām dienām. Viņas vecāki bija bēdu nomākti. Māte vienā laidā raudāja un jautāja tēvam, ko lai saka Vallam, kad tas atgriezīsies.

Endrū mirdzošām acīm paskatījās uz Hariju un Birgitu.

Apmetnes ugunskurs jau grasījās dzist, kad nākamās dienas rītausmā no medībām atgriezās Valla. Kaut gan gājiens bija nogurdinošs, viņa soļi bija viegli un acis priekā mirdzēja. Valla piegāja pie Mūras vecākiem, kuri klusi sēdēja pie ugunskura. “Šeit jums ir manas dāvanas,” viņš sacīja. Un guvums tiešām bija bagātīgs: ķengurs, vombats un emu gurns.

“Tu, Valla, kuram vajadzēja kļūt par mūsu znotu, esi ieradies tieši uz bērēm,” sacīja Mūras tēvs.

Likās, ka Valla no kāda būtu saņēmis sitienu. Viņš tik tikko spēja apslēpt savas bēdas un sāpes, bet, būdams izturīgs karotājs, savaldīja asaras un auksti noprasīja:

“Kādēļ neesat viņu jau apglabājuši?”

“Tādēļ, ka tikai šodien viņu atradām,” tēvs atbildēja.

“Tad sekošu viņai un pieprasīšu viņas dvēseli. Mūsu wirinun spēj salikt viņas salauztos kaulus, bet es atgriezīšu dvēseli un iepūtīšu viņā atkal dzīvību!”

“Ir jau par vēlu,” tēvs noteica. “Viņas gars ir devies turp, kur aiziet visu mirušo sieviešu gari. Bet tas, kurš viņu nogalināja, turpina dzīvot. Vai zini savu pienākumu, dēls?”

Valla, ne vārda neteicis, devās prom. Viņš dzīvoja alā kopā ar pārējiem neprecētajiem cilts vīriem. Pat ar tiem viņš nerunāja. Vairākus mēnešus Valla nepiedalījās ne kopīgajā dziedāšanā, ne dejās visu laiku sēdēja viens pats. Daži domāja, ka viņš ir nocietinājis savu sirdi un mēģina aizmirst Mūru. Citi uzskatīja, ka viņš gatavojas sekot Mūrai uz mirušo sieviešu valstību. “Tas viņam nekad neizdosies,” tie runāja. “Sievietēm ir viena vieta, bet vīriem cita.”

Reiz pie ugunskura piesēdās kāda sieviete.

“Jūs kļūdāties,” viņa sacīja. “Viņš ir tikai iegrimis domās par to, kā rīkoties, lai atriebtu savu sievieti. Varbūt jūs uzskatāt, ka tikai jāņem šķēps un jānogalina lielā brūni dzeltenā čūska Bubura? Jūs to nekad neesat redzējuši, bet es, kad biju jauna, reiz to satiku, un tajā dienā es nosirmoju. Tas bija visšausmīgākais skats, kādu vien var iedomāties. Ticiet man, Buburu var pieveikt vienīgi ar drosmi un viltību! Un es domāju, ka šim jaunajam karotājam tas viss ir!”

Nākamajā dienā Valla piesēdās pie ugunskura. Viņa acis mirdzēja. Gandrīz pacilātā garastāvoklī Valla jautāja, kurš vēlas doties viņam līdzi ievākt gumiarābiku.

“Mums tas ir,” pārējie atbildēja, pārsteigti par Vallas labo garastāvokli. “Vari dabūt no mums!”

“Es to vēlos svaigu,” viņš atbildēja. Tad pasmējās par viņu izbiedētajām sejas izteiksmēm un piebilda: “Nāciet līdzi, tad parādīšu jums, kam man tas vajadzīgs!”

Ziņkārīgie devās kopā ar viņu. Kad gumiarābiks bija iegūts, Valla viņus aizveda uz ieleju pie lielajiem akmeņiem. Tur, augstākajā kokā, Valla ierīkoja slēpni un palūdza pārējos ļaudis atkāpties ielejas galā. Viņš ļāva palikt kokā tikai savam labākajam draugam, un no turienes viņi sauca Buburas vārdu. Atbalss to ieskandināja pa visu ieleju. Debesīs kāpa saule.

Un pēkšņi tā parādījās milzīga brūni dzeltena galva, kas staipījās uz visām pusēm, meklējot vietu, no kurienes nāk skaņa. Līdzās tai mudžēja mazāki brūni dzelteni čūskulēni, acīmredzot izšķīlušies no tām olām, kuras bija redzējusi Mūra. Valla ar draugu samīcīja sveķus palielās bumbiņās. Kad Bubura ieraudzīja viņus kokā, tā atvēra savu rīkli, izbāza mēli un pastiepās pēc draugiem. Saule bija pacēlusies zenītā. Tā apspīdēja Buburas baltos zobus un sarkano rīkli. Brīdī, kad tā metās uzbrukumā, Valla iesvieda lielāko bumbiņu tieši čūskas vaļējā mutē. Buburas žokļi instinktīvi sacirtās, un zobi dziļi iestrēga sveķos.

Bubura sāka valstīties pa zemi, taču nespēja atbrīvoties no rīklē iestrēgušajiem sveķiem. Vallam ar draugu izdevās paveikt šo pašu triku ar pārējām, mazākajām čūskiņām, un drīz vien tās visas bija padarītas nekaitīgas ar aizlipušām mutēm. Tad Valla sasauca pārējos vīrus, un tie, neizrādot nekādu žēlastību, piebeidza visas čūskas. Bubura taču bija nogalinājusi cilts skaistāko meitu, un tās pēcteči kādudien pieaugtu un kļūtu tikpat milzīgi kā to māte. Kopš tā laika bīstamā brūni dzeltenā Bubura Austrālijā ir reti sastopama. Taču cilvēku bailes ar katru nākamo gadu to padarījušas aizvien garāku un resnāku.

Endrū izdzēra savu atlikušo džinu ar toniku.

Un kāda ir morāle? Birgita iejautājās.

Mīlestība ir lielāka mistērija nekā nāve. Un vajag uzmanīties no čūskām!

Endrū samaksāja, uzmundrinoši uzsita Harijam uz pleca un izgāja no bāra.

MŪRA

..

6. NODAĻA Halāts, statistikas nozīmība un akvārija zivtiņa

Harijs atvēra acis. Aiz loga, pie kura slinki plandījās aizkars, dunēdama un šalkdama modās lielpilsēta. Viņš gulēja un skatījās uz absurdu, kas lielajā istabā karājās pie pretējās sienas, -zviedru karaļpāra portretu. Uz karalieni ar tās mierīgo smaidu un uz karali, kurš izskatījās tā, it kā pie muguras kāds tam būtu pielicis nazi. Harijs saprata viņa izjūtas: viņu pašu sākumskolas trešajā klasē bija pierunājuši tēlot princi izrādē “Kaprīzā princese”.

Kaut kur šalca ūdens. Harijs pagriezās, lai paostītu viņas spilvenu. Uz palaga gulēja medūzas tausteklis vai varbūt tas bija garš, sarkans mats? Viņam ienāca prātā ievadfrāze avīzes “Dagbladet” sporta lappusē: “Erlands Jonsens, no futbola kluba “Moss” pazīstams ar saviem sarkanajiem matiem un garajām piespēlēm.”

Viņš pēkšņi iedomājās par savu pašsajūtu. Viņš jutās viegli. It kā būtu spalviņa, tik viegls, ka pat izbijās: vēja pūsma no loga puses varētu izcelt viņu no gultas un iznest pa logu, un viņš, rīta juceklī lidinoties virs Sidnejas, atklātu, ka ir bez drēbēm. Harijs secināja, ka viegluma sajūta radusies tāpēc, ka naktī ir tik pamatīgi atbrīvojies no dažādiem ķermeņa šķidrumiem un droši vien zaudējis vairākus kilogramus svara.

Harijs Hols, Oslo Policijas pārvalde izceļas ar savām dīvainajām idejām un tukšiem sēkliniekiem, viņš nomurmināja.

Forlāt?[41]

Birgita, tērpusies neparasti pretīgā halātā, ar dvieli kā milzīgu turbānu ap galvu, stāvēja istabas vidū.

A, labrīt, tu skaistā un brīvā! Es tikai skatījos uz kaprīzā karaļa portretu tur, pie sienas. Vai tev neliekas, ka viņš labprātāk gribētu būt zemnieks un strādāt zemes darbus? Spriežot pēc sejas izteiksmes jā.

Viņa paskatījās uz portretu.

Šajā dzīvē ne visiem ir ļauts nokļūt īstajā plauktiņā. Kā, piemēram, ir ar tevi, snutjāvel[42] ?

Birgita smagi atkrita viņam blakus gultā.

Grūts jautājums tik agri no rīta! Pirms atbildu, gribu, lai tu nomet šo halātu. Nevēlos izteikties negatīvi, bet es domāju, to var kvalificēt kā draņķīgākais-no-visiem-ko-esmu-redzējis-desmit-sliktāko-sarakstā.

Birgita iesmējās.

Es to dēvēju par erotik-dodaren[43]. Tas iedarbojas, kad sveši lielībnieki kļūst pārāk uzbāzīgi.

Vai neesi painteresējusies, kā sauc šo krāsu? Varbūt tā ir kāda līdz šim neatklāta nianse, balts plankums krāsu paletē -kaut kas starp zaļu un brūnu?

Nemēģini izvairīties no mana jautājuma, norrbagga[44]!

Viņa iesita Harijam ar spilvenu pa galvu, taču pēc neilga cīniņa

tika pieveikta. Turot Birgitas rokas, viņš pieliecās un ar muti mēģināja sakampt halāta jostu. Nopratusi viņa nodomu, Birgita iekliedzās, izbrīvēja celi un apņēmīgi atspieda to pret Harija zodu. Viņš iestenējās un pagriezās uz sāna. Birgita zibenīgi ar ceļiem piespieda viņam rokas.

Atbildi!

Okay, okay, es padodos! Jā, savā dzīvē esmu nonācis īstajā plauktiņā! Esmu labākais snutjāvel, kādu vien spēj iedomāties. Jā, man labāk patīk tvarstīt sliktos puišus nekā rakņāties pa zemi vai iet uz banketiem un, stāvot uz balkona, māt pūlim ar roku. Un, jā, es zinu, ka tas ir perversi!

Birgita noskūpstīja viņu uz lūpām.

Varēji gan iztīrīt zobus! Harijs saknieba lūpas.

Kad viņa nepiespiesti atgāza galvu un iesmējās, Harijs tūdaļ izmantoja šo izdevību. Ātri pacēlis galvu, viņš satvēra ar zobiem jostu un pavilka. Halāts noslīdēja, viņš pacēla ceļus un uzvēla viņu sev virsū. Birgitas āda bija silta un pēc dušas vēl mazliet mitra.

Policija! viņa iesaucās un apkampa viņu ar kājām.

Harijs juta, kā pulsē viss viņa ķermenis.

Izvaro! Birgita nočukstēja un iekoda viņam ausī.

Pēc tam abi gulēja un skatījās griestos.

Es gribētu… Birgita iesāka.

-Jā?

Nē, nekas.

Viņi piecēlās un sāka ģērbties. Harijs, paskatījies pulkstenī, konstatēja, ka rīta sanāksmi jau ir nokavējis, apstājās pie durvīm un apskāva Birgitu.

Liekas, nojaušu, ko tev gribētos, Harijs ieteicās. Tu vēlies, lai es pastāstu kaut ko par sevi.

Birgita iespieda galvu viņa pakaklē.

Esmu pārliecināta, ka tev tas nepatīk, viņa sacīja. Man ir sajūta, ka visu, ko par tevi zinu, esmu no tevis it kā izspiedusi. Ka tava māte bija labsirdīga un gudra sieviete, pa pusei sāmiete, un ka viņa nomira pirms sešiem gadiem. Ka tavs tēvs ir lektors un viņam nepatīk tavs darbs, taču viņš to nesaka. Un cilvēkam, kuru tu mīli visvairāk tavai māsai -, ir mazmazītiņš Dauna sindroms. Es vēlos par tevi to uzzināt. Bet man ir svarīgi, lai tu pats gribētu pastāstīt.

Harijs noglāstīja viņai matus.

Vai vēlies zināt kaut ko nopietnu? Kādu noslēpumu?

Viņa pamāja ar galvu.

Bet noslēpumi vieno cilvēkus, Harijs iečukstēja viņai ausī.

Un tas ne vienmēr ir tas, ko vēlas.

Viņi stāvēja koridorā klusēdami. Harijs ievilka elpu.

Visu mūžu ap mani ir bijuši cilvēki, kuriem es patīku. Esmu dabūjis visu, ko vēlējos. īsi sakot, man nav izskaidrojuma, kādēļ esmu kļuvis tāds, kāds esmu.

Vēja pūsmiņa no loga noglāstīja Harijam matus tik maigi un viegli, ka viņš neviļus aizvēra acis.

Esmu alkoholiķis.

Viņš izteica to stingrā un mazliet paskaļā balsī. Birgita stāvēja nekustīgi.

Norvēģijā valsts amatpersonu nav viegli izmest no darba. Ar vienkāršu nekompetenci nepietiek, slinkuma jēdziena nav, tu vari lamāt šefu, cik vien vēlies, tas nekas. Principā tu vari darīt, ko gribi, likums tevi aizsargā gandrīz pret visu. Izņemot dzeršanu. Ja tu, būdams policists, iereibis atnāc uz darbu vairāk nekā divas reizes, ar to pietiek, lai uz vietas tiktu atlaists. Vienu bridi vieglāk bija saskaitīt dienas, kad darbā ierados skaidrā prātā.

Viņš palaida Birgitu vaļā un ieskatījās viņai sejā: gribēja redzēt, kā viņa reaģēs. Tad pievilka viņu atkal sev klāt.

Tomēr es izgrozījos, un tie, kuri kaut ko nojauta, raudzījās caur pirkstiem. Varbūt kādam būtu vajadzējis ziņot, bet policijā lojalitāte un saliedētība ir spēcīga. Reiz vakarā mēs ar kolēģi aizbraucām uz terašu dzīvokli Holmenkollenē, lai kādam vīram uzdotu dažus jautājumus saistībā ar narkotikām un slepkavību. Viņš pat netika turēts aizdomās, bet, kad piezvanījām pie durvīm un ieraudzījām, ka viņš lielā ātrumā izbrauc no garāžas, metāmies mašīnā un-uzsākām sekošanu. Ieslēdzām uz jumta bākugunis un drāzāmies pa Sirkedālsveienu ar ātrumu simt desmit kilometri stundā. Mašīnu mazliet mētāja, vairākas reizes atsitāmies pret trotuāra apmali. Kolēģis pajautāja, vai viņš nevarētu sēsties pie stūres, bet es biju tā aizrāvies ar pakaļdzīšanos, ka tikai atgaiņājos.

Tas, kas notika vēlāk, Harijam tika pastāstīts. Pie Vindere-nas no benzīna uzpildes stacijas izgriezusies kāda mašīna. Tajā sēdējis jauns puisis, kurš nupat bija ieguvis vadītāja tiesības un bija iegriezies uzpildes stacijā, tikai lai nopirktu tēvam cigaretes. Policistu mašīna aizvilkusi puiša braucamo cauri žogam, norāvusi nojumi pieturvietai, kurā tikai pirms dažām minūtēm stāvējuši pieci seši cilvēki, un apstājusies pie platformas sliežu ceļa otrā pusē. Harija kolēģis izzudis caur priekšējo stiklu un ticis atrasts divdesmit metrus tālāk. Ar galvu bija ietriecies žoga stabiņā turklāt tik spēcīgi, ka tas saliecies. Lai viņu identificētu, vajadzējis paņemt pirkstu nospiedumus. Puisim no otrās mašīnas bija paralizēta mugura.

Es aizbraucu viņu apciemot vietā, ko sauc par Sunnosu, -Harijs turpināja. Viņš sapņo, ka kādreiz atkal brauks ar mašīnu. Mani atrada mašīnā ar galvaskausa traumu un spēcīgu iekšējo asiņošanu. Vairākas nedēļas biju pieslēgts pie mākslīgās elpināšanas aparāta.

Katru dienu nāca Harija māte kopā ar viņa māsu. Abas sēdēja katra savā gultas pusē un turēja viņa roku. Tēvs ieradās vakaros, kad nebija apmeklējumu laiks. Spēcīgā smadzeņu satricinājuma dēļ bija radušies redzes traucējumi, un Harijs nedrīkstēja ne lasīt, ne skatīties televīziju. Tad tēvs lasīja viņam priekšā nosēdās cieši līdzās gultai un, lai pārāk nenogurdinātu dēlu, čukstēja viņam ausī savu mīļāko rakstnieku Sigurda Hola un Hjartana Flagstada darbus.

Vienu cilvēku esmu nogalinājis, bet otram izpostījis dzīvi, tomēr atrados mīlestības un rūpju inkubatorā. Un pirmais, ko, nonācis kopējā palātā, izdarīju piekukuļoju savu kaimiņu bla-kusgultā, lai viņa brālis nopērk man 0,35 l pudelīti džina.

Harijs pieklusa. Birgitas elpa bija mierīga un vienmērīga.

Vai jūties šokēta? viņš pavaicāja.

To, ka tu esi alkoholiķis, sapratu, tiklīdz tevi ieraudzīju, -Birgita atbildēja. Mans tēvs ir alkoholiķis.

Harijs nezināja, ko teikt.

Stāsti tālāk, viņa mudināja.

Pārējais… pārējais attiecas uz Norvēģijas policiju. Droši vien būs labāk to nezināt.

Mēs tagad esam tālu no Norvēģijas, Birgita sacīja.

Harijs viņu cieši apskāva.

Šodien esi dzirdējusi pietiekami daudz, Harijs iebilda,

turpinājums nākamajā numurā. Man jāiet. Vai neiebilsti, ka vakarā ieradīšos The Albury un traucēšu tevi darbā?

Birgita mazliet sērīgi pasmaidīja un Harijs saprata, ka viņš sāk iesaistīties vairāk, nekā vajadzētu.

Pavēlu esi ieradies, Votkinss konstatēja, kad Harijs ienāca kantorī. Viņš nolika tam uz galda vairāku dokumentu kopijas.

Bioritma traucējumi. Vai ir kaut kas jauns? Harijs iejautājās.

Vari mazliet palasīt. Juns Su ir uzracis senas lietas par izvarošanu un pašlaik kopā ar Kensingtonu tās pēta.

Harijs juta, ka vispirms viņam vajadzētu krūzīti labas kafijas, tādēļ devās uz ēdnīcu, kur sastapa arī Makkormaku. Viņi apsēdās pie galdiņa un pasūtīja kafiju flat white.

Piezvanīja no Tieslietu ministrijas. Tiem bija zvanījuši no Norvēģijas Tieslietu ministrijas. Es nupat runāju ar Votkinsu un nopratu, ka jums redzeslokā esot kāds puisis.

Evanss Vaits. Jā. Viņš apgalvo, ka viņam slepkavības izdarīšanas dienā esot alibi. Mēs palūdzām Nimbinas policiju iztaujāt to sievieti, pie kuras viņš tobrīd it kā esot bijis. Vaits ir saņēmis rīkojumu bez mūsu ziņas nekur neizbraukt.

Makkormaks norūca:

Tu esi ticies ar šo puisi, Harij! Vai tas ir viņš?

Harijs pētīja savu kafiju. Baltās piena spirālītes griezās līdzīgi galaktikai.

Vai drīkstu izmantot analoģiju, Sir ? Vai zināji, ka Piena Ceļš ir spirālveida galaktika ar vairāk nekā simttūkstoš miljoniem zvaigžņu? Ja ar gaismas ātrumu lidotu šķērsām vienam spirāles zaram tūkstoš gadus, tad tas būtu tikai pusceļš. Bet, ja lidotu gareniski vai pa visu Piena Ceļu, nav vērts pat runāt!

Šorīt tu man liecies pārāk filozofiski noskaņots, Holij. Ko tu mēģini pateikt?

To, ka cilvēka daba ir kā liels, tumšs mežs, ko īsās dzīves laikā nevienam nav lemts pilnībā izprast. Man nav ne jausmas, Sir.

Makkormaks norūpējies paskatījās uz Hariju.

Tu sāc izklausīties pēc Kensingtona, Holij! Varbūt rīkojos nepareizi, saliekot jūs kopā, jo tā cilvēka smadzenēs ir pārāk daudz dīvainību!

Juns ielika projektorā transparentu.

Valstī tiek ziņots par vairāk nekā piectūkstoš izvarošanas gadījumiem gada laikā. Pats par sevi saprotams, ka bez statistikas datiem ir bezcerīgi kaut ko sākt meklēt. Vajadzīgi auksti un precīzi aprēķini. Atslēgas vārds ir statistikas nozīmība. Citiem vārdiem, mēs meklējam sistemātiku, ko nevar izskaidrot ar statistikas nejaušībām. Otrs atslēgas vārds ir demogrāfija.

Vispirms es meklēju ziņojumus par pēdējo piecu gadu laikā izdarītajām un neatklātajām slepkavībām un izvarošanām, kurās figurē vārdi nožņaugšana vai nosmacēšana. Atradu divpadsmit slepkavības un vairākus simtus izvarošanu. Tad samazināju meklējumu skaitu, precizējot, ka upurim jābūt blondai sievietei vecumā no 16 līdz 35 gadiem un jādzīvo austrumpiekrastē. Statistika un dati no pasu galda uzrāda, ka tāda matu krāsa ir tikai pieciem procentiem sieviešu. Tomēr man palika septiņas slepkavības un vairāk nekā četrdesmit izvarošanas.

Juns uzlika jaunu transparentu ar procentu skaitļiem un sta-biņveida diagrammu. Neko nekomentējot, viņš ļāva to aplūkot. Iestājās ilgs klusuma bridis. Pirmais ierunājās Votkinss:

Vai tas nozīmē…

Nē, Juns sacīja. Tas nenozīmē, ka mēs zinām kaut ko tādu, ko agrāk nezinājām. Skaitļi ir par vājiem.

Bet mēs varam pieņemt, Endrū iesāka, varam, piemēram, pieņemt, ka brīvībā ir cilvēks, kas sistemātiski izvaro blondas sievietes un mazāk sistemātiski tās nogalina. Un viņam patīk ķerties sievietēm pie kakla.

Pēkšņi visi sāka runāt reizē, un Votkinss bija spiests lūgt sanākušos apklust. Ierunājās Harijs:

Kāpēc šī sakarība netika atklāta agrāk? Mēs taču runājam par septiņām slepkavībām un četrdesmit piecdesmit izvarošanām, starp kurām var būt kaut kāda sakarība.

Juns Su paraustīja plecus.

Diemžēl Austrālijā izvarošanas ir ikdienišķa parādība, un tām ne vienmēr tiek piešķirta vēlamā prioritāte.

Harijs piekrītoši pamāja ar galvu. Viņam nebija iemesla sist sev pie krūtīm savas valsts vārdā.

Turklāt vairums varmāku savus noziegumus izdara pilsētā vai apvidū, kurā tie dzīvo, un pēc tam nemetas prom. Tādēļ parastos izvarošanas gadījumos kaut kāda sistemātiska sadarbība starp štatiem nenotiek. Šajā gadījumā, pēc manas statistikas, problēma ir to teritoriālā izplatība. Juns norādīja uz pilsētu sarakstu un datumiem. Viena diena Melburnā, pēc mēneša Kērnsā un nedēļu pēc tam Ņūkāslā. Nepilnu divu mēnešu laikā izvarošanas trīs dažādos štatos. Dažas reizes kapucē, dažreiz maskā, vismaz vienu reizi neilona zeķē, un vairākos gadījumos upuri varmāku vispār nav saskatījuši. Noziegumu vietas no tumšām sānieliņām līdz parkiem. Sievietes ir vai nu ievilktas mašīnās, vai arī noziedznieks naktī ir ielauzies viņu mājās. īsi sakot, te nav nekā vienojoša, izņemot to, ka upuri ir blondīnes, tās tikušas nožņaugtas un neviens nav varējis policijai noziedznieku aprakstīt. Jā, starp citu, ir vēl kaut kas. Kad viņš nogalina, tad strādā ļoti tīri. Diemžēl. Droši vien viņš upurus apmazgā, iznīcina visas pēdas: pirkstu nospiedumus, spermu, apģērba šķiedras, matus, ādu zem upura nagiem un tā tālāk. Turklāt nekas nenorāda uz sērijveida slepkavu: nav nekādu grotesku, rituālu izdarību vai atstātas vizītkartes policijai, kā, piemēram, "es biju šeit". Pēc šīm trim izvarošanām divu mēnešu laikā sekojis vesels gads klusuma. Ja vien viņš šajā laikā nav veicis citas izvarošanas, par kurām nav nekas ziņots. Taču tas mums nav zināms.

Un slepkavības? Harijs pajautāja. Vai tur nevajadzētu zvanīt trauksmes zvanus?

Juns pakratīja galvu.

Teritoriāla izkliedētība. Ja Brisbenas policija atrod līķi ar izvarošanas pēdām, tad Sidneja nav pirmā vieta, kurā kaut ko meklē. Turklāt slepkavības laika ziņā ir tā izkliedētas, ka grūti ieraudzīt skaidru sakarību. Un izvarošanu gadījumos nožņaugšana nebūt nav neparasta slepkavības metode.

Vai tad Austrālijā nav policijas, kas strādā federālā līmenī? -Harijs jautāja.

Ap galdu sēdošo sejās parādījās smaids. Harijs mainīja sarunas tematu.

Ja tas ir sērijveida slepkava… viņš iesāka.

…tad viņš bieži darbojas pēc vienas shēmas, Endrū turpināja. Bet šeit tā nav, vai ne?

Juns piekrita.

Kādam policistam pa visiem šiem gadiem noteikti ir ienākusi prātā doma, ka tas varētu būt sērijveida slepkava. Viņš droši vien ir izcēlis no arhīva vecās lietas un salīdzinājis tās, taču variācijas bijušas pārāk lielas, lai rastos aizdomas.

Ja tas tomēr ir sērijveida slepkava, vai viņam nav vairāk vai mazāk neapzinātas vēlēšanās tik notvertam? Lebī jautāja.

Votkinss ieklepojās. Tas bija viņa lauciņš.

Literatūrā par kriminālistiku tā bieži raksta, viņš sacīja.

Slepkavas rīcība esot kā sauciens pēc palīdzības, ka viņš atstājot kodētus ziņojumus un pēdas kā pierādījumu neapzinātai vēlmei, lai kāds viņu apturētu. Reizēm tā arī notiek. Bet, manuprāt, tas nav tik vienkārši. Vairums sērijveida slepkavu ir tādi paši kā visi cilvēki: tie nevēlas nokļūt aiz restēm. Un, ja šis tiešām ir sērijveida slepkava, viņš nekā daudz nav iedevis, ar ko varētu strādāt. Ir vairākas lietas, kas man nepatīk…

Votkinss uzrāva augšlūpu, atsedzot augšžoklī dzeltenu zobu rindu.

Pirmkārt, viņam, šķiet, nav nekādas shēmas slepkavību izdarīšanai, izņemot to, ka visiem upuriem ir gaiši mati un viņš tās nožņaudz. Tas var nozīmēt, ka viņš raugās uz šīm slepkavībām kā uz atsevišķiem notikumiem, kā uz mākslas darbu, kam jāatšķiras no iepriekšējiem. Tas mūsu situāciju padara daudz grūtāku. Bet varbūt pastāv kaut kāda shēma, ko mēs vēl nesaskatām. Un tas var arī nozīmēt, ka viņš vispār neplāno nogalināt, bet reizēm tas kļūst nepieciešams, piemēram, ja upuris ir redzējis viņa seju, pretojies, saucis palīgā vai noticis kaut kas cits neparedzēts.

Varbūt tas cilvēks nogalina tikai tad, kad viņam nav sanācis? Lebī ieteicās.

Iespējams, vajadzētu palūgt dažus psihologus aplūkot tuvāk šīs lietas, Harijs ierosināja. Varbūt tie varētu izveidot psiholoģisko portretu, kas mums palīdzētu.

Var jau būt, Votkinss piekrita. Šķita viņš domā pavisam par ko citu.

Un kas ir otrkārt, Sir ? Juns jautāja.

Ko? Votkinss pamodās.

Jūs teicāt: pirmkārt. Kas ir otrais, kas jums nepatīk?

Tas, ka viņš pēkšņi apklust, Votkinss atbildēja. Tam, protams, var būt glužipraktiski iemesli. Viņš var būt aizceļojis vai slims. Vai varbūt viņam ir nojauta, ka drīz vien kāds sāks manīt likumsakarību. Tādēļ uz kādu brīdi pārstāj darboties. Just like that! Viņš uzsita knipi. Un tādā gadījumā mēs runājam par patiešām bīstamu cilvēku. Viņš ir disciplinēts un viltīgs, neļaujas tipiskajai pašiznīcināšanās mānijai, kas aizvien pieaug un beigās atklāj vairumu no sērijveida slepkavām. Viņš ir izveicīgs un apdomīgs slepkava, kuru mums diezin vai izdosies saņemt ciet, līdz viņš nesarīkos īstu asinspirti. Ja vien vispār izdosies.

Istabā iestājās drūms klusums. Harijs nodrebinājās. Viņš atcerējās šādus slepkavas, par kuriem bija lasījis, ka tie nav tikuši notverti, un to, kā policija mīdījusies uz vietas, jo slepkavības pēkšņi rimušās. Nebija skaidrs, vai slepkava vēl ir dzīvs vai varbūt tikai uz laiku noslēpies.

Ko tagad darīsim? Endrū jautāja. Vai lūgsim visas pirmspensijas vecuma blondīnes vakaros neiziet no mājas?

Tad pastāv risks, ka viņš vienkārši nozudīs un mēs to nekad vairs neatradīsim, Lebī noteica. Viņš bija izņēmis kabatas nazīti un sācis rūpīgi tīrīt nagus.

Un tomēr vai ļausim visām austrāliešu blondīnēm kļūt par šī cilvēka ēsmu? Juns painteresējās.

Nav jēgas turēt cilvēkus mājās, Votkinss sacīja. Ja viņš kādu upuri meklēs, tad arī atradīs. Vai nebija tā, ka viņš pie vairākiem upuriem bija ielauzies? Tādēļ aizmirstiet! Mums viņš ir jāizsvēpē!

Bet kā? Viņš darbojas visā nolādētajā Austrumaustrālijā, un neviens nezina, kad viņš uzradīsies. Šis izvaro un nogalina pavisam patvaļīgi, Lebī teica saviem nagiem.

Gluži tā nav, Endrū iebilda. Ar cilvēku, kuram izdevies tik ilgi noturēties, nekas nenotiek patvaļīgi. Var likties, ka daži sērijveida slepkavas vēlas, lai par viņu darbiem runātu. Atstāj nozieguma vietā savu zīmi, identificē sevi. Bet ar šo tā nav. Viņš mēģina izvairīties no līdzībām. Viņu atklāj vienīgi nevaldāmā vēlme žņaugt. Citādi viņš ir pilnīgi neaprēķināms. Tā viņš domā. Bet viņš kļūdās. Viena shēma tomēr ir. Vienmēr ir kāda shēma. Ne tāpēc, ka tā tiek izstrādāta, bet tāpēc, ka visi cilvēki ir savu ici.kIuhhi vergi, nav nekādas atšķirības starp tevi un mani, un izv.imtaju. Ir tikai jānoskaidro, kādi ir tieši šī dzīvnieka paradumi.

Šis vīrs ir traks, Lebī noteica. Vai patiesībā visi sērij-vficUi slepkavas nav šizofrēniķi? Dzird balsis, kuras tiem liek nogalināt, un tamlīdzīgi? Piekrītu Harijam: ataicināsim kādu smadzeņu skalotāju!

Votkinss pakasīja pakausi. Viņš likās nedaudz apjucis.

Psihologs noteikti varētu mums daudz pastāstīt par sērijveida slepkavu, taču neesmu pārliecināts, ka meklējam īstajā vietā, Endrū teica.

Septiņas slepkavības. Es to saucu par sēriju, Lebī iebilda.

Paklausieties! Endrū noliecās pār galdu un pacēla uz augšu savas lielās, melnās plaukstas. Sērijveida slepkavam nogalināšana ir svarīgāka par dzimumaktu. Nav jēgas kādu izvarot un pēc tam to nenogalināt. Bet mūsējam svarīgāka ir izvarošana. Kad viņš nogalina, tad dara to praktisku apsvērumu dēļ, kā saka Votkinss. Piemēram, tāpēc, ka upuri var viņu atmaskot. Ka ir redzējuši viņa seju. Endrū ieturēja pauzi. Vai arī zina, kas viņš ir. Tad viņš nolaida rokas uz galda.

Telpas stūrī čīkstēja ventilators, taču gaiss likās smacīgāks nekā parasti.

Statistika ir laba, Harijs secināja. Bet mēs nedrīkstam ļaut sevi apmānīt. Kā norvēģu sakāmvārdā: viegli var gadīties, ka aiz kokiem neredz mežu.

Votkinss bija sadabūjis kabatlakatiņu un slaucīja sviedrus no pieres.

Iespējams, daļa no Holija kunga lieliskā sakāmvārda jēgas ir pazudusi tulkojumā, bet es neko nesapratu, viņš atzinās.

Es tikai domāju: mēs nevaram ļaut kopējai ainai aizēnot faktu, ka Ingeras Holteres slepkavība varbūt ir atsevišķs gadījums. Melnās nāves laikā taču daži cilvēki nomira no parastā plaušu karsoņa, vai ne? Pieņemsim, ka Evanss Vaits nav sērijveida slepkava. Tas, ka apkārt dauzās kāds cits cilvēks un nogalina blondīnes, nenozīmē, ka Evanss Vaits nav atņēmis dzīvību Ingerai Holterei.

Mazliet dīvains izteiciens, bet mēs saprotam, Holij! Vot-kinss sacīja un rezumēja: Okay, puiši! Meklēsim izvarotāju un iespējamo, es atkārtoju iespējamo, sērijveida slepkavu! Makkor-maks noteiks, kā izmeklēšana virzīsies tālāk. Pa to laiku mēs šeit turpināsim darīt to, ko darām. Kensington, vai ir kas piebilstams?

Jā. Holijs nepaspēja uz rīta sanāksmi, tādēļ atkārtošu, ka runāju ar Robertsonu, Ingeras Holteres dzīvokļa saimnieku, un pajautāju, vai agrāk nav dzirdējis Evansa Vaita vārdu. Nu migliņa ir mazliet paklīdusi, jo viņš tiešām ir to dzirdējis. Pēcpusdienā mēs dosimies uz turieni. Un vēl piezvanīja mūsu draugs, Nim-binas šerifs. Šī Andželīna Hačinsone apliecinājusi, ka divas diennaktis, pirms tika atrasta Ingera Holtere, esot bijusi pie Evansa Vaita.

Harijs nolamājās.

Votkinss sasita plaukstas.

Okay, atpakaļ pie darba, puiši! Let’s nail this bastardP

Pēdējā frāze tika izteikta balsī bez lielas pārliecības.

Harijs reiz bija dzirdējis, ka suņiem īslaicīgā atmiņa ilgstot vidēji trīs sekundes, bet, atkārtoti to vingrinot, šo laiku varot ievērojami paildzināt. Apzīmējums “Pavlova suņi” radies pēc krievu fiziologa Ivana Pavlova eksperimenta ar suņiem viņš pētīja tā sauktos nervu sistēmas nosacītos refleksus. Katru reizi, liekot suņiem barību, tika atskaņots īpašs signāls. Reiz, ieslēdzot signālu, Pavlovs barību nenolika, tomēr suņiem sāka izdalīties siekalas un kuņģa sula, lai barība tiktu sagremota. Varbūt tur nav nekā pārsteidzoša, bet Pavlovs par šo atklājumu saņēma Nobela prēmiju. Bija pierādīts, ka ķermenis “atceras” atkārtotus vingrinājumus.

Kad Endrū jau otro reizi dažu dienu laikā ar labi tēmētu spērienu aizsūtīja Robertsona Tasmanijas velnu dzīvžogā, bija iemesls cerēt, ka tas ieguls viņa atmiņā ilgāk nekā pirmais spēriens. Nākamreiz, kad Robertsona suns izdzirdēs aiz vārtiņiem svešus soļus, tam varbūt vairs nesāks vārīties mazās, ļaunās smadzenes, bet iesāpēsies ribas.

Robertsons viņus sagaidīja virtuvē un piedāvāja alu. Endrū piekrita, bet Harijs palūdza glāzi minerālūdens. Tomēr Robert-sonam tā nebija, un Harijs nolēma samierināties ar cigareti.

Labāk gan ne, Robertsons iebilda, kad Harijs izvilka no kabatas cigarešu paciņu. Manā mājā smēķēt ir aizliegts. Cigaretes ir kaitīgas veselībai.

Ar vienu malku viņš izdzēra pusi no alus pudeles.

Jūs tātad rūpējaties par veselību? Harijs jautāja.

Protams, Robertsons atbildēja, izliekoties nemanām aso dzeloni. Šeit mēs nedz smēķējam, nedz ari ēdam gaļu vai zivis. Elpojam tīru gaisu un uzturā lietojam tikai to, ko sniedz daba.

Vai tas attiecas arī uz suni?

Mans suns nav nogaršojis ne gaļu, ne zivis kopš tā laika, kad bija kucēns. Tas ir īsts veģetārietis, viņš diezgan lepni noteica.

Tas izskaidro tā riebīgo raksturu, Endrū nomurmināja.

Mēs sapratām, Robertsona kungs, ka jūs pazīstat Evansu Vaitu. Ko varat mums pastāstīt? Harijs iejautājās un paņēma piezīmju blociņu. Viņš negrasījās kaut ko pierakstīt, bet pēc pieredzes zināja: ja viņš izņems piezīmju blociņu, tad lieciniekiem radīsies lielāka pārliecība par savas liecības nozīmīgumu. Tā kļūst izsmeļošāka un pārdomātāka lai viss būtu nekļūdīgi attiecībā uz faktiem par laiku, vārdiem un vietu.

Man piezvanīja konstebls Kensingtons un vēlējās zināt, kas bija apmeklējis Ingeru Holteri laikā, kad viņa šeit dzīvoja. Tad es pastāstīju, ka biju uzkāpis augšā uz viņas istabu un, ieraugot pie sienas fotogrāfiju, atcerējos, ka esmu redzējis to puisi, kuram klēpī sēž bērniņš.

Lūk, kā?

-Jā, cik man zināms, tas puisis te ir bijis divreiz. Pirmajā reizē viņi ieslēdzās istabā un neiznāca no tās gandrīz divas diennaktis. Viņa uzvedās ļoti… hm, skaļi. Es iedomājos par kaimiņiem un ieslēdzu skaļu mūziku, lai viņi nenokļūtu neveiklā situācijā -Ingera un tas puisis, protams. Tomēr nelikās, ka tas viņiem traucētu. Otrajā reizē viņš iegāja un gandrīz tūlīt arī iznāca.

Vai viņi strīdējās?

Jā, tā varētu teikt. Viņa kliedza tam nopakaļ, ka izstāstīšot tai vārnai, kāds viņš ir nelietis. Un atklāšot kādam viņa plānus.

Kādam?

Viņa nosauca vārdu, bet es neatceros, kādu.

Un tā vārna. Kas tā varētu būt? Endrū jautāja.

Es cenšos nejaukties savu īrnieku privātajā dzīvē, konstebl!

Izcils alus, Robertsona kungs! Kas ir tā vārna? Endrū izlikās, ka nav dzirdējis iebildumus.

Nu, redziet… Robertsons novilka, acīm nervozi šaudoties no Endrū uz Hariju. Viņš mēģināja pasmaidīt. Viņa droši vien ir ļoti svarīga izmeklēšanai, vai ne?

Jautājums palika karājamies gaisā, bet ne uz ilgu laiku. Endrū ar troksni nolika alus pudeli uz galda un pieliecās pavisam tuvu Robertsona sejai.

-Jūs, Robertson, pārāk daudz skatāties televīziju. Reālajā pasaulē nav tā, ka es tagad diskrēti nolikšu tev uz galda simt dolāru banknoti, tu pačukstēsi man vārdu un mēs nozudīsim. Reālajā pasaulē ir tā, ka mēs tagad piezvanīsim uz policiju, tad ar ieslēgtām sirēnām atsteigsies policijas mašīna, tev uzliks roku-dzelžus un, gribi vai negribi, visiem kaimiņiem noskatoties, iesēdinās tevi mašīnā. Nogādāsim tevi uz iecirkni, spīdināsim tev sejā spuldzīti un ieslēgsim pa nakti kā “iespējamo aizdomās turamo”, jo tu vēl neko neesi izspļāvis un tavs advokāts nav uzradies. Reālajā pasaulē tevi sliktākajā gadījumā notiesās par informācijas slēpšanu slepkavības lietā. Tu automātiski kļūsi līdzvainīgs. Piespriestais sods seši gadi cietumā. Kā tad nu būs, Robertsona kungs?

Robertsons bija nobālējis. Viņš vairākkārt pavēra muti, taču pār lūpām nenāca neviena skaņa. Viņš atgādināja akvārija zivtiņu, kas nupat sapratusi, ka neēdīs, bet pati tiks apēsta.

Es… es negribēju, ka…

Pēdējo reizi: kas ir vārna?

Man liekas, ka tā ir viņa, tajā fotogrāfijā… tā, kura te bija…

Kādā fotogrāfijā?

Viņa stāv aiz Ingeras un tā puiša. Tur, viņas istabā. Maza, iedegusi, ar lentīti pāri pierei. Pazīstu viņu tāpēc, ka pirms vairākām nedēļām tā ieradās un vaicāja pēc Ingeras. Es viņu pasaucu, un abas palika stāvam uz kāpnēm runājoties. Pamazām abas kļuva aizvien skaļākas un izlamāja viena otru pēc visām notīm. Tad noklaudzēja durvis un Ingera raudādama ieskrēja savā istabā. Pēc tam vairs neesmu to redzējis.

Robertson, lūdzu, nones to fotogrāfiju! Es atstāju kopiju savā kabinetā.

Robertsons bija kļuvis pats iztapības iemiesojums un metās augšup pa kāpnēm uz Ingeras istabu. Kad viņš atgriezās, Harijam pietika ar vienu acu uzmetienu, lai saprastu, kuru sievieti Robertsons bija domājis.

Man jau šķita kaut kas pazīstams viņas sejā, kad tikāmies, -Harijs ieteicās.

Tā taču ir mūsu līdzcietīgā! Endrū pārsteigts iesaucās.

Viņas īstais vārds, šķiet, ir Andželīna Hačinsone.

Kad viņi gāja prom, Tasmanijas velnu nekur nemanīja.

Detektīv Kensington, vai neesi padomājis, kāpēc visi tevi dēvē par konsteblu? Harijs painteresējās, kad abi bija iesēdušies mašīnā.

Tam laikam ir kāds sakars ar manu uzticību izraisošo izskatu. Vārds konstebls skan kā labsirdīgs tēvocis, vai ne? Endrū

apmierināti noteica. Un man taču nepietiek drosmes viņus pakoriģēt!

-Jā, tu taču esi īsts plīša lācītis! Harijs pasmējās.

Koala, Endrū izlaboja.

Seši gadi cietumā! Harijs atcerējās. Melis tāds!

Pirmais, kas ienāca prātā! Endrū atbildēja.

7. NODAĻA Terra nullius,  suteners un Niks Keivs

Sidnejā lija lietus. Lietus lāses sitās pret asfaltu, šļācās pret māju sienām un, dažu minūšu laikā vēršoties mazos strautiņos, aizsteidzās prom gar trotuāru malām. Cilvēki, ar apaviem šļakstinot ūdeni, meklēja patvērumu. Daži acīmredzot bija ieklausījušies laika prognozē tiem bija līdzi lietussargi. Tagad tie izplauka ielās līdzīgi lielām, spilgtām sēņu galviņām. Endrū un Harijs stāvēja pie sarkanās gaismas Viljamstrītā pie Haidparka.

Vai atceries aborigēnu, kas tovakar sēdēja parkā netālu no The Albury ?

Grīnparkā?

Viņš mēģināja tevi pasveicināt, bet tu neatbildēji. Kāpēc?

Es viņu nepazinu.

Iedegās zaļā gaisma, un Endrū strauji nospieda gāzes pedāli.

Kad Harijs ienāca bārā The Albury, tas bija gandrīz tukšs.

Agri gan esi ieradies, Birgita sacīja. Viņa izvietoja plauktos tīrās glāzes.

Es iedomājos, ka apkalpošana būs labāka, kamēr vēl nav burzmas.

Mēs te apkalpojam visus vienādi. Viņa paplikšķināja Harijam pa vaigu. Ko vēlies?

Tikai kafiju.

Firma izmaksā! *

Paldies, dārgumiņ!

Birgita iesmējās.

Dārgumiņ? Tā mans tētis dēvē mammu. Viņa apsēdās uz taburetes un noliecās pāri letei pie Harija. Patiesībā man vajadzētu sākt nervozēt, ja puisis, kuru pazīstu nepilnu nedēļu, sāk mani saukt mīļvārdiņos!

Harijs ieelpoja viņas smaržu. Zinātniekiem joprojām ļoti maz zināms, kā ožas centrs smadzenēs pārvērš nervu impulsus no ožas receptoriem sajūtās. Bet Harijs daudz neprātoja, kāpēc tā notiek, viņš tikai zināja, ka, sajūtot viņas aromātu, galvā un ķermenī sākas dīvainas pārmaiņas. Acu plakstiņi mazliet nolaižas, mutes kaktiņi izplešas platā smaidā, un garastāvoklis krietni uzlabojas.

Atslābinies! viņš ieteicās. Vai tu nezini, ka dārgumiņš pieder pie nekaitīgajiem mīļvārdiņiem?

Es pat nezināju, ka vispār ir tādi nekaitīgie mīļvārdiņi!

Protams, ir. Piemēram, dārgā. Draudzene. Vai kaķītis.

Un kuri ir bīstamie?

Nu… ķepainītis ir diezgan bīstams vārds, Harijs sacīja.

Vēl?

Ķepainītis. Resnulītis. Tādi mīļvārdiņi. Galvenais, tie nav bezpersoniski un novalkāti, bet vairāk gan īpaši un intīmi. Tos labāk izrunāt nedaudz caur degunu tā, kā parasti runā ar bērniem. Tad var rasties pat klaustrofobija.

Vai tev ir vēl kādi piemēri?

Kā būs ar kafiju?

Birgita uzšāva viņam ar dvieli. Tad ielēja kafiju lielā krūzē. Viņa stāvēja, uzgriezusi Harijam muguru, un viņam sagribējās pastiept roku un pārlaist plaukstu Birgitas matiem.

Tagad mana kārta. Vēlos dzirdēt stāsta turpinājumu, viņa ierunājās un apsēdās. Uzlika plaukstu viņa rokai. Harijs iedzēra malku kafijas un palūkojās visapkārt. Ievilka elpu.

Viņu manu kolēģi sauca Stīansens. Vārdā Ronijs. Huligāna vārds, taču viņš nebija līdzīgs huligānam. Laipns, atsaucīgs puisis, kuram patika būt par policistu. Vismaz pārsvarā.

Apbedīšana notika laikā, kad es joprojām gulēju pie mākslīgās elpināšanas aparāta. Mans šefs no Policijas pārvaldes vēlāk apmeklēja mani slimnīcā. Nodeva sveicienu no Oslo policijas priekšnieka, bet man varbūt jau tad vajadzēja nojaust, ka nebūs labi. Bet es biju skaidrā un mans noskaņojums draņķīgs. Māsiņa bija atklājusi, ka man pienes alkoholu, tāpēc kaimiņu pārvietoja uz citu palātu. Tālab nebiju dzēris divas dienas. “Es zinu, ko tu domā,” šefs teica. “Nevajag domāt, tev būs jādara darbs.” Viņam likās, ka es prātoju par pašnāvību. Viņš kļūdījās, jo es lauzīju galvu, kā dabūt kaut ko iedzert.

Šefam netīk staigāt kā kaķim ap karstas biezputras bļodu. “Stlansens ir miris. Tagad tu viņam nekādi nespēj palīdzēt,” viņš sacīja. “Vienīgie, kam tu vari palīdzēt, esi tu pats un tava ģimene. Un mums. Vai lasīji avīzes?” Es atbildēju, ka vispār neko neesmu lasījis, ka tēvs man lasīja priekšā dažas grāmatas, un es palūdzu viņu ne ar vārdu nepieminēt notikušo. Šefs sacīja, ka tas esot labi. Ja es ne ar vienu neesot par to runājis, tad viss kļūstot daudz vienkāršāk. “Vispār jau tas nebiji tu, kurš vadīja mašīnu,” viņš teica. “Jeb, citiem vārdiem sakot, pie stūres neatradās piedzēries Oslo Policijas pārvaldes policists.” Viņš pajautāja, vai esmu sapratis. Pie stūres esot bijis Stīansens tas no mums abiem, kuram asins analīze uzrādīja, ka viņš bijis skaidrs kā stikliņš.

Viņš man parādīja pēdējās nedēļas avīzes, un es ar savu mazliet aizmigloto redzi spēju izlasīt, ko tie raksta. Šoferis esot gājis bojā uz vietas, bet viņa kolēģis aizmugures sēdeklī ticis nopietni savainots. “Bet šofera sēdeklī biju es!” iebildu. “Šaubos. Tevi atrada aizmugurē,” šefs atbildēja. “Atceries, tev bija nopietns smadzeņu satricinājums. Domāju, ka tu no tā brauciena vispār neko neatceries.” Protams, es sapratu, kurp viņš tēmē. Presi interesē vienīgi šofera asins analīze, un, ja ar to viss kārtībā, tad par manējo neviens neliksies ne zinis. Pārvaldei tas ir ļoti svarīgi.

Birgitas pierē bija ievilkusies dziļa grumba. Viņa likās sašutusi.

Bet kā paskaidrot Stīansena vecākiem, ka viņš bijis pie stūres? Tie cilvēki taču ir pilnīgi nejūtīgi! Kā…?

Pārvaldē, kā jau teicu, valda spēcīga lojalitāte. Atsevišķos gadījumos pārvaldes intereses stāv pāri piederīgo interesēm. Nav izslēgts, ka Stīansena ģimene šajā gadījumā saņēma tādu notikuma izklāstu, ar kuru tiem būs vieglāk dzīvot tālāk. Pēc šefa versijas, mašīnas šoferis, Stīansens, uzņēmies apzinātu risku, vajājot iespējamu narkotiku tirgoni un slepkavu, un nelaimes gadījums, pildot dienesta pienākumus, var notikt ar katru. Puisis otrajā mašīnā bija nepieredzējis vadītājs, un nav izslēgts, ka cits šoferis situāciju būtu izvērtējis citādi un neaizšķērsotu ceļu. Mums tomēr bija ieslēgta sirēna!

Un braucāt ar ātrumu 110!

Pie atļautajiem 50 kilometriem stundā! Protams, to puisi nevar vainot. Svarīga ir argumentācija. Kādēļ ģimenei būtu jāzina, ka viņu dēls bijis pasažieris? Vai vecākiem kļūs vieglāk, ja tie atcerēsies dēlu kā cilvēku, kurš ļāvis vadīt mašīnu galīgi piedzērušam kolēģim? Šefs daudzkārt apdomāja šos argumentus. Man tā sāpēja galva, ka likās tā pārsprāgs. Es pārliecos pāri gultas malai un izvēmos. Atsteidzās medmāsa. Nākamajā dienā atnāca Stīansenu ģimene. Vecāki un viņa jaunākā māsa. Atnesa ziedus un izteica cerību, ka drīz vien izveseļošos. Tēvs sacīja, ka vainojot pats sevi, jo nekad neesot pārmetis dēlam par viņa ātro braukšanu. Es raudāju kā bērns. Katra sekunde likās kā nāvessoda izpilde. Viņi nosēdēja ilgāk par stundu, pēc tam aizgāja.

Ak Dievs, ko tu viņiem pateici?

Neko. Viņi stāstīja man. Par Roniju. Par to, kādi viņam bijuši plāni, par ko viņš vēlējies kļūt un ko darīt. Par viņa meiteni, kura studē Amerikā. Par to, ko viņš teicis par mani. Ka es esot krietns policists un labs draugs tāds, uz kuru varot paļauties.

Kas notika tālāk?

Es nogulēju slimnīcā divus mēnešus. Vairākas reizes mani apciemoja šefs. Reiz viņš atkārtoja to, ko bija teicis jau agrāk: “Es zinu, par ko tu domā. Izbeidz!” Un šoreiz viņam bija taisnība. Es vēlējos tikai vienu nomirt. Varbūt tā bija altruisma pazīme -noslēpt patiesību, bet melošana nebija sliktākais. Sliktākais bija tas, ka es glābu pats savu ādu. Varbūt tas izklausās dīvaini, bet esmu par to daudz domājis, tādēļ ļauj man paskaidrot mazliet vairāk.

50. gados visā Amerikā kļuva slavens kāds gados jauns universitātes pasniedzējs, vārdā Čārlzs van Dorens, viņš bija nepārspējams viktorīnā, ko rīkoja viens no televīzijas kanāliem, kas raidīja visā valstī. Nedēļām ilgi viņš uzvarēja visus pretendentus. Reizēm jautājumi bija ārkārtīgi grūti, un visi mēmā sajūsmā apbrīnoja šo jaunekli, kurš, kā likās, šķietami viegli atbild uz visiem jautājumiem. Viņš saņēma pa pastu precību piedāvājumus, viņam izveidojās fanu klubs, un uz viņa lekcijām universitātē studenti, protams, nāca bariem. Galu galā, uzstājoties kādā intervijā, viņš atzinās, ka programmas producenti jau iepriekš iedevuši viņam visus atbilžu variantus.

Kad viņam pajautāja, kādēļ atklājis šo krāpšanu, viņš pastāstīja par savu tēvoci, kurš atzinies sievai, ka bijis tai neuzticīgs. Ģimenē bija izcēlies liels tracis, un vēlāk van Dorens jautājis tēvocim, kādēļ tas izstāstījis par neuzticību. Sānsolis noticis pirms vairākiem gadiem, un vēlāk viņš ar šo sievieti neesot vairs ticies. Tēvocis atbildējis, ka sliktākais ir bijis nevis neuzticība, bet izvairīšanās no atbildības, un to viņš neesot spējis izturēt. Un tā notika arī ar Čārlzu van Dorenu.

Manuprāt, ja cilvēki vairs nespēj akceptēt savu rīcību, tie jūt kaut kādu vajadzību pēc soda. Vismaz es pēc tā ilgojos: pēc pēriena, pēc mocībām, pēc pazemojuma. Vienalga pēc kā, lai tikai rastu sev attaisnojumu. Bet nebija neviena, kas mani sodītu. Viņi pat nevarēja patriekt mani no darba, jo oficiāli es taču nebiju dzēris. Gluži pretēji policijas šefs publiski mani atbalstīja, jo, pildot dienesta pienākumus, es esot smagi cietis. Tad nu es sodīju pats sevi piespriedu sev smagāko sodu, kādu vien spēju iedomāties, turpināt dzīvot tālāk un izbeigt dzeršanu.

Bārā sāka pulcēties cilvēki. Birgita ar žestu parādīja, ka drīz atbrīvosies.

Un pēc tam?

Es nostājos uz kājām, sāku strādāt. Strādāju ilgāk nekā visi pārējie. Trenējos. Devos garās pastaigās. Lasīju grāmatas. Nedaudz juridisko literatūru. Pārtraucu tikties ar sliktiem draugiem. Starp citu, ari ar labajiem. Ar tiem, kuri vēl bija palikuši pēc tam, kad mani pārņēma alkohols. Patiesībā nezinu, kāpēc, bet tā bija tāda kā ģenerāltīrīšana. Visam vecajam manā dzīvē -labajam vai sliktajam bija jāaiziet. Kādā dienā es apsēdos pie telefona un apzvanīju visus tos, kurus, kā man likās, savā agrākajā dzīvē biju pazinis. Es viņiem teicu: “Esi sveicināts! Bija patīkami būt kopā ar tevi, bet mēs vairs nevaram tikties!” Vairums man piekrita. Daži pat nopriecājās. Kāds apgalvoja, ka tā es norobežojoties no pasaules. Jā, iespējams, viņiem bija taisnība. Pēdējos trīs gadus es vairāk biju kopā ar savu māsu nekā ar kādu citu.

Un sievietes tavā dzīvē?

Harijs pārlaida skatienu bāra letei. Daži no viesiem sāka kļūt nepacietīgi.

Tas ir cits un vismaz tikpat garš stāsts. Un sens. Pēc nelaimes gadījuma nebija nekā, par ko būtu vērts stāstīt. Es kļuvu par tādu kā vientuļo vilku. Kas zina varbūt es gluži vienkārši biju pievilcīgāks, kad biju piedzēries? Harijs domīgi pielēja kafijai vairāk piena.

Kāpēc tevi atsūtīja šurp uz Austrāliju?

Dažas hierarhijā augsti stāvošas personas uzskata, ka varu būt noderīgs šādām lietām. Laikam jau tā ir sava veida pārbaude. Es domāju tā: ja tikšu galā ar šo lietu un neapkaunošu sevi, tad mājās man varbūt pavērsies zināmas iespējas.

Un tev liekas, ka tas ir svarīgi?

Harijs paraustīja plecus.

Nav jau nemaz tik daudz tā, kas būtu ļoti svarīgi. Viņš pamāja ar galvu uz bāra letes otru galu. Katrā ziņā ne tik svarīgi kā tiem puišiem tur, pie letes, kuri vēlas pēc iespējas ātrāk kaut ko iedzert.

Birgita aizgāja, un Harijs palika sēžam, maisot kafiju krūzītē. Viņa uzmanību piesaistīja balss no televizora, kas karājās pie sienas virs pudeļu plauktiem. Raidīja jaunākās ziņas, un pēc brīža Harijs saprata, ka runa ir par aborigēnu grupu, kas pieprasa tiesības uz kādu noteiktu teritoriju.

…saskaņā ar jauno Native Title likumu, raidījuma vadītājs teica.

Tātad taisnīgums uzvar… kāda balss Harijam aiz muguras noteica.

Harijs pagriezās. Sākumā viņš neatpazina garkājaino, brūni nopūderēto sievieti ar vīrišķīgajiem sejas vaibstiem un gaišo parūku, kura bija noliekusies pār viņu, bet tad atcerējās, kur redzējis šo uzrauto degunu un plato šķirbu starp priekšzobiem.

The clown![45] Harijs iesaucās. Oto…

Oto Rehtnāgels, pats personīgi, handsome. Šie augstie papēži ir tik neērti! Patiesībā man patīk, ja vīrieši ir garāki par mani. May I?[46] Viņš apsēdās uz bāra krēsla iepretī Harijam.

Ko dzersi? Harijs jautāja, cenšoties piesaistīt aizņemtās Birgitas uzmanību.

Nomierinies, viņa zina, Oto noteica.

Harijs piedāvāja cigareti. Oto, nepateicis paldies, paņēma to un ievietoja sārtā iemutī. Harijs sameklēja sērkociņu, un Oto, ar neizteiksmīgu skatienu vērodams Hariju, ievilka dūmus. īsā kleitiņa apspīlēja slaidas, zeķbiksēs tērptas ciskas. Harijam nācās atzīt, ka Oto apģērbs savā ziņā ir šedevrs viņā ir vairāk sievišķības nekā vairumam sieviešu, kuras Harijam nācies sastapt. Viņš novērsa skatienu un pamāja uz televizora ekrāna pusi.

Ko tu ar to gribēji teikt, apgalvojot, ka taisnīgums uzvar?

Vai neesi dzirdējis par terra nullius ? Par Ediju Mabo?

Harijs vairākkārt papurināja galvu. Oto sašķobīja lūpas, kā

gatavojoties orālajam seksam, un izpūta divus kuplus dūmu gredzenus, kas lēnām uzviļņoja gaisā.

Saproti terra nullius ir tāds interesants jēdziens. Kad te ieradās angļi, tie atklāja, ka Austrālijā ne īpaši apstrādā zemi. Aborigēni bija pa pusei klejotāju tauta, kas pārtika no medībām, zvejas un dabas sniegtajām dāvanām. Un tikai tāpēc, ka tie lielāko daļu dienas nelocījās kartupeļu laukā, angļi uzskatīja, ka aborigēni atrodas uz zemākas attīstības pakāpes. Tie domāja, ka lauksaimniecība ir obligāts katras civilizācijas attīstības posms, taču aizmirsa faktu, ka pirmie eiropieši, mēģinot apstrādāt nabadzīgo zemi un izdzīvot no tās, mira badā. Bet aborigēni pazina dabu kā savus piecus pirkstus un devās uz turieni, kur dažādos gadalaikos bija barība, un dzīvoja šķietamā pārticībā. Kapteinis Kuks stāstīja, ka laimīgāku tautu neesot sastapis. Aborigēniem vienkārši nebija iemesla apstrādāt zemi. Tā kā viņiem nebija pastāvīgas dzīvesvietas, angļi nosprieda, ka zeme nevienam nepieder. Iā bija terra nullius. Un, vadoties pēc terra nullius principa, angļi, neņemot vērā aborigēnu uzskatus jo tiem taču zeme nepiederēja -, varēja izrakstīt īpašuma tiesības uz zemi ieceļotājiem.

Birgita nolika Oto priekšā lielu glāzi “Margaritas”.

Pirms vairākiem gadiem uzradās kāds vīrs no Torresa šauruma salām, Edijs Mabo, kurš aicināja valdošās aprindas apstrīdēt terra nullius principu, apgalvojot, ka toreiz zeme aborigēniem tikusi atņemta nelikumīgi. 1992. gadā Augstākā tiesa atzina Edija Mabo prasību par pamatotu un izlēma, ka Austrālija ir piederējusi aborigēniem un tos apgabalus, ko pirmiedzīvotāji apdzīvojuši pirms balto ierašanās un kur dzīvo šodien, tie var pieprasīt atpakaļ. Protams, sākās liels tracis: baltie izbijās, ka varētu zaudēt savas zemes.

Un kas notiek tagad?

Oto no apsarmojušās kokteiļa glāzes ieņēma lielu malku un saviebās, it kā būtu iedzēris etiķi, tad ar salveti akurāti noslaucīja lūpas.

Nu tā. Tiesas spriedums ir. Un Native Title likumi ir pieņemti. Bet tos praktizē veidā, kas liekas diezgan patvaļīgs. Nav gluži tā, ka nabaga zemnieks pēkšņi riskētu zaudēt savu īpašumu. Tādējādi lielā panika pamazām pierimst.

Te nu es sēžu bārā, Harijs sevī prātoja, un klausos transves-tītā, kurš lasa lekciju par austrāliešu politiku. Pēkšņi viņš sajutās gandrīz kā Harisons Fords bāra skatā no filmas “Zvaigžņu kari”.

Ziņu raidījumu pārtrauca reklāma, kurā smaidoši austrāliešu vīri flaneļa kreklos un ādas platmalēs reklamēja alus šķirni, kura izcilākā īpašība acīmredzot bija tā, ka tas esot proudly Australian1.

Labi. Iedzersim par terra nullius! Harijs ierosināja.

Iedzersim, handsome. Ā, gandrīz piemirsu. Nākamnedēļ mēs uzstāsimies Sentdžordža teātrī Bondai ar jaunu programmu. Es vienkārši pieprasu, lai jūs ar Endrū atnāktu un noskatītos. Paņemiet līdzi kādu draugu. Būtu labi, ja jūs pietaupītu aplausus maniem numuriem!

Harijs dziļi palocījās un pateicās par trim biļetēm, kuras Oto, atliecis mazo pirkstiņu, viņam pasniedza.

Ejot garām Grīnparkam ceļā no The Albury uz Kingskrosu, Harijs neapzināti meklēja ar acīm sirmo aborigēnu, bet šovakar blāvajā laternu gaismā parkā uz soliņa sēdēja tikai daži baltie dzērāji. Mākoņi bija izklīduši, atklājot bezgalīgās debesis un zvaigžņu miriādes. Ceļā patrāpījās divi vīri, kas, stāvot katrs savā trotuāra malā, acīm redzami strīdējās, un Harijam nācās iet tiem garām.

Tu neko neteici, ka būsi prom visu nakti! viens no viņiem smalkā, raudulīgā balsī iesaucās.

Pie kāda vjetnamiešu restorāna, atbalstījies pret sienu, stāvēja oficiants un smēķēja. Šķita, ka viņam bijusi gara darbadiena. Pa Dārlinghērstroudu Kingskrosas rajonā lēni virzījās mašīnu un cilvēku straume.

Uz Beisvoterroudas stūra stāvēja Endrū un gremoja ceptu desu.

Lūk, arī tu! viņš noteica. Ļoti precīzi. Kā īsts ģermānis!

Vācija atrodas…

Vācieši ir teitoņi. Tu esi no ziemeļvāciem. Tu pat izskaties tāds. Vai tu noliedz pats savu rasi, puišel?

Harijs gribēja uzdot viņam to pašu jautājumu, taču atturējās.

Endrū bija lieliskā garastāvoklī.

Sāksim ar kādu, kuru es pazīstu, viņš sacīja.

Viņi vienojās uzsākt slavenās adatas meklēšanu pašā siena kaudzes vidū pie Dārlinghērstroudas prostitūtām. Tās nebija grūti atrast. Dažas no viņām Harijs jau pazina.

Mongabi, my man, how's business?1 Endrū apstājās un sirsnīgi sasveicinājās ar kādu tumšādainu vīru cieši piegulošā uzvalkā ar lieliem rotājumiem. Mutē viņam paspīdēja zelta zobs.

Tuka, tu miesaskārīgais ērzeli! Nevaru sūdzēties!

Katrā ziņā viņš vismaz izskatās pēc sutenera, Harijs nodomāja.

Harij, sasveicinies ar Tediju Mongabi, Sidnejas lielāko suteneru! Šajā darbā viņš ir noturējies divdesmit gadus un vēl joprojām stāv uz ielas ar savām meitenēm. Vai tu nesāc tam visam kļūt mazliet par vecu, Tedij?

Tedijs noplātīja rokas un plati pasmaidīja.

Man te patīk, Tuka! Saproti taču viss notiek šeit! Ja iesēdīsies kantorī, nepaies ilgs laiciņš, un būsi zaudējis pārskatu un kontroli. Un kontrole šajā nozarē nozīmē visu. Kontroli pār meitenēm un kontroli pār klientiem. Vai zini cilvēki ir kā suņi. Un suns, kuru tu nespēj kontrolēt, ir draņķīgs suns. Bet draņķīgie suņi kož.

Nu, ja tu tā saki, Tedij… Klausies, es labprāt aprunātos ar dažām tavām meitenēm. Mēs meklējam kādu sliktu cilvēku. Viņš varētu būt pabijis šeit un uzdzīvojis.

Sure\i0 ar ko vēlies runāt?

Vai Sandra te ir?

Sandra te ir vienmēr. Tiešām nekā vairāk nebūs? Es domāju -izņemot parunāšanu?

Pietiks ar to, Tedij. Mēs sēdēsim Palladium. Vai vari palūgt Sandru tur iegriezties?

Pie Palladium stāvēja iekšā saucējs un nepieklājīgā balsī aicināja cilvēkus ienākt. Ieraudzījis Endrū, viņš atplauka smaidā un, pārmijis ar to dažus vārdus, ielaida viņus bez biļetēm. Šauras kāpnes veda lejā uz pagrabtelpām, kur vāji apgaismotajā striptīza klubā saujiņa cilvēku sēdēja pie galdiņiem un gaidīja nākamo priekšnesumu. Viņi sameklēja galdiņu telpas galā.

Izskatās, it kā visi tevi šeit pazītu, Harijs konstatēja.

Pazīst visi, kuriem tas ir izdevīgi. Un tie, kurus man ir izdevīgi pazīt. Pieļauju, ka ari Oslo jums ir šī brīnišķā simbioze starp policiju un noziedzīgo pasauli.

Protams. Tomēr šķiet, ka tev šeit ir mazliet sirsnīgākas attiecības nekā mums.

Endrū iesmējās.

Es izjūtu zināmu radniecību. Kas zina ja nebūtu policists, varbūt pats darbotos šajā sfērā!

Lejup pa kāpnēm steberēja melni minisvārciņi un augsti papēži. Pārlaidusi telpai smagu, aizmiglotu skatienu, sieviete pienāca pie abu galdiņa. Endrū pabīdīja viņai tuvāk krēslu.

Sandra, šis ir Harijs Holijs!

Tiešām? Viņas platā, sarkani izkrāsotā mute greizi pasmaidīja. Tai trūka viena zoba. Harijs saņēma Sandras auksto, nedzīvi bālo roku. Kaut kas viņā likās pazīstams, Harijs droši vien bija redzējis viņu kādā vakarā Dārlinghērstroudā. Varbūt ar citu grimu, varbūt citā apģērbā?

Par ko ir runa? Vai tu meklē bandītus, Kensington?

Mēs meklējam vienu īpašu bandītu, Sandra! Viņam patīk žņaugt. Ar rokām. Vai izklausās pazīstami?

Pazīstami? Izklausās kā puse mūsu klientu. Vai viņš kādai nodarījis pāri?

Acīmredzot tikai tām, kuras varētu viņu identificēt, Harijs sacīja. Vai esi redzējusi šo tipu?

Viņš parādīja Sandrai Evansa Vaita fotogrāfiju.

Nē, viņa atcirta, pat nepaskatījusies uz fotogrāfiju, tad pagriezās pret Endrū. Kas ir šis tips, Kensington?

Viņš ir no Norvēģijas, Endrū paskaidroja. Policists, un viņa māsa strādāja TheAlbury. Pagājušajā nedēļā viņu izvaroja un nogalināja. 23 gadus veca. Harijs atprasījās no darba un ieradās šeit, lai atrastu cilvēku, kurš to izdarīja.

Man ļoti žēl, Sandra noteica un vēlreiz paskatījās uz fotogrāfiju. Jā, viņa piebilda.

Harijs atdzīvojās.

Ko tu gribi teikt?

Es saku jā, esmu viņu redzējusi.

Vai esi viņu… ē-e… satikusi?

Nē, bet Dārlinghērstroudā viņš ir bijis vairākas reizes. Nezinu, ko viņš te darīja, bet seja ir pazīstama. Varu mazliet apjautāties…

Liels paldies… ē-e, Sandra! Harijs tikko jaušami pasmaidīja.

Man tagad jāstrādā, zēni. Vēl tiksimies!

Minisvārciņi nozuda pa to pašu ceļu, pa kuru bija uzradušies.

Yes! Harijs iesaucās.

Yes? Tikai tāpēc, ka kāds šo zelli ir redzējis Kingskrosā? Dār-linghērstroudā parādīties nav aizliegts. Arī prostitūtas paņemt nav aizliegts ja vien viņš vispār to ir darījis. Tas nav nekas īpašs.

Vai tu nesaproti, Endrū? Sidnejā dzīvo četri miljoni cilvēku, un viņa ir redzējusi to vienīgo, kuru mēs meklējam. Protams, tas vēl neko nepierāda, bet tā ir zīme, vai ne? Vai nejūti, ka sāk kļūt karsts?

Klusinātā mūzika beidza skanēt, un gaismas tika izslēgtas. Iestādes viesi pievērsa uzmanību skatuvei.

Tu esi diezgan pārliecināts, ka tas ir Evanss Vaits?

Harijs piekrītoši palocīja galvu.

Katra nervu šķiedriņa manā ķermenī sauc: Evanss Vaits! Jā, man vēderā ir sajūta, ka tas varētu būt viņš!

Sajūta vēderā?

Ja tā padomā, tad intuīcija nav nekādas muļķības, Endrū!

Es pašlaik par to domāju, Harij! Un savā vēderā neko nejūtu. Esi tik laipns un pastāsti, kā darbojas tavs vēders!

Nu… Harijs paskatījās uz Endrū, lai pārliecinātos, vai viņš neņirgājas, taču tas raudzījās viņā ar neviltotu interesi.

Intuīcija ir tikai visu pieredžu summa. Es iedomājos tā, ka viss, ko tu esi piedzīvojis, viss, ko zini un ko domā, ka zini, un tas, ko nenojaut, ka zini, tas viss tavā zemapziņā guļ it kā pusmiegā. Parasti šim guļošajam zvēriņam tu nepievērs uzmanību, tas vienkārši guļ, krāc un absorbē jaunumus, vai ne? Bet reizēm tas pamirkšķina acis, izstaipās un pastāsta tev, ka ei! -tu esi jau to redzējis! Un atklāj, kā viss saskan kopā.

Skaisti, Holij! Bet vai esi pārliecināts, ka tavs zvēriņš saskata visas detaļas? Tas, ko redz, varbūt ir atkarīgs no tā, kur stāv un no kurienes skatās!

Kā tu to domā?

Paraugies uz zvaigžņotajām debesīm. Tās, kuras tu redzi Norvēģijā, ir tieši tās pašas, uz kurām tu skaties tagad. Bet, tā kā tu esi Austrālijā, tad attiecībā pret Norvēģiju tu stāvi uz galvas, vai ne? Līdz ar to visas zvaigznes tu redzi otrādi. Ja nezini, ka stāvi uz galvas, tad apjūc un kļūdies!

Harijs paskatījās uz Endrū.

Uz galvas?

Protams. Endrū nodzēsa cigāru.

Skolā es mācījos, ka jūs redzat pavisam citas zvaigžņotās debesis. Ja esi Austrālijā, zemeslode aizsedz skatienam tās zvaigznes, kuras mēs naktīs redzam Norvēģijā.

Pieņemsim, Endrū nesatricināmi turpināja. Vienalga, jautājums ir šāds: no kurienes skatās? Viss taču ir relatīvs, vai ne? Un tas ir ellīgi sarežģīti!

No skatuves atskanēja šņākoņa, un parādījās balti dūmi. Nākamajā mirklī tie kļuva sarkani un no skaļruņiem sāka plūst stīgu instrumentu skaņas. No dūmiem parādījās vienkāršā kleitiņā ģērbusies sieviete un vīrietis biksēs un baltā kreklā.

Harijs šo mūziku bija dzirdējis jau agrāk. Tā bija tā pati, kas lidmašīnā visu ceļu no Londonas bija skanējusi viņa blakussēdētāja austiņās. Taču tekstu viņš saklausīja tikai tagad. Sievietes balss dziedāja, ka viņu dēvējot par savvaļas rozi, bet viņa nezinot, kāpēc.

Meitenīgā balss stipri kontrastēja ar zemo, drūmo vīrieša balsi:

“Then I kissed her good-bye,

Said all beauty must die,

I bent down and planted a rose between her teeth…”[47]

Kad viesnīcā pie Harija istabas durvīm atskanēja viegli klauvējieni, viņš sapņoja par zvaigznēm, brūnām un melnām čūskām. Kādu mirkli viņš palika mierīgi guļam, izbaudot savu apmierinātības sajūtu. Bija atkal sācis līt, un aiz loga dziedāja notekcaurule. Viņš kails piecēlās, plaši atvēra durvis un cerēja, ka viņa pieaugošā erekcija tiks pamanīta. Birgita pārsteigumā iesmējās un metās viņa skavās. Viņas mati bija caurcaurēm slapji.

Man likās tu teici: trijos, Harijs izlikās, ka dusmojas.

Viesi nekādi negribēja iet prom. Viņa pacēla pret Hariju savu vasarraibumiem klāto sejiņu.

Esmu mežonīgi, neatturami un uz visiem laikiem tevī iemīlējies, Harijs nočukstēja, cieši apskāvis viņas galvu.

Es zinu, Birgita nopietni atbildēja un ar mitro, auksto plaukstu saņēma viņa pulsējošo locekli. Klausies, vai tas ir man?

Harijs stāvēja pie loga, dzēra apelsīnu sulu no minibāra un vēroja debesis. Mākoņus vējš bija izdzenājis, it kā kāds tajos būtu vairākkārt iedūris milzīgu dakšiņu, un pa šiem plīsumiem spraucās ārā dievišķīga gaisma.

Kādas ir tavas domas par transvestītiem? Birgita no gultas jautāja.

Tu domā: kā man patīk Oto?

Arī viņš.

Harijs padomāja, tad iesmējās.

Šķiet, man patīk viņa arogantais stils. Puspievērtie acu plakstiņi, neapmierinātās grimases. Dzīves pārsātinājums. Kā to lai pasaka? Tas ir kā melanholiskā kabarē, kurā viņš flirtē ar visiem un par visu. Tādu virspusēju, sevi parodējošu flirtu.

Un tev tas patīk?

Man patīk pārgalvība. Viņš izsakās par visu to, ko vairums ienīst.

Un ko ienīst vairums?

Vājumu. Ievainojamību. Austrālieši lielās, ka esot liberāli. Varbūt tādi tie arī ir. Bet es esmu sapratis, ka ideāls ir godīgais, vienkāršais un strādīgais austrālietis, kuram netrūkst laba garastāvokļa un mazliet patriotisma.

True blue.

Ko?

Viņi to dēvē par true blue. Vai dinkum. Tas aptuveni nozīmē to, ka kāds cilvēks vai lieta ir īsti, vienkārši.

Un aiz šīs joviālās vienkāršības fasādes ir viegli noslēpt tik daudz draņķību! No otras puses, Oto ar savu bezgaumīgo apģērbu pārstāv visu pavedinošo, iluzoro un neīsto, viņš man šķiet pats dabiskākais no tiem, kurus esmu te sastapis. Kails, ievainojams un dabisks.

Ja pajautāsi man, teikšu tā: politiski tas izklausījās ļoti korekti. Harijs Holijs, homoseksuāļu labākais draugs! Apmēram tā.

Birgita bija labā noskaņojumā.

Bet diezgan labi pateikts, vai ne?

Harijs iegūlās gultā, paskatījās uz Birgitu un pamirkšķināja savas nevainīgās, zilās acis.

Tiešām esmu priecīgs, jaunkundz, ka nevēlos tevi vēlreiz. Tas ir no rīta mums agri jāceļas.

Tu tā saki tikai tādēļ, lai mani pārbaudītu, Birgita sacīja.

Viņi metās viens otram virsū kā divi noilgojušies āpši.

8. NODAĻA Patīkama padauza, dīvains dānis un krikets

Harijs sastapa Sandru pie Dez Go-Go. Viņa stāvēja trotuāra malā un pārlūkoja savu mazo Kingskrosas karalisti gurdeni balansējot uz augstajiem papēžiem, uz krūtīm sakrustotām rokām, turot pirkstos cigareti ar Ērkšķrozītes snaudulīgo skatienu, reizē gan aicinošu, gan noraidošu. īsi sakot, viņa izskatījās kā prostitūta jebkurā pilsētā pasaulē.

Labrīt! Harijs sveicināja. Sandra paskatījās, taču, šķiet, nepazina viņu. Remember me ?’

Mutes kaktiņi pavilkās uz augšu. Laikam jau tas bija smaids.

Sure, love. Let's go.[48]

Esmu Holijs, policists.

Nūjā, protams. Šķiet, manas kontaktlēcas no rītiem ir sākušas migloties. Laikam jau izplūdes gāzu dēļ.

Vai varu uzcienāt ar kafiju? Harijs pieklājīgi apjautājās.

Viņa paraustīja plecus.

Te nekas nenotiek, tādēļ varu atgriezties tikai vakarā.

Pēkšņi striptīza kluba durvīs, košļādams sērkociņu, stāvēja

Tedijs Mongabi. Viņš īsi pamāja Harijam ar galvu.

Kā notikušo pārdzīvo tavi vecāki? Sandra ieprasījās, kad tika pasniegta kafija.

Viņi bija apsēdušies vietā, kur Harijs parasti brokastoja, -Bourbon &amp; Beef, un oficiants atcerējās Harija ierasto pasūtījumu: olas Benedikta gaumē, kartupeļu sacepumu ar gaļu un kafiju flat white. Sandra dzēra melnu kafiju.

Excuse me?

Tavu māsu…

A, protams! Harijs pielika kafijas krūzīti pie lūpām, lai iegūtu mazliet laika. Viņi to uztver tā, kā jau varēja gaidīt. Paldies, ka apvaicājies!

Mēs dzīvojam pārāk riebīgā pasaulē.

Saule vēl nebija pacēlusies pāri Dārlinghērstroudas namu jumtiem, bet debesis jau priecēja ar savu spilgto zilumu un dažiem baltiem mākonīšiem, atgādinot bērnistabas tapetes. Bet ar to tātad nebija līdzēts: pasaule bija pārāk pretīga vieta.

Es aprunājos ar dažām meitenēm, Sandra teica. To puisi fotogrāfijā sauc Vaits. Viņš tirgo amfetamīnu un LSD. Dažas meitenes no viņa pērk. Bet neviena no viņām nav to apkalpojusi.

Varbūt viņam nav jāmaksā, lai apmierinātu savas vajadzības, Harijs ieteicās.

Sandra īsi iesmējās.

Vajadzība pēc seksa ir viena lieta. Vajadzība pirkt seksu -pavisam kas cits. Daudziem tas ir patīkams uzbudinājums. Mēs varam tev dot daudz ko tādu, ko mājās nevari dabūt. Tici man!

Harijs pacēla galvu. Sandra skatījās viņam tieši acīs, un uz mirkli viņas aizplīvurotais skatiens noskaidrojās.

Harijs noticēja.

Vai painteresējies par datumu, par ko runājām?

Viena no meitenēm saka, ka esot pirkusi no viņa LSD iepriekšējā vakarā, pirms atrada tavu māsu.

Harijs nolika krūzīti tik strauji, ka kafija izšļakstījās. Viņš noliecās pār galdu un klusā balsī ātri noprasīja:

Vai varu ar viņu aprunāties? Vai viņai var ticēt?

Sandras platā, sarkani krāsotā mute izplūda smaidā. Trūkstošā

zoba vietā rēgojās melns caurums.

Kā jau teicu, viņa nopirka LSD. Ari Austrālijā LSD ir aizliegta viela. Tu nevari ar viņu runāt. Turklāt vai narkomānei var ticēt?

Viņa paraustīja plecus.

Es tikai stāstu to, ko viņa teica man. Bet, kā saka, viņa pat īsti neatšķir trešdienu no ceturtdienas.

Atmosfēra sanāksmju telpā bija nokaitēta. Pat ventilators dūca spēcīgāk nekā parasti.

Sorry, Holij. Vaits atkrīt. Nav motīva, un viņa meitene apgalvo, ka slepkavības brīdī viņš esot bijis Nimbinā, Votkinss sacīja.

Harijs pacēla balsi:

Vai jūs nedzirdat, ko es saku? Andželīna Hačinsone lieto amfetamīnu un Dievs vien zina ko vēl! Viņa ir stāvoklī, domājams, no Evansa Vaita. Ak Dievs, Vaits ir viņas piegādātājs Dievs un Jēzus vienā personā, ieklausieties! Viņa pateiks jebko. Mēs runājām ar mājas saimnieku: šī dāmiņa ne velti ienīst Ingeru Holteri kaut kāda norvēģu meitene mēģina pievākt sev viņas zelta putniņu!

Varbūt mums vajadzētu paraudzīties uzmanīgāk uz Hačin-sones kundzi? klusi ierosināja Lebī. Katrā ziņā viņai būtu skaidrs motīvs. Varbūt Vaits kā alibi ir vajadzīgs viņai, nevis otrādi!

Vaits taču melo! Viņš tika redzēts Sidnejā dienu pirms tam, kad atrada Ingeru Holteri. Harijs bija piecēlies un sāka staigāt šurpu turpu, cik nu telpas platība to ļāva.

Viņu ir redzējusi prostitūta, kura lieto LSD un par kuru pat nezinām, vai viņa gribēs stāstīt, Votkinss aizrādīja un pievērsās Junam. Ko saka aviokompānijā?

Nimbinas policija ir redzējusi Vaitu uz galvenās ielas trīs dienas pirms slepkavības. Ne starplaikā, ne slepkavības dienā Vaits nav ne Ansett, ne Quantas pasažieru sarakstos.

Tas neko nenozīmē, Lebī norūca. Narkotiku tirgonis ne velna nevizināsies ar savu īsto vārdu. Turklāt viņš var braukt ar vilcienu. Vai ar mašīnu, ja viņam ir daudz brīva laika.

Harijs iekarsa.

Es saku vēlreiz: amerikāņu statistika uzrāda, ka septiņdesmit procentos gadījumu upuris pazīst slepkavu. Tomēr mēs virzām izmeklēšanu uz sērijveida slepkavas meklējumiem, kaut gan zinām, ka izredzes to atrast ir tikpat lielas kā laimēt loterijā. Labāk darīsim ko tādu, kur mūsu izredzes ir lielākas! Šobrīd mums tomēr ir cilvēks, pret kuru ir daži netieši pierādījumi. Vajadzētu viņu nedaudz papurināt. Kalt dzelzi, kamēr tā karsta. Saņemt ciet un iemest sejā apsūdzību. Likt viņam kļūdīties. Tagad mēs esam tur, kur viņš vēlas, lai mēs būtu… ē… ē… Viņš veltīgi mēģināja atcerēties, kā angliski ir vārds “strupceļā”.

Hm, Votkinss ņēmās skaļi prātot. Ir skaidrs, ka nebūtu glīti, ja kāds, kurš atrodas mums degungalā, izrādītos vainīgs un mēs to neesam pat pamanījuši.

Šai brīdī atvērās durvis un ienāca Endrū.

Sveiki, puiši! Atvainojiet par nokavēšanos! Bet kādam tomēr jāparūpējas, lai uz ielām viss būtu mierīgi. Kas notiek, šef? Tev pierē ir tik dziļas grumbas kā Džemisona ieleja!

Votkinss nopūtās.

Mēs sēžam un prātojam, vai nevajadzētu mazliet pārdalīt resursus. Uz laiku atlikt teoriju par sērijveida slepkavību un novirzīt mūsu spēkus uz Evansu Vaitu. Vai Andželīnu Hačinsoni. Holijs uzskata, ka viņu alibi nav pārāk ticams.

Endrū iesmējās un izvilka no kabatas ābolu.

Es labprāt redzētu, kā 45 kilogramus smaga grūtniece atņem dzīvību liela auguma skandināvu matronai. Un pēc tam izvaro.

Tā ir tikai versija, Votkinss nomurmināja.

Un, kas attiecas uz Evansu Vaitu, varat to aizmirst. Endrū noslaucīja ābolu žaketes piedurknē.

Tiešām?

Es aprunājos ar vienu no saviem informatoriem. Slepkavības dienā viņš bijis Nimbinā, lai saņemtu zālītes partiju, un, tā kā bija dzirdējis par Evansa Vaita izcilo preci, tālab gājis pie tā.

Un?

Neviens nebija viņu brīdinājis, ka Vaits mājās neko netirgo. Viņš devās uz viņa māju, kur to padzinis kāds saniknots tēviņš ar bisi rokās. Es parādīju fotogrāfiju. Piedodiet, bet nav nekādu šaubu, ka slepkavības dienā Evanss Vaits ir bijis Nimbinā!

Telpā iestājās klusums. To pārtrauca vienīgi ventilatora dūkoņa un ābola krakstēšana Endrū zobos.

Atgriežamies pie plāna! Votkinss sacīja.

Harijs bija norunājis satikties ar Birgitu pie Sidnejas Operas nama pulksten piecos un iedzert pa krūzītei kafijas, pirms viņa dodas uz darbu. Kad viņi ieradās, izrādījās, ka kafejnīca ir slēgta. Zīmīte pie durvīm vēstīja par kaut ko sakarā ar baleta izrādi.

Te vienmēr tā notiek, Birgita ieteicās.

Viņi nostājās pie balustrādes un sāka skatīties pāri ostai uz Kirribilli.

Garām aizslīdēja drausmīgi sarūsējis kuģis ar Krievijas karogu, bet tālāk, Džeksona līcī, vīdēja baltas buras. Šķita, jahtas stāv uz vietas.

Ko tu tagad darīsi? viņa pajautāja.

Nav vairs daudz, ko darīt. Zārks ar Ingeru Holteri jau ir mājās. Šorīt man piezvanīja no Oslo apbedīšanas biroja. Man paskaidroja, ka lidmašīnu pasūtījusi vēstniecība. Viņi runāja par mors termins, ar kādu apzīmē līķi. Mīļam bērnam ir daudz vārdiņu, bet dīvaini, ka arī nāvei to ir tik daudz.

Tātad kad tu aizlido?

Tiklīdz uzzināsim, ka visi tie, ar kuriem Ingerai Holterei ir bijis kaut kāds sakars, tiek izslēgti no izmeklēšanas lietas. Rīt parunāšu ar Makkormaku. Droši vien nozudīšu līdz sestdienai, ja vien neradīsies kādas svaigas pēdas. Pretējā gadījumā šī lieta var ievilkties, un tad esam nolēmuši, ka turpmākos kontaktus uzturēs vēstnieks.

Viņa piekrītoši pamāja. Viņiem blakus piestājās japāņu tūristu grupa, un kinokameru tarkšķi jaucās ar japāņu valodas kakofo-niju, kaiju kliedzieniem un garām peldošo laivu motoru troksni.

Starp citu, vai zināji, ka Operas nama arhitekts vienkārši pameta savu projektu? Birgita pēkšņi iejautājās.

Kad kaislības par Sidnejas Operas namu izmaksu pārsniegšanu uzsita augstāko vilni, dāņu arhitekts Jerns Utsons protestējot pameta projektu un devās prom.

-Jā, Harijs atbildēja. Kad bijām šeit iepriekšējā reizē, tad par to runājām.

Padomā vien aizbraukt no tā, ko esi iesācis! No tā, kam tiešām ticēji, ka viss izdosies! Nedomāju, ka es to spētu.

Viņi jau bija nolēmuši, ka Birgita uz The Albury nebrauks ar autobusu, bet kopā ar Hariju ies kājām. Nekā daudz, ko runāt, nebija, un viņi klusēdami devās pa Oksfordstrītu uz Pedingto-nas pusi. Tālumā bija dzirdami pērkona dārdi, un Harijs izbrīnā pavērās skaidrajās, zilajās debesīs. Uz ielas stūra stāvēja kāds sirms aristokrātiska izskata kungs nevainojamā uzvalkā, ar plakātu uz krūtīm, kas vēstīja: “Slepenpolicija ir atņēmusi man darbu un mājas un ir izpostījusi manu dzīvi. Oficiāli tā neeksistē, tai nav ne adreses, ne telefona numura, un tā nav specificēta valsts budžetā. Šie cilvēki domā, ka paliks nesodīti. Palīdziet man atrast šos neliešus un saukt pie atbildības par viņu ļaundarībām! Parakstieties vai ziedojiet naudu!” Rokā viņam bija ar parakstiem izraibināta grāmatiņa.

Ejot garām skaņuplašu veikaliņam, Harijs pēkšņi apstājās, tad devās iekšā. Aiz letes puskrēslā stāvēja pārdevējs saulesbrillēs. Harijs pajautāja, vai viņam nav dažas Nika Keiva plates.

Sure, he’s Australian Pārdevējs noņēma saulesbrilles. Uz pieres viņam bija uztetovēts ērglis.

Duets. Kaut kas par “savvaļas rozi”… Harijs iesāka.

Jā, jā, es zinu, ko tu domā! Where the Wild Roses Grow no “Murder Ballads”. Draņķīga dziesma. Draņķīgs albums. Labāk nopērc kādu no viņa labajām platēm!

Puisis atkal uzlika saulesbrilles un nozuda aiz letes.

Harijs, nokrēslā mirkšķinot acis, pārsteigts palika stāvam.

Kas tik īpašs ir tajā dziesmā? Birgita pajautāja, kad viņi atkal izgāja uz ielas.

Droši vien nekas. Harijs skaļi iesmējās. Veikaliņa pārdevējs bija atgriezis viņam labo garastāvokli. Keivs un tā meitene dzied par nāvi. Tā viņiem skaisti skan, gandrīz kā atzīšanās mīlestībā. Bet, protams, tā ir draņķīga dziesma. Viņš iesmējās vēlreiz. Šķiet, man šī pilsēta sāk patikt!

Viņi turpināja iet. Harijs palūkojās visapkārt. Viņi bija gandrīz vienīgais dažādu dzimumu pāris uz Oksfordstritas. Birgita saņēma viņa roku.

Tev vajadzētu šeit būt Mardi Gras laikā un noskatīties homoseksuāļu parādi, ieminējās Birgita. Tā notiek te, uz Oksfordstritas. Runā, ka pagājušajā gadā, lai tajā noraudzītos un piedalītos, no visas Austrālijas sapulcējušies vairāk nekā pusmiljons cilvēku. Vienkārši neprāts!

Geju iela. Lesbiešu iela. Tikai tagad Harijs pievērsa uzmanību tam, kādi apģērbi bija izlikti veikaliņu skatlogos. Latekss. Ada. Cieši pieguloši krekliņi un mazas zīda biksītes. Rāvējslēdzēji un kniedes. Ekskluzīvi un gaumīgi, bez sviedrainās vulgaritātes, kas caurstrāvo Kingskrosas striptīza klubus.

Kad biju mazs, netālu no manas dzīvesvietas dzīvoja kāds homoseksuālis, Harijs teica. Gadus četrdesmit vecs, dzīvoja viens, un tuvākajā apkārtnē visi zināja, ka viņš ir zilais. Ziemā mēs sviedām viņam ar sniega pikām, saucām: “Pēdiņ!” un metāmies prom kā traki pārliecībā: ja viņš mūs noķers, tad noteikti izvaros. Bet viņš nekad nedzinās mums pakaļ, tikai uzrāva cepuri ciešāk pār ausīm un gāja uz mājām. Kādā dienā viņa vairs nebija.

Viņš nekad nebija mani aizvainojis, un es bieži prātoju, kādēļ tik ļoti viņu ienīdu.

Cilvēki baidās no tā, ko nesaprot. Un ienīst to, no kā baidās.

Tu nu gan esi gudra! Harijs noteica.

Birgita iebukņīja viņam vēderā, un Harijs ar vaidu nogāzās uz trotuāra. Viņa iesmējās un žēlabainā balsī palūdza nerīkot scēnu. Harijs pielēca kājās un metās viņai nopakaļ pa Oksfordstrītu.

Ceru, ka viņš ir pārvācies uz šejieni, Harijs nobeidza savu stāstu.

Pēc šķiršanās no Birgitas (Harijs pieķēra sevi pie domas, ka katru īsāku vai ilgāku atvadīšanos no viņas sācis uzskatīt par “šķiršanos”) viņš nostājās pie autobusu pieturas. Turpat stāvēja kāds jaunietis ar norvēģu karodziņu uz mugursomas. Kad pienāca autobuss, Harijs iedomājās, vai nevajadzētu atklāt, ka ari viņš ir no Norvēģijas.

Autobusa šoferis novaidējās vien, kad Harijs pasniedza divdesmit dolāru banknoti.

So you didn't have a fifty, did ya?1 viņš sarkastiski pajautāja.

Ja būtu bijis, būtu ari iedevis, velna jefiņ!

Pēdējos vārdus Harijs, nevainīgi smaidīdams, pateica skaidrā norvēģu valodā, taču autobusa šoferis neizrādīja, vai ir sapratis vai nav, un, atdodot sīknaudu, tikai dusmīgi paskatījās.

Harijs bija nolēmis iet pa to pašu ceļu, pa kuru slepkavības naktī bija gājusi Ingera. Ne tāpēc, ka to nebūtu darījuši citi: Lebī un Juns šajā maršrutā bija iegriezušies visos bāros un restorānos un rādījuši Ingeras Holteres fotogrāfiju, taču, protams, bez rezultātiem. Viņš bija mēģinājis pierunāt Endrū doties līdzi, bet tas bija iespītējies un atbildējis, ka tā būtu tikai dārgā laika izšķiešana, ko labāk pavadīt pie televizora.

Es nejokoju, Harij, televīzijas skatīšanās stiprina pašapziņu. Kad redzu, cik dumji cilvēki grozās ekrānā, tad pats jūties gudrs.

Un zinātnieku pētījumi rāda, ka cilvēki, kuri jūtas gudri, dzīvo labāk nekā tie, kuri jūtas aprobežoti.

Pret tādu loģiku Harijam nebija daudz, ko iebilst, bet Endrū katram gadījumam nosauca bāru Bridžroudā, kura saimniekam varēja nodot sveicienu no Endrū.

Diezin vai viņš tev kaut ko pastāstīs, bet, iespējams, dabūsi kolu par puscenu. Endrū bija apmierināti pasmīnējis.

Pie rātsnama Harijs izkāpa no autobusa un lēnā gaitā devās uz Pirmonti. Vēroja augstos namus un steidzīgos lielpilsētas cilvēkus, taču nekas neliecināja par to, kas tovakar noticis ar Ingeru Holteri. Pie zivju tirgus viņš iegāja kādā kafejnīcā un pasūtīja beigeli ar lasi un kaperiem. Caur logu pavērās skats uz tiltu pār Blekvotla līci un Glību otrā pusē. Tur, atklātā vietā, bija sākuši celt skatuvi, un no izkārtajiem plakātiem Harijs saprata, ka tas tiek darīts sakarā ar Nacionālo dienu, Australian Day, nākamajā svētdienā. Harijs palūdza oficiantam kafiju un sāka spēkoties ar “Sydney Morning Herald" tāda izmēra avīzi, kurā varētu ietīt pat vali, turklāt tās šķirstīšana ir tīrās mocības arī tad, ja aplūko tikai attēlus. Bet līdz saulrietam bija vēl vesela stunda, un Harijs vēlējās noskaidrot, kādi zvēri Glībā izlīdīs pēc tumsas iestāšanās.

Bāra The Cricket īpašnieks varēja lepoties ar to, ka viņam pieder nacionālā varoņa Nika Ambroza tērps, kas tam bija mugurā, kad 80. gadu sākumā viņš Austrālijas komandas sastāvā trijās pārbaudes sacensībās kriketā pieveica Angliju. Tas karājās rāmītī aiz stikla pie sienas virs “vienroča bandīta”. Pie otras sienas dižojās divas nūjas un bumbiņa no spēles 1978. gadā, kad Austrālija pēc vairākiem zaudējumiem beidzot bija uzvarējusi Pakistānu. Pēc tam kad kāds bija nozadzis vārtu nūjiņas no sacensībām Dienvidāfrikā tās karājās tieši virs izejas durvīm -, saimnieks bija spiests savus dārgumus pienaglot, bet pēc tam kādā vakarā viens no viesiem sadauzīja druskās leģendārā Vilarda Stauntona ceļa aizsargu, jo nespēja to noņemt no sienas.

Kad Harijs ienāca bārā un ieraudzīja pie sienām šo dārgumu kolekciju un kriketa cienītāju bariņu, kas acīmredzot arī bija The Cricket klientūra, pirmais, kas viņam iešāvās prātā, jāpārvērtē attieksme pret kriketu kā snobu sportu. Apmeklētāji nebūt nešķita kā tikko frizējušies vai sasmaržojušies, arī Barouza izskats aiz letes par to neliecināja.

Evening![49] Viņa balss noskanēja asi kā trula izkapts pret slīpripu.

Tonic, no gin![50] Harijs iedeva desmit dolārus un lūdza paturēt atlikumu.

Dzeramnaudai par daudz, kukulim par maz. Barouzs pavirpināja banknoti. Vai esi policists?

Vai tas tik skaidri redzams? Harijs drūmā balsī jautāja.

Jā, kaut gan izklausies kā parasts tūrists!

Barouzs nolika atlikumu uz letes un aizgriezās.

Es esmu Endrū Kensingtona draugs, Harijs ieteicās.

Barouzs zibenīgi pagriezās un pievāca naudas atlikumu.

Kādēļ uzreiz neteici? viņš nomurmināja.

Barouzs nespēja atcerēties, vai būtu redzējis vai ko dzirdējis par Ingeru Holteri. Harijs to jau zināja, jo Endrū bija ieminējies. Bet, kā vienmēr teica viņa vecais skolotājs Oslo policijā, Sīmon-sens ar iesauku Lumbago : “Labāk vienu lieku reizi pajautāt.”

Harijs paskatījās apkārt.

Kas pie jums ir? viņš painteresējās.

Gaļa uz iesma ar grieķu salātiem, Barouzs atbildēja. Dienas ēdiens, septiņi dolāri.

Atvaino, es neveikli izteicos, Harijs sacīja. Gribēju vaicāt: kādi cilvēki pie tevis nāk, kāda ir klientūra?

To varētu dēvēt par zemāko slāni. Viņš mazliet skumji pasmaidīja. Šis smaids par Barouza dzīvi izteica vairāk nekā jebkas cits par ko pārvērties sapnis par savu bāru.

Vai tie, kas tur sēž, ir pastāvīgie apmeklētāji? Harijs pamāja uz telpas tumšo stūri, kur pie galdiņa sēdēja pieci viri un dzēra alu.

Protams. Vairums ir pastāvīgie. īpaša tūristu pieplūduma šeit nav.

Vai neiebilsti, ja uzdošu viņiem dažus jautājumus? Harijs pavaicāja.

Barouzs vilcinājās ar atbildi.

Tie zēni nav nekādi paipuislši. Es nezinu, kā viņi nopelna naudu alum, un nedomāju ari jautāt, bet, kā saka, viņi nestrādā no pulksten deviņiem līdz četriem.

Nevienam taču nepatīk, ja tuvākajā apkaimē tiek izvarotas un nogalinātas nevainīgas meitenes? Pat tādiem, kuri mazliet balansē abās likuma pusēs, vai ne? Tas atbaida cilvēkus un kaitē darījumiem neatkarīgi no tā, ko tu pārdod!

Barouzs nervozi slaucīja glāzi.

Es tavā vietā tomēr uzmanītos.

Harijs pamāja Barouzam un lēniem soļiem devās pie galdiņa tā, lai tie paspētu viņu pamanīt. Viens no vīriem piecēlās un sakrustoja rokas uz krūtīm. Uz muskuļainā apakšdelma dižojās uztetovēts duncis.

Šis galds ir aizņemts, blondie, vīrs noteica tik aizsmakušā balsī, kas šķita līdzīga vēja pūsmai kādā caurulē.

Man ir viens jautājums… Harijs iesāka, bet aizsmakušais papurināja galvu. Tikai viens. Vai kāds no jums pazīst šo cilvēku Evansu Vaitu?

Harijs izvilka fotogrāfiju.

Līdz šim brīdim abi pārējie, kas sēdēja ar seju pret Hariju, bija uzmetuši viņam bezkaislīgus, pat labsirdīgus skatienus. Kad tika pieminēts Vaita vārds, viņu acīs parādījās interese, un Harijs manīja, ka sakustas pakauši arī tiem diviem, kuri sēdēja ar muguru pret viņu. *

Nekad neesmu dzirdējis par tādu, aizsmakušais noteica.

Mums ir personiska… saruna, mister. Visu labu!

Jūsu saruna droši vien neskar tādu vielu realizāciju, kas pēc Austrālijas likumiem ir nelikumīgas? Harijs jautāja.

Iestājās ilgs klusums. Viņš bija izvēlējies bīstamu taktiku. Tīru provokāciju var atļauties tikai tad, ja ir uzticams atbalsts vai labas atkāpšanās iespējas. Harijam nebija ne viena, ne otra. Viņam tikai likās, ka pienācis laiks rīkoties.

Viens pakausis sāka slieties uz augšu. Augstāk un augstāk. Gandrīz jau sniedzās līdz griestiem, tad pagriezās un parādīja savu nejauko, bakurētaino seju. Taisnās ūsas, kas nokarājās pie mutes kaktiņiem, liecināja par šī vīra austrumniecisko izcelsmi.

Čingishan! Prieks tevi redzēt! Domāju, ka esi jau miris! -Harijs iesaucās un pastiepa roku.

Hans pavēra muti.

Kas tu esi?

Guldzošais bass izklausījās pēc pirmsnāves gārdziena, kura dēļ katra death-metal-band grupa nogalinātu, lai iegūtu šādu vokālistu.

Es esmu policists un nedomāju…

Ai-dī. Hans no griestu augstumiem skatījās lejup uz Hariju.

Pardon?

The badge policista nozīmīti!

Harijs saprata, ka situācija prasa ko vairāk nekā tikai Oslo policijas izdoto plastmasas kartīti ar fotogrāfiju.

Vai kāds ir teicis, ka tev ir tikpat salkana balss kā Sepultura vokālistam, kā viņu sauca…?

Harijs pielika pirkstu pie zoda un izlikās, ka domā. Aizsmakušais jau nāca apkārt galdam. Harijs pavērsa pret viņu pirkstu.

Un tu esi Rods Stjuarts, vai ne? Jūs te sēžat un plānojat Live Aid II un…

Sitiens trāpīja Harijam pa zobiem. Viņš salīgojās, taču noturējās kājās un pielika roku pie mutes.

Es to izprotu tā: jūs neticat, ka mani kā estrādes komiķi gaida liela nākotne? Harijs sacīja, skatoties uz saviem pirkstiem. Tur bija asinis, siekalas un kaut kas balts, mīksts laikam pulpa.

Vai pulpai nav jābūt sarkanai? Pulpai, mīkstumam, kas atrodas zobā? Vai nezini? viņš jautāja Rodam un parādīja plaukstu.

Rods skeptiski paskatījās uz Hariju, tad pieliecās un vērīgāk uzlūkoja baltās drumslas.

Tas ir dentlns, tas atrodas zem emaljas, viņš sacīja. Mans vecais ir zobārsts, vēl piebilda, pagriežoties pret pārējiem. Tad viņš soli atkāpās un sita vēlreiz. Uz mirkli Harija acu priekšā viss satumsa, bet, kad atkal atausa gaisma, viņš konstatēja, ka joprojām turas uz kājām.

Paskaties, vai tagad neatradīsi pulpu! Rods ziņkārīgi apjautājās.

Harijs zināja, ka rīkosies muļķīgi, viņa pieredze un veselais saprāts atkārtoja, ka tas ir muļķīgi, sāpošais žoklis teica, ka tas ir muļķīgi, taču labā roka diemžēl uzskatīja, ka tā ir spīdoša ideja, un šajā mirklī noteicēja bija tā. Tā triecās pret Roda zodu. Harijs dzirdēja, kā sasitas kopā Roda zobi un kā viņš atkāpjas divus soļus nepārprotama pazīme, ka sitiens bijis precīzs un pamatīgs.

Tāds trieciens pa žokli taisnā ceļā sasniedz mazās smadzenītes (šajā gadījumā Harijam tas likās piemērots vārds), kur viļņveida kustība rada veselu rindu mazus īssavienojumus un arī, ja paveicas, tūlītēju samaņas zudumu un/vai nopietnas smadzeņu traumas. Roda gadījumā šķita, it kā smadzenēm būtu grūti izlemt, kā rīkoties: pilnīgi atslēgties vai tikai izrādīt īslaicīgu satricinājumu.

Kolēģis Hans nevilcinājās. Viņš sagrāba Hariju aiz krekla apkakles, pacēla savu plecu augstumā un aizmeta prom apmēram tā, kā krāvēji mašīnas kravas kastē met miltu maisus. Pārītis, kurš nupat kā ēda dienas maltīti par septiņiem dolāriem, kā bezmaksas piedevu saņēma Hariju, tik tikko paspējot atvirzīties nostāk, kad tas uz muguras ar troksni nogāzās uz viņu galdiņa. Ak Dievs, laikam drīz zaudēšu samaņu, Harijs nodomāja, sajūtot sāpes un ieraugot tuvojošos Hanu.

Atslēgkauls ir trausls un vārīgs. Harijs notēmēja un spēra, taču no Roda saņemtais belziens bija sabojājis acumēru un viņš trāpīja tikai tukšam gaisam.

Nositīšu! Hans apsolīja un pacēla virs galvas savas dūres. Āmurs viņam nebija vajadzīgs. Sitiens trāpīja Harijam pa krūtīm un apstādināja sirds un elpošanas orgānu funkcijas. Tādēļ viņš ne redzēja, ne dzirdēja, kā bārā ienāca tumšādains vīrs un norāva no sienas bumbiņu, ar kuru Austrālija 1969. gadā bija uzvarējusi Pakistānu: cietu priekšmetu 160 gramus smagu un 7,6 centimetrus diametrā. Ienācējs mazliet atliecās un atvēzēja elkonī saliekto roku. Ar milzīgu spēku tā izdarīja horizontālu kustību kā beisbolā, nevis ar taisnu roku virs galvas kā kriketā, tādēļ bumbiņa nenokrita zemē, bet lidoja tieši uz mērķi.

Pretēji Rodam Hana mazās smadzenītes ne mirkli nešaubījās, kad cietā bumbiņa trāpīja viņam pa pieri. Hans tūdaļ atslēdzās un sāka krist. Viņa ķermenis krita un krita apmēram tā, kā krīt uzspridzināts debesskrāpis.

Pa to laiku bija piecēlušies arī trīs pārējie pie galdiņa sēdošie. To izskats nesolīja neko labu. Tumsnējais ienācējs, pacēlis rokas zemā, nevērīgā aizsardzības pozā, spēra soli tuvāk. Viens no vīriem metās uz priekšu, un Harijs, par spīti miglas plīvuram acu priekšā, tomēr identificēja jaunpienācēju un uzminēja pareizi: tumšādainais vīrs izvairījās, padejoja pāris solīšu un, it kā nomērīdams attālumu, nodemonstrēja divus vieglus kreisos taisnos sitienus, kuriem sekoja iznīcinošs aperkots ar labo roku. Par laimi, telpas galā bija tik liela šaurība, ka visiem trim nebija iespējams uzbrukt vienlaikus. Kamēr pirmais mēģināja atžilbt pēc nokdauna, uzbrukumā devās otrs, taču mazliet piesardzīgāk. Viņa stāja vedināja uz domām, ka mājās tam varētu būt kaut kādas krāsas josta vienā no austrumu cīņu veidiem. Pirmo, pārbaudes sitienu tumšādainais atvairīja, un, kamēr uzbrucējs griezās, lai izdarītu obligāto karatista spērienu ar kāju, tas jau bija pārvietojies, un spēriens netrāpīja.

Turpretī ātra “kreisā-labā-kreisā” sitienu kombinācija aizmeta karatistu līdz sienai. Tumšādainais vīrs pielēca tam klāt un trieca taisno kreiso sitienu tā, ka viņa galva ar pretīgu plaukšķi atsitās pret ķieģeļu mūri un ķermenis noslīga lejup līdzīgi ēdienam, ko kāds būtu metis pret sienu. Bumbiņas metējs iesita vēlreiz -droši vien bez vajadzības.

Rods bija apsēdies uz krēsla un ar stiklainu skatienu vēroja notiekošo.

Viegli noklikšķēja savāžamā naža asmens, ko no kabatas izņēma trešais vīrs. Pieliecies un plati iepletis rokas, tas metās uzbrukumā. Šajā brīdī Rods izvēmās uz saviem apaviem. Droša pazīme, ka viņam ir smadzeņu satricinājums, Harijs apmierināti konstatēja. Patiesībā viņam pašam sametās mazliet nelabi, īpaši tad, kad ieraudzīja, ka pirmais uzbrucējs, noņēmis no sienas nūju, tuvojas bokserim no mugurpuses. Ar nazi bruņotais, nepievērsdams Harijam uzmanību, pēkšņi stāvēja viņam blakus.

Aiz muguras, Endrū! Harijs iekliedzās un metās virsū rokai ar nazi. Viņš dzirdēja sauso, neskanīgo nūjas sitienu, to, ka apgāžas galds un krēsli, taču bija spiests pievērst uzmanību vīram ar nazi, kurš bija atbrīvojies no Harija un tagad, teatrāli vicinādams rokas un neprātīgi smaidot, riņķoja ap viņu.

Nenovērsis skatienu no naža, Harijs taustījās pa galdiņu, cerot atrast kaut ko tādu, ko varētu izmantot. No bāra letes puses joprojām skanēja kriketa nūjas sitienu skaņas.

Uzbrucējs pasmējās un, mētājot nazi no vienas rokas otrā, tuvojās Harijam.

Harijs palēca uz priekšu, pagrūda un atkal atkāpās. Pretinieka nazi turošā roka bezspēkā nolaidās, un nazis skanēdams nokrita uz akmens grīdas. Apjucis viņš paskatījās uz plecu, kurā rēgojās grila iesms ar šampinjona gabaliņu. Labā roka šķita gluži paralizēta, un ar kreiso viņš pataustīja iesmiņu, it kā pārbaudot, vai tiešām tā ir. Pārsteiguma izteiksme sejā neizzuda. Laikam būšu trāpījis muskulim vai kaut kādiem nerviem, Harijs nosprieda un sita vēlreiz.

Viņš tikai juta, ka atsities pret kaut ko cietu, no plaukstas līdz plecam roku pārņēma asas sāpes. Pretinieks soli atkāpās un aizvainoti paskatījās uz Hariju. No vienas nāss parādījās tumša biezu asiņu straumīte. Harijs pabraucīja labo roku, pacēla to, lai sistu vēlreiz, tad pārdomāja.

Ir tik ļoti sāpīgi sist. Vai nevari vienkārši padoties? viņš noprasīja.

Cietušais piekrītoši pamāja ar galvu un apsēdās blakus Rodam, kurš joprojām sēdēja, galvu iespiedis starp kājām.

Kad Harijs pagriezās, viņš ieraudzīja, ka turpat stāv Barouzs ar pistoli rokā un tēmē uz pirmo uzbrucēju, bet starp apgāztajiem galdiņiem nekustīgi guļ Endrū. Daļa viesu bija aizbēguši, daži ziņkārīgi noraudzījās, bet vairums turpināja sēdēt bārā un skatīties televīziju: pārraidīja kriketa maču starp Angliju un Austrāliju.

Kad ieradās ātrā palīdzība un savāca cietušos, Harijs parūpējās, lai Endrū paņem pirmo. Viņu iznesa uz nestuvēm. Harijs gāja tām blakus. Endrū joprojām asiņoja viena auss un elpojot no kakla izlauzās nejaukas skaņas, tomēr viņš bija atguvis samaņu.

Nezināju, ka tu spēlē kriketu, Endrū! Veikls metiens, bet vai bija nepieciešams tik asi?

Tev taisnība. Nepareizi izvērtēju situāciju. Tu taču visu kontrolēji!

Nē, Harijs atzinās. Teikšu godīgi: nekontrolēju vis!

Okay, Endrū sacīja. Ari es teikšu godīgi man briesmīgi sāp galva un es nožēloju, ka vispār šeit uzrados! Būtu pareizāk, ja manā vietā šeit gulētu tu. Es nejokoju.

Atrās palīdzības mašīnas atbrauca un aizbrauca, un visbeidzot bārā palika vienīgi Barouzs un Harijs.

Ceru, ka mēs neiznīcinājām pārāk daudz inventāra? Harijs iejautājās.

Nē, nebija tik traki. Turklāt maniem viesiem laiku pa laikam patīk novērtēt nelielus priekšnesumus. Bet tagad tev, šķiet, vajadzēs reizēm palūkoties pār plecu. Šo puišu šefs nepriecāsies, kad izdzirdēs par notikušo, Barouzs pabildināja.

Ak tā? Harijam likās, ka Barouzs mēģina viņam kaut ko pastāstīt. Un kurš ir šis šefs?

Es neko neesmu teicis, bet tas vīrs, kura fotogrāfiju tu vicini, ir diezgan līdzīgs.

Harijs lēni pamāja.

Tad man jābūt gatavībā. Un jāapbruņojas. Vai neiebildīsi, ja paņemšu līdzi vienu iesmiņu?

9. NODAĻA Divi ekshibicionisti, dzērājs,  zilais un melna čūska

Kingskrosā Harijs sameklēja zobārstu, kurš viņu apskatīja un pateica: lai atjaunotu vidū pārsisto priekšējo zobu, būšot nepieciešams inženiera talants. Ārsts krietni pastrādāja un saņēma no Harija honorāru. Harijs cerēja, ka Oslo policijas šefs vēlāk atlīdzinās viņam šos izdevumus.

Iecirknī Harijs uzzināja, ka Endrū ir salauztas trīs ribas, viņam ir pamatīgs smadzeņu satricinājums un tuvākās nedēļas laikā viņš diezin vai celsies no slimības gultas.

Pēc lenča Harijs palūdza Lebī kopā aizbraukt apciemot slimnieku. Viņi devās uz Sentetjēna slimnīcu. Vajadzēja pierakstīties apmeklētāju žurnālā lielā, biezā grāmatā, kas atvērta gulēja vēl lielākas mūķenes priekšā, kura, sakrustojusi rokas uz krūtīm, stāvēja aiz lodziņa un vēroja viņus. Harijs mēģināja pajautāt, uz kuru pusi jāiet, bet mūķene tikai parādīja ar pirkstu uz sevi un papurināja galvu.

Viņa nerunā angliski, Lebī paskaidroja.

Viņi iegāja reģistratūrā. Kāds jauns, smaidīgs jauneklis tūlīt uzrakstīja datorā vārdu, pateica palātas numuru un izskaidroja, kā līdz turienei nokļūt.

No viduslaikiem līdz datorlaikmetam desmit sekundēs! -Harijs pačukstēja Lebī.

Viņi pārmija dažus vārdus ar zilumiem klāto Endrū, taču tam bija slikts garastāvoklis, un jau pēc piecām minūtēm viņš palūdza

tos doties prom. Stāvu augstāk, vienvietīgā palātā, viņi atrada to, kurš bija uzbrucis ar nazi. Viņš gulēja ar pārsaitētu roku, zilumiem sejā un skatījās uz Hariju ar tādu pašu aizvainojuma pilnu skatienu kā iepriekšējā vakarā.

Ko tu atkal gribi, velna kruķi? viņš iestenējās.

Harijs apsēdās uz krēsla pie gultas malas.

Gribu zināt, vai Evanss Vaits deva pavēli nogalināt Ingeru Holteri, kam viņš to deva un kāpēc!

Savainotais mēģināja smieties, taču smieklu vietā viņam sākās klepus lēkme.

Man nav ne jausmas, kruķi, par ko tu runā, un liekas, ka arī pats to nezini!

Kā jūtas tavs plecs? Harijs pajautāja.

Šķita, ka gulētājam acis izsprāgs no orbītām.

Tikai pamēģ…

Harijs izvilka no kabatas iesmiņu. Dūrēja pierē pietūka resna, zila vēna.

Tu joko, kruķi!

Harijs neko neatbildēja.

Pie velna, tu esi galīgi jucis! Tu laikam iedomājies, ka tiksi sveikā cauri! Ja pēc jūsu aiziešanas manā ķermenī atradīs kaut vienu skrambiņu, tavs nolādētais darbs izkūpēs kā dūmi, tu draņķa policist!

Viņa balss pārgāja falsetā.

Harijs pielika rādītājpirkstu pie viņa lūpām.

Klusāk, lūdzu! Vai redzi to lielo plikpauri pie durvīm? Nav viegli saskatīt līdzību, bet viņš patiesībā ir brālēns tam, kuram jūs vakar ar nūju pārsitāt galvu. Viņš īpaši palūdza, lai šodien ņemu viņu sev līdzi. Viņa darbs būs aizlīmēt tev muti un pieturēt, kamēr es noņemšu apsējus un ieduršu šo jauko lietiņu vienīgajā vietā, kur nepaliks nekādu pēdu. Tur taču jau ir caurums no pagājušās reizes, vai ne?

Viņš uzmanīgi pieskārās ievainotā labajam plecam. Sarun-biedra acis pieplūda asarām, un strauji sāka cilāties viņa krūškurvis. Viņa skatiens klīda no Harija uz Lebī un atpakaļ. Cilvēka daba ir kā biezs, necaurejams mežs, bet, kad gulētājs pavēra muti, Harijam šķita, ka pamanījis šajā mežā stidziņu. Viņš, neapšaubāmi, runāja patiesību.

Jūs man nevarat izdarīt neko tādu, ko Evanss Vaits nespētu paveikt desmitkārt sliktāk, ja uzodis, ka esmu par viņu kaut ko izpļāpājies. Es zinu un jūs ari zināt, ka pat tad, ja man būtu, ko stāstīt, es turētu muti. Tādēļ sāciet vien! Taču vispirms ļaujiet man pateikt: jūs esat uz nepareizām pēdām! Uz galīgi nepareizām!

Harijs paskatījās uz Lebī. Tas viegli pašūpoja galvu. Harijs īsu brīdi pārlika, tad piecēlās un uzlika iesmiņu uz naktsgaldiņa.

Veseļojies! viņš noteica.

Hasta la vista!1 ievainotais atbildēja un notēmēja uz viņu ar rādītājpirkstu.

Viesnīcas reģistratūrā Hariju gaidīja ziņa. Viņš atpazina policijas iecirkņa numuru un no savas istabas tūlīt arī piezvanīja. Atsaucās Juns Su.

Mēs vēlreiz pārlūkojām visas datubāzes, viņš teica. Darījām to mazliet uzmanīgāk. No oficiālajiem sarakstiem pēc trim gadiem daļa pārkāpumu ir izsvītroti. Tāds ir likums, mums nav tiesību uzglabāt novecojušas ziņas. Bet, kas attiecas uz seksuāliem noziegumiem, tad… teiksim tā mēs tos esam ievietojuši neoficiālā rezerves failā. Tur es atradu kaut ko interesantu!

Un ko tieši?

Oficiālā Ingeras Holteres dzīvokļa saimnieka Hantera Robert -sona personīgā lieta ir tīra. Bet, kad painteresējāmies sīkāk, izrādījās, ka viņš divreiz sodīts par ekshibicionismu. Par rupju ekshibicionismu.

Harijs pamēģināja iedomāties ne-rupju ekshibicionismu.

Cik rupju?

Savu dzimumorgānu aizskaršana publiskā vietā. Protams, tas vēl neko nenozīmē, bet tas vēl nav viss. Lebī bija piebraucis pie viņa mājas, bet tajā neviena nebija, tikai aiz durvīm rēja saniknots suns. Kamēr viņš tur stāvēja, iznācis kaimiņš. Noskaidrojās, ka viņš sarunājis ar Robertsonu katru trešdienas vakaru iet un suni pabarot. Viņam ir durvju atslēga. Protams, Lebī pajautājis, vai viņš izvedis suni pastaigā tajā trešdienas vakarā pirms tam, kad tika atrasta Ingera Holtere. Jā, esot izvedis.

Un tad?

Robertsons bija teicis, ka iepriekšējās dienas vakarā bijis mājās viens. Nospriedu, ka gribēsi to zināt.

Harijs juta, ka pulss kļūst straujāks.

Ko tagad darīsiet?

Policijas mašīna aizbrauks un saņems viņu ciet, pirms viņš rīt no rīta aiziet uz darbu.

Hm. Kad un kur notika šie šausmīgie noziegumi?

Paskatīšos. Liekas, kādā parkā. Te tas ir. Te rakstīts: Grīn-parkā. Neliels parks…

Es zinu. Harijs ātri apsvēra. Man šķiet, būs jāizmet kāds līkums. Izskatās, ka tur uzturas pastāvīga klientūra. Varbūt tie kaut ko zinās.

Harijs ieguva datus par ekshibicionisma gadījumiem un pierakstīja tos savā mazajā, melnajā Norvēģijas Krājbankas kalen-dāriņā, kādu tēvs katru gadu viņam dāvināja uz Ziemassvētkiem.

Vēl tikai joka pēc, Jun. Kas ir ne-rupjš ekshibicionisms?

Būt 18 gadus vecam, iedzērušam un Norvēģijas Nacionālajā dienā rādīt garāmejošiem policistiem pliku dibenu.

Harijs tā apjuka, ka nespēja izteikt ne vārda.

Juns ieķiķinājās.

Kā…? Harijs iesāka.

Taisni neticami, ko var uzzināt ar dažu paroļu un dāņu kolēģa palīdzību, kurš sēž blakuskabinetā! Juns sirsnīgi iesmējās.

Harijs juta, ka viņu pārņem karstuma vilnis.

Ceru, ka viss ir kārtībā! Juns likās nedaudz norūpējies, ka, iespējams, aizgājis par tālu. Nevienam citam neesmu to teicis!

Viņš izklausījās tik nelaimīgs, ka Harijs vairs nedusmojās.

Tā viena patruļniece bija sieviete, viņš teica. Vēlāk viņa izteica komplimentus par manu glīto dibenu.

Juns atviegloti iesmējās.

Kad Harijs pienāca pie soliņa, parka fotoelementi bija nosprieduši, ka ir jau pietiekami tumšs, un iedegās laternas. Viņš tūlīt pazina tur sēdošo cilvēku.

Labvakar!

Uz krūtīm nokārtā galva lēnām pacēlās, un uz Hariju paraudzījās brūnu acu pāris pareizāk, cauri viņam, fiksējot skatienu kaut kur tālu, tālu prom.

Fig?[51] cilvēks aizsmakušā balsī iejautājās.

Atvainojiet?

Fig, fig, viņš atkārtoja un pavicināja gaisā divus pirkstus.

Oh, fag. You want a cigarette?[52]

Yeah, fig.

Harijs izņēma no paciņas divas cigaretes un vienu no tām paturēja sev. Kādu brīdi abi sēdēja, klusēdami izgaršojot dūmus, -mazā, zaļā pļaviņā miljonu pilsētas viducī, tomēr Harijam bija sajūta, it kā viņš atrastos kādā tuksnesīgā vietā kaut kur tālu prom. Varbūt šī sajūta radās tumsas dēļ, kas saplūda kopā ar dzirksteļojošu sprakstoņu, ko radīja neredzamo sienāzīšu kājiņu izdotās skaņas. Varbūt tā bija kaut kāda rituāla vai ārpuslaika sajūta šādi kopā uzsmēķēt: baltais policists un melnais vīrietis ar plato, svešādo seju šī milzīgā kontinenta pirmiedzīvotāju pēctecis.

Vai gribi nopirkt manu jaku?

Harijs paskatījās uz viņa apģērba gabalu plānu gaišsarkani melnu vējjaku.

Aborigēnu karogs, vīrs skaidroja un parādīja Harijam jakas mugurpusi. Mans brālēns tās izgatavo.

Harijs pieklājīgi atteicās.

Kā tevi sauc? aborigēns jautāja. Harijs? Tas ir angļu vārds. Man arī ir angļu vārds. Mani sauc Džozefs. Patiesībā tas ir ebreju vārds. Jēzus tēvs, saproti? Džozefs Valters Rodrigs. Ciltī mans vārds ir Ngardagha. N-gar-dag-ha.

Vai tu bieži esi šeit, parkā, Džozef?

-Jā, bieži. Džozefs atkal ieslēdza savu septiņjūdžu skatienu un nozuda. Izņēma no jakas kabatas lielu sulas pudeli, piedāvāja Harijam un pats arī ieņēma vienu malku, tad rūpīgi aizskrūvēja korķīti. Jaka bija pavērusies, un Harijs ieraudzīja viņam uz krūtīm tetovējumu. Virs liela krusta greznojās vārds “Džerijs”.

Tev ir skaists tetovējums, Džozef. Vai drīkstu jautāt, kas ir Džerijs?

Džerijs ir mans dēls. Mans dēls. Viņam ir četri gadi. Džozefs izpleta pirkstus un mēģināja izskaitīt četrus no tiem.

Četri. Es saprotu. Kur Džerijs ir tagad?

Mājās. Džozefs pamāja ar roku, norādot, uz kuru pusi mājas atrodas. Mājās pie savas mātes.

Paklausies, Džozef! Es meklēju kādu cilvēku. Viņu sauc Han-ters Robertsons. Viņš ir baltais, diezgan maza auguma, un viņam ir maz matu uz galvas. Reizēm viņš ir te, parkā. Dažreiz viņš izrāda… savu priekšpusi. Vai zini, kuru es domāju? Vai esi viņu redzējis, Džozef?

Jā, jā. Viņš atnāks. Džozefs sarauca degunu, it kā uzskatītu, ka Harijs nesaprot pašsaprotamo.

Tikai pagaidi. Viņš atnāks.

Harijs paraustīja piecus. Nebija pārliecības, ka Džozefa apgalvojumam vajadzētu piešķirt pārāk lielu uzmanību, taču nekas cits neatlika, un viņš iedeva Džozefam vēl vienu cigareti. Viņi palika sēžam uz soliņa, bet tumsa kļuva aizvien dziļāka un beigās gandrīz taustāma.

Tālumā ieskanējās baznīcas zvans. Harijs aizsmēķēja savu astoto cigareti un dziļi ievilka elpu. Pēdējā reizē, kad viņš bija paņēmis Sēsu līdzi uz kino, viņa bija sacījusi, ka Harijam jābeidz smēķēt. Viņi bija skatījušies filmu “Robins Huds zagļu princis” ar sliktāko aktieru sastāvu, kādu vien Harijs spēja atcerēties. Sliktāk bija vienīgi “Plān 9from OuterSpace”. Bet Sēsu neuztrauca tas, ka Kevina Kostnera Robins Huds atbildēja Notingemas šerifam amerikāņu dialektā. Vispār Sēsu ļoti maz kas uztrauca -viņa priecīgi spiedza, kad Kostners ieviesa kārtību Šērvudas mežā, un šņukstēja, kad Marianna un Robins beidzot ieguva viens otru.

Pēc tam viņi bija devušies uz kafejnīcu, kur viņš bija nopircis māsai kakao. Viņa bija pastāstījusi, cik lieliski jūtoties jaunajā dzīvoklī Songnas centrā, bet dažiem kaimiņiem esot “dumjas galvas”. Un viņa bija vēlējusies, lai Harijs beidz smēķēt. “Emsts saka, ka tas ir bīstami,” Sēsa bija teikusi. “Ka no tā var nomirt.”

“Kas ir Emsts?” Harijs bija jautājis, bet viņa tikai ķiķināja. Tad kļuva atkal nopietna: “Tu nesmēķēsi, Harald! Tu nemirsi, vai saproti?”

Šo “Haraldu” un “vai saproti?” viņa bija pārņēmusi no mammas.

Kristāmo vārdu “Harijs” tēvs bija izcīnījis. Harija tēvs, Fredriks Ūlavs Hols, kurš parasti visās lietās sievai piekāpās, bija pacēlis balsi un uzstājis, ka puisēns jānosauc vectēva jūrnieka un visādi citādi lieliska vīra vārdā. Māte, pašas vārdiem runājot, kādā vājuma brīdī bija padevusies, ko vēlāk rūgti nožēloja.

“Vai kādreiz kāds ir kaut ko dzirdējis par kādu, kuru sauc Harijs, kurš kaut kad kaut ko ir izdarījis?” viņa bija jautājusi. (Kad tēvam bija labs garastāvoklis, daudzo “kāds” un “kaut ko” dēļ viņš mēdza atkārtot šo frāzi.)

Katrā ziņā sanāca tā, ka māte viņu sauca par Haraldu par godu savam tēvocim, tomēr plašu atbalstu šī ideja neguva. Un tad, kad māte nomira, par Haraldu dēvēt viņu sāka Sēsa. Varbūt Sēsa tādā veidā mēģināja aizpildīt tukšumu savā dzīvē. Harijs to nezināja, jo meitēna galvā notika daudzas dīvainības. Piemēram, viņa bija pasmaidījusi caur asarām, ar krēmu uz degungala, kad viņš bija apsolījis, ka beigs smēķēt ja ne uzreiz, tad vismaz pamazām.

Tagad viņš sēdēja un iedomājās, kā tabakas dūmi, līdzīgi lielai čūskai, izvijas viņa ķermenī. Kā Bubura.

Džozefs satrūkās. Viņš bija gulējis.

Mani senči bija vārnu cilvēki crow people, viņš ierunājās bez jebkāda ievada un izslējās. Viņi prata lidot.

Šķiet, miegs bija viņu uzmundrinājis. Džozefs ar abām rokām paberzēja seju.

Lidot ir lieliski. Vai tev ir desmitnieks?

Harijam bija tikai divdesmit dolāru banknote.

Derēs, tas noteica un parāva to uz savu pusi.

It kā tas būtu bijis tikai nejaušs apskaidrības mirklis, mākoņi atkal aizvilkās pāri Džozefa smadzenēm un viņš turpināja murmināt nesaprotamā valodā līdzīgi tai, kādā Endrū bija runājis ar Tuvumbu. Vai Endrū to nebija dēvējis par kreolu? Galu galā noreibušā aborigēna galva atkal noslīga uz krūtīm.

Harijs bija nolēmis izsmēķēt cigareti un tad doties prom, kad pēkšņi parādījās Robertsons. Harijs cerēja ieraudzīt viņu mētelī -parastajā ekshibicionistu apģērbā, bet Robertsonam mugurā bija tikai balts T krekls un kājās džinsa bikses. Viņš nāca, skatīdamies uz visām pusēm, savādā gaitā it kā piedejodams kādai galvā skanošai melodijai. Viņš neatpazina Hariju, līdz bija pienācis pavisam klāt pie-soliņiem, un šajā brīdī Robertsona sejas izteiksme liecināja, ka viņš nav īpaši priecīgs par atkalredzēšanos.

Labvakar, Robertson! Mēs mēģinājām tevi satikt. Apsēdies!

Robertsons pavērās apkārt un pamiņājās uz vietas. Bija redzams, ka vislabprātāk viņš mestos prom. Beidzot, rezignēti nopūties, viņš tomēr apsēdās.

Es jau visu izstāstīju, viņš sacīja. Kādēļ jūs mani apgrūtināt?

Mēs uzzinājām, ka pagātnē tu esi apgrūtinājis citus.

Es citus? Pie velna, es nevienu neesmu apgrūtinājis!

Harijs paskatījās uz viņu. Robertsonu bija grūti nosaukt par

patīkamu cilvēku, bet Harijs pie labākās gribas nespēja noticēt, ka sēž pretī sērijveida slepkavam. Patiesībā šis fakts viņu krietni saniknoja, jo tas nozīmēja veltīgi izšķiestu laiku.

Vai apzinies, cik daudzas meitenes tagad nespēj naktīs iemigt? Harijs centās ielikt balsī pēc iespējas lielāku nicinājumu. Cik daudzas to nespēj aizmirst, cik daudzām jāsadzīvo ar onanējoša pavedēja tēlu, kurš domās viņas izvaro? Vai apjēdz, kā tu esi iespiedies viņu smadzenēs, satraucis un pārbiedējis viņas tā, ka tās baidās tumsas laikā iziet no mājām? Tu esi tās pazemojis un licis viņām justies pavestām!

Robertsonam sanāca smiekli.

Vai tas ir viss, konstebl? Vai esmu kādai izpostījis seksuālo dzīvi? Un vai tām, kuras esmu traumējis, visu mūžu būs jālieto tabletes? Man, starp citu, jāsaka, lai tavs kolēģis piesargās! Tas, kurš teica, ka mani notiesās uz sešiem gadiem par līdzdalību, ja vien nenostāšos miera stājā un nesniegšu liecības tādiem yobbos rupekļiem kā jūs. Bet šobrīd esmu konsultējies ar savu advokātu, un viņš savukārt varētu aprunāties ar jūsu šefu. Tagad jūs to zināt, tādēļ nenāciet šurp un nemēģiniet mani atkal piemānīt!

Okay, mēs to varam izdarīt divējādi, Robertson, Harijs sacīja, taču juta, ka viņam sliktā policista loma nepadodas atšķirībā no Endrū, kas jutās kā zivs ūdenī. To, ko es vēlos zināt, vari man pastāstīt tagad vai…

…vai ari aprunāsimies iecirknī. Paldies, esmu jau dzirdējis. Lūdzu, ņem mani ciet! Stundas laikā ieradīsies mans advokāts un savāks mani, un tu ar savu kolēģi saņemsiet iesniegumu par dienesta pilnvaru pārsniegšanu. Be my guest!1

Tā es nebiju domājis, Harijs mierīgi atbildēja. Drīzāk padomāju par tādu kā diskrētu informācijas noplūdi, protams, tādu, kuras avotu nav iespējams atklāt vienā no Sidnejas sensāciju mīlošām svētdienas avīzēm. Vai vari iedomāties? “Ingeras Holteres dzīvokļa saimnieks (attēlā), agrāk tiesāts par ekshibi-cionismu, ir nonācis policijas uzmanības lokā…”

Tiesāts! Es samaksāju sodu! 40 dolārus! Hanters Robertsons iekliedzās falsetā.

Jā, es zinu, Robertson, tas bija neliels pārkāpums, Harijs saprotošā balsī noteica. Tik neliels, ka līdz pat šim brīdim to nebija grūti noslēpt no apkārtējiem cilvēkiem. Vēl bēdīgāk ir tas, ka tie taču lasa svētdienas avīzes, vai ne? Un darbā… Un kā ir ar taviem vecākiem, vai viņi lasa?

Robertsons saguma. Gaiss no viņa izplūda kā no pārdurtas volejbola bumbas. Harijs saprata, ka, pieminot vecākus, acīmredzot atradis viņa vājo vietu.

Bezsirdīgais velns! Robertsons aizsmakušā cietēja balsī nočukstēja. No kurienes viņi ņem tādus kā tu? Un pēc nelielas pauzes: Ko tu gribi zināt?

Vispirms vēlos uzzināt, kur tu biji iepriekšējā vakarā, pirms tika atrasta Ingera?

Es visu izstāstīju policijai, ka biju mājās, viens, un ka es…

Saruna ir beigusies! Ceru, ka redakcijā atradīs piemērotu fotogrāfiju.

Viņš piecēlās.

Okay, okay! Es nebiju mājās! Robertsons gandrīz iekliedzās.

Viņš atgāza galvu un aizvēra acis. Harijs atkal apsēdās.

Kad biju students un īrēju istabiņu vienā no pilsētas skaistākajām ielām, tās pretējā pusē dzīvoja kāda atraitne, Harijs sacīja. Pulksten septiņos, tieši pulksten septiņos, katru piektdienas vakaru viņa atvilka aizkarus. Es dzīvoju tajā pašā stāvā un varēju ieskatīties tieši viņas istabā. īpaši piektdienās, kad viņa iededza savu lielo lustru. Citā nedēļas dienā atraitne bija vienkārša, mazliet nosirmot sākusi dāma brillēs un adītā vilnas jakā no tādām, kādas vienmēr redz tramvajā un rindās aptiekā.

Bet piektdienā pulksten septiņos, kad sākās priekšnesums, tu aizmirsi par vecām un drūmām, klepojošām kundzītēm ar spieķi. Viņai mugurā bija zīda halāts ar japāņu rakstiem un kājās melnas kurpes ar augstiem papēžiem. Pulksten pusastoņos pie viņas ieradās kāds kungs. Bez ceturkšņa astoņos viņa bija nometusi halātu un stāvēja melnā korsetē. Astoņos korsete pa pusei jau bija noņemta un viņa atgūlās Česterfīlda stila dīvānā. Pulksten pusdeviņos apmeklētājs bija prom, aizkari tika aizvilkti ciet -priekšnesums bija beidzies.

Interesanti, Robertsons sarkastiski piezīmēja.

Pirmkārt, interesanti bija tas, ka neviens necēla troksni. Ja dzīvoja manā ielas pusē, tad nevarēja neredzēt to, kas notika, un daudzi droši vien pastāvīgi vēroja šīs izrādes. Bet nekad par tām netika runāts un, cik man zināms, neviens nežēlojās un policijai neziņoja. Otrkārt, interesanta bija šo priekšnesumu regularitāte. Sākumā es domāju, ka tam ir kāds sakars ar partneri, kurš tikai šajā laikā varēja ierasties, iespējams, viņš strādāja, bija precējies un tā tālāk. Tomēr pamazām ievēroju, ka viņa taču maina savus partnerus, bet laiks paliek tas pats. Un tad sapratu: viņa spriež tāpat kā katrā televīzijas kanālā ja esi piesaistījis publiku noteiktam programmas laikam, tad popularitātei ļoti kaitē raidlaika maiņa. Un pikantumu viņas seksuālajai dzīvei piešķīra tieši publika. Vai saproti?

Saprotu, Robertsons atbildēja.

Vēl viens jautājums. Lieks, protams. Tātad kāpēc es tev to stāstu? Tas man ienāca prātā, kad mūsu šobrīd guļošais draugs Džozefs tik pārliecināti bija sacījis, ka tu šovakar atnākšot. Tad pārbaudīju ierakstus savā kalendāriņā, un gandrīz viss saskanēja. Šovakar ir trešdiena, Ingera Holtere pazuda trešdienas vakarā, un tās divas reizes, kad tevi aizturēja par atkailināšanos, ari bija trešdiena. Tev ir noteikti izrādīšanās laiki, vai ne?

Robertsons neatbildēja.

No tā izriet mans nākamais jautājums. Kādēļ par tevi nav ziņots vairāk? Kopš pēdējās reizes ir pagājuši gandrīz četri gadi! Atkailināšanās parkā mazu meiteņu priekšā patiesībā nav tas, kas cilvēkiem patīk.

Kurš teicis, ka tās ir mazas meitenes? Robertsons pēkšņi iejautājās. Un kurš teicis, ka tas nav novērtēts?

Ja Harijs prastu svilpot, viņš būtu klusi iesvilpies. Viņš atcerējās strīdīgo pārīti, ko iepriekšējā vakarā tepat netālu bija sastapis.

Tātad tu atkailinies vīriešu priekšā, viņš ieteicās vairāk gan pats sev. Vietējiem homoseksuāļiem. Tas izskaidro to, kādēļ tevi liek mierā. Vai tev ir arī pastāvīga publika?

Robertsons paraustīja plecus.

Tie nāk un iet. Bet katrā ziņā viņiem ir skaidrs, kur mani var ieraudzīt.

Un iesniegumi?

Kāds svešais, kas nejauši gāja garām. Tagad mēs esam piesardzīgāki.

Ja nekļūdos, tad šovakar varēšu atrast dažus cilvēkus, kuri apliecinās, ka tovakar, kad Ingera pazuda, tu biji šeit?

Robertsons piekrītoši pamāja.

Viņi pasēdēja klusēdami un klausījās Džozefa vieglajā krākšanā.

Ir kas cits, kas ari īsti nesaskan, Harijs pēc brīža ierunājās.

Bija iegūlies kaut kūr smadzenēs, un man neizdevās noteikt, kas tas ir, līdz dzirdēju, ka tavs kaimiņš katru trešdienu mēdzot barot un izvest pastaigā tavu suni.

Viņiem lēni pagāja garām divi viri un apstājās laternas gaismas apļa malā.

Tad es sev pajautāju: kādēļ tas jābaro, ja Ingera nāk uz mājām no The Albury ar gaļas pārpalikumiem? Sākumā atmetu šo domu, jo man ienāca prātā: varbūt esat kaut ko sarunājuši, varbūt ēdiens domāts nākamajai dienai vai tamlīdzīgi. Bet tad prātā iešāvās tas, ko jau sen vajadzēja saprast: ka tavs suns neēd… ē-e, katrā ziņā tam neļauj ēst gaļu. Ko tādā gadījumā Ingera darītu ar ēdiena atliekām? Bārā viņa teica, ka tas esot sunim. Kādēļ lai viņa melotu?

Es nezinu, Robertsons nomurmināja.

Harijs pamanīja, ka Robertsons skatās pulkstenī. Laikam tuvojās izrādes laiks.

Vēl tikai pēdējais jautājums, Robertson. Kas tev zināms par Evansu Vaitu?

Robertsons pagriezās un paskatījās uz viņu ar ūdeņainām, gaišzilām acīm. Vai viņa skatienā nebija pazibējušas bailes?

Ļoti maz, Robertsons atteica.

Harijs padevās. Nekur tālu viņš nebija ticis. Viņā pulsēja vēlme dzīties pakaļ, atrast un saņemt ciet, taču radās sajūta, ka viss nepārtraukti aizslīd kaut kur prom. Pie velna, pēc dažām dienām viņš, vienalga, dosies prom no šejienes, taču šī doma dīvainā kārtā nelika justies labāk.

Tas, ko tu teici par lieciniekiem, Robertsons ierunājās,

es būtu pateicīgs, ja tu ne…

Es netraucēšu tavu izrādi, Robertson. Zinu, ka tie, kuri atnāks, noteikti gūs kādu labumu.

Viņš ieskatījās cigarešu paciņā, izņēma vienu cigareti un paciņu ar pārējām iebāza Džozefa jakas kabatā. Tad piecēlās, lai ietu.

Atraitnes numurs man tomēr patika.

Kā parasti, The Albury valdīja lieliska atmosfēra. Ar pilnu jaudu skanēja dziesma “It’s Raining Men”, uz skatuves stāvēja trīs puiši garos palantīnos nekāda cita apģērba gabala tiem nebija. Publika līksmoja un dziedāja līdzi. Harijs brīdi stāvēja un vēroja izrādi, tad devās bārā iekšā pie Birgitas.

Kādēļ tu nedziedi līdzi, handsome ? iejautājās kāda pazīstama balss.

Harijs pagriezās. Oto šovakar nebija kleitā, bet platā, rozā krāsas zīda kreklā. Nedaudz tušas un lūpu krāsas liecināja, ka viņš tomēr cenšas rūpēties par savu ārējo izskatu.

Man žēl, Oto, bet mana balss nav domāta dziedāšanai.

Ē, jūs, skandināvi, visi esat vienādi! Nemākat atslābināties, līdz esat salējuši sevī tik daudz dzeramā, ka neesat vairs lietojami… jā, tu jau zini, ko domāju.

Skatoties uz Oto nolaistajiem acu plakstiņiem, Harijs pasmaidīja.

Neflirtē ar mani, Oto! Esmu zudusi dvēsele.

Bezcerīgs heteroseksuālis?

Harijs pamāja.

Ļauj man vismaz izmaksāt, handsome. Ko dzersi?

Viņš pasūtīja greipfrūtu sulu Harijam un “Asiņaino Mēriju” sev. Viņi saskandināja, un Oto ar vienu malku iztukšoja pusi glāzes.

Tas ir vienīgais, kas palīdz pret sirdssāpēm, viņš noteica un izdzēra atlikumu, nopurinājās, tad pasūtīja vēl vienu un paskatījās uz Hariju. Tātad tev nekad nav bijis sekss ar vīrieti? Nekad arī neesi par to sapņojis?

Harijs pagrozīja glāzi.

Tas atkarīgs no tā, ko tu domā ar vārdu “sapņojis”. Es to drīzāk sauktu par murgiem.

Lūk, lūk, redzi! Oto pavirpināja rādītājpirkstu. Sapnī tu pats sev to jautā. Zemapziņu piemānīt neizdosies, handsome. Varu saskatīt tavās acīs, ka tas tevī ir. Paliek vienīgi jautājums: kad tas aktivizēsies? •

Vienmēr esmu gaidījis, ka kāds nāks un modinās manī zilo, -Harijs sausi noteica. Atvaino, bet es tam neticu. Tas ir iedzimts: vai nu tu esi normāls, vai ne. Runas par vidi un audzināšanu ir muļķības.

Ko tu runā? Es vienmēr biju domājis, ka vainīga ir mana māsa un māte! Oto iesaucās un teatrāli ķēra ar roku pie pieres.

Harijs ignorēja šo kustību un turpināja:

Pētnieki to zina, pateicoties pēdējo gadu laikā veiktajiem pētījumiem ar homoseksuāļu smadzenēm. Saslimstība ar AIDS ir krietni pieaugusi personām, par kurām ir noteikti zināms, ka tās ir homoseksuāļi…

-Tā neapstrīdami ir viena no slimības pozitīvākajām pusēm, -Oto lakoniski noteica un pasūca savu kokteili.

Ir atrastas fiziskas atšķirības homoseksuāļu un heterosek-suāļu smadzenēs.

Pareizajiem tās ir mazākas. Pastāsti kaut ko tādu, ko es nezinu, handsome!

Paradokss ir tāds, ka zinātnieki uzskata: mazais vārstulītis vai kā nu to sauc, kura dēļ kāds kļūst homoseksuālis, ir pārmantojams.

Oto paskatījās griestos.

Un tad? Tu netici, ka zilais guļ ar sievietēm tad, kad ir spiests to darīt? Ja sabiedrība to pieprasa? Ja viņam nav alternatīvas? -Oto, nepārprotami žestikulēdams, jautāja. Ja sieviete ir tikai aizstājēja, kādēļ ne? Tas ir tieši tāds pats sociālais mehānisms, kādēļ heteroseksuāli vīrieši, nonākot cietumā, sāk nodarboties ar seksu cits ar citu.

Tātad zilie drāž arī sievietes? Harijs jautāja.

Par laimi, es nekad neesmu bijis mentālā cietumā, kādā sēž vairums zilo. Es esmu no mākslinieku ģimenes, un, kad man bija desmit gadu, tad, lai liktos interesantāks, pats pastāstīju, ka esmu zilais. Pēc tam neesmu atradis iemeslu no tā atteikties. Tādēļ man ir tikpat grūti iedomāties seksu ar sievieti, kā tev seksu ar vīrieti blakuskamerā. Kaut gan domāju, ka tev ir mazliet vieglāk…

Pietiek! Harijs sacīja. Kas galu galā šī ir par sarunu?

Tu jautā par to, kas tevi interesē, handsome. Oto uzlika plaukstu Harija rokai. Varbūt kādudien kaut ko darīsim šīs ziņkārības labā!

Harijs juta, ka viņam sāk svilt ausis. Viņš klusībā nolādēja šo zilo klaunu, kuram izdevās viņu, pieaugušu vīrieti, tā samulsināt, ka viņš te sēdēja un izskatījās līdzīgs anglim pēc sešu stundu ilgas gulēšanas Spānijas pludmalē.

Noslēgsim netaktiskas, vulgāras derības! Oto jautri iemirdzējās acis. Deru uz 100 dolāriem, ka pirms došanās atpakaļ uz Norvēģiju tava maigā, mazā rociņa pieskarsies mana dižciltīgā ķermeņa daļām! Vai nebaidies likt pretī?

Ieraugot Harija purpursarkano seju, Oto sasita plaukstas un aiz sajūsmas iespiedzās.

-Ja tu uzstājīgi vēlies šķirties no naudas, tad, lūdzu! Harijs teica. Es iedomājos, ka tev ir nelaimīga mīlestība, Oto. Vai tev nevajadzētu sēdēt mājās un padomāt par citām lietām, nevis glābt normālos?

Viņš tūlīt arī nožēloja savus vārdus.

Oto atvilka roku un aizvainoti paskatījās uz Hariju.

Piedod, es tikai aizmuldējos. Nebiju tā domājis, Harijs atvainojās.

Oto paraustīja plecus.

Vai lietā ir kas jauns? viņš pajautāja.

Nē, Harijs atbildēja, priecīgs, ka mainīts sarunas temats.

Šķiet, mums vajadzēs pameklēt ārpus viņas paziņu loka. Starp citu, vai tu viņu pazini?

Visi, kuri te apgrozās, pazina Ingeru.

Vai esi ar viņu runājis?

Njā. Liekas, dažus vārdus reiz pārmijām. Manai gaumei viņa bija mazliet par vieglprātīgu.

Vieglprātīga?

Viņa sagrozīja galvu vairākiem heteroseksuālajiem viesiem. Ģērbās izaicinoši, ilgi noskatījās pakaļ un, ja bija iespēja dabūt lielāku dzeramnaudu, tad mazliet par ilgu smaidīja. Tas var būt bīstami.

Tu domā, ka kāds no viesiem varētu…?

Es tikai domāju, konstebl, ka, iespējams, nemaz nevajag tik tālu skatīties.

Ko tu gribi sacīt?

Oto pavērās apkārt un izdzēra glāzi tukšu.

Es tikai muldu, handsome. Viņš grasījās iet. Darīšu tā, kā tu teici. Došos mājās un domāšu par citām lietām. Vai tā man dakteris ieteica?

Viņš pamāja vienam no palantīnā tērptajiem puišiem aiz bāra letes, tas pienāca un iedeva viņam papīra maisiņu.

Atceries par izrādi! promiedams Oto nosauca pār plecu.

The Albury bija pārpildīts. Harijs klusi sēdēja pie bāra letes uz krēsla un skatījās, kā viņa strādā. Viņš vēroja Birgitas kustības: kā rokas ātri ielej alu, kā saņem un izdod naudu un jauc dzērienus, kā viņa pārvietojas, cik precīzas ir kustības aiz bāra letes, jo visi attālumi jau sen noslīpēti: no muciņas krāna līdz letei un kases aparātam. Viņš noskatījās, kā matu šķipsna nokrīt viņai uz sejas un kā tā ar vieglu kustību tiek atbīdīta atpakaļ, kā Birgitas skatiens ik pa brīdim pārslīd apmeklētājiem, lai pieņemtu jaunus pasūtījumus, un Harijam.

Vasarraibumainā sejiņa atplauka, un Harijs juta, kā smagi un priecīgi sāk dauzīties sirds.

Nupat ienāca viens no Endrū draugiem, pienākusi pie Harija, teica Birgita. Viņš apmeklēja to slimnīcā un vēlas nodot sveicienus. Vaicāja arī pēc tevis. Man liekas, viņš joprojām kaut kur sēž. Jā, tur jau viņš ir!

Viņa norādīja uz kādu galdiņu, un Harijs tūdaļ pazina melno, glīto vīrieti. Tas bija bokseris Tuvumba. Harijs devās pie viņa.

Vai netraucēju? viņš pajautāja un par atbildi saņēma platu smaidu.

Itin nemaz. Sēdies! Es piemetos tuvāk, lai redzētu, vai neparādīsies kāds sens paziņa.

Harijs apsēdās.

Robins Tuvumba, ar iesauku The Murri, turpināja smaidīt. Nezin kāda iemesla dēļ iestājās viena no tām neveiklajām pauzēm, kuras neviens gan nevēlas atzīt par neveiklām, bet patiesībā tieši tādas tās ir. Harijs pasteidzās kaut kā to aizpildīt:

Šodien es aprunājos ar vienu no vārnu ļaudīm. Nemaz nezināju, ka jums ir tādi cilšu nosaukumi. No kādas tautas esi tu?

Tuvumba jautājoši paskatījās.

Es tevi nesaprotu, Harij! Esmu no Kvīnslendas.

Harijs nojauta, cik dumji izskanējis viņa jautājums.

Atvaino, es uzdodu muļķīgus jautājumus! Šodien mana mēle cenšas reaģēt ātrāk nekā smadzenes. Es negribēju… es taču tik maz pazīstu jūsu kultūru. Iedomājos, ka tu, iespējams, esi no kādas īpašas cilts… nu, kaut kā tā.

Tuvumba uzsita Harijam uz pleca.

Es tikai mazliet pazobojos par tevi, Harij! Atslābinies! Viņš klusi iesmējās, un Harijs sajutās vēl sliktāk.

Tu reaģē tāpat kā vairums balto, Tuvumba teica. Ko citu var gaidīt? Tu taču esi pilns aizspriedumu!

Aizspriedumu? Harijā sāka mosties dusmas. Vai teicu kaut ko…

Runa nav par to, ko tu saki, Tuvumba atbildēja, bet par to, ko tu neapzināti gaidi no manis. Tev liekas, ka esi pateicis kaut ko aplam un es reaģēšu kā aizvainots bērns. Tev neienāk prātā, ka esmu pietiekami inteliģents, lai ņemtu vērā, ka tu esi ārzemnieks. Tevi personīgi taču neaizvaino tas, ka japāņu tūristi nezina visu par tavu valsti? Piemēram, to, ka tavu karali sauc Haralds? Tuvumba piemiedza aci. Tas attiecas ne tikai uz tevi, Harij. Pat baltie austrālieši ir ārkārtīgi piesardzīgi, lai nepateiktu kaut ko lieku. Tas ir paradokss vispirms tie atņem mūsu tautai tās lepnumu un, kad tā vairs nav, nāvīgi baidās to aizskart.

Viņš nopūtās un pavērsa pret Hariju savas milzīgās baltās plaukstas. Kā butes, Harijam iešāvās prātā.

Šķita, ka Tuvumbas zemā, patīkamā balss skan īpašā frekvencē. Viņam nevajadzēja runāt skaļi, lai noslāpētu apkārtējo troksni.

Labāk pastāsti man par Norvēģiju, Harij! Esmu lasījis, ka tur esot ļoti skaisti. Un auksti.

Harijs sāka stāstīt. Par fjordiem un kalniem, un cilvēkiem, kuri dzīvo starp tiem. Par ūnijām, apspiestību, par Ibsenu, Nansenu un Grigu. Par valsti ziemeļos, kuras tauta uzskata sevi par enerģisku un tālredzīgu, bet patiesībā atgādina banānu republiku. Par valsti, kurai bija meži un ostas, kad holandiešiem un angļiem ievajadzējās koksni, un kurai bija ūdenskritumi, kad tika izgudrota elektrība, turklāt pie pašām namdurvīm tika atrasta nafta.

Mēs nekad neesam ražojuši ne Volvo tipa mašīnas, ne tādu alu kā Tuborg, Harijs sacīja. Esam vienīgi eksportējuši savas dabas bagātības un pārstājuši domāt. Mēs esam nācija ar zelta matiņiem dibenā, Harijs sacīja, pat nemēģinot atrast atbilstošu idiomu angļu valodā.

Tad viņš pastāstīja par Ondalsnēsi nelielu, augstu kalnu ieskautu ciematiņu Rumsdālē, kas bija tik skaists, ka viņa māte bieži sacījusi tur Dievs esot sācis veidot pasauli un tik ilgu laiku veltījis Rumsdāles dabai, ka pārējo pasauli vajadzējis pabeigt lielā steigā, lai līdz svētdienai viss būtu kārtībā.

Viņš stāstīja par to, kā kādā agrā jūlija rītā kopā ar tēvu fjordā makšķerējuši, kā viņš gulējis krastā un ieelpojis jūras smaržu, bet gaisā kliegušas kaijas, un kalni, līdzīgi klusējošiem, nekustīgiem sargiem, apsargājuši viņu mazo karaļvalsti.

Mans tēvs ir no Lešaskūgas. Tas ir mazs ciematiņš ielejā, un viņš ar manu māti satikās deju laikā Ondalsnēsē. Viņi bieži runāja, ka tad, kad aizies pensijā, dosies atpakaļ uz Rumsdāli.

Tuvumba māja ar galvu un dzēra alu. Harijs pasūtīja vēl vienu glāzi greipfrūtu sulas. Viņam sāka sāpēt vēders.

Es vēlētos, kaut varētu pastāstīt tev, no kurienes esmu, Harij, taču tādiem kā es nav noteiktas piesaistes vietai vai ciltij. Es uzaugu būdiņā pie šosejas, netālu no Brisbenas. Neviens nezina, no kādas cilts ir mans tēvs, viņš ieradās un aizgāja tik ātri, ka neviens nepaspēja pajautāt. Un manai mātei ir vienalga, no kurienes viņa nāk, viņai galvenais sagrabināt naudu pudelei vīna. Pietiks ar to, ka esmu Murri.

Un kā ar Endrū?

Vai viņš tev nav stāstījis?

Ko īsti?

Tuvumba atvilka plaukstas. Starp viņa uzacīm ievilkās dziļa grumba.

Endrū Kensingtons ir vēl vairāk izrauts no savas vides nekā

es.

Harijs neizvērsa tēmu, taču, izdzēris vēl vienu alu, Tuvumba atgriezās pie tās pats.

Droši vien man vajadzētu ļaut viņam pašam izstāstīt, jo Endrū ir bijusi ļoti īpaša bērnība. Viņš ir no tās aborigēnu paaudzes, kurai nebija ģimenes.

Kā tas ir?

Tas ir garš stāsts. Runa ir par netīru sirdsapziņu. Kopš gadsimta sākuma varas iestādes, veidojot noteiktu politiku attiecībā uz pamatiedzīvotājiem, izjūt sirdsapziņas pārmetumus par tautai nodarītajām pārestībām. Žēl tikai, ka labie nodomi ne vienmēr piepildās. Ja tautu vēlas vadīt, tad tā ir jāizprot.

Bet aborigēni ir neizprotami?

Ir bijuši dažādas politikas periodi. Es piederu pie piespiedu kārtā urbanizētās paaudzes. Pēc Otrā pasaules kara varas iestādes nolēma, ka agrākā politika jāmaina un izolācijas vietā pamatiedzīvotājus jāmēģina asimilēt. Tika nolemts kontrolēt, kur mēs dzīvojam, un pat to, ar ko precamies. Daudzus piespiedu kārtā pārvietoja uz pilsētām, lai tie pielāgotos eiropiešu pilsētu kultūrai. Rezultāti bija katastrofāli. Ļoti īsā laikā mēs ieņēmām pirmās vietas visos negatīvajos rādītājos: alkoholisma, bezdarba, šķiršanās, prostitūcijas, kriminalitātes, vardarbības un narkomānijas statistikā. You name it. Viss, ko vēlies. Sociālā jomā aborigēni Austrālijā ir un paliek zaudētāji.

Un Endrū?

Endrū piedzima pirms kara. Toreiz varas iestādes centās mūs aizsargāt, it kā mēs būtu kāda izmirstošu dzīvnieku suga. Tādēļ mēs saņēmām ierobežotas tiesības uz zemes īpašumu un tiesības uz darbu. Bet pats nejēdzīgākais likums iestādēm deva tiesības atņemt aborigēnu mātei bērnu, ja radās aizdomas, ka tēvs nav aborigēns. Kaut arī man nav pats patīkamākais stāsts par savu izcelšanos, tomēr vismaz tas ir. Endrū nav nekā. Viņš nekad nav redzējis savus vecākus. Kad viņš piedzima, tie viņu paņēma un ievietoja bērnunamā. Viss, ko viņš zina, māte tūlīt pēc bērna atņemšanas tikusi atrasta mirusi autobusa pieturvietā Benkstaunā, piecas jūdzes uz ziemeļiem no bērnunama, un nevienam nav zināms, kā viņa tur nokļuvusi un kāpēc nomirusi. Endrū tēva baltā cilvēka vārds tika turēts noslēpumā, līdz viņš pats pārstāja par to interesēties.

Harijs mēģināja apkopot visu dzirdēto.

Vai tas tiešām bija likumīgi? Un kā tad ar ANO un cilvēktiesībām?

Tas viss radās tikai pēc kara. Un atceries, šāda attieksme pret aborigēniem bija labi domāta, tās nolūks bija kultūru saglabāt, nevis iznīcināt.

Kas vēlāk notika ar Endrū?

Skolā ievēroja, ka viņš ir centīgs, un aizsūtīja uz privātskolu Anglijā.

Biju domājis, ka Austrālija ir pārāk egalitāra valsts, lai sūtītu bērnus uz privātskolām.

Visu nokārtoja un apmaksāja valsts. Droši vien vēlējās, lai gadījums ar Endrū būtu kā saules stariņš šajā politiskajā eksperimentā, kas bija sagādājis tik daudz sāpju un cilvēcisku traģēdiju.

Kad viņš atgriezās, iestājās Sidnejas Universitātē, un tad viņi sāka zaudēt kontroli pār Endrū. Sākās nepatikšanas: viņš kļuva nežēlīgāks, atzīmes pasliktinājās. Manuprāt, tas bija saistīts ar nelaimīgu mīlestību. Kāda baltā sieviete pievīla Endrū, jo viņas ģimene bija pret šo sakaru. Endrū nekad nav vēlējies daudz par to runāt. Lai nu kā, bet tas viņa dzīvē bija melnais periods, un viegli varēja gadīties, ka kļūst vēl sliktāk. Anglijā viņš bija iemācījies boksēties un apgalvoja, ka tikai tādēļ spējis izdzīvot internātā. Universitātē viņš atsāka pievērsties boksam un, kad tika uzaicināts piedalīties Čaiversa komandas turnejā, pameta studijas un uz kādu laiku arī Sidneju.

Esmu redzējis viņu boksējamies, Harijs teica. Visu viņš nav aizmirsis.

Patiesībā par boksu Endrū bija domājis kā par pārtraukumu mācībās un gatavojās atgriezties universitātē, bet pie Čaiversa viņš guva panākumus. Prese sāka izrādīt interesi, un viņš palika. Kad Endrū aizboksējās līdz Austrālijas čempionāta finālam, no ASV pat ieradās daži aģenti, lai paskatītos uz viņu. Bet tovakar Melburnā pirms fināla kaut kas notika. Viņi bija aizgājuši uz restorānu, un kāds ieteica, lai Endrū pamēģina pārgulēt ar otra finālista, vārdā Kempbels, draudzeni. Tā bija skaista meitene no ziemeļu Sidnejas, vēlāk kļuva MisJaundienvidvelsa. Virtuvē notika kautiņš, kurā cieta gandrīz visi klātesošie Endrū, Kempbela treneris, aģents un vēl kāds puisis.

Viņi atrada Endrū ar galvu virtuves izlietnē, pārsistu lūpu, naža ievainojumu pierē un izmežģītu plaukstas locītavu. Neviens neko netika ziņojis, un droši vien tāpēc radās baumas, ka viņš uzmācies Kempbela draudzenei. Lai nu kā, bet Endrū bija spiests atteikties no finālcīņas, un pēc tam viņa karjera lēnām izkūpēja. Protams, dažās sacensībās viņš vēl pieveica vairākus bokserus, taču prese bija zaudējusi interesi un aģenti nekad vairs neuzradās.

Pamazām Endrū pārstāja piedalīties turnīros. Baumoja, ka viņš dzerot, un pēc kādas turnejas rietumpiekrastē viņam palūdza aiziet no Čaiversa komandas laikam tāpēc, ka dažus amatierus bija pārāk stipri sadauzījis. Pēc tam Endrū nozuda. Bija grūti noskaidrot, ar ko tieši viņš nodarbojās, bet vairākus gadus viņš bez īpaša mērķa klaiņoja pa visu Austrāliju, līdz atkal atgriezās universitātē.

Tad ari ar boksu bija cauri, Harijs ieteicās.

-Jā.

Kas notika tālāk?

Nu… Tuvumba ar žestu deva mājienu vienam no oficiantiem, ka vēlas saņemt rēķinu. Atsākot studijas, Endrū bija vairāk motivācijas, un kādu laiciņu viss bija kārtībā. Bet bija 70. gadu sākums, hipiju laiks, ballītes un brīvā mīlestība. Var pieļaut, ka viņš mazliet par daudz sāka lietot aizliegtās substances. Šīs vielas nenodrošina augstus rezultātus ilgākā laika posmā, un eksāmenus Endrū nokārtoja vidējā līmenī.

Viņš klusi iesmējās.

Kādā jaukā rītā Endrū pamodās, piecēlās, ielūkojās spogulī un bija šausmās: viņam bija stipras paģiras, nez no kurienes uzradies zilums zem acs, vecums virs trīsdesmit, nekādas izglītības un acīmredzama atkarība no dažām ķīmiskajām vielām. Aiz muguras iznīcināta boksera karjera, bet priekšā, maigi izsakoties, neskaidra nākotne. Ko darīt? Iestāties policijas skolā!

Harijs iesmējās.

Es tikai citēju Endrū! Tuvumba sacīja. Diezgan neticami, bet viņu uzņēma neraugoties uz personisko lietu un vecumu. Iespējams, tāpēc, ka varas iestādes vēlējās vairāk policistu aborigēnu. Endrū tātad apgrieza matus, izņēma gredzenu no auss, pārstāja lietot narkotikas, bet pārējo tu jau zini. Protams, karjeras iespēju Endrū nav, taču viņš tiek uzskatīts par vienu no labākajiem izmeklētājiem Sidnejas policijā.

Ari tas ir Endrū citāts?

Tuvumba iesmējās.

Protams.

Bārā notika geju šova fināls: grupas Village People izpildījumā skanēja dziesma “Y.M.C.A

Tu daudz zini par Endrū! Harijs piebilda.

Viņš man ir gandrīz kā tēvs, Tuvumba atbildēja. Kad ierados Sidnejā, man nebija citu plānu kā vien nokļūt pēc iespējas tālāk no mājām. Endrū mani burtiski pievāca no ielas un sāka trenēt kopā ar vēl dažiem citiem zēniem, kuri bija nomaldījušies. Endrū arī pamudināja mani iestāties universitātē.

Ak vai! Vēl viens bokseris ar universitātes izglītību?

Angļu valoda un vēsture. Mans sapnis kādā dienā sākt izglītot manu tautu! Tuvumba lepni un pārliecinoši noteica.

Un līdz tam brīdim tu dauzīsi ārā mēslus no piedzērušiem jūrniekiem un lauķiem?

Tuvumba pasmaidīja.

Lai šajā pasaulē izdzīvotu, ir vajadzīgs starta kapitāls, un es neloloju ilūzijas, ka, būdams skolotājs, daudz nopelnīšu. Bet es necīnos ar amatieriem vien, šogad esmu pieteicies uz Austrālijas meistarsacīkstēm.

Lai saņemtu to titulu, kas netika Endrū?

Tuvumba pacēla glāzi.

Varbūt.

Pēc šova ļaudis bārā pamazām sāka izklīst. Birgita bija teikusi, ka šovakar Harijam esot kāds pārsteigums, un viņš nepacietīgi gaidīja, kad pienāks bāra slēgšanas laiks.

Tuvumba vēl nīka pie galdiņa. Viņš bija samaksājis un tagad vienkārši sēdēja un grozīja rokā alus glāzi. Harijam pēkšņi radās neskaidra nojauta, ka Tuvumba kaut ko grib kaut ko citu, nevis tikai stāstīt senus notikumus.

Vai esat pavirzījušies uz priekšu lietā, kuras dēļ tu šeit esi ieradies, Harij?

Nezinu, Harijs -godīgi atbildēja. Reizēm rodas sajūta, ka tu meklē ar binokli, bet atrisinājums ir tik tuvu, ka to redz vienīgi kā neskaidru traipu uz lēcas.

Vai ari tu stāvi, pagriezies nepareizā virzienā.

Harijs ielēja glāzē atlikušo sulu un paskatījās uz Tuvumbu.

Man jāiet, Harij, bet vispirms ļauj man izstāstīt vienu notikumu, kas varbūt papildinās tavas trūcīgās zināšanas par mūsu kultūru. Vai esi dzirdējis par black snake, melno čūsku?

Harijs piekrītoši pamāja. Pirms došanās uz Austrāliju viņš bija kaut ko lasījis par čūsku, no kuras jāpiesargās. Ja viņš pareizi atcerējās, tad black snake nebija pārāk liela, taču ļoti indīga.

Tas tiesa. Bet, ja tic leģendai, tā bijis ne vienmēr. Sen, sen, Sapņojumu laikā, black snake bijusi nekaitīga čūska. Turpretī iguāna indīga un daudz lielāka nekā mūsdienās. Tā ēdusi cilvēkus un dzīvniekus, un kādā dienā Ķengurs savācis visus dzīvniekus uz sapulci, lai izlemtu, kā piebeigt šo rijīgo slepkavu Mungungali iguānu lielo vadoni. To izdarīt apņēmās mazā, drosmīgā melnā čūskiņa Ouyouboolooey.

Tuvumba sēdēja, viegli atspiedies pret krēsla atzveltni, un, nenovērsdams acis no Harija, runāja klusā, mierīgā balsī.

Pārējie zvēri pasmējās par mazo čūskiņu, teikdami, ka cīņai pret Mungungali būtu vajadzīga kāda lielāka un spēcīgāka radība. “Pagaidiet vien, gan redzēsiet!” Ouyouboolooey noteica un aizlocījās uz čūsku vadoņa midzeni, pasveicināja briesmīgo nezvēru un pastāstīja, ka esot tikai maza čūskiņa, ne pārāk garšīga apēšanai, un viņa meklējot vietiņu, kur paslēpties, jo pārējie zvēri to tikai kaitinot un mokot. “Pacenties netrāpīties man ceļā, jo tad tev klāsies slikti," Mungungali noteica un vairs nepievērsa melnajai čūskiņai nekādu uzmanību.

Nākamajā rītā Mungungali devās medībās, un Ouyouboolooey klusi lavījās tai nopakaļ. Pie ugunskura sēdēja kāds ceļinieks. Tas nepaspēja pat aci pamirkšķināt, kad Mungungali jau atradās tam klāt un ar spēcīgu, labi tēmētu sitienu sašķaidīja galvu. Tad čūska uzvēla ceļinieku sev uz muguras un devās atpakaļ uz midzeni. Tur tā nolika malā savu maisu ar indi un sāka ēst svaigo cilvēka gaļu. Ouyouboolooey zibenīgi metās uz priekšu, paķēra maisu ar indi un nozuda krūmos. Mungungali tai sekoja, taču nespēja atrast mazo čūskiņu. Kad Ouyouboolooey atgriezās, pārējie zvēri joprojām sēdēja un apspriedās.

“Skatieties!” melnā čūskiņa iesaucās un atvēra muti, lai visi varētu ieraudzīt indes maisu.

Visi zvēri sapulcējās ap to un apsveica, ka tā izglābusi viņus no Mungungali. Kad pārējie bija devušies prom, pie Ouyouboolooey pienāca Ķengurs un teica, ka tagad inde esot jāiemet upē, lai turpmāk visi varētu gulēt mierīgi. Bet Ouyouboolooey atbildes vietā iekoda Ķenguram tā, ka tas paralizēts nokrita gar zemi.

“Jūs vienmēr esat mani nicinājuši, bet tagad ir mana kārta,” Ouyouboolooey teica mirstošajam Ķenguram. “Kamēr man būs šī inde, jūs man vairs netuvosieties. Neviens no pārējiem zvēriem neuzzinās, ka man ir inde. Tie domās, ka es, Ouyouboolooey, esmu viņu glābēja un aizstāve, taču es gluži mierīgi varēšu jums atriebties citam pēc cita.”

Tad melnā čūska iemeta Ķenguru upē, un tas nozuda zem ūdens. Pati tā aizlocījās atpakaļ krūmos. Un tur tu to atradīsi arī tagad. Krūmos.

Tuvumba pielika pie lūpām jau tukšo glāzi un piecēlās.

Ir jau vēls.

Harijs arī piecēlās.

Paldies par stāstu, Tuvumba! Es drīz vien došos prom, tādēļ, ja vairs netiksimies, novēlu veiksmi sacensībās! Lai piepildās tavi nākotnes plāni!

Tuvumba paspieda Harija pastiepto roku. Pēc tam roka Harijam likās kā mīksts bifšteks.

Ceru, ka tiksi skaidrībā par binokļa lēcu, Tuvumba ieteicās.

Viņš jau bija prom, kad Harijs apjauta, uz ko tika mērķēts.

10. NODAĻA Lielais Spoks, misters Blns un vēl viens pacients

Sargs iedeva Birgitai kabatas lukturīti.

Tu zini, Birgita, kur mani atrast. Pieraugi, lai neviens tevi neapēstu! viņš noteica un smaidīdams kliboja atpakaļ uz savu istabiņu.

Birgita un Harijs iegāja milzīgā Sidnejas akvārija līkumoto koridoru tumsā. Pulkstenis rādīja gandrīz divi naktī. Naktssargs Bens aizslēdza ieejas durvis.

Uz nejaušo Harija jautājumu, kādēļ tiek izslēgtas visas gaismas, vecais naktssargs atbildēja ar garu tirādi:

Protams, tiek ietaupīta elektrība, bet ne jau tas ir galvenais svarīgāk ir tas, ka mēs liekam zivīm saprast, ka tagad ir nakts. Vismaz es tā uzskatu. Agrāk mēs gaismu izslēdzām ar parasto slēdzi, un, kad pēkšņi visapkārt kļuva tumšs, tu būtu varējis sadzirdēt, cik šokētas jutās zivis. Visu akvāriju pārņēma šalkoņa, jo simtiem zivju metās paslēpties vai aklā panikā vienkārši centās aizbēgt.

Bens dramatiski pieklusināja balsi un ar plaukstām atdarināja peldošo zivju zigzagveida kustības.

Vairākas minūtes akvārijā plunkšķēja un viļņojās ūdens. Vairāku sugu zivis, piemēram, makreles, gaismai pazūdot, kļuva pavisam neprātīgas tās metās stiklā un savainojās. Tādēļ mēs sākām izmantot slēdžus, kas pakāpeniski samazina gaismu lai būtu dabiskāk. Pēc tam zivis sāka slimot daudz retāk. Gaisma pastāsta ķermenim, kad ir diena un kad nakts, un personīgi es domāju: lai zivīm nebūtu stresa, tām vajadzīgs dabisks diennakts ritms. Tām, tāpat kā mums, ir bioloģiskais pulkstenis, un to nevajag mēģināt kropļot. Es zinu, ka daži, kas Tasmanijā nodarbojas, piemēram, ar barramundi' audzēšanu, rudeņos dod zivīm papildu gaismu. Liek tām noticēt, ka joprojām ir vasara, lai tās turpina nārstot.

Ja Benu uzvedina uz kādu tēmu, drīz vien kļūst garlaicīgi klausīties, Birgita paskaidroja. Viņam vienlīdz labi patīk sarunāties kā ar cilvēkiem, tā ar savām zivīm.

Pēdējās divas vasaras viņa bija nostrādājusi akvārijā par izpalīdzi un sadraudzējusies ar Benu, kurš apgalvoja, ka strādājot akvārijā kopš tā atvēršanas brīža.

Naktīs šeit valda tāds miers! Birgita sacīja. Tāds klusums! Skaties!

Viņa paspīdināja lukturīti uz stikla sienu, aiz kuras, izrādot mazo, aso zobiņu rindu, no savas alas iznira dzeltenmelna mu-rēna. Mazliet tālāk Birgita izgaismoja divas plankumainas dze-loņrajas, kas kā palēninātā filmā slīdēja ūdenī aiz zaļā stikla.

Vai nav skaisti? viņa čukstēja, acīm mirdzot. Tas ir kā balets bez mūzikas!

Harijam radās sajūta, it kā viņš zagtos cauri lielai guļamtel-pai. Vienīgās skaņas te bija viņu pašu soļi un vienmuļa akvārija ūdens guldzēšana.

Birgita apstājās pie lielas stikla sienas.

Te mums ir akvārija saltie, Matilde no Kvīnslendas! Viņa novirzīja gaismas apli uz ūdens pusi.

Mākslīgā upes gultnē gulēja sauss, satrupējis koka stumbrs. Tam blakus, baseinā, peldēja kāds baļķis.

Kas ir saltie ? Harijs jautāja, mēģinot saskatīt kaut ko dzīvu. Šajā mirklī baļķis pacēla plakstiņus un parādīja divas zaļi mirdzošas acis. Tumsā tās spīdēja kā atstarotāji.

'Jūras asaris. (Tulk. piez.)

Tas ir krokodils, kas dzīvo sālsūdenī atšķirībā no freshie, saldūdens krokodiliem. Freshie pārtiek galvenokārt no zivīm, un no tiem nav jābaidās.

Bet no saltie ?

No tiem noteikti jāvairās. Daudzi tā dēvētie bīstamie plēsēji uzbrūk cilvēkam tikai tad, kad jūtas apdraudēti, izbīstas vai ari cilvēks ir ielauzies viņu teritorijā. Turpretī saltie ir vienkārša, nemākslota dvēsele. Tam vajadzīgs tikai tavs ķermenis. Ziemeļu purvainajos apgabalos krokodili katru gadu nogalina vairākus austrāliešus.

Harijs atbalstījās pret stikla sienu.

Vai tas nerada… ē-e… zināmas antipātijas? Indijā dažviet iznīcināja tīģerus tā iemesla dēļ, ka tie ēduši zīdaiņus. Kāpēc šie cilvēkēdāji nav iznīcināti?

Šeit, lejā, vairumam cilvēku ir tikpat miermīlīga attieksme pret krokodiliem kā pret satiksmes negadījumiem. Nu, gandrīz tāda pati. Ja uzbūvē ceļus, tad jārēķinās, ka daži uz tiem ies arī bojā, vai ne? Ar krokodiliem ir līdzīgi. Šie zvēri vienkārši ēd cilvēkus.

Harijs nodrebēja. Matilde bija nolaidusi acu plakstiņus tāpat kā Porsche nosedz savus prožektorus. Ne mazākā ūdens ņirboņa neliecināja, ka pusmetru aiz stikla sienas gulošais baļķis patiesībā ir divas tonnas smags muskuļu, zobu un nelāga rakstura iemiesojums.

Iesim tālāk! Harijs ierosināja.

Un te, lūk, ir misters Bīns! Birgita novirzīja gaismas kūli uz mazu, gaišbrūnu, butei līdzīgu zivtiņu. Tas ir Blēdis Rejs, tā mēs bārā dēvējam Aleksi, to, kuru Ingera sauca par misteru Bīnu.

Kāpēc Blēdis Rejs?

Es nezinu. Viņu tā sauca jau pirms manis.

Dīvains vārds. Tai droši vien patīk klusi gulēt uz grunts?

Jā, un tāpēc, ja peldies, ir jābūt piesardzīgam. Tā ir ļoti indīga, un, ja uz tās uzkāpj, tā dur.

Viņi devās lejup pa kāpnēm, līdz nonāca pie viena no lielajiem baseiniem.

Šie baseini patiesībā nav akvāriji vārda īstajā nozīmē, tie ir tikai ierobežojumi Džeksona līcī, Birgita paskaidroja.

No griestiem plūda vāja, zaļgana gaisma. Tā viļņiem vien slīdēja pāri Birgitas ķermenim un sejai, un Harijam radās sajūta, it kā viņš stāvētu diskotēkā zem kristāla lodes. Tikai tad, kad viņa pavērsa kabatas lukturīša gaismu uz augšu, Harijs saprata, ka viņus no visām pusēm apņem ūdens. Viņi vienkārši stāvēja stikla tunelī zem līča, un no augšas, filtrējoties caur ūdeni, nāca gaisma. Garām aizslīdēja liela ēna. Harijs negribot nodrebēja. Birgita klusi iesmējās un pavērsa gaismas kūli pret milzīgu raju ar varenu asti, kas lēnām aizpeldēja gar stikla sienu.

Mobulidae, viņa noteica. Velna raja!

Ak Dievs, cik liela! Harijs nočukstēja.

Raja slīdēja līdzīgi lielam vilnim. Tā atgādināja lielu ūdens gultu, un Harijam no skatīšanās vien jau uznāca miegs. Tad tā pagriezās, apmetās otrādi, pamāja ar asti un gluži kā melns spoks nozuda tumšajā zemūdens pasaulē.

Viņi apsēdās uz grīdas. Birgita izņēma no mugursomas segu, divas glāzes, stearīna sveci un pudeli sarkanvīna bez etiķetes.

Dāvana no drauga, kurš strādāja vīnogu audzētavā Hanterve-lijā, viņa paskaidroja un attaisīja pudeli. Tad abi nogūlās blakus uz segas un skatījās ūdenī sev virs galvas.

Bija sajūta, it kā pasaule būtu apgriezusies otrādi, it kā viņi raudzītos apvērstās debesīs, kurās peld visu varavīksnes krāsu zivis un citas dīvainas būtnes, ko radījis kāds ar pārāk dzīvu fantāziju. Tieši virs viņiem, klusajā ūdenī viegli trīcinot vēdera spuras, uz vietas peldēja apaļa, mēnesim līdzīga zili mirgojoša zivs.

Vai nav skaisti noskatīties, cik mierīgi tās dzīvo, cik šķietami bezjēdzīgas ir to nodarbes? Birgita čukstēja. Vai spēj sajust, kā tās aptur laiku?

Viņa pielika pie Harija kakla aukstu plaukstu un viegli paspieda.

Vai vari sajust, kā tava sirds gandrīz pārstāj sisties?

Harijs norija siekalas.

Man nav iebildumu, ka laiks rit lēni. Šobrīd, viņš sacīja.

Un vēl dažas dienas.

Birgita paspieda mazliet spēcīgāk.

Par to nerunāsim! viņa noteica.

Reizēm es domāju: “Harij, velns, tu tomēr neesi nemaz tik dumjš!” Esmu, piemēram, pamanījis, ka Endrū par aborigēniem vienmēr runā kā par viņiem, ka viņš par savu tautu runā trešajā personā. Tādēļ es jau diezgan daudz zināju par viņa dzīvi, pirms vēl Tuvumba pastāstīja konkrētus sīkumus. Gandrīz uzminēju, ka Endrū nav uzaudzis savējo vidū, ka viņu nepiesaista kāda konkrēta vieta un ka viņš raugās uz visu it kā no malas. Līdzīgi kā mēs te sēžam un vērojam pasauli, kurā paši nevaram ņemt dalību. Pēc sarunas ar Tuvumbu sapratu vēl kaut ko: Endrū nepiemīt tas dabiskais lepnums, ko katrs kopš dzimšanas brīža izjūt par savu tautu proti, ka viņš ir daļa no tās. Viņš bija spiests pats tādu radīt. Sākumā domāju, ka viņš kaunas par saviem brāļiem, bet tagad esmu pārliecināts, ka viņam ir kauns pašam par sevi.

Birgita kaut ko nomurmināja. Harijs turpināja:

Reizēm domāju, ka kaut ko saprotu, taču nākamajā mirklī esmu atkal apjucis. Man nepatīk putroties, nevaru to ciest. Tādēļ labāk vēlētos, lai man nebūtu šo spēju pamanīt vissīkākās detaļas vai arī spējas būtu vēl izteiktākas un es varētu izveidot jēdzīgu kopainu.

Viņš pagriezās pret Birgitu un ieslēpa seju viņas matos.

Dievs rīkojas nepareizi, dodot tik neinteliģentam cilvēkam tik lielas novērošanas spējas, viņš sacīja, mēģinādams atcerēties, ko viņam atgādina Birgitas matu smarža. Bet tas bija tik sen, ka likās jau aizmirsts.

Un ko tu redzi? viņa painteresējās.

To, ka visi mēģina man norādīt uz to, ko neizprotu.

Piemēram?

Es nezinu. Tie ir kā sievietes stāsta man to, kas patiesībā nozīmē pavisam ko citu. Droši vien ir skaidrs, ka jālasa starp rindiņām, bet man, kā saka, nav tādu spēju. Kādēļ jūs, sievietes, nevarat pateikt vienkārši to, ko vēlaties sacīt? Jūs pārvērtējat vīriešu spējas!

Vai man tagad būtu jāuzņemas vaina? Viņa skaļi iesmējās un iesita Harijam ar plaukstu. Zemūdens tuneli piepildīja atbalss.

Klusāk, nepamodini Lielo Spoku! Harijs pabrīdināja.

Pēc laba brītiņa Birgita pamanīja, ka Harijs nav pieskāries savai vīna glāzei.

Maza glāzīte vīna taču nekaitēs? viņa iejautājās.

Jā gan, Harijs atbildēja. Tā var kaitēt. Smaidot viņš pievilka Birgitu sev klāt. Bet nerunāsim par to.

Viņš noskūpstīja Birgitu. Viņa dziļi ievilka elpu un nopūtās, it kā šo skūpstu būtu gaidījusi veselu mūžību.

Harijs nodrebēja un pamodās. Stearīna svece bija izdegusi, un visapkārt valdīja piķa melna tumsa. Viņš nezināja, no kurienes ūdenī bija radusies zaļganā gaisma no mēness virs Sidnejas vai no prožektoriem uz zemes, taču tagad bija pavisam tumšs. Tomēr viņu nepameta sajūta, ka tiek novērots. Harijs sataustīja kabatas lukturīti līdzās Birgitai un ieslēdza to. Birgita gulēja, ietinusies vilnas segā, kaila un apmierināta. Viņš pavērsa gaismas kūli pret stikla sienu.

Sākumā Harijs nodomāja, ka redz pats savu spoguļattēlu, bet tad acis pierada pie gaismas un viņš juta, kā sirds izdara pēdējo dunošo sitienu un tad sastingst. Blakus stāvēja un ar aukstām, nedzīvām acīm uz Hariju skatījās Lielais Spoks. Harijs smagi izelpoja, stikls aizsvīda un aizsedza bālo, slapjo slīkoņa seju. Tas bija tik liels, ka likās tas piepilda visu akvāriju. Zobi tā žoklī šķita kā bērna zīmēti zigzagveida trīsstūrīši kā balti naži, uz labu laimi izvietoti divās paralēlās, pēc gaļas alkstošās rindās.

Tad tas, nenovēršot nedzīvās, naidpilnās acis, pacēlās augšup, virs Harija balts mirušā ķermenis lēni un vijīgi slīdēja garām gaismas kūlītim. Likās, tam nebūs gala.

Tatad rīt tu aizceļo?

Tieši tā. Harijs sēdēja, turot rokā kafijas krūzīti un nezinot, kur to nolikt. Makkormaks piecēlās no rakstāmgalda un sāka pastaigāties gar logu.

Tātad tu uzskati, ka mēs vēl esam tālu no atrisinājuma? Tev liekas, ka runa ir par kādu psihopātu šajā cilvēku pūlī, par kādu slepkavu bez sejas, kas nogalina, impulsa vadīts, un neatstāj pēdas? Un mums tikai jāgaida un jāvēlas, lai nākamreiz, kad uzbruks, viņš kļūdītos?

To neteicu es, Sir! Es tikai uzskatu, ka šeit vairs neko nespēju palīdzēt. Turklāt man zvanīja un apgalvoja, ka es esot viņiem vajadzīgs Oslo.

Labi. Es nosūtīšu viņiem ziņu, ka tu, Holij, šeit esi labi pastrādājis! Cik saprotu, tad tevi tur, mājās, gatavojas paaugstināt amatā?

Man to neviens vēl nav teicis, Sir.

Paņem brīvu atlikušo dienas daļu un pirms aizbraukšanas mazliet apskati Sidneju, Holij!

Es tikai vispirms vēl aprunāšos ar šo Aleksi Tomarosu, Sir.

Makkormaks apstājās pie loga un sāka vērot apmākušos un

tveicē sakarsušo Sidneju.

Dažreiz es ilgojos pēc mājām, Holij. Pēc skaistās salas.

Sir?

Kivi. Es esmu kivi. Tā šeit dēvē cilvēkus no Jaunzēlandes. Mani vecāki ieradās šeit, kad man bija desmit gadi. Tur ļaudis cits pret citu ir laipnāki. Vismaz tādas ir manas atmiņas.

Mēs veram vaļā tikai pēc pāris stundām, neapmierināti noburkšķēja sieviete, stāvēdama durvīs un rokā turēdama trauku mazgājamo birstīti.

Viss kārtībā. Man ir tikšanās ar Tomarosa kungu, Harijs atbildēja, prātodams, vai norvēģu policista apliecība viņu pārliecinās, tomēr tas nebija vajadzīgs. Viņa pavēra durvis tikai tik daudz, lai Harijs varētu pa tām iespiesties. The Albury oda pēc veca alus un ziepēm, un diezgan savādā kārtā tagad, dienas gaismā, kad bārs bija tukšs, tas likās mazāks.

Aleksi Tomarosu alias misteru Bīnu, alias Blēdi Reju viņš atrada kantori aiz bāra. Harijs stādījās priekšā.

Kā varu jums palīdzēt, Holija kungs?

Viņš runāja ātri, ar izteiktu akcentu kā runā ārzemnieki, kuri jau kādu laiciņu nodzīvojuši citā zemē, savā valodas versijā.

Pateicos, ka varēju jūs tūlīt satikt, Tomarosa kungs! Zinu, ka te jau ir bijuši citi un krietni izjautājuši, tādēļ ilgi jūs neaizkavēšu, es tikai…

Tas ir labi. Kā redzat, man tiešām ir daudz, ko darīt. Rēķini, ziniet…

Es saprotu. Pēc jūsu nopratināšanas protokola redzu, ka tovakar, kad Ingera Holtere pazuda, jūs esat sēdējis šeit un pārbaudījis ienākumus. Vai kopā ar jums bija vēl kāds?

-Ja jūs būtu pārlasījis dokumentus rūpīgāk, tad pamanītu, ka esmu bijis viens. Es vienmēr esmu viens… tam es ticu, nodomāja Harijs, vērodams Alekša Tomarosa augstprātīgo sejas izteiksmi un mitro, siekalaino muti, …kad pārskaitu kasi. Pavisam viens. Jā, ja vien gribētu, varētu šai vietā paņemt sev simttūkstoš dolāru, un neviens neko nepamanītu.

Tātad, raugoties no tehniskā viedokļa, tam vakaram, kad Ingera Holtere pazuda, jums nav alibi?

Tomaross noņēma brilles.

No tehniskā viedokļa raugoties, pulksten divos es piezvanīju savai mātei, pateicu, ka esmu beidzis darbu un dodos mājup.

Tīri tehniski, Tomarosa kungs, starp pulksten vieniem, kad bāru slēdza, un pulksten diviem jūs varējāt paspēt daudz. Nav tā, ka es turētu jūs aizdomās…

Tomaross, acis nemirkšķinādams, skatījās uz izmeklētāju.

Harijs šķirstīja tukšo piezīmju grāmatiņu un izlikās kaut ko meklējam.

Starp citu, kādēļ zvanījāt savai mātei? Ir mazliet neparasti zvanīt kādam pulksten divos naktī tikai tādēļ, lai kaut ko līdzīgu pateiktu!

Manai mātei patīk zināt, kur atrodos. Policija ir runājusi arī ar viņu, tādēļ nesaprotu, kāpēc tas jāatkārto!

Jūs esat grieķis, vai ne?

Esmu austrālietis un dzīvoju šeit divdesmit gadus. Mans tēvs un māte ir grieķi. Māte tagad ir Austrālijas pavalstniece. Vai vēl kaut kas? Viņš nezaudēja savaldību.

Jūs izrādījāt zināmā mērā personisku interesi pret Ingeru Holteri. Kā reaģējāt, kad viņa jūs atraidīja, dodot priekšroku citiem vīriešiem?

Tomaross aplaizīja sausās lūpas un gatavojās kaut ko teikt, taču pārdomāja. Atkal parādījās mēles galiņš. Kā mazai čūskiņai, Harijs nosprieda. Kā mazai nabaga čūskiņai, kuru visi ienīst un uzskata par nekaitīgu.

Mēs ar Holteres jaunkundzi aprunājāmies par kopīgu pusdienu ieturēšanu, ja tas jūs interesē. Viņa šeit nebija vienīgā, kuru esmu aicinājis papusdienot, pajautājiet to citām. Katrīnei un Birgitai, piemēram. Es augsti vērtēju labas attiecības ar saviem darbiniekiem.

Saviem darbiniekiem?

Jā, no tehniskā viedokļa, es esmu…

Bāra šefs. Labi, bāra šef, kā tev patika, kad te uzradās viņas draudziņš?

Tomarosa brilles sāka aizsvīst.

Ingerai bija labas attiecības ar daudziem apmeklētājiem, tādēļ es nevarēju zināt, ka viens no tiem ir viņas puisis. Tātad viņai bija puisis? Lieliski…

Harijam nevajadzēja būt psihologam, lai pamanītu, ka Toma-ross cenšas izlikties vienaldzīgs.

Tātad tev nav ne jausmas, pret kuru viņa bija īpaši laipna, Tomaros?

Bāra šefs paraustīja plecus.

Tas, protams, bija klauns, taču viņa intereses ir pavisam citā virzienā…

Klauns?

Oto Rehtnāgels, pastāvīgais apmeklētājs. Viņa mēdza tam dot ēdienu…

…sunim! Harijs iesaucās.

Tomaross krēslā salēcās. Harijs piecēlās un iesita ar dūri sev pa plaukstu.

Lūk, kā! Vakar Oto bārā saņēma maisiņu. Tajā bija ēdiena atliekas sunim! Tagad es atceros viņš sacīja, ka viņam esot suns. Tovakar, dodoties uz mājām, Ingera teica Birgitai, ka paņem līdzi ēdiena atliekas sunim, un mēs visu laiku domājām, ka tās paredzētas saimnieka sunim! Bet tas Tasmanijas velns ir veģetārietis! Vai jums zināms, kas tās par ēdiena atliekām? Vai zināt, kur Rehtnāgels dzīvo?

Augstais Dievs, kā lai es to zinu? Tomaross izbijies iesaucās.

Viņš atgrūda krēslu līdz pat grāmatplauktam.

Okay, tagad paklausies! Par šo sarunu nevienam ne vārda, pat savai mātei ne, citādi atnākšu un nogriezīšu jums galvu! Vai saprotat, Bī… Tomarosa kungs?

Aleksis Tomaross klusuciešot pamāja ar galvu.

Un tagad man vajadzīgs telefons!

Ventilators žēlabaini čirkstēja, bet telpā to neviens neievēroja. Visu uzmanība bija pievērsta Junam, kurš projektorā bija ielicis transparentu ar Austrālijas karti. Uz tās bija sazīmēti mazi, sarkani punktiņi un datumi.

Šīs ir to slepkavību un izvarošanu vietas, par kurām esam pārliecināti vainīgs mūsu meklējamais, Juns sacīja. Līdz šim mēs nesekmīgi mēģinājām atrast kaut kādu ģeogrāfisku vai laika likumsakarību. Tagad, šķiet, Harijs mums to ir atradis.

Juns uzlika pirmajam virsū citu transparentu ar to pašu karti. Uz tās esošie zilie punktiņi nosedza gandrīz visus sarkanos.

Kas tas ir? Votkinss nepacietīgi iejautājās.

Tas ir ņemts no “Ceļojošā austrāliešu izklaides parka” turnejas plāna un rāda, kur tas attiecīgajos datumos atradies.

Ja neskaita ventilatora žēlabaino dziesmu, sanāksmju telpā bija iestājies pilnīgs klusums.

Svētais Jeremija, mums viņš ir rokā! Lebī iebrēcās.

Nejaušības iespēja ir aptuveni viens pret četriem miljoniem. Juns pasmaidīja.

Pagaidiet, pagaidiet, ko mēs te meklējam? Votkinss iejaucās.

Mēs meklējam šo cilvēku, Juns atbildēja un uzlika trešo transparentu.

Ar piesardzīgu smaidu bālajā, mazliet uzblīdušajā sejā uz viņiem noraudzījās paskumjas acis.

Harijs var pastāstīt, kas viņš ir.

Harijs piecēlās.

Tas ir Oto Rehtnāgels, profesionāls klauns, 42 gadus vecs. Pēdējos desmit gadus ceļojis kopā ar “Ceļojošo austrāliešu izklaides parku”. Kad atrakciju parks nekur nebrauc, Oto dzīvo šeit, Sidnejā, un uzstājas kā brīvmākslinieks. Šobrīd viņš ar mazu cirka trupu sniedz priekšnesumus pilsētā. Cik mums zināms, personiskā lieta viņam tīra, nekad nav ticis meklēts saistībā ar tikumības noziegumiem, un viņu uzskata par labsirdīgu un mierīgu, varbūt nedaudz ekscentrisku cilvēku. Noteicošais ir tas, ka Oto pazina noslepkavoto un bija pastāvīgs viesis restorānā, kurā strādāja Ingera Holtere. Pamazām viņi bija kļuvuši labi draugi. Acīmredzot Ingera tonakt, kad tika nogalināta, devās pie Oto Rehtnāgela. Ar ēdiena atliekām viņa sunim.

Ar ēdienu sunim? Lebī iesmējās. Pulksten pusdivos naktī? Manuprāt, mūsu klauns ir mazliet arī izsalcis!

Tieši tas šajā gadījumā šķiet nedaudz savādi, Harijs sacīja.

Oto Rehtnāgels kopš desmit gadu vecuma ir veidojis savu tēlu kā simtprocentīgs homoseksuālis.

Pēc šādas informācijas ap galdu sākās murmināšana.

Votkinss ievaidējās:

Vai tu domā, ka tik homoseksuāls cilvēks var nogalināt septiņas sievietes un sešreiz vairāk izvarot?

Sanāksmju telpā ienāca Makkormaks. Viņš bija ticis informēts jau agrāk.

Ja visu mūžu esi bijis laimīgs zilais un arī draugi ir tādi paši, tad nav nekā dīvaina, ka tu izbīsties dienā, kad, ieraugot labi veidotas krūtis, mazais draudziņš ietrīcas. Pie velna, mēs taču dzīvojam Sidnejā vienīgajā pilsētā pasaulē, kur cilvēki slēpj savu heteroseksualitāti!

Makkormaka dārdošie smiekli apslāpēja Juna smiekliņus, kuram acis samiedzās līdzīgi divām šaurām spraudziņām.

Votkinss tomēr nepievienojās pārējo jautrības uzplūdiem. Viņš pakasīja galvu.

Lai nu kā, dažas lietas te tomēr nesaskan. Kāpēc kādam, kurš visu laiku rīkojies tik auksti un apdomīgi, pēkšņi ievajadzējies tik pārsteidzīgi atklāties šādā veidā uzaicinot upuri pie sevis uz mājām… Es domāju viņš taču nevarēja zināt, vai Ingera nav kādam pastāstījusi, kurp dodas. Tādā gadījumā viņa aizvestu mūs tieši pie Oto. Turklāt izskatās taču, ka visi pārējie upuri ir izvēlēti pēc nejaušības principa. Kādēļ pēkšņi viņš maina shēmu, izvēloties pazīstamu sievieti?

Vienīgais, kas mums ir zināms par šo nabaga velnu, viņam nav nekādas shēmas. Lebī uzpūta elpu vienam no saviem gredzeniem. Gluži pretēji šķiet, viņam patīk pārmaiņas. Izņemot to, ka upuriem jābūt blondīnēm, viņš paberzēja gredzenu pret piedurkni, un pēc tam tās jānožņaudz.

Viena iespēja no četriem miljoniem, Juns atkārtoja.

Votkinss nopūtās.

Okay, es padodos. Varbūt mūsu lūgšanas ir uzklausītas. Varbūt viņš beidzot ir kļūdījies!

Ko tagad darīsim? Makkormaks jautāja.

Ierunājās Harijs:

Oto Rehtnāgels šobrīd diezin vai būs mājās. Vakarā viņam ar savu cirka trupu Bondai būs pirmizrāde. Ierosinu aiziet un noskatīties viņa uzstāšanos. Tūlīt pēc tam ņemsim viņu ciet!

Cik saprotu, mūsu norvēģu kolēģim patīk dramatiski efekti, Makkormaks ieteicās.

-Ja izrāde tiks pārtraukta, tad žurnālisti ari tūlīt būs klāt, Sir.

Makkormaks lēni pamāja.

Votkins?

Piekrītu, Sir.

Okay. Vediet viņu šurp, puiši!

Endrū bija uzrāvis segu līdz pat zodam, un izskatījās, it kā viņš jau gulētu uz lit de parade1. Pietūkušajā sejā zaigoja interesantu krāsu spektrs, un, mēģinot uzsmaidīt Harijam, tā savilkās sāpju grimasē.

Ak Dievs, vai tik sāpīgi ir pasmaidīt? Harijs iejautājās.

Viss ir sāpīgi. Ir sāpīgi pat domāt, Endrū nikni atbildēja.

Uz viņa naktsgaldiņa stāvēja ziedu pušķis.

Vai tas no kādas slepenas pielūdzējas?

Tā var teikt. Viņu sauc Oto. Un rit apciemot ieradīsies Tu-vumba. Bet šodien šeit esi tu. Ir patīkami justies mīlētam!

Es arī tev kaut ko atnesu. Kad neviens neskatīsies, varēsi nomēģināt!

Harijs parādīja milzīgu, gandrīz melnu cigāru.

A, maduro. Protams! No mana dārgā norvēģu amarillo. -Endrū atplauka un ļoti piesardzīgi iesmējās.

Cik sen es tevi pazīstu, Endrū?

Endrū noglāstīja cigāru, it kā tas būtu mazs kaķēns.

Dažas dienas, mate. Drīz mūs varēs saukt par brāļiem!

Un cik ilgs laiks, tavuprāt, ir vajadzīgs, lai cilvēku iepazītu pamatīgi1

Lai pamatīgi iepazītu? Endrū sajūsmināti paostīja cigāru.

Visvairāk iestaigāto taciņu atrašana lielā, tumšā mežā neaizņem daudz laika. Dažiem cilvēkiem šīs taciņas ir taisnas, labi aprūpētas, ar laternām un ceļa norādēm. Liekas, ka tie ir gatavi pastāstīt tev visu. Bet tieši tad ir jābūt ļoti piesardzīgam, jo meža dzīvnieki nemājo uz apgaismotām takām. Tie dzīvo krūmājos un meža biezokņos.

Un cik ilgs laiks vajadzīgs, lai tos iepazītu?

Tas atkarīgs no tā, kurš tajā dodas. Arī no meža. Daži meži ir tumšāki par pārējiem.

Un kāds ir tavs mežs? Harijs painteresējās.

Endrū paslēpa cigāru naktsgaldiņa atvilktnē.

Tumšs. Kā maduro cigārs. Viņš paskatījās uz Hariju. Bet to jau tu acīmredzot esi noskaidrojis…

-Jā, es aprunājos ar vienu no taviem draugiem, kurš mazliet pastāstīja par Endrū Kensingtonu.

Labi. Tad jau tu zini, par ko es runāju, neļaut apgaismotiem celiņiem sevi piemānīt. Bet tev jau pašam ir daži tumši plankumiņi, tādēļ man nav vajadzības visu paskaidrot.

Ko tieši?

Teikšu tā: es pazīstu kādu cilvēku, kurš, piemēram, ir pārtraucis dzert.

Visi tādus pazīst,.Harijs nomurmināja.

Katrs atstāj aiz sevis pēdas, vai ne? Nodzīvotā dzīve ir kā grāmata, kuru jāprot izlasīt.

Un tu proti lasīt?

Endrū uzlika savu smago roku Harijam uz pleca. Viņš pārsteidzoši strauji atveseļojas, Harijs nodomāja.

Tu man patīc, Harij! Tu esi mans draugs. Šķiet, tu zini, par ko ir runa, tādēļ nemeklē nepareizā vietā. Esmu tikai viens no daudzajiem vientuļo dvēseļu miljoniem, kas mēģina dzīvot uz šīs zemes. Es cenšos tikt ar visu galā, nepieļaujot pārāk daudz liktenīgu kļūdu. Reizēm pat gadās, ka man palaimējas paveikt ko labu. Tas ir viss. Es šeit neesmu nozīmīgs, Harij! Manis izprašana nekur nenovedīs. Pie joda, es pats neesmu īpaši ieinteresēts sevi atrast!

Kādēļ ne?

-Ja kādam viņa mežs liekas tik tumšs, ka pats to pilnībā nepazīst, tad labāk dziļi tajā neiet. Viegli var nogāzties no kraujas.

Harijs piekrītoši pamāja ar galvu un paskatījās uz ziediem vāzē.

Vai tu tici nejaušībām? viņš iejautājās.

Jā, Endrū atteica. Dzīve taču sastāv no nepārtrauktas pilnīgi neticamu nejaušību virknes. Ja tu nopērc loterijas biļeti ar numuru, piemēram, 822531, tad iespēja, ka tā laimēs, ir viena no miljona.

Harijs piekrita.

Mani satrauc vienīgi tas, viņš teica, ka šis numurs man ir kritis pārāk daudz reižu pēc kārtas!

Ak tā? Endrū stenēdams uzslējās gultā sēdus. Pastāsti tēvocim!

Pirmais, kas ar mani, ierodoties Sidnejā, notiek, ir tas, ka uzzinu: iesaistīt tevi šajā izmeklēšanā vispār nav bijis domāts, bet tu esot uzstājis, ka vēloties izmeklēt Ingeras Holteres slepkavības lietu, turklāt īpaši palūdzis atļauju strādāt kopā ar mani -ārzemnieku! Jau tad vajadzēja rasties dažiem jautājumiem. Pēc tam, lai mazliet nosistu laiku, tu mani iepazīstini ar vienu no saviem draugiem ar ieganstu, lai noskatītos ne īpaši smieklīgu cirka numuru. No četriem miljoniem Sidnejas iedzīvotāju jau pirmajā vakarā es iepazīstos tieši ar šo puisi. Viens cilvēks! Četri miljoni pret vienu. Starp citu, šis pats puisis uzrodas atkal, mēs pat noslēdzam ļoti personiskas derības par 100 dolāriem, bet galvenais ir tas, ka viņš parādās bārā, kurā strādājusi Ingera Holtere. Un izrādās: viņš to pazīst! Atkal četri miljoni pret vienu! Un, kamēr mēs mēģinām atrast iespējamo slepkavu, Evansu Vaitu, tu pēkšņi uzrodies ar ziņām par kādu vienu no astoņpadsmit miljoniem cilvēku šajā kontinentā! kurš tieši slepkavības vakarā ir nejauši atradies Nimbinā!

Endrū, šķiet, bija iegrimis dziļās domās. Harijs turpināja:

Tādēļ ir tikai dabiski, ka tu man iedod tā bāra adresi, kurā Evansa Vaita banda nejauši izrādās pastāvīgie apmeklētāji. Un tie piespiedu kārtā var apliecināt to stāstu, kuru visi cenšas man iestāstīt, ka Vaits te nav iejaukts.

Telpā ienāca divas medmāsiņas. Viena no viņām pieķērās gultas kājgalim, bet otra draudzīgā, bet noteiktā balsī paziņoja:

Ļoti žēl, bet apmeklētāju laiks ir beidzies! Kensingtona kungam jādodas uz elektroencefalogrāfiju. Ārsti jau gaida.

Harijs noliecās cieši pie Endrū auss.

Es, Endrū, labākajā gadījumā esmu vidēji inteliģents cilvēks, tomēr saprotu, ka ir kaut kas, ko tu mēģini man pateikt. Tikai nesaprotu vienu: kādēļ tu nevari to pateikt tieši? Un kādēļ tev esmu vajadzīgs es? Vai kāds tevi uzrauga, Endrū?

Sīkiem solīšiem viņš gāja blakus gultai, kamēr māsiņas to izgrozīja ārā pa durvīm un turpināja iet pa koridoru. Endrū bija atspiedis galvu pret spilvenu un pievēris acis.

Harij, tu teici, ka baltajiem un aborigēniem ir gandrīz vienādi stāstījumi par pirmo cilvēku rašanos uz zemes, jo mums ir vienādi pieņēmumi par lietām, par kurām mēs neko nezinām, ka mums esot kaut kāds gandrīz vai iedzimts domāšanas veids. No vienas puses, tas laikam ir pats dumjākais, ko esmu dzirdējis, bet, no otras -, mazliet ceru, ka tev taisnība. Un tādā gadījumā atliek tikai aizvērt acis un ieraudzīt…

Endrū! Harijs iešņāca viņam ausī.

Viņi bija apstājušies pie kravas lifta, un viena no medmāsi-ņām atvēra durvis.

Neāksties, Endrū! Vai dzirdi? Vai tas ir Oto? Vai Oto ir Bu-bura?

Endrū atvēra acis.

Kā…?

Šovakar mēs viņu ņemsim ciet, Endrū! Pēc izrādes.

Nē! Endrū pa pusei piecēlās gultā sēdus, taču māsiņa piesardzīgi, bet noteiktām kustībām atspieda viņu atpakaļ.

Ārsts lika jums gulēt pavisam mierīgi, Kensingtona kungs! Neaizmirstiet, ka jums ir nopietns smadzeņu satricinājums! -Viņa pievērsās Harijam. Tālāk jūs nedrīkstat nākt!

Endrū vēlreiz paslējās sēdus.

Vēl ne, Harij! Dod man divas dienas laika! Vēl ne. Apsoli, ka pagaidīsiet divas dienas! Ej pie velna, māsiņ!

Endrū atgrūda roku, kas vēlreiz mēģināja viņu noguldīt.

Harijs stāvēja gultas galvgalī un apturēja tās kustību. Viņš pieliecās un ātri nočukstēja, gandrīz vai izspļāva vārdus:

Līdz šim neviens no pārējiem nezina, ka Oto tevi pazīst, taču tas, protams, ir tikai laika jautājums, līdz tie uzzinās. Tad sāks domāt par tavu lomu šajā lietā, Endrū! Es nevaru aizkavēt šo arestu, ja vien tu nedosi man ellīgi pamatotu iemeslu. Tūlīt!

Endrū sagrāba Harija krekla apkakli.

Meklē labāk, Harij! Skaties ar acīm! Redzēsi, ka… viņš iesāka, bet tad padevās un atslīga spilvenā.

Ko redzēšu? Harijs noprasīja, bet Endrū bija aizvēris acis un noraidoši atvairījās ar roku.

Pēkšņi viņš izskatās tik maziņš un vecs, Harijam iešāvās prātā. Vecs, mazs un melns lielā, baltā gultā.

Viena no māsiņām rupji atgrūda Hariju, un pēdējais, ko viņš, lifta durvīm aizveroties, redzēja, bija Endrū lielā, melnā roka, kas vēl turpināja māt.

11. NODAĻA Nāvessods un Birgita izģērbjas

Pēcpusdienas sauli virs kalnu grēdas aiz Bondai jau sāka aizsegt viegli mākonīši. Pludmale bija sākusi tukšoties. Vienmērīgā straumē plūda šīs Austrālijā populārās un romantiskās piekrastes pastāvīgie apmeklētāji: sērfotāji ar baltiem deguniem un lūpām, neveiklie kultūristi, meitenes apgrieztos džinsos uz skrituļslidām, saulē iedegušas otrās šķiras zvaigznes un ar silikonu piebāztas pludmales nimfas, īsi sakot, “The Beautifiil People”, jauni, skaisti un vismaz ārēji laimīgi cilvēki. Campbell Parade, kurā cieši līdzās cits citam atrodas modes saloni, populāras mazas viesnīciņas un neprātīgi dārgi restorāni, šajā diennakts laikā atgādināja lielpilsētas bulvāri. Motoriem gaudojot, pa ielu brāzās sporta kabrioleti, to šoferi caur spoguļstikla saulesbrillēm noskatījās uz gājējiem.

Harijs domāja par Kristīni.

Viņš atcerējās to dienu, kad kopā ar Kristīni bija braukuši Interrail vilcienā un izkāpuši Kannās. Toreiz bija tūristu sezonas bums un visā pilsētā neizdevās atrast nevienu istabiņu. Viņi bija ceļojuši tik ilgi, ka nauda gandrīz jau bija cauri, un viņu budžets ne tuvu vairs nespēja izturēt nakts pārlaišanu kādā no daudzajām luksusa klases viesnīcām. Tādēļ, noskaidrojuši, kad atiet nākamais vilciens uz Parīzi, viņi ielika mugursomas stacijas uzglabāšanas kamerā un devās uz Kruazetas bulvāri. Tur viņi pastaigājās, vērodami cilvēkus un dzīvniekus, visus vienādi bagātus un skaistus, neprātīgi dārgas jahtas ar ekipāžām, pakaļgalā izvietotiem izbraucienu kuteriem un helikopteru nosēšanās laukumu uz jahtu klājiem. To visu redzot, viņi zvērēja turpmāk balsot vienīgi par sociālistiem.

Galu galā viņi tā sasvīda, ka nolēma izpeldēties. Dvieļi un pludmales apģērbs bija palicis mugursomā, tādēļ nācās peldēties apakšveļā. Kristīnei vajadzēja tīras biksītes, un Harijam bija jāaizdod savas lielās vīriešu apakšbikses. Tad viņi, jautri smejoties, savās baltajās Dovre firmas apakšbiksēs metās Vidusjūrā starp dārgajiem bikini un smagajām zelta dārglietām.

Harijs atcerējās, kā vēlāk viņš gulēja smiltis un skatījās uz Kristīni, kura, apsējusi ap vidukli T kreklu, vilka nost slapjās, maisam līdzīgās apakšbikses. Viņam patika vērot Kristīnes ķermeni ar saulē mirdzošajiem ūdens pilieniņiem, T kreklu, kas atsedza iedegušo gumu maigo izliekumu, franču vīriešu ilgos skatienus un to, kā Kristīne uz mirkli pavērās viņā, notvēra viņa skatienu, pasmaidīja un, nenolaižot acis, lēni uzvilka kājās džinsus pabāza roku zem T krekla, it kā lai aizvilktu rāvējslēdzēju, bet apstājās, atgāza galvu un pievēra acis… Tad ar sarkanu mēles galiņu izaicinoši aplaizīja lūpas, zaudēja līdzsvaru un, skaļi smejoties, uzkrita viņam virsū.

Pēcāk abi pusdienoja pārāk dārgā restorānā ar skatu uz jūru un, kad norietēja saule, apskāvušies sēdēja pludmales smiltīs. Bija tik skaisti, ka Kristīne mazliet pat apraudājās, un viņi izlēma noīrēt numuriņu viesnīcā Carlton un pavadīt šeit tās divas dienas, kuras bija ieplānotas Parīzes apskatei, bet pēc tam aizlavīties nesamaksājot.

Domājot par Kristīni, Harijs vienmēr vispirms atcerējās to vasaru. Tā bija ļoti piesātināta, un tikai vēlāk kļuva skaidrs, ka gaisā jau virmo nojauta par šķiršanos. Tomēr Harijs nespēja atcerēties, vai jau tad bija par to domājis.

Toruden Harijs devās dienēt armijā, bet Kristīne pirms Ziemassvētkiem sastapa kādu mūziķi un devās tam līdzi uz Londonu.

Harijs, Lebī un Votkinss sēdēja pie galdiņa ielas kafejnīcā uz Campbell Parade un Lamroka avēnijas stūra. Vēlajā pēcpusdienā galdiņš jau atradās ēnā, taču viņu tumšās saulesbrilles vēl neradīja aizdomas. Sliktāk šajā karstumā gan piestāvēja viņu žaketes, taču alternatīva bija tikai krekli ar īsām piedurknēm un portu-pejas. Viņi daudz nerunāja, tikai gaidīja.

Promenādē starp pludmali un Campbell Parade slējās skaista, dzeltena ēka Sentdžordža teātris, kurā Oto Rehtnāgelam drīz vajadzēs uzstāties.

Vai esi agrāk lietojis Browning Hi-Power ? Votkinss painteresējās.

Harijs pakratīja galvu. Noliktavā, izsniedzot ieroci, viņam bija parādījuši, kā iedzīt patronu stobrā un uzlikt drošinātāju, tas arī viss. Nebija jau tik bīstami, Harijs neticēja, ka Oto ķersies pie automāta un gāzīs viņus pie zemes.

Lebī paskatījās pulkstenī.

Mums laiks sākt, viņš teica.

Viņa kailo galvvidu klāja sviedru pērlītes.

Votkinss ieklepojās.

Okay, beidzamais mēģinājums: pēc pēdējā numura, kamēr visi ir uz skatuves un paklanās, mēs ar Hariju ieejam pa skatuves sānu durvīm. Esmu vienojies ar apsargu, ka tās būs vaļā. Pie Rehtnāgela ģērbtuves durvīm viņš ir pielicis lielu plāksni ar viņa uzvārdu. Mēs nostāsimies ārpusē, līdz Oto nāks, un tad ņemsim ciet. Uzreiz rokudzelžos, un nekādu ieroču, ja vien tas nebūs vajadzīgs. Tad ejam ārā pa sētas durvīm, kur mūs gaidīs policijas mašīna. Lebī paliek sēžam zālē un, kad Rehtnāgels ies prom no skatuves, pa rāciju mums ziņos. Arī tad, ja Rehtnāgels nojaustu ko nelabu un mēģinātu iziet caur zāli pa galveno ieeju. Iesim, ieņemsim savas vietas un cerēsim, ka viņiem tur ir gaisa kondicionētāji.

Mazā, intīmā Sentdžordža teātra zāle bija stāvgrūdām pilna. Kad pacēlās priekškars, atskanēja aplausi. Pareizāk priekškars nevis pacēlās, bet nolaidās. Klauni sākumā apjukuši skatījās griestos, no kurienes priekškars pēkšņi bija nokritis, tad, strauji žestikulēdami, sāka bezjēdzīgi rosīties un, cenšoties to aizvākt prom no skatuves, grūdās cits citam virsū, ikreiz atvainojoties publikai. Skatītāji smējās un labsirdīgi tos uzmundrināja. Likās, ka aktieriem zālē ir daudz draugu un paziņu. Skatuve tika sakārtota, pārveidota par ešafotu, un lēna, uz bungām izpildīta sēru marša pavadījumā uz skatuves uznāca Oto.

Harijs paskatījās uz giljotīnu un tūlīt saprata, ka tas būs tas pats numurs, kuru viņš bija noskatījies The Power House. Šovakar acīmredzot cietēja būs karaliene, jo Oto bija ģērbies sarkanā balles kleitā, un tam bija ļoti gara, balta parūka un nopūderēta seja. Arī bendem bija jauns ietērps: melns un cieši piegulošs, ar lielām ausīm un “plēvēm” zem padusēm, kas darīja viņu līdzīgu velnam.

Vai sikspārnim, Harijs nodomāja.

Giljotīnas asmens tika pacelts, zem tā palika ķirbi un tad nazi atbrīvoja. Tas ar troksni atsitās pret nāves rīka pamatu. Bende triumfējoši pacēla gaisā uz pusēm pāršķeltā lielā dārzeņa abas puses. Publika svilpa un auroja. Pēc sirdi plosošas scēnas, karalienei raudot, pretojoties, lūdzoties pēc žēlastības un nesekmīgi mēģinot pielabināties bendem, viņa tika aizvilkta līdz giljotīnai un noguldīta uz bluķa. Skatītāji bija sajūsmā.

Giljotīnas asmens vēlreiz pacēlās. Bungu rīboņa kļuva ātrāka un ātrāka. Gaisma uz skatuves pamazām sāka dzist.

Votkinss pieliecās Harijam tuvāk.

Tātad blondīnes viņš nogalina arī uz skatuves?

Bungas rībēja aizvien straujāk. Harijs pavērās apkārt: ļaudis sēdēja kā uz adatām, kāds, muti pavēris, bija noliecies uz priekšu, citi ar plaukstām aizsedza acis. Tā cilvēki paaudzēm ilgi, jau vairāk nekā simts gadus, ir sēdējuši, uzjautrinoties un šausminoties par vienu un to pašu numuru. It kā atbildot uz Harija domām, Votkinss atkal pačukstēja:

Vardarbība ir kā kokakola un Bībele. Tā teicis kāds klasiķis.

Bungas turpināja skanēt. Harijam likās, ka viss sāk mazliet ieilgt. Kad viņš pirmo reizi skatījās šo numuru, asmens gaisā taču netika turēts tik ilgi? Bende, kļuvis nemierīgs, paspēra dažus soļus tuvāk giljotīnai un paskatījās uz augšu, it kā tur kaut kas nedarbotos. Pēkšņi, bez redzama iemesla asmens švīkstēdams krita lejup. Harijs sastinga. Asmenim nokrītot uz kakla, zāle noelsās. Bungas apklusa. Galva ar dobju skaņu nogāzās uz grīdas. Iestājās apdullinošs klusums, tad kāds no priekšā sēdošajiem griezīgi iekliedzās. Zāle kļuva nemierīga. Harijs pustumsā centās saskatīt, kas noticis, taču redzēja vienīgi bendi, kurš kāpās atpakaļ.

Augstais Dievs! Votkinss nočukstēja.

No skatuves atskanēja skaņa, it kā kāds sistu plaukstas. Un tad Harijs ieraudzīja: nogalinātajam no krekla apkaklītes, baltai čūskai līdzīga, rēgojās mugurkaula daļa. No kakla uz skatuves grīdas šļācās asinis.

Viņš zināja, ka mēs nāksim! Votkinss čukstēja. Viņš zināja, ka ieradīsimies! Viņš pat pārģērbās kā viens no viņa izdrāztajiem vardarbības upuriem! Viņš pieliecās pavisam klāt Harija sejai. Velns, Holij! Velns!

Harijs nesaprata, kāpēc, taču viņam pēkšņi uznāca nelabums -vai nu no redzētajām asinīm, vai Votkinsa nevietā izteiktā vārda izdrāztajiem, vai arī vienkārši no viņa traki smirdīgās elpas.

Vienā mirklī bija izveidojusies asinspeļķe, kurā bende, acīmredzot būdams šoka stāvoklī un cenšoties pacelt nocirsto galvu, paslīdēja un nokrita. Uz skatuves, kliedzot un viens otru pārtraucot, izskrēja divi citi klauni, saukdami:

Iededziet gaismu!

Paceliet priekškaru!

Vēl divi klauni uzskrēja uz skatuves ar priekškaru. Visi četri apstājās un pārmaiņus skatījās gan cits uz citu, gan uz skatuves griestiem. Aiz skatuves kāds iekliedzās, gaisma noraustījās, atskanēja skaļš paukšķis, un zāle iegrima piķa melnā tumsā.

Nav labi, Holij! Nāc, iesim! Votkinss sagrāba Hariju aiz rokas un piecēlās.

Apsēdies! Harijs nočukstēja un novilka viņu atpakaļ krēslā.

Ko?

Iedegās gaisma. Skatuve, kas pirms dažām sekundēm bija viens vienīgs asiņu, nocirstas galvas, giljotīnas, klaunu un skatuves priekškara haoss, bija tukša, izņemot bendi un Oto Reht-nāgelu, kurš stāvēja skatuves malā ar karalienes blondo galvu padusē. Abi dziļi paklanījās, un zāle tos sveica ar sajūsmas pilnu rēkoņu.

I’II be damned!' Votkinss nopurpināja.

Starpbrīdī Votkinss atļāvās paņemt krūzi alus.

Viņa pirmais numurs mani gandrīz piebeidza, viņš ieteicās. Velns parāvis, es joprojām trīcu! Varbūt ņemsim tūlīt šo puisi ciet? Šī gaidīšana mani nervozē.

Harijs paraustīja plecus.

Kāpēc? Viņš neko nenojauš un bēgt nekur netaisās. Rīkosimies pēc plāna!

Votkinss vieglītēm ieslēdza rāciju, lai pārbaudītu, vai darbojas sakari ar Lebī, kurš drošības apsvērumu dēļ bija palicis sēžam zālē. Sētas pusē pie izejas jau stāvēja policijas mašīna.

Harijs bija spiests atzīt, ka numura jaunās tehniskās fineses ir efektīgas, taču nesaprata, kāpēc Oto bija nomainījis Luiju XVI ar blondo sievieti, kuru neviens neatpazina. Viņš droši vien bija rēķinājies ar to, ka Harijs izmantos brīvbiļeti un būs zālē. Vai šādā veidā Oto rotaļājās ar policiju? Harijs bija lasījis, ka nav nekā neparasta, ja sērijveida slepkava, laikam ritot un netiekot notvertam, kļūst aizvien pašpārliecinātāks. Varbūt tā bija vēlme, lai kāds viņu apturētu? Un, protams, pastāvēja arī trešā iespēja -tas gluži vienkārši bija mazliet mainīts cirka numurs.

Atskanēja zvans.

Here we go again!1 Votkinss sacīja. Ceru, ka šovakar vairs nevienu nenogalinās!

Otrajā cēlienā Oto parādījās mazā ainiņā. Pārģērbies par mednieku, ar pistoli rokā, viņš skatījās augšup starp kokiem, kas slīdēja tam garām. Tajos skanēja putna dziesma, kuru Oto mednieks mēģināja atdarināt, vienlaikus mērķējot starp zariem. Atskanēja sauss plīkšķis, pistoles stobra galā izplauka dūmu mākonītis, un no koka uz skatuves grīdas nogāzās kaut kas melns. Mednieks pieskrēja tam klāt un izbrīnā pacēla melnu kaķi! Oto dziļi paklanījās un, šķidriem aplausiem skanot, nokāpa no skatuves.

Es to nesapratu, Votkinss žēlojās Harijam.

Harijs, iespējams, būtu novērtējis šo numuru, ja vien nebūtu tik saspringts. Šobrīd viņš sēdēja un vairāk skatījās pulkstenī nekā vēroja uz skatuves notiekošo. Turklāt vairāki numuri bija nacionāla rakstura politiska satīra, ko Harijs nesaprata, taču publika acīmredzami novērtēja ļoti atzinīgi. Beigās mūzika ieskanējās skaļāk, nozibsnīja gaismas un uz skatuves iznāca visi aktieri.

Harijs un Votkinss atvainodamies paspraucās garām rindā sēdošajiem, kas bija spiesti piecelties, un ātriem soļiem devās uz durvīm skatuves malā. Kā jau norunāts, tās nebija aizslēgtas, un viņi iegāja koridorā, kas puslokā apņēma skatuvi. Gabaliņu tālāk bija durvis ar plāksnīti “Oto Rehtnāgels, klauns”. Viņi sāka gaidīt. No mūzikas un aplausiem iedrebējās sienas. Vienlaikus iečirkstējās Votkinsa rācija. Viņš izvilka to no kabatas.

Jau? Votkinss noprasīja. Tur taču vēl skan mūzika! Beidzu.

Viņš iepleta acis.

Ko? Atkārto! Beidzu.

Harijs saprata, ka kaut kas nav kārtībā.

Paliec turpat un novēro skatuves durvis! Beidzu, viss!

Votkinss iebāza rāciju iekškabatā un no portupejas izvilka

pistoli.

Lebī neredz uz skatuves Rehtnāgelu!

Varbūt viņš to nepazīst. Klauni taču lieto diezgan daudz grima, kad tie…

Tā sivēna uz skatuves nav, Votkinss atkārtoja un paraustīja durvju rokturi, taču tās bija aizslēgtas. Pie velna, Holij, es jūtu, ka nav labi! Velns!

Koridors bija šaurs. Votkinss atspieda muguru pret sienu un spēra pa durvīm. Pēc trešā kājas spēriena pašķīda skaidas un durvis padevās. Viņi iemetās ģērbtuvē pilnā ar baltiem tvaikiem. Grīda mirka ūdenī. Tvaiks un ūdens plūda pa puspievērtām durvīm, aiz kurām droši vien bija vannasistaba. Viņi nostājās katrs savā durvju pusē. Harijs arī izvilka pistoli un mēģināja ar pirkstu atrast tās drošinātāju.

Rehtnāgel! Votkinss uzsauca. Rehtnāgel!

Atbildes nebija.

Man tas nepatīk! viņš aizturēti nočukstēja.

Harijs bija redzējis pārāk daudz detektīvfilmu, lai spētu novērtēt situāciju. Šādas ūdenī slīkstošas vannasistabas, no kurām neviens neatbild, parasti neko labu nesola.

Votkinss pavērsa rādītājpirkstu pret Hariju un ar īkšķi norādīja viņam uz vannasistabu. Harijs ar prieku parādītu viņam vidējo pirkstu, taču saprata, ka nedrīkst strīdēties. Ar kāju atspēris durvis, viņš pagājās divus soļus dedzinošajā tumsas valstībā un pēc sekundes juta, ka ir jau slapjš. Tieši priekšā sejai Harijs samanīja dušas aizkaru. Ar pistoli viņš strauji atbīdīja to sāņus.

Tukšs.

Aizgriežot ūdens krānu, Harijs apdedzināja roku un skaļi izlamājās norvēģiski. Tvaikiem mazliet izklīstot, viņš paspēra pāris soļu, lai apskatītu vannasistabu. Kurpēs guldza ūdens.

Te neviena nav! viņš nokliedzās.

Kādēļ, pie velna, šeit ir tik daudz ūdens?

Kaut kas ir aizsprostojis noteku. Vienu mirklīti!

Harijs iebāza roku ūdenī vietā, kur, viņaprāt, vajadzētu atrasties notecei. Mazliet pataustījās un sajuta kaut ko mīkstu un gludu, kas stingri turējās pie virsmas. Viņš to satvēra un izcēla no ūdens. Kaklu aizžņaudza pirmītējais nelabums. Viņš norija siekalas un mēģināja elpot, taču likās, ka ieelpotais karstums viņu tūlīt nosmacēs.

Kas notiek? Votkinss iejautājās. Viņš bija iestājies durvīs un skatījās uz Hariju, kā tas pietupies kaut ko pēta.

Šķiet, esmu zaudējis derības un esmu parādā Oto Rehtnā-gelam simts dolārus, Harijs lēni atbildēja. Vismaz tam, kas no viņa ir palicis pāri!

Vēlāk Harijs Sentdžordža teātrī notikušo atcerējās ļoti miglaini: it kā tvaiki no Oto dušas būtu iespiedušies visur koridorā, kur apsarga neskaidrais siluets mēģināja atvērt rekvizītu telpas durvis, caur atslēgas caurumu, izveidojot sarkanīgu filtru tam, ko viņi ieraudzīja, uzlaužot durvis un ieraugot asiņaino giljotīnu, un ausīs, kurās vēl skanēja dīvaini klusināti un dobji Oto kolēģu kliedzieni, kurus nebija iespējams atturēt no iekļūšanas rekvizītu telpā, kur skatienam pavērās Oto Rehtnāgela ķermenis, izsvaidīts pa visu telpu.

Ekstremitātes bija izmētātas pa stūriem kā lellei norautas rokas un kājas. Sienas un grīda bija notašķīta ar īstām, biezām un lipīgām asinīm, kas pamazām koagulēsies un kļūs melnas. Rumpis gulēja uz giljotīnas kluča asiņains torss ar plati ieplestām acīm, klauna degunu un lūpu krāsu uz mutes un vaigiem.

Tvaiki lipa pie Harija miesas, mutes un aukslējām. Kā palēninātā filmā viņš ieraudzīja Lebī iznirstam no miglas, pienākam klāt un klusi iečukstam viņam ausī: Endrū ir nozudis no slimnīcas!

Votkinss kā pienaglots turpināja stāvēt pie giljotīnas.

Ellīgi nekaunīgi, Harijs saklausīja viņu sakām.

Tā nu gan, Harijs nodomāja.

Oto galvai slepkava bija uzlicis baltu parūku.

Kāds laikam bija ieeļļojis ventilatoru, jo tas griezās vienmērīgi un gandrīz bez skaņas.

Tātad vienīgais, kuru mašīnā sēdošie policisti redzēja iznākam pa sētas durvīm, bija melnais bendes stāvs. Vai pareizi saku?

Makkormaks bija izsaucis visus uz savu kabinetu.

Votkinss piekrītoši pamāja ar galvu.

Jā, Sir. Paskatīsimies, ko redzējuši aktieri un apsargi. Tos pašlaik nopratina. Slepkava ir vai nu sēdējis zālē un iekļuvis pa vaļējām skatuves durvīm, vai arī ienācis caur sētas durvīm pirms policijas mašīnas piebraukšanas.

Viņš nopūtās.

Uzraugs saka: izrādes laikā sētas durvis esot bijušas slēgtas, tādēļ slepkavam, iespējams, ir bijusi atslēga, varbūt tas ticis ielaists vai arī nemanāmi ielavījies reizē ar aktieriem un kaut kur paslēpies. Tad pēc numura ar kaķi, kad Oto gatavojies noslēguma priekšnesumam, viņš pieklauvējis pie ģērbtuves un droši vien to apreibinājis. Tehniskās nodaļas puiši ir atraduši dietilētera pēdas. Cerēsim, ka tā notika, Votkinss piebilda. Vai nu ģērbtuvē, vai rekvizītu telpā. Vienalga, šis puisis ir ārkārtīgi aukstasinīgs nelietis. Pēc ķermeņa sadalīšanas viņš paņem nogriezto dzimumorgānu, dodas atpakaļ uz ģērbtuvi un atgriež krānus, lai cilvēki, kuri varbūt mēģinātu ienākt, domātu, ka Oto ir dušā.

Makkormaks iekremšļojās.

Kāpēc giljotīna? Ir vienkāršāki veidi, kā nogalināt cilvēku…

Jā, Sir. Es uzskatu, ka giljotīna bija impulsīva doma. Diez vai viņš zināja, ka starpbrīdī to pārvietos uz rekvizītu telpu.

Ļoti, ļoti slims cilvēks, Lebī uzrunāja savus nagus.

Un kā ar durvīm? Tās visas taču bija aizslēgtas. Kā viņš iekļuva pie rekvizītiem?

Es runāju ar apsargu, Harijs teica. Kā trupas vadītājam Oto bija viens no teātra atslēgu saišķiem. Tā vairs nav.

Un tas… velna tērps?

Tas, Sir, gulēja giljotīnas kastē kopā ar nocirsto galvu un parūku. Pēc nozieguma izdarīšanas slepkava to uzvilka sev. Ari ļoti viltīgi darīts! Nedomāju, ka tā bija iepriekš izplānota rīcība!

Makkormaks smagi atbalstīja galvu rokās.

Ko teiksi, Jun?

Kamēr pārējie runāja, Juns bija sēdējis un spaidījis sava datora klaviatūras taustiņus.

Uz bridi aizmirsīsim velnu melnajā tērpā, viņš ierunājās.

Loģika saka priekšā, ka slepkava ir viens no aktieriem.

Votkinss skaļi iespurdzās.

Ļaujiet man paskaidrot, Sir, Juns turpināja. Mēs meklējam kādu, kurš zināja programmu un to, ka pēc numura ar kaķi Oto līdz izrādes beigām apmēram divdesmit minūtes vairs neiznāks uz skatuves. Trupas loceklim nebija vajadzības ienākt slepus, un šaubos, vai kāds svešais to būtu spējis izdarīt. Vismaz viens no jums būtu pamanījis, ja viņš ienāktu pa skatuves sānu durvīm.

Pārējiem cits nekas neatlika kā piekrītoši pamāt.

Tāt esmu pārbaudījis un konstatējis, ka trīs no trupas locekļiem uzstājušies arī ar “Austrāliešu ceļojošo izklaides parku”. Tas nozīmē, ka šovakar tur bija vēl trīs personas, kuras attiecīgajos datumos pabijušas attiecīgajās vietās. Varbūt Oto nemaz nebija vainīgs, vienkārši pārāk daudz zināja? Sāksim meklēt tur, kur ir iespēja kaut ko atrast! Iesaku sākt ar aktieru trupu, nevis ar operas spoku no pazemes valstības!

Votkinss pašūpoja galvu.

Mēs nevaram neņemt vērā acīm redzamo nezināma persona pamet nozieguma vietu apģērbā, kas gulējis blakus slepkavības ierocim. Nevar būt, ka viņam nav nekāda sakara ar slepkavību!

Harijs viņam piekrita.

Manuprāt, pārējos trupas locekļus varam aizmirst. Pirmkārt, nav nekā, kas noliegtu faktu, ka visas šīs sievietes ir izvarojis un nogalinājis Oto. Var būt daudzi iemesli, kādēļ kāds vēlas atņemt dzīvību sērijveida slepkavam. Piemēram, šī persona kaut kādā veidā ir iesaistīta. Varbūt šis cilvēks zināja, ka policija gatavojas arestēt Oto, un negribēja riskēt tikt iejaukts šajā lietā. Otrkārt, slepkava varēja ari nezināt, cik daudz laika viņam atlicis, viņš varēja piespiest Oto to izstāstīt pirms viņa pēdējās iziešanas uz skatuves. Un, treškārt, padomājiet!

Viņš pievēra acis.

-Jūs sajūtat, vai ne? Sikspārnis ir mūsu slepkava! Narahdarn!

Kā, lūdzu? Votkinss pārjautāja.

Makkormaks iesmējās.

Šķiet, mūsu norvēģu draugs ir stājies dārgā detektīva Ken-singtona vietā, viņš ieteicās.

Narahdarn, Juns atkārtoja. Sikspārnis, aborigēnu nāves simbols!

Mani dara nemierīgu kas cits, Makkormaks turpināja.

Izrādes laikā cilvēks var nemanot izšmaukt pa sētas durvīm un dažu sekunžu laikā nozust tālu prom uz vienas no Sidnejas visdzīvākajām ielām! Tomēr viņš tērē laiku, lai uzvilktu apģērbu, kas noteikti piesaistītu uzmanību, taču mēs tam uzmanību nepievēršam. Gandrīz rodas sajūta, ka viņš zināja tur stāv policijas mašīna un novēro sētas durvis. Un tādā gadījumā: kā tas ir iespējams?

Iestājās klusums.

Starp citu, kā slimnīcā jūtas Kensingtons? Makkormaks paņēma pastilu un sāka to sūkāt.

Iestājās pilnīgs klusums. Tikai ventilators nedzirdami griezās.

Viņa tur vairs nav, Lebī beidzot pateica.

Tad man jāsaka tā bija strauja atveseļošanās! Makkormaks noteica. Jā, jā, lieliski! Mums tagad ir vajadzīgi visi resursi -cik vien ātri iespējams! Varu pateikt: gabalos sacirsti klauni piesaista lielāku preses uzmanību nekā izvarotas meitenes! Un, kā jau agrāk esmu jums, puiši, teicis: tie, kuri domā, ka var piemānīt presi, kļūdās. Avīžu dēļ šajā valstī ir atlaisti daudzi policijas šefi un vienkārši darbinieki. Tāpēc, ja negribat dabūt mani prom no šejienes, tad zināt, kas jums darāms! Bet vispirms ejiet uz mājām un mazliet paguliet! Kas ir, Harij?

Nekas, Sir.

Okay. Arlabunakti!

Viss bija citādi. Viesnīcas istabas aizkari nebija aizvilkti, un Kingskrosas neona lampu gaismā Birgita viņa priekšā izģērbās.

Viņš gulēja gultā, bet viņa stāvēja istabas vidū un, nenovēršot nopietno, gandrīz vai sērīgo acu skatienu, ļāva krist apģērba gabaliem citam pēc cita. Birgita bija slaida, ar garām kājām, bālajā gaismā viņa šķita balta kā sniegs. Ārpusē, aiz puspievērtā loga, dunēja naksnīgās pilsētas intensīvā satiksme mašīnas, motocikli, leijerkastu mūzika un disko ritmi. Un bez visa tā -circeņiem līdzīgas skaņas skaļas sarunas, sašutuma pilni izsaucieni un jautri smiekli.

Birgita atpogāja blūzīti ne pārāk vilcinoties vai jutekliski, bet lēni. Viņa vienkārši izģērbās.

Manis dēļ, Harijs nodomāja.

Viņš bija redzējis Birgitu kailu arī agrāk, tomēr tieši šovakar viss bija citādi. Viņa bija tik skaista, ka Harijs juta: viņam aizžņaudzas kakls. Agrāk viņš nebija izpratis Birgitas kautrību: kāpēc viņa nenovelk T kreklu un biksītes, līdz nav tikusi zem segas, un kāpēc viņa ietinas dvielī, ja no gultas dodas uz van-nasistabu. Bet pamazām viņš saprata, ka runa nav par kautrību vai kaunēšanos par savu ķermeni, bet par atkailināšanos. Vispirms vajadzēja paiet laikam, vajadzēja novīt drošības ligzdiņu, un tikai tas varēja dot viņam tiesības. Tādēļ šovakar viss bija citādi. Šī izģērbšanās atgādināja rituālu, it kā ar savu kailumu

Birgita vēlētos parādīt, cik viņa ir ievainojama. Ka uzdrošinās, jo uzticas viņam.

Harijs juta, kā dauzās sirds daļēji tāpēc, ka bija lepns un priecīgs par to, ka šī spēcīgā, skaistā sieviete sniedz viņam šo uzticības pierādījumu, un daļēji aiz bailēm, ka nav šīs uzticības cienīgs. Bet visvairāk tāpēc, ka viņš juta: viss, par ko viņš domā un ko jūt, atrodas viņa priekšā, vispārējai apskatei sarkanu, zilu un reizēm zaļu reklāmu gaismu atblāzmā. Izģērbjoties Birgita izģērba ari viņu.

Nometusi pēdējo apģērba gabalu, Birgita palika stāvam. Šķita, ka viņas baltā āda apgaismo istabu.

Nāc! viņš paaicināja neizteiksmīgā balsī un atmeta sāņus palagu, taču viņa nekustējās no vietas.

Skaties! Birgita čukstēja. Skaties!

12. NODAĻA Pilnīga sieviete un prožektors

Pulkstenis rādīja astoņi no rīta, un Čingishans vēl gulēja, kad medmāsa pēc ilgas sarunas piekrita ielaist Hariju palātā. Viņš ar troksni piebīdīja krēslu tuvāk gultai, un gulētājs atvēra acis.

Labrīt! Harijs sasveicinājās. Ceru, ka gulēji labi. Vai atceries mani? Es bez elpas vāļājos uz galda.

Čingishans ievaidējās. Ar balto apsēju uz galvas viņš izskatījās daudz mazāk bīstams nekā toreiz The Cricket, kad bija draudīgi noliecies pār Hariju.

Harijs izņēma no kabatas kriketa bumbiņu.

Es nupat runāju ar tavu advokātu. Viņš teica, ka tu nevēloties rakstīt iesniegumu par manu kolēģi.

Harijs pārmeta bumbiņu no labās rokas kreisajā.

Ņemot vērā to, ka tu mani gandrīz nogalināji, es, protams, ļoti nopietni raizējos, ka tu varētu ziņot par puisi, kurš mani izglāba. Bet tavs advokāts acīmredzot uzskata, ka tu vari gūt sev labumu. Pirmkārt, viņš saka, ka tu man neuzbruki, drīzāk atturēji, tā aizsargājot savu draugu, kuram es gatavojos nodarīt nopietnus miesas bojājumus. Otrkārt, viņš apgalvo, ka tikai nejaušības dēļ tu esot ticis cauri ar galvaskausa lūzumu šī kriketa bumbiņa varēja tevi nogalināt.

Viņš pameta bumbiņu gaisā un uztvēra to tieši virs bālās karavadoņa sejas.

Un vai zini ko? Es'viņam piekrītu! Cieta bumbiņa tieši pierē no četru metru attāluma vistīrākā veiksme, ka tu izdzīvoji! Šodien advokāts man piezvanīja uz darbu un gribēja uzzināt notikumu gaitu. Viņš uzskata, ka ir iemesls prasībai par zaudējumu atlīdzību, vismaz tad, ja paliksi sakropļots. Šāda tipa advokāti ir īsti maitasputni un rēķinās ar trešo daļu no atlīdzības summas, bet to taču viņš tev ir pateicis? Es pajautāju: kāpēc viņam neizdevās tevi pārliecināt uzrakstīt iesniegumu? Viņš atbildēja: tas esot tikai laika jautājums. Un tagad es domāju vai runa ir tikai par laiku, Čingis?

Čingishans uzmanīgi pakratīja galvu.

No. Please go now!1 noguldza vārga atbilde.

Kādēļ ne? Ko tu zaudē? Ja kļūsi invalīds, tad šādā procesā varēsi saņemt kaudzi naudas. Neaizmirsti, ka nebūsi iesūdzējis kaut kādu nabaga privātpersonu, bet valsti. Es pārbaudīju tava personiskā lieta zināmā mērā ir tīra. Tādēļ, kas zina, varbūt zvērinātie tevi atbalstīs un tu kļūsi miljonārs. Bet tu tātad nevēlies pat mēģināt?

Čingiss neatbildēja, tikai noraudzījās Harijā ar šķībām, sērīgām acīm.

Mani sāk nogurdināt šī sēdēšana slimnīcā, Čingis, tādēļ runāšu īsi. Tavs uzbrukums man maksāja divas lauztas ribas un caurdurtu plaušu. Man mugurā nebija formastērpa, es neuzrādīju apliecību, nerīkojos pēc instrukcijas, turklāt Austrālija atrodas mazliet ārpus mana jurisdikcijas apgabala, tādēļ apsūdzība ir nākusi pie slēdziena, ka, raugoties no juridiskā viedokļa, esmu rīkojies kā privātpersona, nevis kā ierēdnis. Tas nozīmē, ka pats varu izlemt iesūdzēt tevi par vardarbīgu rīcību vai ne. Un tas ved mūs atpakaļ pie tavas gandrīz tīrās personiskās lietas. Tev ir piespriests sešu mēnešu nosacīts sods par miesas bojājumu nodarīšanu, vai ne? Ja pieliksim vēl sešus mēnešus par šo -sanāks vesels gads! Viens gads, vai arī tu pastāstīsi man… -Harijs noliecās pie auss, kas, līdzīgi gaišsarkanai sēnei, rēgojās no Čingishana apsaitētās galvas, un nokliedza: KAS, PIE VELNA, NOTIEK?

Tad viņš atkal apsēdās uz krēsla.

Ko teiksi?

Makkormaks, uzgriezis Harijam muguru un sakrustojis rokas uz krūtīm, stāvēja pie loga un skatījās ārā. Biezā migla ārpusē šķita izdzēsusi visas krāsas un iesaldējusi kustības, tādēļ skats vairāk atgādināja neskaidru, melnbaltu pilsētas fotogrāfiju. Klusumu pārtrauca savādi knakšķi. Harijs drīz vien saprata, ka Makkormaks ar pirkstu galiņiem bungo sev pa zobiem.

Tātad Kensingtons pazina Oto Rehtnāgelu! Un tu visu laiku to zināji?

Harijs paraustīja plecus.

Es zinu, Sir, ka man vajadzēja to pateikt, taču es nedomāju, ka…

…ka tev jāstāsta, ko Endrū Kensingtons pazīst un ko nepazīst. Labi. Bet tagad Kensingtons ir pazudis no slimnīcas, neviens nezina, kur viņš atrodas, un tu sāc nojaust ko nelabu?

Harijs apstiprinoši pamāja Makkormaka mugurai.

Makkormaks skatījās Harija atspulgā stiklā. Tad puspiruetē pagriezās pret Hariju.

Tu liecies tāds mazliet… viņš pabeidza pirueti un atkal stāvēja ar muguru pret Hariju, …nemierīgs, Holij. Vai tevi kas satrauc? Vai vari man vēl kaut ko pastāstīt?

Harijs pakratīja galvu.

Oto Rehtnāgela dzīvoklis atradās Sarijhilā, pa ceļam no The Albury uz Ingeras Holteres dzīvokli Glībā. Viņiem ierodoties, kāda miesās ļoti dūšīga sieviete aizsprostoja tiem ieeju.

Es redzēju mašīnu. Vai esat no policijas? viņa noprasīja spalgā, spiedzīgā balsī un, negaidot atbildi, turpināja: Vai dzirdat, kā rej suns? Tā tas.uzvedas jau kopš agra rīta.

Aiz Oto Rehtnāgela dzīvokļa durvīm bija dzirdami aizsmakuši rējieni.

Tiešām ir žēl Rehtnāgela kunga, bet tagad jums jāpievāc viņa suns! Tas visu laiku rej, un viņa dēļ te var prātu zaudēt. Nevajadzētu ļaut šeit turēt suņus! Ja jūs kaut ko nedarīsiet, mums vajadzēs… jā, jūs jau zināt, ko es domāju!

Sieviete pacēla acis pret debesīm un pavicināja abas gaļīgās rokas. Nosmirdēja pēc sviedriem un parfīma.

Harijam jau sāka nepatikt šī uzmācīgā sieviete.

Suņi zina, Lebī noteica, pārlaida divus pirkstus kāpņu margām un nosodoši aplūkoja rādītājpirkstu, it kā būtu ieradies pārbaudīt kāpņu tīrības pakāpi.

Ko tu gribi sacīt, jaunais cilvēk? gaļaskalns iejautājās, iesprauda rokas sānos un nebūt neizrādīja, ka gatavotos pavirzīties sāņus.

Tas zina, ka saimnieks ir miris, kundze, Harijs atbildēja. -Ja runa ir par tādām lietām, tad suņiem ir septītā maņa. Tas sēro.

Sēro? Viņa ar aizdomām paskatījās uz abiem. Suns? Muļķības!

Ko jūs, kundze, darītu, ja kāds jūsu saimniekam nocirstu rokas un kājas? Lebī paskatījās uz sievieti. Tā sastinga ar vaļēju muti.

Un peni, Harijs piebilda. Viņš iedomājās, ka vārds dick ir saprotams jēdziens arī Austrālijā.

-Ja jums ir saimnieks, protams. Lebī ar skatienu nomērīja viņu no galvas līdz kājām.

Kad resnīte bija atbrīvojusi ceļu, viņi ķērās pie ģērbtuvē Oto bikšu kabatā atrasto atslēgu saišķa. Riešana istabā bija pārgājusi rūkšanā. Oto Rehtnāgela suns saklausīja, ka ieradušies svešinieki.

Kad durvis atvērās, koridorā, plati iepletis kājas, cīņas gatavībā stāvēja bulterjers. Lebī un Harijs palika stāvam, skatoties uz balto, smieklīgo suni, it kā lai parādītu, ka tagad ir tā kārta kaut ko darīt. Ņurdēšana pārgāja pusapslāpētā riešanā, suns padevās un aizsteberēja uz istabu. Harijs tam sekoja.

Pateicoties lielajiem logiem, istaba bija ļoti gaiša, taču niecīgo izmēru dēļ tā likās pārāk pieblīvēta: liels, sarkans dīvāns ar daudzkrāsainiem spilveniem, apjomīga izmēra gleznas pie sienām un zems, taču milzīgs zaļa stikla galdiņš istabas vidū. Stūros stāvēja divi porcelāna leopardi.

Uz galdiņa gulēja kaut gan tam tur nevajadzēja būt lampas abažūrs.

Suns bija apstājies un piegrūdis degunu kādam mitram plankumam uz grīdas. Gaisā virs tā karājās divas vīriešu kurpes. Oda pēc urīna un ekskrementiem. Harijs paskatījās augstāk virs kurpēm, kur beidzās zeķes, viņš ieraudzīja melnu miesu. Viņa skatiens slīdēja augstāk gar biksēm un uzdūrās lielām rokām, kas nedzīvi nokarājās gar sāniem, un tad ar grūtībām virzījās augšup līdz baltajam kreklam. Ne tāpēc, ka agrāk nebūtu redzējis pakārtu cilvēku, bet tāpēc, ka bija pazinis kurpes.

Galva bija nošķiebusies uz pleca, un vada gals ar nespodru spuldzīti pie tā nokarājās uz krūtīm. Vads turējās pie krietna āķa griestos kādreiz tur, iespējams, bija karājusies lustra un bija trīskārt apvīts ap Endrū kaklu. Viņa galva gandrīz skāra griestus. Sapņains, apdzisis skatiens vērās tukšumā, un no mutes, kā nicinot nāvi, rēgojās zili melna mēle. Blakus žurnālu galdiņam gulēja apgāzts krēsls.

Velns lai parauj! Harijs nočukstēja. Velns, velns, velns!

Viņš bezspēcīgi atslīga krēslā. Ienāca Lebī. Ari viņam izlauzās

īss kliedziens.

Sameklē nazi! Harijs sacīja. Un piezvani ātrajai palīdzībai. Vai kam jūs parasti zvanāt.

No tās vietas, kur Harijs sēdēja, āra gaisma apspīdēja Endrū muguru, un vadā pakārtais ķermenis likās tikai kā svešs, melns siluets uz loga fona. Harijs lūdza Radītājam pakārt kādu citu vada galā, pirms viņš atkal piecelsies no krēsla. Viņš apsolījās nevienam neko neteikt par šo brīnumu. Tas bija tikai priekšlikums, nevis lūgšana. Katrā ziņā tā nebija lūgšana pēc palīdzības.

Viņš izdzirdēja soļus koridorā un Lebī balsi, kurš pēkšņi iesaucās no virtuves:

Ārā no šejienes, resnā vecene!

Pēc mātes bērēm Harijs piecas dienas bija staigājis, jūtot vienīgi to, ka kaut ko vajadzētu just. Viņam bija stāstīts, ka cilvēkiem, kuri ilgi trenējušies apvaldīt savas emocijas, bēdas izpaužas novēloti. Tādēļ tagad viņš bija pārsteigts, ieslīgstot dīvāna spilvenos un jūtot, kā kaklā sakāpj kamols un acis pildās asarām.

Harijs bija raudājis arī agrāk. Viņš bija jutis šādu kamolu kaklā toreiz, kad viens sēdēja Bardufosas kazarmās un lasīja Kristīnes vēstuli: “…tas ir labākais, kas manā dzīvē noticis…” Nebija svarīgi, vai viņa domā Hariju vai to angļu muzikantu, kuram grasījās doties līdzi. Viņš tikai zināja, ka tas bija sliktākais, kas noticis viņa dzīvē. Asaras bija iesprūdušas kaklā. It kā mestos nelaba dūša un gandrīz vai nāktu vēmiens.

Viņš piecēlās no krēsla un paskatījās uz augšu. Brīnums nebija noticis. Harijs gribēja paspert dažus soļus un pacelt krēslu, lai būtu, uz kā nostāties, kad viņi griezīs vadu, taču nespēja pakustēties. Tā nu viņš stāvēja, līdz, turot rokā virtuves nazi, istabā ienāca Lebī. Un tikai tad, kad Lebī tā dīvaini paskatījās, Harijs pamanīja, ka pār viņa vaigiem rit siltas asaras.

Ak Dievs, tā tik vēl trūka! Harijs brīnījās.

Klusēdami viņi pārgrieza vadu, nolika Endrū uz grīdas un pārmeklēja viņa kabatas. Atrada divus atslēgu saišķus vienu lielu, otru mazāku un vienu atsevišķu atslēgu. Lebī tūlīt pārbaudīja tā derēja Rehtnāgela dzīvokļa durvīm.

Nav nekādu vardarbības pazīmju! pēc īsas apskates Lebī secināja.

Harijs atpogāja Endrū kreklu. Krūtis rotāja uztetovēts krokodils. Harijs pavilka uz augšu arī bikšu staras un aplūkoja kājas.

Nekā nav, viņš noteica. Itin nekā.

Paskatīsimies, ko teiks ārsts, Lebī piebilda.

Harijs juta, ka atkal tuvojas raudiens, un par atbildi spēja vienīgi paraustīt plecus.

Atceļā uz iecirkni viņi iekļuva priekšpusdienas sastrēgumā.

Merde![53] Lebī iebļāvās un ņēmās trald signalizēt.

Harijs bija paņēmis rokās avīzi “The Australian" tās visu pirmo lappusi aizņēma raksts par klauna slepkavību. “Sadalīts gabalos pats savā nāves mašīnā,” tā vēstīja virsraksts virs asiņainās giljotīnas attēla no programmiņas ar Oto Rehtnāgelu klauna tērpā.

Reportāža bija ieturēta vieglā, gandrīz humoristiskā tonī, droši vien šī notikuma dīvainās savdabības dēļ. “Nezināma iemesla dēļ slepkava atstājis klaunam galvu,” rakstīja reportieris un secināja, ka slepkavība diezin vai izpaudusi skatītāju vispārējo noskaņojumu: “…tik slikta jau izrāde nemaz nebija.” Nedaudz indīgi paslavēja policiju, ka tā neparasti ātri ieradusies notikuma vietā. “Tomēr Sidnejas Kriminālpolicijas šefs Votkinss nesniedz komentārus, vai policija ir atradusi slepkavības ieroci…”

Harijs lasīja skaļā balsī.

Ļoti interesanti, Lebī pasignalizēja un parādīja pirkstu taksometra šoferim, kurš no blakusjoslas bija iespraucies viņiem priekšā. Your mother is…!

Tas numurs, kurā viņš medī putnu…

Teikums palika nepabeigts, līdz viņi šķērsoja divus krustojumus.

You said…[54] Lebī ierunājās.

Nē, nekas. Es vienkārši pabrīnījos par to numuru, tas man likās nejēdzīgs. Mednieks, kurš domā, ka medī putnu, bet tad pēkšņi atklāj, ka nošāvis kaķi, tātad tādu, kas arī medī putnu. Un kas tālāk?

Lebī to nedzirdēja-, jo bija izliecies ārā pa logu un kliedza:

Suck my hairy, sorry potato ass, you pigfucker…

Tā bija pirmā reize, kad Harijs dzirdēja viņu tik runīgu.

Kā jau Harijs bija gaidījis, iecirknī valdīja drudžaina aktivitāte.

Par to raksta “Reuters”, Juns stāstīja. “Associated Press” sūta šurp fotogrāfu. Zvanīja no birģermeistara kabineta un teica, ka NBC sūtīs televīzijas grupu, lai veidotu reportāžu.

Votkinss pašūpoja galvu.

Seši tūkstoši cilvēku iet bojā plūdos Indijā, bet avīzē parādās tikai īsa ziņa, taču, kad homoseksuālam klaunam nogriež locekļus, tas jau ir pasaules mēroga notikums!

Harijs palūdza visus ienākt sanāksmju telpā, tad aizvēra durvis.

Endrū Kensingtons ir miris, viņš paziņoja.

Votkinss un Juns neticīgi paskatījās. īsi un atklāti Harijs izstāstīja, kā viņi atraduši Endrū karājamies pie griestiem Oto Rehtnāgela dzīvoklī.

Mēs nezvanījām, lai būtu droši, ka nenotiks noplūde. Varbūt pagaidām vajadzētu visu turēt aiz atslēgas, Harijs runāja noteiktā balsī, raugoties viņiem tieši acīs.

Harijs juta, ka viņam ir vieglāk runāt par to kā par krimināllietu. Šeit bija kaut kas tāds, ko viņš zināja: līķis, nāves cēlonis un notikuma gaita, ko jāmēģina atklāt. Uz kādu brītiņu to aizsedza Nāve tas svešais, pret ko viņš nezināja, kā izturēties.

Okay, Votkinss samulsis noteica. Tagad mierīgi. Nepieņemsim pārsteidzīgus lēmumus!

Viņš notrauca sviedrus no virslūpas.

Iešu pie Makkormaka. Velns, velns! Ko tu esi izdarījis, Kensington? Ja prese to uzodīs… Votkinss nozuda aiz durvīm.

Trīs telpā palikušie sēdēja un klausījās ventilatora žēlabainajā dziesmā.

Reizēm viņš mazliet pastrādāja arī šeit, slepkavību izmeklēšanas nodaļā, Lebī ieteicās. Tādā ziņā viņš gan nebija gluži viens no mums, tomēr…

Labs cilvēks. Juns skatījās grīdā. Labs cilvēks. Viņš man palīdzēja, kad es te sāku strādāt, viņš bija… labs cilvēks.

Makkormaks pavēlēja klusēt. Viņš jutās slikti, staigāja pa istabu smagākiem soļiem nekā parasti. Viņa kuplās uzacis uz virsdegunes savilkās ciešāk kopā.

Pēc sanāksmes Harijs apsēdās Endrū vietā un pārskatīja viņa piezīmes. Nekā noderīga tur nebija, tikai dažas adreses, vairāki telefona numuri, kā izrādījās no auto remontdarbnīcām, un daži neskaidri ķeburi uz papīra lapiņas. Atvilktnes gandrīz tukšas vienīgi daži kancelejas piederumi. Pēc tam Harijs papētīja abus Endrū kabatā atrastos atslēgu saišķus. Pie viena no tiem karājās ādas breloks ar Endrū iniciāļiem, un Harijs nosprieda, ka tās droši vien ir viņa personiskās atslēgas.

Viņš paņēma telefonu un piezvanīja Birgitai uz mājām. Viņa apstulba, uzdeva dažus jautājumus, bet tālāk ļāva runāt Harijam.

Es nesaprotu, Harijs teica. Kad nomirst puisis, kuru pazīstu mazliet ilgāk par nedēļu, es raudu kā mazs bērns, bet, kad nomira mana māte, nespēju izspiest pat vienu asariņu! Mana māte, labākā sieviete pasaulē! Bet šis puisis… es pat nezinu, cik labi mēs bijām pazīstami. Kur ir loģika?

Loģika… Birgita ieteicās. Runa nav tik daudz par loģiku. Turklāt loģikai nevar uzticēties tik daudz, cik gribētos.

Jā, es tikai gribēju, lai tu to zinātu. Nestāsti nevienam! Vai drīkstu aiziet, kad būsi beigusi darbu?

Viņa vilcinājās ar atbildi. Gaidot naktī telefona zvanu no Zviedrijas. No vecākiem.

Man ir dzimšanas diena, Birgita atzinās.

Apsveicu!

Harijs pārtrauca sarunu. Viņš sajuta vēderā ieņurdamies savu veco ienaidnieku.

Pēc pusstundu ilgas braukšanas Lebī un Harijs atrada Endrū Kensingtona dzīvesvietu Sidnejroudā Četvikā patīkamā ieliņā jaukā priekšpilsētā.

Jēziņ, vai adrese ir pareiza? Harijs nobrīnījās, kad viņi piebrauca pie mājas, kuras numuru bija uzzinājuši personāldaļā. Tā bija liela ķieģeļu villa ar divām garāžām, labi koptu zālienu un strūklaku vidū. Grantēts celiņš veda līdz iespaidīgām sarkankoka durvīm. Viņi piezvanīja, un pa tām iznāca puisēns. Kad viņam pavaicāja pēc Endrū, zēns ar nopietnu sejas izteiksmi pamāja un aizlika plaukstu priekšā mutei. Abi saprata, ka viņš ir mēms. Zēns aizveda viņus otrpus mājai un norādīja uz mazu, zemu ķieģeļu namiņu aiz milzīga dārza. Ja šis īpašums būtu Anglijā, to varbūt dēvētu par dārznieka mājiņu.

Mēs gribētu ieiet, Harijs ieteicās, jūtot, ka runā pārāk skaidri, it kā arī puisēna ausīm būtu kāds defekts.

Mēs esam… bijām Endrū kolēģi. Endrū ir miris.

Viņš parādīja Endrū atslēgu saišķi ar ādas breloku. Zēns uz brīdi it kā apjuka un sāka strauji elpot.

Viņš nomira pēkšņi, naktī, Harijs paskaidroja.

Zēns stāvēja, nolaidis rokas. Viņa acīs iemirdzējās asaras. Harijs saprata, ka zēns ļoti labi pazinis Endrū. Viņš bija uzzinājis, ka Endrū šajā vietā nodzīvojis gandrīz divdesmit gadus, un šis mazais droši vien uzaudzis lielajā mājā. Harijs neviļus iedomājās -mazais puisēns un melnais tēvocis dārzā rotaļājas un dzenā bumbu, kā viņš paraud, kā tiek mierināts un dabū naudiņu, lai aizskrietu un nopirktu saldējumu un alu. Varbūt policists no dārznieka namiņa devis tam labus padomus un pastāstījis puspatiesus stāstiņus, un, kad viņš kļūtu vecāks, tad uzzinātu, kā jāapietas ar meitenēm un kā, nezaudējot aizsardzību, izdarīt kreiso taisno sitienu.

Patiesībā es nepareizi izteicos mēs bijām vairāk nekā kolēģi. Mēs bijām draugi. Mēs arī, Harijs piebilda. Vai mēs drīkstam tur ieiet?

Puisēns samirkšķināja acis, saknieba lūpas un piekrītoši pamāja.

Harijs sevi izlamājās. Saņemies, Hole, viņš nodomāja. Drīz vien tu izklausīsies kā no amerikāņu ziepju operas.

Pirmais, kas pārsteidza, ieejot mazajā vecpuiša namiņā, bija tā tīrība un kārtība. Pieticīgi mēbelētajā istabiņā uz žurnālu galdiņa pie pārnēsājamā televizoriņa nemētājās neviena avīze, un virtuvē tās saimnieku negaidīja neviens nemazgāts šķīvis. Koridorā kā ierindā stāvēja zābaki un kurpes ar tajās savērtām saitēm. Šī stingrā kārtība Harijam kaut ko atgādināja.

Guļamistabā gulta bija nevainojami saklāta ar tik stingri nostieptiem, baltiem palagiem, ka vajadzētu būt akrobātam, lai iespiestos šaurajā spraudziņā zem “segas”. Harijs jau ne vienu reizi vien bija nolādējis šo komisko gultas klāšanas veidu savā viesnīcas numurā. Viņš ieskatījās vannasistabā. Uz plauktiņa zem spoguļa stāvēja bārdas skūšanas aparāts un ziepes, līdzās -losjons, zobu pasta, zobu birstīte un šampūns. Viss. Harijs pārliecinājās, ka nekādas ekstravagances nav arī tualetē. Un pēkšņi saprata, ko šis pedantisms viņam atgādina: viņa paša dzīvokli, kad viņš bija pārstājis dzert.

Harija jaunā dzīve patiesībā bija sākusies ar vienkāršiem disciplīnas vingrinājumiem: katrai lietai tika paredzēta sava vieta, savs plauktiņš vai atvilktne, un pēc lietošanas viss tūlīt jānovieto atpakaļ savās vietās. Pat neviena pildspalva nedrīkstēja atrasties nevietā, neviens pārdedzis drošinātājs nemētājās uz sadales skapja. Bez praktiskās nozīmes tam, protams, bija arī simboliska nozīme lai ari muļķīgi, taču haosa līmeni savā dzīvoklī viņš izmantoja kā indikatoru savas dzīves līmenim.

Harijs palūdza Lebī apskatīt guļamistabā skapi un kumodi un, kad viņš izgāja, atvēra tualetes skapīti līdzās spogulim. Divos augšējos plauktos, glīti izkārtotas rindiņā kā miniatūras kaujas galviņas vakuuma iesaiņojumā gulēja vairāki desmiti vienreizējas lietošanas šļirču.

Protams, Endrū Kensingtonam varēja būt cukurslimība un viņš varēja būt spiests ievadīt sev insulīnu, taču Harijs zināja patiesību. Ja noārdītu pusi mājas, tad noteikti atrastu pulverīšu un attiecīga aprīkojuma slēptuvi, taču nebija vajadzības: Harijs jau zināja to, kas viņam jāzina.

Čingishans nebija melojis, sakot, ka Endrū bija narkomāns. Arī Harijs, pēc tam kad atrada viņu Oto dzīvoklī, vairs nebija šaubījies. Viņš zināja, ka tāda klimata apstākļos, kad gandrīz vienmēr jāvalkā krekli ar īsām piedurknēm un T krekli, policists nevar staigāt ar sadurstītām rokām. Tādēļ viņš dur tādās vietās, kur dūrienu pēdas nav viegli pamanīt, piemēram, kājā. Endrū kājas un ceļa locītavas bija dūrienu pēdu izraibinātas.

Cik vien Čingishans spēja atcerēties, Endrū bijis klients puisim ar Roda Stjuarta balsi. Pēc viņa domām, Endrū bijis no tiem, kuri var lietot heroīnu un vienlaikus turpināt diezgan normāli strādāt un būt sabiedrisks. “Tas nav nemaz tik neparasti, kā daudziem varētu šķist,” Čingiss bija teicis.

Bet, kad Spīdijs no kāda uzzināja, ka šis puisis ir policists, viņš, paranojas pārņemts, gribēja to nošaut. Iedomājās, ka Endrū ir spiegs. Mēs viņu atrunājām. Endrū taču vairākus gadus bija viens no labākajiem Spīdija klientiem! Nekad nekaulējās, viņam vienmēr bija nauda, turējās pie norunas, lieki nepļāpāja un nemuļķojās. Nekad neesmu redzējis aborigēnu, kurš tik labi panes narkotikas. Pie velna, es nekad neesmu redzējis, ka kāds tik labi panestu narkotikas!

Viņš nekad neesot ne redzējis, ne dzirdējis Endrū sarunājamies ar Evansu Vaitu.

Vaits ar privātiem klientiem nestrādā, viņš ir vairumtirgotājs un punkts! Esmu gan dzirdējis, ka viņš mazliet patirgojot uz ielas Kingskrosā. Kāpēc to gan nezinu, jo viņš jau tā nopelna pieklājīgi. Šobrīd atkal izbeidzis, jo esot sanākušas nepatikšanas ar dažām ielasmeitām.

Čingiss bija runājis atklāti. Daudz atklātāk, nekā būtu vajadzējis savas ādas glābšanai. Gandrīz likās, ka tas viņu uzjautrina. Laikam jau aprēķinājis, ka nepastāv lielas briesmas, ka Harijs nāktu viņu arestēt, jo viens no viņa kolēģiem ir klientu sarakstā.

Vari savu puisi pasveicināt un pateikt, ka mēs viņu gaidām. Mēs neturam ļaunu prātu, Čingiss, sarunai beidzoties, piebilda.

Lai kas viņi būtu, tie vienmēr atgriežas. Vienmēr!

Harijs iegāja guļamistabā, kur Lebl bez redzama entuziasma cilāja apakšveļu un pārskatīja atvilktnēs papīrus.

Vai atrodi kaut ko interesantu? Harijs pajautāja.

Nē, nekā īpaša. Un tu?

Nē.

Viņi saskatījās.

Iesim prom! Harijs ieteicās.

Sentdžordža teātra uzraugs sēdēja ēdnīcā un atcerējās Hariju no iepriekšējā vakara apmeklējuma. Viņš jutās gandrīz vai atvieglots.

B-beidzot kāds, kurš nedomā izjautāt un rakņāties, kā tas viss notika. Te v-visu dienu grozījās žurnālisti, viņš nopriecājās. Vēl jau arī jūsu tehniķi. Bet tiem taču darāms savs darbs, tie mūs n-neapgrūtina.

Jā, tiem katram ir jāpilda savs uzdevums.

J-jā. Nakti nevarēju aizmigt. Sieva galu galā iedeva man savas m-miegazāles. Nevienam to nenovēlu! Bet jūs droši vien esat pieraduši, jūs…

Jā gan, bet šī, protams, ir mazliet lielāka nelietība par ikdienā pieredzētajām!

Nezinu, vai kādreiz vēl spēšu atkal ieiet tajā t-telpā!

Nekas, tu tiksi tam pāri.

Paklausies vien es, velns parāvis, pat nespēju to nosaukt par rekvizītu telpu, es saku tā telpa. Uzraugs izmisis pašūpoja galvu.

Ļauj laikam ritēt savu gaitu, Harijs sacīja. Tici man, šajā ziņā es mazliet saprotu!

Ceru, tev taisnība, konstebl.

Sauc mani par Hariju!

Vai vēlies kafiju, Harij?

Harijs piekrītoši pamāja ar galvu un nolika uz galda atslēgu saišķi.

Paskat tik! uzraugs ieteicās. Tās paņēma Rehtnāgels. Es b-baidījos, ka tas labi nebeigsies un mēs b-būsim spiesti nomainīt visas slēdzenes. Kur jūs tās atradāt?

Mājās pie Oto Rehtnāgela.

Ko? Viņš taču vakar tās lietoja. Viņa ģērbtuves durvis…

Nedomā par to! Mani interesē, vai vakar aiz skatuves bez aktieriem bija vēl kāds.

Tā, tā. Tūlīt paskatīšos. Apgaismotājs, divi skatuves strādnieki un skaņu operators tie bija. Ne ģērbēju, ne grimētāju nebija, šī taču nav nekāda 1-lielā izrāde! Jā, tas šķiet arī viss! Izrādes laikā uz skatuves bija vienīgi palīgstrādnieki un aktieri. Un es, protams.

Un nevienu citu tu neredzēji?

Nevienu! uzraugs nopietni atbildēja.

Vai kāds nevarēja ienākt pa citu ceļu, nevis pa sētas vai skatuves sāndurvīm?

Jā, vēl ir apkārtceļš caur g-galeriju. Vakar tā bija slēgta, bet durvis bija palikušas vaļā, jo tur augšā sēdēja gaismotājs. Parunā ar viņu!

Gaismotāja izvalbītās acis atgādināja sausumā izmestas dziļūdens zivs acis.

Pagaidi mazliet… Jā! Patiešām tur augšā kāds sēdēja. Ja mēs redzam, ka daudz skatītāju nebūs, tad pārdodam biļetes tikai parterā, taču nav nekā savāda, ka viņš tur sēdēja: galerija netiek slēgta, kaut ari viņam ir biļete parterā. Viņš sēdēja gluži viens pēdējā rindā. Atceros vēl, ka pabrīnījos, kādēļ viņš sēž tik tālu no skatuves. Gaismas bija pamaz, taču es viņu redzēju. Kad pēc starpbrīža atgriezos, viņa, kā jau teicu, tur vairs nebija.

Vai viņš varēja nokļūt aiz skatuves pa tām pašām durvīm, pa kurām iegāji tu?

Jā. Gaismotājs pakasīja pakausi. Domāju gan. Ja viņš devās tieši uz rekvizītu telpu, viņu varēja arī nepamanīt. Šobrīd padomājot, man liekas, viņš neizskatījās īsti vesels. Jā! Šķiet, kaut kas ar viņu nebija kārtībā…

Tagad klausies! Harijs teica. Tas viss ir labi. Tūlīt es tev parādīšu fotogrāfiju…

Starp citu, tas cilvēks vēl…

…bet vispirms, Harijs viņu pārtrauca, es gribu, lai tu pamēģini iedomāties vakar redzēto vīru, un, kad skatīsies fotogrāfiju, tad nedomā, tikai pasaki pirmo domu, kas iešausies prātā! Pēc tam tev būs pietiekami laika, varēsi pat mainīt savas domas, bet šobrīd tikai vēlos redzēt tavu pirmo reakciju. Sarunāts?

Labi! Gaismotājs iepleta izvalbītās acis vēl platāk, tā, ka sāka atgādināt vardi. Esmu gatavs!

Harijs parādīja viņam fotogrāfiju.

Tas ir viņš! bolacis momentā iesaucās.

Mazliet padomā un tad izstāsti savas domas, Harijs palūdza.

Nav ne mazāko šaubu. Tas jau ir tas, ko mēģināju tev pastāstīt, konstebl! Tas vīrs bija melnais… aborigēns. Tas ir viņš!

Harijs bija pārguris. Šī bija gara diena, un viņš mēģināja nedomāt par tās atlikušo daļu. Kad asistents viņu ielaida sekciju telpā, doktora Engelsona mazais, druknais stāvs bija noliecies pār tādu kā operāciju galdu, uz kura lielu spuldžu gaismā gulēja resnas sievietes ķermenis. Šodien Harijs vairs nespēja paskatīties uz resnām sievietēm un palūdza asistentu darīt doktoram zināmu, ka ieradies Holijs tas, kurš viņam zvanījis.

Ar savu neapmierināto sejas izteiksmi Engelsons atgādināja pustraka profesora prototipu. Plānie mati slējās uz visām pusēm, bet sarkanīgo sivēna ģīmīti vietām sedza gaišas bārdas stublāji. -Jā?

Harijs saprata, ka profesors jau aizmirsis pirms divām stundām notikušo telefona sarunu.

Mani sauc Harijs Holijs. Es jums zvanīju un lūdzu iepazīstināt mani ar pirmajiem Endrū Kensingtona sekcijas rezultātiem!

Kaut gan telpā netrūka dažādu ķīmisko šķīdumu un citu smaku, Harijs sajuta arī tipisko džina smaržu.

Ak jā. Protams. Kensingtons! Bēdīga lieta. Esmu runājis ar viņu vairākas reizes. Kad viņš bija dzīvs, protams. Tagad viņš guļ tur, kastē, mēms kā austere!

Engelsons ar īkšķi norādīja sev aiz muguras.

Par to es nešaubos, doktor. Ko esat atraduši?

Paklausieties… kungs, kā jūs sauc?… Holijs, jā! Mums te ir vesela rinda ar līķiem, un visi cenšas tikt pirmie. Nē, ne jau līķi, bet izmeklētāji! Tomēr visiem glīti jāgaida rindiņā. Tādi šeit ir noteikumi, nekādu izņēmumu, saprotat? Kad šorīt piezvanīja lielais virsaitis Makkormaks un pateica, ka mums jādod prioritāte kādai slepkavībai, es tātad sāku domāt. Nepaspēju Makkorma-kam pajautāt, bet varbūt tu, Hogana kungs, varēsi atbildēt: kas, pie joda, tam Kensingtonam ir, kādēļ viņš ir tik īpašs?

Engelsons nicīgi atmeta galvu un uzvēdīja Harijam džina aromātu.

Mēs ceram, ka to mums pavēstīsi tu, doktor! Vai viņā ir kas īpašs?

īpašs? Kā to saprast? Vai viņam būtu trīs kājas, četras plaušas vai varbūt krūšu galiņi uz muguras?

Harijs bija noguris. Tieši šobrīd viņš vismazāk vēlējās pļāpāt ar piedzērušos prožektoru, kurš gribēja izlikties aizņemts, jo kāds bija sadomājis mīt viņam uz varžacīm, bet akadēmiski izglītotajiem pirksti parasti ir jutīgāki nekā citiem.

Vai ir kaut kas… neparasts? Harijs pārjautāja.

Engelsons skatījās uz viņu ar mazliet aizmiglotu skatienu.

Nē, viņš atbildēja. Nav nekā neparasta. Vispār nekā. Doktors, šūpodams galvu, turpināja skatīties uz Hariju, un

viņš saprata, ka tas vēl nav viss. Viņš tikai ieturēja teatrālu pauzi, kas alkohola pārņemtajām smadzenēm nelikās tik pārspīlēti ilga kā skaidrā prātā esošajam Harijam.

Pie mums nav nekā neparasta, doktors beidzot turpināja,

ja līķi ir piebāzti ar narkotikām. Šajā gadījumā ar heroīnu. Neparastais varētu būt tas, ka viņš ir policists, bet, ņemot vērā to, ka mēs reti kad dabūjam uz galda tavus kolēģus, nevaru pateikt, cik neparasti tas ir.

Nāves cēlonis?

Vai tad neteici, ka tu viņu atradi? Kā tev šķiet, no kā mirst cilvēks, ja karājas pie griestiem ar vadu ap kaklu? No garā klepus?

Harijam pamazām iekšās sāka viss vārīties, tomēr viņš vēl valdījās.

Tātad viņš nomira gaisa trūkuma dēļ, nevis no pārdozēšanas?

Bingo, Hogan!

Okay. Nākamais jautājums: nāves iestāšanās laiks?

Teikšu tā: starp pusnakti un pulksten diviem naktī.

Vai nevari pateikt precīzāk?

Vai jutīsies laimīgāks, ja teikšu: četras minūtes pēc vieniem? Doktora jau tā piesarkusī seja kļuva vēl sarkanāka.

Labi. Tātad četras minūtes pēc vieniem.

Harijs vairākas reizes dziļi ievilka elpu.

Piedodiet, ja izsakos… ja liekos nekaunīgs, doktor, mana angļu valoda ne vienmēr ir…

…tāda, kādai tai vajadzētu būt, Engelsons pabeidza teikumu viņa vietā.

Tieši tā! Jūs, doktor, bez šaubām, esat aizņemts cilvēks, tādēļ es ilgāk netraucēšu, tikai sakiet, ka esat sapratis to, ko teica Makkormaks: šis sekcijas slēdziens nedrīkst iet parasto ceļu, bet tieši pie viņa.

Viss būs kārtībā! Instrukcija ir skaidra, Horgan. Varat pasveicināt no manis Makkormaku.

Mazais, pustrakais profesors, plati iepletis kājas un rokas sakrustojis uz krūtīm, stāvēja iepretī Harijam, kuram kareivīgi iespīdējās acis.

Instrukcija? Es nezinu, kāds statuss instrukcijām ir Sidnejas policijā, bet tur, no kurienes esmu es, direktīva ir tā, kas nosaka, kā cilvēkiem rīkoties, ja viņu šefs nav tiem pateicis, kas darāms, -Harijs paskaidroja.

Aizmirsti to, Horgan! Profesionālā ētika acīmredzot nav tā joma, par kuru jūsu kantorī īpaši rūpētos, tādēļ šaubos, vai mēs par to varam veidot īpaši auglīgu diskusiju. Pieliksim punktu un teiksim ardievas, Horgana kungs?

Harijs palika stāvam.

Vai ari jūs domājat citādi? Engelsons nepacietīgi iejautājās.

Harijs paskatījās uz cilvēku, kurš domāja, ka viņam vairs nav

ko zaudēt. Vidēja vecuma, viduvēji spējīgs prožektors alkoholiķis, kuram vairs nav nekādu izredžu uz paaugstinājumu vai virzīšanos pa karjeras kāpnēm un kurš tādēļ ari ne no viena un ne no kā nebaidās. Ko gan viņam varēja padarīt? Harijs nupat bija piedzīvojis garāko un briesmīgāko dienu savā mūžā. Un viņam pietika. Viņš sagrāba baltā ārsta virsvalka apkakli un mazliet pacēla to uz augšu.

Noņirkstēja virsvalka šuves.

Kā man šķiet? Domāju, vajadzēs noņemt jūsu asins analīzi un pēc tam parunāt par profesionālo ētiku, doktor Engelson! Un parunāt par to, cik daudzi varēs apliecināt, ka, veicot sekciju Ingerai Holterei, jūs bijāt galīgi pilnā. Pēc tam parunāsim ar dažiem, kuri strādā tur, kur ētika ir cieņā, ar tiem, kuri var izmest jūs no darba, ne tikai no šī darba, bet no jebkura darba, kurā vajadzīga ārsta licence. Kā jums šķiet, doktor Engelson? Ko jūs tagad domājat par manu angļu valodu?

Doktors Engelsons domāja, ka Harija angļu valoda ir ļoti laba. Bridi paprātojis, viņš nāca pie slēdziena, ka vienu reizi var apiet dažas instances.

13. NODAĻA Desmit metru tornis Frongnerbādetē un pamostas sens ienaidnieks

Makkormaks sēdēja, atkal uzgriezis Harijam muguru, un skatījās ārā pa logu. Saule jau sliecās uz rieta pusi, bet starp debesskrāpjiem un spilgti zaļo Karalisko botānisko dārzu vēl aicinoši mirgoja zilais okeāns. Harijam mute jau bija sausa un sāka sāpēt galva. Viņš gandrīz bez pārtraukuma bija noturējis vairāk nekā trīs ceturtdaļstundu ilgu monologu, stāstot par Oto Rehtnāgelu, Endrū Kensingtonu, heroīnu, bāru The Cricket, gaismotāju, Engel-sonu īsi sakot, par visu, kas noticis.

Makkormaks, visu laiku klusēdams, bija klausījies.

Vai zināji, ka tur, Jaunzēlandē, dzīvo dumjākie cilvēki pasaulē? Tie dzīvo uz salas, gluži vieni, bez kaimiņiem, kuriem būtu iemesls likt tiem ciest. Visapkārt vienīgi ūdens. Tomēr šīs salas ļaudis ir ņēmuši dalību gandrīz katrā šī gadu simteņa karā. Neviena cita valsts, pat ne Padomju Savienība Otrā pasaules kara laikā, nav zaudējusi tik daudz jaunu cilvēku attiecībā pret iedzīvotāju skaitu. Jaunzēlandē sieviešu pārsvars bija leģendārs. Kāpēc tie karoja? Lai palīdzētu. Lai stātos citu vietā. Šie vientieši pat nekaroja uz savas zemes, nē, viņi sēdās kuģos un lidmašīnās un devās nomirt, cik vien tālu iespējams. Viņi palīdzēja Sabiedrotajiem cīņā pret vāciešiem un itāļiem, dienvidkorejiešiem karā pret Ziemeļkoreju un amerikāņiem cīņā pret japāņiem un ziemeļvjetnamiešiem. Mans tēvs bija viens no šiem vientiešiem.

Makkormaks aizgriezās no loga, un tagad Harijs redzēja viņa seju.

Tēvs man pastāstīja par vienu no sava kuģa lielgabalniekiem kaujā pret japāņiem pie Okinavas 1945. gadā. Japāņi bija sākuši izmantot kamikadzes. Tie uzbruka, pielietojot taktiku, ko paši dēvēja par “magoņu lapiņu krišanu uz ūdens”. Tieši tā ari viss izskatījās. Vispirms lidoja viena lidmašīna, un, kad to notrieca, aiz tās nāca divas citas, pēc tam četras un tā tālāk šķietami bezgalīga piķējošu lidmašīnu piramīda. Uz kuģa, kur atradās mans tēvs, visi bija pārbijušies. Tas bija īsts neprāts. Piloti labprātīgi devās nāvē tikai tādēļ, lai bumbu kravas nokristu paredzētajās vietās. Vienīgais veids, kā tos apturēt, bija radīt pēc iespējas blīvāku zenītartilērijas aizsargsienu. Vismazākā spraudziņa un japāņi būs tai cauri. Bija aprēķināts: ja lidmašīna netika notriekta divdesmit sekunžu laikā pēc tās nonākšanas šāviena attālumā, tad bija jau par vēlu tā varēja nogāzties uz kuģa. Lielgabalnieki zināja, ka tiem katru reizi jātrāpa, un reizēm uzbrukumi no gaisa varēja ilgt visu dienu. Mans tēvs aprakstīja vienmērīgo lielgabalu dārdoņu un aizvien pieaugošo piķējošo lidmašīnu gaudošanu. Teica, ka naktīs tas rādoties viņam sapņos.

Kaujas pēdējā dienā viņš stāvēja uz komandtiltiņa, kad viņi ieraudzīja, kā viena no lidmašīnām, tikusi cauri sprostugunij, uzņem kursu tieši uz viņu kuģi. Kuģa lielgabali strādāja bez mitas, tomēr lidmašīna lēnām tuvojās. Šķita, tā vienkārši karājas pie debesīm un ar katru sekundi aug aizvien lielāka. Beigās jau skaidri varēja saskatīt kabīni un pilota apveidu tajā. Uz kuģa klāja sāka birt granātas. Tai pašā mirklī trāpīja arī pretgaisa aizsardzības ieroči, tie nobrāza spārnus un fizelāžu. Tika norauts astesgals, un tad, gluži kā palēninātā filmā, lidmašīna pašķīda uz visām pusēm un uz klāja, liesmu un melnu dūmu astes pavadītas, nogāzās tikai nelielas atlūzas kopā ar propelleru. Artilēristi jau gatavojās ķerties pie jauna mērķa, kad kāds vīrs no lielgabala torņa, tieši zem komandtiltiņa, jauns kaprālis tēvs viņu pazina, jo viņš, tāpat kā mans tēvs, bija no Velingtonas izrāpās ārā, uzsmaidīja tēvam, pamāja ar roku un noteica: “Šodien ir silts laiks!” Tad viņš pārlēca pār bortu un nozuda.

Varbūt bija mainījusies gaisma, taču Harijam pēkšņi likās, ka Makkormaks izskatās novecojis.

Šodien ir silts laiks, Makkormaks atkārtoja.

Cilvēka daba ir kā liels, tumšs mežs, Sir.

Makkormaks pamāja ar galvu.

Esmu to jau agrāk dzirdējis, Holij, un varbūt tā ir patiesība. Es sapratu, ka jūs tu un Kensingtons iepazināt viens otru diezgan labi. Esmu arī dzirdējis dažu domas, ka vajadzētu noskaidrot Endrū Kensingtona ieinteresētību šajā lietā. Kā tu domā, Holij?

Harijs paskatījās uz savām tumšajām biksēm. Tik ilgi nogulējušas čemodānā, tās bija saburzījušās, ar šķībām vīlēm. Pulksten divpadsmitos vajadzēja notikt apbedīšanai.

Es nezinu, ko domāt, Sir.

Makkormaks piecēlās un sāka pēc savas, Harijam jau pazīstamās paražas pastaigāties gar logu.

Visu savu mūžu esmu bijis policists, Holij, taču joprojām skatos uz saviem kolēģiem un prātoju, kas šiem cilvēkiem liek to darīt, kas liek tiem piedalīties citu karos. Kas viņus virza? Vai ir vērts ciest tikai tādēļ, lai citi justu, ka pastāv taisnīgums? Tie ir dumjie, Holij. Mēs esam dumji. Mēs esam apdāvināti ar tik lielu dumjību, ka domājam: esam spējīgi kaut ko izmainīt.

Mēs tiekam saraustīti gabalos, iznīcināti, un reiz mēs ielēksim okeānā, bet starplaikā naivi ticam, ka esam kādam vajadzīgi. Un, ja tu kādā dienā šķirsies no savām ilūzijām, būs jau par vēlu, jo mēs esam kfuvuši policisti, jau stāvam ierakumos un atkāpšanās iespēju nav. Varam tikai brīnīties: kas, pie velna, ir noticis un kad tieši mēs izvēlējāmies nepareizo ceļu? Mēs esam notiesāti būt do-gooders uz visu atlikušo mūžu un notiesāti ciest neveiksmes. Par laimi, patiesība ir diezgan relatīva lieta. Un tā ir elastīga. Mēs to grozām un lokām, līdz tā iederas mūsu dzīvē.

Vismaz daļēji. Reizēm, lai gūtu dvēseles mieru, pietiek, ja noķeram kādu bandītu. Bet visi zina, ka nav labi pārāk ilgi nodarboties ar kaitēkļu iznīcināšanu. Nāksies izbaudīt pašam savu indi.

Tātad kur ir būtība, Holij? Cilvēks visu mūžu ir stāvējis pie lielgabala, un tagad viņš ir beigts. Kas tur vēl ko teikt? Patiesība ir relatīva. Nav viegli saprast, ko galējs sasprindzinājums spēj izdarīt ar cilvēku, ja vien pats neesi to piedzīvojis. Mums ir tiesu psihiatri, kas mēģina novilkt robežlīniju starp slimajiem un noziedzniekiem. Tie groza un loka patiesību tā, lai tā iederētos viņu teorētisko modeļu pasaulē. Mums ir tiesu sistēma, kas labākajā gadījumā attur dažu labu destruktīvu elementu no parādīšanās uz ielām, un žurnālistus, kas vēlas iegūt ideālistu reputāciju, jo nolēmuši atmaskot tos, kuri pārkāpj noteikumus, kas it kā aizsargā taisnīgumu. Bet patiesība? Makkormaks iejautājās. Patiesība ir tā, ka nav neviena, kurš pārtiek no patiesības, un tādēļ patiesība nevienu neinteresē. Mūsu patiesība ir tā, ar ko cilvēkiem vieglāk dzīvot, cik tas ir mūsu varā.

Viņš paskatījās uz Hariju.

Un kuru gan interesē patiesība par Endrū Kensingtonu? Kurš iegūs no tā, ja mēs izveidosim neglītu, kroplīgu patiesību ar asiem un bīstamiem dzelkšņiem, kas spraucas ārā, bet kurai nekur nav vietas? Policijas priekšnieks? Nē. Municipalitātes politiķi? Nē. Arī ne tie, kuri cīnās par aborigēnu tiesībām. Policijas arodbiedrība? Arī ne. Vēstniecības arī neko neiegūs. Tātad neviens. Vai ne?

Harijam sagribējās atbildēt: “Ingeras Holteres tuvinieki,” -taču viņš atturējās. Makkormaks apstājās pie jaunās karalienes Elizabetes II portreta.

Es uzskatītu par labāku, lai tas, ko tu pastāstīji, Holij, paliktu starp mums. Tu jau noteikti saproti, ka tā ir labāk.

Harijs noņēma no biksēm garu, sarkanu matu.

Es aprunājos ar birģermeistara kantori, Makkormaks sacīja. Lai neizskatītos pārāk uzkrītoši, Ingeras Holteres lietai vēl kādu brītiņu tiks dota prioritāte. Ja vairāk neko neatradīsim, cilvēki drīz vien samierināsies ar ziņu, ka norvēģu meiteni nogalinājis klauns. Kurš noslepkavojis klaunu to varētu būt grūtāk noskaidrot, bet daudz kas liecina par crime passionel, slepkavību aiz greizsirdības varbūt kāds slepens, pievilts partneris, kas zina? Tādos gadījumos, ja vainīgais izvairās no soda, mēdz samierināties. Protams, precīzu pierādījumu nav, bet netiešie ir, un pēc dažiem gadiem viss notikums būs aizmirsts. Pieņēmums, ka te padarbojies sērijveida slepkava, bija tikai īslaicīga policijas teorija, kas tagad ir atmesta.

Harijs piecēlās un gatavojās doties prom. Makkormaks ieklepojās.

Es uzrakstīšu ziņojumu, Holij! Kad aizbrauksi, es to nosūtīšu Oslo policijas priekšniekam. Tu aizceļo rīt, vai ne?

Harijs īsi pamāja un izgāja pa durvīm.

Maigā vakara brīze galvassāpes nemazināja, un no mierinošās tumsas vieglāk nekļuva. Harijs bezmērķīgi klīda pa ielām. Haidparkā celiņam pārskrēja kāds mazs dzīvnieciņš. Sākumā viņš nodomāja, ka tā ir liela žurka, bet, pieejot tuvāk, ieraudzīja mazu, pūkainu zvēriņu skatāmies uz viņu ar acīm, kurās atstarojās parka laternu spožā gaisma. Harijs nekad agrāk nebija redzējis šādu radību un pieļāva, ka tam vajadzētu būt oposumam. Zvēriņš nelikās izbijies, gluži pretēji izdevis savādas, žēlabainas skaņas, tas ziņkārīgi ostīja gaisu.

Harijs pietupās.

Vai tu ari prāto par to, kas gan tev būtu darāms šīs lielās pilsētas centrā? viņš ierunājās.

Atbildes vietā zvēriņš pašķieba galvu uz sāniem.

Kā tev šķiet dosimies rīt uz mājām? Tu uz savu mežu, un es uz savējo?

Oposums aizskrēja prom, tas nevēlējās, lai viņu pierunā kaut kur pārcelties. Viņa mājas bija tieši šeit, parkā, starp mašīnām, cilvēkiem un atkritumu kastēm.

Woollomolo rajonā viņš pagāja garām kādam bāram. Zvanīja sūtnis. Teica, ka piezvanīšot vēlāk. Kā iet Birgitai? Viņa bija nerunīga. Viņš ari daudz nejautāja. Dzimšanas dienu Birgita nebija pieminējusi, varbūt tāpēc, ka saprata viņš var izdomāt kaut ko umju. Piešķirt visam pārāk lielu nozīmi. Pasniegt pārāk dārgu avanu vai sarunāt kaut ko lieku tikai tāpēc, ka šis ir pēdējais va ars un viņu jau sen moka sirdsapziņa, ka jābrauc projām. Kada tam jēga? viņa varbūt domāja.

Kā Kristīne, kad atgriezās no Anglijas.

Viņi bija satikušies Frongneres rajona āra restorāniņā, un Kristīne pastāstīja, ka mājās pavadīšot divus mēnešus. Saulē iedegusi, laipna. Alus glāzi tukšojot, smaidīja savu parasto smaidu, un viņs zināja, ko teiks un ko darīs. Tas bija kā sena dziesma, kuru neproti vairs nospēlēt uz klavierēm galva tukša, bet pirksti visu a*r° kija piedzērušies, bet ne pārāk, tādēļ Harijs visu

atcerējās. Ar tramvaju viņi nobrauca lejā, uz pilsētu, un Kristīne, urvīgi smaidot, bez stāvēšanas rindā ieveda Hariju naktsklubā ar ines. Naktī izdejojušies un sasvīduši viņi aizbrauca ar taksometru atkal uz Frongneri, pārrāpās pāri baseina žogam un lēkšanas torņa pašā augšā, desmit metrus virs tukšā parka, izdzēra vīna pudeli, kas Kristīnei bija līdzi somā. Viņi skatījās uz pilsētu un stāstīja viens otram savus nākotnes plānus, kas katrā tikšanās reize bija citādi. Tad, satvēruši viens otru aiz rokas, ieskrējās un eca lejā. Krītot Harijam visu laiku ausīs skanēja Kristīnes griezīgais kliedziens kā fantastisks ugunsdzēsēju trauksmes signa s. Viņš bija gulējis uz baseina malas un skaļi smējies, kad nstine izkāpa no ūdens un tuvojās viņam ar slapju, ķermenim pielipušu kleitu mugurā.

Nākamajā rītā viņi pamodās Harija gultā cieši apskāvušies, nosvi uši, paģiraini un uzbudināti. Viņš bija atvēris balkona durvis un atgriezies gultā ar uzbudinātu locekli. Harijs viņu neprātīgi, ar lielu sajūsmu samīlēja, līdz atkal izdzirda ugunsdzēsēju trau smes signālu, kas apslāpēja bērnu rotaļu čalas pagalmā.

Un tikai tad Kristīne uzdeva šo dīvaino jautājumu:

Kāda tam visam jēga?

Kāda visam jēga, ja starp viņiem nekas nevarēja būt? Viņai vajadzēja atgriezties Anglijā, viņš bija egoists, viņi abi bija tik dažādi un nekad neapprecēsies, neradīs bērnus un kopā nebūvēs māju. Tas ne pie kā laba nenovedīs.

Vai pēdējās divdesmit četras stundas nav pietiekams iemesls? Harijs bija uzdevis jautājumu. Kas notiks, ja tev rit krūtīs atklās audzēju, kāda tam jēga? Ja tu sēdēsi savā mājā, pie saviem bērniem, ar zilu aci un cerēsi, ka vīrs jau aizmidzis, pirms tu liecies gulēt, kāda tam būs jēga? Vai tu tiešām esi pārliecināta, ka ar savu superplānu spēsi noķert laimi?

Kristīne bija nosaukusi Hariju par amorālu, sīku hēdonistu un atbildējusi, ka dzīvē esot svarīgākas lietas par seksu.

Es saprotu, ka tu vēlies ko citu, Harijs bija iebildis, bet vai visam, ko tu dari, ir jābūt solim ceļā uz tavu laimes pilno nirvānu? Kad dzīvosi veco ļaužu namā, tu būsi aizmirsusi, kādā krāsā bija tev uz kāzām dāvinātā servīze, bet varu derēt, ka atcerēsies desmit metrus augsto torni un pēc nolēkšanas no tā -mūsu mīlēšanos uz baseina malas.

Patiesībā bohēmiete un dzīves baudītāja bija Kristīne, bet pēdējie vārdi, ko viņa, ejot prom un aizcērtot durvis, teica, bija -viņš kaut ko nesaprotot un viņam esot laiks kļūt pieaugušam.

Kāda visam jēga? Harijs iesaucās. Pa Harmerstrītu ejošais pārītis atskatījās.

Vai Birgita neizprata jēgu vai arī viņa baidījās, ka varētu aiziet par tālu, jo viņam rit jādodas prom? Vai tādēļ viņa uzskatīja par labāku dzimšanas dienu aizvadīt, runājot pa telefonu ar Zviedriju? Protams, vajadzētu pajautāt bez aplinkiem, bet, kā saka, kāda tam jēga?

Harijs juta, ka ir ļoti noguris, un zināja, ka nespēs aizmigt. Viņš pagriezās un devās atpakaļ uz bāru. Pie griestiem spuldzes -

Woollomolo rajonā viņš pagāja garām kādam bāram. Zvanīja sūtnis. Teica, ka piezvanīšot vēlāk. Kā iet Birgitai? Viņa bija nerunīga. Viņš ari daudz nejautāja. Dzimšanas dienu Birgita nebija pieminējusi, varbūt tāpēc, ka saprata viņš var izdomāt kaut ko dumju. Piešķirt visam pārāk lielu nozīmi. Pasniegt pārāk dārgu dāvanu vai sarunāt kaut ko lieku tikai tāpēc, ka šis ir pēdējais vakars un viņu jau sen moka sirdsapziņa, ka jābrauc projām. Kāda tam jēga? viņa varbūt domāja.

Kā Kristīne, kad atgriezās no Anglijas.

Viņi bija satikušies Frongneres rajona āra restorāniņā, un Kristīne pastāstīja, ka mājās pavadīšot divus mēnešus. Saulē iedegusi, laipna. Alus glāzi tukšojot, smaidīja savu parasto smaidu, un viņš zināja, ko teiks un ko darīs. Tas bija kā sena dziesma, kuru neproti vairs nospēlēt uz klavierēm galva tukša, bet pirksti visu atrod paši. Viņi bija piedzērušies, bet ne pārāk, tādēļ Harijs visu atcerējās. Ar tramvaju viņi nobrauca lejā, uz pilsētu, un Kristīne, burvīgi smaidot, bez stāvēšanas rindā ieveda Hariju naktsklubā Sardines. Naktī izdejojušies un sasvīduši viņi aizbrauca ar taksometru atkal uz Frongneri, pārrāpās pāri baseina žogam un lēkšanas torņa pašā augšā, desmit metrus virs tukšā parka, izdzēra vīna pudeli, kas Kristīnei bija līdzi somā. Viņi skatījās uz pilsētu un stāstīja viens otram savus nākotnes plānus, kas katrā tikšanās reizē bija citādi. Tad, satvēruši viens otru aiz rokas, ieskrējās un lēca lejā. Krītot Harijam visu laiku ausīs skanēja Kristīnes griezīgais kliedziens kā fantastisks ugunsdzēsēju trauksmes signāls. Viņš bija gulējis uz baseina malas un skaļi smējies, kad Kristīne izkāpa no ūdens un tuvojās viņam ar slapju, ķermenim pielipušu kleitu mugurā.

Nākamajā rītā viņi pamodās Harija gultā cieši apskāvušies, nosvīduši, paģiraini un uzbudināti. Viņš bija atvēris balkona durvis un atgriezies gultā.ar uzbudinātu locekli. Harijs viņu neprātīgi, ar lielu sajūsmu samīlēja, līdz atkal izdzirda ugunsdzēsēju trauksmes signālu, kas apslāpēja bērnu rotaļu čalas pagalmā.

Un tikai tad Kristīne uzdeva šo dīvaino jautājumu:

Kāda tam visam jēga?

Kāda visam jēga, ja starp viņiem nekas nevarēja būt? Viņai vajadzēja atgriezties Anglijā, viņš bija egoists, viņi abi bija tik dažādi un nekad neapprecēsies, neradīs bērnus un kopā nebūvēs māju. Tas ne pie kā laba nenovedīs.

Vai pēdējās divdesmit četras stundas nav pietiekams iemesls? Harijs bija uzdevis jautājumu. Kas notiks, ja tev rīt krūtīs atklās audzēju, kāda tam jēga? Ja tu sēdēsi savā mājā, pie saviem bērniem, ar zilu aci un cerēsi, ka vīrs jau aizmidzis, pirms tu liecies gulēt, kāda tam būs jēga? Vai tu tiešām esi pārliecināta, ka ar savu superplānu spēsi noķert laimi?

Kristīne bija nosaukusi Hariju par amorālu, sīku hēdonistu un atbildējusi, ka dzīvē esot svarīgākas lietas par seksu.

Es saprotu, ka tu vēlies ko citu, Harijs bija iebildis, bet vai visam, ko tu dari, ir jābūt solim ceļā uz tavu laimes pilno nirvānu? Kad dzīvosi veco ļaužu namā, tu būsi aizmirsusi, kādā krāsā bija tev uz kāzām dāvinātā servīze, bet varu derēt, ka atcerēsies desmit metrus augsto torni un pēc nolēkšanas no tā -mūsu mīlēšanos uz baseina malas.

Patiesībā bohēmiete un dzīves baudītāja bija Kristīne, bet pēdējie vārdi, ko viņa, ejot prom un aizcērtot durvis, teica, bija -viņš kaut ko nesaprotot un viņam esot laiks kļūt pieaugušam.

Kāda visam jēga? Harijs iesaucās. Pa Harmerstrītu ejošais pārītis atskatījās.

Vai Birgita neizprata jēgu vai arī viņa baidījās, ka varētu aiziet par tālu, jo viņam rīt jādodas prom? Vai tādēļ viņa uzskatīja par labāku dzimšanas dienu aizvadīt, runājot pa telefonu ar Zviedriju? Protams, vajadzētu pajautāt bez aplinkiem, bet, kā saka, kāda tam jēga?

Harijs juta, ka ir ļoti noguris, un zināja, ka nespēs aizmigt. Viņš pagriezās un devās atpakaļ uz bāru. Pie griestiem spuldzes -aplipušas ar beigtiem kukaiņiem. Gar sienām spēļu automāti. Harijs atrada galdiņu pie loga un sāka gaidīt oficiantu, nolēmis neko nepasūtīt, ja neviens viņu neievēros. Viņš vēlējās vienīgi pasēdēt.

Oficiants tomēr pienāca un jautāja, ko Harijs vēlas. Viņš ilgi pētīja dzērienu karti un tad izvēlējās kolu. Palūdza Birgitu ierasties uz Endrū bērēm. Viņa, protams, piekrita.

Loga stiklā viņš ieraudzīja savu spoguļattēlu un nodomāja, ka būtu labi, ja šeit atrastos Endrū, tad varētu aprunāties. Ja viss būtu noticis kā detektīvseriālā, tad tagad, iespējams, būtu sērijas beigas un Harijs ar tēvu skatītos titrus, bet māte, neizpratusi jēgu, uzdotu idiotiskus jautājumus. Tomēr šī nebija detektīvfilma un visa notikuma jēgu nebija izpratis arī Harijs.

Vai Endrū bija mēģinājis viņam pateikt, ka Ingeru Holteri nogalinājis Oto Rehtnāgels? Bet kādēļ? Vai būtu kaut kas tik komisks kā heteroseksuālas noslieces apvaldīšana, un vai tā spēj radīt sērijveida slepkavu, kurš atriebjas blondām meitenēm? Kā Harijs varēja nesaprast to, ko Endrū gribēja viņam pateikt? Viņu iepazīšanās, slēptie mājieni, atklātie meli par liecinieku Nimbinā, kurš redzējis Vaitu, vai tas viss varbūt bija tikai tādēļ, lai turētu viņu tālāk no Vaita, lai viņu neieraudzītu ?

Endrū bija parūpējies par to, lai tiktu iesaistīts izmeklēšanā kopā ar ārzemnieku un varētu to kontrolēt. Bet kādēļ Endrū pats neapturēja Oto Rehtnāgelu? Kas abus saistīja, ja ievajadzējās tāda starpnieka kā viņš Harijs? Vai tāpēc, ka Oto un Endrū būtu mīļākie? Vai Oto cieta nelaimīgas mīlestības dēļ pret Endrū? Tādā gadījumā: kāpēc nogalināt Oto tieši pirms viņa aizturēšanas? Varbūt Endrū bija cits plāns, kā apturēt Oto, neatklājot viņu -Endrū kā mīļāko? Piemēram, lai izskatītos tā, it kā Harijs norādītu uz Oto un inscenētu viņa arestu, kura laikā viņš nogalinās Oto “pašaizsardzības nolūkā” vai “bēgšanas mēģinājuma” laikā. Kaut kā tamlīdzīgi. Harijs padomāja un saprata nekas nesaskan. Sanāca tā, ka Oto liktenis jau sen bijis izlemts. Taču mīklas atminēšanas laikā Endrū bija slimnīcā, viss norisinājās pārāk strauji, un sākotnējo plānu neizdevās realizēt. Dod man divas dienas laika, Endrū bija teicis.

Harijs atraidīja grīļīgu, piedzērušos sievieti, kas grasījās apsēsties pie viņa galdiņa.

Bet kādēļ pēc slepkavības izdarīt pašnāvību? Endrū taču varēja tikt sveikā cauri? Vai varēja? Gaismotājs bija viņu redzējis, Harijs zināja par viņa draudzību ar Oto, un slepkavības brīdī viņam diezin vai bija kaut kāds alibi.

Jā, laikam jau pienācis laiks titriem. Velns parāvis, pagaidi mazliet!

Harijs pieļāva, ka Endrū varējis izplānot un panākt, ka Oto, piemēram, tiek nošauts neveiksmīga aresta mēģinājuma laikā. Ja aresta laikā Oto izdzīvotu, tam sekotu tiesas process un lielu uzmanību visam pievērstu prese. Endrū riskētu, ka viss var nākt gaismā. Avīžu virsraksti tādi kā “Melnais izmeklētājs sērijveida slepkavas izbijis mīļākais” ar lielu fotogrāfiju zem tiem, un viņa dzīve vienā mirklī kļūtu pavisam citāda. Iespējams, Endrū mocīja sirdsapziņas pārmetumi: viņš juta personisku atbildību, jo nebija laikus apturējis Oto, un tādēļ steidzies piespriest tādu sodu, ko Austrālijas tiesas nespēj, nāvessodu.

Iespēja sarīkot fiktīvu šaušanas drāmu bez lieciniekiem bija pilnīgi iespējams, izvairīties no soda par slepkavību pavisam kas cits.

Harija vēderā kaut kas iesmilkstējās.

Endrū bija lieliska izdevība novākt Oto, pirms Harijs un pārējie iecērt viņā nagus. Kā tas saskan ar īstenību, ka viens cilvēks sacērt gabalos bijušo mīļāko, lai noslēptu savu seksuālo orientāciju pilsētā, kurā tādus neuzskata par atkritējiem, līdz nav pierādīts pretējais? Un vai tiešām ir loģiski, ka pēc tam viņš izdara pašnāvību?

Harija galvā gruzdošās sāpes pamazām bija pieņēmušās spēkā, un tagad likās, ka kāds to izmantotu laktas vietā. Dzirksteļu lietū, kas plaiksnījās acīs, viņš mēģināja notvert kādu domu, taču visu laiku uzradās jaunas, kas padzina iepriekšējās. Varbūt Makkormakam taisnība sakropļotai dvēselei vienkārši gadījusies karsta diena. Harijs nespēja domāt par alternatīvu par to, ka bijis vēl kaut kas. Ka Endrū Kensingtons varējis slēpt ko sliktāku, ka viņam bijis kaut kas nopietnāks, no kā bēgt, nekā vienīgi savas noslieces.

Uzradās kāda ēna, un Harijs pavērsa skatienu augšup. Oficianta galva bija aizsegusi lampas gaismu, un siluetā Harijam likās, ka redz Endrū zili melno mēli.

Vēl kaut ko, Sir ?

Tev ir dzēriens, ko sauc “Black Snake”…

Jim Beam un kola.

Tur, lejā, tagad mežonīgi vaukšķēja.

Labi. Dod man dubulto “Black Snake” bez kolas!

Harijs bija apmaldījies. Viņam priekšā kāpnes, aiz muguras -ūdens un ari kāpnes. Haoss pieņēmās spēkā, mastu gali līcī līgojās šurpu turpu. Harijam nebija ne jausmas, kā viņš nokļuvis uz šīm kāpnēm. Jāiet augšup. “Vislabāk ir tad, ja kāpj uz augšu,” -tā vienmēr bija teicis tēvs.

Ne bez grūtībām, taču, māju sienām piepalīdzot, viņš tika augšā. Ielas nosaukums Challis Avenue neko neizteica, tādēļ viņš turpināja iet taisni uz priekšu. Mēģināja paskatīties pulkstenī, taču to neatrada. Bija tumšs, un ielās nebija gandrīz neviena cilvēka, tādēļ Harijs nosprieda, ka ir jau vēls. Nonākot līdz vēl vienām kāpnēm, viņam šķita, ka nu jau pietiks kāpt, tādēļ nogriezās pa labi uz Maklejstrītu. Laikam jau ilgi bija gājis, jo sāpēja kāju pēdas. Varbūt viņš bija skrējis? Plīsums kreisajā bikšu starā liecināja par iespējamu kritienu.

Harijs pagāja garām vairākiem bāriem un restorāniem, bet tie visi bija slēgti. Lai gan bija vēls, vai tādā miljonu pilsētā kā Sidneja nav iespējams dabūt kaut ko dzeramu? Viņš izgāja uz braucamās daļas un pamāja dzeltenam taksometram ar gaismiņu uz jumta. Tas nobremzēja, bet tad pārdomāja un aizbrauca tālāk.

Pie velna, laikam jau izskatos draņķīgi! Harijs norīstījās smieklos.

Harijs turpināja iet. Sāka parādīties cilvēki, viņš saklausīja pieaugošu balsu, mašīnu un mūzikas troksni. Nogriezies ap stūri, Harijs atguvās. Veiksme viņš bija nonācis Kingskrosā! Priekšā mirdzēja ugunis un mutuļoja Dārlinghērstrouda. Tagad bija visas iespējas. Pirmajā bārā viņu neielaida, bet kādā mazā ķīniešu dzertuvītē viņš tika iekšā, un tur lielā plastmasas glāzē viņam pasniedza viskiju. Telpa bija šaura un patumša, spēļu automāti neizturami trokšņoja, tādēļ Harijs, iztukšojis glāzi, devās atpakaļ uz ielas. Cieši rokām aptvēris stabu, viņš skatījās uz garāmbraucošajām mašīnām un mēģināja atvairīt vārgas atmiņas, ka šovakar kādā bārā ir izvēmies tieši uz grīdas.

Tā stāvot, Harijs juta, ka kāds viegli pieskaras viņa mugurai. Pagriezies viņš ieraudzīja lielas, sarkanas lūpas. Kad tās pavērās, kļuva redzams, ka mutē trūkst viena dzerokļa.

Es dzirdēju par Endrū. Man ļoti žēl, mute sacīja. Tad turpināja viļāt košļājamo gumiju.

"Iā bija Sandra.

Harijs mēģināja kaut ko pateikt, taču viņa izruna laikam bija ļoti slikta, jo Sandra jautājoši paskatījās.

Vai tu esi brīva? viņš beidzot pajautāja.

Sandra iesmējās.

Yes, but I don’t think you’re up to it.1

Vai tas ir priekšnoteikums? Harijam ar grūtībām izdevās pajautāt.

Sandra paskatījās apkārt. Harijam likās, ka ēnā pamana spīdīgu uzvalku. Jāšaubās, ka Tedijs Mongabi būtu kaut kur tālu prom.

Klausies, es pašlaik esmu darbā. Varbūt tu varētu iet uz mājām un mazliet pagulēt. Rīt mēs varētu aprunāties!

Es varu samaksāt. Harijs sāka vilkt ārā kabatas portfeli.

Aizvāc to prom! Sandra pastūma kabatas portfeli atpakaļ kabatā. Es iešu ar tevi, un tu mazliet samaksāsi, bet ne šeit, okay ?

Iesim uz manu viesnīcu. Tā ir tepat, aiz stūra. Crescent Hotel, Harijs sacīja.

Sandra paraustīja plecus.

Whatever.1

Pa ceļam viņi iegāja bottle-shop, un Harijs nopirka divas pudeles Jim Beam.

Kad viņi ienāca Crescent reģistratūrā, nakts portjē nopētīja Sandru no galvas līdz kājām. Likās, ka viņš grib ko sacīt, taču Harijs pasteidzās pirmais.

Vai nekad agrāk neesi redzējis slepenu policijas aģenti?

Nakts portjē, jauns, uzvalkā ģērbies aziāts, nedroši pasmaidīja.

Labi. Aizmirsti, ka esi viņu redzējis, un iedod manas istabas atslēgas. Mums jādara darbs.

Harijs šaubījās, vai nakts portjē noticēja viņa caur degunu izsēktajai atrunai, tomēr atslēgu iedeva bez iebildumiem.

Numurā Harijs atvēra minibāru un izņēma visus alkoholiskos dzērienus.

Šī būs man, Harijs noteica un paņēma miniatūru Jim Beam pudelīti. Pārējo vari ņemt sev.

Skatos, tev ļoti patīk viskijs, Sandra konstatēja un atvēra alus pudeli.

Harijs, mazliet apjucis, paraudzījās uz meiteni.

Tiešām?

Vairumam patīk citas indes. Dažādības dēļ, vai ne?

Ak tā? Vai tu dzer?

Sandra vilcinājās ar atbildi.

Patiesībā nedzeru. Es mēģinu samazināt. Tievēšanas kurss!

Patiesībā nedzeru, Harijs atkārtoja. Tātad tu nemaz nezini, par ko runā! Vai esi redzējusi “Pametot Lasvegasu” ar Nikolasu Keidžu?

Ko?

Aizmirsti! Filmā runa bija par alkoholiķi, kurš izlemj nodzerties līdz nāvei. Tieši tam es spētu noticēt. Bet viņš dzēra visu, kas gadījās pa rokai: džinu, degvīnu, viskiju, burbonu, brendiju… visu. Labi, ja tev nav alternatīvas! Bet šis puisis stāvēja pasaulē pilnākajā dzērienu veikalā Lasvegasā, viņam bija milzums naudas un vienalga, ko dzert. Pavisam vienalga! Nekad neesmu sastapis alkoholiķi, kuram ir vienalga, ko dzert! Ja esi atradis savu indi, tad ari turēsies pie tās, vai ne? Viņu pat nominēja Oskara balvai!

Harijs atgāza galvu, iztukšoja mazo pudelīti, tad piegāja un atvēra balkona durvis.

Kā viņam gāja? Sandra jautāja.

Nodzērās līdz nāvei, Harijs attrauca.

Es domāju vai viņš ieguva Oskaru ?

Izņem no somas vienu pudeli un nāc šurp! Pasēdēsim uz balkona un pavērosim pilsētu. Man ir dйjа vu.

Paņēmusi divas glāzes un pudeli, Sandra apsēdās blakus Harijam un atbalstīja muguru pret sienu.

Aizmirsīsim uz mirkli, ko tas velns pastrādājis savā dzīvē! Iedzersim par Endrū Kensingtonu! Harijs piepildīja glāzes.

Klusēdami viņi iedzēra. Harijs sāka smieties.

Ņemsim, piemēram, to puisi no The Band Ričardu Manuelu. Viņam bija nopietnas problēmas ne tikai attiecībā uz dzeršanu, bet… jā, dzīvē. Beigās viņš vairs nespēja izturēt un pakārās viesnīcas istabā! Viņa mājās atrada divus tūkstošus pudeJu, visas no vienas markas Grand Marnier. Tikai tādas! Saproti? Draņķa apelsīnu liķieris. Lūk, cilvēks, kurš atradis savu mārku! Nikolass Keidžs ha! Mēs dzīvojam dīvainā pasaulē…

Ar plašu žestu Harijs norādīja uz Sidnejas zvaigžņu pilnajām, naksnīgajām debesīm. Viņi iedzēra vēl. Harijs sāka mirkšķināt acis. Sandra pieskārās viņa vaigam.

Klausies, Harij! Man jāiet atpakaļ uz darbu. Manuprāt, tev laiks gulēt.

Cik maksā visa nakts? Harijs vēl mazliet ielēja sev viskiju.

Es nedomāju…

Paliec! Iedzersim un tad darīsim to. Apsolu pabeigt ātri! -Harijs pasmīnēja.

Nē, Harij! Es tagad iešu.

Sandra piecēlās un sakrustoja rokas uz krūtīm. Harijs ari uzslējās kājās, zaudēja līdzsvaru un, pirms Sandra paspēja viņu pieturēt, pastreipuļoja divus soļus atpakaļ pret balkona margām. Viņš apskāva Sandras trauslos plecus, ar grūtībām pieliecās un nočukstēja:

Vai nevari mani mazliet pieskatīt, Sandra? Tikai šonakt. Endrū dēļ. Ko gan es runāju? Manis dēļ!

Tedijs sāks interesēties, kur es…

Tedijs dabūs savu naudu un turēs muti. Lūdzu?

Sandra bridi šaubījās, tad nopūtās.

Labi. Bet vispirms nodabūsim nost šīs lupatas, Holija kungs!

Viņa ar grūtībām iedabūja Hariju gultā, novilka tam kurpes un

bikses. Kreklu brīnumainā kārtā Harijs spēja atpogāt pats. Sandras melnie minisvārciņi vienā mirklī pārslīdēja pāri galvai. Bez apģērba viņa bija vēl vājāka: izspiedušies plecu un gumu kauli, ribas zem mazajām krūtīm atgādināja veļas dēli. Kad Sandra devās izslēgt griestu lampu, Harijs pamanīja viņai uz muguras un kājām lielus zilumus. Viņa apgūlās tam blakus un pārlaida roku Harija gludajam krūškurvim un vēderam.

Sandra viegli oda pēc sviedriem un ķiplokiem. Harijs skatījās griestos un brīnījās, ka pašreizējā stāvoklī vispār spēj sajust kaut kādu smaržu.

Šī smarža, viņš iesāka, vai tā ir tavējā vai no taviem šīvakara klientiem?

Man liekas abējādi, Sandra atbildēja. Vai tā tevi traucē?

Nē, Harijs attrauca, nebūdams pārliecināts, vai viņa domā smaržu vai citus vīriešus.

Tu esi krietni pilnā, Harij, mums nevajag…

Patausti! Harijs saņēma viņas mitro, silto plaukstu un ielika to sev starp kājām.

Sandra iesmējās.

Oho! Un māte man mācīja, ka vīriem, kuri dzer, esot vienīgi lielas mutes!

Ar mani ir citādi, Harijs sacīja. Alkohols paralizē mēli, bet uzpumpē manu gailīti. Tā tas ir. Nezinu, kāpēc, bet tā ir bijis vienmēr.

Sandra uzsēdās viņam virsū, pavilka plānās biksītes sāņus un bez ceremonijām ievadīja to sevī.

Harijs skatījās uz Sandru, kā viņa lēkā augšā un lejā. Viņa sastapa Harija skatienu, īsi uzsmaidīja un sāka raudzīties uz citu pusi. Tas bija smaids, ar kādu sastopas tramvajā, netīšām ieraugot kāda cita pārāk ilgi sev pievērstu skatienu.

Harijs aizvēra acis, klausījās gultas ritmiskajā čīkstoņā un domāja, ka viņa sacītais nav tīra patiesība: alkohols paralizē. Sajūtas, ka viss beigsies ātri kā viņš bija apsolījis -, nebija. Sandra mierīgi turpināja strādāt, bet Harija domas palīda zem segas, ārā no gultas un tad prom pa logu. Zem apvērstā debesjuma viņš devās pāri okeānam, līdz nonāca kādā krastā, gar kuru stiepās balta svītra.

Nolaidies zemāk, viņš redzēja, ka tā ir smilšu pludmale, pret kuru sitas viļņi. Pietuvojies tai, ieraudzīja pilsētu, kurā jau agrāk bija bijis, bet pludmalē gulēja kāda pazīstama meitene. Viņa bija iemigusi, un viņš piesardzīgi, lai nepamodinātu, nolaidās viņai blakus. Apgūlās un aizvēra acis. Kad viņš atkal pamodās, saule jau gatavojās rietēt un viņš bija viens. Pa pludmali aiz viņa pastaigājās cilvēki, kurus viņš, šķiet, pazina. Vai atcerējās redzējis kādā no filmām. Dažiem bija saulesbrilles. Tie pastaigājās gar augstu viesnīcu fasādēm ielas pretējā pusē ar mazītiņiem, kārniem sunīšiem pavadiņās.

Harijs nogāja lejā pie ūdensmalas un gatavojās doties ūdenī, kad ieraudzīja: tas bija pilns ar medūzām. Tās gulēja uz ūdens virsmas, izstiepušas garus, sarkanus taustekļus, un šajā slapjajā želejveida spogulī varēja nojaust seju apveidus. Garām aizrūca kāds kuteris. Tas nāca tuvāk un tuvāk, un pēkšņi Harijs pamodās. Viņu purināja Sandra.

Tur kāds ir! viņa čukstēja. Harijs dzirdēja, ka bungo pa durvīm.

Velna administrators! viņš noņurdēja, pielēca kājās un, aizsedzies ar spilvenu, atvēra durvis.

Tā bija Birgita.

Sveiks! viņa uzsmaidīja, bet, ieraugot Harija ciešanu pilno sejas izteiksmi, smaids tūlīt nodzisa. Kas noticis? Vai kaut kas nav kārtībā, Harij?

Jā, Harijs atbildēja. Nav kārtībā.

Katrs pulsa sitiens viņa galvā bija kā balta zibens uzliesmojums.

Kāpēc tu esi šeit?

Viņi man nepiezvanīja. Es gaidīju, gaidīju un tad pati piezvanīju uz mājām, bet tur neviens neatbildēja. Viņi droši vien sajauca laikus un zvanīja man, kad biju darbā. Vasaras laiks un tamlīdzīgi, neņēma vērā laika joslas. Tipisks tētis.

Viņa runāja ātri, mēģinot izlikties, ka tā ir visparastākā lieta pasaulē nakts vidū stāvēt viesnīcas koridorā un pļāpāt par ikdienišķām lietām ar puisi, kurš acīmredzot nedomā laist viņu iekšā.

Viņi stāvēja un skatījās viens uz otru.

Vai pie tevis kāds ir? viņa beidzot iejautājās.

Jā, Harijs sacīja.

Viņas iecirstā pļauka noskanēja kā sauss zars, kas nolūst.

Tu esi pilnā! Birgita iesaucās. Viņas acīs sariesās asaras.

Paklausies, Birgita…

Viņa pagrūda Hariju tik spēcīgi, ka viņš atstreipuļoja dažus soļus atpakaļ istabā. Viņa tam sekoja. Sandra, jau paspējusi uzvilkt minisvārciņus, sēdēja uz gultas malas un mēģināja dabūt kājās kurpes. Birgita saliecās, it kā viņai pēkšņi būtu iesāpējies vēders.

You whore J [55]

Uzminēji! Sandra auksti atbildēja. Notiekošo viņa uzņēma mierīgāk nekā abi pārējie, tomēr centās ātri tikt prom.

Savāc savas mantas un pazūdi! Birgita iesaucās asaru pilnā balsī un meta Sandrai ar rokassomiņu, kas gulēja uz galda. Tā nokrita gultā, un izbira viss tās saturs. Harijs, viegli līgodamies, kails stāvēja istabas vidū un ar izbrīnu noskatījās, kā gultā pēkšņi uzrodas pekinietis. Blakus matainajam kamolam gulēja zobu birstīte, cigaretes, atslēgas, zaļa kriptonīta gabaliņš un neredzēti liela prezervatīvu kolekcija. Sandra sērīgi nopūtās, paņēma pe-kinieti aiz skausta un iestūma to atpakaļ somiņā.

Kur tad monētas, saldumiņ? viņa jautāja.

Harijs nekustējās. Sandra pacēla viņa bikses un izvilka naudas maku. Birgita bija sagumusi krēslā, un vienu brīdi istabā bija dzirdami vienīgi viņas šņuksti un Sandras zemā balss, skaitot naudu.

I’m outta here,[56] Sandra apmierināti noteica. Un prom bija.

Pagaidi! Harijs iesaucās, taču bija jau par vēlu. Aizcirtās durvis.

Pagaidi? Birgita pārjautāja. Tu teici “pagaidi”? Viņa pielēca kājās no krēsla. Tu nolādētais izvirtuli, velna alkoholiķi! Tev nav tiesību…

Harijs mēģināja viņu apskaut, bet Birgita izrāvās. Abi palika stāvam viens otram pretī kā bokseri ringā. Izskatījās, it kā Birgita būtu nonākusi transā: aklā naidā degošas acis un niknumā trīcošas lūpas. Harijs iedomājās ja Birgitai būtu iespēja viņu nogalināt, viņa to darītu nevilcinoties.

Birgita, es…

Dzer, līdz nosprāgsi, un pazūdi no manas dzīves!

Viņa pagriezās uz papēžiem un izskrēja ārā, aizcērtot durvis tā, ka nodrebēja visa istaba.

Iezvanījās telefons. No reģistratūras.

Kas notiek, Holija kungs? Kundze no blakusnumura zvana un…

Harijs nometa klausuli. Pēkšņi viņu pārņēma mežonīgs niknums un viņš sāka lūkoties apkārt, meklēdams, ko varētu iznīcināt. Paķēra no galda viskija pudeli un gribēja triekt to pret sienu, tomēr pēdējā mirklī pārdomāja.

Ilgs pašsavaldīšanās treniņš, viņš nodomāja, atvēra pudeli un pielika to pie lūpām.

Nožvadzēja atslēgas. Atvērās durvis, un Harijs pamodās.

No room service now, please come back later!] Harijs iekliedza spilvenā.

Holija kungs, es pārstāvu viesnīcas vadību!

Harijs pagriezās. Istabā bija ienākuši divi cilvēki uzvalkos. Abi stāvēja pieklājīgā attālumā no gultas, taču likās ļoti apņēmīgi. Vienā no tiem Harijs atpazina vakardienas administratoru. Otrs turpināja:

-Jūs esat pārkāpis viesnīcas noteikumus. Ar nožēlu paziņoju, Holija kungs, ka mums jālūdz jūs pēc iespējas ātrāk samaksāt rēķinu un atstāt viesnīcu!

Viesnīcas noteikumus? Harijs juta, ka drīz vems.

Uzvalks ieklepojās.

-Jūs ievedāt numurā sievieti, kuru mēs turam aizdomās par… prostitūciju. Turklāt sava strīda laikā jūs nakts vidū pamodinājāt lielāko daļu stāva iemītnieku! Mēs esam respektabla viesnīca, un mums jāraugās, lai tādas lietas nenotiktu. Jūs taču saprotat, Holija kungs!

Harijs kaut ko nomurmināja un uzgrieza tiem muguru.

Būs jau labi, viesnīcas-vadības-pārstāvji! Es, vienalga, šodien braucu prom. Ļaujiet man pagulēt, kamēr izrakstīšos!

Jums jau sen vajadzēja izrakstīties, Holija kungs! administrators paskaidroja.

Harijs pašķielēja uz pulksteni. Bija ceturksnis pāri diviem.

Mēs mēģinājām jūs pamodināt.

Mana lidmašīna… Harijs ieteicās, lūkojot no gultas izcelt kājas. Pēc otrā mēģinājuma viņam izdevās piecelties. Viņš bija piemirsis, ka ir kails. Administrators un konsjeržs izbīlī atkāpās. Harijam noreiba galva, griesti sāka griezties, un viņam vajadzēja atkal apsēsties uz gultas malas. Tad viņš vēma.

BUBURA

..

14. NODAĻA Administrators, divi āra sviedēji un puisis, vārdā Spldijs

Bourbon Ј&gt; Beef oficiants savāca viņa neaiztiktās ceptās olas Benedikta gaumē un līdzjūtīgi paskatījās uz viesi. Jau ilgāk par nedēļu viņš katru ritu bija nācis šurp, lasījis avīzi un brokastojis. Daždien bija izskatījies noguris, bet oficiants nekad nebija redzējis viņu tik pagurušu kā šodien. Turklāt viņš bija ieradies tikai gandrīz pustrijos.

A hard night, Sir?'

Viesis iekaisušām acīm, neskuvies sēdēja pie galdiņa un skatījās griestos. Viņam līdzās uz grīdas gulēja čemodāns.

Jā. Jā, nakts bija smaga. Es izdarīju… daudz.

Good on ya . [57] ar to jau kingskrosa izceļas! vai vēlaties vēl kaut ko, Sir?

Paldies, mana lidmašīna…

Oficiants klusi atvainojās pats sev. Viņam sāka patikt šis rāmais norvēģis, pēc skata mazliet vientuļš, taču draudzīgs un devīgs.

Jā, es redzēju čemodānu. Ja tas nozīmē, ka mēs redzam jūs pēdējo reizi, tad vēlos, lai jūs šodien nemaksātu. Vai tiešām nevaru jums piedāvāt burbonu, vienu Jack Daniels? One for the road, Sir?[58]

Norvēģis izbrīnījies paskatījās uz oficiantu. It kā tas nupat būtu piedāvājis kaut ko tādu, ko viņš, viesis, nebūtu spējis iedomāties un tagad apjēdzis, ka tas ir pats par sevi saprotams.

Esi tik laipns dubulto!

Springfield Lodge īpašnieku sauca Džo. Viņš bija miesās dūšīgs, labsirdīgs puisis, kas gandrīz divdesmit gadus gudri un saprātīgi vadīja savu nelielo, mazliet paputējušo iestādi Kingskrosā. Zemo cenu ziņā tā nebija ne labāka, ne sliktāka par citām viesnīciņām šajā rajonā, un viņš bija saņēmis ļoti maz, patiesībā tikai dažas sūdzības. Pirmkārt, kā jau sacīts, Džo bija patīkams puisis. Otrkārt, viņš vienmēr vispirms izrādīja viesiem istabas, un, ja tie maksāja vairāk nekā par vienu nakti, tad nolaida piecus dolārus. Trešais un varbūt galvenais iemesls bija tas, ka viņam izdevās pasargāt savu iestādi no tūristiem, dzērājiem, narkomāniem un prostitūtām.

Pat nevēlamajiem viesiem bija grūti neieredzēt Džo, jo Springfield Lodge nevienam neveltīja caururbjošu skatienu un nelika aizvākties, bet, vainīgi uzsmaidot, paziņoja, ka diemžēl viss ir aizņemts, bet nākamnedēļ, iespējams, kāda istaba atbrīvosies, un tad klients tiek laipni gaidīts. Džo lieliski pazina cilvēkus un ātri, nekļūdīgi, ne mirkli nevilcinoties, spēja novērtēt tos, kuriem labāk atteikt, tādēļ reti sastapās ar rupjiem skandalētājiem. Tikai retos gadījumos Džo nepaveicās ar viņam priekšā stāvošā cilvēka novērtējumu, un dažkārt pēc tam nācās to rūgti nožēlot.

Dažas no šīm reizēm viņš atcerējās šobrīd, ātri mēģinot novērtēt pretrunīgo iespaidu, ko radīja blondais gara auguma vīrietis -ģērbies vienkāršā, bet labas kvalitātes uzvalkā. Nauda viņam tātad ir, taču nav tiesīgs ar to rīkoties. Liels pluss bija tas, ka viņš ir ārzemnieks, jo problēmas parasti radīja tikai austrālieši. Tūristi ar mugursomām un guļammaisiem nozīmēja mežonīgas izklaides un pazudušus dvieļus, bet šim bija čemodāns tik maz nodilis, ka tā īpašnieks diez vai bija no tiem, kuri bieži pārceļas no vienas vietas uz citu. Protams, viņš nebija skuvies, taču neizskatījās, ka viņa mati ļoti sen nebūtu redzējuši frizētavu. Turklāt -nagi tīri, apgriezti, acu zīlītes it kā normālas.

Tas viss kopā un uz galda uzliktā Visa kredītkarte, pie reizes darot zināmu, ka viņš esot norvēģu policists, lika Džo atteikties no parasti tik ātrā “diemžēl, bet…”.

Tomēr nebija ne mazāko šaubu šis cilvēks bija piedzēries. Pat pamatīgi piedzēries.

Es redzu: tu zini, ka esmu mazliet iedzēris, ienācējs, pamanījis Džo vilcināšanos, mazliet neskaidri, taču diezgan labā angļu valodā noteica. Pieņemsim, ka es numurā sākšu ārdīties. Vienkārši pieņemsim. Sadauzīšu televizoru un spoguli vannasis-tabā un pievemšu gultu. Agrāk tā ir gadījies. Vai tūkstoš dolāru depozīts to nosegs? Mans nodoms ir tā piedzerties, ka diezin vai spēšu skaļi parunāt, terorizēt citus viesus vai pārāk daudz rādīties koridorā vai reģistratūrā.

Diemžēl šajā nedēļā viss ir pilns. Varbūt…

Gregs no Bourbon &amp; Beef man ieteica šo vietu un lūdza, lai pasveicinu Džo. Vai tas esi tu?

Džo ilgi pētīja norvēģi.

Neliec man to nožēlot, viņš noteica un iedeva 73. istabas atslēgu.

Hello?

Sveika, Birgita, te Harijs. Es…

Man ir ciemiņš, Harij! Pašlaik nav piemērots brīdis.

Es tikai gribēju teikt: nedomāju, ka…

Paklausies, Harij! Es neesmu dusmīga, un neviens nav cietis. Par laimi, pastāv robeža, cik stipri puisis, kuru pazīsti mazliet ilgāk par nedēļu, var kādu aizvainot, bet es atzīstu par labāku, lai tu mani vairs netraucētu. Sarunāts?

Jā, nē, patiesībā…

Kā jau teicu, man ir ciemiņš, tādēļ novēlu tev patīkami pavadīt atlikušo laiku un ceru, ka sveiks un vesels atkal nokļūsi Norvēģijā! Paliec sveiks!

Sveika.

Tedijam Mongabi nepatika, ka Sandra visu nakti bija palikusi pie skandināvu policista. Viņam šķita, ka tas ož pēc nepatikšanām. Ieraugot šo vīru ļodzīgā gaitā tuvojamies pa Dārlinghērstroudu, Tedija pirmā doma bija divus soļus atkāpties un nozust pūlī. Tomēr ziņkārība ņēma virsroku. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un nostājās ceļā piedzērušajam policistam. Norvēģis mēģināja viņu apiet, taču Tedijs satvēra viņu aiz pleca un pagrieza Hariju pret sevi.

Vai tu draugus nesveicini, mate ?

Mate truli paskatījās.

Suteners… viņš neizteiksmīgi nomurmināja.

Ceru, ka Sandra atbilda tavām vēlmēm, konstebl.

Sandra? Pagaidi!… Sandra bija lieliska. Kur viņa ir?

Šovakar viņa ir brīva. Bet varbūt es varu iekārdināt konsteblu ar ko citu?

Policists sagrīļojās.

Protams. Protams. Aiziet, sutener! Iekārdini mani!

Tedijs iesmējās.

Iesim šeit, konstebl!

Viņš noveda piedzērušo policistu lejup pa kāpnēm klubā un nosēdināja sev priekšā pie galdiņa tā, lai tas redzētu skatuvi. Tedijs uzsita knipi, un tūdaļ pienāca kāda sieviete vieglā apģērbā.

Atnes divus alus, Eimij! Un palūdz, lai Klaudija mums uzdejo.

Nākamais priekšnesums būs tikai astoņos, Mongabi kungs!

Sauksim to par ārpuskārtas priekšnesumu! Nu, Eimij!

Protams, Mongabi kungs!

Policistam uz lūpām bija uzradies idiotisks smaids.

Es zinu, kas atnāks, viņš sacīja. Slepkava. Atnāks slepkava.

Kas?

Niks Keivs.

Niks kas?

Un blondā dziedātāja. Viņa nēsā parūku, tāpat kā citas. Paklausies…

Diskomūzika apklusa, un policists pacēla gaisā abu roku rādītājpirkstus, it kā vēlēdamies diriģēt simfonisko orķestri, tomēr mūzika neatskanēja.

Es dzirdēju par Endrū, Tedijs sacīja. Briesmīgi. Pārāk briesmīgi. Ja pareizi saprotu, tad viņš pakārās. Vai vari man pastāstīt, kas, velns parāvis, tik dzīvespriecīgam cilvēkam liek…

Sandra nēsā parūku, policists teica. Tā izkrita viņai no somiņas. Tādēļ es viņu nepazinu, kad satiku šeit, lejā! Tieši šeit! Mēs ar Endrū sēdējām tur! Pirmajās dienās pēc savas ierašanās es viņu dažas reizes redzēju Dārlinghērstā, bet tad viņai galvā bija parūka. Gaiša parūka. Kāpēc viņa to vairs nenēsā?

A, konsteblam patīk blondīnes! Šķiet, man kaut kas ir. Tev patiks…

Kāpēc?

Tedijs paraustīja plecus.

Sandra? Teiksim tā: pirms vairākām dienām kāds puisis viņu mazliet apstrādāja. Sandra apgalvoja, ka tam esot bijis kāds sakars ar viņas parūku, un nolēma kādu laiciņu to vairs nenēsāt. Gadījumā ja viņš atkal uzrastos. Vai saproti?

Kurš?

Es nezinu, konstebl. Un, ja arī kaut ko zinātu, tad neteiktu. Mūsu lietā konfidencialitātei ir nozīme. Domāju, ka arī tu proti to novērtēt. Es slikti iegaumēju vārdus, bet tevi, šķiet, sauc Ronijs.

Harijs. Man jārunā ar Sandru. Norvēģis mēģināja uzslie-ties kājās un gandrīz apgāza paplāti, uz kuras Eimija atnesa alu. Smagi noliecās pār galdu.

Kur? Vai tev ir telefona numurs, sutener?

Tedijs ar žestu lika Eimijai iet prom.

Meiteņu adreses vai telefonu numurus mēs klientiem nekad nedodam principa pēc. Tikai drošības apsvērumu dēļ, vai saproti? Tu saproti, protams! Tedijs nožēloja, ka nebija sekojis savam pirmajam impulsam turēties tālāk no piedzērušā, uzmācīgā norvēģa.

Es saprotu. Dod man numuru!

Tedijs pasmaidīja.

Kā jau teicu, mēs nedodam…

Tūlīt! Harijs sagrāba gludās, pelēkās žaketes apkakli, uzvē-dot Tedijam sejā ar viskiju un žulti piesātinātu elpu. Vienā no skaļruņiem sāka skanēt pieglaimīga stīgu instrumentu mūzika.

Es skaitīšu līdz trīs, konstebl! Ja neatlaidīsi tvērienu, pasaukšu Ivanu un Džefu! Tas nozīmē lidojumu ārā caur sētas durvīm. Un vai zini aiz tām ir kāpnes. Stāvas kāpnes ar divdesmit cementa pakāpieniem!

Harijs pasmīnēja un sagrāba apkakli vēl ciešāk.

Vai tu gribi mani nobiedēt, nolādētais sutener? Paskaties uz mani! Es esmu tik pietempies, ka ne velna nejutīšu! I’mfuckin' indestructable, man!1 Džef! Ivan!

Aiz bāra ēnā kaut kas sakustējās. Kad viņš pagrieza galvu, lai paskatītos, Tedijs ar strauju kustību atbrīvojās no tvēriena un pagrūda Hariju. Tas atstreipuļoja un krītot apgāza savu krēslu un galdu. Tomēr viņš nevis piecēlās, bet gan palika guļam uz grīdas un sāka smieties. Pienākušie Džefs un Ivans jautājoši paskatījās uz Tediju.

Izmetiet viņu pa sētas durvīm, Tedijs sacīja un noskatījās, kā melns, smokingā ģērbies muskuļu kalns uzmet sev plecā policistu līdzīgi lupatu lellei.

Es ne velna nesaprotu, kas ar tiem cilvēkiem notiek. Tedijs nogludināja saburzīto žaketi.

Ivans devās pa priekšu un atvēra durvis.

Ko, pie joda, šis puisis ir ieēdis? Džefs painteresējās.

Viņš taču trīc aiz smiekliem!

Paskatīsimies, cik ilgi viņš smiesies, Ivans noteica. Noliec viņu šeit!

Džefs piesardzīgi nostatīja Hariju uz kājām. Tas, viegli grīļodamies, palika stāvam.

Vai proti glabāt noslēpumu, mister? Ivans, kautrīgi smaidīdams un skatīdamies grīdā, ievaicājās. Es zinu, ka tas ir tradicionāls jautājums, bet es neciešu vardarbību!

Džefs iesmējās.

Izbeidz, Džef, tā tas ir! Pajautā tiem, kuri mani pazīst. Cilvēki sacīs: viņam tas nepatīk! Ivans nespēj gulēt, viņu tas nomoka. Pasaule jau tā ir cietsirdīga pret mums, nelaimīgajiem. Kādēļ lai mēs lauztu cits citam rokas un kājas? Vai piekrīti? Tādēļ… Tādēļ tu iesi tagad uz mājām un mēs necelsim lieku troksni. Okay?

Harijs pamāja ar galvu un sāka taustīties pa kabatām.

Kaut arī nelietis šovakar esi tu, Ivans teica. Tu!

Viņš iebakstīja ar rādītājpirkstu Harijam krūtīs.

Tu! Ivans atkārtoja un pabakstīja vēl mazliet.

Blondais policists bīstami sagrīļojās.

Tu!

Harijs, vicinot rokas, šūpojās uz papēžiem. Viņš nepagriezās, lai paraudzītos, kas atrodas aiz muguras, taču droši vien jau bija sapratis. Ar aizmiglotu skatienu paskatījies uz Ivanu, viņš plati pasmaidīja. Krītot atmuguriski un pakausim atsitoties pret pirmo pakāpienu, viņš iestenējās. Turpmākais kritiens noritēja pilnīgā klusumā.

Džo saklausīja, ka kāds grabinās pie ārdurvīm. Ieraudzījis caur stiklu, ka ārpusē sakumpis zvāļojas viņa jaunais viesis, Džo zināja, ka izdarījis vienu no savām retajām kļūdām. Kad viņš atvēra durvis, viesis uzgāzās viņam virsū. Ja Džo smaguma centrs nebūtu tik zemu, tad droši vien abi vārtītos uz grīdas. Džo pārlika viesa roku savam plecam un aizvadīja līdz krēslam reģistratūrā, kur tad arī vērīgāk to aplūkoja. Blondais dzērājs jau iereģistrējoties nebija izskatījies glīti, bet tagad skats bija tiešām nožēlojams. Vienam elkonim noplēsta āda līdz asinīm, vaigs uzpampis, no deguna uz netīrajām biksēm pilēja asinis. Saplēsts krekls. Elpojot no krūtīm lauzās ārā nelabi gārdzieni, tomēr viņš vēl elpoja.

Kas noticis? Džo jautāja.

Nokritu pa kāpnēm. Viss kārtībā, man tikai mazliet jāpaguļ.

Džo nebija ārsts, taču pēc elpas nojauta, ka lauztas viena vai

vairākas ribas. Viņš sameklēja antiseptisku ziedi un plāksteri, apstrādāja viesim smagākos ievainojumus un vienā nāsī iebāza vates kumšķi. Džo gribēja iedot arī pretsāpju līdzekli, bet Harijs papurināja galvu.

Painkilling stuff in my room ,' viņš sacīja.

Tev vajadzīgs ārsts, Džo sacīja. Es…

Nekādu ārstu. Pēc dažām stundām būšu kārtībā.

Elpošana nešķiet normāla.

Tā nekad nav bijusi normāla. Astma. Ļauj man tikai divas stundas pagulēt, tad došos prom.

Džo nopūtās, jo zināja, ka grasās izdarīt vēl vienu kļūdu.

Par to aizmirsti! Tev vajadzīgas vairāk nekā divas stundas! Turklāt nav tava vaina, ka te, Sidnejā, kāpnes ir tik nolādēti stāvas. Ielūkošos tavā istabā rit no rīta.

Viņš aizvadīja viesi līdz istabai, palīdzēja nokļūt gultā un novilka tam apavus. Uz galda stāvēja trīs tukšas un divas neatvērtas Jim Beam pudeles. džo bija atturībnieks, taču nodzīvojis pietiekami ilgi, lai zinātu, ka ar alkoholiķi nav vērts strīdēties. Viņš atvēra vienu pudeli un nolika to uz naktsgaldiņa. Kad šis pamodīsies, noteikti nejutīsies pārāk labi.

Cristal Castle, klausos!

Hallo, vai es runāju ar Mārgaritu Dousoni?

Speaking.'

Es varēšu palīdzēt jūsu dēlam, ja teiksiet, ka viņš nogalināja Ingeru Holteri!

Ko? Kas runā?

Draugs. Jums man jāuzticas, Dousones kundze! Ja ne, tad jūsu dēlam klāsies slikti. Vai saprotat? Vai viņš nogalināja Ingeru Holteri?

Ko tas nozīmē? Vai tas ir kāds joks? Kas ir Ingera Holtere?

Dousones kundze, jūs esat Evansa māte. Arī Ingerai Holterei bija māte. Jūs un es mēs esam vienīgie, kuri spēj palīdzēt jūsu dēlam! Sakiet, ka viņš nogalināja Ingeru Holteri! Vai dzirdat?

Pēc jūsu balss nojaušu, ka esat piedzēries! Es zvanīšu policijai!

Pasakiet to!

Es lieku nost klausuli!

Pasaki… Velna kuce!

Birgitai ienākot kabinetā, Aleksis Tomaross, sakrustojis rokas aiz pakauša, sēdēja atgāzies krēslā.

Apsēdies, Birgita!

Viņa nosēdās pie Tomarosa vienkāršā rakstāmgalda. Aleksis izmantoja iespēju aplūkot viņu tuvāk. Birgita izskatījās nogurusi. Zem acīm melni loki, un viņa šķita neapmierināta un vēl bālāka nekā parasti.

Pirms dažām dienām mani pratināja kāds policists, Birgita! Tāds Holija kungs, ārzemnieks. No sarunas kļuva skaidrs, ka viņš runājis ar vienu vai vairākām mūsu darbiniecēm un ieguvis… mm… nepieklājīga rakstura informāciju. Mēs visi, protams, esam ieinteresēti, lai tas, kurš nogalināja Ingeru, tiktu atrasts, tomēr

vēlos vērst uzmanību uz to, ka turpmāk līdzīgi izteicieni var tikt uzskatīti par… hm… nelojāliem. Un man nevajadzētu atgādināt, ka tik sarežģītos apstākļos kā pašlaik mums nav līdzekļu maksāt cilvēkiem, kuriem nevaram uzticēties.

Birgita klusēja.

Šorīt zvanīja kāds vīrietis, un tīras nejaušības dēļ klausuli pacēlu es. Protams, viņš mēģināja izmainīt balsi un runāja caur degunu, taču es pazinu akcentu. Tas atkal bija Holija kungs, un viņš jautāja pēc tevis, Birgita!

Birgita strauji pacēla galvu.

Harijs? Šodien?

Aleksis noņēma brilles.

Tu jau zini, Birgita, ka tu man patīc, un atzīstos, ka uzņemu šo… mm… noplūdi mazliet personiski. Biju cerējis, ka ar laiku mēs varētu kļūt patiešām labi draugi. Tādēļ, lūdzu, neesi dumja un neiznīcini visu!

Vai viņš zvanīja no Norvēģijas?

Vēlētos, kaut varētu to apstiprināt, bet diemžēl izklausījās pēc vietējās līnijas zvana. Tu ļoti labi zini, Birgita, ka man nav nekā slēpjama vismaz nekā tāda, kas attiecas uz šo lietu! Un viņus interesē vienīgi tas, vai ne? Ja pļāpāsi par visu pārējo, Inge-rai tas nepalīdzēs. Tātad vai varu tev uzticēties, dārgā Birgita?

Kas ir “viss pārējais”, Aleksi?

Viņš pabrīnījās.

Es domāju, ka Ingera tev visu ir izstāstījusi. Par braucienu ar mašīnu.

Par kādu braucienu?

Pēc darba. Ingera man šķita ļoti pievilcīga, un viss nogāja mazliet greizi. Es vienkārši gribēju aizvest viņu līdz mājām un nebiju domājis biedēt, taču viņa manu mazo jociņu laikam saprata pārāk burtiski,

Es nezinu, par ko tu runā, Aleksi, un neesmu pārliecināta, ka vēlos to zināt. Vai Harijs teica, kur viņš ir? Vai viņš piezvanīs?

Tā, tā pagaidi mazliet! Tiklīdz es pieminu viņa uzvārdu, tu nosarksti un sauc to puisi vārdā! Kas te notiek? Vai starp jums kaut kas ir?

Birgita nervozi paberzēja plaukstas.

Viņš pārliecās pār rakstāmgaldu un pastiepa roku, lai noglāstītu Birgitas matus, taču viņa sapīkusi to atvairīja.

Izbeidz, Aleksi! Tu esi nejēga, esmu to jau agrāk teikusi. Nākamreiz, kad viņš piezvanīs, esi, lūdzu, tik laipns un pajautā, kā varu viņu satikt, okay ?

Viņa piecēlās un devās ārā.

Ienācis The Cricket bārā, spīdijs gandrīz neticēja savām acīm. Barouzs aiz letes paraustīja plecus.

Sēž tur jau divas stundas, viņš sacīja. Pilns kā mārks.

Tālākajā stūrī pie viņu pastāvīgā galdiņa sēdēja cilvēks, kurš

bija netiešais cēlonis tam, ka divi viņa kolēģi atrodas slimnīcā. Spīdijs pārbaudīja, vai pie gurna vēl karājas nesen iegādātā pusautomātiskā HK.45 pistole, un devās pie galdiņa. Tur sēdošajam zods bija atspiedies pret krūtīm. Šķita, viņš guļ. Uz galdiņa stāvēja pustukša viskija pudele.

Ei! Spīdijs iesaucās.

Puisis lēni pacēla galvu un veltīja viņam stulbu smaidu.

Es tevi gaidīju, viņš nomurmulēja.

Tu sēdi pie nepareizā galdiņa! Spīdijs apstājās. Viņu gaidīja nemierīgs vakars, un šī idiota dēļ Spīdijs nevēlējās riskēt un aizkavēties. Daži no klientiem varēja ierasties jebkurā brīdī.

Gribu, lai tu vispirms man kaut ko pastāsti, pie galdiņa sēdošais sacīja.

Kāpēc man kaut kas būtu jāstāsta? Spīdijs juta pistoles svaru pie bikšu staras.

Tāpēc, ka tu šeit tirgojies, tāpēc, ka tu nupat ienāci pa durvīm, un tāpēc, ka šajā diennakts laikā tu esi viegli ievainojams, jo tava prece atrodas pie tevis, un tāpēc, ka negribēsi, lai visu šo liecinieku acu priekšā tevi pārmeklēju. Stāvi tur, kur esi!

Tikai tagad Spīdijs ieraudzīja Hi-Power stobru, ko sēdētājs turēja uz ceļiem un diezgan nevērīgi bija nomērķējis uz viņu.

Ko tu gribi zināt?

Gribu zināt, cik bieži Endrū Kensingtons pirka un kad viņš nopirka pēdējoreiz.

Spīdijs mēģināja domāt. Viņš necieta, ja pret viņu tika pavērsts šaujamierocis.

Vai tev ir līdzi diktofons, kruķi?

Vīrietis pasmaidīja.

Atslābsti! Liecība zem pistoles stobra netiek ņemta vērā! Sliktākais, kas var notikt, es tevi nošaušu!

Okay, okay!

Spīdijs juta, ka sāk svīst. Viņš aplēsa attālumu līdz savas pistoles makstij.

Ja esmu pareizi saklausījis, tad viņš ir beigts. Tātad viņam nekaitēšu. Viņš bija piesardzīgs, pārāk daudz neņēma. Pirka divreiz nedēļā, katru reizi pa paciņai. Parastā kārtība.

Kad viņš atnāca pēdējo reizi, pirms jūs spēlējāt kriketu?

Pirms trim dienām. Viņš būtu pircis nākamajā dienā.

Vai gadījās, ka viņš pirka citiem?

Nekad. To es zinu. Tas, tā sakot, ir jautājums par uzticēšanos. Turklāt viņš bija policists un nevarēja riskēt daudz rēgoties.

Tātad kad viņš atnāca šurp, viņam gandrīz nekā vairs nebija. Pēc vairākām dienām viņam tomēr bija pietiekami daudz, lai pārdozētu, un tas būtu viņu piebeidzis, ja to neizdarītu elektrības vads. Kā tas saskan?

Viņš taču nokļuva slimnīcā! Protams, nācās bēgt no turienes, lai tiktu pie narkotikām. Kas zina varbūt viņam bija rezerve.

Kruķis gurdeni nopūtās.

Tev taisnība, viņš ieteicās, iebāza pistoli jakas iekškabatā un satvēra glāzi. Šajā pasaulē viss ir pilns ar šādiem “varbūt”.

Kādēļ neviens nevar iet pret straumi un pateikt: Basta! Two and two are whatever it is and that’s that.' daudziem kļūtu vieglāk, tici man!

Spīdijs sāka vilkt uz augšu bikšu staru, tad pārdomāja.

Un kur palika šļirce? kruķis nomurmināja, vairāk gan pats sev.

Ko? Spīdijs pārjautāja.

Nozieguma vietā šļirci mēs neatradām. Varbūt viņš to aizskaloja tualetes podā. Kā jau tu teici piesardzīgs cilvēks. Pat pirms nāves.

Vai piedāvāsi glāzīti? Spīdijs apsēdās pie galdiņa.

Aknas ir tavējās, kruķis atbildēja un pasniedza viņam pudeli.

15. NODAĻA Ēriks Miklanns, lēciens ar izpletni un rokoko stila dīvāns

Harijs skrēja cauri dūmiem pa šķērsielu. Orķestris spēlēja tik skaļi, ka viss ap viņu vibrēja. Skābi oda pēc sēra, mākoņi peldēja tik zemu, ka viņš skāra tos ar galvu. Tomēr šim troksnim cauri lauzās viena skaņa intensīva šņirkstoņa, kas atradusi brīvu frekvenci. Tā šņirkstēja zobi pret zobiem un ķēdes, kas tika vilktas pa asfaltu. Viņam pakaļ brāzās rejošu suņu varza.

Ieliņa kļuva aizvien šaurāka, un galu galā nācās skriet, izstiepjot uz priekšu abas rokas, lai neiesprūstu starp augstajiem, sarkanajiem mūriem. Viņš paskatījās uz augšu. Pa logiem augstu virs viņa skatījās mazas galviņas. Tās vicināja zilus un zaļus karodziņus, dziedot apdullinošas mūzikas pavadījumā.

This is the lucky country, this is the lucky country, we live in the lucky countryf

Rējiens atskanēja Harijam tieši aiz muguras. Viņš iekliedzās un pakrita. Visapkārt satumsa, un, sev par lielu pārsteigumu, viņš nevis smagi atsitās pret asfaltu, bet turpināja krist. Laikam bija iegāzies kādā bedrē, taču krita viņš vai nu ļoti lēni, vai arī bedre bija ārkārtīgi dziļa. Mūzika tur, augšā, kļuva aizvien klusāka un klusāka, un, acīm pamazām pierodot pie tumsas, viņš ieraudzīja, ka bedres malās ir logi, pa kuriem var redzēt citus cilvēkus.

1 Šī ir laimīga zeme, šī ir laimīga zeme, mēs dzīvojam laimīgā zemē! (Angļu vai.)

Ak Dievs, vai tiešām es izkritīšu cauri zemei? Harijam iešāvās prātā.

Jūs esat zviedrs, kāda sievietes balss ierunājās.

Harijs pavērās apkārt, un līdz ar to atgriezās ari gaisma un mūzika. Viņš stāvēja uz laukuma, bija nakts. Uz skatuves viņam aiz muguras spēlēja orķestris. Pats viņš bija pagriezies pret veikala skatlogu, pareizāk pret televizoru veikala skatlogu, kurā kāds ducis aparātu bija ieslēgti un katrs no tiem rādija citu programmu.

Vai ari jūs atzīmējat Australian day? kāda cita balss, vīrieša balss, ierunājās viņam pazīstamā valodā.

Harijs pagriezās. Draudzīgi smaidot, uz viņu skatījās kāds pārītis. Viņš pavēlēja mutes kaktiņiem atbildēt uz šo smaidu, taču varēja tikai cerēt, ka tie paklausīs. Tomēr kaut kāds saspringums sejā norādīja, ka viņš joprojām kontrolē šo ķermeņa funkciju. No pārējām bija jāatsakās. Zemapziņa rīkoja sacelšanos, un šobrīd notika cīniņš par redzi un dzirdi. Smadzenes darbojās ar pilnu jaudu, lai izprastu, kas notiek, taču tas nebija viegli, jo tās nepārtraukti tika bombardētas ar sagrozītu un daļēji absurdu informāciju.

Mēs, starp citu, esam dāņi. Mani sauc Pouls, un šī ir mana sieva Gina.

Kādēļ jūs domājat, ka esmu zviedrs? Harijs izdzirda savu balsi.

Dāņu pāris saskatījās.

Jūs sarunājāties pats ar sevi. Vai nepamanījāt? Jūs skatījāties televizorā un jautājāt: vai Alise izkritīs cauri zemei? Un viņa taču izkrita, ha-ha!

Ak jā, tas! Harijam nebija ne jausmas, par ko tie runā.

Tas nav tā kā vasaras saulgriežos, vai ne? Smieklīgi! Var dzirdēt raķešu troksni, bet dūmu dēļ nekas nav redzams. Varbūt no raķetēm ir aizdedzies kāds debesskrāpis? Ha-ha! Vai jūtat pulvera smaku? Mitrums liek tai nosēsties pie zemes. Vai jūs arī esat tūrists?

Harijs apdomājās. Laikam domāja ļoti ilgi, jo, kad bija gatavs atbildēt, dāņi jau devās prom.

Viņš atkal pievērsās televizoru ekrāniem. Degoši pakalni vienā, teniss citā ekrānā. Gada notikumi Melburnā, meža ugunsgrēks un Australian Open, pusaudzis baltā apģērbā kļuvis miljonārs, bet dažus kilometrus tālāk vesela ģimene palikusi bez mājokļa. Cits ekrāns rādīja Grū Hārlemas Bruntlannes fotogrāfijas, norvēģu zvejas kuģus un zili melnos vaļu ķermeņus, kas brīžiem iznira virs ūdens. Un, it kā ar visu to nepietiktu, ceturtajā ekrānā Norvēģijas izlase futbolā cīnījās pret kādu citu komandu baltās formās. Harijs atcerējās, ka “Sydney Morning Herald" kaut ko bija rakstījusi par sacensībām futbolā starp Austrāliju, Jaunzēlandi un Norvēģiju. Pēkšņi tuvplānā parādījās Ēriks Miklanns, ar iesauku Sīkais, un Harijs skaļi iesmējās.

Arī tu esi šeit, Sīkais? viņš pačukstēja aukstajam stiklam.

Varbūt man tikai rādās halucinācijas? Ko teiksi par nedaudz LSD, sīkais?

Vai traks esi? Esmu jaunatnes elks! Sīkais sašuta.

Hendrikss lieto. Bjērnebū lieto. Harijs Hols lieto. Skābe darīs tevi redzīgāku, Sīkais! Vairāk nekā redzīgu ieraudzīsi sakarības pat tur, kur to nav… Harijs pasmējās.

Sīkajam neizdevās spēka paņēmiens.

Varēsi pat stāvēt, caur loga stiklu runāt ar televizoru un saņemt atbildi! Vai pazīsti Rodu Stjuartu? Viņš manā vietā samaksāja par šo mazo paciņu, un tagad manas smadzenes vienlaikus uztver sešas televīzijas programmas, divus dāņus un orķestri. Šo vielu jau sen vajadzēja legalizēt. Ko teiksi, Sīkais? Kā Pompel f&gt; Pilt\i0

Jaunākajās ziņās rādīja sērfotājus, raudošu sievieti un dzeltenu akvalangista tērpu saplēstu, ar lielu zobu atstātām pēdām.

Tas ir Lielais Spoks, kas izgājis no akvārija paklejot. Lenčs pie dabas krūts, ha-ha!

Blakusekrānā mežmalā vējā plīvoja policijas oranžās norobežojošās lentes, un ar maisiņiem rokās staigāja uniformās tērpušies policisti. Tuvplānā iznira liela, bāla seja slikta neglītas meitenes fotogrāfija ar blondiem matiem un drūmu acu izteiksmi, it kā viņa bēdātos par to, ka nav skaista.

Skaista, Harijs sacīja. Reti skaista. Vai zināji, ka…

Kadrā aiz policista, kurš tika intervēts, pavīdēja Lebī.

Velns! Harijs iesaucās. Kas, ellē, tas? Viņš uzsita ar plaukstu pa stiklu. Skaņu! Ieslēdziet skaņu! Vai kāds…

Attēlu nomainīja Austrālijas austrumu piekrastes laikapstākļu karte. Harijs piespieda degunu pie stikla, un kāda izslēgta televizora ekrāna atspīdumā ieraudzīja Džona Beluši seju.

Vai es to biju tikai iedomājies, Sīkais? Atceries, ka šobrīd uz mani iedarbojas ļoti spēcīgs halucinogēns!

Sīkais mēģināja piespēlēt, taču zaudēja bumbu.

Saņemies! Saņemies, pie velna!

Ielaidiet! Man ar viņu jārunā…

Ej uz mājām un izguli dzērumu! Piedzērušos… Ei!

Laid mani vaļā! Es taču teicu, ka esmu Birgitas draugs! Viņa strādā bārā.

Mēs zinām, bet mūsu darbs ir neielaist tādus kā tu. Vai saproti, blondie ?

Ai!

Tikai mierīgi, citādi būšu spiests tev salauzt roku… ai! Bob! Bob!

Piedod, bet man sāk apnikt, ka cilvēki mani aiztiek. Visu labu!

Kas ir, Nikij? Vai tur ir viņš?

Shitl lai viņš skrien! Viņš izrāvās un ieblieza man pa vēderu. Pasniedz man roku, lūdzu!

Šī pilsēta, velns lai parauj, iet galīgi ārā no rāmjiem! Vai redzēji šīvakara jaunākās ziņas? Vēl viena meitene ir izvarota un nožņaugta! Pēcpusdienā viņa atrasta Simtgades parkā. Pie joda! Laikam pārcelšos atpakaļ uz Melburnu!

Harijs pamodās no mežonīgām galvassāpēm. Gaisma grauzās acīs, un viņš paspēja vienīgi konstatēt, ka guļ zem vilnas segas. Vajadzēja pagriezties uz sāniem. Strauji uznāca nelabums, un kuņģa saturs noplakšķēja uz betona grīdas. Viņš atkrita atpakaļ uz sola, sajūtot, kā degunā iesitas žults smaka. Iešāvās prātā klasiskais jautājums: kur es atrodos?

Pēdējais, ko Harijs atcerējās: viņš bija iegājis Grīnparkā un uz viņu pārmetoši bija skatījies stārķis. Tagad izskatījās, ka viņš guļ apaļā telpā, kurā gar sienām novietoti soli un vidū vairāki lieli koka galdi. Pie sienām karājās dažādi darbarīki: lāpstas, grābekļi un ūdens šļūtene. Telpas vidū ūdensnoteces caurums. Caur maziem, netīriem lodziņiem no visām pusēm lauzās iekšā gaisma. Dzelzs vītņu kāpnes veda uz augšstāvu. Zem tām gulēja kaut kas līdzīgs elektriskam zāles pļāvējam. Vītņu kāpnes iedžinkstējās un sāka drebēt. Kāds nāca pa tām uz leju.

Labrīt, baltais brāli! ierunājās zema, šķietami pazīstama balss. Lielais, baltais brāli, tas teica, pienācis tuvāk. Guli, guli!

Tas bija Džozefs, sirmais aborigēns cilvēks no vārnu cilts.

Viņš atgrieza kādu ūdens krānu pie sienas, paņēma šļūteni un aizskaloja vēmekļus.

Kur es esmu? Harijs, lai uzsāktu sarunu, pavaicāja.

Grīnparkā.

Bet…

Lapenē. Tu aizmigi zālē, bet taisījās uz lietu, un es atvilku tevi šurp.

Bet…

Neuztraucies. Man ir atslēgas. Šīs ir manas otrās mājas. -Viņš paskatījās pa vienu no lodziņiem. Ārā ir jauka diena.

Harijs uzlūkoja Džozefu. Lai ari klaidonis, viņš izskatījās ārkārtīgi možs.

Mēs ar apsargu esam kādu laiciņu pazīstami, un starp mums pastāv tāda kā īpaša vienošanās, Džozefs paskaidroja. Gadās, ka viņš, parka pārvaldei nezinot, paņem kādu brīvdienu, un tad es izdaru to, kas darāms, mazliet savācu gružus, iztukšoju atkritumu urnas, nopļauju zāli un tamlīdzīgi. Par to reizēm varu te pagulēt. Dažkārt atrodas šis tas ēdams, bet ne šodien, diemžēl.

Harijs mēģināja pateikt ko citu ne tikai savu “bet…”, tomēr nekas neienāca prātā. Turpretī Džozefs bija runīgs.

Godīgi sakot, vislabāk man patīk tas, ka šad un tad ir ko darīt. Darbošanās aizpilda dienu, un var domāt par citām lietām.

Reizēm liekas, ka esi aizņemts ar kaut ko noderīgu.

Džozefs plati pasmaidīja un pašūpoja galvu. Harijs nespēja noticēt, ka šis ir tas pats cilvēks, kurš pavisam nesen bija sēdējis uz soliņa gandrīz vai komas stāvoklī un ar kuru bija neiespējami parunāt.

Kopš vakar tevi ieraudzīju, gandrīz nevaru aptvert, Džozefs turpināja, ka tu esi tas pats, kurš tikai pirms dažām dienām sēdēja tik skaidrs, iznesīgs un piedāvāja cigaretes. Un vakar bija gandrīz neiespējami runāt ar tevi. He-he!

Touchй,1 harijs sacīja.

Džozefs nozuda aiz durvīm un atgriezās ar čipsu paciņu un kolu. Viņš noskatījās, kā Harijs piesardzīgi mielojas ar šīm vien&lt;

kāršajām, taču apbrīnojami efektīvajām brokastīm.

Kokakolas priekšteci izgudroja kāds amerikāņu aptieķnieks, kurš gribēja atrast līdzekli pret paģirām, Džozefs sāka stāstīt.

Viņam likās, ka nav paveicies, un tādēļ pārdeva savu recepti par astoņiem dolāriem. Ja jautāsi man, tad teikšu, ka līdz šim brīdim nekas labāks vēl nav izgudrots.

Jim Beam, harijs ar pilnu muti atbildēja.

Jā, izņemot Jim Beam. un Džeku, un Džoniju, un vēl dažus citus puišus. He-he! Kā tu jūties?

Labāk!

Džozefs nolika uz galda divas pudeles.

Tas ir lētākais sarkanvīns no Hantervelijas, viņš teica.

He-he! Vai iedzersi ar mani pa glāzītei, bālģīmi?

Pateicos, Džozef, bet sarkanvīns nav mans… Vai nekā cita tev nav? Kaut kā brūna, piemēram?

Tu domā, ka man ir noliktava?

Saņēmis atteikumu tik fantastiskam piedāvājumam, Džozefs likās nedaudz aizskarts.

Harijs ar grūtībām apsēdās. Viņš mēģināja atcerēties, kas noticis starplaikā kopš brīža, kad viņš sēdēja un tēmēja uz Rodu Stjuartu ar pistoli, līdz brīdim, kad abi burtiski metās viens otram ap kaklu un sadalīja LSD devu. harijam neizdevās atsaukt atmiņā tāda visaptveroša prieka un savstarpēju simpātiju cēloni, izņemot Jim Beam. toties viņš atcerējās, ka bija iesitis The Albury durvju sargam.

Harij Hol, tu esi nožēlojams dzērājs! viņš nomurmināja.

Viņi izgāja no lapenes un apsēdās zālē. Saule žilbināja acis,

vakardien izdzertais alkohols svilināja ādu, taču, neņemot to vērā, nebija nemaz tik slikti. Pūta viegls vējiņš. Viņi nogūlās uz muguras un noraudzījās baltajos mākonīšos, kas lēni slīdēja pa debesīm.

Šodien ir piemērots laiks lēkšanai, Džozefs ierunājās.

Neesmu domājis lēkt, Harijs atbildēja. Sēdēšu pavisam mierīgi vai, sliktākajā gadījumā, ļoti prātīgi paklejošu.

Džozefs piemiedza saulē acis.

Es nerunāju par tādu lēkāšanu, bet par lēkšanu no debesīm. Skydiving lēkšana ar izpletni.

Tētīt, tu esi izpletņlēcējs?

Džozefs piekrītoši pamāja.

Ar plaukstu piesedzis acis, Harijs palūkojās debesīs.

Kā ir ar tiem mākoņiem? Vai netraucē?

Nav problēmu. Tie ir spalvu mākoņi, peld vairāk nekā 15 000 pēdu augstumā.

Tu mani pārsteidz, Džozef! Ne tāpēc, ka zinu, kā izpletņlēcējam jāizskatās, bet nebiju to iedomājies kā…

Alkoholiķi?

Piemēram.

He-he! Tās ir vienas medaļas divas puses.

Kā tā?

Vai esi kādreiz bijis gaisā viens, Harij? Vai esi lidojis? Vai esi lēcis no liela augstuma un jutis, kā gaiss mēģina tevi noturēt, kā apskauj tavu ķermeni?

Džozefs jau bija iemalkojis krietnu pusi no pirmās vīna pudeles, un viņa balss sāka skanēt siltāk. Acīm mirdzot, viņš sāka Harijam stāstīt par brīvā kritiena jaukumiem.

Tevī atklājas visas izjūtas. Viss ķermenis sauc, ka tu nevari lidot: “Man taču nav spārnu!” tas kliedz, mēģinot pārspēt vēju, kas svilpj gar ausīm! Tavs ķermenis ir pārliecināts, ka ies bojā, un ceļ trauksmi saasinot visas izjūtas, jo, iespējams, kāda no tām atradīs izeju. Tavas smadzenes pārvēršas par pasaulē spēcīgāko datoru, tās reģistrē visu: āda jūt, kā krītot pamazām ceļas tās temperatūra, ausīs pieaug gaisa spiediens, un tu pievērs uzmanību katrai vadziņai un krāsu niansei tur, lejā. Tu pat jūti tuvojošās zemes smaržu. Un, ja tev izdodas atvairīt nāves bailes, tad tu, Harij, uz mirkli kļūsti par eņģeli. Četrdesmit sekundēs tu izdzīvo visu dzīvi!

Bet ja tu nespēj aizdzīt nāves bailes?

Nevis aizdzīt, bet atvairīt. tām tur ir jābūt kā asai, skaidrai skaņai, kā aukstam ūdenim uz ādas. Izjūtas rada nāves bailes, nevis pats kritiens. Kad tu pamet lidmašīnu, tās uzrodas kā sitiens, kā spējš spiediens artērijās. Kā šļirces dūriens. Tad tās sajaucas ar asinīm un tu kļūsti laimīgs un spēcīgs. Ja aizver acis, tad ieraugi tās kā skaistu, indīgu čūsku, kas guļ un raugās tevī ar savu čūskas skatienu.

Tevī klausoties, var nodomāt, ka runa ir par narkotikām, Džozef!

Tā ir narkotika! džozefs sāka dedzīgi žestikulēt. Tieši tā tas arī ir! Tu vēlies, lai kritiens ilgtu veselu mūžību, un, ja kādu laiciņu esi lēcis, tad jūti, ka pamazām kļūst aizvien grūtāk paraut aiz gredzena. Galu galā tu sāc baidīties, ka kādudien pārdozēsi, ka neparausi gredzenu. Un tad tu beigsi lēkt. Tad sapratīsi, ka esi kļuvis atkarīgs. Tevi nomoka abstinence, dzīve liekas bezjēdzīgi triviāla, un galu galā tu atjēdzies, sēžot aiz pilota mazas, vecas Cessna kabīnē, kura paņēmusi visus tavus ietaupījumus un kurai vajadzīga vesela mūžība, lai paceltos 10 000 pēdu augstumā.

Džozefs ievilka elpu un pievēra acis.

īsi sakot, Harij, tās ir vienas medaļas divas puses. Dzīve pārvēršas par elli, bet alternatīva ir vēl sliktāka. He-he!

Džozefs atspiedās uz elkoņa un ieņēma krietnu malku no vīna pudeles.

Es esmu putns, kurš vairs nespēj lidot. Vai tu zini, Harij, kas ir emu?

An Australian ostrich austrālijas strauss.

Malacis!

Aizvēris acis, Harijs klausījās Endrū balsī. Protams, tas bija Endrū, kurš gulēja viņam līdzās zālē un klusā balsī stāstīja par svarīgām un nesvarīgām lietām.

Vai esi dzirdējis stāstu par to, kāpēc emu nevar lidot?

Harijs papurināja galvu.

Okay, tad klausies, Harij. Sapņojumu laikā Emu bija spārni un tas varēja lidot. Viņš ar savu sievu dzīvoja pie liela ezera, kur viņu meita bija precējusies ar stārķi Jabiru. Reiz Jabiru kopā ar sievu devās ķert zivis, bet, ieguvuši lielu lomu un gandrīz visu apēduši, steigā aizmirsa labākos gabaliņus pietaupīt sievas vecākiem, kā to parasti mēdza darīt. Kad meita ar atlikušajām zivīm ieradās pie saviem vecākiem, viņas tēvs Emu kļuva ļoti nikns: “Vai es, atgriežoties no medībām, labākos gabalus vienmēr neatdodu jums?” Viņš paķēra savu āmuru un šķēpu un aizlidoja pie Jabiru, lai to krietni pārmācītu.

Tomēr Jabiru nebija gatavs saņemt pērienu bez pretošanās, tādēļ pakampa lielu zaru un atvairīja āmuru. Tad iesita sievastēvam vispirms pa kreisajiem, tad pa labajiem sāniem tā, ka abi spārni salūza. Emu uzslējās kājās un meta meitas vīram ar šķēpu. Tas ieurbās tam mugurā, un gals iznāca ārā caur muti. Briesmīgajās sāpēs stārķis aizlidoja uz purviem, un vēlāk izrādījās, ka šķēps lieti noder zivju ķeršanai. Emu devās uz sausajiem līdzenumiem, un tur tu vari to redzēt skraidām ar īsiem, nelietojamiem spārniem bez spējas palidot.

Džozefs pielika pudeli pie lūpām, taču mutē ieripoja tikai daži pilieni. Viņš aizvainoti paskatījās un atkal aizkorķēja to. Tad attaisīja otru pudeli.

Vai šis stāsts ir mazliet līdzīgs tavējam, Džozef?

Nu…

Pudelē noguldzēja, un viņš bija gatavs stāstīt.

Astoņus gadus es nostrādāju Česnokā par izpletņlēkšanas instruktoru. Mēs bijām lieliska komanda, paši labākie. Ne mēs, ne kluba īpašnieki nekļuva bagāti, mūs vadīja vienīgi entuziasms. Naudu, ko mēs, instruktori, nopelnījām, izmantojām savu lēcienu apmaksai. Es biju labs instruktors. Daži uzskatīja, ka pats labākais. Tomēr reiz kāda nelaimes gadījuma dēļ instruktora sertifikātu man atņēma. Tika apgalvots, ka lēciena laikā ar kursantu es esot bijis piedzēries. It kā es būtu gribējis sabojāt lēcienu un piedzēries!

Kas notika?

Kādēļ jautā? Gribi zināt sīkāk?

Vai tev nav laika?

He-he! Jā, varu tev izstāstīt!

Vīna pudele iemirdzējās saulē.

Okay. tas notika tā. Tā bija neticama nelaimīgu apstākļu sakritība, nevis kaut kāda paģiru lāpīšana. Pirmām kārtām vējš.

Kad mēs pacēlāmies, mākoņu slānis atradās apmēram 8000 pēdu augstumā. Tādi mākoņi nerada problēmas, jo izpletni atver ne augstāk par 4000 pēdām. Galvenais lai pēc izpletņa atvēršanās kursants redzētu zemi, lai vējš neaiznestu izpletni kaut kur prom uz Ņūkāslu, bet lai viņš redzētu signālus no zemes un vadītu to uz nolaišanās zonu, vai ne? Kad cēlāmies augšup, nedaudz mākoņu tiešām bija, bet izskatījās, ka tie ir ļoti tālu. Problēma bija mūsu kluba vecais lidaparāts Cessna, kas turējās kopā ar izolācijas lenti, dievvārdiem un lūgšanām. Vajadzēja vairāk par divdesmit minūtēm, līdz tikām 10 000 pēdu augstumā, no kurienes jālec. Pēc mūsu pacelšanās sāka pūst vējš, un, kad bijām virs 8000 pēdu augstajiem mākoņiem, vējš zem tiem bija sapūtis otru mākoņu slāni, kuru mēs neredzējām. Saproti?

Vai jums nebija radiosakaru ar zemi, vai no zemes nevarēja pastāstīt jums par zemajiem mākoņiem?

-Jā, radio. He-he! Vēlāk kaut kas tika noklusēts: kad tuvojāmies 10 000 pēdu augstumam, pilots savā kabīnē vienmēr pilnā skaļumā atskaņoja Stones it kā lai uzmundrinātu kursantus un tie kļūtu mazliet agresīvāki, nevis aiz bailēm piečurātu bikses. Ja kaut kas būtu ziņots pa radio, vismaz mēs neko nedzirdētu.

Vai pirms lēkšanas jūs pat nenodibinājāt sakarus ar zemi?

Harij! Nepadari man šo situāciju vēl smagāku, nekā tā ir! Okay?

Okay.

Otrā kļūda bija nolaidība ar altimetra uzstādījumiem. Pirms pacelšanās tam jārāda nulle, un lidojuma laikā tas reģistrē relatīvo augstumu attiecībā pret zemi. Pirms lēciena es atklāju, ka savu altimetru esmu atstājis uz zemes, bet pilots vienmēr sēdēja pilnā ekipējumā, tādēļ aizņēmos to no viņa. Tāpat kā mēs, arī viņš baidījās, ka kādā dienā lidmašīna pēkšņi var izjukt gabalos. Mēs jau bijām 10 000 pēdu augstumā, pilots pieklusināja Stones un uztvēra ziņu pa radio, ka tuvojas nevis ir jau klāt zemi mākoņi. Tādēļ mums vajadzēja pasteigties. Man bija jākāpj uz spārna, un es nepaspēju salīdzināt sava altimetra rādījumus ar kursanta rādījumiem kuru es, protams, uz zemes biju noregulējis uz nulli. Es uzskatīju, ka pilota altimetrs ir kārtībā, kaut gan viņš to ne vienmēr regulēja. Tomēr tas mani īpaši neuztrauca. Ja esi izlēcis vairāk nekā 5000 reižu kā es -, tad, tikai paskatoties uz zemi, augstumu vari noteikt diezgan precīzi.

Mēs stāvējām uz spārna, kursants jau pirms tam bija lēcis trīs reizes, tādēļ es neuztraucos. Atgrūdienā problēmu nebija, mēs ieņēmām X stāvokli. Kad šāvāmies cauri pirmajam mākoņu slānim, viņš labi turējās gaisā. Ieraugot jaunos mākoņus zem mums, es mazliet izbijos, bet nodomāju, ka mums tikai jāizpilda paredzētie vingrinājumi un tad jāpaskatās, cik augstu esam. Kursants izdarīja dažus pagriezienus par deviņdesmit grādiem un pārvietojās horizontālā virzienā, tad mēs atkal ieņēmām parasto X stāvokli. Kad kursants sāka taustīt gredzenu, mans altimetrs rādīja 6000 pēdas. Es devu signālu, lai viņš nogaida. Viņš uz mani paskatījās, bet nav viegli saprast sejas izteiksmi puisim, kuram vaigi un lūpas plīvo pie ausīm kā stiprā vējā uz auklas izkārta veļa.

Džozefs apklusa un apmierināti pamāja ar galvu.

Stiprā vējā uz auklas izkārta veļa, viņš atkārtoja. Pie velna, nav slikti sacīts! Uz veselību!

Un pielika pudeli pie mutes.

Kad nonācām līdz mākoņiem, mans altimetrs rādīja 5000 pēdas, ievilcis elpu, viņš turpināja. Vēl viens tūkstotis, un mēs atvērsim izpletņus. Es turēju kursantu aiz rokas un vēroju altimetru ja nu mākoņu slānis būtu biezs un gredzenu vajadzētu paraut, esot tajā, tomēr mēs uzreiz tikām tam cauri. Jutu, ka tūlīt apstāsies sirds, milzīgā ātrumā tuvojās zeme: koki, zāle, asfalts. It kā strauji mainītos kinokameras fokusa attālums. Tūlīt parāvu abus gredzenus savam un kursanta izpletnim. Ja kādam no mums galvenais izpletnis neatvērtos, tad nemūžam vairs nepietiktu laika atvērt rezerves izpletni. Izrādījās, ka zemie mākoņi bija 2000 pēdu augstumā. Cilvēki uz zemes, ieraugot mūs izlidojam no mākoņiem bez izpletņiem, bija nobālējuši. Turklāt dumjo kursantu pēc izpletņa atvēršanās pārņēma panika un viņš iestūrēja tieši kokā. Tas vēl nekas, taču viņš palika karājamies četru metru augstumā un nevis gaidīja palīdzību, bet pats atbrīvojās no izpletņa, nogāzās zemē un salauza kāju. Viņš pasūdzējās, ka es esot odis pēc alkohola. Manu lietu izskatīja kluba valdē un atņēma licenci. Uz mūžu.

Džozefs izdzēra atlikušo otrās pudeles saturu.

\b0

/

Kas notika pēc tam, Džozef?

Viņš aizmeta pudeli prom.

Tu jau redzi. Sociālais pabalsts, slikti draugi un vīns. -Viņš bija sācis nedaudz runāt caur degunu. Viņi nolauza man spārnus, Harij! Es esmu no vārnu cilvēkiem. Neesmu radīts, lai dzīvotu kā emu.

Ēnas parkā bija sarāvušās, bet tagad jau atkal sāka stiepties garākas. Harijs pamodās, jo viņam pārslīdēja Džozefa ēna.

Es došos uz mājām, Harij. Pirms nozūdu, varbūt gribēsi paņemt no lapenes dažas lietas?

Ā, velns! Pistoli! Un jaku.

Harijs piecēlās. Bija laiks kaut ko iedzert. Kad Džozefs bija aizslēdzis lapeni, abi, mīņādamies no vienas kājas uz otru, palika stāvam.

Tātad tu gatavojies drīz doties atpakaļ uz Norvēģiju? -Džozefs ierunājās.

Oh, any day now.1

Ceru, ka nākamreiz paspēsi uz lidmašīnu!

Vajadzēja šodien piezvanīt uz aviokompāniju. Un uz darbu. Tie droši vien prāto, kur esmu palicis.

Velns! Džozefs iesita sev pa pieri. Viņš vēlreiz izvilka atslēgas. Manā sarkanvīnā laikam bijis pārāk daudz tanīna.

Tas saēd smadzeņu šūniņas. Man nekad neizdodas atcerēties, vai esmu izslēdzis gaismu. Sargs vienmēr kļūst dusmīgs, ja atnāk un ierauga, ka deg gaisma.

Viņš atvēra durvis. Gaisma bija izslēgta.

He-he! Tu jau zini, kā tas ir: ja labi pazīsti kādu vietu, tad gaismas izslēgšana notiek automātiski, tu par to nedomā. Un tāpēc tu, velns parāvis, neatceries, vai esi to izslēdzis… kas ir, Harij?

Harijs bija sastindzis un izbijies skatījās uz Džozefu.

Gaisma, viņš izdabūja. Tā bija izslēgta!

Sentdžordža teātra apsargs neizpratnē nogrozīja galvu un ielēja Harijam vēl mazliet kafijas.

N-neko tādu agrāk neesmu piedzīvojis! Katru vakaru šeit ir ļaužu pilns. Kad rāda to numuru ar giljotīnu, cilvēki kļūst vai traki, tie kliedz un u-uzvedas kā negudri. Tagad pat uz afišām raksta: “Nāves giljotīna televīzijas un avīžu elks! Tā ir nogalinājusi…” Velns parāvis, tā ir kļuvusi par izrādes naglu! S-savādi!

Savādi gan. Tātad jūs esat atraduši Oto Rehtnāgelam aizstājēju un rādāt to pašu priekšnesumu?

Vairāk vai mazāk jā. Nekad agrāk taču nav bijuši tādi p-panākumi!

Kā ir ar to numuru ar nošauto kaķi?

To numuru noņēma no skatuves. Neiedarbojās.

Harijs paknosījās. Zem krekla viņam krājās sviedru tērcītes.

Nē, es arī nesapratu, kamdēļ šis numurs bija vajadzīgs…?

Tā bija paša Rehtnāgela ideja. Jaunībā es arī mēģināju kļūt par k-klaunu, tādēļ man patīk sekot tam, kas notiek uz s-skatuves, kad ierodas cirka ļaudis, un es atceros, ka pirms pirmizrādes šī numura mēģinājumā nebija.

Jā, arī man liekas, ka to izdomāja Oto. Harijs pakasīja nesen skūto zodu. Man neliek mieru kāda doma. Varbūt tu varēsi man palīdzēt. Iespējams, runāju pavisam aplam, bet tikai noklausies manu teoriju un izsaki savas domas: Oto zina, ka es sēžu zālē, viņš zina kaut ko tādu, kas man nav zināms, un viņš mēģina likt man to saprast, taču nevar pateikt atklāti. Daudzu un dažādu iemeslu dēļ. Varbūt tāpēc, ka pats ir visā iesaistīts. Tātad šis numurs ir domāts man! Viņš vēlas pateikt, ka tas, kuru es medīju, arī pats medī, ka viņš ir tāds kā es, kolēģis. Zinu, ka tas izklausās mazliet juceklīgi, bet tu taču atceries, cik ekscentrisks spēja būt Oto! Kā tev šķiet? Vai izklausās pēc viņa?

Apsargs ilgi skatījās uz Hariju.

Konstebl, man liekas, tev vajadzētu iedzert vēl mazliet k-kafijas. Tas numurs neko nemēģināja tev pateikti tas ir klasisks jandija j-jandaševska numurs, to tev pateiks katrs cirka cilvēks. ne vairāk, ne m-mazāk. Piedod, ka iebilstu, bet…

Gluži pretēji, Harijs atviegloti noteica. Patiesībā kaut ko tādu es arī gaidīju. Tad varu mierīgi atmest savu teoriju. Tu teici, ka esot vēl kafija?

Viņš palūdza atļauju apskatīt giljotīnu, un apsargs aizveda viņu uz rekvizītu telpu.

Katru reizi, šeit ienākot, mani pārņem drebuļi, tomēr vismaz n-naktīs varu mierīgi gulēt. Apsargs atslēdza durvis. Mēs berzām šo telpu divas dienas.

Durvīm atveroties, uzvēdīja aukstums.

Uzmet lupatas! apsargs spēji iesaucās un ieslēdza gaismu.

Giljotīna, līdzīga gulošai dīvai, atradās zem pārklāja istabas

vidū.

Uzmet lupatas?

A, tas tāds vietējais joks! Mēs Sentdžordža teātrī mēdzam tā iesaukties, kad ieejam kādā t-tumšā telpā. Tā ir!

Kāpēc? Harijs pacēla pārklāju un pataustīja giljotīnas cirvja asmeni.

A, tas ir sens joks no p-pagājušā gadsimta s-septiņdesmita-jiem gadiem. Toreiz mūsu šefs bija beļģis, Alberts Mosko, temperamentīgs cilvēks. Mums, proti, tiem, kuri pie viņa strādāja, viņš patika ists teātra cilvēks, bless his soul, dievs, svētī viņa dvēseli! Ļaudis taču runā, ka teātra cilvēki esot nekrietni d-donžuāni un izvirtuļi, un varbūt tā ir taisnība. Es tikai saku, kā ir. Pie mums grupā strādāja kāds lielisks, populārs aktieris liels meitu ģēģeris. Neminēšu viņa vārdu. Sievietes viņa dēļ krita ģībonī, vīrieši lādējās un bija greizsirdīgi. Reizēm mēs mēdzām pieņemt teātrī ekskursijas, un kādā dienā ekskursijas vadītājs kopā ar skolēnu bariņu iegāja rekvizītu telpā, ieslēdza gaismu un tur mūsu meitu ģēģeris guļ uz rokoko dīvāna, kuru izmantojam Tenesija Viljamsa lugā “Stikla zvērnīca”, un jārējas ar vienu no kantīnes jaunkundzēm.

Gids, protams, varēja glābt situāciju, jo zināmais aktieris -neminēsim viņa vārdu gulēja, uzgriezis muguru. Bet gids bija jauns pienapuika, kurš cerēja kādudien pats kļūt par aktieri, turklāt bija ļoti godkārīgs. Un tādēļ nelietoja brilles, kaut gan bija ārkārtīgi tuvredzīgs. īsi sakot, viņš neredzēja, kas notiek uz rokoko stila dīvāna, un iedomājās, ka p-pēkšņā drūzmēšanās pie durvīm sākusies viņa veiklā stāstījuma dēļ. Kad gids turpināja stāstīt par Tenesiju Viljamsu, vecais meitu ģēģeris skaļi nolamājās, tomēr nepagriezās un nerādīja seju, tikai savu mataino dibenu. Taču gids atpazina balsi un iesaucās: “Nē, vai tu te sēdi, Brūs Līslington?”

Apsargs iekoda sev lūpā.

Ai-ai-ai!

Harijs skaļi iesmējās un pacēla rokas.

Viss kārtībā es jau aizmirsu šo vārdu!

Lai nu tā būtu. N-nākamajā dienā Mosko saaicināja visus uz sapulci. īsi izstāstīja, kas atgadījies, un sacīja, ka diezgan nopietni raugoties uz visu notikušo. “Mēs nevaram atļauties tādu slavu,” viņš teica. “Tādēļ esmu spiests t-tūdaļ aizliegt tāda veida eksk-kursijas.”

Rekvizītu istabā noskanēja apsarga smiekli. Harijam nācās pasmaidīt. Klusa un nepieejama palika vienīgi no tērauda un koka veidotā gulošā dīva.

Tagad saprotu, kāpēc jūs sakāt: “uzmet lupatas”! Kas notika ar nelaimīgo gidu? Vai viņš kļuva par aktieri?

Par nelaimi sev un par laimi teātra skatuvei n-nē! Taču viņš turpina strādāt šajā jomā un š-šodien ir gaismotājs šajā teātri. Jā, piemirsu: tu taču esi viņu saticis…

Harijs lēni ievilka elpu. Tur, lejā, rūca un raustīja ķēdes. Velns, velns, cik karsti!

Jā. Jā, pareizi! Tagad viņš lieto kontaktlēcas, vai ne?

Nē. Viņš apgalvo, ka strādājot labāk, ja r-redz skatuvi mazliet neskaidri. Saka, ka tad varot koncentrēties uz kopainu, nevis uz atsevišķām detaļām. Ļ-ļoti liels dīvainis!

Savāds puisis! Harijs piekrita.

16. NODAĻA Beigti ķenguri, parūka un bēres

Pēc dažiem gadiem Kristīne bija atgriezusies Oslo. Draugi Harijam stāstīja, ka viņai līdzi esot divus gadus veca meitenīte, bet anglis palicis Londonā. Un kādā vakarā viņš pamanīja Kristīni naktsklubā Sardines. pieejot tuvāk, ieraudzīja, cik ļoti viņa bija mainījusies: āda kļuvusi bāla, mati nedzīvi nokarājās abpus sejai. Redzot Hariju, viņas seja savilkās tādā kā izbiedētā smaidā. Viņš sasveicinājās ar Hjartanu, “muzikantu”, ar kuru, šķiet, bija ticies jau agrāk. Kristīne ātri un nervozi runāja par nenozīmīgām lietām, neļaujot Harijam uzdot jautājumus: viņa zināja, ka Harijam tādi ir. Stāstīja par saviem nākotnes plāniem, taču acis vairs nedzirkstīja un roku straujo žestikulāciju to, kādu viņš atcerējās agrākajai Kristīnei, bija nomainījušas lēnas un apātiskas kustības.

Vienubrīd Harijam likās, ka viņa raud, bet tad viņš bija jau tā piedzēries, ka īsti pārliecināts tomēr nebija.

Hjartans bija aizgājis, pēc tam atgriezies, kaut ko nomurminājis viņai ausī un, atbrīvojoties no Kristīnes skavām, iecietīgi uzsmaidījis Harijam. Tad visi bija aizgājuši, un Harijs ar Kristīni palika sēžam tukšajā telpā starp cigarešu paciņām un stikla lauskām, līdz viņus izmeta pa durvīm. Grūti pateikt, kurš kuru, ejot ārā, balstīja un kurš bija ieteicis doties uz viesnīcu, taču viņi nonāca Savojā, kur ātri vien iztukšoja minibāru un tad ielīda gultā. Harijs veltīgi mēģināja iekļūt viņā, bet bija par vēlu. Protams, bija par vēlu. Kristīne, galvu iespiedusi spilvenā, mirka asarās. Pamodies Harijs izlavījās ārā un ar taksometru aizbrauca līdz Postkafē, kas tiek atvērta stundu agrāk nekā citi bāri. Tur sēžot, bija sapratis, cik ļoti ir nokavēts.

-Jā?

Piedod, Lebī, ka zvanu tik vēlu! Runā Harijs Hols.

Holij? Ak Dievs! Cik tagad Norvēģijā ir pulkstenis?

Es nezinu. Klausies, es neesmu Norvēģijā. Nesanāca ar lidmašīnu.

Kā tad tā?

lā izlidoja mazliet agrāk, ja tā var sacīt, un dabūt jaunu vietu nebija viegli. Man vajadzīga neliela palīdzība.

Spļauj laukā!

Satiksimies Oto Rehtnāgela dzīvoklī! Ja neproti rīkoties ar mūķīzeriem, tad paņem līdzi lauzni!

Okay. tagad, tūlīt?

Būtu labi. Appreciate it, mate!1

Man vienalga nenāca miegs…

Hallo?

Doktors Engelsons? Runa ir par kādu līķi, mani sauc…

Man vienalga, kā jūs sauc, pulkstenis rāda… trīs naktī, un jūs varat jautāt doktoram Hansonam. Viņam ir dežūra. Arlabunakti!

Vai slikti dzirdat? Es teicu: arlabu…

Te runā Holijs. Lūdzu, nenolieciet klausuli!

Tas Holijs?

Priecājos, ka jums, doktor, šķiet, ir izdevies atcerēties manu vārdu! Dzīvoklī, kurā Endrū Kensingtons tika atrasts beigts, esmu atklājis kaut ko interesantu. Man viņš jāredz, tas ir, man

jāapskata viņa drēbes, kas viņam bija mugurā atrašanas bridi. Jums tās vēl ir, vai ne?

-Jā, bet…

Pēc pusstundas tiksimies pie morga!

Mans dārgais Holija kungs, es tiešām ne…

Nelieciet man atkārtot, doktor! Izslēgšana no ārstu biedrības, prasības no piederīgajiem par zaudējumu atlīdzību, rakstiņi avīzēs… vēlaties, lai es turpinu?

Vienalga, pusstundas laikā es nepaspēšu.

Šajā diennakts stundā satiksme nav liela, doktor! Es domāju, ka paspēsiet.

Makkormaks iegāja savā kabinetā, aizvēra durvis un nostājās pie loga. Laiks Sidnejā, kā parasti, bija mainīgs visu nakti bija lijis. Makkormaks bija pārkāpis sešdesmit gadu slieksni -kad policisti parasti dodas pensijā -, tādēļ, paliekot vienatnē, viņš pa pensionāru paradumam sāka sarunāties pats ar sevi.

Parasti tās bija īsas piezīmes par ikdienišķiem novērojumiem, kad viņš šaubījās, vai kāds cits, izņemot viņu, pievērš tiem uzmanību. Piemēram: “Jā, vai neizskatās, ka ari šodien laiks noskaidrosies? Jā, jā, jā,” viņš, skatīdamies uz pilsētas panorāmu, pašūpojās uz papēžiem. Vai: “Šodien atkal esmu ieradies pirmais, jā, jā, jā.”

Iekabinot jaku skapī aiz rakstāmgalda, viņa uzmanību piesaistīja kāda skaņa no dīvāna puses. Tur kāds cilvēks no guļus stāvokļa centās piecelties sēdus.

Holij? Makkormaks apstulba.

Atvainojiet, Sir! Ceru, ka tas nekas, ja aizņēmos dīvānu…

Kā tu šeit iekļuvi?

Es nepaspēju atdot caurlaidi, tādēļ naktssargs mani ielaida. Tava kabineta durvis bija vaļā, un, tā kā man ar tevi jārunā, tad nosnaudos šeit.

Tev vajadzētu būt Norvēģijā! Zvanīja tavs šefs. Tu draņķīgi izskaties, Holij!

Ko tu atbildēji, Sir ?

Ka tu droši vien nolēmi piedalīties Kensingtona bērēs. Kā Norvēģijas pārstāvis.

Bet kā…

Tu biji iedevis aviokompānijai savas darbavietas numuru, un, kad pusstundu pirms reisa no turienes piezvanīja, ka tu vēl neesot parādījies, es sapratu, kas notiek. Pārējo noskaidroja telefona zvans uz Crescent Hotel, kur man notika konfidenciāla saruna ar viesnīcas direktoru. Mēs centāmies sameklēt tevi, taču nesekmīgi. Es zinu, Holij, kā tas ir, un iesaku necelt troksni. Visi saprot, ka pēc tāda notikuma šī ir parasta reakcija. Galvenais, ka tagad ar tevi viss kārtībā un mēs dabūsim tevi lidmašīnā.

Paldies, Sir!

Nav par ko. Palūgšu savai sekretārei parunāt ar aviokompāniju.

Pirms tam vēl tikai dažas lietas, Sir. naktī mēs mazliet pastrādājām, un galīgie rezultāti būs tikai tad, kad tehniskās nodaļas puiši atnāks uz darbu un dos savu slēdzienu, tomēr esmu diezgan pārliecināts par rezultātu, Sir !

Lai gan regulāri eļļots, vecais ventilators tomēr bija salūzis un ticis nomainīts pret jaunu un lielāku, kas darbojās gandrīz bez skaņas. Harijs konstatēja, ka pasaulē viss virzās uz priekšu arī bez viņa klātbūtnes.

No klātesošajiem vienīgi Votkinss un Juns vēl nezināja visus sīkumus, tomēr Harijs sāka visu no sākuma.

Kad mēs atradām Endrū, tad par to neiedomājāmies, jo ārā bija gaiša diena. Uzzinājis nāves iestāšanās laiku, arī tad nekas nenāca prātā. Tikai vēlāk atcerējos, ka brīdī, kad iegājām Rehtnāgela dzīvoklī, gaisma tajā bija izslēgta. Ja viss būtu noticis tā, kā līdz šim iedomājāmies, tad tas būtu šādi: Endrū izslēdz gaismas slēdzi pie istabas durvīm, heroīna reibumā aiztaustās līdz krēslam istabā, kurā pulksten divos naktī valda piķa melna tumsa, uzkāpj uz ļodzīgā krēsla un izveido sev cilpu.

Klusumā, kas tagad iestājās, kļuva skaidrs, ka pat ar modernajām tehnoloģijām ir grūti izgatavot ventilatoru pavisam bez kaitinošās skaņas, lai cik klusa tā arī būtu.

Jā, izklausās dīvaini, Votkinss ieteicās. Varbūt tomēr nebija melna tumsa, varbūt naktī telpā iespīd ielas laternas vai kāda cita gaisma?

Mēs ar Lebī pagājušajā naktī pulksten divos tur bijām un pārbaudījām. Tajā istabā bija tumšs kā kapā!

Vai gaisma nevarēja būt ieslēgta, kad jūs iegājāt? Varbūt vienkārši nepamanījāt? -Juns iejautājās. Tas taču notika dienā.

Kāds no policistiem vēlāk varēja to izslēgt!

Lai noņemtu Endrū, mēs vadu pārgriezām ar nazi, Lebī atbildēja. Es negribēju saņemt strāvas triecienu, tādēļ pārbaudīju: slēdzis bija izslēgts!

Okay, votkinss piekrita. pieņemsim, ka viņš gribēja pakārties tumsā. Kensingtons ir diezgan dīvains cilvēks, what else is new?'

Bet viņš nekārās tumsā, Harijs iebilda.

Telpas galā ieklepojās Makkormaks.

Lūk, ko mēs atradām Rehtnāgela dzīvoklī. Harijs parādīja spuldzīti. Vai redzat šo brūno traipu? Tā ir klāt piekususi viskoze. Viņš norādīja uz baltu apģērba gabalu. Un te jūs redzat Endrū kreklu, kas viņam bija mugurā, kad mēs viņu atradām. “Negludināt!” 60 procenti viskozes. Mākslīgais zīds kūst 260 grāl du temperatūrā. Spuldzīte sakarst aptuveni līdz 450 grādiem.

Vai redzat brūno traipu šeit, virs krūšu kabatiņas? Te krekls bija saskāries ar spuldzīti.

Iespaidīgas zināšanas fizikā, Holij! Votkinss paslavēja.

Un kas, tavuprāt, notika?

Viens no diviem, Harijs atbildēja. Kāds var būt iegājis tur pirms mums, ieraudzījis Endrū karājamies, izslēdzis gaismu un

aizgājis. Problēmu rada tas, ka divas vienīgās dzīvokļa atslēgas tika atrastas pie Oto un Endrū.

Dzīvoklī atslēga pati aizcērtas ciet, vai ne? Votkinss pārjautāja. Varbūt tas cilvēks iegāja un ielika atslēgu Endrū kab… nē, tad taču Endrū pats nebūtu ticis iekšā!

Votkinss viegli nosarka.

Būtība ir skaidra, Harijs sacīja. Mana teorija ir tāda, ka Endrū vispār nebija dzīvokļa atslēgas un viņu ielaida kāds, kurš tur jau bija vai atnāca kopā ar Endrū, kāds, kuram bija otra atslēga. Brīdī, kad Endrū mira, šī persona arī tur bija. Pēc tam šis nezināmais ielika atslēgu Endrū kabatā, lai viss izskatītos tā, it kā Endrū būtu ienācis pats. Uz to norāda fakts, ka atslēga nav saišķī kopā ar pārējām slēdzenēm. Pēc tam, ejot prom, viņš nodzēsa gaismu un aizcirta aiz sevis durvis.

Iestājās klusums.

Tu saki Endrū Kensingtons tika nogalināts? Votkinss precizēja. Tādā gadījumā kā?

Manuprāt, Endrū vispirms piespieda iešļircināt sev pārāk lielu heroīna devu, droši vien turot pistoli pie viņa galvas.

Kāpēc viņš pats nevarēja to izdarīt vēl pirms atnākšanas? -Juns pajautāja.

Pirmkārt, nedomāju, ka tāds piesardzīgs un pieredzējis narkomāns kā Endrū pēkšņi kādā dienā nejauši pārdozētu devu. Otrkārt, pārdozēšanai Endrū nepietiktu sava heroīna.

Bet kādēļ viņš būtu jāpakar?

Pārdozēšana nedod pilnīgu garantiju. Nav viegli pateikt, kā reaģēs norūdīts ķermenis. Varbūt viņš nodzīvotu pietiekami ilgi, līdz kāds viņu atrastu dzīvu. Drīzāk jau vajadzēja viņu notrulināt, lai, uzstumjot uz krēsla un apliekot vadu ap kaklu, Endrū neizrādītu pretestību.-Starp citu, par vadu. Lebī?

Ar lūpām un mēli iebīdījis zobu bakstāmo mutes kaktiņā, Lebī ierunājās:

Tehniskās daļas puiši apskatīja vadu. Tādus, kas karājas pie griestiem, taču reti kad mazgā, vai ne? Mēs domājām, ka viegli varēs atrast pirkstu nospiedumus. Bet šis vads bija tīrs kā… nu…

Lebī noplātīja rokas.

Kā tāds, kas ir ļoti tīrs? Juns mēģināja pateikt priekšā.

Tieši tā! Vienīgie nospiedumi, kurus atradām, piederēja mums pašiem!

Tātad, ja pirms pakāršanās Endrū pats nenoslaucīja vadu, -Votkinss skaļi prātoja, un neiebāza galvu cilpā, nepieskaroties tai ar pirkstiem, tad viņa vietā to izdarīja kāds cits. Vai tā jūs sakāt?

Tā tas izskatās, šef!

Bet, ja šis cilvēks ir tik viltīgs, kā jūs apgalvojat, tad kāpēc, ejot prom, viņš izslēdz gaismu? Votkinss pārlaida skatienu ap galdu sēdošajiem.

Tāpēc, Harijs sacīja, ka viņš to dara automātiski, nedomājot. Tā cilvēki rīkojas, izejot no sava dzīvokļa. Vai no dzīvokļa, kura atslēga tiem ir, kurā ir pieraduši nākt un iet, kad vien vēlas.

Harijs atgāzās pret krēsla atzveltni. Viņš svīda kā sivēns un nezināja, cik ilgi vēl spēs izturēt, ja nedabūs ko iedzert.

Es domāju, ka cilvēks, kuru meklējam, ir Oto Rehtnāgela slepenais mīļākais!

Lebī nostājās liftā iepretī Harijam.

Uz lenču? viņš jautāja.

Domāju, ka noderētu, Harijs atbildēja.

Neiebilsti, ja piebiedrošos?

Nepavisam.

Lebī bija laba sabiedrība, ja nevēlējās pārāk daudz runāt.

Mārketstrītā viņi atrada brīvu galdiņu kafejnīcā Southern. harijs pasūtīja Jim Beam. lebī pacēla acis no ēdienkartes.

Atnes mums divus barramundi salātus, melnu kafiju un svaigu, labu maizi!

Harijs pārsteigts paskatījās uz Lebī.

Pateicos, bet šoreiz laikam atteikšos. Viņš vērsās pie oficianta.

Dari, kā saku, Lebī pasmaidīja. Kad mans draugs nogaršos barramundi, viņš mainīs savas domas!

Oficiants nozuda, un Harijs palūkojās uz Lebī. Uzlicis abas plaukstas ar izplestiem pirkstiem uz galda, viņš tos aplūkoja -citu pēc cita, it kā mēģinātu atrast atšķirības.

Kad biju jauns, es braucu ar autostopu gar piekrasti līdz Kērnsai, pie Lielā Barjerrifa, viņš uzrunāja savus labi koptos pirkstus. Kādā tūristu viesnīcā sastapu divas vācu meitenes, kuras ceļoja apkārt pasaulei. Viņas bija noīrējušas mašīnu un braukušas no pašas Sidnejas. Sīki pastāstīja par visām vietām, kuras apmeklējušas, cik ilgi un kāpēc tur bijušas un kā ieplānojušas turpmāko ceļojumu. Bija skaidrs, ka uz nejaušību viņas daudz nepaļāvās. Tas vāciešiem laikam ir iedzimts. Kad pajautāju, vai ceļojuma laikā viņas ir redzējušas ķengurus, meitenes iecietīgi pasmējās un apgalvoja: protams, esot tos redzējušas. Un noteikti ievilkušas krustiņu savā “bijām-tur-izdarījām-to” sarakstā. “Vai apstājāties un pabarojāt tos?” es pajautāju, bet viņas apjukušas saskatījās un tad pavērās manī.

“Aber no!"[59]

“Why not? They are quite cute, you know.”[60]

“Aber, zey were dead!”[61]

Lebī ilgais monologs tā pārsteidza Hariju, ka viņš aizmirsa pasmieties. Ķenguri, kas izskrien uz ceļa, tā ir parasta problēma Austrālijas satiksmē, un visi, kuri ir izbraukuši mazliet ārpus pilsētām, redz ceļmalās beigtu ķenguru ķermeņus.

Pienāca oficiants un nolika Harijam priekšā uz galdiņa dzērienu. Lebī paskatījās uz glāzi.

Aizvakar es redzēju meiteni tik skaistu, ka man radās vēlme noglāstīt viņas vaigu un pateikt kaut ko mīļu. Viņai bija mazliet pāri par divdesmit. Zilā kleitā, basām kājām. Aber, she was dead. kā tev jau zināms, viņa bija blonda, izvarota, ar zilumiem uz kakla pēc žņaugšanas. Un šonakt es sapņoju, ka šādu bezbēdīgu un bezrūpīgu skaistu meitenīšu līķi guļ gar ceļmalām visā Austrālijā no Sidnejas līdz Kēmsai, no Adelaidas līdz Pērtai, no Darvinas līdz Melburnai. Un tas viss tikai viena iemesla dēļ. Mēs pievērām acis, jo netikām galā ar patiesības noskaidrošanu. Mēs neizdarījām pietiekami daudz. Mēs atļāvāmies savas cilvēciskās vājības.

Harijs saprata, uz ko Lebī tēmē. Pienāca oficiants ar zivi.

Vistuvāk atrisinājumam esi nonācis tu, Harij! Tu gulēji, piespiedis ausi pie zemes, un tu varbūt sajutīsi viņa soļu vibrācijas, kad tas atkal tuvosies. Vienmēr atradīsies simt labu iemeslu, lai piedzertos, bet, ja gulēsi viesnīcas istabā un vemsi, tad vairs nevienam nepalīdzēsi. Viņš vairs nav cilvēks, tādēļ ari mēs nevaram būt cilvēciski. Mums jāiztur, jācīnās!

Lebī izklāja salveti.

Bet mums vajag paēst.

Harijs pielika viskija glāzi pie lūpām un, lēni to tukšodams, skatījās uz Lebī. Tad nolika tukšo glāzi uz galda, saviebās un paņēma nazi un dakšiņu. Turpmākā maltīte norisinājās klusumā.

Harijs bija spiests pasmaidīt, kad izdzirda, ka Votkinss aizsūtījis Junu iztaujāt Oto Rehtnāgela resno kaimiņieni.

Cerēsim, ka viņa neuzsēdīsies Junam virsū! Lebī noteica.

Viņš aizveda Hariju līdz Kingskrosai. Tur Harijs izkāpa.

Paldies, Sergej! Kā saka domāju, būs labāk, ja es to izdarīšu viens.

Lebī pamāja ar roku un aizbrauca.

Sandra stāvēja savā parastajā vietā. Viņa Hariju nepazina, līdz viņš pienāca tai pavisam klāt.

Sveiks, sveiks! Viņas šaurās acu zīlītes raudzījās kaut kur tālumā.

Viņi devās uz Bourbon Ј&gt; Beef. tūlīt piesteidzās oficiants un piebīdīja viņai krēslu.

Harijs painteresējās, ko Sandra vēlas, tad pasūtīja kolu un lielu glāzi viskija.

Ak Dievs, es nodomāju, ka viņš pienāca, lai mani padzītu, -Sandra atviegloti nopūtās.

Esmu tāds kā pastāvīgais viesis, Harijs paskaidroja.

Kā sviežas tavai draudzenei?

Birgitai? Harijs precizēja. Nezinu. Viņa nevēlas ar mani runāt. Ceru, ka draņķīgi.

Kādēļ ceri, ka viņa tā jūtas?

Es taču ceru, ka viņa mani mīl!

Sandra aizsmakušā balsī iesmējās.

Un kā tu pats jūties, Harij Holij?

Draņķīgi. Harijs drūmi pasmaidīja. Taču iespējams, ka jutīšos mazliet labāk, ja atradīšu slepkavu.

Un tu domā, ka es varu tev palīdzēt? Sandra aizsmēķēja cigareti. Viņas seja bija vēl bālāka un izmocītāka nekā pēdējā tikšanās reizē, acīs sarkanas dzīsliņas.

Mēs esam līdzīgi. Harijs norādīja uz viņu atspulgu tumšajā loga rūtī līdzās galdiņam.

Sandra klusēja.

Es atceros, kaut gan diezgan miglaini, ka Birgita iemeta tavu somiņu gultā un viss tās saturs izbira. Sākumā nodomāju, ka tev somiņā ir pekinietis. Harijs uz brīdi apklusa. Pastāsti, kam tev vajadzīga blonda parūka!

Sandra skatījās ārā pa logu. Tas ir, viņa blenza logā, droši vien viņu atspulgos.

Man to nopirka viens klients. Kad viņš ierodas, tad vēlas, lai es to uzlieku.

Kas ir šis…

Sandra papurināja galvu.

Aizmirsti to, Harij! Es neteikšu. Manā profesijā nav daudz likumu, taču viens no tiem ir turēt muti un nestāstīt, kas ir tavi klienti. Tas ir labs likums.

Harijs nopūtās.

Tu baidies, viņš noteica.

Sandras acis iezibējās.

Nemaz nemēģini, Harij! Tev nekas nesanāks, okay ?

Tev nav man jāstāsta, kurš tas ir, Sandra! Es to zinu, tikai vispirms gribēju pārbaudīt, vai tev ir bail stāstīt.

Es to zinu, sandra, acīmredzami sadusmota, atkārtoja.

Kā tad tu to zini?

Ieraudzīju akmentiņu, kas izkrita no tavas somiņas, Sandra! Zaļais kristāliņš. Pazinu to pēc uzzīmētās zvaigznītes. Tev to iedeva viņš. Tas ir no mātes veikaliņa no Crystal Castle.

Viņa vērās Harijā ar lielām, satumsušām acīm. Sarkanā mute bija sastingusi greizā grimasē. Harijs viegli uzlika roku viņai uz pleca.

Kāpēc tu tik ļoti baidies no Evansa Vaita, Sandra? Kādēļ negribi nodot viņu mums?

Sandra atvirzīja roku un atkal pievērsās logam. Harijs gaidīja. Viņa iešņukstējās, un Harijs pasniedza kabatlakatiņu, kas neaptveramu iemeslu dēļ bija atradies viņa kabatā.

Vai zini bez tevis ir vēl citi, kas jūtas draņķīgi, pēc brīža viņa nočukstēja. Kad Sandra pagrieza seju pret Hariju, viņas acis bija kļuvušas vēl sarkanākas.

Vai zini, kas tas ir? Viņa pavilka uz augšu kleitas piedurkni un atsedza baltu apakšdelmu ar iekaisušām dūrienu pēdām. Dažviet bija kreveles.

Heroīns? Harijs jautāja.

Morfijs, Sandra atbildēja. Sidnejā nav daudz tādu, kuriem sortimentā ir morfijs, jo vairums beidz ar heroīnu. Bet man pret to ir alerģija. Mans ķermenis to nespēj panest. Reiz pamēģināju un gandrīz nomiru. Mana inde ir morfijs. Un pēdējā gada laikā šeit, Kingskrosā, ir tikai viens cilvēks, kurš spēj to sagādāt pietiekamā daudzumā, un kā samaksu par to prasa no manis tādu kā spēli lomās. Es nogrimējos un uzlieku blondu parūku. Viss kārtībā, man pie vienas vietas, kādu baudu no tā viņš gūst, ja vien es saņemu to, ko vajag man! Turklāt ir vēl slimāki cilvēki par tādiem, kuri vēlas, lai tu pārģērbtos par viņu māti.

Par māti? Harijs pabrīnījās.

Man liekas, viņš ienīst savu māti. Vai ari pārmēru mīl to. Viens no diviem es īsti nezinu. Viņš negrib par to runāt, un -Dievs ir mans liecinieks ari es, pie velna, negribu! Viņa dobji iesmējās.

Kādēļ tu domā, ka viņš māti ienīst? Harijs jautāja.

Pēdējās reizēs viņš bija mazliet rupjāks nekā parasti, -Sandra sacīja. Uztaisīja man vairākus zilumus.

Žņaudza kaklu? Harijs neatlaidās.

Sandra papurināja galvu.

Vienu reizi pamēģināja. Tas notika nākamajā dienā pēc tam, kad avīzēs parādījās ziņa par noslepkavoto norvēģu meiteni viņu nožņaudza. Viņš vienkārši uzlika rokas man uz kakla un palūdza gulēt mierīgi un nebaidīties. Vēlāk es par to vairs nedomāju.

Kāpēc nedomāji?

Sandra paraustīja plecus.

Ļaudis ietekmē tas, ko tie lasa un redz. Iedvesmo. Piemēram, te, pie mums, rādīja filmu “9H nedēļas”. Pēkšņi daudziem klientiem sagribējās, lai mēs kailas rāpotu pa grīdu, bet viņi sēdētu krēslā un vērotu.

Draņķīga filma, Harijs noteica. Kas notika?

Viņš ar rokām apņēma manu kaklu un ar īkšķiem it kā paspaidīja rīkli. Nekādas vardarbības. Taču es norāvu parūku un teicu, ka vairs negribu spēlēt šo spēlīti. Viņš atjēdzās un nomurmināja, ka viss kārtībā. Esot uznākusi tāda pēkšņa iedoma, un tas neko nenozīmējot.

Un tu viņam noticēji?

Sandra vēlreiz paraustīja plecus.

Tu nezini, cik daudz neliela atkarība var nozīmēt attiecībās ar cilvēkiem, viņa piebilda un iztukšoja viskija glāzi.

Nezinu? Harijs nosodoši paskatījās uz neaiztikto kolas pudeli.

Makkormaks nepacietīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu. Kaut gan ventilators darbojās ar pilnu jaudu, Harijs svīda. Oto Reht-nāgela resnā kaimiņiene bija daudz pastāstījusi. Pārāk daudz. Diemžēl no viņas stāstītā nekas neizraisīja interesi. Likās, ka viņas nepatīkamajā sabiedrībā pat Junam bijis grūti uzvesties kā labam klausītājam.

Fat ass, viņš smaidot atbildēja uz Votkinsa jautājumu par viņas atstāto iespaidu uz Junu.

Vai ir kaut kas jauns par meiteni no Centennial Park ? makkormaks painteresējās.

Nekā daudz nav, Lebī atbildēja. Tomēr esam noskaidrojuši, ka nekāda paklausīgā meitiņa viņa nav bijusi, lietojusi narkotikas un nesen sākusi strādāt kādā striptīza krogā Kingskrosā. Nogalināšanas brīdī viņa no turienes devusies uz mājām. Mums ir divi liecinieki, kuri ir redzējuši, kā viņa ieiet parkā.

Vēl kas?

Šobrīd nekā cita nav, Sir.

Harij! Makkormaks notrauca sviedrus no pieres. Izstāsti mums savu versiju!

Jaunāko, Votkinss nomurmināja, taču tik skaļi, lai pārējie viņu sadzirdētu.

Jā, Harijs iesāka. Mēs neatradām liecinieku, par kuru runāja Endrū, kurš todien, kad tika nogalināta Ingera Holtere, esot redzējis Evansu Vaitu Nimbinā. Tagad zinām, ka Vaits ārkārtīgi sajūsminās par blondām sievietēm, ka viņam ir labila psihe, un būtu interesanti uzzināt kaut ko vairāk par viņa attiecībām ar māti. Viņam nekad nav bijis pastāvīga darba vai dzīvesvietas, un tādēļ ir grūti izsekot viņa darbībām. Nav neiespējami, ka viņam varētu būt bijušas slepenas attiecības ar Oto Rehtnāgelu, un nav arī neiedomājami, ka viņš varētu būt sekojis Oto viņa turnejās, varbūt dzīvojis viesnīcās un atradis savus upurus vietās, kur tie uzstājās. Taču tā tomēr ir tikai teorija.

Varbūt sērijveida slepkava ir Oto Rehtnāgels, Votkinss piezīmēja. Varbūt Rehtnāgelu un Kensingtonu nogalināja kāds cits, kuram ar pārējām slepkavībām nav nekāda sakara.

Centennial Park, lebī sacīja. tur darbojas mūsu sērijveida slepkava. Esmu ar mieru derēt uz visu, kas man ir. Ne tāpēc, ka man būtu daudz, ko zaudēt…

Lebī taisnība, Harijs sacīja. Viņš joprojām kaut kur staigā.

Okay, makkormaks noteica. vēlos piebilst, ka mūsu draugs Holijs savās teorijās sāk lietot tādus izteicienus kā “nav neiespējami” un “nav neiedomājami”, un tas ir saprātīgi. Ar pašpārliecību neko nevar iegūt. Turklāt visiem tagad ir skaidrs, ka mums ir darīšana ar ļoti inteliģentu cilvēku. Un ļoti pašpārliecinātu. Viņš sagatavoja mums visas meklētās atbildes, pasniedza slepkavu uz sudraba paplātes un domā, ka samierināsimies ar šīm atbildēm, ka uzskatīsim šo lietu par izbeigtu, jo vainīgais miris pats no savas rokas. Nogalinot Kensingtonu, viņš, protams, zināja, ka mēs gribēsim šo lietu noklusināt. Jāatzīst, tas ir gudri izdomāts! to sakot, Makkormaks paskatījās uz Hariju. Noklusināt lietu nozīmētu izbeigt izmeklēšanu. Mūsu priekšrocība ir tā, ka viņš domā: es esmu drošībāl pārliecināti cilvēki bieži vien ir nepiesardzīgi. Tomēr tagad ir pienācis laiks izlemt, kā turpmāk rīkoties. Mums ir jauns aizdomās turamais un nav tiesību vēlreiz kļūdīties. Bet, ja pārāk stipri plunčāsimies pa ūdeni, tad riskējam zivi aizbaidīt. Mums jāizturas klusi un mierīgi, līdz pavisam skaidri ieraudzīsim lielo zivi tik skaidri un tik tuvu, ka nevarēsim kļūdīties. Tad un tikai tad varēsim mest harpūnu.

Viņš pārlaida skatienu visiem telpā sēdošajiem. Tie atzinīgi māja ar galvu, novērtējot šefa neapšaubāmi veselo saprātu.

Un, lai to panāktu, mums jāstrādā lēni un sistemātiski, -Makkormaks pabeidza runu.

Nepiekrītu! Harijs ierunājās.

Visi pievērsās viņam.

Ir vēl kāds cits veids, lai, nešļakstinot ūdeni, noķertu zivi, -Harijs sacīja. Ar auklu, āķi un ēsmu, uz kuras tā varētu uzķerties.

Pa grantēto celiņu vējš dzenāja putekļu mākoņus, tas uzvir-puļoja pāri zemajam akmens žogam līdz pat nelielajam ļaužu pulciņam. Harijam nācās piemiegt acis, lai ceļa putekļi neiekļūtu acīs, bet vējš ķērās piedurknēs un mēteļu stērbelēs no attāluma šķita, it kā pie Endrū Kensingtona kapa sanākušie dejotu.

Nolādētais elles vējš! Votkinss nočukstēja, kaut gan mācītājs turpat lasīja lūgšanu.

Harijs stāvēja un prātoja par Votkinsa vārdiem, cerot, ka viņš kļūdās. Protams, nebija viegli pateikt, uz kurieni vējš steidzas, bet katrā ziņā tas steidzās. Un, ja tas gatavojās ņemt līdzi Endrū dvēseli, neviens neapgalvotu, ka tas nedara labu darbu. Tas šķirstīja psalmu grāmatas lapas, raustīja zaļo brezentu kapa malās, un tiem, kuriem nebija galvassegu, bojāja frizūru.

Harijs neklausījās mācītājā, bet ar samiegtām acīm skatījās uz cilvēkiem kapam pretējā pusē. Līdzīgi milzīgai, sarkanai liesmai tur plīvoja Birgitas mati. Viņas tukšais, neizteiksmīgais skatiens sastapa Harija skatienu. Blakus Birgitai uz krēsla, turot klēpī nūju, sēdēja kāda veca, sirma un trīcoša kundzīte. Viņas āda jau bija nodzeltējusi, bet vecums nespēja apslēpt izteikti angliskos, zirdziskos sejas vaibstus. Vējš bija nošķiebis viņas cepuri mazliet uz sāniem. Harijs drīz vien noprata, ka viņa ir Endrū audžumāte, bet viņa bija tik veca un nevarīga, ka pie baznīcas tik tikko sadzirdēja Harija izteikto līdzjūtību tikai pamāja ar galvu un kaut ko nesaprotamu nomurmināja. Sievietei aiz muguras stāvēja kāda maza auguma, gandrīz nepamanāma melnādaina sieviete, turot aiz rokām divas meitenītes.

Mācītājs iemeta kapā sauju zemes. Gluži kā pie luterāņiem. Harijs bija uzzinājis, ka Endrū piederējis pie anglikāņu baznīcas, kas kopā ar katoļu draudzēm bija lielākās Austrālijā, bet Harijs, kurš savā mūžā bija piedalījies tikai divās bērēs, nesaskatīja neko atšķirīgu, salīdzinot šīs ar bērēm Norvēģijā. Pat laikapstākļi bija tādi paši. Kad apbedīja viņa māti, smagi, svinpelēki mākoņi bija klājušies pāri Vestre Grāvlunnas kapsētai, bet, par laimi, nelija lietus. Todien, kad apbedīja Roniju, spīdēja saule, bet Harijs gulēja slimnīcā aiz aizvilktiem aizkariem, jo gaisma sagādāja viņam galvassāpes. Toreiz, tāpat kā šodien, vairums no bērēs sanākušajiem bija policisti. Varbūt beigās tie nodziedāja pat to pašu psalmu: “Nearer, my God, to Thee!”1

Sanākušie sāka izklīst. Vairums devās pie savām mašīnām. Harijs sekoja Birgitai. Kad viņš nonāca tai līdzās, Birgita apstājās.

Tu izskaties slims, nepaceļot acis, viņa sacīja.

Tu nezini, kā es izskatos, kad esmu slims, Harijs iebilda.

Kad esi slims, vai tad tu neizskaties kā slims? Birgita jautāja. Es tikai saku, ka tu izskaties slims. vai tu esi slims?

Vēja brāzma iemeta Harijam sejā viņa kaklasaites galu.

Mazliet slims varbūt arī esmu, viņš noteica. Ne foti slims. kad tavi mati tā plīvo un… sitas man sejā, tu izskaties pēc medūzas. Harijs izņēma no mutes sarkanu matu.

Birgita pasmaidīja.

Priecājies, ka neesmu jelly box-fish.

Jelly kas-tas-tāds? harijs nesaprata.

-Jelly box-fish, birgita atkārtoja. tā ir medūza, kas dzīvo pie Austrālijas krastiem. Nedaudz sliktāka par parasto medūzu. Tā varētu teikt… .

Jelly box-Jish? harijs sev aiz muguras izdzirda pazīstamu balsi.

Viņš pagriezās. Tas bija Tuvumba.

How are you? harijs sasveicinājās un angliski paskaidroja, ka šo asociāciju viņam radījuši sejā ievējotie Birgitas mati.

-Jā, ja tā būtu bijusi jelly box-Jish, tavā sejā parādītos sarkanas svītras un tu kliegtu kā aizkauts, Tuvumba piezīmēja. Pēc dažām sekundēm tu nokristu, inde paralizētu tavus elpošanas orgānus, tu nespētu paelpot un, ja nesaņemtu acumirklīgu palīdzību, mirtu briesmīgā nāvē.

Harijs noraidoši pacēla rokas.

Pateicos, bet šai dienai nāves pietiek, Tuvumba!

Tuvumba piekrītoši pamāja. Viņš bija ģērbies melna zīda smokingā, ar tauriņu kaklasaites vietā. Viņš pamanīja Harija skatienu.

Tas man ir vienīgais apģērbs, kas atgādina uzvalku. Turklāt es mantoju to no Endrū. Viņš pamāja ar galvu kapa virzienā.

Ne jau šodien, protams, bet pirms vairākiem gadiem, -Tuvumba piebilda. Endrū teica, ka tas esot kļuvis viņam par mazu. Pajokoja, protams. Viņš negribēja atzīties, taču es zināju, ka viņš savā laikā to nopircis, lai piedalītos banketā pēc Austrālijas meistarsacīkstēm. Endrū cerēja, ka šis smokings piedzīvos ar mani to, kas nebija izdevies pašam.

Viņi gāja pa grantēto celiņu. Garām lēni slīdēja mašīnas.

Vai varu tev uzdot personisku jautājumu, Tuvumba? Harijs ievaicājās.

Domāju, ka vari, Tuvumba noteica.

Kā tev šķiet: kur Endrū nonāks?

Kādā nozīmē?

Vai viņa dvēsele nonāks tur, augšā, vai arī pašā apakšā?

Tuvumba kļuva nopietns.

Esmu vienkāršs cilvēks, Harij! Par tādām lietām es neko daudz nezinu. Arī par dvēselēm nezinu daudz. Tomēr es šo to zinu par Endrū Kensingtonu, un, ja tur augšā kaut kas ir un ja viņi tur grib skaistas dvēseles, tad viņa dvēsele tur tiešām iederas. Tuvumbas seja atplauka smaidā. Bet, ja kaut kas būtu tur lejā, tad domāju, ka viņš izvēlētos nonākt tur. Viņš ienīda garlaicīgas vietas.

Viņi klusi iesmējās.

Bet, ja tas ir personisks jautājums, Harij, tad došu ari personisku atbildi. Manuprāt, maniem un Endrū senčiem bija taisnība. Viņiem bija saprātīgs uzskats par nāvi. Protams, daudzās ciltīs ticēja pēcnāves dzīvei. Daži ticēja reinkamācijai, ka dvēsele pārceļo no viena ķermeņa uz citu, un daži uzskatīja, ka mirušo dvēseles klejo apkārt kā gari. Dažas ciltis ticēja, ka mirušo dvēseles pārvēršas par zvaigznēm pie debesjuma. Un tā tālāk. Taču visi ticēja, ka cilvēks agrāk vai vēlāk pēc visām šīm stadijām nomirst pa īstam, galīgi un neatgriezeniski. Un tad viss. Tad cilvēks pārvēršas par akmeņu kaudzi un viņa vairs nav. Kaut kāda iemesla dēļ man šī doma patīk. Tādas mūžības perspektīvas mazliet nogurdina. Kā tev šķiet?

Man šķiet, ka izklausās tā, it kā Endrū būtu atstājis tev kaut ko vairāk nekā smokingu vien. Tā man šķiet, Harijs atbildēja.

Tuvumba iesmējās.

Vai to tik viegli saklausīt? viņš jautāja.

His master’s voice,' harijs teica. viņam vajadzēja kļūt par mācītāju.

Viņi apstājās pie noputējušas, mazas mašīnas, kas acīmredzot piederēja Tuvumbam.

Paklausies, Tuvumba! Harijs pēkšņi ieteicās. Var gadīties, ka kāds, kurš pazina Endrū, var man palīdzēt un izskaidrot viņa domu gājienu. Kāpēc viņš tā izdarīja? Harijs izslējās, un abu skatieni sastapās. Es domāju, ka Endrū kāds nogalināja.

Bullshit! tuvumba asi noteica. tu nedomā, tu zini! Visi, kas pazina Endrū, zin^, ka viņš nekad labprātīgi neaizietu no

svētkiem! Un dzīve viņam bija lielākie svētki! Nepazīstu nevienu, kurš mīlētu dzīvi vairāk nekā Endrū. Vienalga, ko tā viņam nodarītu. Ja viņš būtu gribējis aiziet, viņam jau agrāk būtu bijis kaudzēm ieganstu un iespēju.

Tātad esam vienisprātis, Harijs secināja.

Tu gandrīz vienmēr vari sazvanīt mani pa šo numuru. -Tuvumba kaut ko uzkricelēja uz sērkociņu kastītes. Tas ir mana mobilā telefona numurs.

Tuvumba aizrūcināja savu veco, balto Holden, atstājot birgitu un hariju vienus. Tuvumbam vajadzēja doties ziemeļu virzienā, un Harijs lika priekšā pa abiem mēģināt atrast kādu no kolēģiem, kas varētu aizvest viņus uz pilsētu. Tomēr izrādījās, ka vairums jau ir prom. Pēkšņi pie viņiem piestāja kāds vecs, grezns Buick. tā šoferis nolaida loga stiklu un pabāza piesārtušu seju ar iespaidīga izskata degunu līdzīgu vairākiem kopā saaugušiem kartupeļiem -, vēl sarkanāku par pārējo sejas daļu, piedevām noklātu ar sīku asinsvadu tīkliņu.

Vai jums, cienītie, vajag uz pilsētu? deguns noprasīja un piedāvāja iekāpt.

Mani sauc Džims Konolijs, un šī ir mana sieva Klaudija, -vīrietis iepazīstināja, kad abi apsēdās platajā aizmugures sēdeklī. No priekšējā sēdekļa, žilbinoši smaidīdama, pret viņiem pagriezās maza, tumša sejiņa. Klaudija atgādināja indiānieti. Viņa bija tik maza, ka sēdekļa atzveltne gandrīz pilnībā aizsedza viņas galvu.

Džims paskatījās spogulī uz Hariju un Birgitu.

Endrū draugi? Kolēģi?

Kamēr Harijs izskaidroja sakarības, viņš piesardzīgi stūrēja transportlīdzekli pa grantēto ceļu.

Skaidrs, tātad jūs esat no Norvēģijas un Zviedrijas! Tas ir tālu. Jā, jā, gandrīz visi šajā zemē ierodas no ļoti tālām vietām. Piemēram, Klaudija… Viņa ir no Venecuēlas, kur ir visas tās “mis”, vai ziniet! Cik tad jums pavisam ir Miss Universe,

Klaudija? Ieskaitot tevi? He-he-he! Viņš iesmējās tā, ka acis pazuda virsdegunes grumbiņās. Arī Klaudija iesmējās.

Pats esmu austrālietis, Džims turpināja. Mans vecvec-vectēvs ieradās no Īrijas. Viņš bija zaglis un slepkava. He-he-he! Vai zinājāt, ka agrāk cilvēkiem nepatika atzīties, ka cēlušies no katordzniekiem, kaut gan pagājis jau vairāk par divsimt gadiem? Bet es ar to vienmēr esmu lepojies. Tie bija viņi, kas kopā ar dažiem matrožiem un kareivjiem nodibināja šo valsti. And a fine country it is![62] Mēs to dēvējam par the lucky country[63]. jā, jā, laiki un lietas mainās. Tagad klausos: labais tonis prasot izsekot savām saknēm līdz pat katordzniekiem. He-he-he! Cik drausmīgs notikums ar Endrū!

Džims runāja kā ložmetējs, un Harijs ar Birgitu paspēja iespraust tikai pa retam teikumam, kad viņš atsāka savu monologu. Un, jo ātrāk viņš runāja, jo lēnāk brauca. Kā Deivids Bovijs Harija vecajā bateriju magnetofonā. Kad viņš bija mazs zēns, tēvs viņam uzdāvināja kasešu magnetofonu ar baterijām. Jo skaļāk to spēlēja, jo lēnāk griezās lente.

Mēs kopā ar Endrū boksējāmies Džima Čaiversa rīkotajās turnejās. Vai zinājāt, ka Endrū nekad netika salauzts deguns? Nē, Sir, neviens viņu nekad tā nepazemoja! Šiem aborigēniem taču jau tā ir diezgan plakani deguni, tādēļ neviens par to nebija iedomājies. Bet Endrū vienmēr palika neskarts. Vesela sirds un vesels deguna kauls. Nūjā, cik vien vesela sirds var būt, ja tevi pēc piedzimšanas nolaupa varas iestādes. Tas ir, pēc skandāla, kas notika sakarā ar Austrālijas meistarsacīkstēm Melburnā, sirds gan vairs nebija īsti vesela. Droši vien esat dzirdējuši? Toreiz viņš daudz zaudēja!

Tagad mašīnas ātrums bija mazāks par četrdesmit.

Čempiona Kempbela meitene līdz ausīm bija ieķērusies Endrū. Viņa bija pārsteidzoši skaista un nebija radusi saņemt atraidījumus. Ja būtu radusi, tad viss varēja izvērsties citādi. Bet, kad viņa tovakar pieklauvēja pie Endrū viesnīcas numura durvīm un viņš pieklājīgi palūdza viņu doties prom, meitene to nespēja pārdzīvot un taisnā ceļā devās atpakaļ pie sava drauga un pastāstīja, ka Endrū viņai uzmācies. Viņam piezvanīja uz numuru un palūdza nokāpt lejā līdz virtuvei. Par šo cīniņu vēl joprojām klīst baumas. Pēc tam Endrū dzīve mainījās, bet viņa degunu neviens nedabūja. He-he-he. Vai jūs esat mīļākie?

Ne gluži, Harijs pēc brītiņa atbildēja.

-Jūs pēc tādiem izskatāties. Džims viņus uzlūkoja atpakaļ-skata spogulītī. Varbūt jūs paši to nezināt, bet, pat ņemot vērā brīža nopietnību, jums piemīt šī dzirkstelīte. Palabojiet mani, ja kļūdos, bet jūs izskatāties tā kā mēs ar Klaudiju savulaik kā bez prāta, kad iemīlējāmies, mums toreiz bija divdesmit trīsdesmit gadu. He-he-he! Tagad esam vienkārši iemīlējušies. He-he-he!

Klaudija skatījās uz vīru ar mirdzošām acīm.

Es satiku Klaudiju vienā no savām turnejām. Viņa bija cil-vēks-čūska. Pat vēl šodien viņa spēj savīties kamolā. Nezinu, kam man vajadzīgs šis lielais Buick. he-he-he! es lakstojos ap viņu katru dienu ilgāk par gadu -, līdz viņa atļāva man sevi noskūpstīt. Un pēc tam pastāstīja, ka bijusi iemīlējusies jau no pirmā acu skatiena. Tas bija pārsteidzoši, ja ņem vērā, ka šis deguns jau toreiz bija cietis vairāk nekā Endrū deguns visā viņa mūžā. Tikai nesaprotu, kāpēc viņai vajadzēja iet un tēlot aizvainotu vienu ilgu un šausmīgu gadu? Reizēm sievietes mani biedē. Ko teiksi tu, Harij?

Jā, Harijs noteica. Es saprotu, ko tu domā.

Viņš paskatījās uz Birgitu. Viņa mazliet pasmaidīja.

Pēc trīs ceturtdaļstundu ilga brauciena, kas parasti aizņem divdesmit minūtes, viņi apstājās pie rātsnama ēkas. Harijs un Birgita pateicās par braucienu un izkāpa. Arī pilsētā bija sacēlies vējš. Viņi palika stāvam vējā un acīmredzot īsti nezināja, ko sacīt.

Ļoti neparasts pāris, Harijs sacīja.

Jā, Birgita atbildēja. Viņi ir laimīgi.

Vēja brāzma sadrebināja parka koku, un Harijam likās, ka būtu pamanījis steigšus paslēpjamies kādu pinkainu ēnu.

Ko tagad darīsim? Harijs iejautājās.

Vai nāksi man līdzi uz mājām?

Jā, Harijs atbildēja.

17. NODAĻA Beigtas mušas, atmaksa un ēsma

Birgita iesprauda Harijam mutē cigareti un pasniedza šķiltavas.

Esi nopelnījis!

Harijs pārlika viņš nejutās nemaz tik slikti. Apsedzās ar palagu.

Vai kautrējies? Birgita iesmējās.

Man tikai nepatīk tavs jutekliskais skatiens, Harijs atvairījās. Tu varbūt netici, bet patiesībā es neesmu mašīna!

Neesi? Birgita maigi iekoda viņam apakšlūpā. Tu mānies. Šis virzulis…

Tā, tā. Kāpēc jākļūst vulgārai tieši tagad, mīļā, kad dzīve ir tik brīnišķīga?

Viņa piekļāvās Harijam un uzlika galvu uz viņa krūtīm.

Tu apsolīji izstāstīt pārējo! viņa pačukstēja.

Protams. Harijs dziļi ievilka elpu. Raudzīsim. Viss tātad sākās tā. Kad es mācījos astotajā klasē, paralēlajā klasē ieradās jauna meitene. Viņas vārds bija Kristīne, un pēc trim nedēļām viņa un mans labākais draugs Terje ar visbaltākajiem zobiem visā skolā, viņš arī spēlēja ģitāru kļuva par oficiālu, visu atzītu pāri. Tikai viena nelaime: viņa bija tā meitene, kuru biju gaidījis visu savu dzīvi.

Viņš apklusa.

Un ko tu darīji? Birgita iejautājās.

Neko. Turpināju gaidīt. Es biju Terjes draugs, un viņa uzskatīja, ka var mierīgi runāt ar mani par visām lietām, ka var uzticēties brīžos, kad viņiem kaut kas nesaskanēja, nezinot, ka es klusībā priecājos un tikai gaidu izdevīgu brīdi.

Harijs pasmīnēja.

Ak Dievs, kā es ienīdu pats sevi!

Esmu dziļi šokēta, Birgita nomurmināja un mīļi noglāstīja viņam matus.

Kāds mūsu draugs uzaicināja veselu baru paziņu uz vecvecāku vasarnīcu. Tā bija nedēļas nogale, kad Terje ar savu grupu kaut kur uzstājās. Mēs dzērām pašdarinātu vīnu, un, kad uznāca nakts, mēs ar Kristīni sēdējām uz dīvāna un pļāpājām. Pēc kāda brīža nolēmām aplūkot māju tuvāk un uzkāpām bēniņos. Tur bija vienas aizslēgtas durvis, bet Kristīne uz āķīša atrada atslēgu un atslēdza tās. Mēs nogūlāmies viens otram blakus virs segas diezgan īsā gultiņā ar baldahīnu. Segas iedobēs bija kaut kādi melni traipi. Ieraudzījis, ka tās ir beigtas mušas, es nodrebēju. To tur bija tūkstošiem. Es skatījos uz viņas seju tik tuvu manējai, beigto mušu ielokā uz baltā spilvena. Zilganajā lielā, apaļā mēness gaismā, kas spīdēja turpat aiz loga, viņas āda likās caurspīdīga.

Fui! Birgita iesaucās un uzmetās viņam virsū. Harijs ilgi uz viņu noraudzījās, tad turpināja:

Mēs runājām par visu un par neko. Gulējām pavisam klusi un klausījāmies klusumā. Naktī pa ceļu pabrauca garām vairākas mašīnas, to prožektoru gaismas slīdēja pār griestiem, veidojot visdažādākās ēnas. Pēc divām dienām Kristīne pārstāja tikties ar Terji.

Harijs gulēja uz sāniem, ar muguru pret Birgitu. Viņa piespiedās tam ciešāk klāt.

Kas notika tālāk, Valentino?

Mēs ar Kristīni sākām slepus satikties. Līdz brīdim, kad to vairs nevarēja noslēpt.

Kā Terje to uzņēma?

Normāli. Reizēm cilvēki reaģē ļoti taktiski. Terje palūdza draugus izvēlēties: vai nu viņš, vai es. Te var runāt par pārliecinošu uzvaru. Puisim ar baltākajiem zobiem visā skolā.

Tā laikam ir riebīga sajūta. Tu juties vientuļš?

Nezinu, kas bija sliktāk. Un kā man visvairāk žēl. Terjes vai pašam sevi.

Jūs ar Kristīni tomēr bijāt kopā!

Jā gan. Taču burvība zināmā mērā bija pagaisusi. Ideālās meitenes vairs nebija.

Kā to saprast?

Biju dabūjis meiteni, kura pametusi puisi un aizgājusi pie viņa labākā drauga.

Un viņai tu biji puisis, kurš bez sirdsapziņas pārmetumiem izmantojis savu labāko draugu!

Tieši tā. Un šī sajūta būs vienmēr. Protams, ne virspusē, tomēr visu laiku tā gruzdēs kā neizteikts, abpusējs nicinājums. It kā mēs būtu kopīgi paveikuši kādu kaunpilnu slepkavību.

Okay, tātad tev nācās samierināties ar nebūt ne ideālām attiecībām. Laipni lūdzu realitātē!

Nepārproti mani! Patiesībā es domāju, ka kopīgais grēks daudzējādā ziņā mūs sasaistīja vēl ciešāk. Un esmu pārliecināts, ka kādu brīdi mēs tiešām mīlējām viens otru. Dažas dienas bija… ideālas. Kā ūdens pilieni. Kā skaista glezna.

Birgita iesmējās.

Tu man patīc, kad runā, Harij! Sakot tādas lietas, tavas acis iemirdzas. It kā tu vēlreiz to pārdzīvotu. Vai reizēm nevēlies atgriezties pagātnē?

Pie Kristīnes? Harijs aizdomājās. Gadās, ka ilgojos atgriezties tajā laikā, kad bijām kopā, bet Kristīne… Cilvēki mainās. Tā cilvēka, pēc kura ilgojies, varbūt vairs nav. Velns, cilvēks pats taču arī mainās! Ja kaut ko esi piedzīvojis pirmoreiz, tad viss: nav iespējams vēlreiz pārdzīvot tās pašas izjūtas! Tas ir bēdīgi, bet tā tas ir.

Kā pirmā iemīlestība? Birgita klusi pajautāja.

Kā pirmā iemīlestība, Harijs atbildēja un noglāstīja viņai vaigu. Tad vēlreiz nopūtās: Man tev kaut kas jāpalūdz, Birgita! Pakalpojums.

Skanēja apdullinoši skaļa mūzika, un Harijam vajadzēja pieliekties viņam tuvāk, lai saklausītu, ko viņš saka. Tedijs lielījās ar savu jauno zvaigzni deviņpadsmitgadīgo Melisu, kura nupat kā sāka savu priekšnesumu un bija jau paspējusi visiem sagrozīt galvu, un Harijam bija jāatzīst, ka Tedijs nepārspīlē.

Baumas. Tas ir pats svarīgākais, vai saproti? Tedijs sacīja.

Tu vari reklamēt un nodarboties ar mārketingu, cik vien vēlies, bet galu galā ir tikai viena prece, un tās ir baumas!

Un baumas acīmredzot bija izplatījušās, jo pirmo reizi pēc ilga laika klubs bija gandrīz pilns. Pēc Melisas numura “kovbojs un laso” vīrieši sakāpa uz krēsliem, un pat mazākumā esošās sievietes pieklājīgi aplaudēja.

Skaties! Tedijs teica. Tas nav tāpēc, ka nebūtu klasisks striptīza numurs, vai saproti? Mums te ir bijis kāds ducis meiteņu, kuras izpildījušas tieši to pašu, un publika pat aci nepamirkšķināja! Tam, ka šoreiz viss notiek citādi, ir divi iemesli: nevainība un līdzpārdzīvojums.

Tomēr no pieredzes Tedijs zināja arī to, ka šādi popularitātes viļņi parasti nāk un aiziet. Pirmkārt, publika pastāvīgi meklē kaut ko jaunu, un, otrkārt, šajā nozarē valda pretīgs ieradums -apēst pašu bērnus.

Labam striptīzam, vai zini, ir vajadzīgs entuziasms, Tedijs centās pārkliegt disko ritmus. Tikai nedaudzas no šīm meitenēm spēj saglabāt savu entuziasmu, jo tas ir smags darbs. Četras izrādes katru fucking dienu, vai saproti? viņām sāk apnikt, un tās aizmirst publiku. Esmu jau agrāk to pieredzējis, turklāt pārāk daudz reižu. Lai cik populāras viņas būtu, trenēta acs var pateikt, kad zvaigzne ir nodzisusi.

Kādā veidā?

Nu tā. Viņas ir dejotājas, vai ne? Viņām ir jāklausās mūzika, jāiedzīvojas tajā, saproti? Kad viņas sāk mazliet “pārcensties” un apsteigt ritmu, tas nav pārlieku lielas degsmes dēļ, kā daudzi domā. Gluži pretēji tā ir paguruma pazīme, turklāt bieži vien viņas neapzināti nepabeidz kustību līdz galam. Apmēram tā, kā cilvēki dara, stāstot daudzkārt dzirdētu joku: tie sāk izlaist mazus, taču svarīgus sīkumus, kuri liek tev smieties. Tās ir tādas lietas, ko grūti sagrozīt, ķermeņa kustības ir neiespējami viltot, un tas ietekmē publiku, vai saproti? Meitene apzinās problēmu, un, lai piedotu šovam vairāk dzīvības un pati mazliet atbrīvotos, pirms došanās uz skatuves nedaudz iedzer. Reizēm pat par daudz. Un tad… Tedijs ar pirkstu aizspieda vienu nāsi un ievilka gaisu.

Harijs pamāja. Tas viss šķita pazīstams.

Viņa atklāj pulverīti, kas pretēji alkoholam uzmundrina. Turklāt viņa ir dzirdējusi, ka tas veicinot novājēšanu. Pamazām deva ir jāpalielina, lai katru vakaru justu vajadzīgo pacēlumu, un drīz vien to nākas lietot, lai vispār spētu uzstāties. Un tad kļūst redzamas sekas, viņa sāk just, ka zaudē koncentrēšanās spējas, un sāk neieredzēt aurojošo, piedzērušo publiku, līdz kādā vakarā vienkārši noiet no skatuves. Nikna un asarās mirkstoša. Viņa strīdas ar menedžeri, aiziet uz nedēļu atvaļinājumā un tad atgriežas. Bet viņa vairs nejūt tādu noskaņojumu kā senāk, nespēj vairs pabarot savu iekšējo mehānismu, kas agrāk palīdzēja koordinēt kustības. Zāle kļūst aizvien tukšāka, un tad pienāk laiks doties uz ielas strādāt pavisam citu darbu.

Jā, Tedijs zināja, ar ko viņam darīšana. Bet tas viss vēl tikai priekšā. Tagad govi vajadzēja slaukt, un tieši šobrīd tā stāvēja uz skatuves ar lielām teļa acīm un pārpilnu tesmeni, un, pēc visa spriežot, bija ļoti laimīga govs.

Tu nespēj pat nojaust, kas te ierodas, lai novērtētu šos mūsu jaunos talantus, Tedijs noklukstēja un paberzēja žaketes atloku. Daži, kā saka, ir no tavas nozares, un ne tikai pa ielu staigājošie vien.

Mazliet striptīza nevienam nekaitē.

Nekaitē, nekaitē, Tedijs lēni atkārtoja. Bet… kamēr uz rētas ir plāksteris, jauna skramba nemaina lietas būtību. Man tā šķiet.

Ko tu gribi sacīt?

Tāpat vien, neko, Tedijs atbildēja. Pietiek par to runāt! Kas tevi atkal atvedis šajā vietā, konstebl?

Divas lietas. Tā meitene, kura tika atrasta Centennial Park, nemaz nebija tik nevainīga, kā likās no pirmā acu uzmetiena. Asins analīze uzrādīja, ka viņa ir pilna ar amfetamīnu, un, pārbaudot sīkāk, pēdas mūs atveda šurp. Faktiski mēs noskaidrojām, ka tajā vakarā pirms pazušanas viņa uzstājusies uz šīs skatuves.

-Jā, Barbara! Traģiski, vai ne? Tedijs mēģināja rādīt sērīgu sejas izteiksmi. Striptīzā viņai talanta nebija, bet citādi ļoti lieliska meitene! Vai kaut ko atradāt?

Ceram, ka tu, Mongabi, mums palīdzēsi.

Tedijs nervozi pārlaida roku melnajiem, gludi pielaizītajiem matiem.

Piedod, konstebl! Viņa nebija no mana staļļa. Parunā ar Semiju, viņš vēlāk noteikti uzradīsies.

Divas milzīgas, zīdā tērptas krūtis uz mirkli aizsedza skatienu, un tad uz galdiņa Harija priekšā stāvēja krāsās bagātīgs dzēriens.

Tu teici, konstebl, ka esi ieradies divu iemeslu dēļ. Kāds ir otrais?

A, jā! Tīri personiska lieta, Mongabi! Es prātoju: vai esi agrāk redzējis šeit manu paziņu? Harijs norādīja uz bāra pusi. Gara auguma, smokingā ģērbies melns jauneklis pamāja viņiem ar roku. Tedijs papurināja galvu.

Vai esi pilnīgi pārliecināts, Mongabi? Viņš ir diezgan pazīstams. Drīz kļūs par Austrālijas čempionu boksā!

Iestājās pauze. Tedija Mongabi skatiens kļuva šaudīgs.

Ko tu gribi…

Smagajā svarā, protams.

Starp augļu kokteiļa lietussardziņiem un citrona šķēlītēm Harijs sameklēja salmiņu un mazliet pasūca.

Tedijs stīvi pasmaidīja.

Klausies, konstebl! Varbūt es kļūdos, bet vēl tikko mēs sēdējām un runājām kā labi draugi, vai ne?

Protams. Harijs pasmaidīja. Bet visu laiku nevar būt patīkami, vai ne tā? Un tagad tīkamais brīdis ir galā.

Uzklausi mani, konstebl Holij! Tāpat kā tu, es uzskatu, ka tas, kas notika pagājušajā reizē, nav īpaši patīkami. Man ļoti žēl. Kaut gan arī tev jāuzņemas daļa vainas, vai saproti? Kad tu šovakar ienāci un apsēdies, es nodomāju kas bijis, bijis. Uzskatu par visu var vienoties. Ieklausies mēs taču runājam vienu valodu, konstebl, tu un es!

Diskomūzika pēkšņi apklusa, un iestājās klusums. Tedijs aizturēja elpu. Harijs ar troksni ievilka caur salmiņu pēdējās kokteiļa atliekas.

Tedijs norija siekalas.

Es, piemēram, zinu, ka Melisai šim vakaram nav nekādu īpašu plānu. Viņš lūdzoši skatījās uz Hariju.

Paldies, Mongabi! Es novērtēju šo domu, bet man tagad nav laika. Vispirms jātiek galā ar šo lietu un tad jāiet prom.

Viņš izvilka no jakas iekšpuses melnu policista nūju ar rokturi.

Mēs esam tik briesmīgi aizņemti, ka pat nezinu, vai paspēšu tevi pamatīgi piekaut, Harijs ieminējās.

Ko pie v…

Harijs piecēlās.

Ceru, ka Džefs ar Ivanu šovakar dežurē. Mans draugs ļoti vēlas viņus satikt. tu taču saproti!

Tedijs mēģināja piecelties no krēsla.

Aizver acis! Harijs noteica un sita.

-Jā?

Hallo, vai tur ir Evanss?

Varbūt. Kas jautā?

Sveiks! Te Birgita. Tu jau zini Ingeras zviedru draudzene. Mēs pāris reižu tikāmies The Albury bārā. man ir gari, gaiši, mazliet sarkanīgi mati. Vai atceries?

Protams, es tevi atceros! Tu saki Birgita? Kā sviežas? Kur tu ņēmi šo numuru?

Viss kārtībā! Iet gan labāk, gan sliktāk. You know.' protams, neliela depresija pēc notikuma ar Ingeru, bet tu taču visu saproti, tādēļ nemocīšu tevi. Numuru dabūju no Ingeras gadījumā ja vajadzētu Nimbinā viņu sameklēt.

Skaidrs.

Jā. Ir tā, ka es uzzināju, tev ir tas, kas vajadzīgs man, Evans!

Ak tā?

Lietiņas.

Saprotu. Negribu tevi apbēdināt, taču šaubos, vai man ir tas, ko tu meklē. Klausies… ē-e, Birgita…

Tu nesaproti, man vajag tevi satikt!

Tikai mierīgi! Ir simtiem citu, kas var sagādāt tev nepieciešamo. Šī ir atklātā telefona līnija, tādēļ iesaku nerunāt to, ko nevajadzētu! Man žēl, ka nevaru tev palīdzēt!

Tas, kas man vajadzīgs, sākas ar burtu m, nevis ar h. un tas ir vienīgi tev.

Muļķības!

Es zinu, ka ir vēl daži citi, bet es nevienam neuzticos. Man vajag daudz, un es labi samaksāšu.

Tagad esmu nedaudz aizņemts, Birgita! Lūdzu, nezvani vairs uz šo numuru!

Pagaidi! Es varu… es kaut ko zinu. Es zinu, kas tev patīk.

Patīk?

Kas tev… patiesi patīk. Kas tevi uzbudina.

Mazliet pagaidi!

Atvaino, vajadzēja dažus dabūt prom no šejienes. Te mūžam valda burzma. Tā. Kas, tavuprāt, man patīk, Birgita?

Pa telefonu nevaru to teikt, bet… Bet man ir gaiši mati, un man… man arī tas patīk!

Tētīt! Draudzenes! Jūs nebeidzat mani pārsteigt! Godīgi sakot, biju domājis, ka Ingera par tādām lietām turēs muti.

Kad varu tevi satikt, Evans? Jāpasteidzas!

Parīt es lidoju uz Sidneju, bet, iespējams, varu atlidot agrāk… -Jā!

Hm.

Kad mēs varam…?

Klusāk, Birgita, es domāju.

Okay, birgita, klausies uzmanīgi! Rītvakar pulksten astoņos ej lejup pa Dārlinghērstroudu. Apstājies kreisajā pusē pie bāra Hungry John. meklē melnu Holden ar tonētiem stikliem. ja līdz pusdeviņiem mašīnas tur nebūs, vari iet prom. Un parūpējies, lai varu redzēt tavus matus!

Pēdējo reizi? Jā, reiz naktī Kristīne man pēkšņi piezvanīja. Šķiet, bija mazliet dzērusi. Par kaut ko mani gānīja, neatceros -par ko. Droši vien par to, ka esmu izpostījis viņai dzīvi. Kristīnei bieži likās, ka ap viņu esošie cilvēki vienmēr iznīcina to, ko viņa tik rūpīgi veidojusi.

Tā notiek ar meitenēm, kuras bērnībā pārāk ilgi ir bijušas vienas un spēlējušās ar lellēm, Birgita iestarpināja.

Varbūt. Kā jau teicu, neatceros. Pats nebiju īsti skaidrā.

Harijs atspiedās smiltīs uz elkoņiem un paskatījās jūrā. Cēlās

viļņi, to galotnes sāka baltot, un putas, uz mirkli pakavējušās gaisā, mirdzēdamas kā sadauzīti stikla gabaliņi, krita lejup uz klintīm pie Bondai pludmales.

Pēc tam es viņu vienu reizi redzēju. Viņa apmeklēja mani slimnīcā pēc nelaimes gadījuma. Kad atvēru acis un ieraudzīju viņu sēžam blakus gultai, bālu, gandrīz caurspīdīgu sākumā nodomāju, ka sapņoju. Kristīne bija tikpat skaista kā tad, kad satiku viņu pirmoreiz.

Birgita ieknieba viņam sānos.

Vai es pārspīlēju? Harijs pajautāja.

Nē, turpini vien! viņa iespurdzās un pagriezās uz vēdera.

Ko tas nozīmē? No tevis patiesībā tiek gaidīts, lai tad, kad šādi stāstu par savām agrākajām kaislībām, tu būtu nedaudz greizsirdīga. Vai tu to nezini? Ko? Turpretī tev, jo sīkāk atklāju savu romantisko pagātni, jo vairāk tas patīk!

Birgita pašķielēja pāri saulesbrillēm uz Hariju.

Patīkami dzirdēt, ka manam mačo-kruķim ir bijusi jūtu dzīve. Kaut arī jau sen.

Sen? Ko tu gribi teikt?

Viņa iesmējās.

Tas ir modernais, labi pārdomātais brīvdienu romāns, kas sen jau beidzies, tādēļ nav, ko raizēties.

Harijs pašūpoja galvu.

Tas nav tiesa, Birgita, un tu to zini!

Jā gan. Bet viss kārtībā, Harij! Tagad viss kārtībā. man tikai bija tāds neliels apjukuma brīdis. Turpini stāstīt! Ja tu pārāk dedzīgi ieslīgsi detaļās, tad teikšu. Turklāt tu saņemsi visu atpakaļ, kad pienāks mana kārta stāstīt par savu bijušo mīļāko! Viņa ar apmierinātu sejas izteiksmi tīksmi pagrozījās siltajās smiltīs.

Es gribēju teikt par bijušajiem mīļākajiem!

Harijs notrauca smiltis no Birgitas baltās muguras.

Vai esi droša, ka neapdedzināsies? ŠI saule un tava āda…

Tu taču ierīvēji mani ar krēmu, Hola kungs!

Es domāju, ka saule tagad stipri karsē. Okay, aizmirsti! es tikai nevēlos, lai tu apdedzinātos!

Harijs paskatījās uz viņas maigo ādu. Kad viņš bija lūdzis Birgitu palīdzēt, viņa tūlīt piekrita nevilcinoties.

Atslābsti, papuclt, un stāsti tālāk.

Ventilators nedarbojās.

Velns, tas taču ir pavisam jauns! Votkinss iesita tam pa aizmuguri, tā mēģinādams to gan ieslēgt, gan izslēgt. Bez rezultātiem. Ventilators bija un palika tikai mēma alumīnija un beigtas elektronikas kaudzīte.

Makkormaks ierūcās:

Met mieru, Larij! Palūdz Laurai, lai sagādā jaunu. Šodien ir D diena1, mums stāv priekšā svarīgākas lietas. Larij?

Votkinss dusmīgi atstājās no ventilatora.

Viss skaidrs, Sir. tajā rajonā mums būs trīs mašīnas. Enkvis-tas jaunkundzei būs radioraidītājs ar mikrofonu, lai mēs varētu noteikt, kur viņa atrodas, lai dzirdētu viņu un izvērtētu situāciju. Saskaņā ar plānu viņa to atvedīs uz savu dzīvokli, kurā gaidīsim mēs Holijs, Lebī un es pats attiecīgi guļamistabas skapī, uz balkona un ārpus dzīvokļa. Ja kaut kas notiks mašīnā vai viņi dosies uz citu vietu, tad visas trīs mašīnas tiem sekos.

Taktika?

Juns sakārtoja brilles uz deguna.

Viņas uzdevums ir piespiest Evansu kaut ko pateikt par citām slepkavībām, Sir. viņa teiks, ka dosies uz policiju ziņot par to, ko Ingera Holtere viņai pastāstījusi par viņa seksuālajām nosliecēm. Ja viņš jutīsies drošs, ka viņa nevar aizbēgt, tad varbūt pacels plīvuru.

' D-Day. Militārs termins. Diena, kad sākas uzbrukums. (Tulk. piez.)

Cik ilgi gaidīsim, un kad iesim iekšā?

Tiklīdz mums ierakstā būs būtiski pierādījumi. Sliktākajā gadījumā tad, kad viņš uzbruks.

Riski?

Protams, bez tiem nevar iztikt, bet vienā paņēmienā cilvēku nožņaugt nevar. Mēs visu laiku būsim tikai sekundes attālumā.

Ko darīt, ja viņam būs ierocis?

Juns paraustīja plecus.

Ņemot vērā to, kas mums zināms, tā būtu netipiska izturēšanās, Sir.

Makkormaks bija piecēlies no krēsla un uzsācis savus pastaigas vingrojumus pa mazās telpas grīdu. Tas atsauca atmiņā Harijam vecu, resnu leopardu, ko viņš, mazs zēns būdams, bija redzējis zooloģiskajā dārzā. Tā būris bija tik šaurs, ka ķermeņa priekšējā daļa jau uzsāka pagriezienu, bet pakaļkājas vēl turpināja ceļu taisni. Šurpu turpu. Šurpu turpu.

Bet ja nu viņš vēlēsies seksu, pirms kaut kas notiks vai būs pateikts?

Viņa atteiksies. Sacīs, ka ir pārdomājusi, ka ierosinājusi to tikai tādēļ, lai viņš pagādātu tai morfiju.

Un mēs ļausim viņam tā aiziet?

Neplunčāsimies ūdenī, ja nebūsim pārliecināti, ka varam viņu saņemt ciet, Sir.

Makkormaks pakodīja lūpas.

Kādēļ viņa piekrita?

Iestājās klusums.

Tādēļ, ka viņai nepatīk izvarotāji un slepkavas, Harijs pēc ilgas pauzes atbildēja. īpaši tad, ja tie nogalina viņas paziņas.

Un vēl?

Iestājās vēl garāka pauze.

Es viņai to palūdzu, Harijs beidzot atzinās.

Vai varu tevi mazliet patraucēt, Jun?

Juns Su pasmaidīja un pacēla acis no datora.

Sure, mate

Harijs ieslīga krēslā. Darbīgais ķīnietis turpināja spaidīt taustiņus, ar vienu aci skatīdamies monitorā, bet ar otru uz Hariju.

Būtu jauki, ja tas paliktu starp mums, Jun, bet esmu zaudējis ticību.

Juns pārstāja klikšķināt taustiņus.

Manuprāt, Evanss Vaits tās ir nepareizas pēdas, Harijs turpināja.

Juns šķita apjucis.

Kāpēc?

To ir mazliet pagrūti izskaidrot, taču ir dažas lietas, par kurām nespēju beigt domāt. Slimnīcā Endrū mēģināja man kaut ko izstāstīt. Un agrāk ari.

Harijs apklusa. Juns pamāja, lai viņš turpina.

Viņš mēģināja man pateikt, ka atrisinājums ir tuvāk, nekā domāju. Es uzskatu, ka vainīgais ir kāds, kuru Endrū dažādu iemeslu dēļ nevarēja arestēt pats. Viņam bija vajadzīgs kāds no malas. Piemēram, es norvēģis, kas negaidīti ierodas un ar nākamo lidmašīnu dodas atpakaļ. Kad domāju, ka slepkava ir Oto Rehtnāgels, man šķita Endrū nevar aizturēt tuvu draugu un tas būtu jādara kādam citam, taču iekšēji es jutu tur slēpjas kaut kas cits. Tagad saprotu, ka Endrū gribēja, lai saņemu ciet nevis Oto, bet kādu citu!

Juns ieklepojās.

Neesmu agrāk to teicis, Harij, taču kļuvu uzmanīgs, kad Endrū sameklēja to liecinieku, kurš slepkavības dienā tiešām esot redzējis Evansu Vaitu Nimbinā. Tagad pamazām saprotu, ka Endrū ir bijis cits iemesls, lai novirzītu fokusu no Evansa Vaita. Evansam bija vara pār viņu. Evanss zināja, ka Endrū lieto heroīnu, un varēja panākt, ka viņu izmet no policijas un iesloga

cietumā. Man nepatīk šī doma, bet vai esi apdomājis iespēju, ka Endrū un Vaitu saista kaut kāda vienošanās, saskaņā ar kuru Endrū jāatvirza mūs nost no Vaita?

Tas sāk kļūt sarežģīti, Jun, bet jā, par tādu iespēju esmu domājis. Un esmu to atmetis. Atceries vien: tas bija Endrū, ar kura palīdzību pēc fotogrāfijas mums izdevās identificēt un atrast Evansu Vaitu.

Njā. Juns ar zīmuli pakasīja pakausi. Mēs to būtu paveikuši bez viņa, bet tas prasītu vairāk laika. Vai zini, cik bieži tādos gadījumos slepkava izrādās mīlnieks? Piecdesmit astoņos procentos gadījumu. Endrū zināja, ka pēc šīs vēstules pārtulkošanas mēs iesaistīsim lielus resursus, lai atrastu Ingeras Holteres mīļāko. Tātad, ja viņš tiešām vēlējās pasargāt Vaitu, tad mierīgi varēja mums palīdzēt. Skata pēc. Vai tevi, piemēram, mazliet nepārsteidza tas, ka viņš tūlīt atpazina dažas māju sienas vietā, kur pirms simt gadiem bija staigājis marihuānas reibumā?

Varbūt tev taisnība, Jun, es nezinu. Vienalga, nedomāju, ka no visa kaut kas iznāks. Galu galā varbūt Evanss Vaits ir mūsu meklētais slepkava. Bet, ja tiešām būtu tā domājis, tad nekad nelūgtu Birgitu iesaistīties šajā lietā!

Tad kurš, tavuprāt, ir vainīgais?

Tu gribi sacīt kurš, manuprāt, ir vainīgais šoreiz ?

Juns pasmaidīja.

Apmēram tā.

Harijs paberzēja zodu.

Esmu jau divas reizes zvanījis trauksmes zvanus, Jun. Vai nebija tā, ka trešajā reizē, kad puika sauca: “Vilks!” neviens vairs negribēja skriet skatīties? Tādēļ šajā reizē man jābūt pilnīgi pārliecinātam!

Kādēļ tu atnāci pie manis, Harij? Kādēļ negāji pie kāda no šefiem?

Tādēļ, ka tu vari izdarīt dažas lietas manā labā, tu vari veikt dažus diskrētus pieprasījumus un atrast dažus man vajadzīgus datus. Tā, lai neviens cits šajā namā to neuzzina.

Lai neviens cits neuzzina?

Zinu, tas izklausās fishy\i0Zinu arī, ka tev ir, ko zaudēt, -vairāk nekā citiem. Bet tu esi vienīgais, Jun, kurš spēj man palīdzēt. Ko teiksi?

Juns ilgi skatījās uz Hariju.

Vai tas tev palīdzēs atrast slepkavu, Harij? viņš pajautāja.

Es ceru!

18. NODAĻA Plāns un pastaiga parkā

Bravo, uztveru!

Rācija nosprakšķēja.

Darbojas, kā nākas! Lebī nokliedzās. Kā tur iekšā ir?

Normāli, Harijs atbildēja.

Viņš sēdēja saklātajā gultā un lūkojās Birgitas fotogrāfijā uz naktsgaldiņa. Tas bija iesvētību uzņēmums. Viņa izskatījās jauna, nopietna un svešāda ar sprodziņām matos un bez vasarrai-bumiem, kas nebija redzami pārgaismotā negatīva dēļ. Attēls nebija izdevies. Birgita bija teikusi, ka neveiksmīgās dienās šī fotogrāfija ir kā uzmundrinājums un pierādījums tam, ka viss tomēr virzās uz priekšu.

Kāds ir plāns laika ziņā? Lebī no virtuves uzsauca.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņa ies ārā. Pašlaik viņi atrodas The A un piestiprina birgitai mikrofonu un raidītāju.

Vai tie atvedīs viņu līdz Dārlinghērstroudai?

Nē. Mēs nezinām, kur tieši atrodas Vaits. Viņš var nejauši ieraudzīt, kā Birgita izkāpj no mašīnas, un kļūt aizdomīgs. Viņa no The Albury ies viena pati.

Ierunājās Votkinss:

Viss kārtībā! Es varu stāvēt pavārtē aiz stūra tā, lai mani neredz, un izsekot visa ceļa garumā. Mums visu laiku būs vizuālais kontakts, Holij! Kur tu esi, Holij?

Šeit, iekšā, Sir. es tevi dzirdēju. Izklausās labi, Sir.

Kā ar rāciju, Lebī?

Kontakts, Sir. visi ir vietās. varam sākt.

Harijs vairākkārt bija visu apdomājis. Krustām šķērsām. Pierādījis pats sev, aplūkojis no dažādiem redzesleņķiem un beidzot nospriedis, ka viņam ir vienalga, vai Birgita to uztvers kā banalitāti, bērnišķību vai veiklu triku. Viņš iztina nopirkto sarkano savvaļas rozi un ielika ūdens glāzē blakus fotogrāfijai uz naktsgaldiņa.

Bridi šaubījās. Varbūt tā viņai traucēs? Varbūt Evanss, ieraugot blakus gultai rozi, sāks uzdot jautājumus? Viņš piesardzīgi pieskārās vienam ērkšķim. Nē. Birgita sapratīs uzmundrinājumu, roze piedos viņai vairāk spēka.

Harijs paskatījās rokaspulkstenī. Tas rādīja astoņi.

Ei! Laiks sākt darboties! viņš nosauca uz istabas pusi.

Kaut kas nebija kārtībā. Harijs nevarēja dzirdēt, ko viņi runā, taču saklausīja rācijas sprakšķus. Pārāk bieži. Visiem bija precīzi zināms, kas kuram jādara, tātad, ja viss virzās pēc plāna, tad nebija nekādas vajadzības tik daudz runāt pa rāciju.

Velns, velns, velns! Votkinss nolamājās. Lebī noņēma austiņas un pagriezās pret Hariju.

Viņa nav parādījusies, viņš sacīja.

Ko tu tur runā?

Viņa iznāca no TheAlbury tieši ceturksni pirms astoņiem. lai tiktu līdz Kingskrosai, pietiktu ar desmit minūtēm. Ir pagājušas jau divdesmit piecas!

Man likās, jūs teicāt viņa visu laiku būs jūsu redzeslokā!

Jā, no brīža, kad ieradīsies tikšanās vietā. Kāpēc kādam vajadzētu…

Kā ar mikrofonu? Ejot ārā, viņa taču bija pieslēgta uztvērējam?

Ir pazuduši sakari. Kontakts bija, un tad pēkšņi nekā! Ne skaņas!

Vai mums ir karte? Kur viņa gāja? Harijs runāja klusi un ātri. Lebī izņēma no somas karti un iedeva to Harijam, kurš sameklēja Pedingtonu un Kingskrosu.

Pa kurām ielām viņai vajadzēja iet? Lebl pavaicāja rācijā.

Pa īsāko. Lejup pa Viktorijas ielu.

Te tā ir. Harijs parādīja uz kartes. Oksfordstrītā ap stūri un tad lejup pa Viktorijas ielu, garām Sentvinsenta slimnīcai un Grīnparkam, līdz krustojumam, kur sākas Dārlinghērstrouda un tālāk 200 metrus uz priekšu līdz bāram Hungry John. pie velna, nekas nevar būt vienkāršāk!

Votkinss paņēma rāciju.

Smit, aizsūti divas mašīnas uz Viktorijas ielu, lai pameklē meiteni! Dod ziņu puišiem no The Albury, lai tie palīdz! viena mašīna lai paliek un gaida pie Hungry John gadījumā ja viņa tur parādās. Pasteidzieties un netaisiet lieku troksni! Tiklīdz kaut ko uzzināsiet, ziņojiet!

Votkinss nometa rāciju.

Velns, velns! Kas, pie velna, te notiek? Vai viņa ir sabraukta? Aplaupīta? Izvarota? Velns, velns!

Lebī un Harijs saskatījās.

Varbūt Vaits brauca pa Viktorijas ielu, ieraudzīja viņu un savāca? Lebī izteica aizdomas. Viņš taču jau agrāk ir redzējis viņu bārā un varēja atpazīt.

Raidītājs! Harijs ieteicās. Tam taču vajag darboties!

Bravo, Bravo! te votkinss. vai saņemat signālus no raidītāja? Jā? Virziens The Albury? tad viņa nav tālu. Ātri, ātri, ātri! Labi. Skaidrs, beidzu!

Visi trīs vīri sēdēja klusējot. Lebī pašķielēja uz Hariju.

Pajautā, vai viņi nav redzējuši Evansa Vaita mašīnu! Harijs teica.

Bravo, atbildi! te lebī. kā ir ar melno Holden? vai kāds ir to redzējis?

Negative.

Votkinss pielēca kājās un, klusi lamādamies, sāka staigāt pa istabu. Harijs kopš ienākšanas brīža bija tupējis uz grīdas un tikai tagad pamanīja, ka viņam trīc gurnu muskuļi.

Iečirkstējās rācija.

Charlie, te Bravo, atbildi!

Lebī nospieda skaļruņa podziņu.

Bravo, te Charlie. klausos!

Runā Štolcs. Grīnparkā atradām somiņu ar raidītāju un mikrofonu. Meitenes nav!

Somiņā? Vai tad to nevajadzēja piestiprināt pie ķermeņa?

Votkinss sabozās.

Laikam aizmirsu pateikt, bet mēs spriedām, kas notiktu, ja viņš meiteni apskautu… ē-e, liktu viņai jā, tu taču zini! Mazliet pasildītu. Enkvistas jaunkundze piekrita, ka drošāk būs, ja aprīkojums būs somiņā.

Harijs jau bija uzvilcis jaku.

Uz kurieni iesi? Votkinss jautāja.

Viņš to gaidīja, Harijs atbildēja. Varbūt sekoja viņai jau no The Albury. viņa nepaspēja pat iekliegties. Manuprāt, viņš izmantoja lupatu ar dietilēteri. To pašu, kas tika Oto Rehtnāgelam.

Uz ielas? Lebī bija skeptisks.

Nē. Parkā. Došos uz turieni. Man tur ir paziņas.

Džozefs tikai mirkšķināja acis. Viņš bija tā piedzēries, ka Harijam gribējās vai raudāt.

Man likās, Harij, ka viņi apskaujas!

Tu jau četras reizes to saki, Džozef! Kā viņš izskatījās? Kurp viņi devās? Vai viņam bija mašīna?

Mēs ar Miki redzējām, kā viņš velk to mums garām, viņa bija pat vairāk sadzērusies nekā mēs. Man šķiet, ka Mike viņu pat apskauda. He-he! Pasveicini Miki. Viņš ir no Somijas.

Mike uz blakussola jau bija licies gulēt.

Paskaties uz mani, Džozef! Skaties uz mani! Man viņa jāatrod. Saproti? Tas puisis droši vien ir slepkava!

Es mēģinu, Harij! Tiešām mēģinu. Velns, es vēlos, kaut spētu tev palīdzēt!

Džozefs pievēra acis un, piespiedis dūri pie pieres, iestenējās.

Šajā parkā ir tik ellīgi tumšs, tādēļ neko daudz neredzēju. Man liekas viņš bija diezgan liela auguma.

Resns? Garš? Gaišs? Tumšs? Klibs? Ar brillēm? Bārdu? Cepurē?

Džozefs tikai nobolīja acis.

Do ya have afig, mate? Makes me kinda think better, ya know.1 tomēr visas pasaules cigaretes nespētu aizpūst alkohola miglu,

kas bija ietinusi sevī Džozefa smadzenes. Harijs atdeva viņam cigarešu paciņu un palūdza pajautāt Mikem, kad tas pamodīsies, -ko viņš atceras. Kaut gan nedomāja, ka tas varētu būt daudz.

Kad Harijs atgriezās Birgitas dzīvoklī, pulkstenis rādīja divi naktī. Lebī sēdēja pie aparāta un uzmeta Harijam līdzjūtības pilnu skatienu.

Gave it a burl, did ya? No good, ay?2

Harijs neatrada vārdus, tomēr apstiprinoši pamāja.

No good,3 viņš noteica un atslīga krēslā.

Kāds noskaņojums ir iecirknī? Lebī pajautāja.

Harijs taustījās pa kabatām, meklējot cigareti, bet tad attapās, ka atdevis visas Džozefam.

Neliels juceklis. Votkinss ir kā bez prāta. Mašīnas, sirēnām gaudojot, kā bezgalvainas vistas drāžas cauri Sidnejai. Vienīgais, kas viņiem ir zināms par Vaitu: rīta pusē viņš izgājis no mājām Nimbinā un pulksten četros aizlidojis uz Sidneju. Pēc tam viņu neviens nav redzējis.

Viņš paņēma cigareti no Lebī. Abi klusēdami aizsmēķēja.

Ej uz mājām un paguli dažas stundiņas, Sergej! Es palikšu te pa nakti, varbūt Birgita uzradīsies. Atstāj rāciju ieslēgtu, lai varu sekot situācijai.

«

1 Vai tev nav cigaretes, draugs? Tk, vai zini, varu labāk domāt. (Angļu vai.)

2 Vai izmēģināji? Nekas nesanāca? (Angļu vai)

3Nekas. (Angļu vai.)

Varbūt man gulēt šeit, Harij?

Harijs papurināja galvu.

Ej vien. Ja kaut kas notiks, es zvanīšu un pamodināšu tevi!

Lebī uzlika uz savas kaili noskūtās galvas cepurīti ar Bear

emblēmu un pie durvīm uz bridi apstājās.

Mēs viņu atradīsim, Harij! Es to jūtu. So hang in there, mate

Harijs uzlūkoja Lebī. Bija grūti pateikt, vai Lebī pats tic tam,

ko saka.

Palicis viens, Harijs atvēra logu un paskatījās pāri namu jumtiem. Bija kļuvis vēsāks, taču gaiss joprojām bija pārpilns ar pilsētas, ļaužu un ēdienu smaržām no visiem pasaules nostūriem. Šī bija viena no skaistākajām vasaras naktīm vienā no skaistākajām planētas pilsētām. Viņš paraudzījās zvaigžņotajās debesīs. Mazu, mirgojošu gaismiņu bezgalība, kas, ja ilgāk uz tām skatās, šķita pulsējam un dzīvojam. Bezjēdzīgs skaistums.

Viņš piesardzīgi mēģināja noskaidrot pats savas jūtas. Piesardzīgi, jo negribēja tām nodoties pilnībā. Vēl ne, ne tagad. Vispirms patīkamās atmiņas. Tikai nedaudz. Viņš nezināja, vai tās stiprinās viņu vai vājinās. Birgitas seja viņa plaukstās, smiekli. Sāpīgās atmiņas. Tās viņam tagad vajadzēja spēt atvairīt, bet viņš ieslīga tajās, lai izjustu to spēku.

Viņam radās sajūta, it kā sēdētu zemūdenē pārāk dziļas izmisuma un bezcerību jūras dibenā. Jūra žņaudza, tā gribēja tikt iekšā. Korpuss jau sāka stenēt un krakšķēt. Atlika vien cerēt, ka tas izturēs, ka viņa ilgais treniņš pašsavaldīšanās mākslā beidzot noderēs. Harijs iedomājās par dvēselēm, kuras, pametot ķermeni pēc cilvēku nāves, kļūst par zvaigznēm, taču viņam izdevās atvairīt domu meklēt starp zvaigznēm to vienu īpašo.

19. NODAĻA Divas sarunas ar slepkavu, kukabarra un ātrais sapnis

Pēc avārijas Harijs bieži bija sev uzdevis jautājumu, vai būtu vēlējies kaut ko mainīt, ja spētu. Tā, lai viņš būtu tas, kurš Sirke-dālsveienā salieca žoga stabu, lai viņš tiktu ceremoniāli apbedīts, klātesot sērojošiem vecākiem un policistiem uniformās, lai Gren-lannes iecirkņa koridorā būtu viņa fotogrāfija un vēlāk izbalējušas, bet dārgas kolēģu un tuvinieku atmiņas. Vai tā nebija vilinoša alternatīva meliem, ar kuriem viņam nācās sadzīvot, kas daudzējādā ziņā bija vēl sliktāki par vainu un kaunu?

Šķietami bezjēdzīgs un mokošs jautājums. Bet Harijs juta, ka rastā atbilde sniedz viņam vajadzīgo padomu, kā sākt visu no jauna. Viņš neko nemainītu. Viņš bija priecīgs, ka dzīvo.

Katru rītu, apdullis no tabletēm, pamodies slimnīcā bez jebkādām domām, Harijs juta, ka kaut kas nav kārtībā. Parasti pēc dažām sekundēm atmiņa sāka reaģēt un pastāstīja, kas viņš ir, kur atrodas, un ar nepielūdzamām šausmām rekonstruēja visu situāciju. Nākamā doma bija viņš ir dzīvs un joprojām spēj kustēties, vēl viss nav zaudēts. Varbūt tas nebija pārāk daudz, bet tieši tobrīd Harijam ar to pietika.

Pēc izrakstīšanās viņš devās pie psihiatra.

Patiesībā tu ierodies par vēlu, psihiatrs teica. Tava zemapziņa acīmredzot jau ir izvēlējusies savu attieksmi pret notikušo, un pirmo izvēli mēs nespējam ietekmēt. Tā varēja, piemēram, izvēlēties aizmirst to, kas bijis, bet, ja šī izvēle izrādās tik slikta, var mēģināt likt tai pārdomāt.

Harijs zināja, ka zemapziņa stāstījusi viņam, ka ir labi palikt dzīvam, un viņš nebija ar mieru riskēt, ka psihiatrs piespiestu tai mainīt savas domas. Tādēļ tā bija pirmā un arī pēdējā vizīte pie psihiatra.

Vēlāk viņš saprata, ka cīņa pret visām jūtām vienlaikus nav pareizā taktika. Pirmkārt, viņš īsti nezināja, ko jūt, viss viņam nebija skaidrs. Nedrīkst izaicināt nezvēru, kuru nepazīsti. Otrkārt, lielākas izredzes uzvarēt bija tad, ja lielo kauju sadala vairākos mazos cīniņos tad ienaidnieku var izpētīt, atrast tā vājās vietas un pamazām pieveikt. Tas ir līdzīgi kā ielikt papīru smalcinātājā. Ja vienā reizē ieliek pārāk daudz, aparātu pārņem panika, tas sāk rīstīties un apstājas. Un jāsāk viss no jauna.

Kāda kolēģa draugs, kuru Harijs bija sastapis biznesa pusdienās, izrādījās esam rajona psihologs. Kad Harijs bija izstāstījis viņam savu metodi jūtu apstrādē, psihologs pabrīnījās.

Karš? viņš bija pārjautājis. Papīru smalcinātājs?

Psihologs bija izskatījies gaužām norūpējies.

Harijs atvēra acis. Cauri aizkariem spiedās pirmā rīta gaismiņa. Viņš paskatījās pulkstenī. Seši. Iečirkstējās rācija.

Šeit Delta. Charlie, atbildi!

Harijs pielēca no dīvāna un paķēra mikrofonu.

Delta, te Holijs. Kas notiek?

Mēs atradām Evansu Vaitu. Saņēmām anonīmu zvanu no kādas sievietes, kura redzējusi viņu Kingskrosā, tādēļ aizsūtījām trīs mašīnas un saņēmām ciet. Pašlaik viņš tiek nopratināts.

Ko viņš saka?

Viņš visu noliedza, līdz atskaņojām telefona sarunu ar En-kvistas jaunkundzi. Tad viņš atzinās, ka pēc pulksten astoņiem ar baltu Honda trīs reizes pabraucis garām bāram Hungry John. bet, viņu neieraudzījis, atmetis ar roku un braucis atpakaļ uz noīrēto dzīvokli. Vēlāk vakarā aizgājis uz naktsklubu, un tur mēs viņu atradām. Starp citu, tā, kura mums zvanīja, apjautājās par tevi!

Tā jau domāju. Viņu sauc Sandra. Vai pārmeklējāt viņa dzīvokli?

Jā. Nada. nekā. un smits saka, ka esot redzējis šo balto Honda pie Hungry John trīs reizes pabraucam viņam garām.

Kāpēc viņš nebrauca ar melnu Holden, kā bija norunāts?

Vaits saka, ka par mašīnu Enkvistas jaunkundzei esot samelojis gadījumā ja kāds gribētu viņu piekrāpt in case of a set-up tā viņš varējis vairākas reizes pabraukt garām un pārbaudīt, vai viss ir tīrs.

All right. tūlīt būšu. piezvani, lūdzu, un pamodini pārējos!

Pārējie pirms divām stundām devās uz mājām. Viņi visu nakti bija nomodā, un Votkinss lūdza mūs…

Man nospļauties uz to, ko teicis Votkinss. Zvani un modini!

Viņi atkal bija ieslēguši veco ventilatoru. Grūti spriest, vai atpūta tam nākusi par labu, taču tas protestēja, ka ticis atsaukts atpakaļ.

Sanāksme bija beigusies, bet Harijs vēl palika sēžam. Krekla padusēs bija uzradušies lieli, slapji sviedru plankumi, telefons gulēja viņam priekšā uz galda. Viņš pievēra acis un klusi kaut ko nomurmināja. Tad pacēla klausuli un uzgrieza numuru.

Hello?

Runā Harijs Holijs.

Harij! Priecājos, ka svētdienas rītā tik agri esi piecēlies! Labs ieradums. Es gaidīju, ka tu piezvanīsi, Harij! Vai esi viens?

Jā, esmu viens.

Uz brīdi iestājās pauze.

You’re on to me, aren't ya, mate?[64]

Jā, sapratu, ka tas esi tu!

Labs darbiņš, Harij! Un tagad tu zvani tāpēc, ka man ir tas, ko tu vēlies saņemt atpakaļ, right[65]7

Pareizi.

Harijs notrauca sviedrus.

Tu taču saproti, Harij, ka biju spiests viņu paņemt?

Nē. Nē, nesaprotu!

Izbeidz, Harij, tu neesi dumjš! Padzirdējis, ka kāds ir uzsācis izmeklēšanu, es taču sapratu, ka tas esi tu! Vienīgi ceru tevis paša dēļ -, ka esi bijis pietiekami gudrs un neesi stāstījis par to citiem. Vai tā ir, Harij?

Esmu turējis muti.

Tad tev ir izredzes atkal ieraudzīt savu sarkanmati drau-dzenīti!

Kā tu to izdarīji? Kā tu viņu pievāci?

Es zināju, kad viņai jādodas ārā, tādēļ gaidīju mašīnā pie The Albury un braucu viņai nopakaļ. kad viņa iegāja parkā, nodomāju, ka kādam jāpasaka vakara laikā tur staigāt nav droši. Izlēcu no mašīnas un metos viņai pakaļ. Ļāvu mazliet paostīt lakatiņu, kas man bija līdzi, un tad vajadzēja viņai palīdzēt tikt līdz mašīnai.

Harijs saprata, ka viņš nav atklājis magnetofonu somiņā.

Ko tu vēlies, lai es daru?

Tu izklausies nervozs, Harij! Atslābinies! Nedomāju prasīt daudz. Tavs darbs ir noķert slepkavu, un tas ir tieši tas, ko domāju tev lūgt. Turpini darīt savu darbu. Birgita man pastāstīja, ka galvenais aizdomās turamais esot kāds narkotiku tirgonis -tāds Evanss Vaits. Vainīgs vai nevainīgs katru gadu viņš un viņam līdzīgie nogalina vairāk cilvēku nekā es visā savā mūžā. Un tas nav maz! Ha-ha. Nedomāju, ka man tev viss sīki jāizskaidro. Vienīgais, ko vēlos, parūpējies, lai Evanss Vaits tiktu notiesāts par saviem noziegumiem. Un par dažiem manējiem. Varbūt izšķirošais pierādījums būtu Vaita dzīvoklī atrastās Ingeras Holteres asiņu pēdas un ādas daļiņas? Ja jau tu pazīsti patologanatomu, varbūt viņš var tev sagādāt dažus vajadzīgā pierādījumu materiāla paraudziņus, ko varēsi nolikt nozieguma vietā? Ha-ha! Es jokoju, Harij! Bet varbūt es tos varu sagādāt? Varbūt man plastikāta maisiņos, rūpīgi sašķiroti, kaut kur glabājas dažādu upuru asinis, ādas gabaliņi un dažs labs mats? Katram gadījumam. Nekad taču nevar zināt, kad var ievajadzēties kādam iepūst miglu acīs! Ha-ha!

Harijs cieši turēja auksto klausuli un mēģināja domāt. Šis zvanītājs acīmredzot nenojauta, ka policijai ir zināms par Bir-gitas nolaupīšanu un ka tā mainījusi priekšstatu par slepkavas personību. Tas varēja nozīmēt tikai to, ka Birgita nav viņam izstāstījusi, ka devusies satikt Vaitu, iepriekš vienojoties ar policiju. Viņš, pats to nezinot, gluži vienkārši bija pārtvēris Birgitu duča policistu deguna priekšā!

Balss klausulē pārtrauca viņa pārdomas:

Vilinoša iespēja, vai ne, Harij? Slepkava tev palīdz iebāzt aiz restēm citu sabiedrības ienaidnieku. Jā, jā, uzturēsim sakarus! Tev ir… teiksim, 48 stundas laika, lai uzrādītu apsūdzību. Otrdienas vakara ziņās gaidīšu patīkamus jaunumus! Pa to laiku apsolu aprūpēt sarkanmati ar visu pienācīgo cieņu, ko vari sagaidīt no džentlmeņa. Ja neko neizdzirdēšu, bīstos, ka viņa līdz trešdienai nenodzīvos! Bet otrdien varu garantēt viņai fantastisku vakaru!

Harijs nolika klausuli. Spalgi un griezīgi kauca ventilators. Viņš paskatījās uz savām rokām. Tās mazliet trīcēja.

Ko domā darīt, Sir?

Platā mugura, kas visu laiku bija nekustīgi stāvējusi pie tāfeles, pagriezās.

Domāju, ka tas velns jāņem ciet, Makkormaks sacīja.

Kamēr nav atgriezušies pārējie. Harij, pastāsti sīkāk kad tu saprati, ka tas ir viņš?

Godīgi sakot, Sir, nemaz nebija grūti saprast. Tā bija tikai viena no manām daudzajām teorijām, kuras uzrodas galvā un kurām patiesībā neticēju. Pēc bērēm mani aizveda Džims Kono-lijs, sens Endrū boksa kolēģis. Kopā ar viņu bija sieva. Džims stāstīja, ka tad, kad viņu saticis, viņa uzstājusies cirkā, un veselu gadu viņš ik dienas apmeklējis izrādes, līdz sācis gūt panākumus. Sākumā par to nedomāju, bet tad man iešāvās prātā: varbūt viņš to domāja burtiskā nozīmē? Citiem vārdiem viņiem veselu gadu bija iespējas tikties katru dienu. Tad pēkšņi atcerējos kad mēs ar Endrū redzējām viņus Litgovā, Džims Čaiverss uzstājās lielā teltī un tur bija arī Tivoli. tad liku junam piezvanīt Džima Čaiversa biļešu rezervēšanas aģentam un pārbaudīt. Viss saskanēja. Džima Čaiversa grupa gandrīz vienmēr uzstājas kopā ar ceļojošo cirku vai atrakciju parku. Šorīt Juns saņēma veco turneju sarakstus, un izrādījās, ka Tivoli, ar kuru pēdējo gadu laikā Džims Čaiverss ceļoja kopā, līdzi braukāja ari cirka trupa Oto Rehtnāgela grupa!

Skaidrs. Tātad nozieguma izdarīšanas brīdī turpat bija arī Džima Čaiversa bokseri! Bet Džima Čaiversa grupā daudzi pazina Endrū.

Endrū mani iepazīstināja tikai ar vienu. Vajadzēja apjēgt, ka viņš aizvilka mani uz Litgovu ne tāpēc, lai izmeklētu banālu izvarošanas lietu. Endrū uzskatīja viņu par dēlu. Viņi bija daudz kopā piedzīvojuši, un abu starpā bija izveidojusies tik spēcīga saikne, ka viņš, iespējams, bija vienīgais aizbildnībā esošais visā pasaulē, ar kuru Endrū Kensingtons juta radniecīgas saites. Kaut ari Endrū nekad neatzītos siltās jūtās pret savu tautu, domāju, ka Tuvumbu viņš mīlēja vairāk nekā jebkuru citu tieši tāpēc, ka viņi bija no vienas tautas. Tādēļ Endrū nevarēja viņu arestēt pats. Visi viņa iegūtie un varbūt arī iedzimtie morāles principi izšķīda pret lojalitāti savai tautai un mīlestību pret Tuvumbu. Nezinu, vai kāds spēj iedomāties viņa briesmīgo iekšējo cīņu. Viņam vajadzēja mēģināt atrast veidu, kā to apturēt tā, lai pats nenogalinātu savu dēlu. Tādēļ biju vajadzīgs es, cilvēks no malas, kuru viņš varētu vadīt uz mērķi.

Tuvumba?

Tuvumba. Endrū bija uzzinājis, ka visas slepkavības izdarījis Tuvumba. Varbūt izmisušais, atraidītais mīlētājs Oto Rehtnāgels bija visu izstāstījis Endrū pēc tam, kad Tuvumba viņu pameta. Varbūt Endrū lika Oto apsolīt neiet uz policiju, pretī saņemot solījumu atrisināt šo lietu bez viņu abu iesaistīšanas. Man šķiet, Oto bija gatavs visu atklāt. Viņam bija pamatots iemesls sākt baidīties par savu dzīvību, jo viņš saprata, ka Tuvumba diezin vai gribēs, ka bijušais mīļākais jebkurā brīdī var viņu nodot. Tuvumba zināja, ka Oto ir ticies ar mani un ka nevajadzēs ilgi gaidīt, līdz spēlīte būs galā. Tādēļ viņš ieplānoja nogalināt Oto izrādes laikā. Viņi jau agrāk bija ceļojuši kopā ar gandrīz identisku programmu, tāpēc Tuvumba precīzi zināja, kurā brīdī izrādes laikā uzbrukt.

Kādēļ neizdarīt to Oto dzīvoklī? Viņam taču bija atslēga.

Es pats par to lauzu galvu, Harijs apklusa.

Makkormaks pavēcināja roku.

Harij, tev jau ir bijušas tik daudzas teorijas, ka vēl dažas jaunas vecam policistam nebūt nekaitēs.

Godkāre.

Godkāre?

Tuvumba ir ne vien psihopāts, bet arī gailis. Un gaiļa godkāri nedrīkst nenovērtēt. Ja viņa seksuāli motivētās slepkavības ir līdzīgas apmātībai, tad “klauna slepkavība” ir kaut kas pavisam cits tā ir racionāla, nepieciešama slepkavība. Te viņš bija brīvs, brīvs no psihozēm, kuras noteica, kā jāizdara slepkavības. Tā bija iespēja paveikt kaut ko tiešām sensacionālu, uzlikt kroni visam. Un var teikt, ka viņam tas izdevās, “klauna slepkavību” atcerēsies vēl ilgi pēc tam, kad viņa nogalinātās meitenes jau būs aizmirstas.

Labi. Un Endrū aizbēga no slimnīcas, lai apturētu policistus, jo saprata, ka mēs gatavojamies arestēt Oto?

Domāju, ka viņš devās tieši uz Oto dzīvokli, lai aprunātos, sagatavotu arestam un iestāstītu, cik svarīgi ir turēt muti attiecībā uz Tuvumbu, lai Oto un viņš netiktu vairāk iesaistīti šajā lietā. Lai viņu nomierinātu un pateiktu, ka Tuvumba tiks aizturēts pēc Endrū izstrādātā plāna. Viņam tikai vajadzīgs nedaudz laika. Un man nedaudz jāpagaida. bet kaut kas nogāja greizi. Kas man nav ne jausmas. Taču īpaši nešaubos, ka par Endrū Kensingtona slepkavu beigās kļuva Tuvumba.

Kādēļ esi tik pārliecināts?

Intuīcija. Veselais saprāts. Un viena maza detaļa.

Kāda detaļa?

Kad es apmeklēju Endrū, viņš teica, ka nākamajā dienā viņu apciemošot Tuvumba.

Un?

Sentetjēna slimnīcā visi apmeklētāji tiek reģistrēti. Es palūdzu Junam piezvanīt uz slimnīcu. Pēc manas aiziešanas no turienes neviens apmeklētājs pie Endrū nav bijis un ari zvanījis neviens neesot.

Runā skaidrāk, Harij!

-Ja kaut kas būtu atgadījies, varam pieļaut, ka Tuvumba būtu piezvanījis Endrū uz slimnīcu un teicis, ka neieradīsies. Tā kā viņš nepiezvanīja, tad pirms ierašanās nevarēja zināt, ka Endrū slimnīcā vairs nav. Viņš tiktu ierakstīts apmeklētāju žurnālā. Ja vien…

-Ja vien iepriekšējā vakarā nebija viņu nogalinājis!

Harijs noplātīja rokas.

Nevienu neapmeklē, ja ir zināms, ka viņa tur nav, Sir.

Būs gara svētdiena. Velns, tā jau tagad ir gara, Harijs nodomāja. Viņi, atlocījuši kreklu piedurknes, sēdēja sanāksmju telpā un mēģināja tēlot ģēnijus.

Tātad tu piezvanīji viņam uz mobilo telefonu, Votkinss teica, un nedomā, ka viņš ir savās mājās?

Harijs papurināja galvu.

Viņš ir piesardzīgs. Birgita tiek slēpta kaut kur citur.

Varbūt viņa mājās mēs atrastu kādu norādījumu, kur Birgitu meklēt? Lebī ierosināja.

Nē! Harijs apņēmīgi iebilda. Ja viņš uzzinās, ka esam bijuši viņa mājā, tad sapratīs, ka esmu izpļāpājies, un Birgitai būs beigas!

-Jā, bet tad, ja viņš ieradīsies, mēs būsim gatavībā un saņemsim viņu ciet, Lebī turpināja.

Ja nu viņš par to ir padomājis un var nogalināt Birgitu, pats nebūdams fiziski klāt? Harijs jautāja. Padomājiet vien: ja nu viņa sēž kaut kur sasieta, bet Tuvumba mums nesaka, kur? Viņš pārlaida visiem skatienu. Ja viņa, piemēram, sēž uz kādas tikšķošas bumbas, kurai pēc zināma laika jādetonē?

Stop! Votkinss uzsita ar plaukstu pa galda virsmu. Tas sāk atgādināt komiksu seriālu! Pie velna, vai šis puisis pēkšņi ir kļuvis par spridzināšanas ekspertu tikai tāpēc, ka nogalinājis dažas meitenītes? Laiks rit, un tagad mēs vairs nedrīkstam sēdēt, deldēt bikses un gaidīt! Manuprāt, ieskatīties Tuvumbas mājā tā ir laba ideja! Mēs ierīkosim arī slazdu, kas aizcirtīsies, ja viņš tuvosies savam mājoklim, ticiet man!

Šis puisis nav dumjš! Harijs protestēja. Vai jūs nesaprotat: ja mēģināsim kaut ko tādu, tad apdraudēsim Birgitas dzīvību!

Votkinss pašūpoja galvu.

Man žēl teikt, Harij, bet tava attieksme pret nolaupīto vājina tavas spējas racionāli izvērtēt situāciju. Būs tā, kā es teicu!

Pēcpusdienas saule spiedās cauri Viktorijas ielas koku lapotnei. Uz tukšā blakussoliņa atzveltnes sēdēja mazs kukabarra un iemēģināja balsi pirms vakara koncerta.

Tu droši vien domā: cik savādi, ka cilvēki šodien var staigāt un smaidīt, Džozefs teica. Ka vienīgais, par ko tie, atgriežoties no pludmales, zooloģiskā dārza vai vecmāmiņas apciemojuma Vollononā, šobrīd domā, ir svētdienas pusdienas. Tu droši vien uzskati par personīgu apvainojumu to, ka saule rotaļājas koku lapotnē tādā brīdī, kad labprātāk vēlētos redzēt pasauli mirkstam asarās. Jā, mans draugs Harij, ko lai saku? Nav tā. Svētdienas steiks gaida, un tā tam jābūt!

Harijs piemiedza acis un pavērās saulē.

Varbūt viņa ir izsalkusi, varbūt viņai sāp. Bet sliktākais ir apziņa, ka viņa ir ļoti pārbijusies.

Ja viņa šo pārbaudījumu izturēs, tad būs tev laba sieva, -Džozefs noteica un uzsvilpa kukabarrai.

Harijs jautājoši paskatījās uz viņu. Džozefs bija apgalvojis, ka svētdienās viņš atpūšoties, un faktiski šobrīd bija skaidrā prātā.

Agrākajos laikos aborigēnu sievietei, lai izietu pie vīra, bija jāiztur trīs veidu pārbaudes, Džozefs skaidroja. Pirmā jāpacieš bads. Vajadzēja divas dienas iet vai medīt bez ēšanas. Tad viņu nosēdināja vienu pie ugunskura ar izceptu, sulīgu ķengura steiku vai kādu citu delikatesi. Bija jāapvalda sevi un sava rijība un jāēd tā, lai barība paliek pāri arī citiem.

Kad es augu, arī pie mums bija kaut kas līdzīgs, Harijs sacīja. To dēvēja par ēšanas kultūru. Man liekas, ka tagad tā vairs nav.

Otrā pārbaude bija sāpju paciešana. Džozefs dzīvi žestikulēja. Jaunajai sievietei vajadzēja izdurt adatas cauri vaigiem un degunam, arī ķermenī.

Un tad? Šodien meitenītes par to maksā, Harijs teica.

Turi muti, Harij! Beigās, kad uguns apdzisa, uz oglēm uzlika dažus zarus un viņai bija uz tiem jānoguļas. Bet trešā pārbaude bija visgrūtākā.

Bailes?

You bet? kad norietēja saule, cilts locekļi sapulcējās ap ugunskuru un vecajie cits pēc cita stāstīja jaunajai sievietei baismīgus nostāstus par spokiem un par muldarpe velnu velnu. Diezgan briesmīgi stāsti vismaz daži no tiem. Pēc tam viņu aizsūtīja gulēt uz kādu vientulīgu vietu vai netālu no senču kapavietām.

Nakts tumsā cilts vecajie, izkrāsojuši seju ar baltiem māliem un maskās no koku mizām, pielavījās tai klāt un…

Vai nebūs mazliet par daudz?

…izdvesa dīvainas skaņas. Piedod, bet tu, Harij, esi slikts klausītājs!

Džozefs likās aizvainots.

Harijs paberzēja seju.

Es zinu, pēc brīža viņš atzinās. Atvaino, Džozef! Es atnācu šurp tikai tādēļ, lai mazliet skaļi padomātu un palūkotos, vai viņš nav atstājis kaut kādas pēdas, kas varētu norādīt, uz kurieni viņa aizvesta. Tomēr neliekas, ka man paveiksies, un tu esi vienīgais, pret kuru varu būt atklāts. Tu droši vien uzskati, ka esmu cinisks, bezjūtīgs nelietis!

Tu izklausies pēc tāda, kurš domā, ka viņam jācīnās pret visu pasauli, Džozefs sacīja. Bet, ja brīžiem neatslābināsi aizsardzību, tad rokas pārāk pagurs, lai varētu sist.

Harijs tikko jaušami pasmaidīja.

Vai esi pilnīgi drošs, ka tev nav bijis vecākais brālis?

Džozefs iesmējās.

Kā jau teicu, ir par vēlu manai mātei to pajautāt, taču domāju, ka viņa būtu pateikusi, ja man būtu kāds nezināms brālis.

Jūs izklausāties, it kā būtu brāļi.

Tu to saki jau vairākas reizes, Harij! Varbūt mēģini nedaudz pagulēt?

Harijam ienākot pa Springfield Lodge durvīm, džo atplauka smaidā.

Lieliska pēcpusdiena, vai ne, Holija kungs? Starp citu, šodien jūs ļoti labi izskatāties. Un man jums ir sūtījums!

Viņš paņēma pelēka papīra sainīti. Uz tā ar lieliem burtiem bija uzrakstīts Harija vārds.

No kā tas ir? Harijs izbrīnījies noprasīja.

Nezinu. Pirms vairākām stundām to atgādāja kāds taksometra šoferis.

Savā numurā Harijs ielika sainīti gultā un, attinis papīru, ieraudzīja kastīti. Viņš jau sāka nojaust, no kā sainītis varētu būt, un tagad kastītes saturs izgaisināja pēdējās šaubas: sešas mazas plastmasas mēģenītes ar baltām uzlīmēm. Viņš izņēma vienu mēģenīti un izlasīja datumu uz tās dienu, kurā tika nogalināta Ingera Holtere. Un uzrakstu “pubic hair”\i0Nebija vajadzīga īpaša fantāzija, lai uzminētu, ka pārējās mēģenītēs atrodas asinis, galvas mati, apģērba šķiedras un tā tālāk. Tā ari bija.

Pēc pusstundas viņu pamodināja telefona zvans.

Vai saņēmi visu, ko tev nosūtīju, Harij? Iedomājos, ka gribēsi to saņemt pēc iespējas ātrāk.

Tuvumba!

Esmu tavā rīcībā. Ha-ha!

Saņēmu. Tātad Ingera Holtere. Esmu ziņkārīgs, Tuvumba. Kā tu viņu nogalināji?

Vienkāršāk par vienkāršu, Tuvumba atbildēja. Gandrīz pārāk vienkārši. es biju kādas draudzenes dzīvoklī, kad viņa vēlu vakarā piezvanīja.

“Tātad Oto ir draudzene?” harijs gribēja pajautāt, tomēr paklusēja.

Ingerai bija līdzi ēdiens sunim, kas pieder, pareizāk sakot, piederēja draudzenei. es biju ieslēdzies un visu vakaru nosēdējis viens, jo mana draudzene bija pilsētā. Kā parasti.

Harijs dzirdēja, ka balsī ieskanas asāki toņi.

Vai neuzņēmies pārāk lielu risku? Harijs jautāja. Kāds varēja zināt, ka viņa dosies pie… ē-e, draudzenes?

Es viņai pajautāju, Tuvumba teica.

Pajautāji viņai? Harijs apjuka.

Ir neticami, cik daži cilvēki var būt naivi. Tie atbild nedomājot, jo ir pārliecināti, ka viņiem nav jādomā. Tāda bija ari viņa -jauka, nevainīga meitene. “Nē, neviens nezina, ka esmu šeit, nu un tad?” viņa pavaicāja. Ha-ha! Es jutos kā vilks no pasakas par Sarkangalvīti. Tad teicu, ka viņa ir atnākusi īstajā brīdī. Vai vajadzēja teikt neīstajā? Ha-ha! Vai vēlies dzirdēt pārējo?

Harijs gribēja dzirdēt pārējo. Viņš gribēja zināt visu, līdz sīkākajai detaļai: kāds Tuvumba bijis bērnībā, kad pirmo reizi nogalinājis, kāpēc viņam nebija noteikta rituāla, kādēļ viņš sievietes dažkārt tikai izvaroja, kā jutās pēc slepkavības, vai pēc ekstāzes bija nospiests kā vairums sērijveida slepkavu -, ja viss nav sanācis perfekti, kā plānots. Viņš gribēja zināt, cik daudz, kad un kur, metodes un līdzekļus. Viņš gribēja saprast emocijas un kaisli, dzinējspēku viņa bezprātā.

Taču viņš nespēja. Tikai ne tagad. Šobrīd viņam bija vienalga, vai Ingera tikusi izvarota pirms vai pēc noslepkavošanas, vai slepkavība bija kā sods par to, ka Oto atstāja viņu sēžam vienu, vai viņš pēc tam bija nomazgājis Ingeru, vai viņš nogalinājis to dzīvoklī vai mašīnā. Harijs nevēlējās zināt, vai viņa bija lūgusies vai raudājusi un kā viņas acis bija skatījušās uz Tuvumbu apzinoties, ka stāv uz nāves sliekšņa un viņai būs jāmirst. Viņš nevēlējās to zināt, jo nespēja nedomāt par Birgitas seju Ingeras sejas vietā. Tas viņu darītu vāju.

Kā tu zināji, kur es dzīvoju? Harijs jautāja drīzāk tāpēc, lai kaut ko teiktu, lai uzturētu sarunu.

Bet, Harij! Vai tu sāc pagurt? Kad pēdējoreiz tikāmies, tu taču pats pastāstīji, kur dzīvo! Jā, starp citu, aizmirsu pateikties.

Klausies, Tuvumba…

Patiesībā es prātoju, Harij, kāpēc tovakar tu man zvanīji un jautāji, vai nevaru palīdzēt. Ne jau tāpēc, lai mazliet pārmācītu tos divus steroīdiem piepumpētos smokingus naktsklubā? Bija jautri, bet vai mēs tiešām tur bijām tikai tāpēc, lai tu varētu pateikties tam suteneram? Es varbūt neesmu liels cilvēku pazinējs, Harij, bet nespēju to sasaistīt kopā. Tu izmeklē slepkavību, bet iznieko laiku un spēkus tādēļ, ka naktsklubā ar tevi mazliet rupjāk izrīkojušies?

Nu…

Nu, Harij?

Ne tikai. Izrādījās, ka meitene, kuru atradām Centennial Park, strādājusi tajā klubā. Man radās teorija, ka tas, kurš viņu nogalināja, tovakar varbūt tur bijis, pie izejas nogaidījis, kad viņa dosies uz mājām, un tad sekojis. Es gribēju redzēt, kā tu reaģēsi, uzzinot, uz kurieni dosimies. Turklāt tev taču ir diezgan uzkrītošs izskats, tādēļ vēlējos tevi parādīt Mongabi un pārliecināties, vai viņš tevi tovakar nav redzējis.

No luck?1

Nē. Pieļauju, ka tevis tur nebija.

Tuvumba iesmējās.

Man pat nojausmas nebija, ka viņa dejo striptīzu, viņš noteica. Redzēju viņu ieejam parkā un nodomāju, ka kādam vajadzētu viņu pabildināt, ka naktīs tur ir bīstami. Un parādīt, kas var notikt.

Labi, tad šī lieta ir noskaidrota, Harijs auksti sacīja.

Žēl, ka neviens cits, izņemot tevi, par to nepriecājas, Tuvumba sacīja.

Harijs nolēma pamēģināt.

Tā kā nav neviena cita, kurš par kaut ko papriecātos, varbūt vari man pastāstīt arī to, kas ar Endrū notika Oto Rehtnāgela dzīvoklī? Tava draudzene taču bija oto, vai ne?

Iestājās klusums.

Vai labāk nevēlies zināt, kā jūtas Birgita?

Nē, Harijs atbildēja. Ne pārāk ātri, ne pārāk skaļi. Tu teici, ka apiesies ar viņu kā džentlmenis. Es tev ticu.

Ceru, ka tu nemēģini apelēt pie manas netīrās sirdsapziņas, Harij! Tas nelīdzēs esmu psihopāts. Vai zināji, ka man tas ir zināms?

Tuvumba klusi iesmējās.

Biedējoši, vai ne? Mēs, psihopāti, nedrīkstam zināt, kādi esam. Bet es vienmēr esmu zinājis. Un Oto. Oto zināja, ka man reizēm tās jāsoda. Bet Oto nespēja ilgi turēt muti. Viņš jau bija pastāstījis Endrū un varēja visu sabojāt, tādēļ biju spiests rīkoties. Tajā pēcpusdienā, kad Oto vajadzēja uzstāties Sentdžordža teātrī, pēc viņa aiziešanas es ieslēdzos viņa dzīvoklī, lai atbrīvotos no visa tā, kas mūs abus varētu saistīt, no fotogrāfijām, dāvanām, vēstulēm un tamlīdzīgām lietām. Pēkšņi pie durvīm atskanēja zvans. Es piesardzīgi pavēru guļamistabas lodziņu un, paskatījies lejup, sev par lielu pārsteigumu, ieraudzīju Endrū. Mana pirmā doma bija durvis neatvērt. Tad iedomājos, ka mans sākotnējais plāns var sabrukt. Biju iecerējis nākamajā dienā apmeklēt Endrū slimnīcā un neuzkrītoši iedot viņam tējkarotīti, šķiltaviņas, vienreizējas lietošanas šļirci un mazu paciņu kārotās narkotikas, kas papildināta ar manis pašgatavotu maisījumu.

Nāvīgo kokteili.

Var teikt arī tā.

Kā tu varēji būt pārliecināts, ka viņš to paņems? Endrū taču zināja, ka tu esi slepkava!

Viņš nezināja, ka es jau zinu viņš visu ir uzzinājis. Vai tu seko manai domai, Harij? Viņš nezināja, ka Oto ir sevi atklājis. Turklāt, ja narkomānam sākas abstinence, tas sāk riskēt. Piemēram, sāk uzticēties kādam, kurš, pēc viņa domām, uzskata to par savu tēvu. Bet par to nav nekādas jēgas runāt. Viņš bija aizbēdzis no slimnīcas un stāvēja pie namdurvīm.

Un tu nolēmi viņu ielaist?

Vai tu zini, Harij, cik ātri spēj darboties cilvēka smadzenes? Vai zini, ka ilgie, sarežģītie sapņi, kas, kā mums šķiet, ilgst visu nakti, patiesībā, smadzenēm darbojoties drudžainā ātrumā, nozib dažu sekunžu laikā? Apmēram tā veidojās mans plāns, kad sapratu: visu var pasniegt tā, lai izskatītos, it kā vainīgais ir Endrū Kensingtons. Zvēru, ka līdz tam man pat nebija tādas

domas! Tādēļ nospiedu durvju atvēršanas pogu un gaidīju, līdz viņš uzkāps augšā. Nostājos aiz durvīm ar brīnumlupatu…

Ēteri.

…pēc tam piesēju Endrū pie krēsla, sameklēju viņa narkotikas un iedevu visu, kas bija. Varēju būt drošs, ka viņš sēdēs mierīgi, līdz atgriezīšos no teātra. Atceļā sadabūju vēl narkotikas, un mums ar Endrū izdevās lielisks vakars. Jā, noslēgums neizdevās, jo, kad aizgāju, Endrū pakārās pie griestu lampas.

Atkal klusie smiekli. Harijs koncentrējās, lai spētu elpot dziļi un mierīgi. Nekad agrāk savā mūžā viņš nebija tik ļoti izbijies.

Ko tu gribēji sacīt, teikdams, ka reizēm tās jāsoda?

Ko?

Tu teici, ka tās esot jāsoda!

A, par to! Jā, tu jau droši vien zini, ka psihopāti bieži cieš no paranojas vai citiem maldiem. Mani maldi ir tas, ka mans dzīves uzdevums ir atriebt savu tautu.

Izvarojot baltās sievietes?

Bezbērnu baltās sievietes.

Bezbērnu? Harijs apjucis pārvaicāja. Tas bija kopējais visiem upuriem, kam izmeklēšanas laikā netika pievērsta uzmanība. Kādēļ gan tas būtu jāņem vērā? Nebija nekā neparasta apstāklī, ka jaunām sievietēm nav bērnu.

Protams. Vai tiešām neesi sapratis? Terra nullius, harij! kad jūs šeit ieradāties, tad raksturojāt mūs kā tādus, kuriem nav īpašumu, jo mēs neapstrādājām zemi. Jūs atņēmāt mums mūsu zemi, izvarojāt un nogalinājāt to mūsu acu priekšā!

Tuvumbam nevajadzēja pacelt balsi. Vārdi bija skaidri sadzirdami.

-Jā, Harij, jūsu bezbērnu sievietes tagad ir mana terra nulliusl nav neviena, kurš būtu viņas apaugļojis, tātad tās nevienam nepieder. Es tikai sekoju balto cilvēku loģikai un rīkojos tāpat kā viņi.

Bet tu taču pats to dēvē par maldiem, Tuvumba! Tu taču saproti, cik slims esi!

Protams, esmu slims. Bet mana slimība ir normāla, Harij! Tā ir izvairīšanās no bīstamas slimības, kad organisms pārstāj pretoties un sāk trūdēt. Bet nenovērtē par zemu maldus, harij! tie ir nozīmīgi jebkurā kultūrā. Ņemsim, piemēram, tavējo. Kristietība taču atklāti runā par to, cik grūti ir ticēt, kā šaubas visu laiku grauž pat gudrākos un dievbijīgākos mācītājus. Bet vai šo šaubu atzīšana nav tas pats, kas atzīt, ka ticība, pēc kuras esi izvēlējies dzīvot, ir maldi, kam pretojas viss veselais saprāts? Nedrīkst tā vienkārši atmest savus maldus, Harij! Varavīksnes otrā galā varbūt gaida kāds atalgojums.

Harijs atgūlās gultā. Mēģināja nedomāt par Birgitu, par to, ka viņai nav bērnu.

Kā tu varēji zināt, ka viņām nav bērnu? Viņš izdzirdēja pats savu aizsmakušo balsi.

Es pajautāju.

Kā…

Dažas sacīja, ka viņām esot bērni, domāja, ka es tās pasaudzēšu, ja teiks, ka rūpējas par bērnu bariņu. Trīsdesmit sekunžu laikā to vajadzēja pierādīt. Es uzskatu, ka tāda māte, kurai nav klāt sava bērna fotogrāfijas, nav nekāda māte.

Harijs norija siekalas.

Kāpēc blondīnes?

Tas nebija obligāti, tikai samazināja risku, ka viņu dzīslās varētu ritēt manas tautas asinis.

Harijs centās nedomāt par Birgitas pienbalto ādu.

Tuvumba klusi iesmējās.

Es saprotu, Harij, ka tu daudz vēlies zināt, taču mobilā telefona sarunas ir dārgas, un tādi ideālisti kā es nav bagāti. Tu zini, kas tev jādara. Un kas nav jādara.

Viņš beidza sarunu. Kamēr viņi runāja, strauji uznākusī krēsla bija ietinusi istabu pelēcīgā pustumsā. Durvju spraugā, it kā pārbaudot, vai gaiss ir tīrs, izlīda divas tarakāna Ūsiņas. Harijs pārvilka palagu pāri galvai un sarāvās kamolā. Uz jumta aiz loga kāds vientuļš kukabarra uzsāka vakara dziesmu. Kingskrosa uzņēma savus nakts apgriezienus.

Harijs sapņoja par Kristīni. Iespējams, tas bija dažu sekunžu ilgs ātrais sapnis, taču varēja būt arī ilgāks, jo gar acīm paslīdēja puse dzīves. Ģērbusies Harija zaļajā halātā, viņa glāstīja tam matus un lūdza doties viņai līdzi. Viņš jautāja, uz kurieni, bet tad viņa jau stāvēja atvērtās balkona durvīs ar plīvojošiem aizkariem un bērni pagalmā tā trokšņoja, ka Harijs nesaklausīja atbildi. Brīžiem viņu tā apžilbināja saule, ka Kristīne pat izzuda skatienam.

Viņš piecēlās no gultas un piegāja tuvāk, lai dzirdētu, ko viņa saka, bet tad viņa skanīgi iesmējās un izskrēja uz balkona, uzrāpās uz margām un aizlidoja prom kā zaļš baloniņš. Lēnām ceļoties aizvien augstāk virs namu jumtiem, viņa sauca: “Nāciet visi! Nāciet visi!" Vēlāk, sapnī, viņš skraidīja apkārt pie visiem paziņām un jautāja, kur notiks svētki, taču tie vai nu nezināja, vai arī bija jau aizgājuši. Tad viņš nogāja lejā līdz Frongnerbā-detei, bet nebija naudas ieejas biļetei un nācās līst pāri žogam.

Nokļuvis otrā pusē, viņš atklāja, ka ir saskrāpējies un aiz muguras paliek sarkana asins stidziņa zālē, uz akmens flīzēm un pakāpieniem līdz pat desmit metru augstajam tramplīnam. Neviena cita nebija. Viņš nogūlās uz muguras, raudzījās debesīs un klausījās, kā tur, tālu lejā, asins pilieni plakšķ uz baseina malas. Viņam likās, ka augstu gaisā, pretī saulei, pamana lidināmies tādu kā zaļu figūriņu. Ar plaukstu aizsedzis acis pret sauli, viņš ieraudzīja to skaidri. Tā bija tik skaista un gandrīz caurspīdīga!

Vienu reizi viņš pamodās no skaņas, līdzīgas pistoles šāvienam. Tad gulēja, ieklausīdamies lietū un Kingskrosas dunoņā. Pēc brīža viņš atkal aizmiga un atlikušo nakts daļu sapņoja par Kristīni, tikai brīžiem viņai bija sarkani mati un runāja viņa zviedriski.

20. NODAĻA Dators, Dāmu līcis un kā patiesībā darbojas mobilie telefoni

Pulkstenis rādīja deviņi.

Lebī piespieda pieri pie durvīm un aizvēra acis. Blakus viņam stāvēja divi policisti melnās bruņuvestēs un, turot ieročus gatavībā, gaidīja. Aiz viņiem uz kāpnēm bija nostājušies Votkinss, Juns un Harijs.

Viss! Lebī sacīja un piesardzīgi izvilka mūķīzeri.

Atcerieties: ja dzīvoklis ir tukšs, neko neaiztikt! Votkinss pačukstēja policistiem.

Nostājies blakus durvīm, Lebī tās atvēra, un divi policisti, saskaņā ar reglamentu turot pistoles ar abām rokām, devās iekšā dzīvoklī.

Vai esat droši, ka signalizācijas nav? Harijs čukstēja.

Esam apzvanījuši visus pilsētas apsardzes dienestus -nevienā no tiem šis dzīvoklis nav reģistrēts, Votkinss atbildēja.

Klusu! Kas tā par skaņu? Juns kļuva uzmanīgs.

Pārējie saspicēja ausis, taču neviens neko nesaklausīja.

Bumba, Votkinss sausi noteica.

Viens no policistiem iznāca ārā.

Tīrs, viņš paziņoja.

Visi atviegloti uzelpoja un devās iekšā. Lebī centās koridorā ieslēgt gaismu, bet tās nebija.

Dīvaini, viņš konstatēja un mēģināja darīt to pašu mazajā, bet tīri uzkoptajā istabiņā, taču ari tur spuldze neiedegās. Laikam jau drošinātāja vaina!

Tas nekas, Votkinss sacīja. Lai meklētu, šeit gaismas ir vairāk nekā pietiekami. Harij, ņem virtuvi. Lebī uz vannasis-tabu. Jun?

Juns piegāja pie datora uz rakstāmgalda, kas stāvēja istabā pie loga.

Man ir sajūta, ka… viņš ieteicās. Lebī, paņem kabatas lukturīti un pārbaudi drošinātājus koridorā!

Lebī nozuda, un tūlīt pēc tam iedegās gaisma koridorā un ieslēdzās dators.

Nolāpīts! Lebī, atgriezies istabā, ierunājās. Ap drošinātāju bija aptīts vads, un to nācās noņemt. Es tam pasekoju vads bija novilkts gar sienu līdz pat durvīm.

Durvīm taču ir elektroniskā atslēga, vai ne? Drošinātājs bija savienots ar atslēgu tā, lai, durvis attaisot, izslēgtos strāva. Skaņa, ko dzirdējām, nāca no datora, kas izslēdzās, Juns nospieda kādu taustiņu uz klaviatūras. Šim aparātam ir rapid resume1, līdz ar to varam redzēt, kādas programmas darbojās pirms izslēgšanās.

Monitorā parādījās zila zemeslode, un skaļruņos jautra melodija.

Es pat neiedomājos! Juns iesaucās. Viltīgais velns! Vai redzat? Viņš norādīja uz ikoniņu monitorā.

Jun, Dieva dēļ, netērēsim tagad laiku! Votkinss sacīja.

Sir, vai varu uz mirklīti aizņemties jūsu telefonu? mazais ķīnietis, nenogaidot atbildi, paķēra Votkinsa Nokia telefonu.

Kāds te ir numurs?

Harijs nolasīja numuru uz telefona aparāta līdzās datoram, un Juns piezvanīja. Līdzko iezvanījās telefons, dators iedūcās un ikoniņa izpletās pa visu monitoru.

Klusu! Juns pabridināja.

Dažas sekundes vēlāk atskanēja īss pīkstiens. Viņš ātri izslēdza telefonu.

Votkinsa pierē starp uzacīm parādījās dziļa grumba.

Dieva dēļ, ko tu dari, Jun?

Sir, baidos, ka Tuvumba būs mums tomēr uzrīkojis signalizāciju. Un tā ir iedarbojusies!

Paskaidro! Votkinsa pacietība sāka izsīkt.

Vai redzi programmiņu, kas aktivizējās? Tā ir parasta auto-atbildētāja programma, kas caur modemu pieslēgta telefonam. Pirms aiziešanas Tuvumba caur mikrofonu ierunāja datorā savu sveicienu. Ja kāds piezvana, programma aktivizējas, atskaņo Tu-vumbas sacīto, un pēc pīkstiena, kuru dzirdējāt, var ierunāt savu ziņu tieši datorā!

-Jun, es zinu, kas ir autoatbildētājs! Kur ir būtība?

Sir, kad es nupat piezvanīju, vai pirms pīkstiena dzirdēji kaut ko?

Nē…

Tas tāpēc, ka ziņa bija ierunāta, to nesaglabājot.

Votkinsam atausa gaisma.

Tu gribi teikt kad pazuda strāva un dators izslēdzās, pazuda arī ierunātā ziņa?

Tieši tā, Sir! Reizēm Juns reaģēja pavisam savādi. Arī šoreiz. Viņa seja izplūda smaidā. Tā ari ir signalizācija, Sir!

Sapratis katastrofas apjomu, Harijs nesmaidīja vis.

Tātad Tuvumbam atliek tikai piezvanīt un nedzirdēt ierakstu, lai saprastu, ka kāds ir ielauzies viņa dzīvoklī. Un viņš sapratīs, ka tas “kāds” esam mēs.

Istabā iestājās klusums.

Viņš nekad nenāks šurp, pirms nebūs piezvanījis, Lebī sacīja.

Velns, velns, velns! Votkinss nerimās.

Viņš var piezvanīt jebkurā brīdī, Harijs teica. Mums jāiegūst laiks. Vai ir priekšlikumi?

Jāāa, Juns novilka. Varam parunāt ar telefona kompāniju, lai tie nobloķē numuru un atstāj paziņojumu par līnijas bojājumu.

Un ja viņš piezvanīs uz kompāniju?

Kabeļa bojājums sakarā ar… ē-e, rakšanas darbiem.

Aizdomīgi. Viņš vienkārši pārbaudīs, vai kaimiņiem telefoni darbojas, Lebī ieminējās.

Mums jāatslēdz telefoni visā rajonā, Harijs teica. Vai panāksi to, Votkins? Sir?

Votkinss pakasīja aiz auss.

Nolādētais haoss! Kāpēc…

Nav laika, Sir!

Velns! Iedod telefonu, Jun! Lai Makkormaks to nokārto! Vienalga, mēs nevaram uz tik ilgu laiku atslēgt telefonus veselā pilsētas daļā, Holij! Jāsāk domāt par nākamo soli. Velns, velns, velns!

Pusdivpadsmit.

Nekā, Votkinss izmisis ieteicās. Itin-ne-kā!

Jā, jā, diezin vai varējām cerēt, ka viņš būs atstājis zīmīti ar norādi, kur viņu paslēpis, Harijs sacīja.

Lebī iznāca no guļamistabas. Noliedzoši papurināja galvu. Arī Juns, pārmeklējis pagrabu un bēniņus, neko ievērības cienīgu nebija atradis.

Visi apsēdās dzīvojamā istabā.

Patiesībā ir mazliet dīvaini, Harijs ieminējās. Ja mēs pārmeklētu savus dzīvokļus, tad vienmēr kaut ko atrastu. kādu interesantu vēstuli, sagumzītu pornožurnālu, bijušās mīļākās fotogrāfiju, traipu uz palaga vai kaut ko citu. Bet šis puisis ir sērijveida slepkava, un mēs neatrodam pilnīgi neko, kas norāda, ka viņam ir sava dzīve.

Nekad agrāk neesmu redzējis tik normālu vecpuiša dzīvokli, -Lebī atzinās.

Tas ir pārāk normāls, juns piekrita. Gandrīz aizdomīgs.

Kaut ko esam palaiduši garām. Harijs paskatījās griestos.

Mēs bijām visur, Votkinss atbildēja. Ja vispār ir kaut kādas pēdas, tad šeit to nav. Tas, kurš te dzīvo, tikai guļ, skatās televīziju, iet uz tualeti un atstāj paziņojumus savā datorā.

Tev taisnība! Harijs viņu pārtrauca. Slepkava Tuvumba šeit nedzīvo! Te dzīvo nenormāli normāls cilvēks, kuram nav jābaidās no kratīšanas. Bet kā ar pārējo? Vai viņam ir vieta kur citur? Kāds dzīvoklis vai vasarnīca?

Vismaz uz viņa vārda nekas nav reģistrēts, Juns atsaucās.

Pirms braukšanas šurp es pārbaudīju.

Iezvanījās mobilais telefons. Runāja Makkormaks. Viņš bija apjautājies telefonu kompānijā. Uz viņa argumentu, ka runa esot par cilvēka dzīvību, tur atbildējuši, ka cilvēku dzīvības būšot apdraudētas ari tad, ja rajona iedzīvotājiem vajadzēs izsaukt ātro palīdzību. Tomēr ar nelielu birģermeistara palīdzību Mak-kormakam esot izdevies panākt, ka telefonu līnijas tiek atslēgtas līdz pulksten septiņiem vakarā.

Tagad varam arī uzsmēķēt. Lebī izņēma tievu cigarillu.

Nokratīt pelnus uz paklājiem un nopēdot koridorā. Vai kādam ir uguntiņa?

Harijs izņēma no kabatas sērkociņu kastīti un aizsmēķēja. Tad sāka pētīt kastīti, un, jo ilgāk to pētīja, jo interesantāka tā likās.

Vai zināt, kāda priekšrocība ir šādai sērkociņu kastītei? -viņš iejautājās.

Visi noliedzoši papurināja galvu.

Te rakstīts, ka tā ir ūdensdroša: “Tev, kurš dodas kalnos vai jūrā.” Vai kādam no jums ir ūdensdrošas sērkociņu kastītes?

Visi vēlreiz papurināja galvu.

Vai es kļūdīšos, ja teikšu: lai nopirktu šādu kastīti, jāiet uz īpašiem veikaliem un tās maksā nedaudz vairāk par parastajām sērkociņu kastītēm?

Klātesošie neziņā paraustīja plecus.

Katrā ziņā tās ir neparastas, agrāk neesmu tādas redzējis, -Lebī atzinās.

Votkinss aplūkoja kastīti tuvāk.

Šķiet, manam svainim ir šādi sērkociņi uz viņa kuģīša, -viņš ieteicās.

Es šo dabūju no Tuvumbas, Harijs sacīja. Bērēs.

Iestājās pauze. Juns ieklepojās.

Priekštelpā pie sienas karājas jahtas fotogrāfija, mazliet vilcinājies, viņš ieminējās.

Viens dienā.

Paldies par palīdzību, Līz! Juns nolika mobilo telefonu.

Rokā ir! Tā stāv jahtu piestātnē pie Lady Bay, dāmu līča, un ir reģistrēta uz Gerta van Hosa vārda.

Okay! votkinss noteica. jun, tu ar diviem konstebliem paliksiet šeit gadījumā ja uzrodas Tuvumba. Mēs ar Lebī un Hariju braucam uz turieni!

Satiksme bija reta, un Lebī jaunā Toyota, apmierināti murrādama, ar ātrumu 120 kilometru stundā šāvās pa New South Head Road.

No backup, Sir?1 lebī pajautāja.

Ja viņš tur būs, tad ar trim vīriem pietiks, Votkinss teica.

Juns apgalvo, ka ierocis uz viņa vārda neesot reģistrēts, un man ir sajūta, ka šis nav no tādiem, kuri sāks vicināties ar šaujamieročiem.

Harijs nespēja savaldīties.

Kas tā ir par sajūtu, Sir? vai tā pati, kura jums pateica, ka ielaušanās dzīvoklī ir laba ideja? Tā pati, kas teica, ka raidītājam jāatrodas viņas somiņā?

Holij, es…

Es tikai jautāju, Sir. ja mēs izmantosim jūsu sajūtu kā indikatoru, tad, ņemot vērā notikušo, var gadīties, ka viņš tiešām sāk vicināt šaujamieroci. Man nav…

Harijs juta, ka sācis pacelt balsi, un apklusa. Ne tagad, viņš sev teica. Vēl ne. Teikumu viņš pabeidza klusākā balsī:

Man nav nekas pretī. Tas tikai nozīmē, ka arī es varu kādu sacaurumot ar svinu.

Votkinss izlēma paklusēt un sadrūmis sāka raudzīties ārā pa sānu logu. Tālāk viņi brauca klusēdami. Atpakaļskata spogulītī Harijs ieraudzīja Lebī piesardzīgo, noslēpumaino smaidu.

Pusdivi.

Lady Bay Beach, lebī paziņoja. piemērots nosaukums. Sidnejas homoseksuāļu pludmale numur viens.

Viņi nolēma atstāt mašīnu aiz jahtu piestātnes žoga un kājām devās lejup pa zāļaino nogāzi uz mazo ostiņu, kurā pie peldošajām piestātnēm cieši cita citai līdzās stāvēja jahtas. Pie vārtiem izbalējušā, zilā uniformas kreklā snauduļoja apsargs. Kad Votkinss uzrādīja savu policista apliecību, apsargs atžirga un pastāstīja, kur atrodas Gerta van Hosa laiva.

Vai uz tās borta kāds ir? Harijs jautāja.

Cik zinu, tad nav, sargs atbildēja. Tagad, vasarā, ir pagrūti visu uzraudzīt, taču nedomāju, ka pēdējo pāris dienu laikā uz tās kāds būtu bijis!

Un vispār pēdējā laikā?

Jā, ja nekļūdos, tad van Hosa kungs ieradās sestdienas vakarā. Viņš parasti noliek mašīnu tur, lejā, pie ūdens. Devās prom vēlāk, naktī.

Kopš tā laika neviens laivā nav bijis? Votkinss jautāja.

Manas maiņas laikā ne. Par laimi, mēs šeit esam vairāki!

Vai viņš bija viens?

Cik atceros jā.

Vai kaut ko atnesa sev līdzi uz laivu?

Droši vien. Neatceros. Gandrīz visiem taču ir kaut kas līdzi.

Vai varat man īsi aprakstīt van Hosa kungu? Harijs palūdza.

Apsargs pakasīja pakausi.

Jā. Nē, patiesībā nevaru.

Kādēļ nevarat? Votkinss pabrīnījās.

Apsargs nedaudz samulsa.

Godīgi sakot, man liekas, ka visi aborigēni izskatās līdzīgi.

Jahtu piestātnē saule vizuļoja mierīgajā ūdenī, bet ārpusē

vēlās lieli un smagi viļņi. Piesardzīgi ejot pa peldošo piestātni, Harijs ievēroja, ka te pūš spirgtāks vējiņš. Adelaidu viņš pazina pēc tās nosaukuma un reģistrācijas numura uz borta. Tā nebija no lielākajām piestātnē, taču izskatījās labi uzturēta. Juns bija paskaidrojis, ka motorjahtas esot jāreģistrē, tikai sākot no noteikta izmēra, tādēļ patiesībā viņiem zināmā mērā bija paveicies. Tik ļoti, ka Harijam radās nelāga sajūta, ka līdz ar to veiksmei pienācis gals. Doma, ka Birgita varētu atrasties uz klāja, lika viņa sirdij dauzīties trakā ātrumā.

Votkinss deva zīmi, lai pirmais kāpj Lebl. Kamēr Lebī lēnām virzījās uz pakaļgala klāju, Harijs, noņēmis drošinātāju, tēmēja ar pistoli uz kajītes lūku. Votkinss kāpdams gandrīz paklupa pret enkura tauvu un smagi nodimdināja ar kājām pa klāju. Viņi apstājās un ieklausījās, taču dzirdēja vienīgi vēja šalkas un viļņus, kas sitās pret laivas sāniem. Gan kajītes, gan pakaļgala kravas telpas lūkas bija noslēgtas ar priekškaramo atslēgu. Lebī sadabūja mūķīzerus un sāka strādāt. Pēc dažām minūtēm abas atslēgas bija vaļā.

Lebī atvēra kajītes lūku, un Harijs gāja pirmais. Lejā bija tumšs. Harijs, izstieptā rokā turot pistoli, pietupās un nogaidīja, līdz Votkinss nokāpj lejā un atbīda aizkarus. Vienkāršs, bet gaumīgs iekārtojums. Sienām sarkankoka apšuvums. Interjerā nekādas pārmērības. Uz galdiņa sarullēta gulēja jūras karte. Virs tā -jauna boksera fotogrāfija.

Birgita! Harijs iesaucās. Birgita!

Votkinss pieskārās viņa plecam.

Viņas te nav, Lebī, apstaigājis laivu no priekšgala līdz pakaļgalam, konstatēja.

Votkinss stāvēja pakaļgalā, pārliecies pār vienu no soliem.

Varbūt viņa te ir bijusi. Harijs paskatījās uz jūru. Vējš bija pieņēmies spēkā. Tālumā viļņu galotnes jau metās baltas.

Atsūtīsim tehniskās daļas puišus, lai tie paskatās, ko var atrast. Votkinss izslējās. Tas var nozīmēt vienīgi to, ka viņam ir vēl kāda vieta, par kuru mēs nezinām.

Vai arī… Harijs iesāka.

Nemuļķojies! Viņš to kaut kur ir noslēpis. Viņa ir tikai jāatrod!

Harijs apsēdās. Vējš rotaļīgi plivināja viņa matus. Lebī centās aizsmēķēt jaunu cigarillu, bet pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem padevās.

Ko tagad darīsim? viņš painteresējās.

Ir jādodas prom no viņa laivas, Votkinss sacīja. Ja viņš piebrauks ar mašīnu, tad no augšas var mūs ieraudzīt.

Viņi piecēlās, aizslēdza lūkas, un Votkinss, lai vēlreiz nepa-kluptu, augstu pārcēla kāju pār enkura tauvu.

Lebī palika stāvam.

Kas ir? Harijs noprasīja.

Nu… Lebī iesāka. Es neko daudz nezinu par laivām, bet vai tas ir normāli?

-Kas?

Izmest enkuru, ja priekšgals un pakaļgals ir pietauvoti?

Viņi saskatījās.

Palīdzi man! Harijs ķērās pie tauvas.

Trīs pēcpusdienā.

Viņi drāzās pa ceļu uz priekšu. Debesīs vējš dzenāja mākoņus. Ceļmalas koku zari vējā locījās un māja ardievas. Čirkstēja rācija. Saule bija kļuvusi blāva un dzenāja ūdenī ašas ēnas.

Harijs sēdēja aizmugures sēdeklī, taču neko nemanīja no visapkārt trakojošās vētras. Viņš redzēja vienīgi zaļo, apglumējušo tauvu, ko viņi ar grūtībām bija izvilkuši no ūdens. Pilieniņi no tās, līdzīgi mirdzošām kristāla pērlītēm, bija krituši atpakaļ ūdenī, un dziļi lejāk bija pavīdējis balts apveids, kas lēnām cēlās augšup.

Reiz vasarā, brīvdienās, tēvs bija paņēmis viņu sev līdzi airu laivā, un viņi bija izvilkuši āti. Tā bija balta, neaptverami liela, un Harijam mute kļuva sausa un sāka trīcēt rokas. Kad viņi ar savu lomu ienāca virtuvē, māte un vecmāmiņa aiz sajūsmas sasita plaukstas un tūlīt ar lieliem, spožiem nažiem ķērās pie aukstās, asiņainās zivs griešanas. Līdz pat vasaras beigām Harijs atcerējās lielo āti laivā ar izvalbītajām, no šoka sastingušajām acīm, it kā tā nespētu apjaust, ka būs jāmirst. Nākamajos Ziemassvētkos Harijam uz šķīvja tika uzlikti vairāki lieli želejveida gabali, un tēvs lepni stāstīja, kā viņi ar Hariju īsfjordā izvilkuši lielo āti. “Mēs nodomājām, ka šajos Ziemassvētkos vajadzētu izmēģināt ko īpašu,” māte bija teikusi. Tā bija garšojusi pēc nāves un puvuma, un Harijs ar asarām acīs, rūgtuma pilns bija pametis galdu.

Un tagad Harijs sēdēja ļoti ātri braucošas mašīnas aizmugures sēdeklī. Viņš bija aizvēris acis un iztēlē redzēja sevi stāvam un skatāmies ūdenī, kurā kaut kas medūzai līdzīgs ietinās savos sarkanajos taustekļos ikreiz, kad viņi parāva tauvu, bet apstājoties iztaisnoja tos jaunam vēzienam. Sasniegusi ūdens virsmu, medūza izpletās līdzīgi saulessargam, it kā mēģinot apslēpt kailo, balto ķermeni zem tās. Enkura tauva bija aptīta ap kaklu, un nedzīvie locekļi Harijam likās dīvaini svešādi.

Bet, kad viņu pagrieza uz muguras, Harijs atkal to sajuta -tas bija tāds pats skatiens kā toreiz vasarā. Izdzisis, ar izbrīna pilnu, apsūdzošu pēdējo jautājumu: “Vai tas ir viss? Vai tiešām viss beigsies šādi? Vai dzīve un nāve tiešām ir tik banālas?”

Vai tā ir viņa? Votkinss bija jautājis. Harijs bija atbildējis noliedzoši.

Kad Votkinss jautājumu atkārtoja, Harijs paskatījās uz viņas plecu lāpstiņām un sarkano ādu, uz kuras fona izdalījās baltas bikini peldkostīma svītriņas.

Viņa apdedzinājās, Harijs izbrīnā noteica. Lūdza mani ieziest viņu ar krēmu. Teica, ka uzticoties man. Redz, tomēr apdedzinājās.

Votkinss nostājās Harijam pretī un uzlika rokas viņam uz pleciem.

Tā nav tava vaina, Harij! Vai dzirdi? Tas, vienalga, būtu noticis. Tā nav tava vaina!

Bija manāmi satumsis. Dažas vēja brāzmas uznāca tik spēcīgas, ka lielie eikalipti sagrīļojās un savēcināja zarus, it kā mēģinot izrauties no zemes skavām, lai varētu līgoties prom kā Džona Vindhema trifīdas, ko atdzīvinājis negaiss.

Ķirzakas dzied! Harijs pēkšņi ierunājās. Tie bija viņa pirmie vārdi kopš iekāpšanas mašīnā. Votkinss pagriezās, un Lebī paskatījās uz Hariju atpakaļskata spogulītī. Harijs skaļi ieklepojās.

Endrū reiz bija stāstījis, ka ķirzakām un cilvēkiem no ķirzaku cilts bijušas spējas ar savu dziedāšanu izsaukt lietu un vētru. Viņš teica, ka Lielos Plūdus izsaukuši ļaudis no ķirzaku cilts, kas dziedājuši un ar saviem krama nažiem graizījuši sevi līdz asinīm, lai noslīcinātu platypus pīļknābjus. viņš tikko jaušami pasmaidīja. Gandrīz visi pīļknābji gāja bojā. Daži tomēr izdzīvoja. Vai zināt, ko tie darīja? Tie iemācījās elpot zem ūdens!

Uz mašīnas priekšējā stikla ietrīcējās pirmās lielās lietus lāses.

Mums nav daudz laika, Harijs sacīja. Drīz vien Tuvumba atklās, ka mēs viņu meklējam, un tad nozudīs tikpat ātri kā ūdensžurka. Esmu vienīgais, kuram ar viņu ir sakari, un tagad jūs sēžat un prātojat, vai es tikšu galā. Nu ko lai saku? Man liekas, ka mīlēju to meiteni!

Votkinss jutās neveikli. Lebī lēni pamāja ar galvu.

Bet es esmu nodomājis elpot zem ūdens, Harijs noteica.

Pulkstenis rādīja pusčetri, un sanāksmju telpā neviens nelikās zinis par ventilatora žēlabaino dziesmu.

Okay, mēs zinām, kas ir mūsu meklējamais, Harijs sacīja.

Un mēs zinām to, ka viņš domā mēs nezinām. viņš droši vien domā, ka šobrīd es meklēju pierādījumus pret Evansu Vaitu,

taču baidos, ka tā ir tikai pagaidu situācija. Ilgi turēt apkārtnes iedzīvotājus bez telefona sakariem mēs nevaram, turklāt būs aizdomīgi, ja tā sauktās “kļūmes” labošana prasīs pārāk ilgu laiku.

Mums ir izvietoti cilvēki, kuri gaida, ja viņš parādīsies savās mājās. Tāpat ari ar jahtu. Personīgi es esmu pārliecināts, ka viņš ir pārāk piesardzīgs, lai izdarītu kādu dumjību, nebūdams simtprocentīgi drošs, ka gaiss ir tīrs. Diezgan reāli varam pieļaut, ka vakara gaitā viņš sapratīs: esam bijuši viņa dzīvoklī. Tātad mums ir divas iespējas. Mēs varam pūst bazūnes un sniegt paziņojumu televīzijā, cerot, ka saņemsim viņu ciet, pirms tas nozudīs. Bet tāds cilvēks, kurš savā mājā uzstādījis šādu signalizāciju, noteikti ir apdomājis arī turpmāko rīcību. Tiklīdz viņš ieraudzīs ekrānā savu attēlu, varam būt droši viņš nozudīs kā nebijis. Tādēļ alternatīva ir izmantosim īso laika sprīdi, kas mums atlicis, jo viņš vēl nejūt mūsu elpu sev pakausī, un ņemsim ciet kamēr viņš vēl nenojauš… jā, kamēr jūt relatīvi nelielas briesmas.

Balsoju par to, lai ņemtu viņu ciet! Lebī notrauca sev no pleca vienu matu.

Ņemt ciet? votkinss pārjautāja. mēs esam miljonu pilsētā, un mums nav ne jausmas, kur viņš atrodas. Mēs, pie velna, pat nezinām, vai viņš vispār ir Sidnejā!

Nesaki vis, Harijs iebilda. Vismaz pirms pusotras stundas viņš Sidnejā bija!

Ko? Tu vēlies teikt viņš tiek novērots? &lt;

Jun! Harijs, dodot vārdu, pamāja pastāvīgi smaidošajam ķīnietim.

Mobilais telefons! viņš iesāka. It kā būtu palūgts klases priekšā nolasīt sacerējumu. Visas mobilās sarunas notiek caur tā dēvētajām bāzes stacijām, kas pieņem un noraida signālus. Telefonu kompānija var redzēt, kuru abonentu signālus dažādās bāzes stacijas uztver. Katra no tām pārklāj teritoriju apmēram vienas jūdzes rādiusā. Tas ir labs pārklājums, biezi apdzīvotā vietā tavu telefonu parasti uztver divas vai vairākas

bāzes stacijas vienlaikus, apmēram kā radio. Tas nozīmē: ja tu runā pa telefonu, tad kompānija var konstatēt tavu atrašanās vietu ar precizitāti līdz vienai jūdzei. Ja tavi signāli ienāk vienlaikus no divām bāzes stacijām, tad teritorija samazinās līdz apvidum, kurā abu staciju uztveres iespējas pārklājas. Ja signāls tiek uztverts trijās stacijās, tad teritorija vēl vairāk samazinās, un tā tālāk. Mobilo telefonu nevar izsekot līdz noteiktai adresei kā parasto telefonu, tomēr virzienu var noteikt, Juns skaidroja. Tieši šobrīd mums ir sakari ar trim cilvēkiem no telefonu kompānijas, kuri seko Tuvumbas mobilā telefona signāliem. Mēs varam ieslēgt telefona skaļruni šeit, sanāksmju telpā. Līdz šim vienlaicīgie signāli nāca tikai no divām stacijām, un šī teritorija nosedz visu Sitiju, ostu un pusi no Woolloomooloo piestātnes. labie jaunumi ir tādi, ka viņš pārvietojas.

Un mēs gaidām uz nelielu veiksmi, Harijs piebilda.

Mēs ceram, ka varēsim saņemt signālus, kad viņš iekļūs vienā no mazajām kabatiņām, kurās ir triju vai vairāku bāzes staciju pārklājums. Ja tā notiks, varēsim nekavējoties ņemt mašīnas un cerēt, ka atradīsim viņu!

Votkinss nelikās pārliecināts.

Viņš tātad ir runājis ar kādu tagad un arī pirms pusotras stundas, un abas reizes Sidnejas bāzes stacijas ir uztvērušas signālus? viņš jautāja. Un, lai viņu atrastu, mums nepieciešams, lai viņš turpinātu runāt pa šo nolādēto telefonu? Bet ja nu viņš nezvanīs?

Mēs taču varam piezvanīt viņam, Lebī ieteicās.

Protams! Votkinss, dusmās piesarcis, iesaucās. Brīnišķīga ideja! Zvanīsim viņam ik pēc ceturtdaļstundas un uzdosimies par Precīzā laika dienestu un velna vecmāmiņu! Tikai tādēļ, lai pateiktu, ka, iespējams, nav labi runāt pa telefonu?

Tas viņam nav vajadzīgs, Juns teica. Viņam ne ar vienu nav jārunā.

Kā…?

Pietiek ar to, ka viņa mobilais telefons ir ieslēgts, Harijs paskaidroja. Tuvumba acīmredzot to nezina, bet, kamēr mobilais telefons nav izslēgts, tas automātiski ik pēc pusstundas nosūta īsu pīkstienu, lai pastāstītu, ka vēl darbojas. Šo pīkstienu bāzes stacijas reģistrē tāpat kā sarunu.

Tātad…?

Tātad varam ieslēgt skaļruni, vārīt kafiju, apsēsties un cerēt!

21. NODAĻA Laba dzirde, kreisais taisnais sitiens un trīs šāvieni

Telefona skaļruni atskanēja metāliska balss:

Viņa signāls ienāk bāzes stacijās 3 un 4.

Juns parādīja teritoriju uz Sidnejas kartes, kas bija piesprausta pie tāfeles. Sanumurētie apļi uz tās norādīja dažādo bāzes staciju pārklājumu teritoriju.

Pirmonte, Gllba un daļa no Balmeinas.

Velns un elle! Votkinss nolamājās. Pārāk liela teritorija! Cik pulkstenis? Vai viņš būtu mēģinājis zvanīt uz mājām?

Ir seši, Lebl atbildēja. Pēdējās stundas laikā viņš sava dzīvokļa numuru ir uzgriezis divas reizes.

Drīz viņš sapratīs, ka kaut kas nav kārtībā. Makkormaks atkal piecēlās.

Bet vēl nav sapratis, Harijs klusu piebilda. Divas stundas viņš klusi un nekustīgi bija sēdējis uz krēsla telpas galā pie sienas.

Vai laika ziņās ir kas jauns? Votkinss painteresējās.

Pasliktināsies, Lebī sacīja. Naktī būs vētra, brāzmās līdz orkānam.

Ritēja minūtes. Juns devās ieliet vēl kafiju.

Hallo? atskanēja balss telefona skaļrunī.

Votkinss pielēca kājās.

-Jā?

Abonents nupat zvanīja. Mēs uztvērām bāzes stacijās 3, 4 un 7.

Pagaidi! Votkinss ieskatījās kartē. Tā ir daļa no Pirmontes un Dārlinghārbora, vai ne?

Tieši tā!

Velns! Ja viņu uztvertu vēl tikai 9 vai 10 tad būtu rokā!

Ja viņš nepārvietojas, tad jā, Makkormaks teica. Uz kurieni viņš zvanīja?

Uz mūsu centrāli, metāliskā balss atbildēja. Jautāja, kas noticis ar viņa mājas numuru.

Velns, velns, velns! Votkinsa seja piesarka. Viņš aizies! Ceļam trauksmi! Visiem būt pilnā gatavībā!

Aizveries! atskanēja kāda balss. Telpā visi apklusa. Piedod par izteicienu, Sir! Harijs sacīja. Pirms mēs pārsteidzamies, iesaku pagaidīt līdz nākamajam pīkstienam!

Votkinss pabolīja acis uz Hariju.

Holijam taisnība! Makkormaks ierunājās. Apsēdies, Vot-kins! Telefonus atbloķēs tikai pēc nepilnas stundas. Tas nozīmē, ka mums, iespējams, ir vēl viens vai divi pīkstieni, līdz Tuvumba sapratīs, ka atslēgts bijis tikai viņa telefons. Pirmonte un Dārlinghārbora ģeogrāfiskā ziņā nav lieli rajoni, bet mēs runājam par Sidnejas centru, kurā vakaros pulcējas visvairāk cilvēku. Nosūtot uz turieni veselu baru mašīnu, radīsim vienīgi haosu, un Tuvumba to izmantos, lai nozustu. Pagaidīsim!

Bez divdesmit minūtēm septiņos telefona skaļrunī atskanēja:

Pīkstiens saņemts bāzes stacijās 3, 4 un 7.

Votkinss ievaidējās.

Paldies! Harijs atvienoja mikrofonu. Tas pats rajons! Tā var būt zīme, ka viņš vairs nepārvietojas. Tātad kur viņš varētu būt?

Visi sapulcējās ap karti.

Varbūt viņš trenējas? Lebī ieminējās.

Laba doma! Makkormaks sacīja. Vai tajā apkārtnē ir kāda treniņu zāle bokseriem? Vai kādam nav zināms, kur viņš trenējas?

Es pārbaudīšu, Sir! Juns atbildēja un nozuda.

Ir citi priekšlikumi?

Tajā rajonā ir daudzas vietas tūristiem, kas vakaros ir atvērtas, Lebī sacīja. Varbūt viņš ir ķīniešu dārzos?

Šādā laikā viņš droši vien uzturēsies telpā, Makkormaks atbildēja.

Atgriezās Juns un noraidoši papurināja galvu.

Es zvanīju trenerim. Viņš negribēja neko stāstīt, tādēļ biju spiests pateikt, ka zvanu no policijas. Tuvumbas treniņu zāle atrodas Bondi Junction. citā rajonā.

Jauki! Votkinss noteica. Cik ilgs laiks, tavuprāt, paies, līdz treneris uzspiedīs Tuvumbas mobilā telefona numuru un pajautās, kādēļ, pie velna, viņu meklē policija?

Nav laika! Harijs iesaucās. Es zvanu Tuvumbam!

Vai pajautāsi, kur viņš atrodas? Votkinss iesmējās.

Paskatīsimies, kas notiks, Harijs atteica un pacēla klausuli. Lebī, pārbaudi, vai ieraksta ierīce darbojas, un visiem turēt mutes!

Visi sastinga. Lebī paskatījās uz veco spoļu magnetofonu un pacēla īkšķi. Harijs norija siekalas. Pirksti uz telefona podziņām likās nejutīgi. Tuvumba atbildēja tikai pēc trešā signāla.

Hallo?

Balss… Harijs aizturēja elpu un piespieda klausuli pie auss. Fonā skanēja cilvēku balsis.

Kas runā? Tuvumba klusi jautāja.

Fonā bija dzirdams kaut kāds troksnis, kam sekoja jautras bērna gaviles. Tad viņš izdzirda Tuvumbas zemos, mierīgos smieklus.

Nē, tas taču esi tu, Harij! Savādi, ka tu zvani, jo es te stāvu un domāju tieši par tevi! Liekas, ka ar manu mājas telefonu kaut kas nav kārtībā, un es iedomājos, ka tam varētu būt kāds sakars ar tevi. Ceru, ka tā nav, Harij?

Vēl viena skaņa. Harijs koncentrējās, taču nespēja to identificēt.

Es sāku uztraukties, ja tu man neatbildi, Harij! Ļoti uztraukties! Nezinu, ko tu gribi, taču varbūt man vajadzētu izslēgt šo mobilo telefonu. Vai tā ir, Harij? Vai tu mēģini mani atrast?

Skaņa…

Nolādēts! Harijs iesaucās. Viņš nolika klausuli!

Harijs atslīga krēslā.

Tuvumba saprata, ka tas esmu es. Kā viņam tas izdevās?

Attin atpakaļ lenti, Makkormaks teica. Un sameklējiet Markesu!

Kamēr viņi klausījās ierakstu, Juns metās prom.

Harijs nejutās labi. Vēlreiz izdzirdot skaļruņos Tuvumbas balsi, mati uz pakauša saslējās stāvus.

Katrā ziņā tā ir vieta, kur uzturas daudz cilvēku, Votkinss sacīja. Kas tas par sprakstu? Klausieties bērni! Vai tas ir izklaides parks?

Attin atpakaļ un atskaņo vēlreiz! Makkormaks sacīja.

Kas runā? Tuvumba atkārtoja. Tam sekoja skaļš troksnis un bērna spiedziens.

Kas ir…? Votkinss iesāka.

Tas ir diezgan stiprs ūdens šļaksts, pie durvīm atskanēja balss. Viņi pagriezās. Harijs ieraudzīja mazu, brūnu galviņu ar melnu matu sprogām, nelielām Ūsiņām un mazām, biezām brillēm, kas turējās uz milzīga ķermeņa tik resna, ka šķita tas uzpumpēts ar velosipēda sūkni un var jebkurā brīdī pārsprāgt.

Hesus Markess labākās ausis visā nodaļā! Makkormaks iepazīstināja. Viņš pat nav akls!

Tikai mazliet, Markess nomurmināja un sakārtoja brilles.

Kas jums te ir?

Lebī vēlreiz atskaņoja ierakstu. Markess klausījās ar aizvērtām acīm.

Iekštelpa. Ķieģeļu sienas. Un stikls. Skaņu izolācijas vispār nav, nav ne paklāju, ne aizkaru. Cilvēki, abu dzimumu jauni cilvēki, iespējams, vairākas ģimenes ar maziem bērniem.

Kā tu to visu vari zināt, noklausoties vienīgi troksni? -Votkinss aizdomu pilns iejautājās.

Markess nopūtās. Acīmredzot šī viņam nebija pirmā sastapšanās ar skeptiķiem.

Vai zināt, cik fantastisks instruments ir auss? viņš jautāja. Tā var atšķirt vairāk nekā miljons dažādu vibrāciju. Vienu miljonu. Bet viena skaņa var sastāvēt no desmitiem dažādu frekvenču. Izvēle paplašinās līdz desmit miljoniem. Vidēja lieluma vārdnīcā ir apmēram simttūkstoš vārdu. Izvēle desmit miljoni. Pārējais ir treniņš.

Kas tā visu laiku par skaņu tur, fonā? Harijs jautāja.

Tā, kura starp 100 un 120 hercu frekvencēm? Grūti pateikt. Savā studijā mēs varam atfiltrēt nost pārējās skaņas, bet tas prasīs laiku.

Un tā mums nav, Makkormaks teica.

Kā Tuvumba spēja atpazīt Hariju, ja viņš nerunāja? Lebī vēlējās zināt. Intuīcija?

Markess noņēma brilles un izklaidīgi tās paslaucīja.

Tas, ko mēs tik skaisti dēvējam par intuīciju, draudziņ, vienmēr balstās uz mūsu sajūtām. Bet, ja sajūtas ir tik mazas un smalkas, ka mēs tās jūtam vienīgi kā nojausmu, kā spalviņu zem deguna, kamēr guļam, un mums neizdodas šīm asociācijām, ko smadzenes sasaista kopā, rast nosaukumu, tad mēs to dēvējam par intuīciju. Varbūt tas bija veids, kā… ē-e, Harijs elpoja?

Es aizturēju elpu, Harijs paskaidroja.

Vai agrāk esi viņam zvanījis no šejienes? Varbūt akustika? Fona trokšņi? Cilvēkam ir ļoti laba atmiņa attiecībā uz skaņām, parasti daudz labāka, nekā viņš pats uzskata.

Vienu reizi no šejienes esmu zvanījis… Harijs paskatījās uz veco ventilatoru. Protams, viņš sacīja. Par to pat neiedomājos!

Hm, Hesus Markess noteica, liekas, jūs medījat kādu ļoti interesantu cilvēku. Kāda būs atlīdzība?

Esmu tur bijis, Harijs sacīja, ar ieplestām acīm turpinot raudzīties uz ventilatoru. Protams. Tādēļ es pazīstu to fona skaņu. Esmu jau agrāk tur bijis. Šī burbuļošana…

Viņš pievērsās pārējiem.

Viņš ir Sidnejas akvārijā!

Hm, Hesus Markess pētīja briļļu stiklus. Izklausās ticami. Es taču pats esmu tur bijis. Tādu plunkšķi var radīt, piemēram, diezgan liela sālsūdens krokodila aste!

Kad Markess pacēla skatienu no brillēm, izrādījās, ka telpā viņš ir palicis viens.

Pulkstenis bija septiņi vakarā.

Ja vien vētra nebūtu patīrījusi ielas no cilvēkiem un mašīnām, tad īsajā ceļa posmā no policijas iecirkņa līdz Dārlinghārborai viņi būtu apdraudējuši cilvēku dzīvības. Tomēr Lebī bija darījis, ko spējis, un novietojis uz jumta zilo bākuguni, kas kādam vientuļam gājējam lika pēdējā brīdī palēkt sāņus un dažām pretimbraucošām mašīnām izvairīties no sadursmes. Votkinss sēdēja aizmugurē un bez mitas lamājās, bet Makkormaks, kurš sēdēja priekšā, zvanīja Sidnejas akvārijam, lai brīdinātu par policijas akciju.

Viņi iegriezās laukumā pie akvārija. Vējš raustīja Dārlinghār-boras karogus, viļņi vēlās pāri piestātnes malai. Vairākas policijas mašīnas jau bija piebraukušas, un formās ģērbušies policisti norobežoja izejas.

Makkormaks deva pēdējos norādījumus.

Jun, izdali mūsu cilvēkiem Tuvumbas fotogrāfijas! Votkins, tu nāksi man līdzi uz apsardzes telpu! Lebī un Harij, sāciet meklēt! Pēc dažām minūtēm akvārijs tiks slēgts. Te būs rācijas! Skaļruni ausī, mikrofonu pie žaketes atloka, un pārbaudiet, vai viss darbojas! Mēs vadīsim jūs no sardzes telpas, okay ?

Harijam izkāpjot no mašīnas, vēja brāzma gandrīz notrieca viņu no kājām. Cik jaudas, viņi metās aizvējā zem jumta.

Par laimi, te nav tik pilns, kā parasti mēdz būt, Makkor-maks konstatēja. Pēc šī īsā sprinta viņš jau smagi elsoja. Droši vien laikapstākļu dēļ. Ja viņš ir šeit, tad atradīsim!

Viņi sastapa sardzes priekšnieku. Tas norādīja Makkormakam un Votkinsam ceļu uz sardzes telpu. Harijs un Lebī pārbaudīja savas rācijas un garām biļešu kasēm devās iekšā ļaužu pilnajā koridorā.

Harijs pataustīja pistoli plecu jostā. Akvārijs, tagad gaišs un cilvēku pilns, likās pavisam citāds. Turklāt radās iespaids, it kā viņš ar Birgitu šeit būtu bijis bezgala sen, it kā tas būtu noticis pavisam citā laikmetā.

Viņš centās par to nedomāt.

Esam vietā, ausī mierinoši ieskanējās Makkormaka balss.

Pašlaik pētām kameras. Juns dažas paņems un izies cauri tualetēm un kafejnīcai. Starp citu, mēs jūs redzam. Turpiniet iet uz priekšu!

Akvārija koridori apmeklētājus virzīja pa apli, kas beidzās apmēram turpat, kur bija sācies. Harijs ar Lebī devās pretī ļaužu plūsmai, kas ļāva tiem ieskatīties visu pretimnākošo sejās. Harijs juta, kā sirds sitas krūtīs, kā mute kļūst sausa un sāk svīst plaukstas. Visapkārt zumēja svešu valodu jūklis, un viņam šķita, ka tūlīt paģībs šajā dažādo nacionalitāšu cilvēku, ādas krāsu un tērpu malstrēmā. Viņi gāja pa zemūdens tuneli, kurā viņš kopā ar Birgitu bija pavadījis nakti, tagad tur stāvēja bērni un, piespieduši degungalus pie stikla, vēroja, kā jūras zemūdens pasaule dzīvo savu mierpilno dzīvi.

This place gives me the creeps lebī nočukstēja. viņš gāja, iebāzis roku azotē.

Tikai apsoli, ka tu šeit, iekšā, nešausi! Harijs palūdza.

Nevēlos, lai man uzgāztos virsū puse no Džeksona līča un ducis balto haizivju, okay ?

Don’t worry,1 lebī nomierināja.

Viņi iznāca atpakaļ pie ieejas no akvārija otras puses, kur gandrīz vairs nebija cilvēku. Harijs nolamājās.

Biļešu kases tika slēgtas pulksten septiņos, Lebī sacīja.

Tagad nāks ārā tikai tie, kuri vēl ir iekšā.

Ierunājās Makkormaks:

Diemžēl tā izskatās, puiši, ka putniņš būs aizlidojis. Varat atgriezties apsardzes telpā!

Uzgaidi šeit! Harijs palūdza Lebī.

Pie biļešu kases stāvēja kāds jau redzēts cilvēks formā. Harijs satvēra viņu aiz pleca.

Sveiks, Ben! Vai atceries mani? Es biju šeit kopā ar Birgitu!

Bens pagriezās un uzlūkoja nervozo gaišmati.

Protams, viņš sacīja. Harijs, vai ne? Jā, jā, tātad esi atgriezies? Tā rīkojas vairums. Kā sviežas Birgitai?

Harijs dziļi ieelpoja.

Paklausies, Ben! Es esmu policists. Noteikti būsi dzirdējis, ka mēs meklējam kādu ļoti bīstamu cilvēku. Vēl neesam atraduši, bet man ir sajūta, ka viņš joprojām ir šeit. Neviens labāk par tevi nepārzina šo vietu, Ben. Vai viņš var šeit kaut kur noslēpties?

Bena sejā ievilkās dziļas grumbas.

Jāā, viņš ierunājās. Vai tu zini, kur atrodas mūsu sāļ-ūdens krokodils Matilde?

-Jā?

Starp mazo zivtiņu, ta saukto Blēdi Reju, un lielo jūras bruņurupuci. Tas ir, mēs to pārvietojām un tagad taisām aizsprostu, lai varētu iegādāties vairākus mazus saldūdens kroko…

Es zinu, kur tas ir. Nav laika, Ben!

Protams! Ja cilvēks ir spēcīgs un nebīstas, tas var pārlēkt pleksiglasa nožogojumam stūrī.

Pie krokodila?

Tas savā dīķī lielākoties pa pusei snauž. No stūra ir pieci seši soļi līdz durvīm, pa kurām ieejam, lai apkoptu un pabarotu Matildi. Bet tev jābūt veiklam, jo saltie ir ļoti ātrs. Nepaspēsi ne aci pamirkšķināt, kad tas ar savu divu tonnu svaru jau būs tev virsū. Reiz mums…

Paldies, Ben! Harijs metās prom, izbiedējot apmeklētājus. Viņš papleta žaketes atloku un nosauca mikrofonā: Makkormak, te Holijs! Meklēšu aiz krokodila aizsprosta! Viņš sagrāba Lebī aiz rokas un rāva sev līdzi. Pēdējā iespēja!

Harijs apstājās pie krokodila nožogojuma, un, kad sāka skriet, Lebī iepleta acis.

Seko man! Harijs iesaucās, uzlēca uz pleksiglasa sienas un pārmetās tai pāri.

Tiklīdz viņa kājas skāra zemi otrā pusē, dīķis sāka vārīties. Ūdens balti uzputojās, un, skrienot uz durvju pusi, Harijs redzēja, kā no tā uz īsām ķirzakas kājiņām zibot līdzīgi maziem ritentiņiem sānos strauji izceļas zaļa Pirmās formulas mašīna. Viņš sāka skriet, taču paslīdēja smalkajās smiltīs. Kaut kur tālu aiz muguras viņš izdzirda kliedzienus un ar acs kaktiņu pamanīja, ka ir atvēries sacīkšu mašīnas bruņu pārsegs. Pielēcis kājās, Harijs kā lode metās pie durvīm un satvēra to rokturi. Uz sekundes daļu viņa galvā pazibēja doma, ka durvis varētu būt slēgtas. Nākamajā mirklī viņš jau bija aiz tām. Smadzenēs uzjundīja aina no “Juras laikmeta parka”, un viņš aizslēdza durvis. Tikai drošības dēļ.

Harijs izvilka pistoli. Mitrajā telpā smirdēja pēc puvušām zivīm un mazgāšanas līdzekļiem.

Harij! rācijā atskanēja Makkormaka balss. Pirmkārt, uz turieni, kur grasies skriet, ir īsāks ceļš nekā pāri nezvēra pusdienu šķīvim! Otrkārt, izturies mierīgi un paliec uz vietas, līdz ieradīsies Lebī!

Nedz… u, slikti sa… Sir! Harijs ar naga galu paskrāpēja mikrofonu. Tālāk ie… viens!

Atvēris durvis telpas otrā galā, Harijs iegāja cilindrveida torni ar spirālkāpnēm tā vidū. Viņš apsvēra, ka kāpnes ved lejā uz zemūdens tuneļiem, un izlēma kāpt augšup. Nākamajā kāpņu laukumiņā bija vēl vienas durvis. Viņš pavērās augšup, taču šķita, ka durvju vairāk nav.

Harijs pagrieza durvju rokturi un, labajā rokā turot pistoli, ar kreiso piesardzīgi pavēra durvis. Aiz tām valdīja piķa melna tumsa un neizturami smirdēja pēc puvušām zivīm.

Sataustījis sienā pie durvīm slēdzi, Harijs to nospieda, tomēr gaisma neiedegās. Viņš atlaida durvis un paspēra divus piesardzīgus soļus. Zem kājām kaut kas nočirkstēja. Harijs saprata, ka kāds sasitis spuldzīti pie griestiem, un klusi pakāpās atpakaļ līdz durvīm. Viņš aizturēja elpu un ieklausījās. Vai telpā bija vēl kāds? Trokšņoja ventilators.

Harijs ātri izšmauca atpakaļ kāpņu laukumiņā.

Makkormak! viņš iečukstēja mikrofonā. Domāju, ka viņš ir tur, iekšā! Klausies, palīdzi man un uzspied viņa telefona numuru!

Harij Holij, kur tu esi?

Tūlīt, Sir! Lūdzu, Sir!

Harij, nepārvērt to par personīgo vendetu, tas ir…

Šodien ir karsti, Sir! Gribi man palīdzēt vai negribi?

Harijs dzirdēja, kā Makkormaks smagi elpo.

Okay! tūlīt piezvanīšu.

Harijs ar kāju pagrūda durvis un, plati iepletis kājas, nostājās uz sliekšņa. Turot pistoli ar abām rokām, viņš gaidīja telefona pīkstienu. Laiks pārvērtās ūdens pilienā, kas nekādi nespēja nokrist. Pagāja sekundes divas. Ne skaņas.

Viņa te nav, Harijs nodomāja.

Tad vienlaikus notika trīs lietas.

Pirmā ierunājās Makkormaks:

Viņš ir izslēdzis…

Otrā Harijam iešāvās prātā, ka stāv durvīs kā dzīvs mērķis.

Trešā pasaule pēkšņi eksplodēja un Harija tīklene piebira pilna ar zvaigznīšu lietu un sarkaniem punktiņiem.

Harijs šo to atcerējās no Endrū stāstītā par boksu toreiz, kad viņi brauca uz Nimbinu. Piemēram, ar profesionāla boksera izdarītu āķi parasti ir vairāk nekā pietiekami, lai netrenēts cilvēks zaudētu samaņu. Ar gurnu kustību sitienā tiek ielikts visa ķermeņa svars, un pēc tāda trāpījuma smadzenes acumirklī izslēdzas. Tieši zodā tēmēts aperkots tevi atrauj no zemes un aizsūta taisnā ceļā uz sapņu valstību. Ar garantiju. Arī perfekts labais taisnais sitiens atstāj mazas izredzes noturēties kājās. Un pats galvenais: ja neredzi sitiena virzienu, tad ķermenis nepaspēj reaģēt un izvairīties. Pat neliela galvas kustība var ievērojami mazināt sitiena efektu. Piemēram, bokseri, kuri tiek nokautēti, ļoti reti ierauga izšķirošo sitienu.

Tādēļ vienīgais izskaidrojums, kādēļ Harijs nezaudēja samaņu, bija tāds, ka uzbrucējs tumsā atradās pa kreisi no viņa. Tā kā Harijs stāvēja durvīs, uzbrucējs nevarēja sist no sāniem pa deniņiem ar ko, pēc Endrū domām, būtu pilnīgi pieticis. Nebija iespējams arī izdarīt efektīvu āķi vai aperkotu, jo Harijs bija pastiepis uz priekšu rokas ar pistoli. Arī labais taisnais nebija iespējams, jo tas nozīmētu, ka jānostājas tieši pretī pistoles stobram. Atlika vienīgi izdarīt kreiso taisno sitienu tādu, kuru Endrū bija noraidījis kā “sieviešu sitienu, kas aizkaitina vai, labākajā gadījumā, nogurdina, bet nav derīgs ielu cīņās”. Iespējams, Endrū bija taisnība, bet šis kreisais taisnais sitiens bija atsviedis Hariju līdz pat spirālkāpnēm. Ar gurniem atsities pret margām, viņš tik tikko nepārvēlās tām pāri.

Atvēris acis, viņš konstatēja, ka vēl stāv uz kājām. Telpas otrā galā bija vaļā durvis, pa kurām droši vien bija aizskrējis Tuvumba. Vēl viņš saklausīja metālisku skaņu laikam jau viņa pistole krita lejup pa metāla kāpnēm. Harijs izlēma vispirms dabūt savu ieroci un ar pašnāvniecisku lēcienu metās lejup, nobrāžot ādu uz rokām un ceļiem. Viņam izdevās satvert to mirkli, kad pistole grasījās nokrist pāri pakāpiena malai un lidot divdesmit metru dziļajā šahtā. Harijs nostājās uz ceļiem, sāka klepot un konstatēja, ka kopš ierašanās šajā nolādētajā zemē ir zaudējis jau otru zobu.

Tad viņš uzslējās kājās un gandrīz zaudēja samaņu.

Harij! kāds iekliedzās viņam tieši ausī.

Kaut kur lejā atvērās durvis, un kāpnes sadrebināja ātri soļi. Harijs nomērķēja uz telpas durvīm sev priekšā, atlaida rokas no margām, trāpīja durvīs, skrēja tālāk, cenšoties nepakrist, tēmēja uz durvīm telpas otrā galā, gandrīz trāpīja un izstreipuļoja āra krēslā ar tādu sajūtu, it kā viņam būtu izmežģīts plecs.

Tuvumba! viņš centās pārkliegt vēju. Pavērās visapkārt. Tieši viņam priekšā gulēja pilsēta, aiz muguras Pirmontes tilts. Harijs stāvēja uz akvārija jumta, vējā cieši turoties pie ugunsdzēsēju kāpņu gala. Ūdens ostā bija sakults baltās putās, gaisā jautās sālsūdens smarža. Zemāk, zem Harija, uz ugunsdzēsēju kāpnēm vīdēja kāds tumšs stāvs. Uz brīdi tas apstājās un paskatījās uz visām pusēm. Pa kreisi no tā ar ieslēgtām signālugunīm stāvēja policijas mašīna. Priekšā, aiz žoga, atradās divi Sidnejas akvārija ūdens rezervuāri.

Tuvumba! Harijs iebļāvās un mēģināja pacelt pistoli. Plecs atteicās klausīt, un Harijs aiz niknuma un sāpēm ievaimanājās. Tumšais stāvs, nokļuvis lejā, pieskrēja pie žoga un sāka rāpties tam pāri. Harijam tūdaļ kļuva skaidrs, ko viņš domā darīt iekļūt rezervuārā, otrā pusē tikt ārā, tad aizpeldēt nelielo attālumu līdz piestātnei. Un tur būtu vajadzīgas tikai dažas sekundes, lai nozustu pilsētas burzmā. Harijs pa ugunsdzēsēju kāpnēm drīzāk nogāzās, nevis nokāpa. Viņš nikni metās pie žoga, it kā gribēdams to noplēst, darbojoties ar vienu roku, kaut kā tika tam pāri un otrā pusē novēlās uz cementa.

Harij, ziņo!

Viņš izrāva skaļrunīti no auss un grīļīgā gaitā metās uz rezervuāru. Durvis bija vaļā. Harijs ieskrēja iekšā un nokrita uz ceļiem. Viņa priekšā zem velvētajiem griestiem, tērauda trosēs virs baseina iekārto lampu gaismā, nožogojumā mirguļoja daļa no Sidnejas līča. Virs rezervuāra bija ierīkots šaurs peldošs tiltiņš, un pa to tagad skrēja Tuvumba melnā džemperi ar augstu apkakli, melnās biksēs. Viņš skrēja tik viegli un eleganti, cik vien ļāva šaurais, nestabilais tiltiņš.

Tuvumba! Harijs iesaucās trešo reizi. Es esmu Harijs! Šaušu!

Viņš pakrita ne tāpēc, ka nevarētu noturēties kājās, bet tāpēc, ka nespēja pacelt roku. Tad viņš notvēra melno ķermeni uz grauda un nospieda mēlīti.

Pirmā lode, ūdenim mazliet nošļakstot, trāpīja tieši Tuvum-bam priekšā. Viņš turpināja mierīgi skriet, turot rokas izstieptas un augstu ceļot ceļus. Harijs nomērķēja mazliet tuvāk. Šļaksts -Tuvumbam tieši aiz muguras! Tagad attālums bija gandrīz simts metri. Harijam galvā iešāvās absurda doma: it kā viss notiktu Ēkernas šautuvē gaismas pie griestiem, atbalsis sienās, pulsa sitieni rādītājpirkstā un dziļa, meditatīva koncentrēšanās.

Kā Ēkernas šautuvē treniņa laikā, Harijs iedomājās un nospieda mēlīti trešo reizi.

Tuvumba krita.

Vēlāk, rakstot ziņojumu, Harijs minēja, ka lode ir trāpījusi Tuvumbam kreisajā gumā un tādēļ šāviens diezin vai bija nāvējošs. Tomēr visi zināja, ka tas ir tikai minējums, jo neviens nevar paredzēt, kur ar dienesta pistoli trāpīs cilvēkam no simt metru attāluma. Harijs varēja teikt, kas vien ienāk prātā, un neviens viņam nepierādīs pretējo. Nebija taču līķa, kuru obducēt.

Tuvumba gulēja, kreiso roku un kāju ielaidis ūdenī, un kliedza. Harijs skrēja pa tiltiņu, ar grūtībām pārvarot reiboni un nelabumu. Viss viņam sāka saplūst kopā: ūdens, gaisma pie griestiem un tiltiņš, kas līgojās šurpu turpu. Skrienot Harijs atcerējās Endrū

sacīto, ka mīlestība esot vēl lielāka mistērija par nāvi. Un viņa prātā atausa senais nostāsts.

Asinis pulsēja deniņos, un Harijs tagad bija jaunais karotājs Valla, bet Tuvumba bija čūska Bubura, kas nogalināja viņa mīļoto Mūru. Un tagad Buburai jāmirst. Mīlestības dēļ.

Vēlāk ziņojumā Makkormaks nevarēja pateikt, ko Harijs Holijs pēc šāvieniem kliedzis mikrofonā.

Dzirdējām vienīgi to, ka viņš skrēja un kaut ko sauca, droši vien savā dzimtajā valodā.

Pat Harijs nevarēja atkārtot, ko bija kliedzis.

Harijs nesās pa tiltiņu, it kā mestos cīņā uz dzīvību un nāvi. Tuvumbas ķermenis nodrebēja. Viss tiltiņš salēcās. Harijs sākumā iedomājās, ka tiltiņam kaut kas uzgrūdies, bet tad saprata, ka guvums viņam tiek atņemts.

Tas bija Lielais Spoks.

Tas izcēla no ūdens savu balto miroņa galvu un pavēra rīkli.

Viss notika kā palēninātā filmā. Harijs zināja, ka tas aizraus Tuvumbu sev līdzi, taču grābiens nesanāca tam izdevās kliedzošo ķermeni ieraut tikai dziļāk ūdenī, lai tad iznirtu vēlreiz.

Tikai bez rokām! Harijs nodomāja un atcerējās dzimšanas dienu pie vecmāmiņas Ondālsnēsē pirms daudziem gadiem, kad viņi mēģināja no bļodas izņemt ūdenī peldošus ābolus tikai ar muti vien. Māte bija tā smējusies, ka vēlāk tai vajadzēja atgul&lt;

ties uz dīvāna.

Bija atlikuši trīsdesmit metri. Viņš jau domāja, ka paspēs, bet tad Lielais Spoks bija atkal klāt. Tik tuvu, ka Harijs redzēja tā ekstāzē pārbolītās aukstās acis un triumfējoši atsegto dubulto zobu rindu. Šoreiz Spoks sagrāba kāju un papurināja galvu. Nošļakstījās ūdens, Tuvumba kā lupatu lelle tika uzmests gaisā, un viņa kliedzieni pēkšņi apklusa. Arī Harijs jau bija klāt.

Tu velnišķīgais Spoks! Viņš ir mans! Harijs asaru pilnā balsī iesaucās, pacēla pistoli un iztukšoja ūdenī visas aptverē

palikušās lodes. Tas kļuva gaiši sarkans, līdzīgs aveņu sulai. Apakšā Harijs ieraudzīja gaismu no zemūdens tuneļa, kurā bija sapulcējušies gan pieaugušie, gan bērni, lai kļūtu par lieciniekiem nobeigumam, īstai dabas drāmai visā tās nežēlībā, dzīrēm, kas varētu sacensties ar “klauna slepkavību” par lielāko gada sensāciju avīžu slejās.

22. NODAĻA Tetovējums

Džīns Binošs izskatījās un runāja tieši tā, kāds viņš ari bija -puisis, kas visu mūžu nodzīvojis rokenrola ritmā un nedomāja atkāpties, līdz būs ticis līdz mērķim. Un ari tad vēl ne.

Domāju, ka labs tetovētājs arī tur, lejā, tiem būs vajadzīgs. -Džīns iedūra adatu. Sātans novērtē mocību dažādību, vai ne, mate?

Bet klients bija galīgi piedzēries un sāka jau klanīt galvu, tādēļ droši vien neuztvēra ne Džīna filozofiskos prātojumus par dzīvi pēc nāves, ne arī sajuta sāpes no adatas, kura iedūrās viņam plecā.

Sākumā Džīns bija atteicies apkalpot šo cilvēku, kurš, ienācis viņa mazajā bodītē, ar dīvainu, dziedošu akcentu, runādams caur degunu, bija izteicis savu vēlmi.

Džīns bija atbildējis, ka viņi netetovējot iedzērušus cilvēkus, un palūdzis viņu iegriezties nākamajā dienā, bet šis tips bija uzmetis galdā 500 dolārus kā samaksu par 150 dolārus vērtu tetovējumu, un, tā kā, patiesību sakot, pēdējo mēnešu laikā bija diezgan maz klientu, viņš ķērās pie sava sievietēm domātā skuvekļa un vīriešu dezodoranta un sāka darboties. Viņš atteicās, kad klients piedāvāja ieņemt malku no pudelītes. Džīns Binošs nodarbojās ar tetovēšanu jau divdesmit gadus, lepojās ar savu darbu un uzskatīja, ka nopietni speciālisti darba laikā nedzer. It īpaši viskiju.

Pabeidzis darbu, viņš uzlīmēja uztetovētajai rozei tualetes papīra gabaliņu.

Neuzturies saulē un pirmajā nedēļā mazgājies tikai ar tīru ūdeni. Labā ziņa ir tā, ka sāpes vakarpusē pāries un šo tu varēsi ņemt nost jau rīt. Sliktā ziņa tu atgriezīsies, lai iegūtu vēl kādu tetovējumu. Un pasmīnējis noteica: They always do.1

Man pietiks ar šo, viņa klients atbildēja un izstreipuļoja pa durvīm ārā.

23. NODAĻA Četrtūkstoš pēdu un beigas

Atvērās durvis. Ārā apdullinoši gaudoja vējš. Harijs notupās uz ceļiem.

Vai esi gatavs? kāda balss iekliedza viņam ausī. Gredzenu parauj četrtūkstoš pēdu augstumā un pēc tam neaizmirsti skaitīt! Ja pēc trim sekundēm izpletnis neatvērsies, tad kaut kas nav kārtībā!

Harijs pamāja ar galvu.

Es eju! balss iesaucās.

Viņš redzēja, kā vējš iecērtas mazā cilvēciņa melnajā ģērbā, kad tas izrausās ārā, zem spārna. No ķiveres apakšas palīdušās matu sprogas raustīja vējš. Harijs ieskatījās augstuma mērītājā uz krūtīm. Mazliet vairāk par desmittūkstoš pēdām.

Vēlreiz paldies! viņš uzsauca pilotam.

Pilots pagrieza galvu.

Ļoti patīkami, kolēģi! Tas ir daudz labāk nekā fotografēt marihuānas laukus!

Harijs izbāza no lidmašīnas labo kāju. Atcerējās, kā bērnībā, braucot mašīnā pa Gudbrannsdālenes ieleju uz vasarnīcu On-dalsnēsē, bija atvēris logu un izbāzis ārā roku, lai “palidotu”. Viņš atcerējās, kā, pagriežot plaukstu, vējš bija to sagrābis.

Vēja spēks ārpusē bija milzīgs, un Harijam ar pūlēm izdevās nolikt kāju uz balsta, klusībā skaitot pantiņu, kā bija mācījis Džozefs “labā kāja, kreisā roka, labā roka, kreisā kāja”. Viņš nostājās līdzās Džozefam. Mazu mākonīšu driskās peldēja viņiem pretī, uzņēma ātrumu, bija klāt un tajā pašā mirklī atkal nozuda. Zem viņiem pletās dažādu krāsu zaļas, dzeltenas un brūnas -paklājs.

Hotel check!' džozefs iekliedza viņam ausī.

Checking in![66] Harijs atkliedza un paskatījās uz pilotu, kurš pacēla īkšķi. Checking out!3

Džozefa melno seju zem ķiveres un aizsargbrillēm rotāja plats smaids.

Harijs paliecās uz priekšu un pacēla labo kāju.

Horizon! Up! Down! Go!

Un viņš bija gaisā. Lidmašīna turpināja mierīgi lidot tālāk, un Harijam radās sajūta, it kā viņi būtu nopūsti nost. Ar acs kaktiņu viņš manīja, ka lidaparāts izdara pagriezienu, bet tad saprata, ka pagriezies ir viņš pats. Paskatījās uz apvārsni, kur zeme izliecās un debesis pamazām kļuva zilākas, līdz saplūda ar zilgo Kluso okeānu, pa kuru reiz bija atburājis kapteinis Kuks.

Džozefs viņu pagrūda, un Harijs sakļāva kājas, lai ieņemtu pareizāku stāvokli. Pārbaudīja altimetru deviņi tūkstoši pēdu. ak Dievs, vesela mūžība laika! Viņš izstiepa rokas un izdarīja pusapgriezienu. Viņš bija viens fucking supermens!

Priekšā, rietumpusē, gulēja Zilie kalni. Džozefs bija stāstījis, ka par ziliem tos saucot īpašu eikaliptu dēļ, kuri izdalot zilganu migliņu, kas redzama no liela attāluma. Viņš pastāstīja ari to, ka aiz tiem atrodas tas, ko viņa senči klejotāji dēvē par mājām. Bezgalīgi, sausi līdzenumi the outback lielākā daļa no šī varenā kontinenta, nežēlīga cepeškrāsns, kurā likās pilnīgi neiespējami izdzīvot. Tomēr Džozefa senči bija te dzīvojuši tūkstošiem gadu, līdz ieradās baltie.

Harijs paskatījās lejup. Tur viss šķita tik mierpilns un pamests, tai vajadzēja būt klusai un draudzīgai planētai. Altimetrs rādīja septiņtūkstoš pēdu augstumu. Džozefs, kā bija norunāts, palaida viņu vaļā. Tas bija nopietns instrukcijas pārkāpums, bet tā bija pārkāpta jau tādēļ vien, ka viņi vieni atlidoja šurp, lai lēktu. Harijs noskatījās, kā Džozefs piekļauj rokas pie sāniem, lai uzņemtu ātrumu, un tad aizdrāžas pa kreisi uz leju.

Harijs palika viens. Kā vienmēr. Tikai brīvā kritienā, seštūkstoš pēdu augstumā virs zemes, visu var daudz labāk samanīt.

Kristīne bija izdarījusi savu izvēli kādā pelēcīgā pirmdienas rītā viesnīcas numurā. Varbūt pamodās jau nogurusi no jaunās dienas, pirms tā vēl bija sākusies, palūkojusies ārā pa logu un izlēmusi, ka pietiek. Harijs nezināja, kas viņai bijis prātā. Cilvēka dvēsele ir kā biezs, tumšs mežs, un izvēle ir jāizdara vienatnē.

Piectūkstoš pēdu.

Varbūt viņas izvēle bijusi pareiza? Vismaz tukšā tablešu pudelīte liecināja, ka viņa nebija šaubījusies. Un reiz tam vajadzēja beigties, tam bija jābeidzas. vēlme atstāt šo pasauli kaut kādā īpašā veidā liecināja, protams, par godkāri par vājību -, kas piemīt tikai dažiem.

Četri tūkstoši piecsimt pēdu.

Citu cilvēku vājība bija dzīvot. Vienkārši un labi. Nu varbūt ne tikai vienkārši un labi, bet tas viss tagad bija tur, tālu lejā zem viņa. Ja pavisam precīzi, četrtūkstoš pēdu lejā. Viņš satvēra oranžo gredzenu pie labajiem sāniem, ar izlēmīgu kustību parāva to un sāka skaitīt: “Viens, divi…”

Jū Nesbē SIKSPĀRNIS

Redaktore Iveta Polkmane

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA,

K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. T-289.

A/s “Poligrāfists”,

K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] kā atlidoji, draugs? (Angļu vai.)

[2] labi. (Angļu vai.)

[3] ’darījumu brauciens? (Angļu vai.)

[4] kādēļ jūsu pasē nav vīzas, kungs? (Angļu vai.)

[5] piedodiet, aizmirsu. (Angļu vai.)

[6] vai esat policists? (Angļu vai.)

[7] tikai viena. (Angļu vai.)

[8] pieņemu, ka esat ho-lija kungs? Angļu vai.)

[9] endrū kensingtons, kā klājas? (Angļu vai.)

[10] esiet sveicināts sidnejā ceru, ka lidojums patika. (Angļu vai.)

[11] “protams, draugs. piesargies! (angļu vai.)

[12] sasodītās durvis, vai ne? (Angļu vai.)

[13] '■vai vēlies sēsties pie stūres, draugs? (Angļu vai.)

[14] redzu, ka tevi nevar piemānīt! (Angļu vai.)

[15] norvēģijā mēs jūs dēvējam par Austrālijas nēģeriem. (Angļu vai.)

[16] vai tiešām? (Angļu vai.)

[17] pareizi, ho-lij. (Angļu vai)

[18] skaidrs. (Angļu vai.)

[19] pareizi, draugs. kā ir ar tevi? (Angļu vai.)

[20] tiešām? (Angļu vai)

[21] drīz tiksimies. (Angļu vai.)

[22] gaidīšu to ar prieku, skaistais Harij! (Angļu vai)

[23] vai ir kādi jaunumi par notikušo? (Angļu vai.)

[24] vai jūs pazīstat viens otru? (Angļu vai.)

[25] izdarīsim kaut ko labu! (Angļu vai.)

[26] ieturēsim lenču! (Angļu vai)

[27] ' vai pazisti norvēģijā kādu no Lāšeniem, draugs? (Angļu vai.)

[28] jā, daži tur ir. (Angļu vai.)

[29] tā tiešām ir. (Angļu vai.)

[30] nekas. (Angļu vai.)

[31] izaicinājums. vai esi tam gatavs? (Angļu vai.)

[32] dāmas un kungi! kurš pacels cimdu? (Angļu vai.)

[33] absolūti lieliski, draugs, kā iet tev? (Angļu vai.)

[34] nav bijis labāk. (Angļu vai.)

[35] viņš bija patiešām nožēlojams cilvēciņš, tici man. (Angļu vai.)

[36] Tev vajadzēja tur būt, vecīt.(Angļu vai.)

[37] ’īss gājiens, bet garš ceļojums.(Angļuvai.)

[38] Labi, pietiek, draugs.(Angļu vai.)

[39] Cilvēki, kas tirgo vai aizraujas ar narkotikām.

[40] Es sapratu.(Angļu vai.)

[41] Kā, lūdzu? (Zviedru vai:)

[42] Kruķi.(Zviedru vai.)

[43] Iekāres slepkava.(Zviedru vai.)

[44] Norvēģi!(Zviedru vai.;ironiski.)

[45] 'Klauns!(Angļu vai)

[46] Vai drīkstu?(Angļu vai.)

[47] Tad skūpstīju viņu uz atvadām, teicu: viss skaistais reiz mirst, noliecos’ieliku rozi starp lūpām.(Tulk. piez.)

[48] protams, mīļais, iesim. (Angļu vai.)

[49] ' labvakar! (Angļu vai.)

[50] toniku, bez džina! (Angļu vai.)

[51] cigarete. (pareizāk: fag; angļu vai.)

[52] Ā, jūs gribat cigareti. (Angļu vai.)

[53] 'mēsls tāds! (Franču vai.)

[54] Tu teici… (Angļu vai.)

[55] ak tu mauka! (Angļu vai.)

[56] es eju prom. (Angļu vai.)

[57] labi darīts. (Angļu vai.)

[58] vienu ceļakājai, kungs? (Angļu vai.)

[59] 'nē taču! (vācu vai., angļu vai.)

[60] kādēļ ne? tie ir diezgan jauki.(Angļu vai.)

[61] bet tie bija beigti! (vācu vai, angļu vai)

[62] un kādu valsti! (Angļu vai.)

[63] laimīgo zemi. (Angļu vai)

[64] tu mani atmaskoji, vai ne, draugs? (Angļu vai.)

[65] vai pareizi? (Angļu vai.)

[66] gatavs! (Angļu vai.)

Content

Nesbē Jū Sikspārnis

VALLA

1. NODAĻA Sidneja, Kensingtona kungs un trīs zvaigznes

2. NODAĻA Tasmanijas velns, klauns un zviedriete

3. NODAĻA Bīskaps, bokseris un medūza

4. NODAĻA Pilsētiņa Nimbina, Kore Villoks un Eliss Kūpers

5. NODAĻA Mate, diezgan liels zirneklis un Bubura

MŪRA

6. NODAĻA Halāts, statistikas nozīmība un akvārija zivtiņa

7. NODAĻA Terra nullius,  suteners un Niks Keivs

8. NODAĻA Patīkama padauza, dīvains dānis un krikets

9. NODAĻA Divi ekshibicionisti, dzērājs,  zilais un melna čūska

10. NODAĻA Lielais Spoks, misters Blns un vēl viens pacients

11. NODAĻA Nāvessods un Birgita izģērbjas

12. NODAĻA Pilnīga sieviete un prožektors

13. NODAĻA Desmit metru tornis Frongnerbādetē un pamostas sens ienaidnieks

BUBURA

14. NODAĻA Administrators, divi āra sviedēji un puisis, vārdā Spldijs

15. NODAĻA Ēriks Miklanns, lēciens ar izpletni un rokoko stila dīvāns

16. NODAĻA Beigti ķenguri, parūka un bēres

17. NODAĻA Beigtas mušas, atmaksa un ēsma

18. NODAĻA Plāns un pastaiga parkā

19. NODAĻA Divas sarunas ar slepkavu, kukabarra un ātrais sapnis

20. NODAĻA Dators, Dāmu līcis un kā patiesībā darbojas mobilie telefoni

21. NODAĻA Laba dzirde, kreisais taisnais sitiens un trīs šāvieni

22. NODAĻA Tetovējums

23. NODAĻA Četrtūkstoš pēdu un beigas