Nesbē Jū

Slāpes

Jū Nesbē

Slāpes

PROLOGS

Viņš blenza baltajā tukšumā.

Tā viņš bija darījis gandrīz trīs gadus.

Neviens viņu neredzēja, un viņš nevienu neredzēja. Izņemot tās reizes, kad atvērās durvis un ārā izplūda tik daudz tvaika garaiņu, lai uz mirkli spētu samanīt kāda kaila vīrieša siluetu. Tad durvis atkal aizvērās un viss ietinās tvaika mākonī.

Pirti drīz slēgs. Viņš bija viens.

Viņš sajoza ciešāk ap vidukli balto frotē halātu, piecēlās no koka sola un devās ārā. Pagājis garām tukšajam baseinam, virzījās uz ģērbtuvi.

Dušas nešņāca, turku mēlē neviens nesarunājās, kailas pēdas nešļūca pa grīdas flīzēm. Viņš aplūkoja sevi spogulī. Pārlaida pirkstu pāri rētai, kas pēc pēdējās operācijas joprojām bija labi saskatāma. Lai pierastu pie savas jaunās sejas, viņam bija nepieciešams laiks. Pirksts turpināja slīdēt lejup gar kaklu, pāri krūtīm un apstājās vietā, kur sākās tetovējums.

Viņš atslēdza ģērbtuves skapīša piekaramo atslēgu, uzvilka bikses un virs joprojām mitrā frotē halāta – mēteli. Aizšņorēja kurpes. Vēlreiz pārliecinājies, ka ir viens pats, piegāja pie skapīša ar koda atslēgu, uz kuras dižojās zilas krāsas plankums. Sastādīja skaitli 0999. Noņēma atslēgu un atvēra skapīša durvis. Mirkli aplūkojis lielo, glīto revolveri uz plauktiņa, satvēra to aiz sarkanā spala un iebāza ieroci mēteļa kabatā. Pēc tam izņēma aploksni un atvēra to. Atslēga. Adrese un sīkāka informācija.

Skapītī gulēja vēl kaut kas.

Melni krāsots, no dzelzs.

Paņēmis to rokā, viņš ar sajūsmu aplūkoja kalto dzelzs priekšmetu.

Vajadzētu to nomazgāt un notīrīt, taču viņu jau uzbudināja doma, ka liks to lietā.

Trīs gadi. Trīs gadi baltā nekurienē, bezjēdzīgu dienu tuksnesī.

Tagad bija pienācis laiks. Laiks baudīt dzīvi.

Laiks atgriezties.

Harijs spēji pamodās. Raudzījās guļamistabas pustumsā. Tas atkal bija viņš, viņš bija atgriezies, viņš bija šeit.

– Vai murgi, dārgais? – Čukstošā balss viņam līdzās skanēja mierīgi un sirsnīgi.

Viņš pagriezās pret runātāju. Viņu vēroja brūnas acis. Un spoks izbālēja, izgaisa.

– Esmu šeit! – Rākela sacīja.

– Arī es esmu šeit! – viņš atbildēja.

– Kurš no viņiem šoreiz?

– Neviens, – viņš sameloja un noglāstīja viņai vaigu. – Tagad guli!

Harijs aizvēra acis. Nogaidīja, līdz jutās drošs, ka arī Rākela ir aizvērusi acis, tad vēlreiz tās atvēra. Nopētīja viņas seju. Šoreiz viņš bija redzējis to mežā. Purvājs ap viņiem bija ietinies baltā miglā. Tas bija pacēlis roku un kaut ko vērsa pret Hariju. Uz viņa kailajām krūtīm varēja saskatīt tetovējumu – dēmona seju. Tad migla sabiezēja, un viņš bija prom. Atkal prom.

– Bet es esmu šeit! – Harijs Hols nočukstēja.

PIRMĀ DAĻA

.

1. NODAĻA Trešdienas vakars

Jealousy 1 bārs bija gandrīz tukšs, tomēr elpot tajā bija grūti.

Mehmets Kalaks, liedams vīnu pie letes stāvošajam vīrietim un sievietei, tos ziņkāri nopētīja. Četri viesi. Trešais bija kāds puisis, kurš viens pats sēdēja pie galdiņa un maziem malciņiem tukšoja puslitra alus kausu, bet ceturtajam viesim zem augstā galdiņa aiz aizslietņa vīdēja kovboju zābaki un telefona displeja gaismiņa tikai retumis kliedēja tumsu ap viņu. Četri viesi pulksten pusdivpadsmitos septembra vakarā Grīnerlekas labākajā bāru rajonā. Tas bija slikti, pārāk slikti, un tā nevarēja turpināties. Reizēm viņš uzdeva sev jautājumu: kādēļ gan bija uzteicis darbu, būdams atbildīgais par bāru pilsētas lieliskākajā viesnīcā, lai viens pats pārņemtu šo nobružāto ieskrietuvi ar tā klientiem dzērājiem? Varbūt tāpēc, ka bija iecerējis līdz ar cenu pacelšanu nomainīt vecos apmeklētājus pret tādiem, kādus vēlējās visi: apkārtnes jauniešus, maksātspējīgus, kuriem nav problēmu. Varbūt tāpēc, ka pēc attiecību izbeigšanas ar mīļoto viņam bija nepieciešama vieta, kur varētu strādāt līdz pagurumam. Bet iespējams, ka augļotāju haizivs Daniala Benksa piedāvājums bija licies ļoti vilinošs, jo bankas viņa lūgumu tika noraidījušas. Vai varbūt viss bija krietni vienkāršāk – bārā Jealousy mūziku noteica viņš, nevis kaut kāds nolādēts viesnīcas šefs, kurš pazina tikai vienu melodiju – kases aparāta tinkšķēšanu. Veco klientūru bija izdevies dabūt ārā pa durvīm, un tie jau labu laiciņu bija ierīkojušies kādā lētā bārā trīs kvartālus tālāk. Tomēr grūtāk izrādījās ar jaunu klientu piesaistīšanu. Droši vien viņam vajadzētu izvērtēt koncepciju. Varbūt, lai varētu saukties par sporta bāru, šeit nepietika tikai ar vienu televizoru, kas rādīja vienīgi turku futbolu. Un attiecībā uz mūziku varbūt vajadzētu vairāk balstīties uz pārbaudītām, klasiskām vērtībām, piemēram, U2 un Springsteen – puišiem un Coldplay – dāmām.

– Es neesmu bijis uz daudziem Tinder randiņiem, – Geirs sacīja un nolika baltvīna glāzi atpakaļ uz letes. – Tomēr esmu atklājis, ka tas ir ļoti interesanti!

– Tiešām? – Sieviete apspieda žāvas. Viņai bija gaiši, īsi apgriezti mati. Slaida. Trīsdesmit pieci gadi, Mehmets novērtēja. Veiklas, nedaudz drudžainas kustības. Nogurušas acis. Pārāk daudz strādā un trenējas, jo cer, ka tā iegūs enerģiju, kādas viņai nekad nav bijis. Mehmets redzēja, ka Geirs, tāpat kā sieviete, ar trim pirkstiem paceļ glāzi. Viņš vienmēr konsekventi pasūtīja to pašu, ko viņa neskaitāmās Tinder vietnes paziņas, – vai tas būtu viskijs vai zaļā tēja. Laikam vēlējās demonstrēt, ka viņiem saskan arī šajā jomā.

Geirs ieklepojās. Bija pagājušas sešas minūtes, kopš sieviete bija ienākusi bārā, un Mehmets zināja, ka tagad Geirs dosies uzbrukumā.

– Tu esi skaistāka nekā vietnes fotogrāfijā, Elīse! – Geirs teica.

– To jau tu teici, bet – paldies!

Mehmets slaucīja glāzi un izlikās, ka neklausās.

– Pastāsti man, Elīse, ko tu vēlies dzīvē iegūt?

Viņa mazliet nomākti pasmaidīja.

– Vīrieti, kurš neraugās tikai pēc ārējā izskata.

– Nevaru nepiekrist, Elīse! Svarīga ir dvēsele.

– Es pajokoju! Vietnes fotogrāfijā esmu labāka un droši vien arī tu, Geir!

– Ha, ha! – skatīdamies vīna glāzē un juzdamies mazliet pārsteigts, Geirs noteica. – Vairākums droši vien izvēlas piemērotāku attēlu. Tātad tu vēlies sev vīru. Kādu?

– Tādu, kurš gribēs sēdēt mājās ar trim bērniem.

Viņa paskatījās pulkstenī.

– Ha, ha!

Sviedri bija izspiedušies ne tikai uz Geira pieres, bet arī uz lielās, gludi skūtās galvas. Un drīz melnā krekla padusēs parādīsies sviedru plankumi. Viņš pagrozīja pirkstos glāzi.

– Tieši tāda ir arī mana humora izjūta, Elīse! Pagaidām manā ģimenē ir tikai suns. Vai tev patīk dzīvnieki?

Tanrim 2 , Mehmets prātoja, kāpēc viņš vienkārši neatklāj kārtis?

– Ja satikšu īsto, ja jutīšu, ka saskan gan šeit…

– …gan šeit… – Geirs pasmaidīja, pieklusināja balsi un norādīja uz cirksni. – Bet tad taču vispirms jāpārliecinās, vai saskan. Ko teiksi, Elīse?

Mehmets paraustīja plecus. Geirs likās noguris, un viņa pašcieņa droši vien tūlīt saņems triecienu.

Sieviete pabīdīja savu vīna glāzi sāņus un pieliecās Geiram mazliet tuvāk. Mehmetam nācās sasprindzināt dzirdi, lai saklausītu viņas teikto:

– Vai vari man apsolīt vienu lietu, Geir?

– Protams. – Viņa balss un skatiens likās suniski uzbudināti.

– Apsoli, ka tagad, kad aiziešu no šejienes, tu nekad vairs nemēģināsi mani satikt!

Mehmets varēja Geiru tikai apbrīnot, jo tam izdevās izspiest smaidu.

– Saprotams!

Sieviete atvirzījās nostāk.

– Saku to ne jau tāpēc, ka tu izskaties pēc stalkera, Geir, bet man ir vairākkārtēja slikta pieredze, vai saproti? Viens no viņiem sāka mani izsekot. Draudēja arī tiem, ar kuriem biju kopā. Ceru, ka tu saproti manu piesardzību.

– Saprotu. – Geirs pacēla savu glāzi un iztukšoja to. – Kā saka, ir daudz nenormālu cilvēku. Bet nebaidies, vari būt mierīga! Ņemot vērā statistiku, vīrietim ir četras reizes lielākas iespējas tikt noslepkavotam nekā sievietei.

– Paldies par vīnu, Geir.

– Ja viens no mums trijiem…

Geiram norādot uz Mehmetu, pēdējais steigšus pagrieza galvu uz citu pusi.

– …šovakar tiktu nogalināts, tad izredzes, ka tā būtu tu, ir viens pret astoņi. Nē, mazliet pagaidi, tev taču pienāktos dalīties…

Sieviete piecēlās.

– Ceru, ka tiksi galā! Paliec sveiks!

Kad viņa bija aizgājusi, Geirs kādu brīdi skatījās vīna glāzē un māja ar galvu “Fix You” ritmā, it kā lai pārliecinātu Mehmetu un citus iespējamos lieciniekus, ka šo situāciju ir jau aizmirsis, ka viņa bija kā trīs minūšu ilga popdziesmiņa, kas ātri tiek aizmirsta. Tad, vairs nepieskardamies vīna glāzei, viņš piecēlās un izgāja no bāra. Mehmets pārlaida skatienu telpai. Kovboja zābaki un puisis, kurš lēni bija malkojis savu kausu, arī bija prom. Viņš bija viens. Arī skābeklis telpā bija uzradies. Ar mobilo telefonu viņš nomainīja atskaņotājā mūzikas sarakstu. Uz savējo. Bad Company. Ar Free, Mott The Hoople un King Crimson 3 dalībniekiem bija grūti kļūdīties. Un ar vokālistu Polu Rodžeru kļūdīties bija neiespējami. Mehmets noregulēja skaļumu, līdz glāzes aiz letes sāka džinkstēt.

Elīse gāja lejup pa Torvalla Meijera ielu, garām necilajiem četrstāvu namiem, kuros kādreiz bija mitinājušies strādnieku šķiras pārstāvji – nabadzīgas pilsētas nabadzīgajā daļā –, bet kurā tagad viens kvadrātmetrs apdzīvojamās platības maksāja tikpat, cik Londonā un Stokholmā. Septembris Oslo. Beidzot bija atgriezusies tumsa, pametot aiz sevis garās, kaitinoši gaišās vasaras naktis ar vasaras histērisko, jautro, trulo rosību. Septembrī Oslo atguva savu patieso seju: tā kļuva melanholiska, rezervēta, piesardzīga. Ar solīdu fasādi, taču ne bez tumšām vietām un noslēpumainības. Kā viņa pati – tā tika apgalvots. Viņa paātrināja gaitu, jo gaisā juta sīku lietutiņu, Dieva šķavas, kā, gribēdams izklausīties poētisks, bija izteicies viens no viņas Tinder paziņām. Vajadzēs pamest Tinder. Rīt. Beidzot pietiek. Pietiek seksuāli uzbudināto vīriešu, kas ar saviem skatieniem liek viņai justies kā palaistuvei tikai tādēļ, ka satiek tos bārā. Pietiek traku psihopātu un stalkeru, kas piezīdušies kā ērces un izsūc visu laiku, enerģiju un paļāvību. Pietiek patētisko neveiksminieku, kuri viņai liek justies tiem līdzīgai.

Tie sacīja, ka internets esot jauna iespēja sastapt cilvēkus, ka tur vairs neesot jākaunas, ka visi tā darot. Bet tā nebija taisnība. Ļaudis sastapa cits citu darbavietās, lasītavās, pie draugiem, sporta centros, kafijas bāros, lidmašīnās, autobusos, vilcienos. Tie satika cits citu tā, kā tam vajadzēja būt, – mierīgi, bez uzstājības, un pēc tam atmiņā palika romantiskā ilūzija par nevainību, tīrību un likteņa kaprīzēm. Viņa vēlējās šo ilūziju. Un tieši tāpēc bija jāslēdz šis konts. Viņa bija to teikusi sev arī agrāk, bet tagad tam bija jānotiek. Šovakar.

Viņa šķērsoja Sufīenberggātu un izņēma atslēgu, lai atvērtu vārtus, kas atradās līdzās sakņaugu tirgotājam. Viņa atgrūda durvis vaļā un iegāja pavārtes tumsā. Un spēji apstājās.

Viņi bija divi.

Pēc dažām sekundēm, kad acis bija apradušas ar tumsu, viņa ieraudzīja, ko tie tur rokās. Abi vīrieši bija atpogājuši bikses un izņēmuši savus dzimumlocekļus.

Elīse strauji atkāpās. Nepagriezās, vienīgi satraucās, ka kāds varētu stāvēt viņai aiz muguras.

– Fucksorry! – Lamuvārds un nožēla – šo vārdu izrunāja jauna balss. Astoņpadsmit divdesmit gadu vecs, Elīse minēja. Nav dzēris.

– Hei! – otrs iesmējās. – Tu čurā uz manām kurpēm!

– Uzšļācās!

Elīse apņēma ciešāk mēteli un devās garām jauniešiem, kuri atkal bija pagriezušies pret sienu.

– Siena nav nekāds pisuārs! – viņa teica.

– Sorry, steidzama lieta! Es ceru, tas vairs neatkārtosies!

Geirs steigšus devās uz Šlepegrelgātas pusi. Aizdomājās. Nebija pareizi, ka no diviem vīriešiem un vienas sievietes tieši dāmai iespēja tikt nogalinātai bija attiecībā viens pret astoņi – aprēķins bija sarežģītāks. Viss vienmēr bija mazliet sarežģītāk.

Viņš bija šķērsojis Romsdālsgāti, kad piepeši kaut kas lika tam atskatīties. Piecdesmit metrus aiz viņa nāca kāds puisis. Īsti drošs viņš nebija, bet vai tas nav tas pats, kurš bija stāvējis ielas pretējā pusē un skatījies veikala vitrīnā brīdī, kad Geirs iznāca no Jealousy bāra? Geirs pielika soli – austrumu virzienā, uz Dēlenengas un šokolādes fabrikas pusi, jo šeit ielās nebija cilvēku, tikai kāds autobuss, droši vien piebraucis agrāk, stāvēja pieturvietā un gaidīja. Geirs atskatījās pār plecu. Puisis nāca aiz viņa, attālums starp tiem nebija mazinājies. Geirs baidījās no cilvēkiem ar tumšu ādas krāsu – viņš vienmēr bija no tiem baidījies –, taču nevarēja puisi labi saskatīt. Baltie kaimiņi tos pamazām izspieda uz vietām, kur vairāk sociālo dzīvokļu un ieceļotāju. Simts metrus tālāk Geirs redzēja savas mājas vārtus. Bet, kad pagriezās, pamanīja, ka puisis sācis skriet, un doma, ka viņam uz papēžiem min kāds Mogadīšo traumēts somālietis, lika arī Geiram ņemt kājas pār pleciem. Gadiem ilgi Geirs nebija skrējis, un katru reizi, pēdām atsitoties pret asfaltu, notrīcēja smadzeņu apvalks un, šķiet, visa apkārtne. Viņš pieskrēja pie vārtiem, ar pirmo mēģinājumu iebāza atslēgu slēdzenē, iemetās iekšā un aizcirta ciet smagos koka vārtus. Atspiedās pret mitro stabu un juta, kā elpa dedzina krūtis un pienskābe svilina gurnus. Pagriezās un paskatījās ārā caur lodziņu virs vārtiem. Uz ielas neviena neredzēja. Varbūt tas tomēr nebija somālietis. Geirs iesmējās. Cik nervozs, pie velna, cilvēks kļūst jau tad, ja tikai mazliet parunā par nāvi! Un ko Elīse bija teikusi par to stalkeru?

Joprojām aizelsies, Geirs atslēdza durvis un iegāja dzīvoklī. Paņēma no ledusskapja alu un, ieraudzījis, ka virtuves logs ielas pusē stāv vaļā, to aizvēra. Iegāja darbistabā un ieslēdza gaismu.

Viņš nospieda datora taustiņu, un lielais divdesmit collu monitors iegaismojās.

Geirs meklēšanas lauciņā ierakstīja pornosaita nosaukumu un vārdu french. Pameklējās starp fotogrāfijām, līdz atrada kādas sievietes attēlu ar Elīsei līdzīgu matu krāsu un frizūru. Dzīvoklim bija plānas sienas, tādēļ viņš iebāza datorā austiņu vadu, tad divreiz noklikšķināja uz attēla, atpogāja bikses un nolaida tās zem gurniem. Sieviete tik maz līdzinājās Elīsei, ka Geirs aizvēra acis un, klausoties viņas vaidēšanā, mēģināja iztēloties Elīses mazo, nedaudz juteklisko muti, izsmējīgo skatienu un vienkāršo, bet tajā pašā laikā seksīgo blūzīti. Viņš nekad nespētu to iegūt. Nekad. Tikai šādā veidā.

Geirs apstājās. Atvēra acis. Palaida vaļā locekli, bet no aukstā gaisa pūsmas viņa mati pakausī sacēlās stāvus. Tā nāca no durvju puses, kuras – viņš zināja – bija cieši aizvērtas. Viņš pacēla roku, lai noņemtu austiņas, taču saprata, ka ir jau par vēlu.

Elīse aizlika durvīm priekšā ķēdīti, nometa koridorā kurpes un, kā parasti, noglāstīja blakus spogulim piestiprināto savu un māsīcas Ingvillas fotogrāfiju. Tas bija rituāls, kura nozīmi viņa īsti neizprata, taču acīmredzot tajā slēpās kāda dziļi cilvēciska interese, tāpat kā stāstos par to, kas ar mums notiek pēc nāves. Viņa iegāja sava mazā, ērtā divistabu dzīvoklīša viesistabā un atkrita dīvānā. Pārbaudīja telefonu. Īsziņa no darba: rītdienas sapulce ir atlikta. Šovakar satiktajam vīrietim viņa nebija pateikusi, ka ir aizstāvības advokāte tikumības noziegumu lietās, un viņa statistika par to, ka vīriešu slepkavības notiek biežāk, ir tikai puspatiesība. Seksuāla rakstura slepkavībās pastāv četras reizes lielāka iespēja, ka upuris būs sieviete. Tādēļ pats pirmais, ko viņa, nopirkusi dzīvokli, darīja, – nomainīja atslēgu un pielika ķēdīti drošībai, norvēģiem netipisku ierīci, ar kuru viņa joprojām rīkojās diezgan nemākulīgi.

Viņa pieslēdzās Tinder. Bija sakritība ar trim vīriešiem, kurus pirms brīža bija atbīdījusi labajā pusē. Jā, tas bija pats patīkamākais! Nesatikties, bet zināt, ka tādi ir un ka tie viņu vēlas. Bet vai vajadzētu atļauties šo pēdējo tekstuālo flirtu, pēdējo virtuālo tikšanos ar diviem svešiniekiem, pirms viņa uz visiem laikiem izdzēš kontu un app?

Nē. Jāslēdz konts, tūlīt pat.

Viņa iegāja izvēlnē, aizpildīja to un beigās saņēma jautājumu: vai viņa tiešām vēlas slēgt savu kontu?

Elīse paskatījās uz savu rādītājpirkstu. Tas trīcēja. Mīļais Dievs, vai viņa ir kļuvusi atkarīga? Atkarīga no tā, ka ir ieguvusi apstiprinājumu: ir kāds, kuram, protams, nav ne jausmas, kas vai kāda viņa ir, bet kurš – katrā ziņā šis kāds – vēlas viņu tādu, kāda viņa ir. Vismaz vietnes fotogrāfijā. Pilnīgi atkarīga vai tikai mazliet? To viņa varētu noskaidrot, ja tagad izdzēstu savu kontu un apsolītos vienu mēnesi iztikt bez Tinder. Vienu mēnesi, un, ja viņa to nespēs, tad kaut kas nav kārtībā. Trīcošais pirksts tuvojās izslēgšanas taustiņam.

Un, ja nu viņa ir, kā saka, atkarīga? Cik bīstami tas ir? Mums visiem ir jājūt, ka mums kāds ir un ka kādam esam mēs. Viņa bija lasījusi, ka zīdaiņi varot nomirt, ja negūst kaut minimālu ķermeņa kontaktu. Viņa šaubījās par šīs ziņas patiesumu, taču – no otras puses – kāda jēga dzīvot, ja dzīvo tikai sev, savam darbam, kas tevi iztukšo, un, taisnību sakot, ar draugiem satiecies vairāk pienākuma pēc un tāpēc, ka bailes no vientulības nomoka vairāk par viņu apnicīgo žēlošanos par bērniem, vīru vai vismaz kādu no tiem. Un varbūt tieši šobrīd Tinder vietnē ir viņas vīrietis? Tātad okay, pēdējo reizi! Pirmo fotogrāfiju, kas parādījās, viņa aizslidināja uz kreiso pusi. Uz atkritumu spaini, uz “es-tevi-negribu”. Tāpat arī otro. Un trešo.

Galvā jaucās dažādas domas. Viņa bija apmeklējusi lekciju, kurā kāds psihologs, kam bijis personīgs kontakts ar dažiem no lielākajiem noziedzniekiem, bija stāstījis, ka vīrieši nogalinot seksa, naudas un varas dēļ, bet sievietes – greizsirdības un baiļu dēļ.

Viņa pārstāja bīdīt attēlus pa kreisi. Šaurajā sejā jautās kaut kas neskaidri pazīstams, taču attēlā tā bija ēnā un mazliet neskaidra. Tā bija gadījies arī agrāk – Tinder atrada sakritības cilvēkiem, kuri atradās nelielā attālumā viens no otra. Un, pēc Tinder domām, šis cilvēks atradās mazāk nekā viena kilometra attālumā, jā, tas varēja būt šajā pašā kvartālā. Neskaidrais attēls katrā ziņā nozīmēja, ka viņš nav lasījis Tinder ieteikumus, un tas jau vien bija labi. Teksts bija gaužām vienkāršs: “Sveika!” Bez jebkādas vēlmes izcelties. Ne īpaši oriģināls, bet vismaz pašpārliecināts. Jā, viņai noteikti patiktu, ja kādā pasākumā viņai pienāktu klāt vīrietis un vienkārši pateiktu: “Sveika!” – mierīgi un cieši skatoties acīs, it kā jautājot: “Turpināsim?” Viņa nobīdīja attēlu pa labi. Uz vietu “tu-mani-interesē”.

Un izdzirdēja jautro iPhone skaņu, kas liecināja par vēl vienu sakritību.

Geirs smagi elpoja caur degunu.

Viņš pavilka atpakaļ bikses un lēni krēslā pagriezās.

Datora monitors bija vienīgais gaismas avots istabā un apspīdēja aiz muguras stāvošā cilvēka ķermeņa augšdaļu un rokas. Seju viņš neredzēja, vienīgi baltas rokas, kuras bija pastieptas pret viņu un kaut ko sniedza. Tā bija melna ādas siksniņa. Ar cilpu galā.

Cilvēks spēra soli tuvāk, un Geirs neapzināti atkāpās.

– Vai zini, kas ir vēl pretīgāks nekā tu? – balss tumsā čukstēja. Rokas nostiepa ādas siksniņu.

Geirs norija siekalas.

– Suns, – balss sacīja. – Draņķa suns, kura labā tu solīji darīt visu! Un kurš kakā uz virtuves grīdas, jo neviens nevar to izvest pastaigā!

Geirs ieklepojās.

– Bet, Kāri…

– Ņem un izved to ārā! Un nedomā pieskarties man, kad liksies gulēt!

Geirs paņēma suņa kaklasiksnu, un durvis aiz viņas aizcirtās.

Acis mirkšķinādams, viņš palika sēžam tumsā.

Deviņi, viņš nodomāja. Divi vīrieši un viena sieviete, slepkavība. Izredzes, ka sieviete ir slepkavības upuris, ir viens pret deviņi, nevis viens pret astoņi.

Mehmets ar savu veco BMW lēni virzījās ārā no centra – uz Hjelsosas pusi, pretī villām, skatam uz fjordu un svaigākam gaisam. Viņš nogriezās klusā, miegainā sānieliņā un ieraudzīja, ka viņa mājas priekšā pie garāžas stāv melns Audi R8. Mehmets samazināja ātrumu. Mirkli apsvēra, vai piedot gāzi un turpināt braukt. Viņš zināja, ka tas visu tikai paildzinātu. Bet, no otras puses – tieši tas viņam bija nepieciešams. Pagarinājums. Bet Benkss viņu atkal atradīs, un šis varbūt ir īstais brīdis – bija gana tumšs, naksnīgi kluss un neviena liecinieka. Mehmets apstājās pie trotuāra apmales. Atvēra cimdu nodalījumu un paskatījās uz to, kas tur gulēja jau vairākas dienas. Viņš bija paredzējis, ka šāda situācija radīsies. Mehmets iebāza priekšmetu virsjakas kabatā un dziļi ieelpoja. Tad izkāpa no mašīnas un sāka soļot uz mājas pusi.

Audi durvis atvērās. No mašīnas izkāpa Danials Benkss. Pirmoreiz satiekot viņu restorānā Pearl of India, Mehmets bija nojautis, ka pakistāniešu vārds un angļu uzvārds droši vien ir tikpat neīsts kā viņa paraksts uz tā dēvētā dokumenta, ko abi bija parakstījuši. Bet skaidrā nauda pāri galdam pabīdītajā čemodāniņā gan bija īsta.

Zem Mehmeta kurpēm iečirkstējās garāžas celiņa oļi.

– Lieliska māja! – Danials Benkss secināja un, sakrustojis rokas uz krūtīm, atspiedās ar muguru pret Audi. – Kāpēc tava banka to neņēma kā kredīta drošības garantu?

– Es to tikai nomāju, – Mehmets atbildēja. – Pagrabstāvu.

– Žēl gan! – Benkss noteica. Viņš bija augumā daudz mazāks par Mehmetu, tomēr tā nešķita, jo zem žaketes jautās saspringtie bicepsi. – Tad jau mums nav vērts to nodedzināt, lai tu varētu saņemt apdrošināšanas naudu un nomaksāt savu parādu, vai ne?

– Nē, laikam jau ne.

– Sliktāk tev, jo tas nozīmē, ka man jāizmanto daudz sāpīgākas metodes. Vai vēlies zināt, kādas?

– Varbūt vispirms noskaidro, vai varu samaksāt!

Benkss pašūpoja galvu un izvilka no kabatas kādu priekšmetu.

– Maksājuma termiņš beidzās pirms trim dienām, un es teicu, ka precizitāte nozīmē visu! Lai ne tikai tu, bet arī visi mani debitori zinātu, ka tādas lietas netiks paciestas, tāpēc man jāreaģē bez izņēmumiem!

Viņš pacēla šo priekšmetu pret garāžas spuldzes gaismu. Mehmetam aizrāvās elpa.

– Es zinu, ka tas nav īpaši oriģināli, – Benkss, pieliecis galvu un aplūkodams knaibles, ieteicās. – Tomēr tas iedarbojas!

– Bet…

– Vari izvēlēties pirkstu. Vairums dod priekšroku kreisās rokas mazajam pirkstiņam!

Mehmets juta, ka viņu pārņem dusmas. Juta, ka, ievelkot elpu, krūškurvis paceļas.

– Man ir labāks risinājums, Benks!

– Ak tā?

– Es zinu, ka tas nav īpaši oriģināli, – Mehmets sacīja un iebāza labo roku virsjakas kabatā. Izņēma to. Pastiepa pretī Benksam. Turēja ar abām rokām. – Bet tas iedarbojas!

Benkss pārsteigumā blenza uz Mehmetu. Tad lēni pamāja ar galvu.

– Tur tev taisnība! – viņš teica, satvēra Mehmeta pasniegto banknošu paciņu un norāva gumijas apsaiti.

– Tas ir kārtējais maksājums un procenti, – Mehmets sacīja. – Bet vispirms pārskaiti!

Dzinn.

Tinder sakritība.

Triumfējošā skaņa tavā telefonā, kad kāds, kuru esi nobīdījis pa labi, arī tavu fotogrāfiju ir nobīdījis pa labi.

Elīsei galvā iešalcās asinis un sirds sāka dauzīties.

Šis viņai bija labi pazīstams efekts, izdzirdot Tinder sakritības skaņu: uzbudinājuma rezultātā paātrinās sirdsdarbība. Tas atbrīvo veselu virkni laimes substances, kuras dēļ tātad cilvēks var kļūt atkarīgs. Bet ne tāpēc viņas sirds satraucās.

Gluži vienkārši – skaņa neatskanēja no viņas telefona.

Tomēr tā bija radusies mirklī, kad viņa “pasvieda” fotogrāfiju uz labo pusi – tās personas fotogrāfiju, kura saskaņā ar Tinder aprēķiniem atradās mazāk nekā kilometra attālumā.

Viņa paskatījās uz aizvērtajām guļamistabas durvīm. Norija siekalas.

Skaņa varēja nākt no kāda kaimiņu dzīvokļa. Šajā mājā dzīvoja daudzi neprecējušies vīrieši, daudzi potenciālie Tinder lietotāji. Un tagad valdīja pilnīgs klusums, pat apakšstāvā, kurā, viņai vakarpusē izejot no mājām, līksmoja meitenes. Taču, lai atbrīvotos no iedomu spokiem, bija tikai viens zināms paņēmiens – jāpārbauda.

Elīse piecēlās no dīvāna un pagājās četrus soļus līdz guļamistabas durvīm. Mirkli vilcinājās. Viņas galvā pavīdēja vairāki aizstāvības lietās iztirzātie seksuālās uzmākšanās gadījumi.

Tad viņa saņēmās un atvēra durvis.

Smagi elpodama, palika stāvam uz durvju sliekšņa. Nevarēja ievilkt elpu, nebija gaisa.

Gaisma virs gultas bija ieslēgta, un pirmais, ko viņa ieraudzīja, – iepretim pāri gultas galam rēgojās kovboja zābaku zoles. Garas, sakrustotas kājas džinsa biksēs. Gultā gulošais vīrietis atgādināja fotogrāfijā redzēto. Puslīdz tumsā, neskaidri saskatāms. Bet viņš bija atpogājis kreklu un atkailinājis krūtis. Uz tām – uzzīmēta vai ietetovēta seja. Tā piesaistīja viņas skatienu. Šī mēmi kliedzošā seja. It kā tā mēģinātu tikt brīvībā. Arī Elīse nespēja pakliegt.

Kad cilvēks gultā pacēla galvu, mobilā telefona displejs izgaismoja viņa seju.

– Tā nu mēs atkal tiekamies, Elīse! – viņš nočukstēja.

Izdzirdusi balsi, viņa saprata, kāpēc vietnē ieraudzītais attēls bija šķitis pazīstams. Matu krāsa bija mainījusies, un pēc pārciestās sejas operācijas tajā bija palikusi rēta.

Vīrietis pacēla roku un kaut ko iebāza mutē.

Elīse viņu vēroja un kāpās atpakaļ. Tad pagriezās un ievilka plaušās gaisu, zinādama, ka tas būs nepieciešams, lai skrietu, nevis kliegtu. Līdz ārdurvīm bija tikai pieci, varbūt seši soļi. Viņa dzirdēja, ka nočīkst gulta, bet viņa ceļš līdz durvīm bija krietni vien garāks nekā viņējais. Ja vien viņa izkļūtu kāpņutelpā, tad varētu kliegt un saņemt palīdzību. Viņa jau bija tikusi koridorā pie ārdurvīm, nospieda rokturi un pagrūda durvis, tomēr tās pilnībā neatvērās. Drošības ķēdīte! Viņa pievilka durvis klāt un satvēra ķēdīti, bet tas notika pārāk lēni – kā ļaunā sapnī, un tagad viņa zināja, ka ir jau par vēlu. Kaut kas aizsedza Elīsei muti, un viņa tika parauta atpakaļ. Izmisumā viņa izbāza roku caur puspavērtajām durvīm virs drošības ķēdītes un, satvērusi no ārpuses durvju rāmi, mēģināja kliegt, bet lielā, pēc nikotīna smirdošā plauksta pārāk cieši aizspieda muti. Tad viņu atrāva no durvīm un tās tika aizcirstas ciet.

Balss čukstēja viņai ausī:

– Vai es tev nepatiku? Tu arī, baby, neizskaties tik labi kā vietnes fotogrāfijā! Mums droši vien jāiepazīstas labāk, jo tor-r-reiz taču mēs nepaspējām!

Balss. Šī stostīšanās. Viņa bija dzirdējusi to jau agrāk. Elīse mēģināja spert un izrauties, taču bija sagrābta kā skrūvspīlēs. Viņš aizvilka to pie spoguļa. Nolieca galvu viņai uz pleca.

– Nebija tava vaina, Elīse, ka tiku notiesāts! Pierādījumi bija neapgāžami. Ne tāpēc esmu šeit. Vai ticēsi man, ja teikšu, ka šī ir nejauša tikšanās? – Viņš pasmīnēja.

Elīse skatījās uz viņa muti. Zobiem. Protēze šķita no dzelzs, melna un aprūsējusi, ar smailiem asumiem augšžoklī un apakšžoklī – kā lapsu slazdam.

Atverot muti, zobi klusi nočirkstēja – droši vien tajos bija atsperes mehānisms.

Tagad Elīse atcerējās izmeklēšanas lietas detaļas. Nozieguma vietas fotogrāfijas. Un saprata, ka drīz mirs.

Tad viņš koda.

Elīse Hermansena, ieraudzījusi no sava kakla izšļācamies asiņu strūklu, mēģināja kliegt.

Viņš vēlreiz pacēla galvu. Ielūkojās spogulī. Elīses asinis tecēja no viņa uzacīm, no matiem uz pieres un lejup pa zodu.

– Es to dēvēju par s-sakritību, baby! – viņš nočukstēja. Tad koda vēlreiz.

Elīsei noreiba galva. Vīrietis vairs neturēja viņu tik cieši: tas nebija vajadzīgs, jo Elīsi jau pārņēma paralizējošs aukstums un svešāda tumsa. Viņa atbrīvoja vienu roku un pastiepa to pret fotogrāfiju spoguļa malā. Mēģināja tai pieskarties, bet pirkstu gali to vairs neaizsniedza.

1 Greizsirdība. (Angļu val.)

2 Ak Dievs. (Turku val.)

3 Pagājušā gadsimta 60. un 70. gadu britu rokgrupas. (Šeit un turpmāk – tulk. piez.)

2. NODAĻA Ceturtdienas priekšpusdiena

Caur logiem ieplūstošā spilgtā priekšpusdienas gaisma apspīdēja istabu un koridoru.

Īpašo uzdevumu izmeklētāja Katrīne Brata, klusa un domīga, stāvēja pie spoguļa un skatījās uz ierāmēto fotogrāfiju. Tajā kāda sieviete un maza meitenīte apskāvušās sēdēja uz vēja un viļņu nogludinātas klints – abas slapjiem matiem, ietinušās lielā dvielī. It kā nupat būtu izpeldējušās nedaudz aukstajā norvēģu vasarā un, cenzdamas uzturēt sevī siltumu, būtu ciešāk saspiedušās kopā. Bet tagad tur bija kaut kas tāds, kas viņas šķīra, – sarecējušu tumšu asiņu svītra bija noritējusi lejup pa spoguli, pāri fotogrāfijai, tieši starp smaidošajām sejām. Katrīnei Bratai nebija bērnu. Iespējams, reiz viņa bija tos vēlējusies, bet ne tagad. Tagad viņa bija atkal viena – sieviete, kas veido savu karjeru. Un tas viņai patika. Bet varbūt tomēr ne?

Viņa izdzirda klusu ieklepošanos un atskatījās. Ieraudzīja rētainu seju, izvirzītu pieri un neparasti augstu matu sakārtojumu. Trulss Berncens.

– Kas par lietu, inspektor? – viņa ievaicājās.

Redzēja, kā Trulsa seja saskābst pēc apzinātā atgādinājuma, ka viņš, par spīti policijā nostrādātajiem piecpadsmit gadiem, joprojām ir inspektors un kaut kādu iemeslu dēļ nav saņēmis atļauju Smago noziegumu nodaļā ieņemt izmeklētāja vietu. Šajā amatā viņu bija iekārtojis bērnības draugs, Policijas pārvaldes priekšnieks Mikaēls Belmans.

Berncens paraustīja plecus.

– Nekas, izmeklēšanu taču vadi tu!

Un palūkojās Katrīnē ar auksto suņa skatienu – padevīgu un reizē ļaunu.

– Iztaujā kaimiņus! – Brata norādīja. – Sāc ar apakšstāva iemītniekiem. Mūs ļoti interesē, ko tie vakar un naktī ir dzirdējuši un redzējuši! Tā kā Elīse Hermansena dzīvoja viena, gribam arī zināt, ar kādiem vīriešiem viņa tikās.

– Tātad tu jau zini, ka tas ir vīrietis un ka viņi viens otru ir pazinuši jau agrāk?

Tikai tagad Katrīne ievēroja jauno vīrieti, patiesībā puisi, kurš stāvēja blakus Berncenam. Atklāta seja. Gaiši mati. Ļoti glīts.

– Annešs Villers, strādāt sāku šodien!

Skanīga balss un smaidošas acis. Katrīne nosprieda, ka puisis, visticamāk, apzinās savas burvības spēku pār apkārtējiem. Viņa šefa, Trumses policijas iecirkņa priekšnieka, izsniegtais raksturojums bija izskatījies pēc īstas atzīšanās mīlestībā. Bet to varēja arī saprast – puiša CV atbilda visām prasībām. Augstas atzīmes Policijas akadēmijā, kas pabeigta pirms diviem gadiem, tāpat arī lieliski rezultāti darbā Trumsē – tā dēvētajā amatā “darbinieks ar izmeklētāja darba uzdevumiem”.

– Tu, Berncen, ej pa priekšu! – Katrīne sacīja.

Viņa dzirdēja Trulsa šļūcošos soļus, kas tādā veidā centās paust protestu, ka viņu komandē gados jaunāks šefs, turklāt vēl sieviete.

– Laipni lūdzu! – Viņa sniedza puisim roku. – Žēl, ka mēs nebijām birojā un nesagaidījām tevi, kā nākas, tavā pirmajā darba dienā!

– Mirušajiem ir priekšroka attiecībā pret dzīvajiem! – Villers atbildēja.

Katrīne atpazina Harija Hola vārdus. Pamanījusi, ka Villers skatās uz viņas roku, atjēdzās, ka joprojām nav novilkusi lateksa cimdus.

– Nekam pretīgam tā nav pieskārusies! – viņa iedrošinoši ieminējās.

Viņš pasmaidīja. Balti zobi. Desmit punkti bonusā.

– Man ir alerģija pret lateksu! – Villers atbildēja.

Divdesmit mīnusa punkti.

– Okay, Viller! – Katrīne Brata noteica, bet pastiepto roku neatvilka. – Šie cimdi ir bez pūdera, tajos ir maz alergēnu un endotoksīnu, un, ja strādāsi Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā, tad tādi būs jāvelk diezgan bieži. Bet mēs, protams, varam pārcelt tevi uz Ekonomisko noziegumu pārvaldi vai…

– Paldies! – Puisis iesmējās un satvēra Katrīnes plaukstu. Cauri lateksam viņa sajuta Villera rokas siltumu.

– Mani sauc Katrīne Brata, un šajā lietā esmu vecākā izmeklētāja!

– Es zinu. Tu strādāji Harija Hola grupā.

– Harija Hola grupā?

– Katlumājā.

Katrīne piekrītoši pamāja ar galvu. Viņa nekad nebija domājusi par viņu mazo izmeklēšanas grupiņu trīs cilvēku sastāvā (tā tika izveidota ad hoc neatkarīgai slepkavību izmeklēšanai) kā par Harija Hola grupu, kaut gan šis nosaukums, protams, bija diezgan atbilstošs. Pēc tam Harijs bija atgriezies Policijas akadēmijā kā lektors, Bjērns – uz Brīnu strādāt par krimināltehniķi, bet viņa pati bija kļuvusi par Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas vecāko izmeklētāju.

Villera acis mirdzēja, tās turpināja smaidīt.

– Žēl, ka Harijs Hols ne…

– Žēl, ka šobrīd mums nav laika parunāt, Viller, jo ir jāizmeklē slepkavība! Ej pie Berncena, klausies un mācies!

Annešs Villers greizi pasmaidīja.

– Tavuprāt, inspektors Berncens spēj man kaut ko iemācīt?

Brata sarauca uzacis. Jauns, pašpārliecināts, pat bezkaunīgs. Tas labi, tomēr viņa cerēja, ka Villers nav viens no tiem Harija Hola imitatoriem.

Trulss Berncens piespieda īkšķi pie zvana pogas un, izdzirdis, ka dzīvoklī aiz durvīm iedžinkstas melodija, saprata, ka ir jābeidz grauzt nagus, un atlaida pogu.

Kad viņš bija devies pie Mikaēla ar lūgumu pārcelt viņu uz Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļu, Mikaēls bija pajautājis: kādēļ? Un Trulss bez aplinkiem bija pateicis, ka vēlas sēdēt mazliet augstāk šajā barošanās ķēdē, bet bez pārguruma darbā. Jebkurš cits policijas priekšnieks būtu, protams, izmetis Trulsu ārā pa durvīm, bet šis to nevarēja. Viņi pārāk daudz viens par otru zināja. Jaunībā abus bija saistījis kaut kas līdzīgs draudzībai, bet vēlāk – kopīga labuma gūšana no uzbāzīgiem cilvēkiem un kapitālisma haizivīm. Bet tagad viņus cieši saistīja abu kopīgie grēki un klusēšanas solījums. Tādēļ Trulsam Berncenam, uzstādot savas prasības, pat nevajadzēja izlikties.

Tomēr, kad viņa vēlamās prasības tika apmierinātas, Trulss bija sācis šaubīties. Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā bija divas apakšnodaļas: izmeklētāji un analītiķi. Un, kad nodaļas vadītājs Gunnars Hāgens bija pateicis, ka Trulss pats var izvēlēties, par ko grib kļūt, Trulss bija sapratis, ka diezin vai spēs uzņemties atbildību. Zināmā mērā tas viņam derēja, tomēr nācās vien atzīt: viņam nepatika, kad vecākā izmeklētāja Katrīne Brata, izrādot nodaļu, konsekventi uzrunāja viņu par “darbinieku” un ļoti ilgi skaidroja, kā darbojas kafijas automāts.

Atvērās durvis. Uz sliekšņa ar izbiedētām sejām viņā noraudzījās trīs jaunas meitenes. Acīmredzot bija uzzinājušas par notikušo.

– Policija! – Trulss ierunājās un parādīja apliecību. – Man ir daži jautājumi. Vai jūs dzirdējāt kaut ko starp…

– …daži jautājumi, uz kuriem atbildot jūs varētu mums palīdzēt! – Trulsam aiz muguras ieteicās kāda balss. Jauniņais. Villers.

Trulss redzēja, ka no meiteņu sejām nozūd baiļu izteiksme un tās atplaukst gandrīz vai smaidā.

– Protams, – tā, kura atvēra durvis, sacīja. – Vai jūs zināt, kurš… kurš to… izdarīja?

– Par to, protams, mēs neko daudz nevaram teikt, – Trulss atbildēja.

– Bet to gan varam pateikt, – Villers iejaucās, – ka jums nav ne mazākā iemesla baidīties! Vai būs pareizi, ja sacīšu, ka esat studentes, kas kopīgi īrē šo dzīvokli?

– Jā! – visas atbildēja korī, it kā katra gribētu būt pirmā, kura atbild.

– Un vai drīkstam ieiet?

Trulss konstatēja, ka Villeram ir tikpat žilbinošs smaids kā Mikaēlam Belmanam.

Meitenes devās viņiem pa priekšu istabā. Divas no tām sāka steigšus vākt nost no galda tukšās alus pudeles un glāzes, tad nozuda.

– Mēs vakar šeit mazliet pasvinējām, – durvju atvērēja kā atvainodamās teica. – Tas ir briesmīgi!

Trulss prātoja, ko viņa īsti gribēja sacīt: briesmīgi ir tas, ka nogalināta kaimiņiene, vai tas, ka šajā laikā viņas priecājušās.

– Vai jūs kaut ko dzirdējāt vakar laikā no pulksten desmitiem līdz pusnaktij? – Trulss jautāja.

Meitene papurināja galvu.

– Vai Else…

– Elīse, – Villers, kurš bija izņēmis piezīmju blociņu un pildspalvu, izlaboja.

Trulss iedomājās, ka varbūt arī viņam tāds būtu nepieciešams. Viņš ieklepojās.

– Vai jūsu kaimiņienei bija kāds puisis, kas mēdza bieži ciemoties?

– Es nezinu, – meitene atbildēja.

– Paldies, tas ir viss! – Trulss noteica un pagriezās, lai dotos uz durvīm, kad atgriezās abas pārējās meitenes.

– Varbūt paklausīsimies arī to, kas jums būtu sakāms, – Villers sacīja. – Jūsu draudzene apgalvo, ka vakar neko neesot dzirdējusi un nezinot nevienu, ar kuru Elīse Hermansena pastāvīgi vai arī tikai pēdējā laikā būtu satikusies. Vai jums būtu kaut kas piebilstams?

Abas saskatījās un sinhroni papurināja savas blondās galviņas. Trulss ievēroja, kā meitenes visu uzmanību pievērš jaunajam izmeklētājam. Viņu tas neuztrauca, jo ignorēšanas jomā bija pamatīgi trenējies. Bija pieradis pie mazā dūrieniņa krūtīs, kas radās toreiz, kad Ulla no Manglerudas vidusskolas beidzot bija vērsusies pie viņa. Tikai tādēļ, lai pajautātu, vai viņš zina, kur ir Mikaēls. Un – tā kā mobilo telefonu toreiz vēl nebija – vai viņš nevarētu padot Mikaēlam kādu ziņu. Reiz Trulss bija atbildējis, ka tas varētu būt sarežģīti, jo Mikaēls kopā ar kādu draudzeni esot devies pārgājienā ar nakšņošanu teltī. Ne tāpēc, ka tā bija patiesība, bet tāpēc, ka viņš izņēmuma kārtā vēlējās ieraudzīt tādas pašas sāpes – savas paša sāpes – viņas skatienā.

– Kad jūs pēdējo reizi redzējāt Elīsi? – Villers jautāja.

Visas trīs meitenes vēlreiz saskatījās.

– Mēs viņu neredzējām, tomēr…

Viena no viņām ieķiķinājās, bet, sapratusi, ka nav piemērots brīdis, izbīlī ar plaukstu aizsedza muti. Meitene, kura bija atvērusi durvis, ieklepojās.

– Šorīt piezvanīja Enrike un pastāstīja, ka viņi ar Alfu pa ceļam uz mājām esot pavārtē čurājuši.

– Tas ir ļoti nepieklājīgi, – garākā no meitenēm ieteicās.

– Viņi taču bija tikai mazliet iedzēruši! – trešā piebilda un vēlreiz ieķiķinājās.

Meitene, kura bija atvērusi durvis, paskatījās uz pārējām ar “saņemieties-taču” skatienu.

– Katrā ziņā, viņiem tur stāvot, garām pagājusi sieviete, un tie piezvanīja, lai atvainotos, ja viņu uzvedība būtu metusi ēnu uz mums.

– No viņu puses tas bija tālredzīgi, – Villers teica. – Un viņi domā, ka šī sieviete bija…

– Viņi zina. Puiši izlasīja internetā: “Nogalināta sieviete, aptuveni 30 gadus veca”, redzēja ieejas durvju fotogrāfijas, tad pameklēja Google un vienā no interneta avīzēm atrada viņas fotogrāfiju!

Trulss ierukšķējās. Viņš ienīda žurnālistus. Nolādētie maitasputni, visi kā viens! Trulss piegāja pie loga un paskatījās lejup uz ielu. Un tur jau tie bija – aiz policijas nožogojuma – ar kamerām un garajiem objektīviem, kas Trulsam atgādināja grifu knābjus brīdī, kad tie pielika kameras pie sejām, cerot ieraudzīt kaut mazliet no līķa, kad to nesīs ārā. Blakus ātrās palīdzības mašīnai stāvēja kāds puisis zaļi-dzelteni-sarkani svītrainā adītā cepurītē un sarunājās ar baltos tērpos ieģērbtajiem nozieguma vietas izmeklēšanas speciālistiem. Bjērns Holms, Krimināltehniskās nodaļas vadītājs. Puisis pamāja ar galvu savējiem un atkal nozuda ēkā. Holma stājā jautās tāds kā pagurums, it kā viņam sāpētu vēders, un Trulss prātoja, vai tam varētu būt kāds sakars ar klīstošajām baumām, ka apaļsejaino tūtenieti ar mencai līdzīgām acīm nesen atstājusi Katrīne Brata. Labi. Tātad arī kāds cits ir uzzinājis, kā jūties, ja tevi sarauj gabalos! Fonā skanēja Villera skaļā balss:

– Tātad viņus sauc Enrike un…

– Nē, nē! – Meitenes iesmējās. – Henriks. Un Alfs!

Trulss notvēra Villera skatienu un pamāja uz durvju pusi.

– Liels paldies, meitenes! Tas arī viss, – Villers sacīja. – Starp citu, vai varu dabūt telefonu numurus?

Meitenes paskatījās uz viņu vienlaikus ar tādu kā prieku un bailēm.

– Henrika un Alfa telefonu numurus! – Villers piebilda, greizi pasmaidījis.

Katrīne stāvēja guļamistabā aiz muguras tiesu medicīnas ekspertei, kas bija pietupusies blakus gultai, kurā uz stepētas segas gulēja Elīse Hermansena. Asiņu svītras uz baltās blūzītes liecināja, ka, tām izplūstot, viņa bija stāvējusi. Ļoti iespējams, ka viņa bija stāvējusi koridorā pie spoguļa, kur paklājs bija tā piesūcies ar asinīm, ka bija cieši pielipis pie parketa. Asiņu pēdas starp koridoru un guļamistabu, kā arī niecīgais to daudzums gultā liecināja, ka viņas sirds acīmredzot pārstājusi pukstēt jau koridorā. Ņemot vērā ķermeņa temperatūru un rigor mortis, tiesu mediķe bija noteikusi nāves iestāšanās brīdi kaut kad starp pulksten divdesmit trijiem un vieniem naktī, un nāves cēlonis acīmredzot bijis asiņu zaudējums pēc tam, kad tieši virs kreisā pleca vienā vai vairākās vietās tikusi pārdurta kakla artērija.

Bikses un apakšbiksītes Elīsei bija novilktas lejup līdz potītēm.

– Es mazliet nokasīju un apgriezu nagus, taču ar neapbruņotu aci neredzu nekādu ādas palieku, – tiesu mediķe sacīja.

– Kad jūs sākāt strādāt Krimināltehniskajā nodaļā? – Katrīne painteresējās.

– Kad Bjērns mani uzrunāja, – viņa atzinās. – Viņš tik pieklājīgi pajautāja!

– Tiešām? Vai ir arī citi ievainojumi?

– Uz kreisā apakšdelma ir skrāpējuma pēdas, un kreisā vidējā pirksta iekšpusē – skabarga.

– Vai kaut kas liecina par izvarošanu?

– Pie dzimumorgāniem nav redzamu vardarbības pēdu, bet šeit… – viņa pietuvināja palielināmo stiklu līķa vēderam. Katrīne tajā ielūkojās un ieraudzīja tievu, bezkrāsainu svītriņu, – …varētu būt viņas vai kāda cita siekalas, tomēr vairāk izskatās pēc precum jeb spermas.

– Cerēsim! – Katrīne noteica.

– Cerēsim? Tu ceri, ka viņa bija seksuāli izmantota? – Bjērns Holms bija ienācis un nostājies viņai aiz muguras.

– Ja ir bijusi seksuāla uzmākšanās, tad viss liecina, ka tā notikusi post mortem, – Katrīne nepagriežoties sacīja. – Tā ka viņa, vienalga, neko nejuta. Un es vēlētos iegūt nedaudz spermas.

– Es pajokoju, – Bjērns klusi noteica savā siltajā Tūtenes dialektā.

Katrīne pievēra acis. Viņš, protams, zināja, ka šādā gadījumā sperma ir nepieciešamais Sezam, atveries! līdzeklis, un, protams, mēģināja viņu pakaitināt, cenšoties nolīdzināt ne visai labās attiecības, kas starp abiem bija radušās šo triju mēnešu laikā, kopš dzīvoja šķirti. Arī viņa bija mēģinājusi, tomēr bez panākumiem.

Tiesu mediķe pacēla galvu.

– Es esmu šeit beigusi, – sieviete ierunājās un sakārtoja savu hidžābu.

– Ātrās palīdzības mašīna ir piebraukusi, un mani ļaudis nogādās līķi lejā! – Bjērns teica. – Paldies par palīdzību, Zahra!

Tiesu mediķe pamāja ar galvu un izsteidzās ārā, it kā arī viņa būtu pamanījusi saspringto gaisotni.

– Nu? – Katrīne pajautāja un piespieda sevi paskatīties uz Bjērnu. Piespieda sevi ignorēt smago skatienu, kas drīzāk bija bēdīgs nekā lūdzošs.

– Nav daudz, ko teikt, – viņš atbildēja un paberzēja lielo, sarkano vaigubārdu, kas rēgojās no adītās cepurītes apakšas.

Katrīne gaidīja, cerēdama, ka viņi turpinās runāt par slepkavību.

– Viņa laikam pārāk necentās ievērot tīrību un kārtību, jo mēs esam atraduši vairāku personu – galvenokārt vīriešu – matus, un diezin vai tie visi bija šeit vakardien.

– Viņa bija advokāte aizstāvības lietās, – Katrīne paskaidroja. – Vientuļa sieviete tik atbildīgā darbā nespēj dot prioritāti kārtības uzturēšanai tikpat lielā mērā kā tu!

Bjērns īsi pasmaidīja, bet neko neiebilda. Un Katrīne atkal sajuta dūrienu, netīrās sirdsapziņas dūrienu, ko viņam allaž izdevās viņā atmodināt. Protams, viņi nekad nebija strīdējušies par uzkopšanu, jo Bjērns vienmēr bija pasteidzies nomazgāt traukus, kāpnes, izmazgāt veļu un savest kārtībā vannasistabu, un izvēdināt gultas veļu – bez jebkādiem pārmetumiem vai strīdiem. Tas attiecās arī uz visu pārējo. Neviena nolādēta ķīviņa visa gada laikā, kamēr abi dzīvoja kopā, – viņš bija no tā izvairījies! Un, kad viņa brīžiem neizturēja vai nespēja, viņš bija klāt – uzmanīgs, pašaizliedzīgs, nepagurstošs, līdzīgs kaitinošam robotam, un, jo augstāk viņš cēla šo pjedestālu, jo vairāk viņa sajutās kā idiotiska princese.

– Kā tu zini, ka tie ir vīriešu mati? – Viņa nopūtās.

– Vientuļa sieviete atbildīgā darbā… – Bjērns, nepagriezis galvu, atbildēja.

Katrīne sakrustoja rokas uz krūtīm.

– Ko tu tagad mēģini pateikt, Bjērn?

– Ko?

Viņa bālā seja nedaudz piesarka un acis kļuva mazliet apaļākas nekā parasti.

– Ka ar mani ir tāpat? Okay, ja vēlies zināt, tad…

– Nē! – Bjērns kā aizsargādamies pastiepa uz priekšu rokas. – Tā es to nedomāju! Tas bija tikai muļķīgs joks!

Katrīne zināja, ka viņai vajadzētu sajust līdzcietību. Un zināmā mērā to arī juta. Tomēr ne tādu līdzjūtību, kas rada vēlmi kādu apskaut. Šī līdzjūtība vairāk atgādināja nicinājumu – gribējās viņam iesist, pazemot. Bet viņa nevēlējās šo lielisko vīrieti, Bjērnu Holmu, redzēt pazemotu un tieši tādēļ bija viņu atstājusi. Katrīne Brata ievilka elpu.

– Tātad vīrieši?

– Vairums matu bija īsi, – Bjērns sacīja. – Redzēsim, vai analīzes to apstiprinās. Katrā ziņā mums ir pietiekami daudz DNS, lai tiesu medicīnas eksperti kādu brīdi būtu nodarbināti!

– Okay, – Katrīne noteica un vēlreiz pievērsās līķim. – Vai ir kāda nojausma: ar ko viņš varētu būt sitis? Vai arī durstījis, jo te taču cieši cits pie cita ir daudzi dūrieni.

Bjērns likās ļoti atvieglots, jo abi atkal runāja par darbu. Velns, cik es esmu samaitāta, Katrīne iedomājās.

– Nav viegli saskatīt, bet tie veido tādu kā rakstu, – viņš ieteicās. – Vai pat divus rakstus.

– Ak tā?

Bjērns piegāja pie līķa un norādīja uz kaklu zem mirušās īsajiem, gaišajiem matiem.

– Redzi, dūrieni veido divus mazliet ovālus četrstūrus, kas saiet kopā! Viens šeit, bet otrs – šeit.

Katrīne pielieca galvu.

– Ja tu tā saki…

– Kā divi kodumi.

– Velns! – Katrīnei paspruka. – Dzīvnieks?

– Skaties! Iedomājies: augšžoklim un apakšžoklim sakļaujoties ap miesu, tā tiek savilkta un saspiesta kopā. Tad paliek tādas pēdas kā uz šī…

Bjērns Holms izvilka no kabatas gabaliņu pa pusei caurspīdīga papīra. Katrīne tūlīt saprata, ka tas ir no sviestmaizīšu iesaiņojuma, kuras viņš katru rītu pirms došanās uz darbu sev sagatavoja. Tajā bija līdzīgi padziļinājumi ovālu četrstūru veidā. Bjērns pielika papīriņu pie brūcēm uz kakla.

– Katrā ziņā izskatās, ka tie sakrīt ar tūtenieša sakodienu!

– Cilvēka zobi kaklam nevar to nodarīt!

– Piekrītu. Bet nospiedumi atgādina cilvēka zobus.

Katrīne aplaizīja lūpas.

– Ir cilvēki, kas novīlē savus zobus smailus.

– Ja tie ir zobi, tad ap brūcēm varbūt atradīsim siekalas. Vienalga, ja košanas brīdī viņi ir stāvējuši koridorā uz paklāja, tad kodiena pēdas liecina, ka viņš ir stāvējis viņai aiz muguras un bijis augumā garāks.

– Tiesu mediķe zem nagiem neko neatrada, tāpēc pieļauju, ka viņš to ir cieši turējis, – Katrīne minēja. – Spēcīgs, vidēja auguma vai nedaudz garāks vīrietis ar plēsīga zvēra zobiem!

Viņi stāvēja klusēdami un aplūkoja līķi. Kā jauns pāris mākslas darbu izstādē, kas sakopo domas, lai izklāstītu tās savam partnerim, Katrīne iedomājās. Starpība vienīgi tāda, ka Bjērns negatavojās atstāt iespaidu. Tikai viņa pati.

Katrīne izdzirda soļus koridorā.

– Tagad neviens šeit nenāciet! – viņa uzsauca.

– Vienīgi pateikšu, ka tikai divos dzīvokļos cilvēki bija mājās un neviens no tiem nav nekā ne redzējis, ne dzirdējis! – atskanēja Villera skaļā balss. – Bet es nupat runāju ar tiem diviem puišiem, kuri redzēja Elīsi Hermansenu, kad viņa nāca mājās. Saka, ka esot bijusi viena.

– Un šie puiši ir…

– …agrāk nesodīti. Viņu rēķins par taksometra izmantošanu liecina, ka viņi šo vietu pametuši mazliet pēc pulksten divdesmit trijiem trīsdesmit. Sieviete bija tos pārsteigusi pavārtē, kad abi čurājuši. Vai man jāizsauc viņi uz nopratināšanu?

– Tie nav viņi, bet – dari to!

– Labi.

Villera soļi attālinājās.

– Elīse pārnāca viena, un nav nekādu ielaušanās pazīmju, – Bjērns teica. – Vai, tavuprāt, viņa ielaida to labprātīgi?

– Ja vien labi pazina.

– Ā?

– Elīse bija aizstāvības advokāte un zināja par riska pakāpi. Drošības ķēde pie durvīm, šķiet, diezgan jauna. Manuprāt, viņa bija piesardzīga meitene.

Katrīne pietupās blakus līķim. Apskatīja skabardziņu, kas pavisam nedaudz rēgojās ārā no Elīses vidējā pirksta. Un noberzto ādu uz apakšdelma.

– Aizstāvības advokāte, – Bjērns atkārtoja. – Kur?

– Pie “Hollumsen & Skiri”. Tieši viņi zvanīja policijai, kad Elīse neieradās uz tiesas sēdi un arī neatbildēja uz telefona zvaniem. Nav nekā neparasta, ja pavedējs draud aizstāvības advokātam!

– Vai domā, ka…

– Nē, es, kā saka, nedomāju, ka viņa būtu kādu ielaidusi. Bet… – Katrīne sarauca pieri. – Vai piekrīti, ka šī skabarga ir sārti balta?

Bjērns noliecās pār Katrīni.

– Katrā ziņā tā ir balta.

– Sārti balta, – Katrīne atkārtoja un piecēlās. – Nāc!

Viņi izgāja koridorā. Katrīne atvēra durvis un norādīja uz ārpusē noberzto durvju rāmi.

– Sārti balts!

– Ja tu tā saki, tad – jā, – Bjērns piekrita.

– Vai tu to neredzi? – Katrīne neticīgi noprasīja.

– Pētījumi rāda, ka visumā sievietes saskata vairāk krāsu nianšu nekā vīrieši.

– Bet vai šo tu redzi? – Katrīne jautāja un mazliet pacēla drošības ķēdi, kas brīvi nokarājās durvju iekšpusē.

Bjērns pieliecās tuvāk. Viņa smarža Katrīni mazliet izbiedēja. Varbūt tā bija tikai neapmierinātība, pēkšņi saskaroties ar kaut ko intīmu.

– Noskrāpēta āda, – viņš konstatēja.

– Skrāpējums uz apakšdelma. Vai saproti?

Viņš lēni pamāja ar galvu.

– Elīse ir savainojusies uz drošības ķēdes, kas ergo ir bijusi aizlikta priekšā durvīm. Nevis viņš ir centies tikt iekšā, garām Elīsei, bet viņa ir cīnījusies, lai izkļūtu ārā!

– Mēs Norvēģijā nelietojam drošības ķēdes, mēs durvis vienkārši aizslēdzam, un ar to parasti pietiek. Un, ja viņa to ir ielaidusi, ja šis spēcīgais vīrietis, piemēram, bija kāds, kuru viņa pazina…

– …viņa nebūtu likusi drošības ķēdi atpakaļ pēc tam, kad bija to noņēmusi, lai vīrieti ielaistu. Viņa droši vien justos drošībā. Ergo…

– Ergo, – viņa uztvēra. – Kad viņa pārnāca mājās, viņš jau bija dzīvoklī!

– Viņai to nezinot! – Bjērns noteica.

– Un tādēļ viņa uzlika drošības ķēdi. Jo bija pārliecināta, ka bīstamība pastāv ārpusē.

Katrīne nodrebinājās. Te bija radies izteiciens: “Prieks, sajaukts ar bailēm”. Slepkavību izmeklētājas sajūta, kad viņa pēkšņi redz un saprot.

– Harijs tagad būtu ar tevi apmierināts! – Bjērns sacīja. Un iesmējās.

– Kas ir? – viņa painteresējās.

– Tu sarksti.

Es esmu tik samaitāta, Katrīne nodomāja.

3. NODAĻA Ceturtdienas pēcpusdiena

Katrīnei bija grūti koncentrēties preses konferences laikā, kurā īsumā tika pastāstīts par upura identitāti, vecumu, kā arī par to, kādos apstākļos viņa tika atrasta. Šajās pirmajās preses konferencēs tūlīt pēc slepkavības gandrīz vienmēr tika pateikts pēc iespējas mazāk, jo modernās, atklātās demokrātijas vārdā bija nepieciešams tajās tikai piedalīties.

Viņai blakus sēdēja Smago noziegumu nodaļas priekšnieks Gunnars Hāgens un lasīja abu kopīgi uzrakstītos īsos teikumus. Zibspuldžu gaismās brīžiem nozibsnīja viņa spīdīgais galvvidus virs tumšo, cirtaino matu vainaga. Katrīne bija priecīga, ka runātājs ir Hāgens. Ne tāpēc, ka viņa justu riebumu pret zibšņiem, bet jāpierod bija pamazām. Pagaidām viņa bija iesācēja vecākās izmeklētājas amatā, tādēļ labprāt ļāva runāt Hāgenam, vienlaikus mēģinot apgūt viņa runas stilu. Viņa vēroja, kā pieredzējušais kolēģis, līdzīgi kā politiķis, vairāk ar sava ķermeņa valodu un balsi nekā ar runas saturu spēj pārliecināt klausītājus par to, ka policija visu kontrolē.

Katrīne palika sēžam, skatoties pāri – aptuveni trīsdesmit – žurnālistu galvām, kuri bija sapulcējušies ceturtā stāva sapulču zālē, uz lielo gleznu, kas nosedza visu galasienu. Tajā bija attēloti kaili, peldoši cilvēki, no kuriem vairums – jauni, slaidi puiši. Skaists, nevainīgs skats no laikiem, kad viss tika uztverts un iztulkots pavisam citādi, ne tajā sliktākajā nozīmē. Bet viņa pati nebija labāka, jo, tāpat kā citi, uzskatīja, ka mākslinieks bijis pedofils. Hāgens uz žurnālistu jautājumiem atkārtoja savu mantru: “Uz to mēs nevaram atbildēt!” Ar vienkāršām variācijām, lai viņa atkārtotās atbildes neizskanētu nekaunīgi vai pat komiski: “Šobrīd mēs nevaram to komentēt.” Vai mazliet pieļāvīgāk: “Pie tā mēs vēl atgriezīsimies.”

Katrīne klausījās, kā čirkst žurnālistu pildspalvas un klikšķ klaviatūra, rakstot jautājumus, kuri, protams, bija tēlaināki par atbildēm: “Vai līķis izskatījās briesmīgi?”, “Vai ir seksuālas vardarbības pazīmes?”, “Vai policija tur kādu aizdomās, un vai tādā gadījumā tas ir bijis upura labs paziņa?”

Spekulatīvi jautājumi, kas var piešķirt atbildei “nav komentāru” zināmu un, viņasprāt, kaitinošu zemtekstu.

Zāles galā, durvīs, Katrīne pamanīja ienākam un apstājamies kādu pazīstamu augumu. Uz vienas acs tam bija melns apsējs, bet mugurā – policijas priekšnieka formastērps. Viņa zināja, ka tas, vienmēr izgludināts, karājas skapī viņa kabinetā. Mikaēls Belmans. Viņš neienāca telpā, bet palika stāvam durvīs un tikai novēroja. Katrīne manīja, ka arī Hāgens ir viņu ieraudzījis, jo jaunā policijas priekšnieka klātbūtnē izslējās krēslā mazliet taisnāk.

– Ar to tad arī beigsim! – preses konferences vadītāja sacīja.

Katrīne redzēja: Belmans pamāj viņai ar roku kā zīmi, ka vēlas parunāt.

– Kad būs nākamā preses konference? – “VG” kriminālo apskatu žurnāliste Mūna Do skaļi noprasīja.

– To mēs…

– Tad, kad mums būs kādi jaunumi! – Hāgens pārtrauca konferences vadītāju.

Kad, Katrīne nodomāja, nevis ja. Tā bija tāda mazu, bet svarīgu vārdiņu izvēle, kas liecināja, ka tiesiskās valsts kalpi strādā nepagurdami, ka taisnības dzirnas maļ un ir tikai laika jautājums, kad vainīgais tiks notverts.

– Vai ir kas jauns? – Belmans, lēni soļodams pa policijas ēkas ātrija grīdu, painteresējās.

Agrāk šis viņa gandrīz meitenīgais skaistums, ko īpaši izcēla garās skropstas, labi koptie, mazliet pagarie mati un brūnā āda ar raksturīgajiem baltajiem pigmenta plankumiem, būtu atstājis kaut kādu klīrīguma vai vājuma iespaidu. Bet tagad – pārsējs uz acs, kas, protams, varēja likties teatrāls, panāca gluži pretējo. Tas radīja nojautu par spēku, par cilvēku, kurš, pat zaudējot aci, neļauj sevi apturēt.

– Kriminālisti kodumu vietās ir kaut ko atraduši, – atbildēja Katrīne, ejot aiz Belmana cauri elektroniskajai caurlaižu sistēmai pie reģistratūras.

– Siekalas?

– Rūsu.

– Rūsu?

– Jā.

– Kā… – Belmans piespieda lifta izsaukuma pogu.

– Mēs nezinām, – Katrīne sacīja un nostājās viņam līdzās.

– Un jūs joprojām nezināt, kā noziedznieks iekļuva dzīvoklī?

– Nē. Slēdzene nav atmūķējama, un ne durvis, ne logi nav uzlauzti. Pastāv iespēja, ka viņa to ielaidusi, tomēr mēs tam neticam!

– Varbūt viņam bija atslēga.

– Kopīpašumam ir tādas atslēgas, ar kurām var atslēgt gan ārdurvis, gan dzīvokļa durvis. Saskaņā ar nama atslēgu reģistru Elīses Hermansenas dzīvoklim bija tikai viena atslēga. Un tā bija pie viņas. Berncens un Villers ir runājuši ar diviem puišiem, kuri, viņai pārnākot, atradās pavārtē, – abi redzēja, kā viņa atslēdz durvis. Tātad Elīse nezvanīja pa namruni un nelika kādam, kurš jau varēja atrasties dzīvoklī, atvērt ārdurvis.

– Saprotu. Bet vai viņš nevarētu būt sagādājis sev atslēgas dublikātu?

– Tādā gadījumā viņam būtu vajadzējis sadabūt oriģinālo atslēgu, atrast meistaru, kurš prot izgatavot tādas atslēgas un bez sirdsapziņas pārmetumiem un bez rakstiskas īpašuma turētāja atļaujas izvīlēt dublikātus. Tas ir diezgan maz ticams.

– Okay, tomēr ne par to es gribēju ar tevi runāt…

Atvērās lifta durvis, un divi darbinieki, nākot ārā un ieraugot policijas priekšnieku, automātiski pārstāja smieties.

– Runa ir par Trulsu, – Belmans, galanti palaidis Katrīni sev pa priekšu tukšajā liftā, teica. – Tātad par Berncenu.

– Ak tā!? – Katrīne šķita ieinteresēta.

Gaisā varēja just vāju skūšanās losjona aromātu. Viņai jau kādu laiku bija pārliecība, ka vīrieši vairs neskujas ar žileti un ignorē tai sekojošo spirta procedūru. Bjērns bija skuvies ar elektrisko skuvekli un nelietoja arī nekādas smaržas piedevas, un tie vīrieši, kurus viņa bija satikusi pēc tam… Jā, dažreiz viņai būtu paticis kāds spēcīgāks aromāts nekā viņu dabiskā smarža.

– Kā viņš pielāgojas?

– Berncens? Labi.

Viņi stāvēja blakus, pagriezušies pret lifta durvīm, bet ar sānu skatienu Katrīne juta pavīdam viņa greizo smaidu.

– Labi? – viņš beidzot atkārtoja.

– Berncens pilda tos uzdevumus, kas viņam ir uzdoti.

– Pieļauju, ka tie nav svarīgi?

Katrīne paraustīja plecus.

– Viņam nav izmeklētāja pieredzes, bet viņš tiek norīkots valsts lielākajā Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā, līdzās KRIPOS. Tad, kā saka, nevar sēdēt šofera sēdeklī.

Belmans pamāja ar galvu un pabraucīja zodu.

– Patiesībā es tikai gribēju zināt, kā viņš uzvedas. Vai viņš ne… vai viņš ievēro spēles noteikumus.

– Cik man zināms, tad – jā. – Lifts apstājās. – Starp citu, par kādiem spēles noteikumiem mēs runājam?

– Es tikai vēlos, lai tu, Brata, viņu pieskati. Trulsam Berncenam nav bijis viegli.

– Vai tu domā traumas, ko radīja eksplozija?

– Es domāju par viņa dzīvi, Brata! Viņš ir mazliet… kāds būtu piemērotāks vārds…?

– Apdalīts?

Belmans īsi pasmaidīja un pamāja uz lifta durvīm, kas bija jau atvērušās.

– Tavs stāvs, Brata!

Katrīnei Bratai aizejot pa koridoru uz Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas pusi, Belmans nopētīja viņas lieliski trenēto pēcpusi un ļāva brīvi lidot fantāzijai – tās dažas sekundes, līdz aizvērās lifta durvis. Tad domas atgriezās atpakaļ pie problēmas, kas, protams, nebija problēma, bet tās iespējamība. Tomēr dilemma pastāvēja. Viņš bija saņēmis piesardzīgu un augstākā mērā neoficiālu pieprasījumu no premjerministra biroja. Bija skaidrs, ka valdībā notiks rokāde, un runa, starp citu, bija par tieslietu ministra posteni. Tika jautāts, ko Belmans – tīri hipotētiski raugoties – atbildētu, ja tiktu uzrunāts? Sākumā viņš jutās pārsteigts. Bet tad, labi padomājis, saprata, ka viņu izvēle ir bijusi loģiska. Viņš – policijas priekšnieks – ir bijis ne vien atbildīgs par tagad jau starptautiski pazīstamo policista slepkavas notveršanu, bet cīņas karstumā arī ziedojis vienu aci un zināmā mērā pats kļuvis par nacionāla un starptautiska mēroga zvaigzni. Ar jurista izglītību, daiļrunīgs, četrdesmit gadu vecs policijas priekšnieks, kurš veiksmīgi sargā galvaspilsētu no slepkavībām, narkotikām un kriminalitātes, – vai nav pienācis laiks uzticēt viņam svarīgākus pienākumus? Un vai tas ir slikti, ka viņš turklāt vēl arī lieliski izskatās – vai tas partijai piesaistītu mazāk sieviešu? Tādēļ viņš bija atbildējis, ka – raugoties hipotētiski – viņš piekristu.

Belmans izkāpa septītajā, pēdējā stāvā un pagāja garām veselai rindai agrāko policijas priekšnieku fotogrāfiju.

Bet līdz brīdim, kad viņi būs izlēmuši, jāparūpējas, lai neviens nesaskrambā viņa lakas kārtiņu. Piemēram, lai Trulss neizdara kādu muļķību, tā radot problēmas, kas pavērsīsies arī pret viņu. Belmans nodrebēja, iztēlojoties avīžu virsrakstus: “Policijas priekšnieks atbalsta savu draugu – korumpētu policistu”.

Toreiz, ienācis viņa kabinetā, Trulss bija uzlicis kājas uz galda un bez aplinkiem paziņojis, ka, gadījumā ja viņu padzīs no policijas, vismaz varēs sevi mierināt ar domu, ka parāvis līdzi arī tikpat negodīgu policijas priekšnieku. Tādēļ tas bija vienkāršs lēmums – jāīsteno Trulsa vēlme strādāt Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā. Īpaši tāpēc, ka viņam – Brata to nupat bija apstiprinājusi – nebūs jāuzņemas tāda atbildība, lai vajadzētu pieminēt vecās lietas.

– Tur iekšā sēž tava skaistā sieva! – Helga paziņoja, kad Mikaēls Belmans ienāca biroja priekštelpā.

Helgai bija nedaudz pāri sešdesmit, un, kad Belmans pirms mazliet vairāk nekā diviem gadiem bija stājies amatā, viņa bija palūgusi nesaukt sevi par asistenti, kā tas ierakstīts modernizētajā štatu sarakstā. Viņa esot un palikšot sekretāre.

Ulla sēdēja uz dīvāna pie loga. Helgai bija taisnība – viņam ir skaista sieva. Slaida un eleganta, un arī trīs bērnu dzemdēšana nav Ullu izmainījusi. Bet vēl svarīgāk ir tas, ka viņa vienmēr stāv viņam aiz muguras, apzinoties, ka vīra karjerai ir nepieciešams izpalīdzīga elkoņa atbalsts, un saprotot, ka dažs labs kļūmīgs solis privātajā dzīvē ir tīri cilvēcīgs, jo tik atbildīgā amatā jūt pastāvīgu stresu.

Ullai piemita tāds gandrīz vai naivums, kas vienmēr bija nolasāms viņas sejā. Un tagad Mikaēls saskatīja izmisumu. Vispirms viņš iedomājās, ka kaut kas ir atgadījies bērniem, un jau atvēra muti, lai jautātu, kad piepeši pamanīja Ullas sejā pavīdam niknuma izteiksmi. Un viņš saprata, ka viņa kaut ko ir uzzinājusi. Atkal. Velns!

– Tu izskaties ļoti nopietna, dārgā! – viņš mierīgi ieteicās un, pogādams vaļā frenci, devās pie drēbju skapja. – Vai kaut kas noticis bērniem?

Ulla papurināja galvu. Mikaēls šķietami atviegloti uzelpoja.

– Nav tā, ka es nepriecājos tevi ieraudzīt, taču vienmēr satrūkstos, kad ierodies bez brīdinājuma. – Viņš iekāra frenci skapī un apsēdās krēslā viņai iepretī. – Nu?

– Tu atkal ar viņu tiecies! – Ulla teica.

Mikaēls saprata, ka viņa ir ilgi domājusi, kā to pateikt. Izdomājusi tā, lai runājot nebūtu jāraud. Un šobrīd viņas zilajās acīs jau vīdēja asaras.

Viņš papurināja galvu.

– Neliedzies! – viņa sēcošā balsī turpināja. – Es pārbaudīju tavu telefonu. Tikai šajā nedēļā vien tu esi zvanījis viņai trīs reizes, Mikaēl! Tu apsolīji…

– Ulla! – Viņš paliecās un gribēja pāri galdam saņemt viņas roku, taču Ulla to atvilka atpakaļ. – Es runāju ar viņu, jo man vajadzīgs padoms! Isabelle Skeijena tagad strādā par padomnieci savstarpēju sakaru uzturēšanā grupā, kura ir specializējusies lobēšanā un politikā. Viņa pazīst varas džungļus, jo pati ir tajos pabijusi. Un viņa pazīst mani.

– Pazīst? – Ullas seja saviebās grimasē.

– Ja man – ja mums – tas jādara, tad jāizmanto viss, kas var dot kādu labumu, par galvas tiesu ir jāapsteidz visi, kas grib iegūt šo darbu. Valdība, Ulla! Par to nekas nav svarīgāks.

– Pat ne ģimene? – viņa iešņukstējās.

– Tu ļoti labi zini, ka es nekad nenodošu mūsu ģimeni…

– Nekad nenodosi? – viņa skaļi iešņukstējās. – Tu jau esi…

– …un ceru, ka arī tu neesi par to domājusi, Ulla! Aplamas greizsirdības dēļ pret sievieti, ar kuru tikai karjeras dēļ tagad sarunājos pa telefonu!

– Šī sieva tikai īsu brīdi bija vietējā politiķe, Mikaēl! Ko viņa var tev pastāstīt?

– Starp citu, to, ko nedrīkst darīt, lai izdzīvotu kā politiķis. Nozīmējot viņu amatā, tie nopirka šo viņas pieredzi. Nedrīkst, piemēram, nodot savus ideālus. Savus tuvākos cilvēkus. Nedrīkst atteikties no saviem pienākumiem un atbildības. Un, ja kļūdīsies, tad ir jālūdz piedošana un nākamreiz jācenšas rīkoties pareizi. Cilvēks var kļūdīties. Bet nedrīkst nodot! Un es to negribu, Ulla! – Mikaēls vēlreiz tvēra pēc viņas rokas, un šoreiz Ulla nepaspēja to atraut. – Es zinu, ka pēc notikušā man nav tiesību tev kaut ko lūgt, bet man ir vajadzīga tava uzticēšanās un atbalsts. Tev man jātic!

– Kā es varu…

– Nāc!

Mikaēls piecēlās un, neatlaižot viņas roku, pieveda pie loga. Pagrieza ar seju pret pilsētu. Pats nostājās Ullai aiz muguras un uzlika rokas viņai uz pleciem. Tā kā Policijas pārvaldes ēka atradās pakalna galā, tad no šejienes pavērās skats uz pilsētu. – Vai vēlies man palīdzēt veikt izmaiņas, Ulla? Vai gribi man palīdzēt izveidot mierīgāku nākotni mūsu bērniem? Mūsu kaimiņu bērniem, šai pilsētai? Mūsu zemei?

Mikaēls juta, ka viņa vārdi iedarbojas. Ak Dievs, tie iedarbojās arī uz viņu pašu, viņš pat jutās aizkustināts. Kaut arī šie vārdi tieši vai netieši bija paņemti no piezīmēm, kas domātas plašsaziņas līdzekļiem. Nepaies ilgs laiciņš, kad viņam tiks jautāts par tieslietu ministra amatu, viņš piekritīs, un tie zvanīs, lai noklausītos paskaidrojumu, – televīzija, radio, avīzes.

Pēc preses konferences, kad Trulss Berncens kopā ar Villeru iznāca ātrijā, viņus apturēja kāda maza auguma sieviete.

– Mūna Do, “VG”. Tevi esmu redzējusi jau agrāk… – Viņa novērsās no Trulsa. – Bet tu laikam Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā esi jauniņais?

– Pareizi! – Villers pasmaidīja.

Trulss nopētīja Mūnu Do no sāna. Viņas seja zināmā mērā likās patīkama. Plata, varbūt nedaudz raksturīga sāmiem. Bet viņš nekad nebija ticis skaidrībā par viņas ķermeni. Krāsām bagātais, platais apģērbs, kādā viņa parasti bija redzama, ļāva domāt, ka viņa drīzāk ir operas kritiķe, nevis nopietnu kriminālo notikumu žurnāliste. Kaut gan viņai nevarēja būt daudz vairāk par trīsdesmit gadiem, Trulsam likās, ka viņa te ir jau veselu paaudzi, stipra, neatlaidīga un lielīga. Nebūtu viegli likt Mūnai Do mainīt savus uzskatus. Turklāt viņa smaržoja kā vīrietis. Baumoja, ka viņa lietojot Old Spice – losjonu pēc skūšanās.

– Preses konferencē jūs mums necik daudz nepastāstījāt! – Mūna Do pasmaidīja.

Žurnālisti šādi smaida, kad vēlas kaut ko uzzināt. Tikai šoreiz neizskatījās, ka viņa censtos iegūt vienīgi informāciju. Viņas skatiens kā pienaglots turējās pie Villera.

– Nekā vairāk mums nav. – Villers atsmaidīja pretī.

– Tad es tevi citēšu, – Mūna Do sacīja, kaut ko pierakstīdama. – Vārds?

– Citēsi – ko?

– To, ka policijai tiešām nav nekā vairāk kā vien tas, ko Hāgens un Brata lika priekšā preses konferencē.

Trulss pamanīja, ka Villera acīs uz mirkli pavīd izbailes.

– Nē, nē, es nedomāju… es… neraksti neko, lūdzu!

Nepārtraucot rakstīt, Mūna turpināja:

– Es stādījos priekšā kā žurnāliste, un vajadzētu saprast, ka esmu šeit saistībā ar darbu!

Villers, atbalstu meklēdams, paskatījās uz Trulsu, bet Trulss klusēja. Tagad šis puisis vairs nešķita tik augstprātīgs kā tad, kad valdzināja tās jaunietes nozieguma vietā.

Villers ieklepojās un mēģināja pieklusināt savu skaļo balsi:

– Es aizliedzu tev izmantot šos vārdus!

– Skaidrs! – Do atbildēja. – Tad citēšu arī šo tavu izteikumu! Tātad policija mēģina ierobežot preses vārda brīvību!

– Es… nē, tas… – Villera vaigos bija sakāpis sārtums, un Trulsam nācās savaldīties, lai nesāktu smieties.

– Nomierinies, es tikai pajokoju! – Mūna Do sacīja.

Annešs Villers kādu mirkli blenza uz viņu un tad atviegloti uzelpoja.

– Laipni lūdzam spēlē! Mēs spēlējam stingri, bet godīgi. Ja varam, tad palīdzam cits citam. Vai ne, Berncen?

Trulss atbildes vietā kaut ko norukšķēja. To varēja iztulkot pēc sirds patikas.

Do pašķirstīja piezīmju grāmatiņu.

– Es neatkārtošu jautājumu par to, vai jums ir kāds aizdomās turamais, tas lai paliek jūsu šefu ziņā. Ļaujiet man uzdot par izmeklēšanu vispārējus jautājumus.

– Aiziet! – Villers pasmaidīja. Likās, ka ir jau atguvies.

– Vai nav tā, ka izmeklētāji šādās slepkavību lietās vienmēr pievērš uzmanību bijušajiem laulātajiem vai mīļākajiem?

Annešs Villers būtu atbildējis, taču Trulss uzlika roku viņam uz pleca un iejaucās sarunā:

– Es jau redzu tavu rakstu, Do: “Izmeklēšanas grupas vadība nevēlas nosaukt aizdomās turamos, bet kāds ziņu avots policijā paziņojis “VG”, ka izmeklēšana vērsīsies pret bijušajiem laulātajiem vai mīļākajiem.”

– Ak Dievs! – Mūna Do noteica, tomēr nepārstāja rakstīt. – Nemaz nezināju, ka tu esi tik ass, Berncen!

– Un es nezināju, ka tu atceries, kā mani sauc!

– Ā! Vai zini, visi policisti baumo! Un Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļa nav tik liela, lai es par visu nebūtu lietas kursā! Izņemot tevi, jauniņais.

Annešs Villers vārgi pasmaidīja.

– Redzu, esi nolēmis klusēt, bet pasaki vismaz, kā tevi sauc!

– Annešs Villers.

– Un, lūk, informācija par mani, Viller! – Viņa pasniedza tam vizītkarti un – pēc gandrīz nemanāmas pavilcināšanās – arī Trulsam. – Kā jau teicu, mums ir tradīcija palīdzēt cits citam. Un, ja ziņa ir vērtīga, mēs labi maksājam.

– Jūs taču nemaksājat policistiem? – Villers painteresējās un iebāza viņas vizītkarti džinsu kabatā.

– Kādēļ ne? – Do atjautāja. Viņas skatiens pārslīdēja Trulsam. – Ziņa ir ziņa. Tātad, ja jūs kaut ko noskaidrosiet, vienkārši piezvaniet. Vai ieskrieniet Gaina treniņu zālē! Parasti es tur esmu vakaros no pulksten deviņiem līdz pat vēlai naktij. Tad varēsim kopā mazliet pasvīst… – Viņa uzsmaidīja Villeram.

– Man labāk patīk svīst svaigā gaisā, – Villers teica.

Mūna Do pamāja ar galvu.

– Tātad skrien ar suni. Tu izskaties pēc cilvēka ar suni. Tas man patīk.

– Kāpēc?

– Man ir alerģija pret kaķiem. Okay, puiši, sadarbības vārdā apsolu piezvanīt, ja atradīšu ko tādu, kas, manuprāt, varētu jums palīdzēt!

– Paldies! – Trulss pateicās.

– Bet, lai varētu piezvanīt, man vajadzīgs telefona numurs! – Mūnas Do skatiens vēroja Villeru.

– Protams, – viņš piekrita.

– Es pierakstīšu.

Villers citu pēc cita nosauca ciparus, līdz Mūna Do pacēla galvu.

– Tas ir Policijas pārvaldes komutatora numurs!

– Es tur strādāju, – Annešs Villers atbildēja. – Un, starp citu, man ir kaķis.

Mūna Do aizcirta ciet piezīmju grāmatiņu.

– Vēl redzēsimies!

Trulss noskatījās, kā viņa, līdzīgi pingvīnam, aizlīgoja līdz dīvainajām, smagajām metāla durvīm ar actiņu.

– Sanāksme sākas trijos, – Villers ieteicās.

Trulss paskatījās pulkstenī. Izmeklēšanas grupas pēcpusdienas sanāksme. Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļa būtu lieliska, ja vien nebūtu slepkavību. Slepkavības bija kaut kas draņķīgs. Slepkavības nozīmēja virsstundas, ziņojumu rakstīšanu, nebeidzamas sanāksmes un stresu. Taču ēdnīcā vismaz piedāvāja bezmaksas maltīti. Viņš nopūtās, pagriezās, lai dotos uz izeju, kad piepeši sastinga.

Tā bija viņa.

Ulla.

Viņa gāja ārā. Ullas skatiens mazliet “pieskārās” Trulsam, taču viņa izlikās, ka nav to redzējusi. Tā viņa dažkārt darīja. Varbūt tāpēc, ka reiz, paliekot abiem divatā, bez Mikaēla, kaut kas bija nogājis mazliet greizi. Protams, no kaut kā abi bija izvairījušies pat jaunības dienās. Viņš – tāpēc, ka sāka svīst, ka pārāk stipri dauzījās sirds, un vēlāk viņu mocīja doma par muļķīgajiem izteicieniem, ko bija sarunājis, un par nopietnajām, pareizajām lietām, ko nebija pateicis. Viņa – tāpēc, ka… nu, droši vien tāpēc, ka viņš svīda, ka viņa sirds dauzījās pārāk stipri, un tāpēc, ka neko nepateica vai pļāpāja muļķības.

Tomēr ātrijā Trulss gandrīz pasauca viņu vārdā.

Bet viņa jau bija pie metāla durvīm. Drīz Ulla izies ārā un saule skūpstīs viņas skaistos, blondos matus.

Tādēļ Trulss nočukstēja viņas vārdu vienīgi domās.

Ulla.

4. NODAĻA Ceturtdienas vēla pēcpusdiena

Katrīne Brata pārlaida skatienu sanāksmju telpai, ko viņi dēvēja par KO.

Astoņi izmeklētāji, četri analītiķi, viens kriminālists. Tie visi bija viņas pakļautībā. Un visi sekoja Katrīnei ar vanaga skatieniem. Jaunizceptā vecākā izmeklētāja, sieviete. Un Katrīne zināja, ka visskeptiskākās šajā telpā ir viņas kolēģes sievietes. Viņa bieži bija prātojusi, vai fundamentāli atšķiras no citām sievietēm. Viņām testosterona līmenis sasniedza piecus līdz desmit procentus no vīriešu kolēģu līmeņa, bet viņai tas bija gandrīz divdesmit pieci procenti. Pagaidām tie nebija pārveidojuši viņu par rugājiem apaugušu muskuļu kalnu ar klitoru peņa lielumā, bet katrā ziņā – cik vien viņa spēja atcerēties – viņa bija seksuāli uzbudinātāka par savām nedaudzajām draudzenēm, kuras tā bija izteikušās. Jeb “nikni uzbudināta”, kā Bjērns bija sacījis īpaši nelāgās reizēs, kad viņa darbadienas vidū varēja aizbraukt uz Brīnu tikai tādēļ, lai liktu viņam sevi izdrāzt tukšajā noliktavas telpā aiz laboratorijas, tā ka kolbas un mēģenes kartona kastēs džinkstēja vien.

Katrīne ieklepojās, ieslēdza telefonā ieraksta mehānismu un iesāka: “Ir pulksten sešpadsmit, ceturtdiena, 22. septembris. Mēs atrodamies Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas 1. sanāksmju telpā, un šī ir iepriekšējās izmeklēšanas grupas pirmā sanāksme sakarā ar Elīses Hermansenas slepkavību.”

Katrīne redzēja, ka pēdējais telpā iezogas Trulss Berncens un klusi apsēžas kaut kur aizmugurē.

Viņa turpināja skaidrot to, ko vairums telpā esošo jau zināja: Elīse Hermansena no rīta tika atrasta mirusi un acīm redzamais nāves cēlonis ir asiņu zaudējums pēc dūrieniem kaklā. Neviens liecinieks vēl nav pieteicies, pagaidām nav neviena aizdomās turamā un arī nekādu pēdu nospiedumu. Dzīvoklī atrastais organiskais materiāls, ko varētu būt atstājis cilvēks, ir nosūtīts DNS analīzei, un atbildi viņi cer saņemt nedēļas laikā. Pārējās iespējamās fiziskās pēdas pārbaudot kriminālisti un tiesu mediķi. Vai, citiem vārdiem, viņiem nekā nav.

Katrīne pamanīja, ka daži no klausītājiem, sakrustojuši rokas uz krūtīm, smagi nopūšas, gandrīz vai žāvājas. Un viņa zināja, ko tie domā: acīm redzamas banalitātes, nebeidzama atkārtošanās, nekā pārliecinoša, lai būtu pietiekama iemesla pamest novārtā citas lietas. Viņa vēlreiz izstāstīja, kā ar dedukcijas metodi nonākusi līdz slēdzienam, ka slepkava bijis dzīvoklī vēl pirms Elīses pārnākšanas, taču, sevī ieklausoties, juta, ka viņas stāsts izklausās pēc lielīšanās. Pēc jauniecelta vadītāja lūguma viņu cienīt. Un sajuta, kā viņu pārņem bezcerība. Tad iedomājās, ko Harijs bija atbildējis, kad viņa piezvanīja un lūdza tam padomu.

– Noķer slepkavu! – viņš bija teicis.

– Harij, es nejautāju par to! Es jautāju, kā vadīt izmeklētāju grupu, kas tev neuzticas?

– Un es tev atbildēju.

– Viena vai otra slepkavas notveršana neatrisina…

– Tas atrisina visu.

– Visu? Un ko tas atrisināja tev, Harij? Tā, tīri personiski?

– Neko. Bet tu vaicāji par vadību.

Katrīne pārlaida skatienu sanāksmju telpai, pabeidza diezgan nenozīmīgu teikumu, uzelpoja un pamanīja kādu roku, kas viegli bungoja pa krēsla roku balstu.

– Ja Elīse Hermansena pievakarē ir ielaidusi šo personu un ļāvusi tai uzturēties dzīvoklī, kamēr pašas nav mājās, tad mums jāmeklē persona, kuru viņa pazīst. Tādēļ mēs pārlūkojām viņas telefonu un datoru. Tord?

Tords Grēns piecēlās. Viņa iesauka bija Bridējs – varbūt tāpēc, ka viņš ar savu neparasti garo kaklu, šauro, knābim līdzīgo degunu un spārniem jeb rokām, kuru kopgarums tālu pārsniedza auguma garumu, atgādināja bridējputnu. Arhaiskās, apaļās brilles un garie, cirtainie mati, kas nokarājās gar viņa šauro seju, novirzīja domas atpakaļ līdz 70. gadiem.

– Mēs ieskatījāmies viņas iPhone un pārlūkojām pēdējo trīs dienu laikā ienākušos un izejošos, kā arī neatbildētos zvanus, – Tords teica, nepacēlis acis no mazā ekrāniņa sev priekšā; viņš vispār mēģināja nevienam neskatīties acīs. – Visas telefona sarunas ir saistītas tikai ar darba lietām. Ar kolēģiem un klientiem.

– Neviena drauga? – Mangnuss Skarre, taktikas speciālists, iejautājās. – Vecāki?

– Man liekas, ka es jau pateicu, – Tords atbildēja. Ne nelaipni, bet tikai precizējoši. – Tas pats attiecas uz e-pasta korespondenci. Viss saistīts ar darbu.

– Advokātu birojs apstiprina, ka Elīse strādājusi ilgas virsstundas, – Katrīne piemetināja.

– Neprecētas sievietes tā dara, – Skarre teica.

Katrīne nomākti paskatījās uz mazo, plecīgo izmeklētāju, kaut gan zināja, ka komentārs nav mērķēts uz viņu. Skarre nebija ne pietiekami viltīgs, ne arī attapīgs.

– Viņas dators nav aizsargāts ar paroli, bet arī tajā nekā daudz nebija, – Tords turpināja. – Saraksts rāda, ka viņa pārsvarā ir skatījusies jaunākās ziņas un Google. Vēl arī aplūkojusi dažas, tomēr gluži normālas pornolapas, un nav nekādu pēdu, ka viņa šajās lapās būtu ar kādu sazinājusies. Visapšaubāmākais, ko viņa dažu pēdējo gadu laikā ir darījusi, – straumējusi The Notebook no PopcornTime.

Tā kā Katrīne pietiekami labi nepazina IT ekspertu, viņa nezināja, vai ar vārdu “apšaubāms” viņš domā pirātiskā servera izmantošanu vai filmu izvēli. Katrīne pati būtu izvēlējusies pēdējo. Viņai pietrūka PopcornTime.

– Es izmēģināju vairākas saglabātās paroles no viņas Facebook konta, – Tords turpināja. – Nedarbojās, un tādēļ aizsūtīju iesaldēšanas pieprasījumu uz KRIPOS.

– Iesaldēt – ko? – pirmajā rindā sēdošais Annešs Villers iejautājās.

– Tiesas pieprasījumu, – Katrīne paskaidroja. – Pieprasījums par piekļuvi Facebook lapām jāvirza caur KRIPOS un pirmās instances tiesu, un pat ar to piekrišanu – tālāk uz ASV tiesu un pēc tam uz Facebook. Labākajā gadījumā tas var prasīt nedēļas, iespējams, pat mēnešus.

– Tas ir viss, – Tords Grēns sacīja.

– Tikai vēl viens jautājums no iesācēja, – Villers ierunājās. – Kā tu piekļuvi informācijai telefonā? Vai ar līķa pirksta nospiedumu?

Tords aši paskatījās uz Villeru, tad nolaida skatienu un papurināja galvu.

– Kādā veidā? Vecākam iPhone ir četrciparu kods. Pastāv desmit tūkstoši…

– Mikroskops, – Tords viņu pārtrauca un kaut ko paspaidīja ekrāniņā.

Katrīne pazina Torda metodi, taču nogaidīja. Tordam Grēnam nebija nekādas sagatavotības darbam policijā un patiesībā arī nekādas plašas izglītības vispār. Daži gadi informācijas tehnoloģiju jomā Dānijā, bet bez jebkādiem eksāmeniem. Tomēr drīz vien ticis izņemts no Policijas pārvaldes IT nodaļas un iecelts par analītiķi, lai fokusētos uz visu, kam ir kāds sakars ar tehnoloģijām. Gluži vienkārši – viņš bija pārāks par visiem pārējiem.

– Pat viscietākajā stiklā rodas mikroskopiski padziļinājumi vietās, ko pirkstu galiņi visbiežāk spaida, – Tords klāstīja. – Es vienkārši noskaidroju, kurās vietās uz ekrāniņa ir visdziļākās bedrītes, un, lūk, tev ir kods. Tas ir, četri cipari dod divdesmit četras kombināciju iespējas.

– Telefons pēc trim neveiksmīgiem mēģinājumiem droši vien nobloķējas, – Annešs sacīja. – Tātad var…

– Es trāpīju ar otro, – Tords turpināja un pasmaidīja.

Katrīnei nebija skaidrs: vai viņš smaida šī fakta dēļ vai arī kaut ko ir ieraudzījis ekrānā.

– Ak Dievs! – Skarre ierunājās. – Es to saucu par veiksmi!

– Gluži pretēji. Man nepaveicās, jo netrāpīju uzreiz. Ja skaitlis sevī ietver ciparus 1 un 9, kā šajā gadījumā, tad parasti tas ir gadskaitlis, un atliek tikai divas kombināciju iespējas.

– Pietiek bubināt par to! – Katrīne sacīja. – Mēs runājām ar Elīses māsu, kura saka, ka viņai jau daudzus gadus neesot bijis neviena pastāvīga mīļākā. Acīmredzot viņa tādus nav arī gribējusi.

– Tinder, – Villers sacīja.

– Kā, lūdzu?

– Vai viņas telefonā bija Tinder aplikācija?

– Jā, – Tords atbildēja.

– Tie puiši, kuri redzēja Elīsi pie ieejas durvīm, sacīja, ka viņa bijusi mazliet uzcirtusies. Tātad nenāca ne no treniņa, ne no darba un diezin vai atgriezās pēc ciemošanās pie draudzenes. Ja viņa negrib sev mīļāko…

– Labi! – Katrīne noteica. – Tord?

– Mēs pārbaudījām vietni, un, maigi sakot, tur bija daudz sakritību. Bet Tinder ir saistīts ar Facebook, tādēļ pie tālākas komunikācijas, kas viņai, iespējams, ir bijusi, mums nav pieejas.

– Tinder paziņas satiekas bāros, – kāda balss ierunājās.

Katrīne izbrīnā pacēla galvu. Runātājs bija Trulss Berncens.

– Ja viņai bija līdzi telefons, atliek tikai pārbaudīt bāzes stacijas un pēc tam – bārus tajos rajonos, kur viņa ir pabijusi.

– Paldies, Truls! – Katrīne pateicās. – Bāzes stacijas mēs jau pārbaudījām. Stīne?

Viena no analītiķēm izslējās krēslā taisnāk un ieklepojās.

– Saskaņā ar Telenor centrāles izrakstu laikā no pusseptiņiem līdz septiņiem Elīse Hermansena virzījās no Jungstorgetas, kurā atrodas viņas darbavieta, uz rajonu, kas atrodas ap Bentse tiltu. Pēc tam…

– Māsa mums pastāstīja, ka Elīse apmeklē sporta centru Mīrena darbnīcā, – Katrīne viņu pārtrauca. – Un šis centrs apstiprina, ka Elīse piereģistrējusies pulksten 19.32, bet pulksten 21.14 devusies prom. Atvaino, Stīne!

Stīne īsi, mazliet māksloti pasmaidīja.

– Pēc tam Elīse devās uz savu dzīvesvietu, kurā viņa – vai vismaz viņas telefons – bija līdz brīdim, kad viņa tika atrasta. Tas ir, signāls ienāca vienā no teritoriju pārklājošajām bāzes stacijām, un tas tātad apstiprina, ka viņa atradusies ārpus dzīvokļa, bet ne tālāk par pārsimt metriem no savas dzīvesvietas Grīnerlekā.

– Lieliski, tagad mums ir jāapstaigā bāri! – Katrīne teica.

Trulss viegli iespurdzās, un Annešs Villers plati pasmaidīja. Telpā valdīja pilnīgs klusums.

Varēja būt sliktāk, Katrīne nodomāja.

Viņas uz galda gulošais telefons sāka slīdēt projām. Katrīne paskatījās uz displeju: Bjērns.

Zvanam noteikti bija kāda saistība ar tehniskajām pēdām. Tagad būtu lieliski, ja viņa varētu kaut ko paziņot pie galda sēdošajiem. Bet, no otras puses, tādā gadījumā Bjērnam būtu vajadzējis zvanīt kolēģiem no Krimināltehniskās nodaļas, kuri arī sēdēja šajā telpā, nevis Katrīnei. Tātad, iespējams, tas bija privāts zvans.

Vajadzētu nospiest taustiņu “Noraidīt”, bet tad viņa atcerējās, ka Bjērns ļoti labi zina, ka visi šobrīd atrodas sanāksmē, jo šādā ziņā viņš ir akurāts.

Katrīne pielika telefonu pie auss.

– Mēs te ar izmeklēšanas grupu sēžam sanāksmē, Bjērn!

– Es esmu pie tiesu mediķiem, – Bjērns sacīja. – Nupat ieguvām testēšanas rezultātu attiecībā uz gaišo vielu uz viņas vēdera. Tajā nav cilvēka DNS.

– Velns! – Katrīnei paspruka.

Šī doma visu laiku bija grozījusies viņas galvā. Ja šī svītriņa būtu bijusi sperma, tad lieta varētu tikt atrisināta maģiskās robežas ietvaros – pirmo četrdesmit astoņu stundu laikā. Pieredze liecināja, ka pēc tam viss ir daudz sarežģītāk.

– Bet tas var uzvedināt uz domu, ka viņiem tomēr ir bijuši dzimumsakari! – Bjērns turpināja.

– Un kas tev liek tā domāt?

– Svītriņa bija līdzeklis labākai slīdēšanai. Droši vien no prezervatīva.

Katrīne vēlreiz nolamājās. Un pēc pārējo uz viņu vērstajiem skatieniem apjēdza, ka vēl nav pateikusi: te ir kaut kas vairāk nekā tikai privāta saruna.

– Tātad tu domā, ka noziedznieks ir lietojis prezervatīvu? – viņa skaļā balsī pārjautāja.

– Viņš vai arī kāds cits, ko viņa vakar satika.

– Okay, paldies!

Viņa gatavojās jau beigt sarunu, kad saklausīja, ka Bjērns turpina saukt viņu vārdā.

– Jā? – Katrīne pārjautāja.

– Ne jau tāpēc es tev zvanu!

Viņa norija siekalas.

– Bjērn, mēs atrodamies…

– Slepkavības ierocis, – viņš turpināja. – Šķiet, esmu noskaidrojis, kas tas ir! Vai varat vēl divdesmit minūtes neizklīst?

Viņš gulēja gultā savā dzīvoklī un lasīja ziņas telefonā. Bija izšķirstījis jau visas avīzes. Un jutās sarūgtināts: viņi bija izlaiduši daudzas detaļas, nebija pastāstījuši par visu, kam piemīt mākslinieciska vērtība. Vai nu tāpēc, ka šīs izmeklēšanas grupas priekšniece Katrīne Brata nevēlējās to pieminēt, vai arī tāpēc, ka gluži vienkārši nespēja saskatīt skaistumu. Bet viņš, policists ar briesmīgo skatienu, to redzētu. Varbūt viņš, līdzīgi Katrīnei Bratai, paturētu sevī, bet katrā ziņā būtu pratis to novērtēt.

Viņš pētīja Katrīnes Bratas fotogrāfiju avīzē.

Sieviete bija skaista.

Vai viņiem nebija norādījuma preses konferenču laikā nēsāt policista formastērpu? Varbūt tāds bija tikai ieteikums. Šajā gadījumā viņa to ignorēja. Nospļāvās. Viņam Katrīne patika. Iztēlojās viņu policistes uniformā.

Ļoti skaista.

Diemžēl viņa nebija dienas kārtībā.

Viņš nolika avīzi. Noglāstīja tetovējumu. Reizēm likās, ka tas ir īsts, ka saspringst, ka āda uz krūtīm nostiepjas un drīz pārplīsīs.

Viņam bija vienalga.

Viņš sasprindzināja vēdera muskuļus un piecēlās no gultas. Ielūkojās drēbju skapja bīdāmo durvju spogulī. Cietumā viņš bija trenējies. Nevis treniņu telpā – nebija vajadzības gulēt uz soliem un paklājiem, kas jau piesūkušies ar citu sviedriem, – bet kamerā. Nevis tādēļ, lai uztrenētu muskuļus, bet lai iegūtu patiesu spēku. Izturību. Ķermeņa vingrumu. Līdzsvaru. Spēju paciest sāpes.

Viņa māte bija plecīga. Ar varenu pēcpusi. Bet beigās vairs nerūpējās par sevi. Kļuva vārga. Viņam vajadzēja izveidot ķermeni un panākt tādu vielmaiņas procesu kā tēvam. Un spēku.

Viņš atgrūda drēbju skapja durvis sāņus.

Tur karājās uniforma. Viņa plauksta to noglāstīja. Drīz tā tiks likta lietā.

Viņš domāja par Katrīni Bratu. Formastērpā.

Šovakar viņam jāiet uz bāru. Uz populāru, ļaužu pilnu bāru, ne tādu kā Jealousy bārs. Tas bija noteikumu pārkāpums: doties ārā, starp cilvēkiem, citu iemeslu dēļ, nevis tādēļ, lai ieturētu maltīti, aizietu uz pirti un paveiktu dienas kārtībā paredzēto darbu. Tas būtu jādara anonīmi un vienatnē. Jo tas bija nepieciešams. Nepieciešams tādēļ, lai nekļūtu traks. Viņš klusi iesmējās. Traks. Psihologi sacīja, ka viņam esot jāapmeklē psihiatrs. Viņš taču zināja, ko tie grib pateikt: viņam ir vajadzīgs kāds, kurš izraksta zāles.

Viņš izcēla no kurpju plaukta notīrītu kovboja zābaku pāri un mirkli paskatījās uz sievieti skapī. Āķis sienā noturēja to vertikāli, un viņas acis stīvi blenza starp uzvalkiem. Krūtis viņš bija tai ieziedis ar lavandas eļļu. Tad viņš aizvilka durvis ciet.

Traks? Tie bija nemākulīgi idioti, visi kā viens! Kādā enciklopēdijā viņš bija lasījis definīciju par personības traucējumiem. Tās esot psihiskas ciešanas, kas noved pie “diskomforta un grūtībām personai vai apkārtējiem cilvēkiem”. Lieliski! Viņa gadījumā tā bija vienīgi apkārtne. Viņam piemita tieši tāda personība, kādu viņš bija vēlējies. Ja ir, ko iedzert, kas var būt lieliskāk, racionālāk un normālāk par slāpju sajūtu?

Viņš paskatījās pulkstenī. Pēc pusstundas ārā būs jau diezgan tumšs.

– Te ir tas, ko atradām ap brūcēm uz viņas kakla. – Bjērns Holms norādīja uz attēlu ekrānā. – Šie trīs fragmentiņi kreisajā pusē ir sarūsējusi dzelzs, bet tas pa labi – melna krāsa!

Katrīne sanāksmju telpā bija apsēdusies pie pārējiem. Bjērns atsteidzās gluži aizelsies, un viņa bālais zods vēl spīdēja no sviedriem.

Viņš paspaidīja sava datora tastatūru. Parādījās sakropļota kakla tuvplāns.

– Kā var redzēt, šīs vietas, kurās āda ir caurdurta, veido formu, it kā viņu būtu sakodis cilvēks, bet šie zobi noteikti ir bijuši smaili kā adatas!

– Kaut kāds sātanists, – Skarre ieteicās.

– Katrīne uzskata, ka šis kāds ir uzsmailinājis zobus, bet mēs pārbaudījām, un tur, kur sakostajai ādas krokai zobi otrajā pusē gandrīz iznāk ārā, varam saskatīt, ka to rindas nesastopas, bet aizslīd viena otrai garām. Ergo tas diezin vai ir parasta cilvēka kodiens, kam apakšžokļa un augšžokļa zobi ir novietoti tā, ka tie stāv cits citam pretī. Tādēļ atrastā rūsa vedina mani uz domu, ka tikusi izmantota kaut kāda dzelzs protēze.

Bjērns atkal paspaidīja tastatūru.

Katrīne manīja, ka telpu pāršalc krampjainas nopūtas.

Ekrānā parādījās kāds priekšmets, kas no pirmā acu uzmetiena lika Katrīnei atcerēties vecu, sarūsējušu slazdu, kuru kādreiz bija redzējusi pie sava vectēva Bergenā un nosaukusi par lāču lamatām. Asie dzelkšņi veidoja zigzaga līniju, un augšžoklis ar apakšžokli bija sastiprināti kopā ar kaut kādu atsperei līdzīgu ietaisi.

– Šis attēls ir ņemts no privātas kolekcijas Karakasā un, neapšaubāmi, radies verdzības laikā, kad tika rīkotas cīņas ar derību slēgšanu. Katram no diviem vergiem ielika mutē dzelzs zobu protēzes, rokas sasēja uz muguras un ielaida ringā. Tas, kurš izdzīvoja, tika tālāk uz otro raundu. Pieļauju, ka tā. Bet galvenais…

– Paldies! – Katrīne pateicās.

– Esmu mēģinājis noskaidrot, kur varētu dabūt šādas dzelzs protēzes. Tā nav lietiņa, ko var pasūtīt pa pastu. Tādēļ, ja atradīsim kādu, kurš Oslo vai Norvēģijā šādas ierīces ir pārdevis – un kam pārdevis –, gribētu domāt, ka mums būs tikai nedaudzu personu loks.

Katrīne secināja, ka Bjērns ir krietni pārsniedzis savus darba pienākumus kā kriminālists-tehniķis, tomēr iztika bez komentāriem.

– Un vēl kāda lieta, – Bjērns turpināja. – Pietrūkst asiņu.

– Pietrūkst?

– Pieauguša cilvēka ķermenī asinis sastāda vidēji septiņus procentus no ķermeņa svara. Ir individuālas atšķirības, bet pat tad, ja viņa atrastos šīs skalas pašā apakšā, pietrūkst gandrīz puslitra – ja saskaitām kopā tās asinis, kas bija palikušas mirušajā, uz paklāja koridorā, uz parketa, un to mazumiņu, kas gultā. Tātad – ja vien slepkava ar spainīti nav aiznesis tās prom…

– …tad viņš tās ir izdzēris, – Katrīne papildināja.

Sanāksmju telpā trīs sekundes valdīja pilnīgs klusums.

Villers nokremšļojās.

– Kas ir ar to melno krāsu?

– Atlupušās krāsas iekšpusē bija rūsa, tātad tā arī ir no protēzes, – Bjērns atbildēja un atvienoja datoru no projektora. – Bet krāsa nav tik veca. Šovakar es to izanalizēšu.

Katrīne redzēja, ka sapulcējušies vēl nav aizdomājušies līdz krāsai, tie joprojām prāto par asinīm.

– Paldies, Bjērn! – Katrīne sacīja, piecēlās un paskatījās pulkstenī. – Tad nu dosimies pastaigā pa bāriem. Ir arī laiks doties pie miera! Tādēļ sūtīsim uz mājām tos, kuriem ir bērni, bet mēs, neauglīgie, paliekam un sadalāmies!

Neviens neatbildēja, neiesmējās un pat nepasmaidīja.

– Lieliski, tad tā arī darīsim! – Katrīne piebilda.

Viņa juta, ka ir nogurusi. Saņēmās. Viņai radās neskaidra nojauta, ka tas ir tikai sākums. Dzelzs protēze, un nav DNS. Pazudis puslitrs asiņu.

Iečīkstējās krēsla kāja.

Viņa savāca savus papīrus, pacēla acis un ieraudzīja Bjērna muguru, kas nozuda aiz durvīm. Atkal sajuta dīvaino atvieglojuma, netīras sirdsapziņas un pašnicinājuma sajaukumu. Un iedomājās, ka jūtas… draņķīgi.

5. NODAĻA Ceturtdiena, vakars un nakts

Mehmets Kalaks vēroja abus cilvēkus savā priekšā. Sievietei bija glīta seja, zilas acis, apspīlēts hipsteru apģērbs un tik slaids ķermenis, ka nelikās dīvaini, ka viņa sameklējusi atraktīvu, jaunu vīrieti, kurš varēja būt gandrīz desmit gadus jaunāks. Šie bija tieši tādi klienti, kādus Mehmets vēlējās, tādēļ, abiem ienākot pa Jealousy bāra durvīm, viņa seja atplauka īpaši platā smaidā.

– Ko teiksi? – sieviete pajautāja.

Viņa runāja Bergenas dialektā. Uz ID kartes viņš bija ievērojis tikai uzvārdu. Brata.

Mehmets vēlreiz nolaida acis un paskatījās uz fotogrāfiju, ko abi ienācēji bija nolikuši viņam priekšā uz letes.

– Jā, – viņš atbildēja.

– Jā?

– Jā, viņa te bija. Vakar.

– Vai esi pārliecināts?

– Viņa sēdēja te, kur jūs tagad stāvat!

– Šeit? Viena?

Mehmets redzēja, ka sieviete cenšas slēpt savu satraukumu. Kādēļ cilvēki tā dara? Kāpēc ir tik bīstami izrādīt savu noskaņojumu? Viņam nepatika nodot savu vienīgo pastāvīgo apmeklētāju, bet šie bija uzrādījuši policistu apliecības.

– Viņa bija kopā ar kādu puisi, kurš mēdz šeit atnākt. Kas noticis?

– Vai tu nelasi avīzes? – viņas gaišmatainais kolēģis skaļā balsī iejautājās.

– Nē, es dodu priekšroku jaunākajām ziņām! – Mehmets paskaidroja.

Brata pasmaidīja.

– Šorīt viņa tika atrasta nogalināta. Pastāsti mums par šo vīrieti! Ko viņi te darīja?

Mehmets jutās tā, it kā kāds būtu viņam uzlējis spaini ledusauksta ūdens. Nogalināta? Sieviete, kura pirms nepilnas diennakts bija stāvējusi šeit, viņa priekšā, tagad ir līķis? Viņš sakopoja domas. Un sakaunējās, kad automātiski prātā pieteicās cita doma: ja viņa bārs tagad tiks pieminēts avīzēs, vai biznesam tas būs labi vai slikti? Tomēr pastāvēja taču robežas, cik lielā mērā varētu būt sliktāk.

– Tinder vietne, – Mehmets atbildēja. – Viņš mēdz šeit satikties ar iegūtajām paziņām. Dēvē sevi par Geiru.

– Dēvē?

– Pieļauju, ka viņu tā sauc.

– Vai viņš norēķinās ar karti?

– Jā. Ar karti.

Brata pamāja uz kases aparāta pusi.

– Vai tu domā, ka spētu atrast viņa vakardienas maksājuma čeku?

– Jā, domāju, ka tas ir iespējams. – Mehmets drūmi pasmaidīja.

– Vai viņi pameta šo vietu kopā?

– Noteikti ne.

– Ko tas nozīmē?

– To, ka Geirs, kā parasti, bija pacēlis latiņu pārāk augstu. Patiesībā viņš bija izgāzies, pirms es vēl paspēju viņiem ieliet. Starp citu, vai vēlaties kaut ko…

– Nē, paldies! – Brata bija izvairīga. – Mēs esam darbā. Tātad viņa no šejienes devās projām viena?

– Jā.

– Un tu neredzēji nevienu, kurš viņai sekotu?

Mehmets papurināja galvu, nolika uz letes divas glāzes un paņēma pudeli ar ābolu sidru.

– Uz mūsu rēķina, svaigi spiests, vietējais. Ja kādā vakarā atgriezīsieties, dabūsiet alu uz mūsu rēķina. Ziniet – pirmais ir bez maksas. Tas pats attieksies uz jūsu kolēģiem policistiem, ja paaicināsiet tos sev līdzi. Vai mūzika jums patīk?

– Jā, – gaišmatainais policists teica. – U2 ir…

– Nē! – Brata viņu pārtrauca. – Vai dzirdēji, ka sieviete kaut ko saka vai dara ko tādu, kas varētu mūs interesēt?

– Nē. Bet, starp citu, ja tu tā ieminies, tad patiesībā viņa kaut ko teica par tipu, kurš viņu vajājot. – Mehmets pārtrauca liet glāzēs un pacēla galvu. – Mūzika skanēja klusi, un viņa runāja skaļi.

– Protams. Vai šeit, bārā, bija vēl kādi, kas izrādīja par viņu interesi?

Mehmets papurināja galvu.

– Tas bija kluss vakars.

– Tātad tāds pats kā šovakar?

Mehmets paraustīja plecus.

– Divi pārējie viesi, kas te bija, aizgāja pirms Geira.

– Tad jau varbūt nebūs grūti atrast arī viņu karšu numurus?

– Cik atceros, viens no tiem maksāja skaidrā naudā. Otrs neko nenopirka.

– Okay. Kur tu pats biji laikā no pulksten divdesmit diviem līdz vieniem naktī?

– Es? Es biju šeit. Vai mājās.

– Vai kāds var to apstiprināt? Tad mums uzreiz viss būtu skaidrs.

– Jā. Jeb – nē.

– Jā vai nē?

Mehmets apdomājās. Agrāk sodīta haizivs-kreditora iesaistīšana varētu nozīmēt vēl vairāk nepatikšanu. Šī kārts ir jāpietaupa, līdz radīsies vajadzība celt to galdā.

– Nē. Es dzīvoju viens.

– Paldies.

Brata pacēla glāzi, un Mehmets iedomājās, ka sekos tosts, taču tūlīt saprata, ka roka norāda uz kases aparāta pusi.

– Mēs iedzersim vietējo ražojumu, bet tu tikmēr pameklē! Okay?

Trulss bija apstaigājis savus bārus un restorānus ļoti ātri. Bija rādījis fotogrāfiju bārmeņiem un oficiantiem un devies prom, tiklīdz bija izdzirdis gaidīto “nē” vai “nezinu”. Ja nezina, tad nezina. Šī diena jau tā bija ļoti gara, bet darba kārtībā bija vēl viena, pēdējā lieta.

Uzrakstījis pēdējo teikumu, Trulss uzsita uz tastatūras punkta taustiņa un paskatījās uz īso, bet, viņaprāt, saturīgo ziņojumu. “Skatīt pievienoto sarakstu ar izklaides vietām un laikiem, kādos apakšā parakstījusies persona tās ir apmeklējusi. Neviens no darbiniekiem nav atzinies, ka slepkavības vakarā būtu redzējis Elīsi Hermansenu.” Tad viņš nospieda “Sūtīt” un piecēlās.

Ieklausījās. Klusi dūca galda telefons, un mirgoja tā indikators. Numurs uz displeja liecināja, ka zvana no apsardzes telefona. Tā pieņēma informāciju un tālāk nosūtīja tikai tādu, kas likās samērā nozīmīga. Velns! Tagad viņam nebija laika runīgiem cilvēkiem. Viņš varēja izlikties, it kā nebūtu zvanu pamanījis. Un tomēr, ja nu tas ir informējošs zvans, varbūt viņam būtu vēl vairāk, ko pastāstīt. Trulss pacēla klausuli.

– Berncens.

– Beidzot! Neviens neatbild. Kur visi palikuši?

– Bāros.

– Vai jums nav kāda slepkavība, kas…

– Kas par lietu?

– Te ir viens cilvēks, kurš saka, ka vakar esot bijis kopā ar Elīsi Hermansenu.

– Pieslēdz viņu!

Atskanēja klikšķis, un Trulss izdzirdēja kāda vīrieša smago un ātro elpu. Tas varēja nozīmēt vienīgi to, ka viņš ir nobijies.

– Inspektors Berncens, Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļa. Kas par lietu?

– Mans vārds ir Geirs Selle. “VG” interneta avīzē redzēju Elīses Hermansenas fotogrāfiju. Zvanu tāpēc, ka vakar man bija ļoti īsa tikšanās ar viņai līdzīgu sievieti. Un viņa nosauca sevi par Elīsi.

Geirs Selle piecās minūtēs pastāstīja par tikšanos Jealousy bārā un to, ka pēc tam devies taisnā ceļā uz mājām un ieradies tur pirms pusnakts. Trulss miglaini atcerējās, ka čurājošie puišeļi redzējuši Elīsi dzīvu pēc pulksten 23.30.

– Vai kāds var apstiprināt, cikos tu ieradies mājās?

– Laiks, kad ieslēdzu savu datoru. Un Kāri.

– Kāri?

– Sieva.

– Tev ir ģimene?

– Sieva un suns.

Trulss dzirdēja, kā vīrietis nožāvājas.

– Kādēļ nepiezvanīji agrāk?

– Es tikai tagad ieraudzīju fotogrāfiju!

Trulss visu pierakstīja un klusībā nolamājās. Šis nebija slepkava, tikai viens no tiem, kuri jāizslēdz no izmeklēšanas procesa, tomēr tas nozīmēja papildu ziņojuma rakstīšanu, un pulkstenis būs jau desmit, kad viņš dosies prom.

Katrīne gāja lejup pa Markveieni. Viņa bija aizsūtījusi Annešu Villeru mājās pēc viņa pirmās darbadienas un pasmaidīja par domu, ka viņš noteikti atcerēsies to visu atlikušo mūžu. Vispirms nodaļā un tad taisnā ceļā uz slepkavības vietu – lieliski. Nevis uz garlaicīgu narkomāna slepkavību, ko ļaudis nākamajā dienā jau ir aizmirsuši, bet uz tādu, ko Harijs dēvēja par “tā-varētu-notikt-ar-mani-slepkavību”, kas bija tā sauktā parasta cilvēka slepkavība parastos apstākļos. Preses konferencēs telpas bija pārpildītas, un informācija avīžu pirmajās lappusēs – garantēta. Pazīstams vārds deva lasītājiem iespēju lielākam pārdzīvojumam. Tādēļ arī terora aktam Parīzē prese piešķīra lielāku ievērību nekā notikumiem Beirūtā. Un prese ir prese. Tādēļ policijas priekšnieks Belmans tik ļoti interesējās par šo lietu. Viņam būs jautājumi. Ne uzreiz, bet, ja jaunas, labi izglītotas sabiedriskās darbinieces slepkavība tuvāko dienu laikā netiks atklāta, viņam vajadzēs izteikties.

No šejienes līdz dzīvoklim Frongnerē viņai būs jāsoļo pusstunda. Tas ir lieliski, jo vajadzēja mazliet izvēdināt galvu. Un ķermeni. No virsjakas kabatas viņa izņēma telefonu un atvēra Tinder vietni. Ar vienu aci skatoties uz trotuāru, bet ar otru – telefona ekrānā, slīdināja pirkstu pa labi un pa kreisi.

Tātad viņi bija minējuši pareizi – Elīse Hermansena bija gājusi uz mājām no tikšanās ar paziņu no Tinder vietnes. Vīrietis, kuru bārmenis viņiem bija aprakstījis, likās diezgan nekaitīgs, taču no pašas pieredzes zināja, ka dažiem vīriešiem ir aplams priekšstats, ka ātrs sekss dod tiem tiesības uz kaut ko vairāk. Arhaisks nojēgums par to, ka akts nozīmē sievietes pakļaušanos, kas varbūt pārsniedz tīri seksuālo vēlmi. Bet viņa zināja arī to, ka ir daudzas sievietes ar tikpat arhaiskiem uzskatiem – ka vīrieši uzskata par morālu pienākumu vēlīgi iespraukties viņu dzimumorgānos. Lai tā būtu, bet viņai nupat bija radusies sakritība.

“Esmu desmit minūšu attālumā no bāra Nox, Solli laukumā,” Katrīne uzrakstīja.

“Okay, es tur jau būšu,” viņa saņēma atbildi no Ulriha, kurš, spriežot pēc fotogrāfijas vietnē un teksta, varētu būt vienkāršs puisis.

Trulss Berncens palika stāvam un aplūkoja Mūnu Do.

Viņa vairs neatgādināja tam pingvīnu. Tas ir, viņa atgādināja Trulsam pingvīnu, kuram saspiests viduklis.

Trulss bija izjutis zināmu nepatiku, lūdzot treniņtērpā ģērbtajai meitenei aiz letes ielaist viņu Gaina sporta zālē, lai varētu uzmest acis zāles ērtībām. Iespējams, tāpēc, ka viņa nejautāja, vai viņš izvērtē iespēju kļūt par kluba biedru, bet varbūt viņi nevēlējās tādus tipus kā Trulss par biedriem. Droši vien izraisīdams savos līdzcilvēkos neapmierinātību – un, visumā jāatzīst, pamatotu iemeslu dēļ –, Trulss vairumā sastapto cilvēku sejās bija iemācījies saskatīt nepatiku pret sevi. Vienalga – pārlūkojis trenažierus, kas liek sasprindzināt vēdera un sēžas muskuļus, telpu pilates nodarbībām, stiepšanās vingrojumiem un telpu ar histēriskām aerobikas instruktorēm (Trulsam bija neskaidra nojauta, ka to vairs nesauc par aerobiku), viņš ieraudzīja Mūnu puišu zālē. Svarcelšanas telpā. Viņa vilka stieni no zemes. Īsās, plati ieplestās kājas joprojām bija kā pingvīnam. Bet spēcīgās pēcpuses un ap vidukli apjoztās platās ādas jostas kombinācija, izspīlējot gan ķermeņa augšdaļu, gan apakšdaļu, vairāk atgādināja ciparu “8”.

Iztaisnojot muguru un sasprindzinot spēkus, viņa aizsmakušā balsī gandrīz biedējoši ierēcās. Un ieskatījās spogulī savā piesarkušajā sejā. Diski, atraujoties no zemes, nograbēja cits pret citu. Svaru stienis neieliecās tā, kā Trulss bija redzējis televīzijā, bet par to, ka tas ir smags, viņš sprieda pēc divu jaunu pakistāniešu pavērtajām mutēm, kuri turpat stāvēja un trenēja bicepsus, kas jau tā bija pietiekami lieli pretstatā nožēlojamiem bandu tetovējumiem. Velns, kā viņš tos ienīda! Velns, kā tie ienīda viņu!

Mūna Do nolika stieni. Ierēcās un cēla vēlreiz. Lejā. Augšā. Četras reizes.

Pēc tam trīcēdama palika stāvam. Pasmaidīja, kā to mēdza darīt trakā dāma no Līras, kad bija izbaudījusi savu orgasmu. Ja viņa nebūtu bijusi tik ļoti resna un nedzīvotu tik tālu, varbūt varētu kaut kas sanākt. Viņa teica, ka ieradusies negaidot, jo Trulss esot sācis viņai patikt. Viena reize nedēļā esot par maz. Toreiz viņš jutās atvieglots, tomēr šad tad Trulss turpināja par viņu domāt. Protams, ne tā kā par Ullu, bet sieviete bija interesanta un viņam patika.

Mūna Do pamanīja Trulsu spogulī. Izņēma ausu aizbāžņus.

– Berncen? Domāju, ka Policijas pārvaldē jums ir treniņu telpa?

– Ir, – Trulss atbildēja un piegāja tuvāk.

Viņš uzmeta pakistāniešiem “es-esmu-kruķis-tādēļ-pazūdiet” skatienu, bet likās, ka tas viņus neietekmē. Varbūt viņš attiecībā uz šiem bija kļūdījies. Daži no šiem jauniešiem tagad mācījās pat policijas skolā.

– Tātad kāds vējš tevi atpūtis? – Viņa noņēma jostu, un Trulss nespēja atturēties: viņš blenza uz Mūnu, gribēdams redzēt, vai viņa atkal neuzpūtīsies un nekļūs līdzīga parastam pingvīnam.

– Domāju, ka mēs varētu viens otram mazliet izpalīdzēt.

– Kādā veidā?

Viņa notupās un noņēma atslēgas stieņa galos.

Trulss pietupās viņai blakus un pieklusināja balsi:

– Tu teici, ka par informāciju jūs labi maksājot!

– Jā, maksājam, – viņa atbildēja, necenšoties runāt klusāk. – Kas tev ir?

Trulss ieklepojās.

– Tas maksās piecdesmit tūkstošus.

Mūna Do skaļi iesmējās.

– Mēs maksājam labi, Berncen, bet ne tik labi! Desmit tūkstoši ir maksimālā summa, bet tad runa ir par īstiem gardumiņiem!

Trulss lēni pamāja ar galvu un aplaizīja lūpas.

– Šis nav gardumiņš!

– Ko tu teici?

Trulss mazliet pacēla balsi.

– Es teicu: šis nav gardumiņš!

– Kas tad tas ir?

– Te ir trīs ēdieni!

– Nav aktuāli! – Katrīne nokliedzās, pārspējot apkārtējo balsu kakofoniju, un pielika pie lūpām kokteili White Russian. – Man ir piedzīvotājs, un viņš ir mājās. Kur dzīvo tu?

– Jillenlēvesgātā. Bet tur nav, ko iedzert, ir ellīga nekārtība un…

– Vai gultasveļa ir tīra?

Ulrihs paraustīja plecus.

– Kamēr es būšu dušā, tu nomainīsi gultasveļu, – viņa sacīja. – Es nāku taisnā ceļā no darba.

– Kur tu strādā…

– Teiksim tā: tev ir jāzina tas, ka šis darbs nozīmē – man no rīta ir agri jāceļas, tāpēc mēs… – Viņa pamāja ar galvu uz izejas pusi.

– Protams, bet varbūt vispirms iedzeram?

Katrīne paskatījās uz savu glāzi. Vienīgais iemesls, kādēļ viņa bija sākusi dzert White Russian, bija tas, ka to dzēra Džefs Bridžess, kad tēloja Lielo Lebovski.

– Vēl tikai viens jautājums, – viņa ieteicās.

– Jautājums?

– Kādu efektu rada alkohols… uz tevi?

Ulrihs iesmējās.

– Vai tu mēģini radīt manī nedrošību, Katrīn?

Viņa pavisam nedaudz nodrebēja, izdzirdot savu vārdu no sveša cilvēka mutes.

– Vai tev ir nedrošības sajūta, Ul-rih?

– Nē. – Viņš pavīpsnāja. – Bet vai tu zini, cik šie dzērieni maksā?

Katrīne pasmaidīja. Ulrihs bija okay. Diezgan slaids. Tas bija pats pirmais un patiesībā vienīgais, ko viņa bija ieraudzījusi vietnē. Svars. Un garums. Aprēķināja ĶMI tikpat ātri, kā pokera spēlmanis aprēķina izredzes uz laimestu. 26,5 – tas bija vidēji. Līdz brīdim, kad viņa satika Bjērnu, nekad nebija domājusi, ka pieņems kādu, kam indekss ir kaut nedaudz virs 25.

– Man jāiet uz tualeti, – viņa teica. – Te būs mans garderobes numuriņš, melna ādas jaka, gaidi pie durvīm.

Katrīne piecēlās, devās prom un piepeši iedomājās: ka šī Ulriham ir pirmā reize redzēt viņu no mugurpuses un tieši tagad viņš skatās uz to, ko viņas bērnībā dēvēja par pakaļu. Un zināja: viņš ir apmierināts.

Telpas galā cilvēku bija vairāk, un Katrīnei nācās lauzt sev ceļu, jo vārdam “atvainojiet” nebija tāda Sezam, atveries! efekta, kā tas, pēc viņas domām, ir civilizētās vietās citur pasaulē. Piemēram, Bergenā. Viņa tika iespiesta starp sasvīdušajiem ķermeņiem ciešāk, nekā bija paredzējusi, un pēkšņi juta, ka nevar paelpot. Viņa izspraucās cauri, un pēc pāris soļiem skābekļa bada sajūta izzuda.

Koridorā, kā parasti, pie dāmu tualetes stāvēja rinda, bet pie vīriešu – nebija neviena. Viņa vēlreiz paskatījās pulkstenī. Izmeklēšanas grupas vadītāja. Viņai ļoti gribētos rīt ierasties darbā pirmajai. Pirmajai. Vai arī – lai velns visu rauj! Katrīne apņēmīgi atvēra vīriešu tualetes durvis, iegāja, pagāja garām pisuāriem, kur divi vīrieši viņu pat nepamanīja, un ieslēdzās vienā no kabīnēm. Viņas nedaudzās draudzenes vienmēr bija teikušas, ka nekad nespertu savu kāju puišu tualetē, ka tās esot daudz vairāk piecūkotas nekā meiteņu tualetes. Katrīnei tādas pieredzes nebija.

Viņa bija nolaidusi bikses un apsēdusies, kad izdzirda piesardzīgu klauvējienu pie durvīm. Sanāca smiekli, jo no ārpuses vajadzēja redzēt, ka vieta ir aizņemta. Ja kāds iedomājās, ka kabīne ir brīva, tad kāpēc klauvē? Viņa pameta acis lejup. Spraudziņā starp durvīm un grīdu ieraudzīja smailu čūskādas zābaku purngalus. Katrīnes pirmā doma bija: tam jābūt kādam, kurš redzējis viņu ieejam vīriešu tualetē un sekojis.

– Lasies p… – viņa iesāka, bet gaisa trūkuma dēļ vārda beigas pagaisa.

Vai viņa sāk kļūt nekrietna? Vai viena vienīga diena vadītājas lomā, jau zinot, ka šī būs svarīga slepkavības izmeklēšanas lieta, ir pārvērtusi viņu par sekli elpojošu nervu kamolu? Ak Dievs…

Viņa dzirdēja, kā atveras durvis un, skaļi sarunādamies, ienāk divi puiši.

– Tas ir vienkārši nežēlīgi!

– Drausmīgi!

Zābaku purngali pie durvīm nozuda. Katrīne ieklausījās, taču soļus nedzirdēja. Viņa sakārtojās, atslēdza durvis un devās pie izlietnes. Brīdī, kad viņa atgrieza ūdens krānu, puišu saruna pie pisuāriem apklusa.

– Ko tu te dari? – viens no viņiem pajautāja.

– Čurāju un mazgāju rokas! – Katrīne atbildēja. – Ievērojiet vārdu kārtību!

Tad papurināja rokas un izgāja.

Ulrihs stāvēja pie durvīm, turot rokā viņas jaku. Viņš atgādināja Katrīnei pieglaimīgu suni ar kociņu mutē. Viņa nolēma izdzēst no atmiņas šo iedomu tēlu.

Trulss brauca uz mājām. Ieslēdza radio skaļāk, jo izdzirda Motцrhead dziesmu. Viņš vienmēr bija domājis, ka to sauc “Ace of Space”, līdz Mikaēls kādās svinībās vidusskolā bija iesaucies: “Bīvis te domā, ka Lemijs dzied Ace of… Space!” Trulsa ausīs joprojām skanēja smieklu dārdi, kas pārspēja mūziku, viņš atcerējās, kā mirdzēja Ullas skaistās acis.

Labi, pietiek. Trulsam joprojām likās, ka “Ace of Space” ir labāks nosaukums nekā “Ace of Spades”. Reiz Trulsam bija gadījusies izdevība apsēsties ēdnīcā pie galda kopā ar pārējiem, kur Bjērns Holmss interpretēja savu smieklīgo Tūtenes dialektu, sacīdams, ka, viņaprāt, no Lemija puses būtu poētiskāk, ja viņš nodzīvotu līdz 72 gadu vecumam. Trulss bija jautājis: “Kāpēc?” – un Bjērns bija atbildējis tikai: “7 un 2, 2 un 7, vai ne? Morisons, Hendrikss, Džoplina, Kobeins, Vainhausa, visa banda.”

Trulss bija tikai pamājis ar galvu, jo redzēja, ka arī visi pārējie pamāj. Viņš joprojām nesaprata, ko tas nozīmē. Tikai to, ka viņš joprojām nav savējais.

Bet – savējais vai svešais – šovakar Trulss bija kļuvis par trīsdesmit tūkstošiem bagātāks nekā Bjērns, šis nolādētais Holms, un visi viņa piekritēji – ēdnīcas paziņas.

Mūna bija pamatīgi iedegusies tikai tad, kad Trulss izstāstīja par šo kodienu jeb dzelzs protēzi, kā Holms to nodēvēja. Viņa bija piezvanījusi savam redaktoram un saņēmusi piekrišanu, jo tas esot tieši tā, kā Trulss teicis. Trīs ēdieni. Uzkoda esot tas, ka Elīse Hermansena lietojusi Tinder. Otrais ēdiens – ka slepkava acīmredzot jau bijis viņas dzīvoklī, kad Elīse pārradusies mājās. Un desertā – tas, ka viņš to nogalinājis, ar dzelzs zobiem pārkožot kakla artēriju. Desmit tūkstoši par katru ēdienu. Trīsdesmit! 3 un 0, 0 un 3, vai ne?

“Ace of space, Ace of space!” Trulss un Lemijs ieaurojās.

– Nav aktuāli, – Katrīne sacīja un uzvilka atpakaļ bikses. – Ja tev nav prezervatīva, tad vari iet ieskrieties!

– Bet es pirms divām nedēļām pārbaudījos! – Ulrihs teica un piecēlās gultā sēdus. – Zvēru pie krusta un desmit nažiem sirdī!

– Tos nažus tu vari iebāzt… – Katrīnei nācās izelpot, lai spētu aizpogāt bikšu pogu. – Turklāt tie man nepalīdzēs izvairīties no grūtniecības.

– Vai tu neko nelieto, meitenīt?

Meitene? Jā, Ulrihs viņai patika! Tas nebija tas. Tas bija… velns zina, kas tas bija!

Viņa izgāja koridorā un uzvilka kājās kurpes. Atcerējās, kur Ulrihs pakāris viņas ādas jaku, un bija ielāgojusi, ka durvju iekšpusē ir parastā slēdzene. Jā, viņa prata izveidot atkāpšanās plānu! Viņa izmetās ārā un noskrēja lejup pa kāpnēm. Izgāja uz Jillenlēvesgātas, kurā dabiskais rudens gaiss smaržoja pēc brīvības un sajūtas, ka viņa ir aizbēgusi. Katrīne iesmējās. Devās pa taciņu starp platās, tukšās ielas vidū esošās alejas kokiem. Velns, cik viņa samaitāta! Ja jau tiešām viņa ir tik prasmīga atkāpšanās ceļu atrašanā, ja bija nodrošinājusi sev atkāpšanās ceļu jau tad, kad sagāja kopā ar Bjērnu, kamdēļ nebija ielikusi sev spirāli vai vismaz lietojusi tabletes? Gluži pretēji – viņa atcerējās sarunu, kurā Bjērnam tika paskaidrojusi, ka viņas trauslajai psihei nav vajadzīgas garastāvokļa maiņas, kādas, protams, izraisa šī manipulācija ar hormoniem. Tā nu tas bija – tūlīt pēc apmešanās pie Bjērna viņa bija pārstājusi lietot tabletes. Katrīnes domu lidojumu pārtrauca telefona zvans – Big Star grupas dziesma “O My Soul”, kuru tur, protams, bija ievietojis, Bjērns, kas aizrautīgi bija skaidrojis Katrīnei šīs aizmirstās 70. gadu dienvidu pavalsts grupas diženumu un pasūrojies, ka dokumentālā filma Netflix kanālā atņēmusi tai tās ilggadējo misijas darbu. “Pie joda, pusi no prieka noslēpumainas grupas sagādā jau ar to vien, ka tās IR noslēpumainas!” Šis cilvēks tik drīz nekļūs pieaudzis!

Katrīne atbildēja uz zvanu:

– Jā, Gunnar?

– Nogalināta ar dzelzs zobiem? – Citkārt mierīgais nodaļas priekšnieks izklausījās ļoti uzbudināts.

– Kā, lūdzu?

– Tā tagad raksta “VG” pirmajā lappusē! Tajā teikts, ka slepkava esot jau gaidījis Elīses Hermansenas dzīvoklī un viņš pārkodis tai kakla artēriju! Tur rakstīts, ka šo ziņu nodevis kāds uzticams avots policijā.

– Ko?

– Belmans jau zvanīja. Viņš ir… kā lai pasaka? Ārkārtīgi nikns.

Katrīne apstājās. Centās padomāt.

– Pirmām kārtām mēs nezinām, vai viņš tur bija, un mēs nezinām, ka viņš kodis, un nezinām pat to, vai tas ir vīrietis.

– Tātad – neuzticams ziņu avots policijā! Man par to nospļauties! Esam iestrēguši līdz kaklam! Kurš ir informators?

– Es nezinu, taču zinu, ka “VG” principa pēc sargās savu ziņu pienesēju.

– Principi, principi! Viņi grib savu ziņu avotu piesegt, jo zina, ka izdabūs no tā vēl un vēl. Mums jāaizbāž šis caurums, Brata!

Katrīne jau bija atjēgusies.

– Tātad Belmans bija satraucies, ka šī noplūde varētu kaitēt izmeklēšanai?

– Viņš raizējas par to, ka visa pārvalde var nokļūt neērtā situācijā.

– Tā jau es domāju!

– Ko tu domāji?

– Tu zini, ko. Un tu domā to pašu!

– Rīt no rīta ķersimies pie šī jautājuma, – Hāgens noteica.

Katrīne Brata ielika telefonu jakas kabatā un pārlaida acis taciņai. Kāda no ēnām sakustējās. Droši vien vējiņš bija iepūtis koka zaros.

Kādu mirkli apdomāja, vai nepāriet uz apgaismoto trotuāru, bet tad nolēma turpināt ceļu un devās taisni uz priekšu.

Mikaēls Belmans stāvēja pie istabas loga. Šeit, no viņu villas Heienhallē, varēja redzēt visu Oslo centru uz rietumu pusi līdz pat zemajiem pakalniņiem pie Holmenkollenes. Šovakar mēnesgaismā pilsēta zaigoja kā dimants. Viņa dimants.

Bērni mierīgi gulēja. Arī viņa pilsēta dusēja relatīvi mierīgi.

– Kas noticis? – Ulla iejautājās un pacēla acis no grāmatas.

– Šī slepkavības lieta… Tā ir jāatšķetina.

– Droši vien visas slepkavību lietas ir jāatrisina.

– Šī tagad ir kļuvusi sarežģīta.

– Tā ir tikai viena sieviete!

– Ne jau tas ir svarīgi.

– Vai tāpēc, ka “VG” publicē to ar lieliem virsrakstiem?

Mikaēls saklausīja viņas balsī nelielas nievas, bet tās viņu neuztrauca. Ulla bija nomierinājusies, viņa bija atkal savā vietā. Dvēseles dziļumos Ulla zināja savu vietu. Viņa nebija tāds cilvēks, kurš meklē konfliktus, viņa sievai visvairāk patika rūpēties par ģimeni, runāties ar bērniem un lasīt grāmatas. Tādēļ viņas vārdos neizteiktā kritika patiesībā neprasījās pēc atbildes. Un diezin vai viņa galu galā to saprastu. Lai tevi atcerētos kā labu karali, tev ir divas iespējas. Vai nu laikus iesēdies tronī un tev paveicas, ka izaug laba raža, vai arī esi karalis, kas izved valsti no krīzes. Ja krīzes nav, vari izlikties, ka uzsāc karu, un parādīt, cik dziļā krīzē valsts varētu nonākt, ja nebūs kara. Iebiedēt. Tas var būt neliels kariņš, bet svarīgi ir tajā uzvarēt. Mikaēls Belmans pēdējo bija panācis, mediju pārstāvjiem un pilsētas domei nosaukdams skaitļus attiecībā uz mantiskajiem noziegumiem, ko izdarījuši ieceļotāji no Baltijas valstīm un Rumānijas, un izteicis drūmus nākotnes pareģojumus. Viņam tika piešķirti papildlīdzekļi, lai uzvarētu šo patiesībā nelielo, bet plašsaziņas līdzekļu skatījumā – lielo karu. Un pēc divpadsmit mēnešiem, nosaucis pēdējos skaitļus, Mikaēls netieši bija pasludinājis sevi par uzvarētāju.

Bet šī jaunā slepkavības lieta bija karš, kurā viņš nebija režisors, un šovakar pēc virsraksta avīzē “VG” viņš zināja, ka šis vairs nav nekāds mazais kariņš. Visi dejoja pēc plašsaziņas līdzekļu stabules. Viņš atcerējās lavīnu Svālbarā. Divi bojāgājušie un vairāki bez pajumtes. Dažus mēnešus pirms tam ugunsgrēka laikā kādā rindu mājā Nēdreeikerē trīs cilvēki gāja bojā un vairāki zaudēja pajumti. Pēdējais nelaimes gadījums bija izpelnījies parastos, pieticīgos virsrakstus avīzēs – kā jau allaž ziņojumos par ugunsgrēkiem un automašīnu avārijām. Bet lavīna tālā salā medijus interesēja daudz vairāk – tieši tāpat kā šis dzelzs zobu kodiens, plašsaziņas līdzekļi to uztvēra gandrīz vai kā nacionālo katastrofu. Un premjerministre – kura vienmēr palecas, kad mediji saka: “Lec!” – uzrunāja nāciju tiešsaistē. Televīzijas skatītājiem un rindu māju iedzīvotājiem Nēdreeikerē atlika vien prātot, kur degšanas laikā bija viņa. Mikaēls Belmans zināja, kur viņa bija. Viņa ar saviem padomniekiem, kā vienmēr, bija piespiedusi ausi pie zemes un klausījās plašsaziņas līdzekļu radītajās vibrācijās. Bet to nebija.

Un tieši tagad Mikaēls Belmans juta, ka zeme nodreb.

Tagad, kad viņam kā veiksmīgam policijas priekšniekam bija izdevība iekļūt varas gaiteņos, gatavojās izvērsties karš, kurā viņš nevarēja atļauties zaudēt. Šīs slepkavības izmeklēšanai vajadzēja dot prioritāti – it kā tā nozīmētu jaunu kriminalitātes uzplūdu vilni gluži vienkārši tāpēc, ka Elīse Hermansena bija spējīga, izglītota, aptuveni trīsdesmit gadus jauna norvēģu sieviete, un tāpēc, ka slepkavības ierocis nebija ne dzelzs stienis, ne nazis vai pistole, bet dzelzs zobi.

Tādēļ Mikaēls bija pieņēmis lēmumu, kas pašam ļoti nepatika. Daudzu iemeslu dēļ. Tomēr cita ceļa nebija.

Vajadzēja pieaicināt viņu.

6. NODAĻA Piektdienas rīts

Harijs pamodās. Kliedziens – sapņa atbalss – izgaisa. Viņš aizsmēķēja cigareti un padomāja. Kāda pamošanās tā bija? Būtībā ir pieci pamošanās veidi. Pirmais – pamošanās darbam. Ilgu laiku tā bija vislabākā. Tādās reizēs viņš tūlīt iedziļinājās lietā, kuru izmeklēja. Dažkārt sapnis bija ļāvis saskatīt perspektīvu, un viņš varēja palikt gultā un iztirzāt to, kas viņiem bija, – citu pēc cita visus sīkumus, raugoties no jaunā redzes viedokļa. Ja paveicās, varēja ieraudzīt ko jaunu, saskatīt Mēness otru pusi. Ne tāpēc, ka Mēness būtu pagriezies, bet tāpēc, ka pavirzījies bija viņš pats.

Otrs veids bija pamošanās ar apziņu, ka esi viens. Viens pats gultā, viens pats dzīvē un viens visā pasaulē, un šāda pamošanās reizēm pildīja viņu ar saldu brīvības sajūtu, citreiz – ar melanholiju, ko varbūt varētu dēvēt par vientulību, bet kas, iespējams, bija tikai uzzibsnījums no tā, kas patiesībā ir cilvēka dzīve, proti, ceļojums no nabassaites vienotības līdz nāvei, kur beidzot esam atšķirti no visa un visiem. Tas ir kā zibsnis pamošanās mirklī, pirms visas mūsu aizsardzības spējas un mierinošās ilūzijas ir atkal savās vietās un mēs varam tikties ar dzīvi tās divkosīgajā gaismā.

Tad seko izbaiļu pilnā pamošanās. Tā parasti notika tad, kad viņš dzēra ilgāk par trim dienām pēc kārtas. Bailes varēja graduēt, bet tās bija klāt uzreiz. Bija grūti izdalīt kaut kādas ārējas briesmas vai draudus, tā vairāk bija panika tāpēc, ka vispār esi nomodā, ka esi dzīvs un esi šeit. Bet šad tad viņš sajuta iekšējus draudus – bailes, ka vairs nekad nespēs baidīties, ka kļūs galīgi un neatgriezeniski traks.

Ceturtajam pamošanās veidam bija līdzības ar trešo. Tā bija te-kāds-ir pamošanās. Tā iedarbināja smadzenes divos virzienos. Skats pagātnē – kā, pie velna, tas varēja notikt? Un skats nākotnē – kā es tikšu no šejienes ārā? Dažreiz varēja sekot cīnīties-vai-bēgt reakcija, bet tā radās vēlāk un līdz ar to neatbilda jēdzienam “pamošanās”.

Un visbeidzot – piektais pamošanās veids. Harijam Holam tas bija kas jauns. Apmierinātības pilna pamošanās. Iesākumā viņš jutās pārsteigts, ka ir izdevies pamosties laimīgam, un automātiski pārcilāja visas iespējas, no kā šī idiotiskā “laime” patiesībā varētu sastāvēt un vai tā nav tikai kāda skaista, muļķīga sapņa atbalss. Bet pagājušajā naktī nekas jauks nebija rādījies – bija kliedzis dēmons, uz viņa acs tīklenes bija parādījusies seja – slepkavas seja. Un tomēr Harijs bija pamodies laimīgs, vai ne? Jā! Un pamazām, kad šāda veida pamošanās ik rītu atkārtojās, viņš bija sācis pierast pie domas, ka patiesībā tā arī ir – ka viņš ir diezgan apmierināts cilvēks, kurš sava mūža četrdesmito gadu nogalē ir atradis laimi, un pagaidām izskatās, ka viņam izdevies nostiprināties šajā jauniegūtajā zemē.

Galvenais iemesls gulēja nepilna rokas stiepiena attālumā no viņa un vienmērīgi, mierīgi elpoja. Viņas mati, līdzīgi piķa melnas saules stariem, dusēja uz spilvena.

Kas ir laime? Harijs bija lasījis kādu rakstu par laimes jēdziena pētījumiem, kurā minēts, ka, par izejas punktu ņemot asiņu laimi – serotonīna līmeni –, esot maz ārējo faktoru, kas var paaugstināt vai reducēt šo līmeni. Var zaudēt kāju, var nodegt māja. Var uzzināt, ka neesi auglīgs. Nekavējoties pazeminās serotonīna līmenis, bet sešus mēnešus vēlāk cilvēks ir vairāk vai mazāk tikpat laimīgs vai nelaimīgs, kāds bijis sākumā. Tāpat notiek, ja nopērk vēl lielāku māju vai vēl dārgāku mašīnu.

Bet pētnieki bija noskaidrojuši, ka laimes sajūtas apziņai ir vēl dažas, tikpat svarīgas lietas. Viena no galvenajām ir laimīga laulība.

Un tieši tā viņam bija. Tas skanēja tik banāli, ka viņam nāca smiekli, šad un tad formulējot to pašam sev vai – retu reizi – tiem ļoti nedaudzajiem, kurus viņš sauca par draugiem un ar kuriem gandrīz neuzturēja sakarus: “Mums ar sievu ir ļoti labas attiecības.”

Jā, viņš turēja rokās laimi. Ja būtu varējis, ļoti labprāt kaut kur nokopētu un ielīmētu šos trīs kopā nodzīvotos gadus, kas pagājuši kopš laulībām, un tad izdzīvotu šīs dienas vēl un vēlreiz. Bet tādas iespējas taču nav, un varbūt tas bija iemesls sīkajam nemieram, kādu viņš tomēr sajuta? Laiks neļāva sevi apturēt, lietas notika, dzīve bija līdzīga viņa cigaretes dūmiem, kas izvijās pat visaizzīmogotākajā istabā un mainījās visneparedzamākajos veidos. Un, tā kā tagad viss bija ideāli, tad katra pārmaiņa būtu uz slikto pusi. Jā, tā tas ir. Laime ir līdzīga iešanai pa plānu ledu: labāk peldēt aukstajā ūdenī, salt un censties izkļūt ārā nekā gaidīt, līdz sāksi slīkt. Tādēļ viņš bija sācis ieprogrammēt sevi tā, lai pamostos agrāk, nekā tas viņam nepieciešams. Piemēram, kā šodien, kad lekcija par slepkavību izmeklēšanu nesākās agrāk kā pirms pulksten vienpadsmitiem. Atmosties, lai pietiktu laika vienkārši pagulēt un izbaudīt šo neierasto laimi – kamēr tā turpinās. Harijs atvairīja tā vīra tēlu, kurš bija aizbēdzis. Viņš nebija par to atbildīgs. Tas nebija viņa medību lauciņš. Un cilvēks ar dēmonisko seju sapņos uzradās aizvien retāk un retāk.

Harijs, cik vien klusi spēdams, izslīdēja no gultas, kaut gan viņas elpa vairs nešķita tik vienmērīga. Viņam bija aizdomas, ka viņa tikai izliekas aizmigusi, jo nevēlas celties pirmā. Harijs uzvilka bikses, nokāpa pirmajā stāvā, ielika kafijas automātā viņas iecienīto kapsulu, ielēja ūdeni un atvēra mazo burciņu ar šķīstošo kafiju sev pašam. Viņš parasti pirka mazas burciņas, jo svaiga, tikko atvērta šķīstošā kafija garšo daudz labāk. Ieslēdza ūdens vārītāju, iebāza kailās pēdas kurpēs un izgāja uz kāpnēm.

Ievilka plaušās auksto rudens gaisu. Šeit, Beserudā Holmenkollveienē, naktis jau bija sākušas kļūt aizvien aukstākas. Viņš pameta skatienu lejup, uz pilsētu un fjordu, kura zilajos ūdeņos, līdzīgi sīkiem, baltiem trīsstūrīšiem, joprojām skaidri iezīmējās daža laba jahtiņa. Pēc diviem mēnešiem, varbūt pat pēc dažām nedēļām šeit, augšā, uzkritīs pirmais sniegs. Bet tas nekas – šī lielā, brūni nobeicētā, no baļķiem celtā māja bija būvēta ziemas apstākļiem, nevis vasarai.

Viņš aizsmēķēja jau otro cigareti un, augstu celdams kājas, lai neuzkāptu uz kurpju auklām, nogāja lejup pa stāvo, grantēto uzbrauktuvi. Būtu varējis uzģērbt jaku vai vismaz kādu T kreklu, bet viņam sagādāja prieku, ka var mazliet pasalt un tad atgriezties mājas siltumā. Viņš apstājās pie pastkastītes un izņēma “Aftenposten”.

– Labrīt, kaimiņ!

Harijs nebija sadzirdējis, ka pa kaimiņa asfaltēto uzbrauktuvi izbrauc Tesla. Logs vadītāja pusē bija nolaists, un viņš ieraudzīja kā vienmēr blondo Sīvertsenas kundzi. Harijs, kurš pats bija pilsētas austrumdaļas puisis un relatīvi īsu laiciņu dzīvoja šeit, rietumdaļā, uzskatīja viņu par klasisku Holmenkollenes dāmu. Mājsaimniece ar diviem bērniem un diviem mājkalpotājiem, bet bez vēlmes strādāt pašai, kaut gan norvēģu valsts bija devusi iespēju viņai piecus gadus izglītoties universitātē. Tas ir – ko citi dēvēja par brīvo laiku, viņai bija darbs: uzturēt sevi labā formā (Harijs redzēja tikai treniņu jaku, bet zināja, ka zem tās ir cieši piegulošs treniņtērps un, jā, būdama krietni pāri četrdesmit, viņa izskatījās ellīgi labi), nodarboties ar loģistiku (kad mājkalpotājai vajadzēja parūpēties par bērniem un kad ģimene devās atpūtā: uz māju pie Nicas, uz namiņu slēpošanai Hemsedālē vai vasarnīcu Dienvidnorvēģijā), kā arī uzturēt sakarus (lenči kopā ar draudzenēm, pusdienas ar radiniekiem un potenciāli izdevīgu sakaru dibināšana). Un viņas vissvarīgākais darbs bija jau paveikts – iegūt sev laulāto draugu, kuram ir pietiekami daudz naudas, lai spētu finansēt šo viņas tā saukto darbu.

Bet Rākela bija rīkojusies ļoti nevarīgi. Par spīti tam, ka bija uzaugusi Beserudā, lielajā, no baļķiem būvētajā mājā, kur jau agrā vecumā iemācās, kā vajadzētu rīkoties, un, par spīti tam, ka ir izveicīga un pietiekami atraktīva, lai panāktu to, ko pati vēlas, galu galā viņa bija ieguvusi izbijušu pļēguru, slepkavību izmeklētāju ar mazu aldziņu, kurš tagad ir nedzērājs un lektors Policijas akadēmijā ar vēl mazāku aldziņu.

– Tev vajadzētu beigt smēķēt! – Sīvertsenas kundze pievērsās Harijam. – Nekā cita, ko pārmest, man nav. Kur tu trenējies?

– Pagrabā, – Harijs atbildēja.

– Vai esat ierīkojuši telpu treniņiem? Kas ir tavs treneris?

– Es pats, – Harijs teica, dziļi ievilka cigaretes dūmus un pavērās savā atspulgā aizmugures durvju loga stiklā. Slaids, bet ne tik kārns kā pirms dažiem gadiem. Par trim kilogramiem vairāk muskuļu. Divi kilogrami nesteidzīgu dienu. Un veselīgāka dzīve. Bet seja, kas viņā noraudzījās, liecināja, ka ne vienmēr tā ir bijis. Tievo, sarkano asinsvadu svītriņas acu baltumos un sejā zem ādas vēstīja par pagātni, kurai savus zīmogus uzspieduši alkohols, haoss, bezmiegs un slikti ieradumi. Rēta no auss līdz mutes kaktiņam liecināja par izmisuma pilnām situācijām un nepietiekamu impulsu kontroli. Un tas, ka cigareti viņš turēja starp rādītājpirkstu un laulību gredzenu uz zeltneša, nozīmēja, ka šai rokai vairs nav lielā pirksta. Tas bija vēl viens viņa miesā un asinīs ierakstīts stāsts par slepkavību un velnišķībām.

Harijs pameta acis uz “Aftenposten”. Pāri visai lappusei ieraudzīja vārdu “slepkavība”. Un uz mirkli atkal ieskanējās kliedziena atbalss.

– Esmu iecerējusi pati sev izveidot telpu treniņiem, – Sīvertsena kundze ieteicās. – Vai tu nevari nākamnedēļ kādā priekšpusdienā ieskriet un dot man dažus padomus?

– Paklājs, hanteles un stienis, kurā iekārties, – Harijs sacīja. – Tie ir visi mani padomi.

Sīvertsenas kundzes sejā atplauka plats smaids. Pamāja ar galvu, it kā būtu lietpratēja.

– Lai tev jauka diena, Harij!

Tesla aizdūca savu ceļu, un Harijs devās atpakaļ uz mājas pusi.

Nonācis ēnā zem lielajām eglēm, viņš apstājās un nopētīja māju. Tā bija solīda. Ne neieņemama, jo nekas nav neieņemams, bet derētu vēl kaut kas. Biezajām ozolkoka durvīm bija trīs atslēgas, un logiem priekšā – dzelzs restes. Sīvertsena kungs bija žēlojies, teicis, ka fortam līdzīgā māja atgādinot viņam par Johannesburgu, ka tā liekot viņa jaukajiem kaimiņiem izskatīties bīstamiem, tā pazeminot īpašumu cenas. Tā bija Rākela, kas ierīkoja restes brīdī, kad tas bija nepieciešams, kad Harija kā slepkavību izmeklētāja darbs bija pakļāvis dzīvības briesmām viņu un viņas dēlu Oļegu. Kopš tā brīža Oļegs bija paaudzies. Bija izvācies un devies pie savas draudzenes, sācis mācīties Policijas akadēmijā. Rākelai jāizlemj, kad jāaizvāc restes. Tās vairs nebija nepieciešamas. Tagad Harijs bija tikai zemu atalgots pasniedzējs.

– Ak, jaukais brītiņ! – Rākela smaidīdama nomurmināja, pārspīlēti skaļi nožāvājās un piecēlās gultā sēdus.

Harijs nolika paplāti viņai priekšā uz segas.

“Jaukais brītiņš” bija pašu izdomāti vārdi tai stundiņai katru piektdienas rītu, kad viņam darbs sākās vēlu un viņai, Ārlietu ministrijas juristei, bija brīvdiena.

Harijs palīda zem segas un, kā parasti, iedeva sievai “Aftenposten” iekšzemes jaunumu un sporta sadaļu, bet pats paturēja ārzemju ziņu un kultūras sadaļu. Uzlika brilles lasīšanai, jo beidzot bija atzinis to nepieciešamību, un pievērsās recenzijai par Sufjana Stīvensa pēdējo albumu, apsvērdams faktu, ka Oļegs uzaicinājis viņu nākamnedēļ sev līdzi uz Sleater-Kinney koncertu. Kaitinošs, viegli neirotisks roks – tieši tāds Harijam patika. Oļegs patiesībā deva priekšroku smagākai mūzikai, tādēļ šajā ziņā Harijs rīkojās apdomīgi.

– Vai ir kaut kas jauns? – pāršķirdams lapu, Harijs painteresējās.

Viņš zināja, ka sieva ir izlasījusi rakstu par slepkavību, kuru bija pamanījis pirmajā lappusē, taču zināja arī to, ka viņa par to neieminēsies. Tāda bija abu bezvārdu vienošanās.

– Vairāk par trīsdesmit procentiem amerikāņu Tinder vietnes lietotāju esot precējušies, – viņa sacīja. – Bet Tinder to noraida! Un kas ir tev?

– Izskatās, ka jaunā Father John Misty skaņuplate neatbilst prasībām. Vai nu tā ir, vai arī recenzents ir kļuvis vecs un neapmierināts. Manuprāt, pēdējais. To slavēja gan Mojo, gan Uncut.

– Harij?

– Es dodu priekšroku jauniem un saīgušiem. Un pēc tam, līdz ar vecumu, lēnām, bet noteikti cilvēks kļūst piekāpīgāks. Kā es. Vai piekrīti?

– Vai tu kļūtu greizsirdīgs, ja es piereģistrētos Tinder?

– Nē.

– Nē? – Harijs pamanīja, ka viņa gultā mazliet izslejas. – Kādēļ ne?

– Man laikam trūkst fantāzijas. Esmu dumjš un uzskatu, ka ar mani tev pietiek! Nav nemaz tik muļķīgi būt dumjam, vai saproti?

Viņa nopūtās.

– Vai tu nekad nekļūsti greizsirdīgs?

Harijs pāršķīra lapu.

– Es kļūstu greizsirdīgs, bet Stole Eune nupat sniedza man vairākus padomus, kā mēģināt to minimizēt, dārgā! Šodien viņš nolasīs maniem studentiem lekciju par slimīgu greizsirdību.

– Harij?

Pēc viņas ķircinošās balss Harijs saprata, ka sieva negrasās padoties.

– Lūdzu, neuzrunā mani vārdā, tu taču zini, ka tas dara mani nervozu!

– Tev ir iemesls tādam būt, jo es gribu pajautāt, vai tu kādreiz esi vēlējies kādu citu, nevis mani?

– Gribi jautāt? Vai tagad tu jautā?

– Es tagad jautāju.

– Okay.

Harija uzmanību piesaistīja policijas priekšnieka Mikaēla Belmana un viņa sievas fotogrāfija kādas filmas pirmizrādē. Belmans bija uzlicis melno acs apsēju, ko bija sācis nēsāt, un Harijs zināja, ka Belmans to zina. Jaunais policijas priekšnieks bija izteicies, ka tādas kriminālfilmas kā šī un prese veidojot nepareizu priekšstatu par Oslo. Kopš viņš esot policijas priekšnieka amatā, pilsētā esot kļuvis mierīgāk nekā jebkad agrāk. Raugoties no statistikas viedokļa, izredzes nogalināt sevi pašam esot daudz lielākas nekā tad, ja tevi nogalina kāds cits.

– Tātad, – Rākela turpināja, un viņš juta, ka sieva pievirzās tuvāk. – Vai tu vēlētos kādu citu?

– Jā! – Harijs atbildēja un apspieda žāvas.

– Visu laiku? – viņa jautāja.

Harijs pacēla acis no avīzes. Saraucis pieri, skatījās sev priekšā. Izgaršoja šo jautājumu.

– Nē, visu laiku ne!

Un atsāka lasīt. Jaunais Munka muzejs un Deikmana bibliotēka blakus Operas namam bija sākuši iegūt noteiktus apveidus. Zvejnieku un zemnieku zeme, kas divsimt gadus bija sūtījusi visus aizdomīgos disidentus ar mākslinieku ambīcijām uz Kopenhāgenu un Eiropu, drīz izveidosies par kultūras centru. Kurš varēja iedomāties? Pareizāk sakot: kurš tam ticēja?

– Ja tu varētu izvēlēties, – Rākela kaitinoši dūdoja. – Ja tam nebūtu seku, vai nākamo nakti tu pavadītu kopā ar mani vai savu sapņu sievieti?

– Vai tev nevajadzētu aiziet pie ārsta?

– Vienu vienīgu nakti! Bez sekām!

– Vai tagad man jāpasaka, ka tu esi mana sapņu sieviete?

– Aiziet!

– Tādā gadījumā tev man ir jāpalīdz ar priekšlikumu.

– Odrija Hepberna.

– Nekrofilija?

– Nemēģini izvairīties, Harij!

– Labi. Man ir aizdomas, ka mirušu sievieti tu piedāvā man tāpēc, ka pieļauj: tādā veidā situāciju varētu uzskatīt par mazāk draudīgu, proti, ja tā būs sieviete, ar kuru kopā es patiesībā nevaru pārlaist nakti. Bet labi, ar tavu blēdīgo palīdzību un “Brokastīm Tifanijā” es skaļi un skaidri atbildu: jā!

Rākela klusi ieteicās:

– Tādā gadījumā – kāpēc tu to vienkārši nedari? Kāpēc tev nav sānsoļu?

– Pirmkārt, es nezinu, vai mana sapņu sieviete piekristu, un noraidījumus es uztveru slimīgi. Otrkārt, nav priekšnoteikumu par “nebūs seku”!

– Ā?

Harijs atkal pievērsa uzmanību avīzei.

– Varbūt tu gribētu no manis aiziet? Katrā ziņā tava izturēšanās mani apbēdinātu.

– Tu varētu paturēt to noslēpumā!

– Es nespētu.

Bijusī Pilsētas domes locekle sociālajos jautājumos Isabelle Skeijena kritizēja esošo pilsētas valdi, ka tai neesot gatava plāna tā dēvētās tropiskās vētras gadījumā. Tika brīdināts, ka nākamās nedēļas sākumā tā sasniegšot rietumu piekrasti ar tādu spēku, kāds valstī nav pieredzēts. Vēl neparastāk likās tas, ka dažas stundas vēlāk vētra, tikai mazliet pierimusi spēkā, sasniegšot Oslo. Skeijena izteicās, ka Pilsētas domes priekšsēdētāja atbilde (“Mēs neatrodamies tropu joslā, tādēļ, protams, neiedalām naudu tropisko vētru nodarītā posta likvidēšanai”) liecinot par augstprātību un bezatbildību, kas robežojoties ar neizpratni. “Šķiet, viņš domā, ka klimata izmaiņas ir kas tāds, kam uzmanību pievērš tikai ārzemēs,” – citāts zem fotogrāfijas, kurā Skeijena pozēja sev ierastajā manierē, un pēc šī Harijam kļuva skaidrs, ka viņa plāno savu comeback politikā.

– Ja tu saki, ka nespētu paturēt sānsoli noslēpumā, vai tu to domā kā “neizturētu”? – Rākela jautāja.

– Es to domāju kā “negribētu”. Noslēpumi nogurdina. Un droši vien mani mocītu sirdsapziņa. – Harijs apvērsa avīzi. Vairāk lapu nebija. – Sirdsapziņa neliek mierā.

– Jā, tevi tā nogurdina. Bet kā ar mani? Vai neesi padomājis, cik sāpīgi tas būtu man?

Harijs uzmeta acis krustvārdu mīklai, tad nolika avīzi uz segas un pagriezās pret sievu.

– Ja tu, dārgā, par sānsoli nezinātu, tad droši vien neko arī nejustu!

Rākela cieši satvēra viņa zodu, bet ar otras rokas pirkstiem pacēla viņa uzaci.

– Bet ja es to uzzinātu? Vai arī – ja tu uzzinātu, ka esmu satikusies ar kādu citu vīrieti? Vai tas nebūtu sāpīgi?

Harijs sajuta dedzinošas sāpes, kad viņa izrāva no uzacs acīmredzami nepaklausīgu, sirmu matu.

– Neapšaubāmi! – viņš atbildēja. – Tādēļ arī būtu slikta sirdsapziņa.

Viņa atlaida Harija zodu.

– Ej pie velna, Harij! Tu runā tā, it kā darbotos un risinātu kādu slepkavības lietu! Vai tu neko nejūti?

– Pie velna? – Harijs greizi pasmaidīja un paraudzījās uz viņu pāri briļļu stikliem. – Vai cilvēki vēl saka: “Pie velna!”

– Atbildi, vai… ej… pie velna!

Harijs iesmējās.

– Es jūtu, ka mēģinu atbildēt uz tavu jautājumu pēc iespējas godīgāk! Bet, lai to izdarītu, man jāpadomā un jābūt reālistam. Ja es sekotu savai pirmajai emocionālajai iedomai, tad būtu atbildējis to, ko, manuprāt, tu vēlētos dzirdēt. Bet es vēlos brīdināt: es neesmu godīgs. Esmu glums tips! Šis mans godīgums ir tikai investīcija ticamībā man. Var taču pienākt diena, kad man tiešām būs jāmelo, un tad būs lieliski, ja tu uzskatīsi, ka esmu godīgs!

– Noslauki savu smīniņu, Harij! Tātad tu saki, ka patiesībā esi neuzticīgs sivēns, ja vien no tā nerastos lielas problēmas?

– Tā izskatās.

Rākela viņu iebukņīja, nolaida kājas pāri gultas malai un, nicīgi spurgdama, viegliem soļiem izgāja no istabas. Harijs dzirdēja, ka apakšstāvā viņa atkal iespurdzas.

– Vai uzvārīsi kafijai vēl mazliet ūdeni? – viņš uzsauca.

– Kerijs Grānts! – viņa atsaucās. – Un Kurts Kobeins! Vienlaicīgi.

Harijs dzirdēja, kā viņa lejā rosās. Burbuļoja ūdens vārāmais aparāts. Harijs nolika avīzi uz naktsgaldiņa un aizlika rokas aiz pakauša. Pasmaidīja. Jutās laimīgs. Pieceļoties Harija skatiens pārslīdēja avīzes sadaļai, kas gulēja uz Rākelas spilvena. Tajā bija nozieguma vietas fotogrāfija ar policijas nožogojuma lentēm. Viņš aizvēra acis un piegāja pie loga. Atvēris tās, paskatījās uz eglēm. Juta, ka tagad spētu to panākt, ka spētu pārvarēt sevi un aizmirst tā vārdu, kurš bija aizbēdzis.

Viņš pamodās. Atkal bija sapņojis par savu māti. Un par kādu vīru, kurš apgalvoja, ka esot viņa tēvs. Apsvēra, kāda bijusi šī pamošanās. Bet sajutās atpūties. Mierīgs un apmierināts. Galvenais iemesls gulēja nepilna rokas stiepiena attālumā. Viņš pagriezās pret to. Vakar viņš bija pārgājis medību režīmā. Viņš nebija par to domājis, bet, kad ieraudzīja viņu – policisti-sievieti – bārā, šķita, it kā liktenis uz mirkli būtu pārņēmis vadību savās rokās. Oslo bija maza pilsēta, cits citu visu laiku redzēja, un tomēr. Viņš nebija meties amoka skrējienā, jo bija apguvis pašsavaldīšanās mākslu. Viņš nopētīja sejas vaibstus, matus un roku tai, kas bija saliekta mazliet nedabiskā leņķī. Viņa bija auksta un neelpoja, lavandas smaržu gandrīz vairs nejuta, bet viss bija kārtībā. Savu darbu viņa bija paveikusi.

Viņš nometa segu un piegāja pie drēbju skapja. Izņēma formastērpu. Patīrīja ar drēbju suku. Sajuta, ka asinis sāk ritēt straujāk. Būs vēl viena jauka diena.

7. NODAĻA Piektdienas priekšpusdiena

Harijs Hols kopā ar Stoli Euni gāja pa Policijas akadēmijas koridoru. Ar savu 193 centimetru garo augumu Harijs bija krietnu sprīdi garāks par savu divdesmit gadus vecāko un krietni vien apaļīgāko draugu.

– Mani pārsteidz, ka tieši tu nevari atrisināt tik acīm redzamu lietu, – Eune sacīja, pataustīdams, vai lāsumainais tauriņš nav sašķiebies. – Nav nekā mistiska, ka kļuvi par skolotāju, jo tavi vecāki bija skolotāji. Pareizāk sakot, tavs tēvs tāds bija. Pat post mortem tu vēlies gūt viņa atzinību – to, kuru neieguvi, būdams policists. To, kuru negribēji iegūt kā policists, jo biji uz tēvu dusmīgs un negribēji būt tāds kā viņš. Tavās acīs viņš bija nožēlojams, jo nebija spējis izglābt tavas mātes dzīvību. Tu pārnesi pats savus trūkumus uz tēvu un kļuvi par policistu. Kaut arī nespēji izglābt māti, tomēr tu vēlējies paglābt mūs visus no nāves, pareizāk, no slepkavām.

– Mm. Cik tev maksā stundā par tādām runām?

Eune iesmējās.

– Starp citu, runājot par laiku… kā Rākelai ir ar galvassāpēm?

– Tās ir šodien, – Harijs sacīja. – Viņas tēvs cieta no migrēnas, kas sākās diezgan vēlu.

– Iedzimtība. Tas ir kā pareģojums, par kuru nožēlo, ka esi to pasūtījis. Mums, cilvēkiem, nekad nav paticis nenovēršamais. Kā nāve.

– Iedzimtība nav nenovēršama. Vectēvs teica, ka viņš, tāpat kā viņa tēvs, kļuvis par alkoholiķi pēc tam, kad pirmo reizi izdzēra glāzīti. Bet mans tēvs lietoja – lietoja – alkoholu visu mūžu un tā arī nekļuva par alkoholiķi.

– Tad jau alkoholisms būs pārlēcis vienam ķēdes posmam. Tā gadās.

– Bet varbūt ģenētika ir tikai mana vājā rakstura patīkama neatzīšana?

– Jā gan, bet tad jau, velns parāvis, jāvaino ģenētika arī par vājo raksturu!

Harijs pasmaidīja, un viena no pretimnākošajām studentēm, viņu pārpratusi, atsmaidīja pretī.

– Katrīne man atsūtīja fotogrāfijas no nozieguma vietas Grīnerlekā, – Eune teica. – Ko tu par to domā?

– Es nelasu kriminālziņas!

Otrās auditorijas durvis bija atvērtas. Priekšlasījuma tēma bija paredzēta kā obligātais materiāls pēdējā kursa studentiem, bet Oļegs bija pateicis, ka viņš un vēl daži pirmā kursa studenti arī mēģināšot ielavīties. Un patiesi – auditorija bija pārpildīta. Studenti un pat dažs labs no pasniedzējiem sēdēja uz kāpnēm vai stāvēja gar sienām.

Harijs piegāja pie katedras un ieslēdza mikrofonu. Paskatījās uz sanākušajiem, neapzināti meklēdams Oļega seju. Sarunas apklusa, un iestājās klusums. Harijs aplaizīja lūpas. Dīvainākais nebija tas, ka viņš kļuvis par pasniedzēju, bet tas, ka šis darbs viņam patika. Ka viņš, kuru vairums cilvēku uzskatīja par klusu un noslēgtu, brīvāk jutās šī prasīgā studentu bara priekšā nekā vientuļa puiša tuvumā, kurš pirms brīža, viņam ieejot 7-Eleven veikalā, sēdēja kasē un bija nolicis uz letes Camel Light bloku. Harijs gribēja paņemt tikai vienu paciņu, bet, saklausījis ņurdēšanu rindā aiz sevis, apmulsa vēl vairāk. Tad notika tas – kā sliktajās dienās, kad bija pārnervozējies, – viņš bija izgājis ar Camel Light rokā, aizsmēķējis vienu cigareti un pārējo bloku iemetis atkritumu tvertnē. Bet šeit, pārpildītajā auditorijā, viņš atradās sava komforta zonā. Specialitāte. Slepkavība. Harijs ieklepojās. Viņš nebija atradis Oļega vienmēr nopietno seju, bet gan kādu citu, kuru labi pazina. Seju ar melnu apsēju uz vienas acs.

– Redzu, ka dažs labs no jums ir sajaucis auditorijas. Šī ir lekcija 3. kursa studentiem beidzējiem.

Atskanēja smiekli. Neviens neizrādīja vēlmi pamest auditoriju.

– Okay, – Harijs noteica. – Tos no jums, kuri ir atnākuši uz kārtējo sauso priekšlasījumu, man nāksies apbēdināt! Šodien vieslektors būs ilggadējais padomnieks Policijas pārvaldes Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā un Skandināvijā vispazīstamākais psihologs vardarbību un slepkavību jomā! Bet, pirms dodu vārdu Stolem Eunem un apzinos, ka labprātīgi viņš nelaidīs mani atpakaļ uz katedras, es atgādinu, ka nākamajā trešdienā būs jauna krusteniskā nopratināšana. Sātana zvaigznes lieta. Izmeklēšanas lietu aprakstīšana. Ziņojumi no noziegumu vietām un nopratināšanas protokoli, kā parasti, paliek Policijas akadēmijas izmeklēšanas ziņā. Stole?

Vētrainiem aplausiem skanot, Harijs devās uz kāpnēm, bet Eune, izgāzis vēderu, ar apmierinātu smaidu uz lūpām, lepni devās uz katedru.

– Otello sindroms! – Eune iesaucās un, pienācis pie mikrofona, pieklusināja balsi: – Otello sindroms ir īpašs termins, ar kuru apzīmē slimīgu greizsirdību, kas šajā valstī ir motīvs lielākajai daļai slepkavību. Tieši tāpat kā Viljama Šekspīra lugā “Otello”! Rodrigo ir iemīlējies ģenerāļa Otello sievā Dezdemonā, bet viltīgais virsnieks Jago ienīst Otello, jo uzskata, ka ir apiets, – ģenerālis nav piešķīris viņam leitnanta pakāpi. Jago saskata iespēju lauzt ceļu savai karjerai, iznīcinot Otello, tādēļ palīdz Rodrigo izšķirt Otello un viņa sievu. Viltīgais Jago to panāk, iesējot Otello smadzenēs un sirdī vīrusu – bīstamu un dzīvīgu vīrusu, kas izpaužas daudzos veidos. Greizsirdību. Otello kļūst aizvien slimāks un slimāks, greizsirdības dēļ tam rodas epilepsijas lēkme, viņš guļ uz skatuves un raustās. Galu galā Otello nožņaudz savu sievu, un viss beidzas ar to, ka arī pats izdara pašnāvību. – Eune paraustīja savas tvīda žaketes piedurknes. – Šo īso kopsavilkumu es stāstu ne jau tāpēc, ka Šekspīrs būtu obligātā tēma Policijas akadēmijā, bet gan tāpēc, ka arī jums ir nepieciešama neliela vispārējā izglītība!

Atskanēja smiekli.

– Tātad – mani ne-greizsirdīgie kungi un dāmas, kas ir Otello sindroms?

– Kāds ir apmeklējuma iemesls? – Harijs pačukstēja. Viņš bija nostājies telpas galā blakus Mikaēlam Belmanam. – Vai interesējies par greizsirdību?

– Nē, – Belmans atbildēja. – Es vēlos, lai tu izmeklē pēdējās slepkavības lietu!

– Bīstos, ka tev bijis veltīgs brauciens!

– Es gribu, lai tu rīkojies kā agrāk: vadi nelielu grupu, kura veiktu izmeklēšanu paralēli un neatkarīgi no lielās izmeklētāju grupas.

– Pateicos, policijas priekšniek, bet mana atbilde ir – nē!

– Tu esi mums vajadzīgs, Harij!

– Jā. Šeit.

Belmans īsi iesmējās.

– Es nešaubos, ka tu esi lielisks pasniedzējs, bet tu neesi unikāls! Un ir sagadījies tā, ka tu esi unikāls izmeklētājs!

– Es vairs neizmeklēju slepkavības.

Mikaēls Belmans smaidot papurināja galvu.

– Aiziet, Harij! Kā tev liekas – cik ilgi tu šeit slēpsies un izliksies, ka esi kaut kas cits nekā tas, kas esi? Tu neesi zālēdājs – tāds, kā tas tur, priekšā, Harij! Tu esi plēsoņa! Tāds pats kā es!

– Vienalga, atbilde ir – nē!

– Un plēsējiem, kā zināms, ir asi zobi. To dēļ plēsoņas atrodas barības ķēdes augšgalā. Redzu, ka tur priekšā sēž Oļegs. Kurš spēja iedomāties, ka viņš iestāsies Policijas akadēmijā?

Harijs juta, ka mati uz pakauša brīdinoši saslejas stāvus.

– Es dzīvoju tādu dzīvi, Belman, kādu vēlos! Atgriezties nevaru, un tā ir mana galīgā atbilde!

– Īpaši, ņemot vērā, ka tīra personīgā lieta ir obligāts priekšnoteikums uzņemšanai.

Harijs neatbildēja. Eune izraisīja smieklu šalti, arī Belmans iesmējās. Viņš uzlika roku Harijam uz pleca, pieliecās tuvāk un vēl vairāk pieklusināja balsi:

– Kaut gan ir pagājuši jau vairāki gadi, taču man ir cilvēki, kas var apliecināt, ka redzējuši, kā Oļegs toreiz pērk heroīnu. Maksimālais sods – divi gadi. Diezin vai viņu sodīs, bet policists viņš vairs nebūs nekad.

Harijs papurināja galvu.

– Pat tu nekad tā nerīkotos, Belman!

Belmans iesmējās.

– Tiešām? Varbūt tas izskatās pēc zvirbuļu šaušanas ar lielgabalu, bet man patiesībā ir svarīgi, lai šī lieta tiktu atrisināta.

– Ja es atteikšos, tu neko neiegūsi, izpostīdams manu ģimeni!

– Varbūt neiegūšu, bet neaizmirsīsim, ka es… kā lai pasaka… Es ienīstu tevi!

Harijs vēroja sev priekšā stāvošo muguras.

– Tu neesi tāds cilvēks, Belman, kurš ļauj jūtām sevi vadīt, jo tev to ir pārāk maz! Ko tu atbildēsi, kad atklāsies, ka tev jau sen ir šī informācija par Policijas akadēmijas studentu Oļegu Fauki un tu neko neesi darījis? Ir veltīgi blefot, ja pretinieks zina, cik sliktas tev ir kārtis, Belman!

– Ja gribi derēt uz puiša nākotni, cerot, ka es blefoju, tad dari to! Tikai šo vienu lietu! Atrisini man to, tad viss pārējais pazudīs. Atbildi vari sniegt līdz pēcpusdienai!

– Vienīgi ziņkārības pēc, Belman! Kādēļ tev tik svarīga ir tieši šī lieta?

Belmans paraustīja plecus.

– Politika. Plēsējiem vajadzīga gaļa. Un atceries, Harij, ka esmu tīģeris! Bet tu – tikai lauva. Tīģeris sver vairāk, un tam ir vairāk smadzeņu uz kilograma dzīvsvara. Tādēļ romieši Kolizejā zināja, ka lauva tiks nogalināts, kad sūtīja tam pretī tīģeri!

Harijs ieraudzīja, ka priekšā pret viņu pagriežas kāda galva. Oļegs smaidīja un parādīja uz augšu pavērstu īkšķi. Puisis drīz būs divdesmit divus gadus vecs. Mute un acis viņam bija kā mātei, bet melnie, gludie mati – kā tēvam, krievam, kuru viņš vairs neatcerējās. Arī Harijs pacēla īkšķi un mēģināja uzsmaidīt. Kad viņš pagriezās uz Belmana pusi, tā tur vairs nebija.

– Vairums no tiem, kurus piemeklē Otello sindroms, ir vīrieši, – Stole Eune skanīgā balsī turpināja. – Vīrišķīgajiem slepkavām ar Otello sindromu ir tieksme likt lietā rokas, savukārt sievišķīgie Otello izmanto sitamieročus vai nažus.

Harijs ieklausījās. Plānajā, plānajā ledū virs melnā ūdens.

– Tu izskaties nopietns, – ierunājās Eune, atgriezies no tualetes Harija darbistabā. Viņš izdzēra krūzītē atlikušo kafiju un uzvilka mēteli. – Vai nepatika priekšlasījums?

– Ļoti patika. Bija atnācis Belmans.

– Redzēju. Ko viņš gribēja?

– Ar draudiem mēģināja panākt, lai izmeklēju šo jauno slepkavības lietu.

– Un ko tu atbildēji?

– Nē.

Eune pamāja ar galvu.

– Labi. Tik tuva saskare ar vistīrāko ļaunumu, kāda ir bijusi mums, saēd dvēseli. Varbūt citiem tā nešķiet, bet daļu no mums tas jau ir izpostījis. Un ir laiks mūsu tuvajiem un dārgajiem cilvēkiem saņemt to uzmanību, kāda tiem pienākas. Mūsu dežūra ir beigusies, Harij!

– Vai tu saki, ka iemet ringā dvieli?

– Jā.

– Hmm. Es saprotu tavas vispārējās pārdomas, bet vai tajās ir arī kaut kas īpašs?

Eune paraustīja plecus.

– Tikai tas, ka esmu pārāk daudz strādājis un pārāk maz bijis mājās. Un, kad strādāju pie slepkavību lietām, tad neesmu mājās arī tad, kad esmu mājās. Un Eurūra, viņa… – Eune piepūta vaigus un tad izelpoja. – Skolotāji saka: esot mazliet labāk. Gadās, ka šādā vecumā bērni kļūst noslēgti. Ka tie pārbaudot dažādas lietas. Rēta uz plaukstas locītavas nenozīmē, ka tie sistemātiski sevi traumē, jo patiesībā tā var būt pavisam dabiska ziņkāre. Bet tēvam vienmēr sagādā rūpes tas, ka viņš nespēj piekļūt savam bērnam. Varbūt var rasties bezizejas sajūta, ja viens no abiem ir it kā spēcīgs psihologs.

– Tagad viņai ir piecpadsmit, vai ne?

– Un, pirms viņai būs sešpadsmit, tas viss var tikt aizmirsts. Fāzes, fāzes – šajā vecumā runa ir par tām. Bet, ja ir jāparūpējas par saviem tuvākajiem, tad to nedrīkst atlikt uz laiku pēc nākamās lietas, pēc nākamās darbadienas, – tas jādara tagad! Vai ne, Harij?

Harijs ar īkšķi un rādītājpirkstu pastiepa neskūto virslūpu un lēni pamāja ar galvu.

– Mm. Protams.

– Tad nu es iešu, – Eune sacīja, paņēma savu somu un izvilka no tās fotogrāfiju kaudzīti. – Starp citu, te ir uzņēmumi no notikuma vietas. Katrīne atsūtīja, bet, kā jau teicu, man tās nav vajadzīgas.

– Ko man ar tām darīt? – Harijs jautāja, uzmetot acis sievietes līķim asiņainā gultā.

– Manuprāt, noderēs lekcijās. Dzirdēju tevi pieminam Sātana zvaigznes lietu, un tas taču nozīmē, ka tu izmanto reālas slepkavību lietas un reālus dokumentus!

– Tajā slēpjas risinājumu atbildes, – Harijs teica, mēģinādams novērst skatienu no sievietes fotogrāfijā. Tajā jautās kaut kas pazīstams. Kā atbalss. Vai viņš būtu redzējis to agrāk?

– Kā sauc upuri?

– Elīse Hermansena.

Šis vārds viņam neko neizteica. Harijs paskatījās uz nākamo fotogrāfiju.

– Un ievainojumi uz kakla? Kas tie tādi?

– Vai tiešām tu neesi neko lasījis par šo gadījumu? Tas aprakstīts visu avīžu pirmajās lappusēs, un nav nekā dīvaina, ka Belmans mēģina tevi savervēt! Dzelzs zobi, Harij!

– Dzelzs zobi? Kāds sātanists, vai?

– Ja lasīsi “VG”, tad redzēsi, ka tie norāda uz mana kolēģa Hallsteina Smita paziņojumu Twitter: esot uzradies kāds vampīrists.

– Vampīrists? Tātad vampīrs?

– Ja viss būtu tik vienkārši, – Eune atbildēja un izņēma no somas “VG” lappusi. – Vampīram katrā ziņā ir skaidrojums zooloģijā un beletristikā. Bet vampīrists, runājot Smita un dažu citu pasaules psihologu vārdiem, ir cilvēks, kurš gūst apmierinājumu, dzerot asinis. Palasi to…

Harijs izlasīja Twitter ziņojumu, ko Eune turēja viņa priekšā. Skatiens apstājās pie pēdējā teikuma: “Vampīrists uzbruks atkal.”

– Hmm. Tas, ka to ir maz, vēl nenozīmē, ka viņiem nav taisnība.

– Vai tu esi traks? Es pilnībā piekrītu, un man patīk tādi ambiciozi cilvēki kā Smits! Diemžēl studiju laikā viņš izdarīja kļūdu un ieguva palamu Pērtiķis. Baidos, ka tādēļ pasaules psihologu aprindās viņam neuzticas. Patiesībā viņš bija ļoti daudzsološs psihologs, līdz pievērsās šim vampīrismam. Arī viņa raksti nepavisam nebija slikti, taču tie, protams, netika publicēti nevienā profesionālā izdevumā. Tomēr vismaz tagad kaut kas ir nodrukāts. Avīzē “VG”.

– Un kāpēc tu netici vampīristiem? – Harijs jautāja. – Pats esi teicis: ja var iedomāties par novirzēm, tad gan jau kādam tādas ir.

– Jā gan, visu var atrast. Vai arī atradīs. Mūsu seksualitātē runa ir par to, ko spējam domāt un izjust, un tam taču gandrīz nav robežu. Dendrofilijas gadījumā tevi seksuāli iekvēlina koki. Kakorhafiofilija nozīmē, ka tevi uzbudina iespēja ciest sakāvi. Bet, lai kaut ko varētu nodēvēt par -filiju vai -ismu, ir jābūt zināmai tā izplatībai un kādam kopsaucējam. Smits un viņa domubiedri, psihologi-mītomāni, ir radījuši paši savu -ismu. Viņi kļūdās, jo nav nekādas tā dēvēto vampīristu grupas, kas izpilda kaut kādas iepriekš paredzamas darbības, par kurām viņiem vai kādam citam būtu kas sakāms.

Eune aizpogāja mēteli un devās jau uz durvju pusi, kad piepeši apstājās, sakot:

– Bet faktā, ka tev ir bail no intimitātes un tu nespēj apskaut savu labāko draugu, pirms tas aiziet, – lūk, te ir barība psiholoģiskai teorijai. Vai pasveicināsi no manis Rākelu un pateiksi, ka es apvārdošu viņas galvassāpes? Harij?

– Ko? Jā, protams. Sveiciens. Ceru, ka ar Eurūru viss būs kārtībā!

Kad Eune bija prom, Harijs palika sēžam un lūkojamies griestos. Vakar vakarā viņš bija iegājis istabā, kad Rākela skatījās filmu. Viņš bija uzmetis skatienu ekrānam un prātojis, vai tā varētu būt Džeimsa Greja filma. Tas bija pavisam neitrāls ielas skats, bez aktieriem, bez īpašām mašīnām vai kameras leņķiem, divas sekundes ilgs kadrs, kādu Harijs nekad nebija redzējis. Tas ir, kadrs nekad nevar būt pilnīgi neitrāls, bet Harijam tiešām nebija ne jausmas, kādēļ viņš iedomājies tieši par šo režisoru. Kaut gan pirms vairākiem mēnešiem bija noskatījies vienu Džeimsa Greja filmu. Viss varēja būt ļoti vienkārši – automātiska un triviāla sakarība. Redzētā filma un vēlāk – divu sekunžu ilgs kadrs ar vienu vai divām detaļām, kas aizzibēja smadzenēs tik ātri, ka viņš nepaspēja identificēt atpazīstamības iemeslu.

Harijs paņēma mobilo telefonu.

Brīdi vilcinājās. Tad sameklēja Katrīnes Bratas numuru. Ieraudzīja, ka viņu pēdējais kontakts noticis pirms vairāk nekā sešiem mēnešiem – īsziņa, kurā Katrīne bija apsveikusi Hariju dzimšanas dienā. Viņš bija atbildējis “paldies”. Bez lielā sākumburta vai punkta. Harijs zināja, ka viņa saprot – tas nenozīmē, ka viņam ir vienalga. Viņam tikai nepatika gari teksti.

Viņa izsaukums palika bez atbildes.

Piezvanot uz Katrīnes iekšējo numuru Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā, atsaucās Mangnuss Skarre.

– Tiešām, pats Hole!

Ironija bija tik jūtama, ka Harijam nevajadzēja izlikties. Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā viņam nekad nebija bijis daudz draugu, un arī Skarre pie tādiem nepiederēja.

– Nē, šodien Bratu neesmu redzējis! No jaunas izmeklēšanas grupas vadītājas puses tas ir savādi, jo mums šeit ir ellīgi daudz darba.

– Mm. Vai varēsi pateikt, ka es…

– Labāk piezvani vēlreiz, Hole, mums pietiek, par ko domāt!

Harijs pārtrauca sarunu. Pabungoja ar pirkstiem pa galda virsmu un paskatījās uz iesniegumu kaudzīti rakstāmgalda vienā pusē un fotogrāfijām otrā pusē. Iedomājās par Belmana salīdzinājumu ar plēsīgajiem dzīvniekiem. Lauva? Jā, kādēļ gan ne? Viņš bija lasījis, ka lauvām, kas medī vienatnē, veiksme nepārsniedz 15 %. Ja lauvas nomedī lielu dzīvnieku, tad tās nespēj pārplēst tam rīkli. Tas ir jānoslāpē. Jāsacērt žokļi ap rīkli un jāaizspiež traheja. Tas var prasīt laiku. Ja upuris ir liels dzīvnieks, piemēram, ūdens bifelis, tad lauvam nākas stundām ilgi mocīties pašam un mocīt ūdens bifeli, un tomēr tas ir jāpalaiž vaļā. Tāda ir arī slepkavību izmeklēšana: smags darbs un nekāda atalgojuma.

Viņš bija apsolījis Rākelai, ka neatgriezīsies. Bija apsolījis sev pašam.

Harijs vēlreiz paskatījās uz fotogrāfiju kaudzīti. Uz Elīses Hermansenas fotogrāfiju. Viņas vārds bija automātiski iesēdies atmiņā. Arī visas detaļas viņas gultā. Tomēr tās nebija detaļas. Tas bija kopums. Starp citu, Rākela tovakar bija skatījusies filmu “The Drop”. Un režisors nebija Džeimss Grejs. Harijs bija kļūdījies. 15 %. Un tomēr.

Kaut kas nesaskanēja attiecībā uz veidu, kā sieviete gulēja. Viņa varēja būt ielikta gultā. Speciāli nolikta. Kā atbalss no piemirsta sapņa. Kā sauciens mežā. Kāda cilvēka balss, kura vārdu viņš centās neatcerēties. Tā cilvēka, kurš aizbēga.

Harijs atcerējās kaut ko, par ko reiz bija domājis: kad viņš salūza, kad noskrūvēja pudelei korķi un ieņēma pirmo malku, tad bija nepareizi uzskatījis, ka ir pieņēmis lēmumu. Tas bija ticis pieņemts daudz agrāk. Pēc tam bija palicis tikai jautājums par iemeslu. Un tas rastos. Kādu laiku pudele gulēja viņa priekšā. Tad tā jau gaidīja viņu. Un viņš – pudeli. Pārējais bija pretējais lādiņš, magnētisms, fizikas likumu nenovēršamība.

Velns, velns!

Harijs strauji piecēlās, paķēra savu ādas jaku un izbrāzās ārā.

Viņš skatījās spogulī. Jaka derēja kā uzlieta. Viņš pēdējo reizi bija pārlasījis sievietes aprakstu. Jau tagad viņam tā nepatika. Sievietes vārdā bija “W”, lai gan patiesībā vajadzēja rakstīt “V” tāpat kā viņa vārdā, – jau tas vien bija iemesls sodīt. Viņš augstāk vērtētu citu upuri, kas vairāk atbilstu viņa gaumei. Kā Katrīne Brata. Bet lēmums bija pieņemts. Sieviete ar “W” burtu vārdā viņu jau gaidīja.

Viņš aizpogāja jakas pēdējo podziņu un devās ārā.

8. NODAĻA Piektdiena, dienas vidus

– Kā Belmanam izdevās tevi pierunāt? – stāvēdams pie loga un uzgriezis Harijam muguru, iejautājās Gunnars Hāgens.

– Nu tā, – atskanēja viņam pazīstamā balss. – Viņš izteica man piedāvājumu, kuru es nevarēju noraidīt!

Balss skanēja nedaudz čērkstošāk nekā pēdējā reizē, kad bija to dzirdējis, tomēr bija tikpat zema un mierīga. Hāgens bija dzirdējis kādu no darbiniecēm sakām, ka Harijam Holam simpātiska ir vienīgi viņa balss.

– Un kāds bija šis piedāvājums?

– Piecdesmit procenti par virsstundu darbu un dubults aprēķins papildu pensijai.

Nodaļas vadītājs mazliet pasmaidīja.

– Un tev nav nekādu prasību?

– Tikai tāda, ka pats drīkstu izvēlēties tos, kuri darbosies manā grupā. Gribu tikai trīs cilvēkus.

Gunnars Hāgens pagriezās. Harijs, izstiepis savas garās kājas, sagumis sēdēja pie Hāgena rakstāmgalda. Viņa šaurā seja bija ieguvusi vēl dažas grumbas un biezie, īsie, gaišie mati pie deniņiem bija kļuvuši iesirmi. Bet Harijs vairs nebija tik vājš kā tad, kad Hāgens viņu bija redzējis pēdējoreiz. Acu baltumi ap gaiši zilajām zīlītēm varbūt nebija gluži skaidri, tomēr tajos vairs nebija sarkanā tīklojuma kā sliktajos periodos.

– Vai tu joprojām esi sausā, Harij?

– Kā norvēģu naftas urbums, šef!

– Hmm. Tu zini, ka norvēģu naftas urbumi nav tukši! Tie ir tikai slēgti līdz brīdim, kad naftas cenas atkal celsies.

– Jā, tāda ir situācija, un es par to gribēju aprunāties.

Hāgens pašūpoja galvu.

– Un es biju domājis, ka gadi vērtīs tevi pieaugušāku!

– Bēdīgi, vai ne? Mēs nekļūstam gudrāki, tikai vecāki. Vai no Katrīnes joprojām nav ziņu?

Hāgens ielūkojās savā telefonā.

– Nav nekā.

– Vai nevajadzētu piezvanīt vēlreiz?

– Hallstein! – no istabas atskanēja uzsauciens. – Bērni grib, lai tu atkal būtu vanags!

Hallsteins Smits melanholiski, bet apmierināti nopūtās un nolika uz virtuves galda Frančeskas Tvinnas grāmatu “Seksa almanahs”. Jā, bija interesanti palasīt, ka Trobriāna salā pie Jaungvinejas kaislību pret sievieti var izrādīt, nokožot tai skropstas, bet viņš nebija atradis neko tādu, ko varētu pieminēt savā doktora disertācijā, tādēļ lielāku prieku sagādāja nodarbošanās ar bērniem. Tas nekas, ka viņš jau bija paguris pēc iepriekšējās spēles, bet dzimšanas diena tomēr ir tikai vienu reizi gadā. Tas ir, četras reizes gadā, ja ģimenē ir četri bērni. Sešas, ja bērni uzstāj, ka vēlas piedalīties arī vecāku dzimšanas dienu svinībās. Un divpadsmit, ja dzimšanas dienas grib svinēt ik pēc pusgada. Viņš jau bija ceļā uz istabu, kurā varēja dzirdēt bērnu gaidpilno dūdošanu, imitējot baložus, kad pie durvīm atskanēja zvans.

Uz kāpnēm stāvēja sieviete, un, nepārprotami, pirmais, kam viņa pievērsa uzmanību, bija Hallsteina Smita galva.

– Aizvakar man gadījās uzēst kaut ko ar riekstiem, – viņš sacīja un paberzēja spilgti sarkanos izsitumus uz pieres. – Pēc pāris dienām tie izzudīs.

Viņš skatījās uz sievieti un saprata, ka ne jau izsitumi ir piesaistījuši viņas uzmanību.

– Ā, tas! – viņš ieteicās un noņēma savu galvasrotu. – Tai jātēlo vanaga galva!

– Laikam tomēr vairāk atgādina vistu, – sieviete ieteicās.

– Patiesībā tas ir Lieldienu cālis, bet mēs to dēvējam par vistu vanagu.

– Mani sauc Katrīne Brata. Esmu no Oslo policijas Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas.

Smits piešķieba galvu.

– Jā, protams! Es taču vakar redzēju tevi televīzijā, jaunāko ziņu raidījumā! Vai runa ir par paziņojumu tviterī? Telefons nav apklusis. Nebiju domājis sacelt tik lielu troksni!

– Vai varu ienākt?

– Protams, vienīgi ceru, ka tev nebūs iebildumu pret mazliet, ē-e… paskaļiem bērniem!

Smits paskaidroja bērniem, ka uz brīdi viņi paši var patēlot vanagus, un pavadīja policisti uz virtuvi.

– Šķiet, tev noderētu krūze kafijas, – Smits sacīja un, nesagaidījis atbildi, ielēja.

– Vakar viss sanāca pārāk vēlu, – sieviete atzinās. – Aizgulējos, tādēļ nāku tieši no mājām. Pamanījos arī aizmirst mājās savu mobilo telefonu, tādēļ gribu palūgt, vai nevaru aizņemties tavējo un nosūtīt ziņu uz biroju.

Smits pasniedza Katrīnei savu telefonu un skatījās, kā viņa bezpalīdzīgi pēta novecojušo Ericsson modeli.

– Bērni to sauc par stulbo telefonu. Vai parādīt?

– Domāju, ka varbūt atcerēšos, – Katrīne atbildēja. – Saki man – ko vari pateikt par šo fotogrāfiju?

Kamēr viņa spaidīja taustiņus, Smits nopētīja Katrīnes iedoto uzņēmumu.

– Dzelzs zobu protēze, – viņš ieteicās. – No Turcijas?

– Nē, no Karakasas.

– Labi. Es tikai zinu, ka līdzīga dzelzs zobu protēze atrodas Stambulā, Arheoloģijas muzejā. To varētu būt lietojuši Aleksandra Lielā armijas kareivji, bet vēsturnieki šaubās. Tie uzskata, ka augstākās šķiras pārstāvji tādus izmantojuši kaut kādu sadomazohistu rotaļu laikā. – Smits paberzēja pūtīti. – Tātad viņš izmantoja līdzīgu protēzi?

– Īsti vēl nezinām. Mēs balstāmies tikai uz koduma brūci upurim, rūsu un melnas krāsas paliekām.

– Ahā! – Smits iesaucās. – Tad mums jādodas uz Japānu!

– Tiešām? – Brata pielika telefonu pie auss.

– Varbūt esi redzējusi japāņu sievietes ar melni iekrāsotiem zobiem? Tiešām, bet tā ir tradīcija, ko viņi sauc par ohaguro. Tas nozīmē “tumsa pēc tam, kad ir norietējusi saule”. Tradīcija aizsākās Heijanas periodā, astoņsimt gadus pirms Kristus. Un… ē-e, vai man jāturpina?

Sieviete apstiprinoši pamāja ar roku.

– Tiek apgalvots, ka viduslaikos ziemeļos esot valdījis kāds mogols, kurš licis saviem kareivjiem lietot melni nokrāsotas dzelzs zobu protēzes. Tās gan vairāk bija domātas pretinieka iebaidīšanai, tomēr noderēja arī tuvcīņā. Ja karotāji bijuši tik tuvu, ka nevarēja lietot ne ieroci, ne iesist vai iespert, tad noderēja zobi, lai pārplēstu ienaidniekam rīkli.

Policiste deva zīmi, ka sazvanījusi vajadzīgo cilvēku.

– Sveiks, Gunnar, te Katrīne! Gribēju tikai pateikt, ka tieši no mājām devos parunāt ar profesoru Smitu… jā, tas ir viņa ziņojums tviterī. Mans telefons palika mājās, tādēļ, ja kāds ir mēģinājis mani sazvanīt… – Viņa ieklausījās. – Tu joko! – Viņa dažas sekundes klausījās. – Hole vienkārši ienāca pa durvīm un teica, ka grib strādāt pie šīs lietas? Parunāsim par to vēlāk!

Viņa atdeva telefonu Smitam.

– Vai pastāstīsi man, kas ir vampīrisms?

– Tādā gadījumā, – Smits sacīja, – domāju, ka mums mazliet jāpaietas.

Katrīne ar Hallsteinu Smitu devās pa grants celiņu no dzīvojamās mājas uz kūti. Viņš pastāstīja, ka īpašumu un 0,9 hektārus zemes mantojusi viņa sieva un tikai pirms divām paaudzēm šeit, Grini, tikai dažu kilometru attālumā no Oslo centra, staigājuši zirgi un govis. Tomēr nelielais zemes pleķītis ar laivu būdu Nēsejā, kas arī ietilpa īpašumā, bija vērtīgāks. It īpaši, ja varēja ticēt bagāto kaimiņu izteiktajiem piedāvājumiem.

– Līdz Nēsejai ir diezgan tālu, tomēr mēs negribam pārdot, iekams neradīsies vajadzība. Mums pieder tikai lēta alumīnija laiva ar divdesmit piecu zirgspēku motoru, bet man tā patīk. Nesaki sievai, bet es dodu priekšroku jūrai, nevis šim zemes nostūrim!

– Es pati esmu piekrastes meitene, – Katrīne sacīja.

– Bergena, vai ne? Man patīk Bergenas dialekts! Vienu gadu nostrādāju psihiatriskajā nodaļā Sannvīkenē. Skaisti, bet tur bieži līst.

Katrīne lēni pamāja ar galvu.

– Jā, Sannvīkenē esmu mirkusi lietū!

Viņi bija pienākuši pie kūts. Smits paņēma atslēgu un atslēdza piekaramo slēdzeni.

– Pamatīga atslēga kūtij, – Katrīne ieteicās.

– Iepriekšējā bija pārāk maza, – Smits paskaidroja. Katrīne saklausīja viņa balsī rūgtumu.

Viņa pārkāpa pāri slieksnim un klusi iekliedzās, jo bija spērusi kāju uz kaut kā, kas lēnām iegrima. Paskatījusies uz leju, viņa ieraudzīja pusotra metra garu un metru platu cementa grīdā ierīkotu metāla plāksni. Likās, tā novietota uz atsperēm, jo viegli vibrēja pret cementa apmali. Tad norima.

– Piecdesmit astoņi kilogrami, – Smits konstatēja.

– Ko?

Viņš norādīja pa kreisi, kur uz pusmēness veida skalas stāvēja un starp skaitļiem 50 un 60 trīcēja liela bulta. Katrīne saprata, ka stāv uz senlaicīgiem liellopu svariem. Mazliet piemiedza acis.

– Piecdesmit septiņi ar pusi.

Smits iesmējās.

– Vienalga, līdz kaušanai vēl ļoti tālu. Pašam gan jāatzīstas, ka katru rītu es cenšos pārlēkt pāri slieksnim un svariem, – neciešu domu, ka kāda diena varētu būt man pēdējā!

Viņi pagāja garām veselai rindai aizgaldu un apstājās pie durvīm, kādas parasti ir kantora telpām. Smits tās atslēdza. Telpā atradās rakstāmgalds ar datoru uz tā, logs ar skatu uz apkārtni un cilvēka-vampīra zīmējums ar lieliem, plāniem sikspārņa spārniem, garu kaklu un četrstūrainu seju. Plaukti aiz rakstāmgalda bija gandrīz līdz pusei piekrauti ar apvākiem un desmitiem grāmatu.

– Visu, kas kādreiz ir izdots par vampīrismu, tu redzi šeit, – Smits sacīja un pārlaida roku pār grāmatām. – Te viss ir diezgan uzskatāmi. Bet, ja jāatbild uz tavu jautājumu: kas ir vampīrisms, tad sāksim ar Vandenbergu un Kelliju no 1964. gada.

Smits izņēma no plaukta vienu no grāmatām, atšķīra to un nolasīja: “Vampīrisms ir asiņu izsūkšana no kāda objekta, parasti no pielūgsmes objekta, līdz ar to gūstot seksuālu uzbudinājumu un baudu.” Tāda ir sausā definīcija. Bet tu meklē kaut ko vairāk, vai ne?

– Laikam, – Katrīne ieteicās un paskatījās uz uzzīmēto cilvēku-vampīru. Tas bija lielisks mākslas darbs. Vienkāršs. Vientuļš. Bet no tā vēdīja tāds aukstums, ka viņa neviļus apņēma ciešāk savu jaku.

– Tad nu mazliet iedziļināsimies, – Smits sacīja. – Pirmām kārtām vampīrisms nav nekāds jaunmodīgs izdomājums! Pats vārds, protams, norāda uz mītiem par asinskārām būtnēm cilvēku izskatā, ko var atrast senajā vēsturē, it īpaši – Austrumeiropā un Hellādā. Taču modernais priekšstats par vampīriem ir radies galvenokārt līdz ar Brama Stokera “Drakulu” 1897. gadā un pirmajām filmām par vampīriem 20. gadsimta 30. gados. Daži pētnieki dzīvo maldos, uzskatīdami, ka vampīrists, kurš tātad ir parasts, taču slims cilvēks, galvenokārt ir ietekmējies no šiem mītiem. Un aizmirst, ka vampīrisms jau ir pieminēts šajā… – Smits izvilka senu grāmatu brūnā, appelējušā iesējumā. – Rihards van Krafts-Ebings, “Psychopathia Sexualis”, 1886. gads – tātad pirms cilvēki uzzināja par mītiem. – Smits piesardzīgi ielika grāmatu atpakaļ plauktā un izvilka citu.

– Mani pētījumi balstās uz to, ka vampīrisms ir radniecīgs, piemēram, nekrofāgijai, nekrofilijai un sadismam. Tā domāja arī šīs grāmatas autors, Burgiņons. – Smits atšķīra grāmatu. – Šī ir izdota 1983. gadā, un viņš raksta: “Vampīrisms ir reti sastopami, uzspiesti personības traucējumi ar neatturamu tieksmi dzert asinis. Vampīrists iziet cauri veselam rituālam – tas ir absolūti nepieciešams, lai gūtu mentālu apmierinājumu, bet – kā citos šādu ciešanu gadījumos – vampīrists pat nesaprot šī rituāla nozīmi.”

– Tātad vampīristi tikai dara to, ko dara? Jo – gluži vienkārši – tie nevar neko citu?

– Tas ir stipri vienkāršoti, bet – jā.

– Vai kāda no šīm grāmatām var mums līdzēt izveidot profilu tādam slepkavam, kurš atņem saviem upuriem asinis?

– Nē, – Smits atbildēja un novietoja Burgiņona grāmatu plauktā. – Tā patiesi ir uzrakstīta, bet neiederas šajā plauktā!

– Kādēļ neiederas?

– Jo tā nekad nav tikusi izdota.

Katrīne paskatījās uz Smitu.

– Tava grāmata?

– Manis paša. – Smits skumīgi pasmaidīja.

– Kas notika?

Smits paraustīja plecus.

– Apkārtējā vide nebija gatava tik radikālai psiholoģijai. Es taču kāpu tiem uz varžacīm. – Viņš norādīja uz vienu no grāmatu muguriņām. – Heršels Prinss un viņa 1985. gada raksts “British Journal of Psychiatry”. Un tas nepaliek nesodīts. No manis atgaiņājās, jo mani rezultāti balstoties uz konkrētas situācijas pētīšanu, nevis uz empīriju. Bet tas taču nav iespējams, jo ir ļoti maz īsta vampīrisma gadījumu, un pat šie nedaudzie tiek diagnosticēti kā šizofrēnija, jo trūkst pietiekamu zināšanu. Nebija arī iespējams vampīrisma izpētei piesaistīt jelkādu uzmanību. Es mēģināju, taču pat avīzes, kas ļoti labprāt publicē rakstus par amerikāņu otrās šķiras slavenībām, uzskatīja vampīrismu par kaut ko nenopietnu un kāri pēc sensācijas. Un, kad es beidzot biju ieguvis pietiekami daudzus pētījumu rezultātus, lai iznīcinātu šos pretējos uzskatus, notika šis iebrukums. Viena lieta ir tas, ka tie nozaga datoru, bet cita – ka viņi paņēma visu! – Smits pamāja ar roku uz tukšo plauktu pusi. – Visi manu pacientu ziņojumi, viss pacientu arhīvs, viss pa tīro! Un tagad daži nešpetni kolēģi apgalvo, ka mani paglābis gongs, ka, gadījumā ja materiāls būtu ticis publicēts, es tiktu arī izsmiets, jo kļūtu vēl skaidrāk redzams, ka vampīristu nav.

Katrīne pārlaida ar pirkstu cilvēka-vampīra attēla rāmītim.

– Kurš gan ielaužas, lai nozagtu informāciju par pacientiem?

– Dievs vien zina! Manuprāt, kāds kolēģis. Es gaidīju, ka kāds varētu nākt klajā ar manām teorijām un rezultātiem, bet nekas nenotika.

– Varbūt visu nospēruši tavi pacienti?

Smits iesmējās.

– Lai veicas! Viņi ir tik dulli, ka neviens tos negrib, tici man! Tie der tikai pētījumiem, nevis iztikai. Ja mana sieva nepelnītu tik lielu naudu savās jogas skolās, mēs nebūtu spējīgi uzturēt saimniecību un laivas šķūni. Starp citu, mani gaida dzimšanas dienas kompānija un viņiem ir vajadzīgs vanags!

Viņi devās ārā, un, Smitam slēdzot ciet durvis, Katrīne pievērsa uzmanību mazai novērošanas kamerai pie sienas virs aizgaldiem.

– Vai tu zini, ka policija vairs neizmeklē nelielas ielaušanās? – viņa painteresējās. – Pat tad, ja tev ir ieraksts no novērošanas kameras?

– Jā, – Smits nopūtās. – Tā ir manis paša dēļ. Ja viņi pēkšņi atgriezīsies, tad es zināšu, ar kuru no kolēģiem man ir darīšana. Ārpusē un arī pie vārtiem man ir kameras.

Katrīnei bija jāpasmaida.

– Biju uzskatījusi, ka akadēmiķi ir superinteliģenti, patīkami cilvēki, kas, degunus nodūruši, sēž un pēta, nevis ir parasti zagļi!

– Baidos, ka mēs darām tikpat dumjas lietas kā mazāk inteliģentie. – Smits skumji pakratīja galvu. – Ieskaitot arī mani, kā saka.

– Tiešām?

– Nav nekā interesanta. Vienas kļūdas dēļ kolēģi mani pagodināja ar iesauku. Tas bija sen.

Varbūt tas notika sen, bet Katrīne pamanīja vīrieša sejā sāpju grimasi.

Uz kāpnēm pie dzīvojamās mājas Katrīne sniedza Smitam savu vizītkarti.

– Ja tev zvanīs prese, es ļoti novērtētu, ja tu neteiktu, ka mums notika šī saruna! Ļaudis nobīsies, ja sāks ticēt, ka policija uzskata: apkārt klīst vampīrs!

– Nu, prese diez vai zvanīs. – Smits aplūkoja viņas vizītkarti.

– Tiešām? “VG” nodrukāja tavu paziņojumu tviterī!

– Bet viņi mani neintervēja. Dažs labs droši vien atceras, ka esmu piesaucis nelaimi.

– Piesaucis nelaimi?

– Deviņdesmitajos gados notika slepkavība, un es biju diezgan pārliecināts, ka tur darbojies vampīrists. Un vēl viena lieta pirms trim gadiem, nezinu, vai tu to atceries.

– Nē.

– Protams, jo arī toreiz avīzēs nebija lielo virsrakstu! Droši vien var teikt – par laimi.

– Tātad šī ir trešā reize, kad tu “piesauc nelaimi”?

Smits lēni pamāja ar galvu un paskatījās uz Katrīni.

– Jā. Šī ir trešā reize. Tādējādi, kā pati saproti, manu grēku saraksts ir diezgan garš!

– Hallstein? – no istabas atskanēja sievietes balss. – Vai nāksi?

– Tūlīt, dārgā! Izsludini vanaga trauksmi! Krā, krā, krā!

Ejot uz vārtu pusi, Katrīne dzirdēja, kā vairākas balsis mājā sāk brēkt aizvien skaļāk. Histērija pirms baložu slaktiņa tikai pieauga.

9. NODAĻA Piektdienas pēcpusdiena

Pulksten 15.00 Katrīnei bija sanāksme Krimināltehniskajā nodaļā, pulksten 16.00 – ar tiesu mediķiem. Abas vienādi nomācošas. Pulksten 17.00 bija tikšanās ar Belmanu Policijas priekšnieka kabinetā.

– Priecājos par tavu pozitīvo atbildi saistībā ar Harija Hola iesaistīšanu, Brata!

– Kādēļ lai to nedarītu? Harijs ir mūsu izcilākais slepkavību izmeklētājs!

– Daži izmeklētāji to varētu uztvert kā… Kā lai labāk pasaku? Izaicinājumu, ļaujot vecai autoritātei ieskatīties savās kārtīs!

– Tā nav problēma, policijas priekšniek, es vienmēr spēlēju ar atklātām kārtīm. – Katrīne īsi pasmaidīja.

– Labi. Harijs taču, vienalga, vadīs savu mazo, neatkarīgo grupiņu, tādēļ tev nevajag raizēties par iejaukšanos. Tā būs tikai mazliet veselīga konkurence. – Belmans salika kopā pirkstu galus. Katrīne ievēroja, ka viens no viņa sārtajiem pigmenta plankumiņiem zem laulību gredzena izveidojis platāku joslu. – Es, protams, uzmundrinu mūsu izmeklētāju sievieti! Ceru, ka varam rēķināties ar drīzu rezultātu, Brata!

– Jā, labi, – Katrīne Brata bezkaislīgi noteica un paskatījās pulkstenī.

– Labi – ko?

Viņa saklausīja Belmana balsī sapīkumu.

– Labi tas, ka ceri uz drīzu rezultātu!

Viņa zināja, ka apzināti provocē policijas priekšnieku. Ne jau tāpēc, ka to vēlētos, bet citādi nevarēja.

– Un arī tev, inspektore, vajadzētu cerēt! Kvotēšana pēc dzimuma vai ne, bet tāds darbs kā tavējais apkārt nemētājas!

– Es centīšos strādāt godīgi!

Viņa nenovērsa acis no Belmana. Likās, viņa acs apsējs īpaši izceļ veselo aci, tās sparu un skaistumu. Un cietsirdīgo smaidu.

Katrīne aizturēja elpu.

Tad pēkšņi viņš skaļi iesmējās.

– Tu man patīc, Katrīn! Bet man jādod tev daži padomi!

Viņa nogaidīja, būdama gatava uz jebko.

– Nākamajā preses konferencē runāt vajadzēs tev, nevis Hāgenam! Tev jāuzsver tas, ka šī ir ļoti sarežģīta lieta, kurā nav nekādu norāžu, un mums jābūt gataviem ilgai izmeklēšanai. Tad prese būs pacietīgāka un mums būs lielāka rīcības brīvība.

Katrīne sakrustojas rokas uz krūtīm.

– Tas var iedrošināt arī slepkavu un likt viņam uzbrukt vēlreiz!

– Nedomāju, ka slepkava vadās pēc avīžrakstiem, Brata!

– Ja tu tā saki! Bet tagad man jāgatavojas nākamajai izmeklēšanas grupas sanāksmei.

Katrīne saskatīja viņa acīs klusu brīdinājumu.

– Dari tā! Un dari, kā es saku. Pastāsti medijiem, ka šī ir vissarežģītākā lieta, kāda tev jebkad ir bijusi!

– Es…

– Runā saviem vārdiem, protams. Kad būs nākamā preses konference?

– Šodien mēs to atcēlām, jo nekā jauna nav.

– Okay. Atceries: ja šī lieta tiks pasniegta kā ļoti sarežģīta, tad jo lielāku cieņu iegūsim, to atrisinot. Un mēs nemelojam – mums taču nekā nav, vai tiesa? Turklāt medijiem patīk lielas un šausmīgas mistērijas! Uzskati to par bezzaudējuma situāciju, Brata!

Ej pie velna, Katrīne nodomāja, kāpjot lejup uz Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļu sestajā stāvā.

Pulksten 18.00 Katrīne iesāka izmeklēšanas grupas sanāksmi, uzsverot to, lai ziņojumi tiktu rakstīti un ievietoti sistēmā nepārtraukti, jo tam ir pamatots iemesls. Tā kā tas netika izdarīts pēc pirmās Geira Selles – personas, kurai slepkavības vakarā ar Tinder starpniecību bija tikšanās ar Elīsi Hermansenu, – nopratināšanas, tad ar Geiru Selli vēlreiz sazinājās cits izmeklētājs.

– Viena lieta – papilddarbs, bet otra – sabiedrībai radīsies iespaids, ka Policijas pārvaldē labā roka nezina, ko dara kreisā.

– Tā varētu būt bijusi kāda kļūda datorā vai sistēmā, – Trulss Berncens teica, kaut gan Katrīne nebija pieminējusi viņa vārdu. – Es visu uzrakstīju un nosūtīju!

– Tord? – Katrīne pievērsās Grēnam.

– Pēdējās diennakts laikā par sistēmas kļūdām nav ziņots, – Tords Grēns sacīja. Viņš sakārtoja brilles uz deguna, pamanīja Katrīnes lūdzošo skatienu un iztulkoja to pareizi: – Bet var gadīties, protams, ka kaut kas nav kārtībā tavam datoram, Berncen. Es to pārbaudīšu.

– Ja esi ticis pie vārda, Tord, tad vari mums pastāstīt par savu pēdējo ģeniālo gājienu!

Datu eksperts nosarka, pamāja ar galvu un stingā, nedabiskā balsī, it kā lasītu no lapiņas, sāka runāt:

– Par atrašanās vietas noteikšanas dienestiem… Vairums cilvēku, kuriem ir mobilie telefoni un viena vai vairākas aplikācijas tajos, ļauj tiem iegūt informāciju par to, kur tie atrodas jebkurā laikā, daudziem pat nezinot, ka ir to atļāvuši.

Pauze. Tords norija siekalas. Un tad Katrīne apjauta, ka viņš tiešām lasa. Viņš lasīja tekstu, ko bija uzrakstījis uz lapiņas un iemācījies no galvas, jo Katrīne bija lūgusi viņam izklāstīt to izmeklēšanas grupas sapulcē.

– Daudzām aplikācijām noteikumos ir minēts par iespēju brīvi pārdot datus par atrašanās vietu trešajai – komerciālajai – pusei, tomēr ne policijai. Tāda trešā komerciālā puse ir Geopard. Tie vāc šādu informāciju, un tiem nav nevienas klauzulas par tālāku nepārdošanu, tātad arī policijai. Pēc to personu atbrīvošanas, kuras izcietušas sodu par seksuāla rakstura noziegumiem, mēs iegūstam par tiem informāciju, tas ir, adreses, mobilo telefonu numurus un e-pasta adreses, jo pastāvīgi gribam zināt šo personu un citu par līdzīgiem likumpārkāpumiem sodīto personu atrašanās vietu. Tas tāpēc, ka visiem zināms – seksuālie noziegumi ir tāda veida likumpārkāpumi, kuriem pastāv visaugstākais risks atkārtoties. Daži mūsdienu pētījumi norāda pilnīgi nepareizi, jo patiesībā izvarošanai ir vismazākā ticamība atkārtoties. BBC Radio 4 nesen ziņoja, ka iespēja atkārtoti arestēt noziedzniekus ASV ir 60 %, un Lielbritānijā – 50 %. Un bieži vien par tādu pašu noziegumu. Bet nevis par izvarošanu. Piemēram, amerikāņu Tieslietu departamenta sniegtā statistika rāda, ka 78,8 % transporta līdzekļu zagļi trīs gadu laikā tiek atkārtoti arestēti par šiem pašiem noziegumiem, par zagtu mantu glabāšanu un pārdošanu tādu ir 77,4 % un tā tālāk. Bet izvarošanas gadījumos runa ir tikai par 2,5 %. – Tords saminstinājās. Katrīne iedomājās, ka viņš pamanījis grupas ierobežoto pacietības robežu, klausoties šādas atkāpes no tēmas. Viņš ieklepojās. – Vienalga. Ja mēs aizsūtīsim datu paketi uz Geopard, tie var iedot mums pārskatu par to, kur šo personu telefoni, ja tie izmanto vietējo operatoru pakalpojumus, dotajā brīdī vai noteiktā laika posmā atradušies, piemēram, trešdienas vakarā.

– Cik precīzi? – Mangnuss Skarre skaļi pajautāja.

– Ar precizitāti līdz dažiem kvadrātmetriem, – Katrīne atbildēja. – Bet GPS ir tikai divas dimensijas, tādēļ mēs neredzam uz augšu – kurā stāvā telefons ir atradies.

– Vai tas tiešām ir likumīgi? – analītiķe Gīna painteresējās. – Es domāju, personas datu aizsardzība…

– …cenšas iet vienā solī ar tehnoloģijām, – Katrīne viņu pārtrauca. – Esmu policijā aprunājusies ar advokātu, kurš saka – tā esot pelēkā zona, bet diezin vai tiek pārkāptas pastāvošo likumu robežas. Un tas, kas nav aizliegts, kā zināms… – Viņa pamāja ar roku, bet telpā neviens nevēlējās pabeigt teikumu Katrīnes vietā. – Turpini, Tord!

– Pēc policijas advokāta juridiski dotās atļaujas un Gunnara Hāgena piekrišanas finansiālā ziņā mēs nopirkām telefonu atrašanās vietu datus. Slepkavības nakts kartes sniedz mums 91 % agrāk notiesāto seksuālo noziedznieku telefonu GPS pozīcijas. – Tords apklusa. Padomāja. – Jā.

Katrīne saprata, ka viņš nolasījis visu. Nesaprata vienīgi, kāpēc telpai nepāršalca sajūsmas vilnis.

– Vai neapjēdzat, ļaudis, kāds darbs mums ticis aiztaupīts? Ja mēs būtu pielietojuši vecās metodes, lai pārbaudītu tik daudzus potenciāli lietā iesaistītos…

Kāds klusi ieklepojās. Volfs – vecākais pēc dienesta pakāpes. Varētu doties pensijā.

– Ja tu saki “pārbaudītu”, tad tas laikam nozīmē, ka šajā sarakstā nebija nevienas sakritības ar Elīses Hermansenas adresi?

– Tieši tā! – Katrīne piekrita. Iespieda rokas sānos. – Un attiecībā uz alibi mums atliek pārbaudīt tikai astoņus procentus.

– Bet telefona atrašanās vieta vēl nenodrošina simtprocentīgu alibi, – Skarre ierunājās un pavērās apkārt, it kā gaidīdams aplausus.

– Tu saproti, ko es gribu sacīt! – Katrīne nomākti atcirta. Kas gan noticis ar šo sanāksmi? Viņi sapulcējušies, lai atklātu slepkavību, nevis tāpēc, lai cits no cita izsūktu enerģiju!

– Krimināltehniskā nodaļa, lūdzu, jūs! – viņa noteica un apsēdās pirmajā rindā, lai kādu brīdi nebūtu uz visiem jāskatās.

– Nekā daudz nav, – Bjērns Holms sacīja un piecēlās. – Laboratorijā pārbaudīja brūcē atrasto krāsu. Diezgan savdabīgi. Domājam, ka tajā ir etiķī izšķīdušas dzelzs skaidiņas, kam pievienots tanīns no tējas. Painteresējāmies vairāk – tas var rasties no senas japāņu tradīcijas, kad zobi tika iekrāsoti melnā krāsā.

– Ohaguro, – Katrīne paskaidroja. – Tumsa pēc tam, kad norietējusi saule!

– Jā, pareizi! – Bjērns uzmeta viņai atzinīgu skatienu – kā brokastlaikā kafejnīcā, kad Katrīne reizēm bija pārspējusi viņu “Aftenposten” viktorīnā.

– Paldies! – Katrīne sacīja, un Bjērns apsēdās. – Tagad par ziloni trauku veikalā. Par to, kuru “VG” dēvē par avotu, bet mēs – par ziņu pienesēju.

Klusajā telpā kļuva vēl klusāk.

– Viena lieta ir jau nodarītais kaitējums, jo slepkava tagad zina, ka mēs zinām, un var veikt nepieciešamos pasākumus. Sliktāk ir tas, ka mēs šajā telpā nezinām, vai varam cits citam uzticēties! Tāpēc vispirms vēlos uzdot jums tiešu jautājumu: kurš ir runājis ar “VG”?

Sev par pārsteigumu, viņa ieraudzīja, ka paceļas viena roka.

– Jā, Truls?

– Mēs ar Milleru vakar tūdaļ pēc preses konferences runājām ar Mūnu Do.

– Tu gribēji teikt: Villeru?

– Es runāju par to jauniņo! Neviens no mums neko neteica. Bet tā kundze tev iedeva savu vizītkarti, vai ne, Miller?

Visu skatieni pievērsās Annešam Villeram, kura seja zem gaišo matu cekula bija pietvīkusi gluži sarkana.

– Es… jā. Bet…

– Mēs visi zinām, ka Mūna Do ir “VG” kriminālistikas sadaļas žurnāliste, – Katrīne teica. – Lai piezvanītu komutatoram un runātu ar viņu, nav vajadzīga vizītkarte!

– Vai tu tas biji, Viller? – Mangnuss Skarre iesaucās. – Klāj vaļā, visiem jauniņajiem ir kļūdu kvota!

– Bet es neesmu runājis ar “VG”! – Villera balsī ieskanējās izmisuma nots.

– Berncens taču nupat teica, ka runājāt! – Skarre uzkliedza. – Gribi teikt, ka Berncens melo?

– Nē, bet…

– Tad spļauj laukā!

– Tātad… Mūna Do teica, ka viņai esot alerģija pret kaķiem, bet es – to, ka man ir kaķis.

– Paskat tikai! Jūs esat runājuši! Par ko vēl?

– Ziņu avots varētu būt tu, Skarre!

Zemā mierīgā balss atskanēja no telpas otra gala, un visi pagrieza galvas. Neviens nebija dzirdējis viņu ienākam. Garā auguma vīrs vairāk gulēja nekā sēdēja pēdējās rindas krēslā pie sienas.

– Starp citu, par kaķi, – Skarre ieteicās. – Paskat vien, ko viņš iesaistījis! Es neesmu runājis ar “VG”, Hole!

– Tu un jebkurš cits no šeit esošajiem var netīšām izpaust mazliet vairāk informācijas kādam, ar kuru esat runājuši. Un viņš vai viņa var būt piezvanījis avīzei un pastāstījis, ka visu uzzinājis tieši no pirmavota. Tādēļ arī “ziņu avots policijā”! Tā notiek visu laiku.

– Sorry, Hole, bet šeit neviens tam netic! – Skarre iespurdzās.

– Tomēr vajadzētu gan! – Harijs turpināja. – Vienalga, tāpat neviens neatzīsies, ka ir runājis ar “VG”, un, ja jūs pļāpāsiet un domāsiet, ka jūsu vidū ir kurmis, tad visa jūsu izmeklēšana apstāsies!

– Ko viņš patiesībā te dara? – Skarre pievērsās Katrīnei.

– Harijs izveidos projekta grupu, kas strādās paralēli mūsu grupai, – Katrīne atbildēja.

– Mana grupa pagaidām sastāv no viena cilvēka, – Harijs sacīja. – Un es ierados palūgt nedaudz materiāla. Tos astoņus procentus, par kuriem nezinām, kur tie bijuši slepkavības laikā. Vai varam dabūt sarakstu, kurā tie sarindoti atkarībā no pēdējā piespriestā sprieduma ilguma?

– Varu nokārtot! – Tords atbildēja, bet aprāvās un jautājoši paskatījās uz Katrīni.

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu.

– Kas vēl?

– Pārskatu par to, kurus seksuāla rakstura noziedzniekus Elīse Hermansena ir iesēdinājusi aiz restēm. Tas arī viss.

– Ņemšu vērā, – Katrīne teica. – Bet, tā kā esi šeit… kāds ir tavs pirmais iespaids?

– Nu ko. – Harijs pārlaida skatienu telpai. – Zinu, ka tiesu mediķi ir atraduši vielu, kas nodrošina labāku slīdēšanu un ko, visticamāk, ir atstājis slepkava, tomēr nevar izslēgt iespēju, ka galvenais motīvs bija atriebība un seksuālā puse ir tikai bonuss. Tas, ka slepkava, viņai pārrodoties mājās, acīmredzot jau bijis dzīvoklī, nav tas pats, it kā viņa to būtu ielaidusi, vai arī tas, ka abi būtu personīgi pazīstami. Tādēļ tik agrīnā izmeklēšanas fāzē es negribu ierobežot jūsu fantāziju. Bet domāju, ka par šo lietu arī paši esat prātojuši.

Katrīne greizi pasmaidīja.

– Vienalga, sveicam ar atgriešanos, Harij!

Oslo policijas varbūt labākajam, varbūt sliktākajam, bet katrā ziņā visvairāk mītiem apvītajam slepkavību izmeklētājam savā gandrīz guļus stāvoklī ar pūlēm izdevās mazliet paklanīties.

– Pateicos, šef!

– Tu domāji to nopietni? – Katrīne ievaicājās. Viņa ar Hariju stāvēja liftā.

– Ko domāju?

– Tu nosauci mani par šefu!

– Protams, – Harijs atbildēja.

Viņi izkāpa apakšzemes stāvvietā, un Katrīne nospieda mašīnas centrālo atslēgu. Kaut kur tumsā nozibsnīja un atskanēja pīkstiens. Harijs bija pārliecinājis viņu, ka vajag izmantot dienesta mašīnu, kura slepkavību izmeklēšanas gadījumos – tādos kā šī – vienmēr būtu viņas rīcībā. Un pēc tam – viņai jāaizved Harijs uz mājām, kad pa ceļam Šrēdera restorānā būs iebaudījuši tasi kafijas.

– Kas notika ar tavu taksometra šoferi? – Katrīne jautāja.

– Ar Eisteinu? Viņu padzina.

– Tu?

– Nē, protams, ne. Taksometra īpašnieks. Bija tāda epizode.

Katrīne pamāja ar galvu. Iedomājās par Eisteinu Aikelanu – garmataino skeletu ar zobiem kā narkomānam un balsi kā viskija dzērājam, kurš izskatās kā septiņdesmitgadīgs, taču ir viens no Harija bērnības draugiem. Harija vārdiem runājot – viens no tikai diviem. Otrā vārds bija Treskū. Tas bija vēl dīvaināks tips – ar liekā svara problēmām, nepatīkams kantorists, kurš naktīs pārvērtās par pokera spēlmani misteru Haidu.

– Vai kaut kas notika? – Katrīne jautāja.

– Mm. Vēlies zināt?

– Nē, bet stāsti!

– Eisteinam nepatīk Pāna flauta.

– Jā, kuram gan tā patīk?

– Viņam gadījās tāls brauciens uz Tronheimu ar puisi, kurš varēja braukt vienīgi ar taksometru, jo baidījās no ceļošanas ar lidmašīnu un vilcienu. Turklāt viņam bija problēmas ar garastāvokļa maiņām. Viņam bija līdzi kompaktdisks ar popmūziku Pāna flautas izpildījumā, ko vajadzēja klausīties, vienlaikus izpildot elpošanas vingrojumus, lai nesāktos trakuma lēkme. Notika tā, ka nakts vidū, Dovres plakankalnē, kad “Careless Whisper” Pāna flautas versijā skanēja jau sesto reizi, Eisteins izvilka kompaktdisku, atvēra logu un izlidināja to ārā. Sākās kautiņš.

– Kautiņš – tas ir lielisks vārds. Un šī dziesma ar Džordžu Maiklu arī ir diezgan dīvaina.

– Galu galā Eisteins izmeta to puisi no mašīnas.

– No braucošas?

– Nē. Bet vientulīgākajā plakankalnes vietā, nakts vidū, divu jūdžu attālumā līdz tuvākajai mājvietai. Sevi aizstāvēdams, Eisteins sacīja, ka bijis jūlija mēnesis, bez nokrišņiem, un puisis nevarētu baidīties arī no iešanas kājām.

Katrīne iesmējās.

– Un tagad viņš ir bezdarbnieks? Tev vajadzētu viņu pieņemt darbā par personīgo šoferi!

– Es mēģinu sameklēt viņam darbu, bet Eisteins ir – citējot viņu pašu – kā radīts, lai nestrādātu.

Par spīti nosaukumam, Šrēdera restorāns vairāk atgādināja dzertuvi. Bija sanākuši pastāvīgie pēcpusdienas klienti, kuri, nesakot ne vārda, labvēlīgi māja Harijam ar galvu.

Turpretī oficiante atplauka tā, it kā mājās būtu atgriezies pazudušais dēls. Pasniedza viņiem kafiju, kas noteikti nebija tāda, lai ārzemnieki pēdējā laikā sāktu ierindot Oslo pasaulē labāko kafijas pilsētu skaitā.

– Žēl, ka jums ar Bjērnu neizdevās sadzīvot, – Harijs ieteicās.

– Jā.

Katrīne nezināja, vai Harijs vēlas, lai viņa pastāstītu sīkāk. Vai viņa pati to vēlas? Tādēļ tikai paraustīja plecus.

– Nu labi. – Harijs pielika kafijas krūzīti pie lūpām. – Kāda ir dzīve, ja atkal esi viena?

– Tevi interesē neprecēta cilvēka dzīve?

Viņš iesmējās. Un Katrīnei iešāvās prātā, ka šo smieklu viņai bija pietrūcis, bija pietrūkusi iespēja likt viņam smieties, jo katra tāda reize bija likusies kā atzinības izteikšana.

– Ir lieliski dzīvot vienai, – viņa teica. – Es tiekos ar vīriešiem.

Viņa gaidīja Harija reakciju. Vai varbūt cerēja uz viņa reakciju?

– Ceru, ka arī Bjērns satiekas ar sievietēm. No savas puses tātad.

Katrīne pamāja ar galvu. Patiesībā viņa nebija par to domājusi. Pēkšņi kā ironiska piezīme atskanēja jautrais Tinder vietnes zvaniņš, un Katrīne pamanīja kādu spilgti sarkanā ģērbušos sievieti aizsteidzamies uz izejas pusi.

– Kāpēc tu atgriezies, Harij? Pēdējā reizē tu man teici, ka nekad vairs neizmeklēšot slepkavības!

Harijs pagrozīja pirkstos kafijas krūzīti.

– Belmans draud izmest Oļegu no Policijas akadēmijas.

Katrīne pakratīja galvu.

– Belmans patiesi ir lielākais divkājainais nelietis kopš imperatora Nerona laikiem! Viņš grib, lai es meloju presei un apgalvoju, ka šī esot gandrīz neatrisināma lieta. Lai tad, kad to atrisināsim, viņš izskatītos labāk!

Harijs paskatījās pulkstenī.

– Nu, varbūt Belmanam taisnība. Slepkava, kas ar dzelzs zobiem sakož savu upuri un izdzer no tā puslitru asiņu – te runa laikam vairāk ir par pašu slepkavību, nevis par to, kas ir upuris. Un tad lieta kļūst sarežģītāka.

Katrīne klusēdama pamāja. Ārā uz ielas spīdēja saule, tomēr viņai likās, ka ir sadzirdējusi tālus pērkona dārdus.

– Attiecībā uz Elīses Hermansenas slepkavības vietas fotogrāfiju… – Harijs ieteicās. – Vai tev nerodas nekādas asociācijas?

– Košanas pēdas kaklā? Nē.

– Es nedomāju par detaļām, es domāju… – Harijs pagrieza galvu un paskatījās ārā pa logu, – …kopumā. Kā tad, kad tu klausies mūziku, kuru nekad agrāk neesi dzirdējis, ko spēlē grupa, kuru nepazīsti, un tomēr tu dzirdi, kurš ir dziesmu uzrakstījis. Jo tajā kaut kas ir. Kas tāds, ko tev neizdodas atminēt.

Katrīne vēroja Harija profilu. Īsi apgrieztie, gaišie mati bija izslējušies stāvus, tikpat izspūruši, tomēr varbūt ne tik biezi kā agrāk. Seja bija ieguvusi dažu labu jaunu vaibstu, mutes kaktiņi un grumbas bija kļuvušas dziļākas, un, kaut gan ap acīm rotājās smaidu krunciņas, brutālie vaibsti bija kļuvuši mazliet robustāki. Viņa nekad nebija sapratusi, kāpēc viņai liekas, ka Harijs izskatās skaists.

– Nē. – Viņa papurināja galvu.

– Okay.

– Harij?

– Hmm?

– Vai tu atgriezies Oļega dēļ?

Viņš pagriezās pret Katrīni un, saraucis uzacis, noprasīja:

– Kādēļ tā jautā?

Un tāpat kā agrāk viņa juta, kā Harija skatiens iedzeļ līdzīgi elektriskās strāvas triecienam, kā viņš – kurš spēja būt tik vienaldzīgs, tik distancēts – ar skatienu sekundes laikā spēj nobīdīt pie malas visu pārējo, pieprasīt – un iegūt – tavu nedalītu uzmanību. It kā pasaulē šīs sekundes laikā eksistētu tikai viens vienīgs cilvēks.

– Nekas! – viņa atbildēja un īsi iesmējās. – Kādēļ jautāju? Iesim tālāk!

– Ēwa, ar dubulto w. Mamma un tētis gribēja, lai es būtu unikāla. Izrādījās, tas ir diezgan parasti šādā dzelzs bloka valstī!

Viņa iesmējās un iedzēra malku no puslitra glāzes. Tad pavēra muti, ar rādītājpirkstu un īkšķi noslaucīja lūpu krāsu no mutes kaktiņiem.

– Dzelzs priekškars un Austrumu bloks, – vīrietis sacīja.

– Ko?

Viņa paskatījās uz sarunbiedru. Vai šis nebija diezgan simpātisks? Patīkamāks par tiem, ar kuriem viņai parasti radās sakritības. Ar viņu laikam kaut kas nav kārtībā, ir kaut kas tāds, kas pamazām atklāsies, parasti tā notiek.

– Tu lēni dzer, – viņa ieteicās.

– Tev patīk sarkana krāsa! – vīrietis piezīmēja, rādīdams uz mēteli, ko viņa bija nolikusi uz krēsla atzveltnes.

– Arī vampīrpuisim tā patīk! – Ēwa atteica un pastiepa roku pret jaunāko ziņu raidījumu vienā no milzīgajiem TV ekrāniem telpā. Futbola spēle bija beigusies, un bārs, kas pirms piecām minūtēm bija stāvgrūdām pilns, sāka tukšoties. Viņa juta, ka ir mazliet noreibusi. Nedaudz. – Vai lasīji “VG”? Viņš dzēra viņas asinis!

– Jā, – vīrietis atbildēja. – Vai zini, kur viņa izdzēra savu pēdējo glāzīti? Tepat, simt metrus tālāk, bārā Jealousy.

– Vai tiesa?

Sieviete pavērās apkārt. Likās, ka vairums pārējo viesu ir viens draudzīgs bariņš. Viņa bija ievērojusi kādu vientuļi sēdošu vīru, kurš skatījās uz viņu. Tagad tas bija prom. Un tas nebija Lišķis.

– Protams, tiesa! Vēl vienu glāzīti?

– Jā, būtu labi! – sieviete teica un nodrebinājās. – Uff!

Tad pamāja bārmenim, bet tas papurināja galvu. Minūšu rādītājs bija pagājis garām maģiskajai robežai.

– Būs jāatliek uz citu reizi, – vīrietis paskaidroja.

– Tieši tagad, kad tev izdevās mani līdz nāvei nobiedēt! – Ēwa sacīja. – Tev jāpavada mani uz mājām!

– Protams, – vīrietis piekrita. – Uz Teijeni, vai pareizi?

– Nāc! – viņa teica un aizpogāja sarkano mēteli virs sarkanās blūzītes.

Ārā uz trotuāra viņa mazliet salīgojās, tikai nedaudz, bet juta, ka viņš to pieklājīgi atbalsta.

– Man bija viens tāds stalkers, – viņa ierunājās. – Es saucu viņu par Lišķi. Reiz satiku, un mēs… jā, mēs patīkami pavadījām laiku – zināmā mērā. Bet, kad es vairs nevēlējos, viņš, protams, kļuva greizsirdīgs. Sāka parādīties vietās, kur biju devusies tikties ar citiem.

– Tas varētu būt nepatīkami.

– Jā gan! – Viņa iesmējās. – Bet ir arī mazliet prieks, ka vari kādu tā apburt, ka tas spēj domāt vienīgi par tevi!

Viņa ieklepojās.

Vīrietis ļāva Ēwai ieķerties savā elkonī un pieklājīgi klausījās, kā viņa stāsta par citiem vīriešiem, kurus apbūrusi.

– Vai zini, es biju skaista. Tādēļ iesākumā, kad viņš uzradās, nejutos īpaši pārsteigta, jo domāju, ka viņš mani izsekojis. Bet tad iedomājos, ka viņš taču nevarēja zināt, ka es tur būšu. Un vai zini? – Viņa pēkšņi apstājās un sagrīļojās.

– Ē-e, nē.

– Reizēm man bija sajūta, ka viņš ir pabijis manā dzīvoklī! Tu taču zini, ka smadzenes reģistrē cilvēku smaržas un atpazīst tās, kaut arī paši to neapzināmies.

– Tieši tā.

– Iedomājies vien – ja nu vampīrs ir viņš?

– Tā varētu būt nejaušība. Vai te tu dzīvo?

Viņa izbrīnā paskatījās uz priekšā esošā nama fasādi.

– Protams, šeit! Tas tiešām bija ātri!

– Labā sabiedrībā, Ēwa, kā zināms, laiks lido vēja spārniem! Bet tagad teikšu paldies par…

– Vai nevēlies uznākt augšā? Man skapītī laikam atradīsies kāda pudele.

– Manuprāt, mums abiem jau pietiek…

– Tikai tādēļ, lai pārliecinātos, ka viņa tur nav! Lūdzu!

– Tas droši vien ir diezgan mazticams.

– Paskat, virtuvē ir ieslēgta gaisma! – viņa sacīja un norādīja uz dzīvokli pirmajā stāvā. – Esmu pārliecināta, ka pirms došanās prom es to izslēdzu!

– Pārliecināta? – Vīrietis apspieda žāvas.

– Vai tu man netici?

– Klausies, ļoti žēl, bet man tiešām jādodas mājās un jāliekas gultā!

Viņa vēsi paskatījās uz vīrieti.

– Kur palikuši īstie džentlmeņi?

Viņš piesardzīgi pasmaidīja.

– Tie… ē-e, varbūt devās uz mājām un jau guļ?

– Ha-ha! Tu esi precējies un tiki kārdināts, bet tagad to nožēlo, vai tā ir?

Vīrietis vērtējoši viņu uzlūkoja. It kā būtu viņas žēl.

– Jā, – viņš sacīja. – Tā ir. Arlabunakti!

Ēwa atslēdza ieejas durvis un uzkāpa stāvu augstāk. Ieklausījās. Neko nedzirdēja. Viņai nebija ne jausmas, vai ir izslēgusi virtuvē gaismu. Bija teikusi to tikai tāpēc, lai viņš nāktu līdzi. Bet tagad, kad bija pateikusi, likās, ka varētu būt piesaukusi nelaimi. Varbūt Lišķis tiešām ir dzīvoklī.

Viņa izdzirda šļūcošus soļus aiz pagraba durvīm. Dzirdēja, ka pagriežas durvju rokturis un ienāk kāds vīrietis apsardzes darbinieka formā. Viņš aizslēdza durvis ar baltu atslēgu, pagriezās, ieraudzīja viņu un, šķiet, nodrebēja.

– Es tevi nedzirdēju, – vīrietis klusi iesmējās. – Piedod!

– Vai ir problēmas?

– Te, pagrabtelpās, pēdējā laikā ir notikušas vairākas ielaušanās, tādēļ dzīvokļu kooperatīvs ir noslēdzis līgumu ar patruļdienestu!

– Tātad tu pie mums strādā? – Ēwa mazliet piešķieba galvu. Nemaz tik slikti viņš neizskatījās. Arī ne gluži tik jauns kā pārējie apsargi.

– Tad jau varbūt varu palūgt pārbaudīt manu dzīvokli? Arī pie manis notika ielaušanās, saproti? Un tagad redzu, ka deg gaisma, kaut arī zinu, ka, ejot prom, to izslēdzu!

Apsargs paraustīja plecus.

– Nav norādījumu, ka mums ir jāieiet dzīvokļos, bet lai notiek!

– Beidzot kāds kaut kam noderīgs vīrietis! – Viņa nopriecājās un vēlreiz noskatīja viņu no galvas līdz kājām. Pieaudzis cilvēks. Apsargs. Noteikti ne rupjākais, drīzāk – pieklājīgs, pašpārliecināts. Un viegli valdāms. Kopsaucējs vīriešiem viņas dzīvē bija tas, ka tiem bija viss: slaveni uzvārdi, izredzes uz solīdu mantojumu, izglītība, spoža nākotne. Un tie bija viņu dievinājuši. Bet diemžēl tik daudz dzēruši, ka tika nodzerta arī viņu gaišā nākotne. Varbūt pienācis laiks izmēģināt kaut ko jaunu. Ēwa pagriezās sāniski un pataustījās pie gurniem, meklēdama atslēgu saišķi. Ak Dievs, tik daudz atslēgu! Varbūt tomēr viņa bija iedzērusi vairāk, nekā pašai likās.

Viņa atrada īsto, atslēdza durvis, kurpes koridorā nenometa un iegāja virtuvē. Dzirdēja, ka apsargs viņai seko.

– Te neviena nav, – viņš ieteicās.

– Izņemot tevi un mani! – Ēwa pasmaidīja un atspiedās pret virtuves galdu.

– Jauka virtuvīte! – Apsargs stāvēja virtuves durvīs un braucīja savu formastērpu.

– Pateicos! Ja būtu zinājusi, ka būs ciemiņš, būtu te sakopusi!

– Un varbūt uzmazgājusi. – Viņš pasmaidīja.

– Jā, jā, diennaktī ir tikai divdesmit četras stundas! – Viņa atbīdīja no sejas matu sprogu un augstpapēžu kurpēs paspēra soli uz priekšu. – Bet, ja būsi jauks un pārbaudīsi pārējo dzīvokli, es varu sajaukt mums kokteili. Ko teiksi?

Viņa uzlika plaukstu uz jaunā smūtija miksera.

Apsargs ieskatījās pulkstenī.

– Pēc divdesmit piecām minūtēm man ir jābūt nākamajā objektā, bet droši vien varam pārbaudīt, vai pie tevis kāds neslēpjas!

– Pa šo laiku daudz kas var notikt! – viņa sacīja.

Apsargs notvēra viņas skatienu, klusi iesmējās, paberzēja zodu un izgāja.

Viņš devās uz, viņaprāt, guļamistabas durvīm. Pabrīnījās, cik ļoti te viss dzirdams. Varēja saklausīt kāda vīrieša teikto kaimiņu dzīvoklī. Viņš atvēra durvis. Tumšs. Iekšpusē sataustīja slēdzi. Pie griestiem iedegās pieticīga spuldzīte.

Tukšs. Nesaklāta gulta. Uz naktsgaldiņa tukša pudele.

Viņš devās tālāk un atvēra vannasistabas durvis. Netīras flīzes. Dušai priekšā sapelējis aizkars.

– Liekas, tu esi drošībā! – viņš nosauca virtuves virzienā.

– Piesēdi istabā! – viņa atkliedza pretī.

– Okay, bet pēc divdesmit minūtēm man jāiet!

Viņš iegāja istabā un apsēdās dīvānā ar ieliektu atzveltni. Dzirdēja pudeļu šķindu virtuvē un sievietes spalgo balsi:

– Vai vēlies kaut ko iedzert?

– Jā.

Viņš secināja, ka viņas balss tiešām ir netīkama – tāda, kuras dēļ vīrietis varētu vēlēties sev tālvadības pulti. Bet viņa bija kupla, tāda nedaudz mātišķa. Viņš pataustījās formastērpa kabatā, bet meklētais bija ieķēries oderē.

– Man ir džins, baltvīns, – balss virtuvē spiedza. Kā urbis. – Mazliet viskija. Ko tu vēlies?

– Kaut ko citu, – viņš klusi pie sevis noteica.

– Ko tu teici? Es paņemšu visu!

– D-dari tā, māt, – viņš nočukstēja un atbrīvoja priekšmetu no oderes gūsta. Nolika sev priekšā uz galda, būdams pārliecināts, ka viņa to pamanīs. Sajuta jau erekcijas tuvumu. Un dziļi ievilka elpu. Likās, ka istabā kļūst mazāk skābekļa. Tad viņš atgāzās dīvānā un uzlika kovboju zābakos apautās kājas uz galda līdzās dzelzs zobu protēzei.

Rakstāmgalda spuldzītes gaismā Katrīne Brata pārlaida nogurušās acis fotogrāfijām. Nebija iespējams saskatīt, ka tie būtu pavedēji – ka tie būtu izvarojuši sievietes, vīriešus, bērnus, vecus cilvēkus, ka dažos gadījumos būtu tos mocījuši un dažkārt pat nogalinājuši. Protams, ja tev vissīkākajās un šausmīgākajās detaļās pastāstītu, ko tie izdarījuši, tu noteikti spētu kaut ko ieraudzīt šajos nomāktajos, bieži vien izbijušos, noziedznieku skatienos. Bet, ja sastaptu uz ielas, tad paietu tiem garām bez mazākās nojausmas, ka, iespējams, esi ticis novērots, izvērtēts un varbūt pat noraidīts kā upuris. Dažus no vārdiem viņa atpazina kopš tā laika, kad bija strādājusi Tikumības nodaļā, bet citus – ne. Bija daudz jaunu. Katru dienu piedzimst kāds jauns varmāka. Mazā, nevainīgā kamoliņa, ar nabassaiti dzīvei piesaistītā bērniņa kliedziens pārspēj dzemdējošās sievietes vaidus – šī dāvana liek viņa vecākiem raudāt aiz laimes. Bet vēlāk šis bērniņš varmācīgi pārplēsīs sasaistītas sievietes maksti un viņa aizsmakušos vaidus nomāks sievietes kliedzieni. Puse no izmeklēšanas grupas cilvēkiem bija sākusi apzināt šos varmākas – vispirms tos, kuri izdarījuši smagākos noziegumus. Bija noklausījušies un pārbaudījuši viņu alibi, tomēr nebija spējuši nevienu no tiem identificēt nozieguma vietas tuvumā. Otra grupa nopratināja bijušos mīļākos, draugus, kolēģus un radiniekus. Noziegumu statistika Norvēģijā runāja skaidru valodu: astoņdesmit procentos gadījumu noziedznieks bija pazinis upuri, un vairāk par deviņdesmit procentos gadījumu upuri bija sievietes, kas tikušas nogalinātas savās mājās. Tomēr Katrīne necerēja viņu atrast šajā statistikā: Harijam bija taisnība. Šī nebija tāda veida slepkavība. Upuris bija pakļauts darbībai. Viņi bija pārlūkojuši arī seksuāla rakstura noziedznieku sarakstu, pret kuriem bija liecinājuši Elīses klienti, bet Katrīnei nebija pārliecības, ka varmāka – kā Harijs tika aizrādījis – ar vienu sitienu nositis divas mušas: ieguvis saldu atriebību un seksuālu apmierinājumu. Kaut gan – vai apmierinājumu? Viņa mēģināja iztēloties uzbrucēju, kad tas pēc nozieguma pastrādāšanas ar roku apskāvis upuri un, cigareti starp lūpām turēdams, smaidīdams čukst: “Tas bija brīnišķīgi!” Harijs stāstīja gluži pretējo – par sērijveida slepkavas seksuālo frustrāciju, ja tas nekad pilnībā neiegūst to, ko meklē. Tas ir spiests turpināt meklēt, cerot, ka nākamā slepkavība izdosies, ka tā būs perfekta, ka viņš atbrīvosies no sloga un piedzims no jauna, klausoties sievietes kliegšanā, pirms tiks pārgriezta nabassaite.

Viņa vēlreiz aplūkoja fotogrāfiju ar gultā gulošo Elīsi Hermansenu. Meklēja to, ko Harijs varētu būt ieraudzījis. Vai saklausījis. Vai viņš nebija pieminējis mūziku? Viņa padevās un atspieda seju plaukstās. Kas bija licis viņai noticēt, ka viņas psihe ir piemērota tādam darbam kā šis? “Bipolaritāte nav labs izejas punkts citiem, izņemot māksliniekus,” – tā pēdējās reizes apmeklējuma laikā viņai bija sacījis psihiatrs, izrakstīdams jaunu recepti mazajām, sārtajām tabletītēm, kas turēja viņu virs ūdens.

Bija nedēļas beigas, normāli cilvēki nodarbojās ar normālām lietām. Tie nesēdēja kabinetos un neskatījās uz drausmīgām noziegumu vietu fotogrāfijām un cietsirdīgiem cilvēkiem, cerot, ka to sejas varēs ko atklāt, un pēc tam nemeklēja sakritību Tinder vietnē, lai varētu ar kādu pārgulēt un vēlāk to visu aizmirst. Bet šobrīd viņa izmisīgi ilgojās pēc nabassaites ar normālu dzīvi. Svētdienas pusdienlaiks. Kad viņi dzīvoja kopā, Bjērns svētdienās vairākas reizes tika aicinājis viņu uz pusdienām pie saviem vecākiem Skreijā – līdz tai bija tikai pusotru stundu ilgs brauciens –, un viņa vienmēr bija atradusi ieganstu atsacīties. Bet šobrīd nebija nekā cita, ko viņa vēlētos, kā vien kopā ar vīra vecākiem sēdēt pie galda, ķircināties, žēloties par laikapstākļiem, lielīties ar jauno dīvānu un košļāt sausu aļņa cepeti. Sarunas ritētu lēni un mierīgi, visu skatieni un žesti būtu sirsnīgi, anekdotes – vecas. Kaitinoši brīži, ar kuriem jāsadzīvo, – jā, vēl vairāk: šobrīd bez visa tā viņai bija smagi.

– Sveika!

Katrīne nodrebēja. Durvīs stāvēja kāds vīrs.

– Es savā sarakstā izsvītroju pēdējo cilvēku, – Annešs Villers teica. – Tādēļ, ja nekā vairāk nav, tad metīšos uz mājām nedaudz pagulēt!

– Protams! Vai tu esi pēdējais?

– Tā izskatās.

– Un Berncens?

– Pabeidza agrāk un aizlaidās. Viņš laikam ir labāks darbinieks!

– Tieši tā! – Katrīnei gribējās pasmieties, taču viņa to nespēja. – Man negribas tev lūgt, Viller, bet vai tu nevarētu pārbaudīt viņa sarakstu vēlreiz, jo man liekas…

– Es to jau izdarīju. Šķiet, viss ir kārtībā.

– Vai viss bija kārtībā?

Katrīne bija uzdevusi Villeram un Berncenam sazināties ar dažādiem telekomunikāciju operatoriem un iegūt sarakstus ar upura sarunu partneru vārdiem un telefonu numuriem par sešu mēnešu periodu, sadalīt tos savā starpā un pārbaudīt alibi.

– Jā gan. Vienīgi Onebijā pie Nitedāles bija kāds puisis, kuram vārds beidzas ar -ijs. Vasaras sākumā viņš bija zvanījis Elīsei pārāk bieži, tādēļ es vēlreiz pārbaudīju viņa alibi.

– Beidzas ar -ijs?

– Lenijs Hells. Izgaršo šo vārdu!

– Labi. Vai tu cilvēkus turi aizdomās, pamatojoties uz viņu vārdu burtiem?

– Tas tā, starp citu. Fakts ir tāds, ka kriminālajā statistikā -ijs ir ļoti bieži sastopams.

– Piemēram?

– Piemēram, kad redzēju, ka Berncens atzīmējis – Elīses Hermansenas nogalināšanas brīdī Lenijs kopā ar kādu puisi bijuši Onebijā, Pizza & Grill, un to apstiprinājis tikai picērijas īpašnieks, tad piezvanīju vietējam lensmanim un apjautājos.

– Tāpēc, ka puiša vārds ir Lenijs?

– Tāpēc, ka picērijas īpašnieka vārds ir Tomijs.

– Un ko teica lensmanis?

– To, ka Lenijs un Tomijs esot divi ļoti lojāli pilsoņi un tiem varot uzticēties.

– Tātad tu kļūdījies!

– To vēl redzēsim. Lensmani sauc Jimijs.

Katrīne skaļi iesmējās. Juta nepieciešamību pēc smiekliem. Arī Annešs Villers pasmaidīja. Varbūt viņai būtu vajadzējis arī smaidīt. Visi mēģina radīt labu pirmo iespaidu, bet Katrīne nojauta: ja nebūtu pajautājusi, Villers nebūtu pastāstījis, ka paveicis arī Berncena darbu. Un tas pierādīja, ka Villers, tāpat kā viņa, neuzticas Trulsam Berncenam. Sākumā Katrīne bija noraidījusi savu domu, bet tagad pārdomāja.

– Ienāc un aizver durvis!

Villers paklausīja.

– Ir vēl kaut kas, un man neērti lūgt tavu palīdzību, Viller. Informācijas noplūde uz “VG”. Tā kā tev būs visciešāk jāsadarbojas ar Berncenu… Vai tu varētu…?

– Turēt acis un ausis vaļā?

Katrīne nopūtās.

– Apmēram tā. Tas paliks starp mums, un, ja kaut ko atklāsi, tad runāsi tikai ar mani! Skaidrs?

– Skaidrs.

Villers izgāja. Katrīne dažas sekundes nogaidīja, tad paņēma telefonu, kas stāvēja uz rakstāmgalda, un sastādīja numuru. Bjērna numuru. Bjērna fotogrāfija parādījās reizē ar uzspiesto numuru. Tajā viņš smaidīja. Bjērns Holms nebija izskatīgs. Ar bālu, nedaudz pietūkušu seju, sarkanajos matos bija parādījies spožs, balts mēness. Bet tas bija Bjērns. Pretstats visām šīm pārējām fotogrāfijām. Kas tas patiesībā bija, no kā viņa tik ļoti baidījās? Ja Harijs Hols spēja dzīvot kopā ar citu cilvēku, kādēļ viņa nevarēja? Viņas rādītājpirksts tuvojās zvanīšanas simboliņam blakus numuram, kad galvā atkal ieskanējās brīdinājuma signāls. Harija Hola un Hallsteina Smita brīdinājums. Nākamais.

Viņa nolika klausuli vietā un vēlreiz pievērsās fotogrāfijām.

Nākamais.

Ja nu slepkava jau domā par nākamo upuri?

– Tev jāmēģina s-spēcīgāk, Ēwa! – viņš čukstēja.

Viņš necieta, ja viņas nemēģina spēcīgāk.

Ja viņas nesakopj savus dzīvokļus. Ja nerūpējas par savu ķermeni. Ja nespēj noturēt vīrieti, kurš iesējis viņā bērnu. Ja nedod bērnam vakariņas, bet ieslēdz viņu ģērbtuves skapī, piekodinādama sēdēt pavisam klusi un apsolīdama vēlāk iedot šokolādi, bet pati uzņem vīriešus un cienā gan ar vakariņām, gan šokolādi, un, priecīgi spiegdama, ar tiem rotaļājas tā, kā māte nekad nerotaļājas ar bērnu.

Nē.

Tad arī bērns parotaļājas ar māti. Tāpat kā māte.

Un viņš bija rotaļājies. Pamatīgi rotaļājies. Līdz brīdim, kad tie kādā dienā bija ieslēguši viņu ģērbtuves skapī Jessingveienē 33. Īlas cietumā. Statūtos teikts, ka tā ir valsts mēroga iestāde arestantiem-vīriešiem, kuriem “…nepieciešama īpaša palīdzība”.

Kāds no turienes psihologiem bija paskaidrojis: gan viņa stostīšanās, gan tieksmes uz izvarošanu cēlonis esot bērnībā gūtās psiholoģiska rakstura traumas. Idiots tāds! Stostīšanos viņš ir mantojis no tēva, kuru nekad nav redzējis. Stostīšanos un netīru apģērbu. Un par sieviešu izvarošanu bija sapņojis tik sen, cik vien spēja atcerēties. Viņš bija darījis to, ko šīs sievietes nespēja. Viņš bija mēģinājis spēcīgāk. Viņš bija gandrīz pārstājis stostīties. Viņš bija izvarojis cietuma zobārsti sievieti. Un viņš bija izbēdzis no Īlas. Un viņš bija turpinājis rotaļāties. Cietsirdīgāk nekā jebkad agrāk. Tas, ka policija sāka viņu medīt, tikai piešķīra rotaļai asumiņu. Līdz kādā dienā, stāvot aci pret aci ar šo policistu un redzot viņa skatienā izlēmīgumu un naidu, viņš bija sapratis, ka šis vīrs ir spējīgs viņu saņemt ciet un aizsūtīt atpakaļ bērnības tumsā uz aizslēgto garderobes skapi, kurā viņš centās aizturēt elpu, lai nebūtu jāieelpo sviedru un tabakas smārds no tēva biezā, notaukotā vilnas uzvalka – no uzvalka, kas karājās viņa priekšā. Māte teica, ka paturējusi to, gadījumā ja tēvs kādudien atkal uzrastos. Viņš zināja, ka nespētu vēlreiz ļaut sevi ieslēgt. Tādēļ bija paslēpies. Paslēpies no policista ar slepkavīgo skatienu. Trīs gadus viņš bija sēdējis pavisam klusi. Trīs gadus bez rotaļām, līdz viss sāka atgādināt skapi. Tad tā bija radusies – iespēja mierīgi parotaļāties. Tai, protams, nevajadzēja būt pārāk mierīgai. Lai gūtu patiesu baudu, viņam vajadzēja izjust baiļu smaku. Savu un viņas baiļu. Vienalga, cik tās bija vecas, kā izskatījās, vai bija lielas vai mazas. Ja vien tās bija sievietes. Vai potenciālas mātes – kā bija teicis viens no tiem idiotiem-psihiatriem. Viņš piešķieba galvu un paskatījās uz sievieti. Mājā bija laba dzirdamība, bet tas viņu vairs neuztrauca. Un tikai tagad, esot tik tuvu un šajā apgaismojumā, viņš ievēroja, ka Ēwai – ar dubulto w – ap pavērto muti ir nelielas pūtītes. Bez šaubām, viņa mēģinās kliegt, taču tas viņai neizdosies, lai arī cik ilgi mēģinās. Zem pavērtās mutes viņa bija ieguvusi vēl vienu caurumu – asiņainu padziļinājumu kaklā, vietā, kur reiz bija balsene. Viņš turēja to cieši pie istabas sienas, un no pārkostās rīkles burzguļoja sārti asiņu burbulīši. Izmisīgi mēģinot tvert gaisu, viņas kakla muskuļi gan saspringa, gan atslāba – kā plaušu slimniekam. Tā kā plaušas turpināja darboties, viņa nodzīvos vēl dažas sekundes. Bet tagad viņu fascinēja kaut kas cits – ar dzelzs zobiem pārkozdams viņas balss saites, viņš bija apturējis Ēwas neizturamo tarkšķēšanas tieksmi.

Un, kamēr gaismiņa viņas acīs pamazām dzisa, viņš mēģināja ieraudzīt tās skatienā kaut ko tādu, kas vēstītu par bailēm mirt, par vēlēšanos nodzīvot vēl kaut vienu sekundi. Tomēr viņš neko neatrada. Viņai vajadzēja mēģināt spēcīgāk. Laikam jau pietrūka fantāzijas. Vai dzīvesprieka. Viņš necieta, ja tās tik viegli atsacījās no dzīvības.

10. NODAĻA Sestdienas rīts

Harijs skrēja. Viņam nepatika skriet. Protams, daži cilvēki skrēja tādēļ, ka skriešana tiem patika. Haruki Murakami tā patika. Harijam patika Murakami grāmatas, izņemot vienu – par skriešanu, to viņš nelasīja. Harijs skrēja tāpēc, ka viņam patika apstāties. Viņam patika sajūta pēc skrējiena. Spēka treniņi bija patīkami. Muskuļu darbaspējas ierobežoja konkrētas sāpes, nevis vēlme dot tiem pārslodzi. Iespējams, tas kaut ko liecināja par viņa vājo raksturu, par noslieci uz bēgšanu, par sāpju remdinošu līdzekļu meklēšanu vēl pirms sāpju parādīšanās.

Kāds kārns medību suns – no tiem, kādus Holmenkollenē turēja bagātie, kaut gan medībās devās ne biežāk kā brīvdienās ik pēc diviem gadiem, – noskrēja no taciņas. Tā saimnieks rikšoja aiz viņa simts metru attālumā. Gada “Under Armour” apavu kolekcija. Harijam izdevās gūt priekšstatu par viņa skriešanas tehniku brīdī, kad abi drāzās viens otram garām kā divi pretējos virzienos braucoši vilcieni. Žēl, ka abi neskrēja uz vienu pusi. Harijs būtu turējies tieši aiz viņa, būtu elpojis viņam pakausī un izlicies, ka gatavojas padoties, bet tad kāpumos pie Trīvannas apdzītu. Būtu ļāvis viņam ieraudzīt savu divdesmit gadus veco Adidas apavu nodilušās zoles. Oļegs apgalvoja, ka, abiem kopā skrienot, Harijs izturoties neticami bērnišķīgi: kaut gan viņi apsola viens otram visu ceļu skriet mierīgā solī, Harijs beigās piedāvājot sacensties par pēdējā uzkalna sasniegšanu. Harija aizstāvībai par godu jāsaka, ka viņš atradās sliktākā situācijā, jo Oļegs bija mantojis no mātes netaisnīgi augstu skābekļa asimilācijas spēju.

Divas resnas sievietes, kas vairāk gāja, nevis skrēja, sarunājās un elsa tik skaļi, ka nedzirdēja Hariju tuvojamies, tādēļ viņš nogriezās uz šaurākas stidziņas. Un pēkšņi bija nonācis nepazīstamā apvidū. Koki auga ciešāk, aizsedzot rīta gaismiņu, kas Harijam atsauca atmiņā kaut ko no bērnības, pirms viņš nonāca atpakaļ atklātā apvidū: bailes apmaldīties un nekad vairs neatrast mājas. Bet tagad viņš zināja, kur jānokļūst, kur tās atrodas.

Dažiem cilvēkiem patika svaigais gaiss šeit, augšā, mīkstās meža taciņas, klusums un egļu skuju smarža. Harijam patika skats uz pilsētu. Viņam patika tās skaņas un smaržas. Sajūta, ka spēj tās uztvert. Apziņa, ka var tajās noslīkt, iegrimt līdz pašam dibenam. Nesen Oļegs bija jautājis Harijam, kā viņš vēlētos mirt. Harijs bija atbildējis – klusi aizmigt. Oļega izvēle bija – pēkšņi un relatīvi nesāpīgi. Harijs bija melojis: viņš gribēja līdz nāvei piedzerties kādā bārā, tur, lejā, pilsētā zem viņiem. Un viņš zināja, ka arī Oļegs meloja, ka viņš, visticamāk, būtu vēlējies savu bijušo elli un paradīzi, pārdozējot heroīnu. Alkohols un heroīns. Divas mīlestības… viņi spētu tās atstāt, tomēr nekad neaizmirstu, lai arī cik ilgs laiks būtu pagājis.

Harijs uzsāka pēdējo spurtu pa uzbrauktuvi, dzirdēja, kā sporta kurpes aizmet oļus, un pamanīja, ka kaimiņu namā aiz aizkariem pavīd Sīvertsenas kundzes aprises.

Harijs noskalojās dušā. Tā viņam patika. Kādam vajadzētu uzrakstīt grāmatu par dušu.

Kad viņš bija beidzis un iegājis guļamistabā, Rākela stāvēja pie loga savā dārza darbu apģērbā: gumijas zābakos, darba cimdos, nodilušos džinsos un izbalējušā cepurē. Pa pusei pagriezusies, viņa atbīdīja dažas tumšo matu sprogas, kas bija izlīdušas no cepures apakšas. Harijs iedomājās: vai viņa zina, cik jauka izskatās šajā tērpā? Droši vien.

– Paskat, – viņa klusi ieteicās un pasmaidīja. – Kails vīrietis!

Harijs nostājās viņai aiz muguras, uzlika plaukstas uz pleciem un viegli pamasēja.

– Ko tu dari?

– Skatos pa logu. Kā tev šķiet, vai mums kaut kas būtu jādara, pirms ierodas Emīlija?

– Emīlija?

Rākela iesmējās.

– Ko?

– Tu tik pēkšņi pārstāji masēt, dārgais! Atslābinies, cilvēki pie mums nenāk! Tikai vētra.

– Ā, tā Emīlija! Klausies, šis forts dabas katastrofu droši vien izturēs! Varbūt pat divas.

– Tieši tam mēs šeit, uzkalnā, ticam, vai ne?

– Kam mēs ticam?

– Tam, ka mūsu dzīve ir līdzīga fortam. Neieņemama. – Viņa nopūtās. – Man jābrauc iepirkties.

– Pusdienas mājās? Mēs vēl neesam nomēģinājuši peruāņu ēdienu Badstugātā. Tur nav sevišķi dārgi.

Tas bija viens no Harija vecpuiša paradumiem, kuriem viņš bija mēģinājis gūt Rākelas atbalstu: pašiem negatavot pusdienas. Zināmā mērā viņa bija pieņēmusi Harija argumentus, ka restorāni esot viena no labākajām civilizācijas idejām, ka jau akmens laikmetā cilvēki esot sapratuši: lielas virtuves un kopīgas maltītes ir izdevīgākas nekā tad, ja visiem iedzīvotājiem katru dienu būtu jātērē trīs stundas plānošanai, produktu iegādei, to gatavošanai un trauku mazgāšanai. Uz viņas iebildumiem, ka tas mazliet atgādina pagrimumu, Harijs bija atbildējis, ka par dekadentismu liecina tas, ja ģimenes ar diviem bērniem ierīko virtuves miljoniem kronu vērtībā. Bet maksāt izglītotiem pavāriem par ēdienu gatavošanu, pretī saņemot Rākelas juridisko palīdzību vai Harija sniegumu policistu izglītošanā, – tā gluži vienkārši esot veselīga resursu izmantošana.

– Šodien ir mana diena, tātad es maksāju! – viņš sacīja un ar labo roku satvēra Rākelu. – Paliec!

– Man ir jāiepērkas, – viņa atbildēja un saviebās, kad Harijs pievilka viņu tuvāk savam sakarsušajam ķermenim. – Atnāks Oļegs un Helga.

Harijs satvēra viņu vēl ciešāk.

– Tiešām? Manuprāt, tu teici, ka neviens nenāks?

– Varēsi dažas stundas pabūt kopā ar Oļegu un…

– Es pajokoju. Būs patīkami. Bet vai labāk…

– Nē, mēs viņus neņemsim līdzi uz restorānu! Helga te vēl nav bijusi, un es vēlos viņu pamatīgi apskatīt.

– Nabaga Helga! – Harijs nočukstēja un grasījās iekost Rākelai auss ļipiņā, kad pēkšņi ievēroja kaut ko uz viņas ķermeņa starp krūtīm un kaklu.

– Kas tas ir? – Viņš ar pirksta galu uzmanīgi pieskārās sarkanam plankumiņam.

– Kas? – viņa pārjautāja un pataustīja pati. – Ā! Jā. Ārsts noņēma asinis analīzei.

– Kaklā?

– Nejautā, kāpēc! – Rākela iesmējās. – Tu esi tik jauks, kad esi norūpējies!

– Es neesmu norūpējies, – Harijs sacīja. – Esmu greizsirdīgs. Tas ir mans kakls, un mēs taču zinām, ka tava vājība ir ārsti!

Viņa iesmējās, un Harijs apskāva sievu ciešāk.

– Nē! – viņa pretojās.

– Nē? – Harijs juta, ka viņas elpa uzreiz kļūst smagāka. Juta, ka ķermenis it kā padodas.

– Lai velns tevi rauj! – Rākela ievaidējās. Viņu – pēc pašas izteiciena – “nomāca īsais aizdedzes laiks”, un lamāšanās bija drošākā pazīme.

– Varbūt šeit mēs varētu apstāties? – Harijs nočukstēja un palaida viņu vaļā. – Dārzs izskatās briesmīgi!

– Par vēlu! – viņa izdvesa.

Harijs atpogāja viņas džinsus un kopā ar biksītēm novilka lejup līdz ceļiem, tieši virs zābaku stulmiem. Viņa noliecās uz priekšu, ar vienu roku atbalstījās uz palodzes, bet ar otru gatavojās noņemt cepuri.

– Nē! – Harijs nočukstēja un paliecās uz priekšu tā, ka abu galvas saskārās. – Lai paliek!

Rākelas klusie, guldzošie smiekli kutināja viņa ausi. Ak Dievs, kā viņš mīlēja šos smieklus! Bet tiem piejaucās kāda cita skaņa – no vibrējošā telefona, kas gulēja uz palodzes blakus viņas rokai.

– Met to gultā! – viņš čukstēja, pat nepaskatīdamies uz displeju.

– Zvana Katrīne Brata, – Rākela ieteicās.

Vērodama Hariju, Rākela vilka kājās bikses.

Viņa sejas izteiksme bija ļoti saspringta.

– Cik sen? – viņš jautāja. – Saprotu.

Rākela skatījās, kā, telefonā skanot citas sievietes balsij, Harijs viņai zūd. Viņa vēlējās pastiept tam pretī rokas, bet bija jau par vēlu, viņa vairs nebija. Kailais, kalsnais ķermenis ar muskuļiem, kas, līdzīgi koku saknēm, izvijās zem bālās ādas, joprojām stāvēja viņas priekšā. Acis, kuru zīlītēs pēc gadiem ilgas alkohola lietošanas bija gandrīz izzudusi to zilā krāsa, joprojām vērās viņā. Bet viņš Rākelu vairs neredzēja, viņa skatiens bija vērsts sevī. Iepriekšējā vakarā Harijs bija paskaidrojis, kādēļ viņam jāuzņemas šī lieta. Viņa nebija protestējusi. Ja Oļegs tiktu izmests no Policijas akadēmijas, viņš varbūt atkal atgrieztos pie vecajiem ieradumiem. Un, ja nāktos izvēlēties, kuru zaudēt, – Hariju vai Oļegu, viņa labprātāk zaudētu Hariju, jo Harija zaudēšanā Rākelai bija vairāku gadu ilgs treniņš un viņa zināja, ka spētu dzīvot bez viņa. Bet viņa nezināja, vai spētu dzīvot bez sava dēla. Kad Harijs bija paskaidrojis, ka tas notiek Oļega dēļ, Rākelas galvā bija ieskanējusies viņa nesen sacītā atbalss: “Var taču pienākt diena, kad man tiešām būs jāmelo, un tad būtu lieliski, ja tu uzskatītu, ka esmu godīgs.”

– Tūlīt ieradīšos! – Harijs sacīja. – Adrese?

Harijs pārtrauca sarunu un sāka ģērbties. Ātri, efektīvi. Katra viņa kustība bija pārdomāta. Kā mašīna, kas beidzot dara to, kam tā paredzēta. Rākela viņu vēroja, iegaumēja visu, kā iegaumē mīļāko, kuru kādu brīdi neredzēs.

Viņš pašāvās Rākelai garām, ne acu neuzmetis, bez neviena atvadu vārda. Viņa bija nobīdīta malā. Viena no viņa divām patiesajām mīļākajām bija izspiedusi viņu no Harija prāta. Alkohols un slepkavības. No tā viņa baidījās visvairāk.

Harijs stāvēja pie balti oranžās nožogojuma lentes, kad daudzdzīvokļu mājā atsprāga pirmā stāva logs un galvu ārā pabāza Katrīne Brata.

– Laid viņu iekšā! – viņa uzsauca jaunajam policistam formastērpā, kurš bija aizšķērsojis Harijam ceļu.

– Viņam nav ID apliecības, – policists protestēja.

– Tas ir Harijs Hols! – Katrīne nokliedza.

– Vai patiesi? – Policists ar skatienu nomērīja Hariju no galvas līdz kājām un tad pacēla nožogojuma lenti. – Biju domājis, ka viņš ir tikai iedomu tēls!

Harijs uzkāpa trīs pakāpienus līdz atvērtajām dzīvokļa durvīm. Iekšpusē viņš devās pa celiņu starp izmeklētāju grupas izvietotajiem mazajiem, baltajiem karodziņiem, kas norādīja uz atradumiem. Daži no tehniķiem-kriminālistiem tupēja uz ceļiem un urķējās grīdas dēļu plaisās.

– Kur…?

– Tur, iekšā, – viens no tiem noteica.

Harijs apstājās pie durvīm, uz kurām bija norādījis tehniķis. Ievilka elpu un atbrīvoja smadzenes no visām domām. Tad gāja iekšā.

Uzņēma sevī visu, ko vien spēja: gaismu, smaržas, interjeru. Visu, kas istabā bija. Visu, kā tajā nebija.

– Labrīt, Harij! – Bjērns Holms sacīja.

– Vai vari paiet sāņus? – Harijs klusi palūdza.

Bjērns atkāpās soli no dīvāna, pār kuru stāvēja noliecies, un kļuva redzams līķis. Tā vietā, lai pieietu tuvāk, Harijs soli atkāpās. Kadrs. Kompozīcija. Kopaina. Tad viņš piegāja tuvāk un sāka fiksēt detaļas. Sieviete sēdēja uz dīvāna ar izplestām kājām. Kleita bija uzslīdējusi uz augšu, atsedzot melnas biksītes. Galva bija atgāzta uz dīvāna atzveltnes tā, ka garie viltus blondīnes mati nokarājās pāri tās malai. Daļa no kakla vairs nebija.

– Viņa tika nogalināta tur! – Bjērns norādīja uz sienu blakus logam. Harija skatiens pārslīdēja pāri tapetēm un neēvelētajiem grīdas dēļiem.

– Asiņu ir mazāk, – Harijs sacīja. – Šoreiz viņš nepārkoda kakla artēriju!

– Varbūt kļūdījās, – Katrīne, ienākusi no virtuves, ieminējās.

– Ja viņš ir kodis, tad viņam ir spēcīgi žokļi, – Bjērns sacīja. – Cilvēka zobu sakodiena spēks ir vidēji septiņdesmit kilogramu, bet te izskatās, ka viņš vienā paņēmienā ir pārkodis balseni un daļu no trahejas. Pat smailiem dzelzs zobiem ir jāpieliek liels spēks!

– Vai liels niknums, – Harijs sacīja. – Vai tu saskati brūcē rūsu un krāsu?

– Nē, bet varbūt tā nolupa, kad viņš koda Elīsei Hermansenai.

– Hmm. Vai nu tā, vai arī viņš nav izmantojis dzelzs zobus, bet kaut ko citu. Arī uz gultu līķis nav pārvietots.

– Saprotu, ko tu domā, Harij, bet šis ir tas pats noziedznieks! – Katrīne sacīja. – Nāc, paskaties!

Harijs sekoja viņai atpakaļ uz virtuvi. Viens no tehniķiem-kriminālistiem ņēma paraugus no blendera stikla kolbas, kas gulēja izlietnē.

– Viņš gatavoja sev smūtiju! – Katrīne teica.

Harijs norija siekalas un paskatījās uz kolbu. Tās iekšpuse bija iekrāsojusies sarkana.

– Asinis! Un tie izskatās pēc citroniem no ledusskapja. – Viņa norādīja uz dzeltenas mizas sloksnītēm uz virtuves galda.

Harijs juta uznākam nelabumu un iedomājās, ka tas ir līdzīgi kā pēc pirmās alkohola glāzes – pārņem drebuļi un gribas izvemties. Vēl divas glāzes, un nebija vairs iespējams apstāties. Viņš pamāja ar galvu un izgāja no virtuves. Nedaudz ielūkojās vannasistabā un guļamistabā, tad devās atpakaļ uz viesistabu. Aizvēra acis un ieklausījās. Sievietē, tās ķermeņa stāvoklī, veidā, kā viņa novietota. Veidā, kā bija novietota Elīse Hermansena. Un tur tā bija! Atbalss. Tas bija viņš. Tam jābūt viņam.

Atkal atverot acis, Harijs ielūkojās tieši sejā kādam gaišmatainam, jaunam vīrietim, kuru, šķiet, pazina.

– Annešs Villers! – puisis ierunājās. – Izmeklētājs.

– Protams! – Harijs atbildēja. – Pirms gada tu pabeidzi Policijas akadēmiju. Vai pirms diviem gadiem?

– Pirms diviem.

– Apsveicu ar labajām atzīmēm!

– Paldies! Tas ir lieliski – atcerēties manas atzīmes!

– Es neko neatceros. Tīra dedukcija. Tu esi pieņemts Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā par izmeklētāju pēc tikai divu gadu dienesta.

Annešs Villers pasmaidīja.

– Ja traucēju, tad pasaki, un es iešu prom. Lieta tāda, ka es strādāju tikai divarpus dienas, un, ja šī ir dubultslepkavība, tad diezin vai tuvākajā laikā kādam būs laiks mani mācīt. Tādēļ nolēmu pajautāt tev, vai varētu šeit kādu brītiņu mīt tev uz papēžiem – varētu šo to pamācīties? Bet tikai tad, ja tā drīkst!

Harijs vēroja puisi. Atcerējās redzējis viņu savā kabinetā, viņš bija uzdevis daudz jautājumu. Tik daudzus un reizēm tik nerelevantus, ka viņu varēja turēt aizdomās – vai tikai viņš nav holesgalva. Ar iesauku holesgalva Policijas akadēmijā dēvēja studentus, kuri bija iemīlējušies mītā par Hariju Holu, un dažos īpašos gadījumos tas bija galvenais iemesls lūgumam tos uzņemt. Harijs vairījās no tiem kā no mēra. Bet – bija viņš holesgalva vai ne – Harijs uzskatīja, ka Annešs Villers varētu tālu tikt ar savu raksturu, ambīcijām, smaidu un nepiespiestajām manevrēšanas spējām sabiedrībā. Un tik apķērīgs puisis varbūt varētu paspēt gūt labumu arī sev, piemēram, atklājot kādu slepkavību.

– Labi, – Harijs sacīja. – Pirmā lekcija ir tāda, ka tu būsi vīlies savos jaunajos kolēģos!

– Vīlies?

– Tu te stāvi tik lepns un atbildīgs, jo domā, ka esi nokļuvis policijas barības ķēdes pašā augšgalā! Pirmā mācība tātad ir šāda: slepkavību izmeklētāji ir tādi paši kā vairums cilvēku. Mēs neesam īpaši inteliģentāki vai gudrāki, daži no mums ir pat dumji. Mēs izdarām kļūdas, daudz kļūdu, un neko īpašu no tām neiemācāmies. Kad pagurstam, labāk šad un tad paguļam, nevis turpinām medīt, kaut gan zinām, ka atrisinājums var būt tepat, aiz nākamā stūra. Tādēļ, ja domā, ka atvērsim tev acis, iedvesmosim un parādīsim pavisam jaunu izmeklēšanas tehnisko finešu pasauli, tu būsi vīlies.

– To visu es jau zinu, Harij!

– Tiešām?

– Es nostrādāju divas dienas kopā ar Trulsu Berncenu. Vēlos tikai zināt, kā strādā tu!

– Tu noklausījies manu kursu par slepkavību izmeklēšanu!

– Un es zinu, ka tu tā nestrādā. Par ko tu domāji?

– Par ko domāju?

– Jā, kad stāvēji ar aizvērtām acīm! Šaubos, vai tas bija mācību programmā.

Harijs redzēja, ka Bjērns izslejas un Katrīne, iestājusies durvīs un sakrustojusi rokas uz krūtīm, uzmundrinoši māj ar galvu.

– Labi, – Harijs noteica. – Katram ir savas metodes. Es mēģinu izprast savas domas, kas rodas smadzenēs, pirmo reizi ierodoties nozieguma vietā. Visus šķietami nenozīmīgos slēdzienus, ko smadzenes automātiski izdara, pirmo reizi uztverot iespaidus kādā vietā. Tās domas, kuras mēs ļoti ātri aizmirstam, jo nepaspējam tās formulēt, pirms mūsu uzmanība pievēršas kaut kam citam. Tās ir kā sapņi, kas aizslīd, tiklīdz tu pamosties un sāc uztvert apkārtējo pasauli. Deviņas no desmit šādām domām ir nevērtīgas. Desmitā – tu ceri, ka tā kaut ko nozīmē.

– Un tagad? – Villers painteresējās. – Vai kāda no tavām domām bija vērtīga?

Harijs vilcinājās. Redzēja Katrīnes pētošo skatienu.

– Nezinu. Tomēr domāju, ka slepkavam ir izpratne par tīrību.

– Par tīrību?

– Savu iepriekšējo upuri no slepkavības vietas viņš nogādāja līdz gultai. Sērijveida slepkavas mēdz rīkoties diezgan līdzīgi, bet kāpēc šo sievieti viņš atstāja istabā? Vienīgā atšķirība starp šo un Elīses Hermansenas guļamistabu ir tāda, ka šeit gultasveļa ir netīra. Vakar, kad tehniķi-kriminālisti savāca gultasveļu, es pārbaudīju Hermansenas dzīvokli. Tas smaržoja pēc lavandas.

– Tātad viņš nodarbojās ar nekrofiliju istabā, jo necieta netīru gultasveļu?

– Pie tā mēs vēl nonāksim, – Harijs sacīja. – Vai redzēji virtuvē blenderi? Okay, vai redzēji, ka pēc lietošanas viņš ielicis to izlietnē?

– Kur?

– Izlietnē, – Katrīne paskaidroja. – Jaunatne nezina, ko nozīmē mazgāt traukus ar rokām, Harij!

– Izlietnē… – Harijs domīgi sacīja. – Nebija vajadzības tur likt, jo viņš neko nemazgātu. Varbūt tā bija piespiedu rīcība, varbūt viņš cieš no kādas tīrības fobijas? No baktēriju fobijas? Sērijveida slepkavām bieži piemīt dažādas fobijas. Bet viņš nepabeidza, viņš nemazgāja un pat neatgrieza krānu, nepiepildīja stikla kolbu ar ūdeni, lai asiņu un citrona smūtija paliekas vēlāk būtu vieglāk izmazgāt. Kādēļ?

Annešs Villers papurināja galvu.

– Okay, arī pie tā vēl atgriezīsimies. – Harijs pamāja uz līķa pusi. – Kā jau redzi, šai sievietei…

– Kaimiņš identificēja viņu kā Ēwu Dolmenu, – Katrīne sacīja. – Ēwa ar dubulto w.

– Paldies! Kā jau redzi, Ēwai kājās joprojām ir biksītes, turpretī Elīsi viņš bija izģērbis. Vannasistabā atkritumu spainī gulēja atvērtas tamponu paciņas, tādēļ minēšu, ka Ēwai ir menstruāciju periods. Katrīn, vai vari uzmest aci?

– Tiesu mediķi ir jau ceļā.

– Tikai lai redzētu, vai ir tā, kā es domāju, – ka tampons joprojām tur ir!

Katrīne sarauca pieri. Darīja, kā Harijs bija teicis, bet visi trīs vīri uzgrieza muguras.

– Jā, te karājas tampona diegs!

Harijs izvilka no jakas kabatas Camel paciņu.

– Tas nozīmē, ka slepkava – ja vien nav ielicis tamponu atpakaļ – nav izvarojis viņu vagināli. Viņš ir… – Harijs ar cigareti norādīja uz Annešu Villeru.

– Tīrīgs, – Villers teica.

– Katrā ziņā tā ir viena iespēja, – Harijs turpināja. – Otra – viņam nepatīk asinis.

– Nepatīk asinis? – Katrīne pārjautāja. – Pie velna, viņš tās dzer!

– Ar citronu, – Harijs piebilda un iesprauda neaizdegto cigareti starp lūpām.

– Ko?

– To pašu es jautāju sev, – Harijs sacīja. – Ko? Ko tas nozīmē? Ka asinis ir par saldām?

– Vai tu mēģini būt interesants? – Katrīne iejautājās.

– Nē, man tikai liekas smieklīgi, domājot, ka kāds, kurš meklē seksuālu apmierinājumu, dzerdams asinis, nedzer savu iemīļotāko dzērienu tīrā veidā. Ļaudis pievieno citronu džinam un zivīm, apgalvodami, ka tas izceļ garšu. Bet tā ir kļūda, jo citrons paralizē garšas orgānus un nomāc visu pārējo. Mēs pievienojam citronu, lai nomāktu garšu tam, kas mums patiesībā nepatīk. Ar zivju eļļas pārdošanu veicas daudz labāk, kad tai pievieno citronu. Tādēļ varbūt mūsu vampīristam nepatīk asiņu garša, varbūt asiņu dzeršana ir uzspiesta rīcība!

– Iespējams, viņš ir māņticīgs un dzer, lai pārņemtu upura enerģiju, – Villers izteica minējumu.

– Katrā ziņā viņš ir uzbrucējs, kuru vada seksuāls neprāts, bet šoreiz viņš tomēr ir atturējies no pieskaršanās sievietes dzimumorgāniem. Tas varētu būt tāpēc, ka viņa asiņo.

– Vampīrists, kas nespēj paciest menstruācijas asinis, – Katrīne ieteicās. – Cilvēka dvēseles džungļi…

– Kas noved mūs atpakaļ pie kolbas, – Harijs sacīja. – Vai mums ir vēl kādas noziedznieka atstātas pēdas, izņemot šīs?

– Ārdurvis, – Bjērns teica.

– Durvis? – Harijs nesaprata. – Ienākot es uzmetu acis atslēgai. Tā likās neskarta.

– Ielaušanās nebija. Tu neesi redzējis durvju ārpusi.

Pārējie trīs stāvēja kāpņutelpā un noraudzījās, kā Bjērns atraisa auklu, kas bija noturējusi durvis atvērtā stāvoklī pie sienas. Tās lēni vērās ciet, un kļuva redzama durvju ārpuse.

Harijs skatījās. Juta, ka sirds krūtīs sāk smagi dauzīties un mute kļūst sausa.

– Es durvis atsēju, lai neviens no jums, nākot šurp, tām nepieskartos, – Bjērns paskaidroja.

Uz durvīm ar asinīm bija uzzīmēts burts V, augstāk par metru. Apakšējā daļā notecējušās asinis veidoja svītras.

– Tādēļ mēs tikām izsaukti! – Katrīne teica. – Kaimiņš bija dzirdējis, ka koridorā stāv Ēwas kaķis un ņaud. Nereti kaķis tika atstāts aiz durvīm, un, ja Ēwa pārāk ilgi tās neatvēra, tad kaimiņi reizēm ielaida to pie sevis. Pēc viņu izteikumiem, pamazām situācija kļuva neskaidra: ko kaķis domā, kur ir tā mājas? Nu un, kad viņi gribējuši to ienest iekšā, ievērojuši, ka tas stāv un laiza durvis. Tā kā kaķiem krāsojumi parasti nepatīk, viņi sapratuši, ka V burts ir uzzīmēts ar asinīm.

Visi četri klusēdami aplūkoja durvis.

Pirmais klusumu pārtrauca Bjērns:

– Vai V nozīmētu victory?

– V nozīmē vampīrists, – Katrīne sacīja.

– Bet varbūt viņš tikai ievilcis ķeksīti, domādams par jaunu upuri, – Villers izteica minējumu.

Visi trīs skatījās uz Hariju.

– Nu? – Katrīne nepacietīgi pajautāja.

– Es nezinu, – Harijs atzinās.

Viņa nozibsnīja ar acīm.

– Runā! Varu redzēt, ka tu par kaut ko domā!

– Hmm. V kā vampīrists varbūt nav slikts priekšlikums. Var jau būt, ka daudz enerģijas viņš patērē, lai pastāstītu mums tieši to.

– Ko tieši?

– To, ka viņš ir ļoti īpašs. Dzelzs zobi, blenderis, šis burts. Viņš uzskata sevi par unikālu un dod mums puzles gabaliņus, lai arī mēs varētu to saprast. Viņš vēlas, lai mēs pietuvojamies.

Katrīne pamāja ar galvu.

Villers pavilcinājās, it kā saprazdams, ka viņa runāšanas laiks ir izmantots, taču tomēr pamēģināja:

– Vai tu domā, ka slepkava sirds dziļumos vēlas atklāt, kas viņš ir?

Harijs neatbildēja.

– Nevis kas viņš ir, bet kāds, – Katrīne teica. – Viņš paceļ karogu.

– Vai varu pajautāt, ko tas nozīmē?

– Lūdzu! – Katrīne atbildēja. – Jautā mūsu speciālistam sērijveida slepkavību lietās!

Harijs cieši skatījās uz burtu. Tā vairs nebija kliedziena atbalss, tas bija pats kliedziens. Dēmona kliedziens.

– Tas nozīmē… – Harijs iesāka, aizdedza šķiltaviņas, pietuvināja tās cigaretei un dziļi ievilka dūmus. Izpūta tos un tad turpināja: – Tas nozīmē, ka viņš grib spēlēties!

– Tu domāji, ka V nozīmē kaut ko citu! – Katrīne ieteicās, kad stundu vēlāk viņa un Harijs vieni devās prom no dzīvokļa.

– Vai tiešām? – Harijs ievaicājās un pārlūkoja ielu abos virzienos.

Teijene. Pilsētas ieceļotāju rajons. Šauras ieliņas, pakistāniešu pārtikas preču veikaliņi, bruģakmeņi, norvēģu valodas skolotāji uz divriteņiem, turku kafejnīcas, hidžābā tērptu sieviešu gāzelīgā gaita, studējošā jaunatne, gaiss un mīlestība, pavisam sīks skaņuplašu veikaliņš, kurā tirgo vinila plates ar hārdroku. Harijs mīlēja Teijeni. Tik ļoti, ka reizēm uzdeva sev jautājumu: ko gan viņš dara tur, augšā, mietpilsoniskajā nogāzē?

– Tu tikai negribēji to pateikt skaļi, – Katrīne sacīja.

– Vai zini, ko mēdza sacīt mans vectēvs, kad pieķēra mani lamājamies? “Ja pieminēsi velnu, tas būs klāt!” Un…

– Ko – un?

– Vai gribi, lai ierodas velns?

– Mums, Harij, ir dubultslepkavība, un varbūt tas ir sērijveida slepkava! Vai tiešām var būt vēl sliktāk?

– Jā! – Harijs atbildēja. – Var.

11. NODAĻA Sestdienas pēcpusdiena

– Pieļaujam, ka mums ir darīšana ar sērijveida slepkavu, – vecākā inspektore Katrīne Brata teica un pārlaida skatienu KO telpai un izmeklētāju grupai, kas bija sapulcējusies pilnā sastāvā. Un vēl Harijs. Viņi bija vienojušies, ka viņš piedalīsies sanāksmēs, līdz būs izveidojis pats savu grupu.

Tagad valdīja pavisam cits, daudz saspīlētāks noskaņojums nekā iepriekšējo sanāksmju laikā. Tam, protams, bija saistība ar lietas attīstību, bet Katrīne bija diezgan pārliecināta, ka zināma loma ir arī Harija klātbūtnei. Tiesa, Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā viņš bija bijis dzeršanā palaidies, arogantais enfant terrible 4 , tas, kurš tieši un netieši bija vainīgs savu kolēģu nāvē un kura darba metodes bija augstākā mērā apšaubāmas. Tomēr viņa klātbūtnes dēļ klātesošie savos krēslos izslējās staltāk, jo Harijam joprojām piemita šis drūmais, gandrīz biedējošais starojums un viņa panākumi nebija apšaubāmi. Katrīne atcerējās tikai vienu cilvēku, kuru viņš nebija spējis notvert. Varbūt Harijam bija taisnība, sakot, ka pat bordeļa saimniece iegūst cieņu, ja strādā pietiekami ilgi.

– Šādu noziedznieku vairāku iemeslu dēļ ir ļoti grūti atklāt. Galvenokārt tāpēc, ka tas – kā šajā gadījumā – lieliski izplāno, izvēlas nejaušus upurus un nozieguma vietā neatstāj citas pēdas kā vien tās, kuras tas vēlas, lai mēs atrastu. Šī iemesla dēļ jūsu mapītes ar kriminālistu-tehniķu, tiesu ekspertu un taktiskās izmeklēšanas speciālistu ziņojumiem ir tik plānas. Līdz šim mums nav izdevies saistīt kādu no zināmajiem seksuāla rakstura noziedzniekiem ar Elīsi Hermansenu vai Ēwu Dolmenu, vai ar kādu no noziegumu vietām. Tomēr ir izdevies saistīt šīs slepkavības ar vienu metodi. Tord?

IT eksperts īsi, nevietā iesmējās, it kā Katrīnes sacītajā būtu saklausījis kaut ko smieklīgu, tad sāka runāt:

– Ēwa Dolmena no sava mobilā telefona bija aizsūtījusi īsziņu, kas dara mums zināmu: viņai Tinder vietnē bija sarunāta tikšanās kādā sporta bārā, kura nosaukums ir Dicky.

– Dicky? – Mangnuss Skarre iesaucās. – Tas taču atrodas gandrīz šķērsām pāri ielai, iepretī Jealousy bāram!

Telpu pāršalca daudzbalsīgs vaids.

– Tādā gadījumā, ja slepkava izmanto Tinder vietni un tikšanās vietas ir Grīnerlekā, tad katrā ziņā mums kaut kas ir! – Katrīne sacīja.

– Kas tad īsti ir? – viens no izmeklētājiem painteresējās.

– Priekšstats par to, kā notiks nākamā slepkavība.

– Ko tad, ja nākamās reizes nebūs?

Katrīne nopūtās.

– Harij?

Harijs atgāzās krēslā.

– Tā. Parasti sērijveida slepkavam, kurš apgūst savu arodu, starp pirmajām slepkavībām ir nepieciešams ilgāks laiks. Var paiet mēneši, jā, pat gadi! Klasiskā gadījumā pēc slepkavības seko atslābuma periods, līdz atkal sāk veidoties seksuāls spriegums. Parasti šie cikli starp slepkavībām kļūst aizvien īsāki un īsāki. Bet te ir ļoti īss cikls – divas dienas, tādēļ var gandrīz pieļaut, ka šī nav pirmā reize, kad viņš pastrādā šāda veida noziegumu.

Iestājās klusums. Visi gaidīja turpinājumu, bet tas nesekoja.

Katrīne ieklepojās.

– Grūtības rada tas, ka Norvēģijā pēdējo piecu gadu laikā mēs neatrodam nevienu smagu, vardarbīgu noziegumu, kuram būtu kaut mazākā līdzība ar šīm divām slepkavībām. Esam sazinājušies ar Interpolu, lai noskaidrotu, vai kāds līdzīga nozieguma izdarītājs nav mainījis savus medību laukus un ieradies Norvēģijā. Ir ducis kandidātu, bet šķiet, ka pēdējā laikā neviens no tiem nav nekur pārcēlies dzīvot. Tāpēc mēs nezinām, kas viņš ir. Zinām to, ko liecina pieredze, – tas notiks atkal. Un šajā gadījumā drīz.

– Cik drīz? – kāda balss ierunājās.

– Grūti pateikt, – Katrīne noteica un paskatījās uz Hariju, kurš diskrēti parādīja viņai vienu pirkstu. – Bet tas var notikt vienas diennakts laikā!

– Un mēs nevaram darīt neko tādu, kas spētu viņu apturēt?

Katrīne pamīņājās.

– Esam sazinājušies ar policijas priekšnieku un lūguši atļauju paziņot pilsētas iedzīvotājiem par preses konferenci pulksten astoņpadsmitos. Cerams, ka slepkava atcels vai vismaz atliks jaunos slepkavības plānus, ja sapratīs, ka ir pieaugusi cilvēku modrība.

– Vai tiešām viņš to darīs? – Volfs pajautāja.

– Domāju… – Katrīne iesāka, taču viņu pārtrauca.

– Visu cieņu, Brata, bet jautājums tika uzdots Holem!

Katrīne norija siekalas un centās nesadusmoties.

– Ko teiksi, Harij? Vai atklāts brīdinājums viņu apturēs?

– Nav ne jausmas, – Harijs atbildēja. – Aizmirstiet to, kas redzēts televīzijā! Sērijveida slepkavas nav roboti ar vienādām programmām, kas izpilda noteiktas darbības, tie ir tikpat dažādi un neaprēķināmi kā visi pārējie cilvēki!

– Saprātīga atbilde, Hole!

Visi sanākušie pievērsās durvīm, kur, atspiedies pret stenderi un sakrustojis rokas uz krūtīm, stāvēja jaunais policijas priekšnieks Belmans.

– Neviens nezina, kādu efektu radītu šāds publisks brīdinājums. Varbūt tas tikai uzbudinātu šo slimo slepkavu un sniegtu tam sajūtu, ka viņš pārvalda situāciju, ka ir neievainojams un mierīgi var turpināt. Turpretī mēs zinām, ka šāds paziņojums radītu iespaidu, ka mēs šeit, Policijas pārvaldē, esam zaudējuši kontroli pār situāciju. Un vienīgie, kurus tas izbiedētu, ir šīs pilsētas iedzīvotāji. Vēl vairāk izbiedētu, teiksim, tos, kuri ir lasījuši internetā, ko pēdējo stundu laikā ir publicējuši lielākie mediji, un uzskata, ka runa jau ir par sakarību starp šīm abām slepkavībām. Tādēļ man ir labāks priekšlikums. – Mikaēls Belmans paraustīja baltā krekla piedurknes tā, ka to gali pavilkās ārpus žaketes piedurknēm. – Gluži vienkārši ņemsim ciet šo puisi, kamēr viņš nav pastrādājis lielākas nejēdzības! – Viņš uzsmaidīja visiem sanākušajiem. – Ko teiksiet, labie ļaudis?

Katrīne redzēja, ka vairākas galvas piekrītoši pamāj.

– Lieliski! – Belmans paskatījās pulkstenī. – Turpini, inspektore Brata!

Kad nemarķētā policijas mašīna VW Passat lēni pabrauca garām rātsnamam, zvanu skaņas tā tornī vēstīja, ka pulkstenis jau ir astoņi vakarā.

– Tā bija pati draņķīgākā preses konference, kādu jebkad esmu vadījusi, – Katrīne sacīja, stūrēdama mašīnu Karalienes Modas ielas virzienā.

– Divdesmit deviņas reizes, – Harijs noteica.

– Ko?

– Tu divdesmit deviņas reizes pateici: “To mēs nevaram komentēt”! – Harijs paskaidroja. – Es skaitīju.

– Man tik ļoti gribējās pateikt: “Sorry, bet policijas priekšnieks ir uzlicis mums uzpurni!” Ko Belmans dara? Nebrīdināt, skaidri un gaiši nepateikt, ka apkārt klīst sērijveida slepkava, lai ļaudis būtu piesardzīgi?

– Viņam taisnība, jo tad izplatītos iracionālas bailes!

– Iracionālas? – Katrīne nošņāca. – Paraugies! Ir sestdienas vakars, un puse no šīm steidzīgajām sievietēm, kuras šeit redzi, dodas satikt kādu vīrieti, kuru nepazīst, kādu princi, kurš, cerams, spēs izmainīt viņu dzīvi. Un, ja tavs minējums par vienu diennakti attaisnosies, tad kādai no viņām tā kļūs par drausmīgu īstenību!

– Vai zināji, ka vienlaikus ar teroraktu Parīzē Londonas centrā notika liela autobusa avārija? Bija gandrīz tikpat daudz bojāgājušo, cik Parīzē! Norvēģi, kuriem Parīzē bija paziņas, zvanīja un satraucās, ka kāds no tiem varētu būt nogalināto skaitā. Bet neviens nebija īpaši satraucies par draugiem un paziņām Londonā! Pēc terorakta cilvēki baidījās doties uz Parīzi, kaut gan policijā bija izsludināta augstākās pakāpes gatavība. Tomēr neviens neizrādīja satraukumu par braukšanu autobusā pa Londonu, kaut arī satiksmes drošība nebija uzlabojusies.

– Ko tu vēlies pateikt?

– Vēlos aizrādīt, ka ļaudis ir vairāk nobijušies no tā, ka pastāv iespējamība sastapt vampīristu, – avīžu pirmajās lappusēs tie ir lasījuši, ka viņš dzerot asinis. Vienlaikus tie bez bailēm aizsmēķē cigaretes, kas – diezgan droši – atņems tiem dzīvību.

– Saki man: vai tu piekrīti Belmanam?

– Nē, – Harijs atbildēja un pārlaida skatienu ielai. – Es tikai meklēju kašķi. Mēģinu iedomāties sevi Belmana vietā, lai saprastu, ko viņš vēlas. Belmans vienmēr cenšas kaut ko panākt.

– Kas tas varētu būt?

– Nezinu. Bet viņš noteikti vēlas pēc iespējas mazāk uzpūst šo lietu un atrisināt, cik ātri vien iespējams. Kā bokseris, kurš aizstāv savu titulu.

– Par ko tu tagad runā, Harij?

– Ja tev jau ir meistara josta, tad vairāk par visu tu vēlies izvairīties no cīņām! Jo pats labākais, ko vari sasniegt, ir – paturēt to, kas tev jau ir.

– Interesanta teorija. Kā ir ar tavu otru teoriju?

– Jau teicu, ka neesmu īsti drošs par to.

– Viņš uzzīmēja uz Ēwas Dolmenas durvīm burtu V. Tas ir viņa vārda pirmais burts, Harij! Un tu teici, ka atpazini nozieguma vietas no tās reizes, kad viņš bija aktīvs.

– Jā, bet, kā jau teicu, nespēju konkretizēt, ko īsti es atpazīstu.

– Tu teici: kā režisors!

– Un es visu laiku kļūdos, Katrīn! Paklausies: kost rīkli, dzelzs zobi, asiņu dzeršana – tā nav viņa metode! Sērijveida varmākas un slepkavas attiecībā uz detaļām varbūt ir neaprēķināmi, bet tie nemaina savas metodes!

– Viņam ir daudzas metodes, Harij!

– Viņam patīk upuru sāpes un izbailes! Nevis asinis.

– Tu teici, ka slepkava pievienojis asinīm citronu, jo viņam tās nepatīkot.

– Katrīn! Tas nepalīdzētu mums pat noskaidrot, vai tas ir viņš! Cik ilgi jūs ar Interpolu viņu jau medījat?

– Drīz būs četri gadi.

– Un tādēļ es uzskatu, ka nav lietderīgi informēt pārējos par aizdomām un riskēt, ka izmeklēšana tiek ierobežota līdz šai vienai personai.

– Vai arī tāpēc, ka vēlies to pats sev!

– Ko?

– Tu taču atgriezies viņa dēļ, vai ne, Harij? Jau no paša sākuma tu sajuti, ka tas ir viņš! Oļegs bija tikai aizbildināšanās.

– Pārtrauksim šo sarunu, Katrīn!

– Belmans nekad nenodotu atklātībā informāciju par Oļega pagātni. Tas pavērstos pret viņu pašu, jo nav izdarījis to jau agrāk.

Harijs palielināja radioaparāta skaļumu.

– Vai esi dzirdējusi šo? Eurūra Aksnese, diezgan…

– Tu neieredzi elektroniku, Harij!

– Ne vairāk par šo sarunu!

Katrīne nopūtās. Viņi apstājās pie sarkanās gaismas. Viņa paliecās tuvāk pie priekšējā stikla.

– Skaties! Ir pilnmēness.

– Ir pilnmēness, – Mūna Do teica un pavērās pa virtuves logu uz lauku ainavu. Vietumis tā spīguļoja un iezaigojās, it kā nupat būtu uzkritis sniedziņš. – Kā tev šķiet, vai pieaug iespēja, ka viņš jau šovakar varētu uzbrukt trešo reizi?

Hallsteins Smits pasmaidīja.

– Diezin vai. Spriežot pēc tā, ko tu man pastāstīji par šīm divām slepkavībām, šī vampīrista parafilijas – nekrofilija un sadisms – ir kaut kas vairāk par mītomāniju vai iztēli, ka viņš ir būtne ne no šīs pasaules. Bet viņš noteikti uzbruks vēlreiz!

– Interesanti. – Mūna Do izdarīja atzīmi piezīmju blociņā, kas stāvēja uz virtuves galda blakus krūzītei ar svaigu čili tēju. – Un kur un kā tas, tavuprāt, notiks?

– Tu teici, ka arī pēdējā no sievietēm pabijusi Tinder vietnē?

Turpinādama rakstīt, Mūna Do pamāja ar galvu. Vairums no viņas kolēģiem izmantoja diktofonus, bet Mūna – lai gan bija jaunākā no žurnālistiem kriminālo reportāžu lauciņā – turējās pie vecās metodes, oficiāli paskaidrodama: lai pirmā varētu paziņot jaunumus kādā lietā, viņa attiecībā pret citiem ietaupa laiku, jo sāk rediģēt jauno ziņu jau pierakstīšanas brīdī. Tā bija nopietna priekšrocība, atainojot preses konferences. Kaut gan šajā pēcpusdienas preses konferencē Policijas pārvaldē varēja iztikt gan bez diktofoniem, gan bez piezīmju grāmatiņas. Katrīnes Bratas piedziedājums “To mēs nevaram komentēt” galu galā bija izprovocējis pat pieredzējušus reportierus.

– Mēs avīzē vēl neesam rakstījuši par sakritību Tinder vietnē, bet mums ir informācija no ziņu avota policijā, ka Ēwa Dolmena ir nosūtījusi draudzenei īsziņu, ka Tinder sakarā atrodas Dicky bārā Grīnerlekā.

– Skaidrs. – Smits pagrozīja brilles. – Esmu diezgan pārliecināts, ka viņš turēsies pie tās metodes, kas līdz šim ir bijusi veiksmīga.

– Ko tu vēlētos pateikt tām, kuras nākamo dienu laikā izvērtē iespēju Tinder vietnē satikt vīriešus?

– To, ka vajadzētu nogaidīt, līdz šis vampīrists būs saņemts ciet.

– Vai viņš, tavuprāt, izmantos Tinder pat pēc avīžu izlasīšanas, jo būs sapratis, ka visiem ir zināma viņa uzbrukuma metode?

– Tā ir psihoze, un viņš neapstāsies racionālu riska iespēju apsvērumu dēļ. Šis nav klasiskais sērijveida slepkava, kurš mierīgi izplāno. Viņš nav aukstasinīgs psihopāts, kurš neatstāj pēdas, kurš prot paslēpties plaisās un kaktiņos, kurš auž savu tīklu un pēc katras slepkavības iepauzē.

– Mūsu ziņu avots saka: izmeklēšanas grupas vadība uzskatot to par klasisku sērijveida slepkavu!

– Šis ir cits neprāta veids. Slepkavība ir pakļauta kodienam un asinīm – tie viņu dzen uz priekšu. Un viņš vēlas vienīgi turpināt, viņš tagad ir apogejā, viņa psihoze ir pilnā plaukumā. Cerība ir, ka viņš – pretēji klasiskajam sērijveida slepkavam – grib tikt identificēts un apcietināts, jo ir kļuvis nekontrolējams un vienaldzīgs pret notveršanu. Abi – gan klasiskais sērijveida slepkava, gan vampīrists – ir stihiskas nelaimes tādā izpratnē, ka tie ir pavisam parasti, bet garīgi slimi cilvēki. Pat ja sērijveida slepkava ir kā nejauks laiks, kas var trakot un plosīties, un tev nav ne jausmas, kad tas pāries, tad vampīrists ir kā akmeņu lavīna. Tā var beigties pēc īsa brītiņa, tomēr šāda lavīna var iznīcināt veselu ciemu, vai ne?

– Tas tiesa, – Mūna piekrita un pierakstīja. “Iznīcināt veselu ciemu.” – Paldies tev, Smit! Man ir tas, ko vēlējos!

Smits noplātīja rokas.

– Nekā daudz jau nebija. Patiesībā jūtos pārsteigts, ka atbraucāt šurp tikai tāpēc!

Mūna Do paņēma savu iPad.

– Mums, vienalga, vajadzēja atbraukt, lai iegūtu fotogrāfiju, tādēļ es atbraucu līdzi! Villij?

– Fotografēt varētu ārā, laukā, – fotogrāfs, kurš visu laiku bija klusi sēdējis un klausījies intervijā, ieteicās. – Paklau, lauku ainava un skaistā pilnmēness gaisma!

Mūna, protams, zināja, ko fotogrāfs domā. Vientuļš vīrs naktsmelnā apvidū, pilnmēness, vampīrs. Viņa tam nemanāmi pamāja. Reizēm bija labāk nestāstīt fotografējamiem objektiem par savām idejām, jo tiem varētu rasties iebildumi.

– Vai pastāv iespēja, ka kadrā varētu būt arī mana sieva? – Smits, nedaudz satraucies, jautāja. – “VG”… mums tas diezgan daudz nozīmētu!

Mūnai Do nācās pasmaidīt. Jauki. Uz mirkli viņas smadzenēs pazibēja doma par fotogrāfiju, kurā psihologs kož kaklā savai sievai – tā būtu sava veida ilustrācija šīs lietas sakarā, bet tas, protams, būtu par daudz – nopietnas slepkavības lietas pārvēršana par balagānu.

– Mani redaktori vēlētos gan tikai tevi, – viņa sacīja.

– Es saprotu, gribēju tikai pajautāt! – Smits kā atvainodamies pasmaidīja.

– Es palikšu šeit un uzrakstīšu. Tad varbūt dabūsim to tīklā vēl pirms došanās prom. Vai jums mājā ir Wi-Fi?

Mūna ierakstīja paroli un bija jau gandrīz pabeigusi, kad pamanīja, ka ārā nozibsnī zibspuldze.

Neoficiālais izskaidrojums, kādēļ viņa nelietoja diktofonu, bija tāds, ka tas ir neapstrīdams pierādījums tam, kas patiesībā ticis sacīts. Nebija tā, ka Mūna Do kaut kad būtu apzināti uzrakstījusi ko tādu, kas būtu pretrunā ar intervējamās personas sacīto, bet tā viņai bija iespējams trāpīgi, tā teikt, formulēt. Pārtulkot vārdus tabloīda formātā, ko lasītāji saprot. Viņa nospieda taustiņu.

Psihologs: Vampīrists var iznīcināt veselus ciemus!

Viņa paskatījās pulkstenī. Trulss Berncens bija teicis, ka piezvanīšot pulksten desmitos, ja būs jaunumi.

– Man nepatīk zinātniskās fantastikas filmas, – vīrietis, kurš sēdēja pretī Penelopei Rašai, sacīja. – Viskaitinošākās ir skaņas, kad kosmosa kuģis palido garām kamerai! – Viņš pastiepa lūpas un īsi iešņācās. – Kosmosā nav gaisa un nav arī skaņu, vienīgi absolūts klusums. Mums melo!

– Āmen! – Penelope iesmējās un pacēla glāzi ar ūdeni.

– Man patīk Alehandro Gonsaless Inaritu, – vīrietis noteica un pacēla arī savu glāzi ar minerālūdeni. – Un “Biutiful” un “Babel” patīk vairāk nekā “Birdman” un “The Revenant”. Baidos, ka tas kļūst par galveno novirzienu.

Penelope aiz sajūsmas notrīsēja. Ne vien tāpēc, ka viņš bija nosaucis abas viņas mīļākās filmas, bet arī tāpēc, ka pieminēja Inaritu maz lietoto otro vārdu. Un viņš tika pieminējis viņas mīļākā rakstnieka vārdu (Kormaku Makkārtiju) un iecienītāko ceļojumu galamērķi (Florenci).

Atvērās durvis. Viņi bija vienīgie viesi mazajā, nomaļajā restorāniņā, ko viņš bija piedāvājis apmeklēt, bet tajā brīdī ienāca vēl kāds pāris. Viņš pagriezās – nevis uz durvju pusi, lai paskatītos, bet uzgrieza tiem muguru. Un Penelopei radās iespēja uz dažām sekundēm viņu nemanāmi nopētīt. Viņa jau bija konstatējusi, ka vīrietis ir slaids, apmēram viņas augumā, labām manierēm un labi ģērbies. Bet vai viņš bija skaists? Grūti pateikt. Neglīts viņš noteikti nebija, tomēr viņa juta kaut ko nenosakāmu. Un tas lika šaubīties, ka viņam, kā pats apgalvoja, esot tikai četrdesmit gadu. Sejas āda ap acīm un kaklu likās savilkta, it kā būtu veikta plastiskā operācija.

– Es neko nezināju par šo restorānu, – Penelope teica. – Ļoti kluss.

– P-pārāk kluss? – Vīrietis pasmaidīja.

– Klusi – tas ir lieliski!

– Nākamreiz varam doties uz kādu man zināmu vietu, kur pasniedz Kirin alu un melnos rīsus, – viņš sacīja. – Vai tie tev patīk?

Penelope gandrīz vai iespiedzās. Tas bija pārsteidzoši! Kā viņš varēja zināt, ka viņa mīl melnos rīsus? Savukārt vairums no viņas draudzenēm pat nenojauta, ka tādi vispār ir. Rūars bija tos ienīdis – viņš apgalvoja, ka tie garšojot pēc EKO pārtikas un liecinot par snobismu. Zināmā mērā tas viss bija taisnība, jo melnajos rīsos, neapšaubāmi, bija vairāk oksidantu nekā mellenēs un tie piederējās pie aizliegtā suši, kas bija pieejams imperatoram un viņa ģimenei.

– Jā, patīk! – viņa atsaucās. – Kas vēl tev patīk?

– Mans darbs, – vīrietis atbildēja.

– Un tas būtu?

– Esmu mākslinieks.

– Cik interesanti! Kas…

– Instalācijas.

– Rūars… mans bijušais tātad, arī viņš ir mākslinieks! Varbūt pazīsti?

– Diezin vai. Es darbojos ārpus pazīstamo mākslinieku loka. Un varu teikt, ka izglītojies esmu pašmācības ceļā.

– Bet, ja tu spēj pārtikt no mākslas, tad liekas savādi, ka neko neesmu par tevi dzirdējusi. Oslo ir maza pilsēta.

– Lai izdzīvotu, es daru citas lietas.

– Piemēram?

– Esmu apsargs.

– Bet vai izstādes tu rīko?

– Vispār jau tās ir slēgtas izstādes – nelielai, profesionālai publikai, un prese tajās netiek ielaista.

– Ai, tas izklausās aizraujoši un izsmalcināti! Jau teicu Rūaram, ka viņam vajadzētu pamēģināt rīkoties līdzīgi! Ko tu izmanto savās instalācijās?

Vīrietis ar salveti noslaucīja glāzi.

– Modeļus.

– Tādus modeļus kā… dzīvus cilvēkus?

Viņš pasmaidīja.

– Gan… gan. Pastāsti par sevi, Penelope! Kas tev patīk?

Viņa atspieda pirkstiņu pret zodu. Jā, kas gan viņai patika? Nupat bija radusies sajūta, ka viņš jau ir pateicis visu. It kā būtu lasījis par viņu grāmatā.

– Man patīk cilvēki, – Penelope teica. – Un godīgums. Mana ģimene. Un bērni.

– Un lai tevi ciešāk satver, – viņš piebilda un pameta skatienu uz pārīti, kas bija apsēdies divus galdiņus attālāk.

– Kā, lūdzu?

– Tev patīk būt cieši turētai un patīk cietsirdīgas rotaļas! – Viņš noliecās pār galdu. – Es to redzu, Penelope! Un tas ir lieliski, jo arī man patīk. Te ir pārāk daudz cilvēku, vai nedosimies pie tevis uz mājām?

Sekundes laikā Penelope saprata, ka tas nav joks. Viņa nolieca galvu un pamanīja, ka viņš nolicis savu plaukstu tik tuvu viņas rokai, ka pirkstu gali gandrīz saskārās. Penelope norija siekalas. Kādēļ viņai vienmēr pagadījās nenormāli vīrieši? Viņas draudzenes bija iestāstījušas, ka labākais veids, kā atgūties pēc Rūara, ir satikt citus vīriešus. Un viņa bija mēģinājusi, bet tie vai nu bija nedroši, sociāli bezpalīdzīgi datorfanātiķi, ar kuriem sarunas uzturēt vajadzēja viņai, vai arī tādi kā šis – vīrieši, kas meklē vienīgi seksu.

– Es laikam došos uz mājām viena, – Penelope sacīja un palūkojās apkārt, meklēdama oficiantu. – Paklau, rēķinu samaksāšu es!

Viņi bija nosēdējuši nepilnas divdesmit minūtes, bet Penelopes draudzenes bija atgādinājušas viņai Tinder trešo un svarīgāko bausli: “Dont play games, leave if you don’t click.” 5

– Par divām pudelēm minerālūdens es samaksāšu! – Vīrietis pasmaidīja un viegli paraustīja gaišzilā krekla apkaklīti. – Skrien, Pelnrušķīt!

– Tādā gadījumā – paldies!

Penelope paķēra somiņu un metās ārā. Aukstais rudens gaiss patīkami atvēsināja pietvīkušos vaigus. Viņa devās augšup pa Bugstaveieni. Tā kā bija sestdienas vakars, ielas pildīja priecīgi noskaņoti ļaudis un pie taksometru pieturas stāvēja rinda. Tas nekas, jo taksometru cenas Oslo bija tādas, ka viņa no tiem vairījās, ja vien aumaļām negāza lietus. Penelope šķērsoja Sorgenfrīgātu, par kuru bija sapņojusi, ka viņi ar Rūaru kādā dienā varētu dzīvot vienā no tās daudzdzīvokļu mājām. Viņi bija vienojušies, ka dzīvoklim nevajadzētu būt lielākam par septiņdesmit astoņdesmit kvadrātmetriem un tam jābūt izremontētam, vismaz vannasistabai. Viņi saprata arī to, ka tas būs drausmīgi dārgi, bet gan viņas, gan Rūara vecāki bija apsolījuši ekonomiskā ziņā palīdzēt. Ar “palīdzēt” tie, protams, bija domājuši finansēt visa dzīvokļa izmaksas. Viņa tomēr bija studijas pabeigusi dizainere un meklēja darbu, bet mākslas darbu tirgus vēl nebija atklājis Rūara kolosālo talantu. Izņemot nolādēto galerijas īpašnieci, kura bija izlikusi savas lamatas. Sākumā pēc Rūara izvākšanās Penelope bija pārliecināta, ka Rūars atminēs tās nolūkus un sapratīs, ka viņa ir krunkaina puma, kas tikai vēlas iegūt jaunu puisi, ar kuru kādu brīdi parotaļāties. Tomēr tā nebija noticis. Gluži pretēji – ar idiotisku, no cukura vates veidotu instalāciju viņi bija paziņojuši par tā saukto saderināšanos.

Majoštuenas metrostacijā Penelope ielēca pirmajā vilcienā, kas devās rietumu virzienā. Izkāpa Hovseterā, kas reizē bija arī pilsētas rietumdaļas austrumu nomale. Daudzstāvu namu grupiņa ar relatīvi lētiem dzīvokļiem, kur viņi ar Rūaru bija noīrējuši lētāko. Vannasistaba bija vienkārši drausmīga.

Rūars bija mierinājis viņu un iedevis Petijas Smitas “Just Kids” – autobiogrāfisku stāstu par diviem ambicioziem māksliniekiem, kuri septiņdesmito gadu sākumā dzīvo Ņujorkā un pārtiek no cerībām, gaisa un mīlestības. Viss, protams, beidzas veiksmīgi. Bet okay, viņi zaudē viens otru.

No stacijas Penelope devās uz daudzstāvu namu, kas slējās viņas priekšā. Likās, to apņem glorija. Penelope atcerējās, ka šovakar ir pilnmēness, un mēness droši vien atrodas mājai pretējā pusē. Četri vīrieši. Pēc Rūara aiziešanas pirms vienpadsmit mēnešiem un trīspadsmit dienām viņa bija gulējusi ar četriem vīriešiem. Divi no tiem bija labāki par Rūaru, bet divi – sliktāki. Bet ne jau seksa dēļ viņa mīlēja Rūaru. Tāpēc, ka viņš… nu, viņš bija Rūars, velns viņu rāvis!

Penelope ievēroja, ka, ejot garām nelielajai birztaliņai ceļam kreisajā pusē, bija sākusi soļot ātrāk. Hovseterā jau agri vakaros ielās vairs nebija gājēju, bet Penelope bija liela auguma, labi trenēta meiča un agrāk ne reizi nebija iedomājusies, ka pēc tumsas iestāšanās te varētu būt bīstami staigāt. Varbūt vainīgs bija slepkava, par kuru rakstīja avīzēs. Bet – nē, tas nebija tas. Kāds bija paviesojies viņas dzīvoklī. Pirms trim mēnešiem. Viņā bija pavīdējusi cerība, ka tas bijis Rūars, kurš ilgojas atgriezties. To, ka kāds bijis dzīvoklī, viņa saprata, atrodot koridorā uz grīdas zemes piciņas, kas noteikti nebija no viņas apaviem. Un, atrodot vēl vienu uz guļamistabas grīdas pie kumodes, viņa bija pārskaitījusi biksītes idiotiskā cerībā, ka Rūars kādas no tām varētu būt paņēmis. Bet – nē, tā nelikās. Tad viņa atklāja, kas pazudis. Kastīte ar saderināšanās gredzenu, ko Rūars bija nopircis viņai Londonā. Vai tas tomēr varētu būt bijis zaglis? Nē, tas bija Rūars. Viņš bija te iezadzies, paņēmis to un iedevis tai velna galerijas dāmai! Penelope, protams, bija satrakojusies, piezvanījusi Rūaram un visu izstāstījusi. Bet viņš bija noliedzis, ka būtu atnācis, un apgalvoja, ka pārceļoties dzīvokļa atslēgas nozaudējis, jo pretējā gadījumā būtu tās viņai aizsūtījis. Protams, tie bija meli – tāpat kā viss pārējais, bet viņa tomēr bija parūpējusies, lai tiktu nomainītas slēdzenes gan lejā ieejas durvīm, gan dzīvokļa durvīm ceturtajā stāvā.

Penelope izņēma no rokassomiņas atslēgas. Tās gulēja blakus piparu gāzes baloniņam, ko viņa bija iegādājusies. Atslēdza ieejas durvis. Klusi iešņācās hidrauliskais sūknis, kas vēra durvis ciet. Redzēja, ka lifts stāv sestajā stāvā, un sāka kāpt pa kāpnēm uz ceturto. Pagāja garām Āmunsenu durvīm. Apstājās. Juta, ka ir aizelsusies. Savādi, viņa bija labā formā, nekad agrāk šīs kāpnes nebija viņu nogurdinājušas. Kaut kas nebija kārtībā. Bet kas?

Viņa stingi skatījās uz sava dzīvokļa durvīm.

Šie bija veci nami, celti reiz eksistējušajai strādnieku šķirai Oslo rietumu daļā, un toreiz bija taupījuši apgaismojumu. Katrā stāvā virs kāpnēm augstu pie sienas bija pielikts vienkāršs bra. Viņa aizturēja elpu un ieklausījās. Kopš brīža, kad ienāca kāpņutelpā, viņa nebija dzirdējusi nevienu skaņu.

Izņemot sūkņa šņākšanu.

Nevienu skaņu.

Tas nebija normāli.

Viņa nebija dzirdējusi, ka durvis aizveras.

Penelope nepaspēja pagriezties, nepaspēja iebāzt roku somiņā. Nepaspēja itin neko, jo roka no mugurpuses sagrāba viņas rokas un tik spēcīgi piespieda pie krūtīm, ka viņai aizrāvās elpa. Somiņa nokrita uz kāpnēm, un, mežonīgi spārdīdamās, Penelope trāpīja vienīgi tai. Viņa bez skaņas iekliedzās, bet kāda plauksta bija uzgūlusi viņas mutei. Tā smaržoja pēc ziepēm.

– Jā, jā, Penelope! – kāda balss iečukstēja viņai ausī. – Kosmosā, vai zini, neviens nevar tevi dz-dzirdēt!

Viņš īsi iešņācās.

Lejā, pie ieejas durvīm, atskanēja dobja skaņa, un uz mirkli Penelopei pavīdēja cerība, ka kāds nāk, līdz viņa saprata, ka tā ir somiņa – ar piparu gāzes baloniņu –, kas bija izslīdējusi cauri margām un nogāzusies uz pirmā stāva grīdas.

– Kas tas ir? – Rākela pajautāja, nepagriežoties un nepārtraucot griezt sīpolus salātiem. Loga atspulgā aiz virtuves galda viņa bija redzējusi, ka Harijs, pārtraucis klāt pusdienu galdu, pieiet pie istabas loga.

– Manuprāt, es kaut ko dzirdēju, – viņš ieteicās.

– Droši vien tie ir Oļegs un Helga!

– Nē, tas bija kas cits. Tas bija… kaut kas cits!

Rākela nopūtās.

– Harij, nupat tu esi atgriezies mājās un jau nezini, kur likties! Paraugies, kas ar tevi notiek!

– Tikai šo vienu lietu, tad viss būs cauri! – Harijs piegāja pie virtuves galda un noskūpstīja sievu uz kakla. – Kā tu jūties?

– Lieliski! – Viņa sameloja. Ķermenis sāpēja, galva sāpēja. Sirds sāpēja.

– Tu melo! – Harijs teica.

– Vai meloju labi?

Viņš uzsmaidīja un pamasēja viņas kaklu.

– Ja es nomirtu, – Rākela ierunājās, – vai tu atrastu sev kādu citu?

– Atrastu? Izklausās apnicīgi. Tevi pārliecināt bija diezgan grūti!

– Kādu jaunāku. Tādu, kurai no tevis varētu būt bērns. Es, vai zini, nekļūtu greizsirdīga!

– Tu nemelo pārāk labi, dārgā!

Rākela iesmējās, nolika nazi un nolieca galvu. Juta, ka viņa siltie, sausie pirksti aizmasē prom sāpes, uz brīdi atbrīvojot no tām.

– Es mīlu tevi! – viņa sacīja.

– Hmm?

– Es tevi mīlu. Īpaši tad, ja iedosi man krūzīti tējas!

– Ai, ai, šef!

Harijs palaida viņu vaļā. Rākela stāvēja un gaidīja. Cerēja. Tomēr, nē, sāpes atgriezās – kā sitiens ar dūri.

Atspiedies ar rokām pret virtuves galdu, Harijs stāvēja un skatījās uz ūdens vārītāju. Gaidīja, kad tas sāks burbuļot. Aizvien vairāk un vairāk, līdz visa kanniņa sāks drebēt. Kā kliedziens. Viņš dzirdēja kliedzienu. Klusu kliedzienu, kas piepildīja viņa galvu, piepildīja telpu un visu viņa ķermeni. Harijs pamīņājās. Tas bija kliedziens, kas gribēja tikt ārā, kam vajadzēja tikt ārā. Vai viņš sāka kļūt nenormāls? Viņš pacēla skatienu uz loga stiklu. Viss, ko viņš tumsā saskatīja, bija viņa paša atspulgs. Tas bija viņš. Viņš bija tur, ārā. Tas gaidīja uz viņiem. Viņš dziedāja. Nāc ārā paspēlēties!

Harijs aizvēra acis.

Nē, tas negaidīja uz viņiem. Tas gaidīja viņu, Hariju. Nāc ārā paspēlēties!

Viņš juta, ka viņa ir citāda nekā pārējās. Penelope Raša gribēja dzīvot. Viņa bija liela un spēcīga. Un soma ar dzīvokļa atslēgām gulēja trīs stāvus zemāk. Viņš juta, ka Penelope izelpo, un pastiprināja tvērienu ap viņas krūtīm. Kā žņaudzējčūska. Kā konstriktors – muskulis, kas katru reizi mazliet savelkas, kad laupījums izlaiž no plaušām gaisu. Viņš gribēja viņu dzīvu. Dzīvu un siltu. Ar šo brīnišķo izdzīvošanas vēlmi. Ko viņš varētu salauzt pa gabaliņam vien. Bet kā? Pat tad, ja viņam izdotos novilkt viņu lejā, lai paņemtu dzīvokļa atslēgas, viņš riskētu, ka kāds no kaimiņiem varētu tos izdzirdēt un sacelt trauksmi. Viņš juta sevī mostamies dusmas. Penelopi Rašu nevajadzēja aiztikt. Šādu lēmumu vajadzēja pieņemt jau pirms trim dienām, kad bija atklājis, ka viņa nomainījusi slēdzenes. Bet tad viņam bija paveicies, sazinoties ar Penelopi Tinder vietnē, un viņa bija piekritusi satikties tajā pieticīgajā vietiņā. Viņš bija nospriedis, ka viss tomēr būs kārtībā. Bet maza, klusa vietiņa nozīmē arī to, ka nedaudzie tajā esošie viņus labāk ievēros. Kāds viesis bija ilgāk uz viņu skatījies, un viņš bija sācis uztraukties, vēlēdamies tikt projām. Bija pārāk steidzies. Penelope bija saniķojusies, noraidījusi viņu un devusies prom viena.

Viņš bija paredzējis šādu varbūtību, tāpēc netālu bija atstājis mašīnu. Viņš bija braucis ātri. Ne tik ātri, lai riskētu, ka viņu apturēs policija, bet pietiekami ātri, lai paspētu ieņemt vietu birztaliņā, pirms viņa izkāps no metro. Kad viņš tai sekoja, Penelope nebija atskatījusies. Arī tad ne, kad izņēma no somiņas atslēgas un devās iekšā mājā. Viņš bija paspējis ielikt kāju durvju spraugā, kad tās vērās ciet.

Viņš juta, ka Penelopes ķermeni pārņem trīsas, un zināja, ka drīz vien viņa zaudēs samaņu. Loceklis berzējās gar viņas dibenu. Gar miesīgu, platu sievietes dibenu. Arī viņa mātei bija bijis līdzīgs pakaļgals.

Viņš juta, ka puisēns ir klāt, ka tas grib darboties, ka tas kliedz, jo vēlas tikt pabarots. Tagad. Šeit.

– Es tevi mīlu! – viņš iečukstēja Penelopei ausī. – Es tiešām mīlu, Penelope, un tādēļ, pirms ejam tālāk, gribu tevi padarīt par godājamu sievieti!

Penelope kļuva slābana viņa rokās. Viņš steidzās, turēdams viņu ar vienu roku, bet otru iebāza jakas kabatā.

Penelope Raša atjēdzās un saprata, ka bija zaudējusi samaņu. Visapkārt bija kļuvis tumšāks. Viņa it kā lidinājās gaisā, kaut kas viņu turēja un vilka aiz rokām, kaut kas griezās viņas plaukstu locītavās. Viņa pacēla galvu. Rokudzelži. Un kaut kas blāvi spīdēja uz zeltneša.

Tad Penelope sajuta sāpes starp kājām un, paskatījusies uz leju, redzēja, ka viņš izvelk roku no viņas.

Vīrieša seju daļēji aizsedza ēna, bet viņa redzēja, ka tas tur pirkstus sev zem deguna un osta tos. Penelope mēģināja kliegt, bet nevarēja.

– Viss kārtībā, mīļotā! – viņš sacīja. – Tu esi šķīsta, tātad mēs varam sākt.

Viņš atpogāja jaku un kreklu un pavilka sāņus krekla malas, atkailinādams krūtis. Kļuva redzams tetovējums – seja, kas kliedza tikpat mēmi kā Penelope. Vīrietis stāvēja, izriezis krūtis, it kā gribētu viņai parādīt šo tetovējumu. Bet varbūt viss bija otrādi. Varbūt tā bija viņa, kas tika parādīta, – varbūt viņa tika rādīta šim atņirgtajam sātana ģīmim.

Viņš iebāza roku jakas kabatā, kaut ko izņēma un parādīja Penelopei. Kaut ko melnu. No dzelzs. Zobus.

Penelope mazliet atguva elpu. Un iekliedzās.

– Tā gan, mīļotā, – viņš iesmējās. – Tā gan, jā! Mūzika darbam.

Tad viņš atvēra muti un ielika zobus starp žokļiem.

Sienās atbalsojās viņa smiekli un Penelopes kliedzieni.

* * *

“VG” redakcijā skanēja balsis no starptautisko jaunāko ziņu raidījumu TV ekrāniem, bet galvenais redaktors un jaunāko ziņu raidījumu šefs joprojām rediģēja interneta avīzi.

Mūna Do un fotogrāfs stāvēja noliekušies aiz jaunāko ziņu raidījuma šefa krēsla un pētīja attēlu viņa monitorā.

– Izmēģināju visu, bet man neizdevās panākt, lai viņš izskatītos draudīgs, – fotogrāfs nopūtās.

Un Mūna nosprieda, ka viņam taisnība, jo Hallsteins Smits, kuram virs galvas zaigoja pilnmēness, izskatījās gluži vienkārši pārāk labsirdīgs.

– Protams, viss darbojas, – jaunāko ziņu šefs sacīja. – Paskaties uz klikšķiem! Tagad jau deviņi simti minūtē!

Mūna pameta acis uz skaitītāju monitora labajā pusē.

– Mums ir uzvarētājs! – jaunāko ziņu šefs teica. – Pārcelsim to augšā! Varbūt varam pajautāt uzraudzības dienestam, vai viņi nevēlas nomainīt pirmo lappusi?

Fotogrāfs pastiepa Mūnai pretī dūri, un viņa padevīgi ļāva savai dūrītei ar to saskarties. Viņas tēvs apgalvoja, ka šo žestu populāru padarījis Taigers Vuds un viņa kedijs, nomainot toreiz obligāto high-five, jo kedijs bija savainojis sava golfista roku ar krietni spēcīgu high-five pēc tam, kad Taigers pēdējā Masters aplī bija trāpījis 16. bedrītē. Tēvu ļoti apbēdināja, ka Mūnas iedzimtā gurna defekta dēļ viņa nekad nekļūs par golfa spēlētāju, kā viņš bija cerējis. Pati viņa bija ienīdusi golfu jau kopš pirmās reizes, kad tēvs paņēma viņu līdzi uz driving range, bet, tā kā sacensību līmenis bija smieklīgi zems, viņa bija uzvarējusi ar tik īsu un neglītu pagriezienu, ka jaunatnes izlases treneris bija atteicies viņu pieņemt, sacīdams, ka labāk zaudēt ar tādu komandu, kura vismaz izskatās, it kā spēlētu golfu. Tad viņa bija nolikusi golfa nūjas pagrabā, mājās pie tēva, un devusies uz sporta zāli, kur nevienam nebija iebildumu par veidu, kādā viņa velk no zemes simt divdesmit kilogramu smagu svaru stieni. Kilogramu skaits, veiksmīgo reižu skaits, kļūdu skaits. Panākumus var izteikt skaitļos. Visi, kas saka ko citu, vienkārši baidās no patiesības un visā nopietnībā domā, ka pašapmāns vidējam cilvēkam ir nepieciešams. Bet tieši šobrīd viņu vairāk nodarbināja komentāru lasīšana. Viņai bija iešāvusies prātā kāda doma, jo Smits bija sacījis, ka vampīrists par risku neliekoties ne zinis. Varot gadīties, ka viņš lasa “VG”. Ka viņš varētu iesūtīt interneta tīklā komentāru.

Viņas skatiens slīdēja pār pamazām ienākošajiem komentāriem.

Bet visi tie bija parastas pļāpas.

Tie bija līdzjutēji, kas upuriem izteica līdzjūtību.

Pašpasludināti sociologi, kuri skaidroja, cik liela ir tās vai citas politiskās partijas atbildība sabiedrības priekšā, kas rada viena vai kāda cita tipa nevēlamus indivīdus, šajā gadījumā – vampīristu.

Bija bendes, kuri kliedza pēc nāvessoda un kastrācijas, tiklīdz radās izdevība.

Un, protams, bija arī komiķi-neveiksminieki, kuri ar piemēriem aizstāvēja uzskatu, ka par visu var pasmieties. “Iesakām grupu “Vampīri”!”, “Pārdodiet TINDER akcijas!”.

Ja nu viņa ieraudzītu aizdomīgu komentāru, ko viņa darītu? Paziņotu Katrīnei Bratai un Co? Varbūt. Viņa bija parādā Trulsam Berncenam. Varētu piezvanīt tam gaišmatim, Villeram. Likt viņam justies parādnieka lomā. Pat nereģistrējoties Tinder, cilvēki nošķiras pa labi un pa kreisi.

Viņa nožāvājās. Piegāja pie rakstāmgalda un paņēma somu.

– Es aizeju uz treniņu! – viņa uzsauca apsardzes šefam.

– Tagad uz treniņu? Drīz būs nakts!

– Ja kaut kas notiek, piezvani man!

– Tava dežūra beidzās pirms stundas, Do, ir citi, kas…

– Tā ir mana lieta, un tu man piezvanīsi, okay?

Durvīm aizveroties, viņa izdzirdēja smieklus. Varbūt smējās par viņas gaitu, varbūt par viņas augstprātīgo spējīga-meitene-pati-tiks-galā-ar-visu. Nospļauties par to! Viņa gāja neparasti. Un pati tiks ar visu galā.

Lifts, caurlaižu vārti, virpuļdurvis, un viņa bija ārā no stiklotā mediju nama – ārā, pilnmēness gaismā. Mūna dziļi uzelpoja. Sākās kaut kas nopietns, viņa to vienkārši zināja. Un viņa zināja arī to, ka ņems tajā dalību.

Trulss Berncens bija apturējis mašīnu blakus līkumotajam, stāvajam ceļam. Tumsā zem viņa gulēja mēmas mūra ēkas, Oslo slēgtās rūpnīcas, dzelzceļa sliedes ar zāli starp gulšņiem. Un aiz visa tā – arhitektu jaunie rotaļu kubi, kvartāls “Svītru kods”, jaunās ekonomikas rotaļīgums kā kontrasts agrākās darba dzīves drūmajai nopietnībai, kad izdevumu taupīšanas funkcija bija minimālisms, nevis estētikas ideāls.

Trulss paskatījās uz namu, kas pakalna korē vizuļoja mēnesgaismā.

Logos spīdēja gaisma, un viņš zināja, ka tur, mājā, ir Ulla. Varbūt viņa sēdēja, kā parasti, uz dīvāna, kājas pavilkusi zem sevis, un lasīja kādu grāmatu. Ja viņš uz pakalna mežā būtu paņēmis līdzi binokli, tad varētu to noskaidrot. Un, ja viņa tiešām lasītu, viņš redzētu, kā Ulla atbīda blondo matu cirtu aiz auss tā, it kā ieklausītos. Vai nav pamodušies bērni. Vai Mikaēls kaut ko nevēlas. Vai vienkārši kā gazele, kas pie dzeršanas vietas ieklausās, vai netuvojas kāds plēsīgs zvērs.

Šņāca un sprakšķēja, balsis sniedza īsus ziņojumus, tad atkal nozuda. Pilsētas skaņas un policijas sarunas pa radio nomierināja viņu vairāk par mūziku.

Trulss ieskatījās cimdu nodalījumā, ko nupat bija atvēris. Binoklis gulēja aiz dienesta pistoles. Viņš bija sev nosolījies, ka jāizbeidz. Ka ir pienācis laiks, ka tagad tas vairs nav nepieciešams, jo viņš bija konstatējis, ka ezerā ir arī citas zivis. Patiesi. Buļļzivis, jūras velni un lielā drakonzivs. Trulss pats izdzirdēja, ka ierukšķas. Šo smieklu dēļ viņš bija ieguvis palamu Bīvis – smieklu un izvirzītā apakšžokļa dēļ. Un tur, augšā, sēdēja viņa, ieslodzīta pārāk lielajā, dārgajā mājā ar terasi, kurā Trulss ar šķidru cementu bija aplējis kāda narkodīlera līķi. Par to zināja vienīgi Trulss, bet tas nekad netika sagādājis viņam kādu bezmiega nakti.

Iesprakstējās rācija. Balss no dežūrcentrāles:

– Vai Hovseteras tuvumā mums ir kāda mašīna?

– 31. atrodas Skeijenē.

– Hovseterveiene 44, B ieeja. Mums ziņo kāda relatīvi histēriska iedzīvotāja. Kāpņutelpā esot kāds traks vīrietis, viņš tur cietsirdīgi izrīkojoties ar kādu sievieti, nama iedzīvotāju, bet viņi neuzdrošinoties iejaukties, jo tas cilvēks kāpņutelpā esot sasitis spuldzīti un tur valdot pilnīga tumsa!

– Vai viņš lieto ieroci?

– Viņi nezinot. Saka: pirms kļuvis tumšs, redzējuši, kā tas viņai kož! Zvanītājus sauc Āmunseni.

Trulss reaģēja acumirklī, nospiežot rācijā atbildes pogu.

– Šeit inspektors Trulss Berncens! Esmu netālu, pārbaudīšu!

Viņš jau bija iedarbinājis motoru, piedevis gāzi un izgriezies ārā uz ceļa, kad no stūra viņam aiz muguras izšāvās kāda mašīna un, nikni taurēdama, padrāzās garām.

– Labi! – centrāle atbildēja. – Un kur esi tu, Berncen?

– Gandrīz blakus, es saku! 31., es vēlos tevi atbalstam, tādēļ, ja tomēr ierodies pirmais, tad pagaidi! Ir aizdomas, ka noziedznieks ir bruņots. Atkārtoju: bruņots!

Sestdienas vakars, gandrīz nekādas satiksmes. Ar pilnu gāzi cauri Operas tunelim, kas taisnā līnijā stiepās gar centru zem fjorda, viņš nevarētu atpalikt no 31. vairāk par septiņām astoņām minūtēm. Šīs minūtes, protams, varēja būt kritiskas gan upurim, gan varmākam, ja tas aizbēgs, bet inspektors Trulss Berncens varētu būt tas policists, kurš arestē vampīristu. Nemaz nerunājot par to, cik “VG” samaksās par ziņām no pirmā, kurš ieradies nozieguma vietā. Viņš pasignalizēja, kāds Volvo palaida viņu garām. Divas braukšanas joslas. Trīs joslas. Pilnu gāzi. Sirds krūtīs dauzījās. Ātruma noteicēja kamera tunelī padevās. Brauc policists dienesta pienākumu pildīšanas laikā, ar tiesībām lūgt visus šajā nolādētajā pilsētā vākties pie velna. Dienesta pildīšanas laikā. Asinis joņoja artērijās, lieliski, grūtības viņu nebiedēja.

“Ace of space!” Trulss iebļāvās. “Ace of space!”

– Jā, šeit 31., mēs gaidām vairākas minūtes! – Vīrietis un sieviete bija nostājušies aiz patruļmašīnas, kas stāvēja tieši pie B ieejas.

– Lēni braucoša kravas mašīna negribēja palaist mani garām! – Trulss taisnojās un pārbaudīja, vai pistole ir pielādēta un aptvere pilna. – Vai kaut ko dzirdējāt?

– Tur viss kluss. Neviens nav ne nācis, ne gājis!

– Tad dosimies iekšā! – Trulss pamāja policistam: – Nāc kopā ar mani un paņem kabatas lukturīti!

Tad pievērsās sievietei:

– Tu uzmanīsi visu šeit!

Abi vīrieši devās pie ieejas durvīm. Trulss caur lodziņu ielūkojās tumšajā kāpņutelpā. Piespieda zvana podziņu zem uzvārda Āmunseni.

– Jā? – klusi nočukstēja kāda balss.

– Policija! Vai pēc tam, kad zvanījāt, esat ko dzirdējuši?

– Nē, bet viņš varbūt vēl ir tur!

– Okay. Veriet vaļā!

Iedūcās slēdzene, un Trulss atrāva durvis vaļā.

– Tu iesi pa priekšu un izgaismosi ceļu!

Trulss dzirdēja, ka policists norij siekalas.

– Manuprāt, tu teici “atbalstam”, nevis “pa priekšu”!

– Priecājies, ka neieradies viens pats, – Trulss pačukstēja. – Aiziet!

Rākela vēroja Hariju.

Divas slepkavības. Jauns sērijveida slepkava. Medības Harija stilā.

Viņš sēdēja un mielojās, izlikās, ka seko pie galda notiekošajām sarunām, bija pieklājīgs pret Helgu, šķietami ieinteresēts klausījās Oļegā. Varbūt Rākela kļūdījās – varbūt viņam bija interesanti. Varbūt viņš tomēr nebija nopietni aizrāvies, varbūt bija mainījies.

– Ieroču kontrole kļūs bezjēdzīga, kad cilvēki pamazām sāks iegādāties 3D printerus un paši izgatavot sev pistoles, – Oļegs sacīja.

– Es to saprotu tā, ka ar 3D printeri var izgatavot lietiņas tikai no plastmasas, – Harijs iebilda.

– Jā, ar mājas lietošanai paredzētajiem printeriem. Bet, lai izdarītu slepkavību un tev nepieciešams vienkāršs ierocis vienreizējai lietošanai, tad pietiek ar plastmasu. – Oļegs dedzīgi paliecās uz priekšu pāri pusdienu galdam. – Tavā īpašumā nav jābūt oriģinālai pistolei, lai izveidotu tās kopiju. Tu vari uz piecām minūtēm tādu aizņemties, izjaukt, noņemt atsevišķo detaļu nospiedumus vaskā, izveidot 3D datu failu un ievietot to datorā, kurš vada printera darbu. Kad slepkavība izdarīta, visu plastmasas pistoli var vienkārši izkausēt. Un, ja viņi saprastu, ka tas tomēr ir slepkavības ierocis, tas nekur nebūtu reģistrēts.

– Hmm. Bet pistoli varbūt ir iespējams izsekot līdz printerim, uz kura tā izgatavota. Kriminālisti patiesībā to spēj panākt ar vienkāršiem tintes printeriem.

Rākela paskatījās uz Helgu, kura likās nedaudz apjukusi.

– Puiši… – Rākela iesāka.

– Vienalga, – Oļegs turpināja. – Tas ir pilnīgs idiotisms, var izgatavot visu! Pagaidām Norvēģijā ir pārdoti tikai nedaudz vairāk par diviem tūkstošiem printeru, bet padomā, kas notiks tad, kad tādi būs visiem un kad teroristi ar 3D varēs izprintēt ūdeņraža bumbu!

– Puiši, vai mēs nevaram parunāt par kaut ko patīkamāku? – Rākela juta, ka viņas elpa kļūst dīvaini smaga. – Izņēmuma kārtā kaut ko piemērotāku, jo pie mums ir viesi!

Oļegs un Rākela pavērsās pret Helgu, kura pasmaidīja un paraustīja plecus, it kā sacīdama, ka viņu viss apmierina.

– Okay, – Oļegs ieteicās. – Kā ar Šekspīru?

– Izklausās labāk. – Rākela ar aizdomām pavērās dēlā un pasniedza Helgai kartupeļus.

– Okay, tad parunāsim par Stoli Euni un Otello sindromu, – Oļegs sacīja. – Es nepastāstīju, ka mēs ar Jesusu visu lekciju ierakstījām! Man zem krekla bija paslēpts mikrofons un raidītājs, bet Jesuss sēdēja kolokvija telpā un to ierakstīja. Vai, tavuprāt, Stole neiebilstu, ja mēs šo ierakstu ievietotu internetā, Harij?

Harijs neatbildēja. Rākela viņu nopētīja. Vai domas atkal sāka aizklīst?

– Harij? – viņa ieteicās.

– Es, protams, nevaru atbildēt, – viņš sacīja un pievērsās šķīvim. – Bet kādēļ vienkārši neierakstījāt to telefonā? Personīgām vajadzībām lekcijas nav aizliegts ierakstīt!

– Viņi vingrinās, – Helga teica.

Visi pagriezās pret meiteni.

– Jesuss un Oļegs sapņo strādāt par slepenajiem aģentiem, – viņa paskaidroja.

– Vīnu, Helga? – Rākela pacēla pudeli.

– Pateicos! Bet vai paši nevēlaties?

– Es iedzēru tableti pret galvassāpēm, – Rākela paskaidroja. – Un Harijs nedzer.

– Esmu tā sauktais alkoholiķis, – Harijs sacīja. – Man ļoti žēl, bet tam jābūt traki labam vīnam!

Rākela redzēja, ka Helgai piesarkst vaigi, un steidzās pajautāt:

– Tātad Stole jums māca par Šekspīru?

– Gan jā, gan nē, – Oļegs atbildēja. – Apzīmējums Otello sindroms insinuē to, ka greizsirdība izrādē ir cēlonis slepkavībai, bet tas nav pareizi. Mēs ar Helgu vakar lasījām “Otello”…

– Vai lasījāt to kopīgi? – Rākela uzlika plaukstu Harija rokai. – Vai viņi nav mīļi?

Oļegs pabolīja acis.

– Vienalga, mans skaidrojums ir šāds: patiesais, dziļākais visu slepkavību cēlonis nav greizsirdība, bet aizvainota vīrieša skaudība un ambīcijas. Piemēram, Jago. Otello ir tikai marionete. Šo darbu vajadzētu nosaukt “Jago”, nevis “Otello”.

– Un tu tam piekrīti, Helga?

Rākelai patika šī glītā, nedaudz anēmiskā, labi audzinātā meitene. Šķita, ka viņa ir ātri atguvusies.

– Kā nosaukums man patīk “Otello”. Un varbūt tajā nav nekādas dziļākas domas. Varbūt pareizi ir tas, ko saka pats Otello, – ka vainīgs ir pilnmēness, ka tas tracina vīriešus.

– No reason, – Harijs svinīgā balsī un nevainojamā angļu valodā teica. – I just like doing things like that. 6

– Iespaidīgi, Harij! – Rākela uzslavēja. – Tu citē Šekspīru!

– Volters Hils, – Harijs pārlaboja. – “The Warriors”, 1979. gads.

– Jep! – Oļegs iesmējās. – Visu laiku labākā filma par bandītiem!

Arī Rākela un Helga iesmējās. Harijs pacēla glāzi ar ūdeni un pāri galdam paskatījās uz Rākelu. Pasmaidīja. Smiekli ap ģimenes kopīgo galdu. Un viņa iedomājās, ka tieši šajā brīdī Harijs ir šeit, ar viņiem. Rākela mēģināja noturēt viņa skatienu. Bet viss notika nemanāmi – kā jūra, kad tās zaļā krāsa pāriet zilajā. Harija skatiens atkal kļuva neko neredzošs. Un Rākela zināja, ka, pirms vēl smiekli pieklust, viņš jau sāk ierauties sevī, ieslīgt tumsā, prom no viņiem.

Trulss tumsā virzījās augšup pa kāpnēm, turēdamies aiz formā tērptā policista ar kabatas lukturīti, un gāja salīcis, pistoli rokā izstiepis. Klusumu pārtrauca vienīgi tikšķoša skaņa – līdzīga pulksteņa tikšķiem kaut kur, kādu stāvu augstāk. Lukturīša gaismas aplītis, likās, priekšā saspiež tumsu biezāku un smagāku. Kā sniegu, kad Trulss un Mikaēls pusaudžu gados Manglerudā bija lāpstojuši sniegu pensionāru vietā. Pēc tam viņi bija vilkuši ārā simtkronu banknotes no to kaulainajiem pirkstiem un sacījuši, ka atgriezīšoties ar pārpalikumu. Ja tie gaidīja, tad gaida vēl joprojām.

Zem kurpēm kaut kas nočirkstēja.

Trulss satvēra policistu mugurpusē aiz jakas. Tas apstājās un novirzīja gaismas staru uz leju. Nozibēja stikla lauskas, un starp tām Trulss ieraudzīja neskaidrus zābaku nospiedumus. Viņš bija diezgan pārliecināts, ka tie ir atstāti asinīs. Papēdis un zole izcēlās diezgan skaidri, un viņš pieļāva, ka nospiedums ir pārāk liels, lai to būtu atstājusi sieviete. Pēdu virziens norādīja uz leju pa kāpnēm, un Trulss iedomājās, ka būtu kādu redzējis, ja tas vēl tur būtu. Tikšķēšana bija kļuvusi skaļāka.

Trulss deva zīmi, lai policists turpina kāpt augšup. Viņš vēroja kāpnes. Asiņainie nospiedumi kļuva skaidrāki. Tad paskatījās uz augšu. Apstājās un pacēla pistoli. Ļāva policistam turpināt kāpt. Trulss bija kaut ko pamanījis. Kaut kas bija izkritis cauri gaismas staram. Kritis un pamirdzējis. Kaut kas sarkans. Viņu saklausītais nebija pulksteņa tikšķēšana, bet gan uz kāpnēm krītošu asins pilienu pakšķēšana.

– Paspīdini uz augšu! – viņš teica.

Policists apstājās, pagriezās un uz mirkli likās apjucis, redzēdams, ka kolēģis, kuram, viņaprāt, vajadzēja atrasties tieši aiz muguras, stāv zemāk un skatās griestos. Bet viņš darīja, kā Trulss bija teicis.

– Svētais Jeremija! – viņš nočukstēja.

– Āmen! – Trulss noteica.

Virs viņiem pie sienas karājās sieviete.

Viņas rūtainie svārki bija pavilkušies uz augšu tā, ka atsedzās balto biksīšu apakšējā maliņa. No lielas brūces vienā gurnā, policista galvas augstumā, sūcās asinis. Tās tecēja lejup pa kāju līdz kurpei, kas acīmredzot jau bija pilna, jo asinis slīdēja pa kurpes ārpusi līdz pat purngalam, tur veidoja pilienus un krita lejā sarkanā peļķē uz kāpņu pakāpiena. Viņas rokas bija paceltas virs nokārtās galvas, plaukstas saslēgtas savādos rokudzelžos, un tie karājās uz bra tērauda stienīša. Tam, kurš viņu tur uzkabinājis, vajadzēja būt ļoti spēcīgam. Sievietes mati aizsedza seju un kaklu, tādēļ Trulss neredzēja koduma pēdas, bet asiņu daudzums peļķē un to lēnā sūkšanās liecināja, ka viņa jau ir tukša, sausa.

Trulss uzmanīgi nopētīja sievieti. Ielāgoja katru sīkumu. Viņa izskatījās kā glezna. Trulss liks lietā šo izteicienu, kad runās ar Mūnu Do. Kā glezna, kas karājas pie sienas.

Kāpņu laukumiņā virs viņiem pavērās kādas durvis. Parādījās bāla seja.

– Vai viņš ir prom?

– Tā izskatās. Āmunsens?

– Jā.

Caur atvērtajām durvīm kāpņu laukumiņa pretējā pusē koridorā ieplūda gaisma. Bija dzirdami satraukti elpas vilcieni.

Pavecāks vīrs izsteberēja ārā, bet sieviete, acīmredzot viņa sieva, bailīgi turpināja skatīties pa pavērtajām durvīm.

– Tas bija pats nelabais, kas te ieradās! – vecais vīrs teica. – Paskat, ko viņš izdarījis!

– Lūdzu, nenāciet tuvāk! – Trulss palūdza. – Šī ir nozieguma vieta! Vai ir kāds, kurš zina, kur noziedznieks palika?

– Ja būtu zinājuši, ka tas ir prom, mēs taču būtu iznākuši un raudzījuši, vai nevaram kaut kā palīdzēt! – vecais sacīja. – Bet pa istabas logu mēs redzējām vienu vīru. Viņš izgāja no mājas un devās lejup pa ielu uz metrostacijas pusi. Nezinu, vai tas bija viņš, jo gāja ļoti mierīgi.

– Cik sen tas bija?

– Ne vairāk kā pirms ceturtdaļstundas.

– Kā vīrietis izskatījās?

– Saki tu! – viņš, kā palīdzību meklēdams, vērsās pie sievas.

– Kā parasti, – viņa atbildēja.

– Jā, – vīrs apstiprināja. – Ne liels, ne mazs. Ne gaišiem, ne tumšiem matiem. Uzvalkā.

– Pelēkā, – sieva piebilda.

Trulss pamāja policistam. Tas saprata mājienu un sāka runāt pie krūšu kabatas piestiprinātajā rācijā:

– Lūdzam atbalstu uz Hovseterveieni 44. Aizdomās turamais pirms piecpadsmit minūtēm ir redzēts ejam metrostacijas virzienā. Augums ap 175, iespējams, etniskais norvēģis, pelēkā uzvalkā!

Āmunsenas kundze bija iznākusi pa durvīm. Viņa šķita vēl nestabilāka uz kājām par savu vīru. Šļūcot ar čībām pa grīdu, viņa pastiepa trīcošu rādītājpirkstu pret sievieti pie sienas. Trulsam viņa atgādināja vienu no tiem pensionāriem, kuru dēļ bija lāpstojuši sniegu. Viņš pacēla balsi:

– Es teicu, ka nedrīkstat nākt tuvāk!

– Bet… – sieviete iesāka.

– Atpakaļ! Nozieguma vietu nedrīkst pielāčot, iekams te nav bijuši kriminālisti! Kad mums būs jautājumi, mēs piezvanīsim!

– Bet… bet viņa nav mirusi!

Trulss pagriezās. Atvērto durvju gaismā viņš ieraudzīja, ka upura labā kāja viegli raustās kā krampjos. Galvā momentāni pazibēja doma: viņa ir saindēta! Viņa ir kļuvusi par vampīru! Un tagad mostas!

4 Briesmīgais bērns. (Franču val.)

5 Nespēlē spēles; ja nav klikšķa, ej prom. (Angļu val.)

6 Iemesla nav. Man vienkārši patīk darīt tādas lietas. (Angļu val.)

12. NODAĻA Sestdienas vakars

Metāls skaļi norībēja pret metālu, svaru stienim atsitoties pret statīvu virs šaurā sola. Dažam labam tas šķita troksnis, bet Mūnas Do ausīs skanēja līdzīgi skaistām zvanu skaņām. Viņa arī nevienam netraucēja, jo Gaina sporta zālē bija vienīgā. Diennakts režīmā zāle bija tikusi atvērta pirms pusgada, droši vien sekojot Ņujorkas un Losandželosas treniņu zāļu paraugiem, bet Mūna te nebija vēl redzējusi citus trenējamies pēc pusnakts. Norvēģi gluži vienkārši nestrādā tik ilgi, lai nespētu atrast laiku treniņiem dienas laikā. Viņa bija izņēmums. Viņa gribēja būt izņēmums. Mutants. Jo tas bija kā evolūcija – izņēmumi virzīja pasauli uz priekšu. Pilnveidoja to.

Iezvanījās telefons, un viņa piecēlās no sola.

Tā bija Nūra. Mūna ielika austiņas un nospieda atbildes taustiņu.

– Tu trenējies, kuce! – draudzene ievaidējās.

– Tikai mazliet.

– Melo! Redzu, ka tu esi tur jau divas stundas!

Mūna, Nūra un vēl dažas citas studiju laiku draudzenes varēja izsekot cita citu pa GPS viņu telefonos. Viņas bija aktivizējušas pakalpojumu par telefonu abonentu brīvprātīgu izsekošanu. Tas bija gan sabiedriski, gan nomierinoši. Bet Mūnai tas likās mazliet uzplijīgi. Profesionālā ziņā viss bija lieliski, tomēr nevajadzēja taču sekot cita citai kā četrpadsmitgadīgām draudzenēm, kas kopā iet uz tualeti. Bija pienācis laiks apzināties, ka karjeras durvis stāv plaši atvērtas jaunām, spējīgām sievietēm, un no iekļūšanas pa tām viņas attur vienīgi pašu drosme un ambīcijas – vēlme veikt pārmaiņas, nevis tikai atzinības iegūšanai citu acīs.

– Domājot par kalorijām, kas tagad no tevis aizplūst, es tevi mazliet ienīstu! – Nūra sacīja. – Bet es te sēžu uz sava resnā dibena un mierinu sevi ar vēl vienu piсa colada. Klausies…

Mūna jau gatavojās vilkt ārā austiņas, kad bungādiņās iegriezās gari stiepti šļupsti no dzeršanas caur salmiņu. Nūra apgalvoja, ka piсa colada esot vienīgā pretinde agrajai rudens depresijai.

– Vai mums ir, par ko parunāt, Nūra? Es esmu…

– Jā, – Nūra atbildēja. – Par darbu.

Nūra ar Mūnu bija kopā mācījušās Žurnālistu augstskolā. Pirms vairākiem gadiem skolā bija noteikti stingrāki uzņemšanas noteikumi nekā citur valstī, jo bija radies iespaids, ka katra otrā spējīgā meitene vai puisis sapņo par savu komentāru sleju avīzē vai vēlas izrādīties televīzijā. Katrā ziņā tas bija arī Mūnas un Nūras mērķis. Par pētījumiem onkoloģijas jomā un valsts pārvaldīšanu nācās rūpēties citiem, ne tik spējīgiem. Bet Mūna bija pamanījusi, ka Žurnālistu augstskolai radusies konkurence visās vietējās augstskolās, kuras par valsts līdzekļiem piedāvā norvēģu jauniešiem populāras studijas žurnālistikā, kino, mūzikā un kosmētikā, neņemot vērā, kādas kompetences sabiedrībai trūkst un tiek pieprasītas. Bet pasaules bagātākā valsts labāk importēja speciālistus no strādīgākām nācijām, un pašu nācijas bezdarbnieki un bezrūpīgie, kino jomā izglītotie dēli un meitas sēdēja mājās, iebāzuši salmiņus dziļi valsts piena kokteilī, skatīdamies – un, ja spēja, arī kritizēdami – ārzemju filmas. Cits iemesls uzņemšanas prasību kritumam, protams, bija tas, ka meitenes un puiši tika atklājuši blogu iespējas, jo nebija vajadzības smagi strādāt atzīmju dēļ, lai pievērstu sev tādu pašu uzmanību, kādu varētu piedāvāt televīzija un avīzes. Mūna par to bija publicējusi rakstu – mediji saviem žurnālistiem vairs neuzstādot profesionālas prasības, bet tās arī neesot vajadzīgas, jo jaunā mediju sabiedrība ar savu aizvien vairāk dominējošo, banālo slavenību izvirzīšanu priekšplānā reducējot žurnālistu lomu līdz lielpilsētas muldoņu līmenim. Mūna kā piemēru bija minējusi Norvēģijas lielāko avīzi. Raksts nekad netika publicēts. “Tas ir pārāk garš,” speciālo rakstu redaktors bija paskaidrojis un nosūtījis viņu pie žurnāla redaktores. “Tajā ir kas tāds, kas tā sauktajai kritiskajai presei nepatīk, jo tā tiek kritizēta,” kāds pozitīvi noskaņots kolēģis bija paskaidrojis. Bet Mūnai bija aizdomas, ka naglai uz galvas ir trāpījusi žurnāla redaktore, sacīdama: “Mūna, tev taču nav nevienas slavenības, kura šeit izsakās!”

Mūna piegāja pie loga un pavērās ārā uz Frongneres parku. Debesis bija apmākušās, un, lai gan celiņi bija apgaismoti, parku apņēma smaga, gandrīz materiāla tumsa. Rudenī tā notika vienmēr, pirms koki bija nometuši lapas un viss kļuva mazliet caurspīdīgāks, un pilsēta atkal kļuva barga un auksta. Bet no augusta beigām līdz septembra beigām Oslo bija līdzīga mīkstam, siltam lācītim, no kura negribas šķirties.

– Uzmanīgi klausos, Nūra!

– Runa ir par vampīristu.

– Tu saņēmi uzdevumu uzaicināt viņu kā viesi? Vai domā, ka viņš piedalīsies sarunu raidījumā?

– Pēdējo reizi saku, Mūna: “Sшndagsmagasinet” ir debašu programma! Piezvanīju Harijam Holam, bet viņš atsakās un paskaidro, ka izmeklēšanu vadot viņa, šī Katrīne Brata!

– Vai tad viņa nav lieliska? Tu taču pastāvīgi žēlojies, cik grūti esot atrast labus viesus sievietes!

– Jā gan, bet Hols taču ir vispazīstamākais no mūsu izmeklētājiem. Vai atceries – toreiz uz raidījumu viņš atnāca piedzēries? Tas, protams, bija skandāls, bet ļaudīm tie patīk!

– Vai tu viņam to pateici?

– Nē, bet teicu, ka televīzijai ir vajadzīgas slavenības un ka pazīstama seja piesaistītu lielāku uzmanību policijas darbam šajā pilsētā.

– Veikli! Bet viņš nenoticēja.

– Teica, ka tad, ja uzaicinātu viņu kā policijas pārstāvi uz raidījumu “Vai padejosim?”, tad jau rīt sāktu vingrināties lēnā fokstrota dejošanā. Bet te esot runa par nopietnu slepkavības lietu. Un Katrīnei Bratai esot visa informācija un pilnvaras izteikties.

Mūna iesmējās.

– Ko?

– Nē, es savā iztēlē redzu vienīgi Hariju Holu raidījumā “Vai padejosim?”.

– Ko? Tavuprāt, viņš to domāja nopietni?

Mūna iesmējās vēl skaļāk.

– Es piezvanīju, lai uzzinātu, ko tu, apgrozoties šajā vidē, domā par Katrīni Bratu?

Mūna paņēma no statīva vieglu hanteļu pāri un pavingrināja bicepsus, lai uzturētu asins cirkulāciju un izvadītu no muskulatūras sārņus.

– Brata ir eleganta. Ar labu artikulāciju. Varbūt mazliet pastingra.

– Vai tev šķiet, ka ekrānā viņa izskatīsies labi? Preses konferences ierakstos viņa liekas mazliet…

– …pelēcīga? Jā, bet viņa var būt ļoti eleganta, ja vien vēlas! Daži puiši kriminālo ziņu redakcijā uzskata, ka Policijas pārvaldē viņa esot viskarstasinīgākā, tomēr viena no tām, kuras savaldās un labāk vēlas izskatīties profesionāla.

– Jūtu, ka mazliet viņu jau ienīstu. Kā ar Hallsteinu Smitu?

– Tur tev ir potenciāls pastāvīgais viesis! Pietiekami ekscentrisks, pietiekami runīgs un vēl apdāvināts. Rīkojies!

– Okay, paldies! Sisters are doing it for themselves, okey? 7

– Vai mēs nevienojāmies to vairs neatkārtot?

– Jā, es paironizēju.

– Ā, jā, ha-ha!

– Pati esi ha-ha! Un paklau!

– Jā?

– Viņš joprojām ir brīvībā.

– Es taču to zinu!

– Es domāju burtiskā nozīmē! No Hovseteras līdz Frongneres parkam nav tālu.

– Par ko tu runā?

– Vai! Tad jau neesi dzirdējusi? Viņš atkal ir uzbrucis!

– Velns! – Mūna iekliedzās un ar acs kaktiņu pamanīja, ka puisis reģistratūrā paskatās uz viņu. – Nolādētā dežurante teica, ka piezvanīšot man! Vai tiešām būs piezvanījusi citam? Uz redzi, Nūra!

Mūna devās uz garderobi, iebāza virsdrēbes somā, nonesās lejup pa kāpnēm un izskrēja uz ielas. Turpinādama iet “VG” ēkas virzienā, ar acīm meklēja brīvu taksometru. Viņai paveicās, jo noķēra vienu pie luksofora sarkanā signāla. Mūna smagi atkrita aizmugures sēdeklī un paņēma telefonu. Uzspieda Trulsa Berncena numuru. Pēc diviem pīkstieniem viņa izdzirda dīvainus, urkšķošus smieklus.

– Ko? – viņa noprasīja.

– Es tikai prātoju, cik ilgu laiku tev vajadzēs! – Trulss Berncens sacīja.

7 “Sisters are doing it for themselves”. Dziesmas nosaukums, kuru izpildīja Areta Franklina un Enija Lenoksa ar grupu “Eurythmics”.

13. NODAĻA Sestdiena, vēls vakars

– Kad atgādājām viņu šurp, viņa bija zaudējusi vairāk par pusotru litru asiņu, – sacīja ārsts, kurš sekoja Harijam un Katrīnei pa Ullevollas slimnīcas koridoru. – Ja artērija gurnā būtu pārkosta mazliet augstāk, kur tā ir lielāka, tad dzīvību nebūtu bijis iespējams glābt. Parasti mēs neļaujam policijai šādā stāvoklī esošus pacientus iztaujāt, bet, ja arī citu cilvēku dzīvībai draud briesmas…

– Paldies! – Katrīne pateicās. – Mēs nejautāsim neko citu kā vien pašu nepieciešamāko.

Ārsts atvēra durvis. Viņš un Harijs palika stāvam, bet Katrīne iegāja palātā, kurā pie slimnieces gultas sēdēja sanitārs.

– Tas ir diezgan impozanti! – ārsts ieteicās. – Vai tev tā neliekas, Harij?

Harijs paskatījās uz ārstu un sarauca uzaci.

– Jā, ja vien tev nekas nav iebilstams, ka saucu tevi vārdā, – ārsts paskaidroja. – Oslo nav liela, un es ārstēju tavu sievu, vai saproti?

– Tiešām? Nezināju, ka vizīte pie ārsta notika Ullevollas slimnīcā.

– Tas man kļuva skaidrs, kad ieraudzīju, kā viņa aizpilda vienu no mūsu veidlapām un ieraksta tevi kā tuvāko radinieku. Un es taču atceros tavu vārdu no avīzēm!

– Tad tu labi atceries… – Harijs noteica un paskatījās uz plāksnīti pie viņa baltā halāta, – …galvenais ārsts Džons D. Stefens! Tas bija sen, kad manu vārdu pieminēja avīzēs. Kas, tavuprāt, ir impozanti?

– Tas, ka cilvēks spēj tā sakost gurnu! Daudzi uzskata, ka mūsdienu cilvēkam ir vājš sakodiens, bet salīdzinājumā ar vairumu zīdītāju mums tas ir diezgan spēcīgs. Vai zināji to?

– Nē.

– Kā tu domā, Harij, cik stipri mēs kožam?

Pēc vairākām sekundēm Harijs saprata, ka Stefenss tiešām gaida atbildi.

– Nu, mūsu tehniķis-kriminālists saka – septiņdesmit kilogramu.

– Bet, Harij, tad taču tu zini, ka mēs kožam spēcīgi!

Harijs paraustīja plecus.

– Skaitlis man neko neizsaka. Ja man stāstītu, ka tie ir simts piecdesmit kilogrami, tad tas mani neietekmētu – ne vairāk, ne mazāk. Starp citu, par skaitļiem: kā tu zini, ka Penelope Raša ir zaudējusi tieši pusotru litru? Nedomāju, ka pulss un asinsspiediens būtu tik precīzi indikatori!

– Man atsūtīja fotogrāfijas no nozieguma vietas, – Stefenss atbildēja. – Es pērku un pārdodu asinis, un man ir neparasti labs acumērs.

Harijs grasījās vēl uzdot jautājumu, bet šajā brīdī Katrīne pamāja viņam ar roku.

Viņš iegāja palātā un nostājās blakus Katrīnei. Penelopes Rašas seja bija tikpat balta kā viņas spilvena pārvalks. Acis bija atvērtas, bet skatiens aizplīvurots.

– Mēs tevi ilgi nemocīsim, Penelope! – Katrīne sacīja. – Mēs runājām ar policistu, kurš runāja ar tevi nozieguma vietā, tādēļ zinām, ka tu ar noziedznieku satikies pilsētā, ka pēc tam viņš tev uzbruka kāpņutelpā un košanai izmantoja dzelzs zobus. Bet vai vari pateikt mums kaut ko vairāk? Kas viņš ir? Vai viņš nosauca tev kādu citu vārdu, izņemot Vīdars? Vai pateica, kur dzīvo un strādā?

– Vīdars Hansens. Es nejautāju, kur viņš dzīvo, – viņa atbildēja. Penelopes balss Harijam lika iedomāties par plānu porcelānu. – Viņš teica, ka esot mākslinieks, bet strādājot par apsargu.

– Vai noticēji viņam?

– Nezinu. Viņš varētu būt bijis apsargs. Katrā ziņā tāds, kuram ir piekļuve atslēgām, jo viņš ir bijis manā dzīvoklī.

– Tiešām?

Sasprindzinājusi spēkus, Penelope izvilka no segas apakšas kreiso roku un pacēla to gaisā.

– Saderināšanās gredzens, ko saņēmu no Rūara! Viņš to paņēma no manas kumodes!

Katrīne neticīgi blenza uz blāvo zelta gredzenu.

– Tu gribi sacīt… ka kāpņutelpā viņš uzvilka to tev pirkstā?

Penelope piekrītoši pamāja un cieši aizmiedza acis.

– Un pēdējais, ko viņš teica…

– Jā?

– Teica, ka viņš neesot tāds kā citi vīrieši, ka viņš atgriezīšoties, lai mani apprecētu! – Viņa iešņukstējās.

Harijs redzēja, ka Katrīne jūtas satriekta, tomēr turpina koncentrēties.

– Kā viņš izskatās, Penelope?

Penelope pavēra muti, bet tad atkal aizvēra. Izmisīgi paskatījās uz viņiem.

– Es neatceros!… Laikam esmu aizmirsusi. Kā… – Viņa iekoda sev apakšlūpā, acis pieplūda ar asarām.

– Ir jau labi, – Katrīne teica. – Tavā situācijā tas ir diezgan parasti, vēlāk tu atcerēsies vairāk. Vai atceries, kas viņam bija mugurā?

– Uzvalks. Un krekls. Viņš to atpogāja. Viņam bija… – Penelope apklusa.

– Jā?

– Uz krūtīm bija tetovējums.

Harijs redzēja, ka Katrīnei aizraujas elpa.

– Kāds tetovējums, Penelope?

– Seja.

– Kā dēmonam, kas mēģina izrauties ārā?

Penelope klusēdama pamāja. Pār vaigu noritēja vientuļa asara. It kā viņai nepietiktu šķidruma divām, Harijam iešāvās prātā.

– Un šķita, ka viņš… – Penelope iešņukstējās. – Likās, viņš grib mani tam parādīt.

Harijs aizvēra acis.

– Tagad viņai būtu vajadzīgs miers, – sanitārs ieteicās.

Katrīne piekrītoši pamāja ar galvu un uzlika plaukstu uz Penelopes pienbaltās rokas.

– Paldies, Penelope! Tu mums ļoti palīdzēji!

Harijs un Katrīne devās ārā no palātas, kad sanitārs viņus pēkšņi pasauca. Abi atgriezās pie gultas.

– Es atcerējos vēl kaut ko, – Penelope nočukstēja. – Viņš izskatījās tā, it kā viņam būtu operēta seja. Un tad iedomājos vēl vienu lietu…

– Jā? – Katrīne pavaicāja un pieliecās tuvāk balsij, kas bija gandrīz nesaklausāma.

– Kāpēc viņš mani nenogalināja?

Katrīne, palīdzību meklēdama, paskatījās uz Hariju. Viņš nopūtās, pamāja Katrīnei un noliecās tuvāk Penelopei.

– Tāpēc, ka nespēja, – viņš atbildēja. – Tāpēc, ka tu viņam neļāvi!

– Tagad mēs vismaz zinām, ka tas noteikti ir viņš! – ejot pa koridoru uz izejas pusi, Katrīne sacīja.

– Hmm. Viņš ir mainījis savu metodi. Un paradumus.

– Kāda ir tava sajūta?

– Kāda? Ka tas ir viņš. – Harijs paraustīja plecus. – Nav nekādas sajūtas. Tas ir slepkava, kurš jānotver. Punkts!

– Nemelo, Harij! Nemelo man! Viņa dēļ tu esi šeit!

– Tādēļ, ka viņš var paņemt vēl vairāk dzīvību! Ir svarīgi viņu noķert, bet tas nav personiski. Okay?

– Saprotu.

– Lieliski! – Harijs noteica.

– Ja viņš saka, ka atgriezīšoties un apprecēšot viņu, tavuprāt…

– …tas domāts kā metafora? Jā. Viņš apciemos Penelopi sapņos.

– Bet tas nozīmē, ka viņš…

– …apzināti nepaņēma viņas dzīvību.

– Tu viņai meloji.

– Jā, meloju.

Harijs atvēra durvis, un viņi iesēdās mašīnā, kas turpat vien gaidīja. Katrīne priekšā, Harijs – aizmugurē.

– Uz Policijas pārvaldi? – Annešs Villers iejautājās.

– Jā. – Katrīne paņēma mobilo telefonu, ko bija nolikusi uzlādēties. – Bjērns raksta īsziņā, ka asiņainās pēdas uz kāpnēm laikam esot nospiedumi no kovboju zābakiem.

– Kovboju zābaki, – Harijs aizmugures sēdeklī atkārtoja.

– Tādi ar šauriem, augstiem papēžiem un…

– Es zinu, kā izskatās kovboju zābaki! Tie tika pieminēti vienā no liecinieku ziņojumiem.

– Kurā? – Katrīne painteresējās un pārskrēja ar acīm pārējām īsziņām, kas bija pienākušas, kamēr viņa bija slimnīcā.

– Bāra Jealousy īpašnieka ziņojumā. Kaut kāds tur Mehmets.

– Tev ir lieliska atmiņa. Te raksta, ka viņi vēloties uzaicināt mani viesos pie “Sшndagsmagasinet”, lai parunātu par vampīristu. – Viņa spaidīja taustiņus.

– Ko tu atbildēsi?

– Protams, ne. Belmans tika skaidri pateicis, ka šajā lietā vēloties iespējami mazāk publicitātes.

– Arī tad, ja tā tiks atrisināta?

Katrīne pagriezās pret Hariju.

– Ko tu ar to domā?

Harijs paraustīja plecus.

– Pirmkārt, policijas priekšnieks varēs lielīties valsts televīzijas kanālos ar to, ka šī lieta ir atklāta trīs dienu laikā. Otrkārt, lai noziedznieku notvertu, mums varētu būt vajadzīga publicitāte.

– Vai esam atšķetinājuši šo lietu? – Villera skatiens atpakaļskata spogulī notvēra Harija acis.

– Noskaidrojuši, nevis atšķetinājuši, – Harijs paskaidroja.

Villers pievērsās Katrīnei:

– Ko viņš ar to domā?

– To, ka mēs zinām, kurš ir noziedznieks, bet mūsu uzdevums nav paveikts, pirms likuma garā roka nav to aizturējusi. Un šajā gadījumā likuma roka nav izrādījusies pietiekami gara. Šī persona jau trīs gadus tiek meklēta visā pasaulē!

– Kas viņš ir?

Katrīne smagi nopūtās.

– Es pat nespēju nosaukt viņa vārdu. Pastāsti tu, Harij!

Harijs skatījās ārā pa logu. Katrīnei, protams, taisnība. Viņš varēja atteikties, tomēr bija šeit viena vienkārša, egoistiska iemesla dēļ. Ne upuru dēļ, ne pilsētas labklājības dēļ, ne tiesībsargājošo orgānu prestiža dēļ. Pat ne sava prestiža dēļ. Neviena cita iemesla dēļ, izņemot šo, vienīgo: viņš bija ļāvis tam aizbēgt. Jā, Hariju mocīja vainas apziņa, ka nebija viņu apturējis jau agrāk, – par visiem slepkavību upuriem un par katru dienu, ko šis vīrs pavadīja brīvībā. Un tomēr tas bija vienīgais, par ko viņš spēja domāt: viņam tas ir jādabū rokā! Tas ir jāizdara viņam, Harijam. Viņš nezināja, kāpēc. Vai tiešām bija tā, ka ļaunākajam sērijveida slepkavam un pavedinātājam vajadzēja dot viņa dzīvei jēgu un norādīt virzienu? Velns viņu zina! Un velns vien zina, vai viss nav otrādi! Vai šis vīrs nav iznācis no slēptuves viņa, Harija dēļ? Viņš bija uzzīmējis V burtu uz Ēwas Dolmenas durvīm un Penelopei Rašai parādījis dēmona tetovējumu. Penelope bija jautājusi, kādēļ tas nav viņu nogalinājis. Un Harijs bija melojis. Iemesls, kādēļ šis vīrs nebija to izdarījis, bija šāds: viņš vēlējās, lai viņa pastāsta. Lai pastāsta to, ko redzējusi. Lai paziņotu Harijam to, ko viņš jau zināja. To, ka viņam ir jāiznāk parotaļāties.

– Labi, – Harijs noteica. – Vai vēlaties dzirdēt garo vai īso versiju?

14. NODAĻA Svētdienas rīts

– Valentīns Jertsens, – Harijs Hols sacīja un norādīja uz seju, kas izmeklētāju grupas priekšā iegaismojās uz trīs kvadrātmetru lielā ekrāna.

Katrīne pētīja šauro seju. Brūni mati, dziļi iegrimušas acis. Bet varbūt tā tikai izskatījās, jo galvu viņš turēja tā, lai gaisma apspīdētu pieri nepierastā leņķī. Katrīne iedomājās – savādi, ka policijas fotogrāfs Valentīnam to pieļāvis. Un tad vēl sejas izteiksme. Arestēto sejās parasti bija redzamas bailes, apjukums vai rezignācija. Bet šī izstaroja milzīgu apmierinātību. It kā Valentīns Jertsens zinātu ko tādu, ko viņi nezina. Ko vēl nezina.

Dažas sekundes pakavējies pie sejas, Harijs turpināja:

– Sešpadsmit gadu vecumā apsūdzēts par to, ka aizmānījis uz airu laivu un tajā apgrābstījis deviņgadīgu meitenīti. Viņam bija septiņpadsmit gadu, kad kaimiņiene ziņoja policijai, ka pagrabā, veļas mazgātavā, viņš mēģinājis viņu izvarot. Kad Valentīnam Jertsenam bija divdesmit seši gadi un Īlas cietumā viņš izcieta sodu par seksuālu uzmākšanos mazgadīgai meitenei, viņš tika pierakstīts uz pieņemšanu pie zobārsta. Izmantodams vienu no zobārstes urbjiem, viņš piespieda ārsti novilkt neilona zeķes un uzstiept tās pāri galvai. Vispirms viņš ārsti izvaroja zobārsta krēslā, pēc tam aizdedzināja neilona zeķes.

Harijs nospieda tastatūras taustiņu, un attēls nomainījās. Telpu pāršalca apslāpēts vaids. Katrīne redzēja, ka pat vispieredzējušākie izmeklētāji nolaiž acis.

– Es to nerādu tāpat vien, bet tādēļ, lai jūs saprastu, ar kādu indivīdu mums ir darīšana! Starp citu, šo zobārsti viņš atstāja dzīvu. Tieši tāpat kā Penelopi Rašu. Nedomāju, ka viņam vienkārši nepaveicās. Manuprāt, Valentīns Jertsens spēlē ar mums kaut kādu spēli.

Harijs vēlreiz nospieda taustiņu, un vēlreiz parādījās Valentīna fotogrāfija, bet šoreiz Interpola tīkla lapā.

– Aptuveni pirms četriem gadiem Valentīns no Īlas izbēga, turklāt sensacionālā veidā. Viņš nosita un sakropļoja līdz nepazīšanai vienu ieslodzīto, Jūdasu Juhansenu, lika uztetovēt tam uz krūtīm dēmona sejas kopiju – tāda uz krūtīm ir arī viņam pašam – un paslēpa līķi bibliotēkā, kurā pats strādāja. Kad Jūdass vakarā neieradās uz pārskaitīšanu, tika paziņots par viņa bēgšanu. Tonakt Valentīns izbēga pats: viņš ieģērba līķi savās drēbēs un nolika uz grīdas savā kamerā. Cietuma uzraugi, atraduši neidentificējamo līķi un, pats par sevi saprotams, uzskatīdami, ka tas ir Valentīns, nejutās īpaši pārsteigti. Valentīnu Jertsenu, tāpat kā visus par pedofiliju notiesātos, pārējie ieslodzītie ienīda. Neviens pat neiedomājās pārbaudīt līķa pirkstu nospiedumus vai paņemt analīzei DNS. Un tādēļ mēs ilgu laiku domājām, ka Valentīns Jertsens ir pagātne. Līdz brīdim, kad viņš atkal uzradās, – saistībā ar kādu citu slepkavības lietu. Mēs, protams, precīzi nezinām, cik daudziem Valentīns Jertsens ir seksuāli uzmācies vai cik nogalinājis, bet katrā ziņā tādu ir vairāk nekā tikai tie, par kuriem ticis notiesāts vai turēts aizdomās. Tomēr zinām, ka viens no pēdējiem upuriem pirms viņa nozušanas uz visiem laikiem ir viņa bijusī saimniece Irja Jākobsena. – Jauns uzspiediens taustiņam. – Fotogrāfija ir no mājas, kurā viņa dzīvoja un slēpās no Valentīna. Ja nekļūdos, tad tas biji tu, Berncen, kurš pirmais ieradās nozieguma vietā, kur atradām viņu nožņaugtu, – zem bērniem paredzētu sērfinga dēļu kaudzes, kā redzat, ar haizivs motīviem.

No telpas dziļumiem atskanēja rukšķoši smiekli.

– Pareizi! Sērfinga dēļi bija zagti, un viņi nebija spējuši tos realizēt. Nelaimīgie narkomāni!

– Irju Jākobsenu, protams, nogalināja tāpēc, ka viņa paziņoja par Valentīnu policijai. Tas izskaidro, kādēļ tik grūti izdabūt no kāda kaut vienu vienīgu vārdu par to, kur viņš varētu atrasties. Tie, kuri viņu pazīst, gluži vienkārši neuzdrīkstas runāt. – Harijs ieklepojās. – Otrs iemesls, kādēļ Valentīnu nav bijis iespējams atrast, ir tas, ka viņam pēc izbēgšanas vairākkārt ir izdarītas apjomīgas plastiskās operācijas. Persona, kuru jūs redzat fotogrāfijā, nelīdzinās tam cilvēkam, kuru vēlāk redzējāt graudainajā novērošanas kameras attēlā futbola spēles laikā Ullevollas stadionā. Novērošanas kameras kadru viņš ļāva mums ieraudzīt tīšuprāt, un tas, ka viņu neatradām, radīja aizdomas, ka pēc tam viņš izdarījis jaunas sejas operācijas, laikam kaut kur ārzemēs, jo mēs esam pārbaudījuši pilnīgi visus plastikas ķirurgus Skandināvijā. Aizdomas par sejas izmaiņām apstiprina tas, ka Penelope Raša neatpazīst Valentīnu fotogrāfijās, kuras viņai parādījām. Diemžēl viņa nespēj sniegt arī labu alternatīvu Valentīna aprakstu, un Tinder vietnē redzamais tā sauktā Vīdara attēls viņas telefonā diezin vai ir Valentīns.

– Starp citu, Tords pārbaudīja šī Vīdara attēlu feisbukā, – Katrīne ieteicās. – Tas ir viltojums, ko nesen izveidojis dators, kuru nespējam atrast. Pēc Torda domām, tas nozīmē, ka viņam ir izpratne par datoriem.

– Vai arī viņš ir saņēmis palīdzību, – Harijs teica. – Bet mums vismaz ir viens cilvēks, kurš ir gan redzējis, gan runājis ar Valentīnu Jertsenu tieši pirms viņa nozušanas no radaru ekrāniem pirms trim gadiem. Diemžēl Stole ir pensionējies un nestrādā Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā kā konsultants, bet šodien piekrita tikties.

Stole Eune piecēlās un aizpogāja savas tvīda žaketes pogu.

– Man bija tā apšaubāmā laime īsu brīdi pieņemt pacientu, vārdā Pols Stāvnēss. Būdams šizofrēniķis-psihopāts, viņš izcēlās ar to, ka apzinājās savu slimību, vismaz līdz zināmai pakāpei. Viņam izdevās arī manipulēt ar mani tā, ka es nezināju ne to, kas viņš ir, ne to, ko dara. Līdz dienai, kad nejauši atklāja sevi un mēģināja mani nogalināt, bet pēc tam nozuda pavisam.

– Stoles apraksts kļuva par pamatu šim fantoma zīmējumam. – Harijs nospieda taustiņu. – Tas ir novecojis, bet katrā ziņā labāks par videokameras ierakstu no futbola laukuma.

Katrīne piešķieba galvu. Zīmējumā mati, deguns un acu forma bija citādi, arī seja šaurāka nekā fotogrāfijā. Bet apmierinātais skatiens joprojām bija manāms. Šķietami apmierināts. Smaids kā krokodilam.

– Kā viņš kļuva par vampīristu? – no loga puses atskanēja jautājums.

– Pirmām kārtām es vēl neesmu pārliecināts, ka tādi vampīristi ir, – Eune sacīja. – Protams, var būt daudz dažādu iemeslu, kādēļ Valentīns Jertsens dzer asinis, bet šobrīd es nevaru atbildēt.

Sekoja ilgs klusuma brīdis.

Harijs ieklepojās.

– Mēs neesam konstatējuši ne košanas, ne asiņu dzeršanas pazīmes agrākajās ar Valentīnu Jertsenu saistītajās lietās. Un, jā, varmākas parasti pieturas pie vienas shēmas, tos atkārtoti piemeklē vienas un tās pašas fantāzijas.

– Cik droši varam būt, ka tas tiešām ir Valentīns Jertsens? – Skarre jautāja. – Nevis kāds cits, kurš mēģina mūs pārliecināt, ka tas ir viņš?

– Par astoņdesmit deviņiem procentiem. – Tas bija Bjērns Holms.

Skarre iesmējās.

– Tieši par astoņdesmit deviņiem?

– Jā. Uz rokudzelžiem, ar kuriem bija saslēgta Penelope Raša, mēs atradām ķermeņa matu. Iespējams, no plaukstas virspuses. DNS analīzē samērā ātri tiek noteikta atbilstības ticamība par astoņdesmit deviņiem procentiem. Pēdējie desmit procenti prasa ilgāku laiku. Galīgo atbildi saņemsim pēc divām dienām. Starp citu, šāda veida rokudzelžus pārdod internetā, un tie ir viduslaiku rokudzelžu kopija. Tādēļ tie ir no dzelzs, nevis no tērauda. Tie, neapšaubāmi, ir īpaši populāri cilvēku vidū, kuriem patīk ierīkot mīlas ligzdiņas vietās, kas atgādina viduslaiku moku kambarus.

Kāds rukšķoši iesmējās.

– Un kā ar šiem dzelzs zobiem? – viena no sievietēm izmeklētājām iejautājās. – Kur viņš tos varēja dabūt?

– Ar tiem ir grūtāk, – Bjērns Holms atbildēja. – Mēs neesam atraduši nevienu šāda veida zobu ražotāju, vismaz ne no dzelzs. Viņš varētu būt tos pasūtījis kādam kalējam. Vai izgatavojis pats. Katrā ziņā tas ir kaut kas jauns. Nekad agrāk neesam redzējuši, ka kāds izmantotu šādus zobus!

– Jauna veida manieres, – Eune noteica un atpogāja žaketes pogu, lai tā nespiestu vēderu. – Rīcības maiņa pašos pamatos gandrīz nekad nenotiek. Cilvēki ir bēdīgi slaveni ar to, ka neatlaidīgi turpina izdarīt vienas un tās pašas kļūdas, pat ņemot vērā jaunu informāciju. Tas ir mans apgalvojums un psihologu aprindās tiek tik ļoti apstrīdēts, ka ir pagodināts ar nosaukumu “Eunes postulāts”. Ja tomēr redzam, ka indivīds maina paradumus, tad vainīgas ir apkārtnes izmaiņas, kurām tas pielāgojas. Bet pamata motivācija paliek tā pati. Nekādā ziņā nav unikāli, ka seksuāla rakstura noziedznieki rada sev jaunas izjūtas un fantāzijas. Gaume attīstās pakāpeniski, nevis tāpēc, ka indivīdā notiek fundamentālas pārmaiņas. Kad biju pusaudzis, tēvs man teica, ka, kļūstot vecākam, es sākšot novērtēt Bēthovenu. Tolaik es ienīdu Bēthovenu un biju pārliecināts, ka tēvs kļūdās. Attiecībā uz seksualitāti Valentīnam Jertsenam jau bērnībā bija plaša gaume. Viņš izvaroja gan jaunas, gan vecas sievietes, iespējams, arī zēnus, taču mēs neko nezinām par pieaugušiem vīriešiem. Bet tam var būt praktiski iemesli, jo tie ir spējīgi pretoties. Pedofilija, nekrofilija, sadisms – tas viss ir Valentīna Jertsena ēdienkartē. Neskaitot Sveinu “Saderināto” Finni, Valentīns Jertsens ir cilvēks, kuru Oslo policija saista ar vairumu seksuāli motivētajām slepkavībām. Tas, ka viņš tagad ir sajutis asiņu garšu, tikai nozīmē, ka viņš augstu vērtē to, ko mēs saucam pat openness – atvērtību jaunai pieredzei. Es saku: “Sajutis garšu,” – jo vienkārši novērojumi (tas, ka viņš ir pievienojis asinīm citronu) liecina, ka Valentīns Jertsens ar asinīm vairāk eksperimentē, nekā ir apsēsts ar tām.

– Nav apsēsts? – Skarre iesaucās. – Viņš katru dienu atrod jaunu upuri! Kamēr mēs te sēžam, viņš droši vien ir atkal devies medībās! Vai ne, profesor?

Tituls tika izrunāts ar neslēptu ironiju.

Eune noplātīja savas īsās rociņas.

– Vēlreiz: es nezinu! Mēs nezinām. Neviens nezina!

– Valentīns Jertsens, – Mikaēls Belmans atkārtoja. – Vai esam pilnīgi droši, Brata? Tādā gadījumā ļauj man dažas minūtes padomāt! Jā, saprotu, ka lieta ir steidzama.

Belmans pārtrauca sarunu un nolika mobilo telefonu uz stikla galdiņa. Isabelle nupat bija pastāstījusi, ka tas esot ClassiCon roku darbs un maksājot vairāk par piecdesmit tūkstošiem naudiņu. Viņa labāk gribot nedaudzas, taču kvalitatīvas mēbeles, nevis piepildīt jauno dzīvokli ar krāmiem. No vietas, kurā Belmans sēdēja, varēja redzēt Oslofjorda mākslīgo pludmali un pasažieru kuģīšus, kas braukāja šurpu turpu. Mazliet tālāk asā vēja brāzmas bija sakūlušas gandrīz violetos ūdeņus baltus.

– Nu? – Isabelle, gulēdama gultā viņam aiz muguras, jautāja.

– Izmeklēšanas grupas vadītāja grib zināt, vai drīkst šovakar piedalīties raidījumā “Sшndagsmagasinet”. Tēma, protams, ir vampīrista slepkavības. Mēs zinām, kurš ir noziedznieks, bet nezinām, kur viņš varētu atrasties.

– Ļoti vienkārši, – Isabelle Skeijena sacīja. – Ja tas puisis būtu noķerts, tad raidījumā vajadzētu piedalīties tev pašam, bet, ja panākumi ir tikai daļēji, tad pareizi ir aizsūtīt savu pārstāvi. Atgādini viņai, lai saka “mēs”, nevis “es”. Un tas nekas, ja viņa ieminēsies, ka noziedzniekam var būt izdevies pāriet robežu.

– Robežu? Kāpēc tā?

Isabelle Skeijena nopūtās.

– Neizliecies par dumjāku, nekā esi, mīļais! Tas ir kaitinoši!

Belmans piecēlās un piegāja pie verandas durvīm. Tur apstājās un nolūkojās uz tūristiem, kas svētdienā plūda uz Tjūvholmu. Dažs labs vēlējās apmeklēt Astrupa Fērnlija Laikmetīgās mākslas muzeju, cits – lai paraudzītos uz supermoderno arhitektūru un iedzertu sadārdzināto kapučīno. Un dažiem gribējās pasapņot par kādu no smieklīgi dārgajiem dzīvokļiem, kuri vēl nebija pārdoti. Starp citu, viņš bija dzirdējis, ka muzejā tiekot eksponēts Mersedess ar brūnu, solīdu cilvēka s… uz motora pārsega zvaigznes vietā. Diezgan saprotami: dažiem cieti ekskrementi bija statusa simbols. Citiem, lai justos labi, bija nepieciešams dārgākais dzīvoklis, jaunākā mašīna vai lielākā jahta. Un tad bija tādi – kā Isabelle un viņš pats –, kuri vēlējās absolūti visu: varu, bet bez žņaudzošajiem pienākumiem. Cieņu un reputāciju, bet pietiekamu anonimitāti, lai varētu brīvi pārvietoties. Ģimeni, kas sniedza drošu patvērumu un virzīja tālāk gēnus, bet arī brīvu pieeju seksam ārpus mājas četrām sienām. Dzīvokli un mašīnu. Un cietos ekskrementus.

– Tātad, – Mikaēls Belmans ieteicās. – Tavuprāt, ja Valentīna Jertsena tagad kādu brīdi nebūs, tad sabiedrība automātiski nospriedīs, ka viņš ir aizlaidies uz ārzemēm, nevis to, ka Oslo policija nav spējīga viņu notvert. Bet, ja noķersim, tad būsim bijuši attapīgi. Un, ja viņš izdarīs jaunu slepkavību, tad viss, ko teicām, tiks aizmirsts.

Viņš pagriezās uz Isabelles pusi. Mikaēls nesaprata, kādēļ viņa bija iedomājusies nolikt lielo divvietīgo gultu istabā, ja bija adekvāta guļamistaba. Īpaši tāpēc, ka kaimiņi varēja tajā ielūkoties. Kaut gan nojauta, ka varbūt tieši tālab. Isabelle Skeijena bija liela auguma sieviete, viņas garās, spēcīgās ekstremitātes atpūtās zem smagā, zelta krāsā drapētā zīda palaga, kas īpaši izcēla kuplās formas. Šī skata dēļ viņš atkal bija gatavs.

– Tu pateici tikai vienu vārdu, līdz ar to iesējot domu par ārzemēm, – viņa sacīja. – Psiholoģijā to sauc par pamatošanos. Tas ir vienkārši un iedarbojas vienmēr, jo cilvēki ir vienkārši. – Viņa pārlaida skatienu Mikaēla ķermenim un plati pasmaidīja. – It īpaši vīrieši.

Ar spēcīgu rāvienu viņa nometa zīda palagu uz grīdas.

Belmans paskatījās uz viņu. Šad un tad bija iedomājies, ka Isabelles ķermeņa izskats viņam patīk labāk nekā pieskaršanās tam, bet ar paša sievu viss bija pretēji. Tas bija savādi, jo, objektīvi raugoties, Ullas ķermenis bija skaistāks. Bet Isabelles spēcīgā, trakā miesaskāre iededza viņu vairāk par Ullas maigajiem un klusajiem, asarainajiem orgasmiem.

– Sāc! – viņa nokomandēja, papleta kājas tā, ka ceļgali atgādināja plēsīga putna izplestos spārnus, un pielika divus spēcīgus pirkstus pie saviem dzimumorgāniem.

Mikaēls darīja, kā viņa lika. Aizvēra acis. Un izdzirdēja, ka ietrīcas stikla galdiņš. Velns, viņš jau bija piemirsis Katrīni Bratu! Viņš satvēra vibrējošo telefonu un nospieda taustiņu “atbildēt”.

– Jā?

Sievietes balss otrā galā kaut ko sacīja, bet Mikaēls neko nedzirdēja, jo tobrīd viens no pasažieru kuģīšiem sāka griezīgi signalizēt.

– Atbilde ir – jā! – viņš nepacietīgi iesaucās. – Tev ir jāpiedalās “Sшndagsmagasinet” raidījumā! Pašlaik esmu aizņemts, bet vēlāk piezvanīšu un došu dažus norādījumus. Labi?

– Tā esmu es!

Mikaēls Belmans sastinga.

– Tu, dārgumiņ? Domāju, ka zvana Katrīne Brata.

– Kur tu esi?

– Kur? Kabinetā, protams!

Pārāk ilgās pauzes dēļ, kas iestājās, Mikaēls saprata, ka arī viņa, protams, ir dzirdējusi kuģīša signālu un tādēļ jautājusi. Viņš sāka smagi elpot caur muti un noraudzījās uz savu izzūdošo erekciju.

– Pusdienu agrāk par pussešiem nebūs! – viņa teica.

– Labi, – viņš atbildēja. – Kas…

– Rostbifs, – viņa sacīja un nolika klausuli.

Harijs un Annešs Villers izkāpa no mašīnas pie Jessingveienes 33. nama. Harijs aizsmēķēja cigareti un paskatījās uz sarkano ķieģeļu ēku ar augsto žogu. Viņi bija aizbraukuši no Policijas pārvaldes, kad spīdēja saule un viss zaigoja rudens krāsās, bet, braucot augšup, bija sablīvējušies mākoņi un tagad, līdzīgi cementa krāsas jumtam, pletās virs pakalniem, izdzēšot apkārtējā ainavā visas krāsas.

– Tātad šis ir Īlas cietums! – Villers ieteicās.

Harijs klusēdams pamāja ar galvu un spēcīgi ievilka cigaretes dūmus.

– Kāpēc viņu dēvē par Saderināto?

– Tāpēc, ka savus izvarotos upurus padarīja grūtus un ar draudiem lika apsolīt, ka tās iznēsās bērnus.

– Un ja nu ne?

– Viņš atgriezīsies un personīgi izdarīs ķeizargriezienu. – Harijs pēdējo reizi ievilka dūmus, izberzēja kvēlojošo oglīti pret paciņu un iebāza cigaretes galu tajā atpakaļ. – Izbeigsim pēc iespējas ātrāk!

– Noteikumi mums aizliedz viņu saķēdēt, bet mēs sekosim jums novērošanas kamerā, – cietuma uzraugs sacīja, kad bija ielaidis viņus cauri elektroniskajai caurlaižu sistēmai un aizvadījis līdz garā koridora galam, kam abās pusēs vīdēja pelēki krāsotas tērauda durvis. – Mēs parasti neejam viņam tuvāk par vienu metru.

– Ak Dievs! – Villers ieteicās. – Vai viņš mēdz jums uzbrukt?

– Nē, – cietuma uzraugs atbildēja un iebāza atslēgu pēdējo durvju slēdzenē. – Divdesmit gadu laikā, kopš Sveins Finne te sēž, viņam nav izteikta neviena piezīme.

– Bet?

Cietuma uzraugs paraustīja plecus un pagrieza slēdzenē atslēgu.

– Ceru, ka sapratīsiet, ko es domāju.

Viņš atvēra durvis, pakāpās sāņus, un Harijs ar Villeru iegāja kamerā.

Vīrietis gultā sēdēja ēnā.

– Finne! – Harijs ierunājās.

– Hol! – balss ēnā nočērkstēja.

Harijs pamāja ar roku uz vienīgo krēslu kamerā.

– Vai drīkstu piesēst?

– Ja vien domā, ka tev pietiks laika. Dzirdu, ka tev ir mazliet, ko darīt!

Harijs apsēdās. Villers bija nostājies aiz viņa, pie durvīm.

– Hmm. Vai tas ir viņš?

– Kas – viņš?

– Tu zini, kuru es domāju!

– Es atbildēšu, ja godīgi atbildēsi uz manu jautājumu. Vai tev viņa pietrūka?

– Kā pietrūka, Finne?

– Tava līmeņa rotaļbiedra. Kā tad, kad tev biju es?

Ēnā sēdošais cilvēks paliecās uz priekšu, un viņu piepeši apspīdēja gaisma, kas nāca no loga augstu pie sienas. Harijs dzirdēja, kā Villers, kurš stāvēja viņam aiz muguras, sāk elpot straujāk. Restes radīja ēnu svītras sarkanbrūnajā, bakurētainajā sejā. Grumbu bija tik daudz – asas un dziļas –, ka likās, kāds tās iegriezis ar nazi līdz pat kaulam. Ap pieri tam bija sarkans lakatiņš kā indiānim. Biezās, mitrās lūpas ieskāva ūsas. Brūnajās varavīksnenēs rēgojās mazas zīlītes, acu baltumi bija dzeltenīgi, bet muskuļainais, slaidais ķermenis atgādināja divdesmitgadīgu jaunieti. Harijs parēķināja. Sveinam “Saderinātajam” Finnem tagad vajadzētu būt septiņdesmit piecus gadus vecam.

– Savu pirmo nekad neaizmirst, vai ne, Hol? Mans vārds uz visiem laikiem būs tavu lielību saraksta augšgalā! Es paņēmu tavu nevainību, vai ne?

Viņa smiekli atgādināja ūdens burbuļošanu uz grants celiņa.

– Labi. – Harijs sakrustoja rokas uz krūtīm. – Ja mans godīgums tiek atalgots ar tavējo, tad atbilde ir – man tevis nepietrūka. Un es nekad neaizmirsīšu tevi, Svein Finne! Vai kādu no tiem, kurus tu sakropļoji un nogalināji! Jūs bieži apmeklējat mani sapņos.

– Mani arī. Manas saderinātās ir uzticīgas.

Finnes biezās lūpas vīpsnā mazliet pavērās. Viņš pielika labo roku pie labās acs. Harijs dzirdēja, ka Villers soli atkāpjas un uzgrūžas durvīm. Finnes acs blenza uz Villeru pa caurumu plaukstā – pietiekami lielu, lai tam varētu izstumt cauri golfa bumbiņu.

– Nebīsties, puisīt! – Finne teica. – Tev ir jābaidās no sava šefa! Viņš bija tikpat jauns kā tu tagad. Toreiz es noliku ieročus zemē, tāpēc nespēju vairs aizstāvēties. Tomēr viņš pielika savu pistoli pie šīs rokas un izšāva. Tavam šefam, puisīt, ir melna sirds! Atceries to! Un tagad tavs šefs atkal ir izslāpis. Tāpat kā tas tur, ārpusē. Un jūsu slāpes ir kā uguns, tādēļ to dēvē par slāpju remdēšanu. Kamēr tās netiks remdētas, tās turpinās baroties ar visu, kam vien tiks klāt. Vai nav taisnība, Hol?

Harijs ieklepojās.

– Tava kārta, Finne. Kur Valentīns slēpjas?

– Jūs jau agrāk te bijāt un jautājāt. Es varu tikai atkārtot. Kad Valentīns te sēdēja, es ar viņu gandrīz nesarunājos. Un tagad ir pagājuši jau gandrīz četri gadi, kopš viņš izbēga.

– Viņa metodes ir līdzīgas tavējām. Dažs labs apgalvo, ka tu viņu apmācīji!

– Muļķības! Valentīns piedzima jau apmācīts. Tici man!

– Ja tu būtu viņa vietā, kur tu slēptos?

– Tik tuvu, lai varētu būt tavā redzeslokā, Hol! Šoreiz būtu sagatavojies tikties ar tevi!

– Vai viņš dzīvo pilsētā? Vai pārvietojas pa pilsētu? Ar jaunu identitāti? Viens pats vai arī ar kādu sadarbojas?

– Tagad viņš rīkojas citādi, vai ne? Šī košana un asiņu dzeršana! Varbūt tas nav Valentīns?

– Tas ir Valentīns. Tātad – kā lai viņu noķeru?

– Viņu tu nenoķersi.

– Nē?!

– Viņš labāk nomirs nekā vēlreiz nokļūs šeit. Ar fantāzijām viņam nekad nav pieticis, tās viņam jāīsteno dzīvē.

– Izklausās, ka tu viņu tomēr pazīsti!

– Es zinu, no kā viņš ir taisīts.

– No tā paša no kā tu? No elles hormoniem?

Vecais vīrs paraustīja platos plecus.

– Visiem zināms, ka morāles principi ir tikai ilūzija, ka tā ir tikai smadzeņu ķīmija, kas nosaka manu un tavu uzvedību, Hol! Dažiem nosaka diagnozi UDHS 8 vai bailes, ko ārstē ar zālēm un mierināšanu. Citiem diagnoze ir – ļauns un krimināli sodāms. Tos iesēdina. Bet cēlonis ir viens un tas pats. Neveiksmīga substances savienošanās smadzenēs. Esmu par to, ka mūs vajag ieslodzīt. Mēs taču, pie velna, izvarojam jūsu meitas! – Finne čērkstoši iesmējās. – Tādēļ aizvāciet mūs no ielām, piedraudiet ar sodiem, lai mēs nesekotu smadzeņu ķīmijas uzvedībai, kas vēlas mūs komandēt. Nožēlojami ir tas, ka jūs esat tik mazdūšīgi, ka jums vajadzīgs morāls pamatojums, lai mūs ieslodzītu. Jūs melojat par brīvo izvēli un to, ka svētajam sodam būs vieta tādā kā debesu taisnīgumā, kas balstās uz visaptverošu, mūžīgo morāli. Bet morāle nav ne visaptveroša, ne mūžīga, tā ir ļoti atkarīga no laika gara, Hol. Pirms dažiem tūkstošiem gadu vīrieši, kuri izvaroja vīriešus, bija okay, pēc tam tos sēdināja cietumos, bet tagad politiķi kopā ar tiem iet parādēs. Visu nosaka tas, kas sabiedrībai attiecīgajā laikposmā ir vai nav vajadzīgs, jo morāle ir elastīga un orientēta uz izdevīgumu. Mana nelaime ir tā, ka esmu piedzimis tādā laikā un valstī, kurā cilvēki, kas tik neapvaldīti izšķiež savu sēklu, ir nevēlami. Bet pēc pandēmijas, kad sugām atkal vajadzēs nostāties uz kājām, Sveins “Saderinātais” Finne būs sabiedrības balsts un cilvēces glābējs. Vai ne, Hol?

– Tu draudēji sievietēm, lai tās dzemdē tavus bērnus! – Harijs teica. – Valentīns tās nogalina. Tad kāpēc tu negribi man palīdzēt viņu notvert?

– Vai es nepalīdzu?

– Tu sniedz man vispārīgas atbildes un apšaubāmu morāles filozofiju. Ja palīdzēsi mums, aizlikšu kādu vārdu, lai tev samazina sodu.

Harijs dzirdēja, ka Villers mīņājas no vienas kājas uz otru.

– Vai tiešām? – Finne pabraucīja ūsas. – Kaut arī zini, ka, tiklīdz izkļūšu ārā, atkal sākšu izvarot? Es saprotu: tev ir ļoti svarīgi noķert Valentīnu, ja jau esi gatavs upurēt tik daudzu nevainīgu sieviešu godu. Bet tu jau citādi nespēj. – Viņš pabungoja ar pirkstu pie deniņiem. – Ķīmija…

Harijs neatbildēja.

– Vienalga, – Finne turpināja. – Pirmkārt, nākamā gada marta pirmajā sestdienā būšu izcietis savu sodu, tādēļ runa par iespējamu palīdzību soda samazināšanā ir novēlota. Otrkārt, pirms dažām nedēļām mani uz laiciņu izlaida, un vai zini ko? Es ilgojos tikt atpakaļ! Tādēļ paldies, bet – nē! Labāk pastāsti, kā iet tev, Hol! Dzirdēju, esot precējies. Tev esot palaistuves dēls. Tiešām? Vai dzīvojat mierīgi?

– Mm. Vai tas bija viss, kas tev sakāms, Finne?

– Jā. Bet es ar interesi vērošu jūs.

– Mani un Valentīnu?

– Tevi un tavu ģimeni. Kad mani atbrīvos, ceru tevi ieraudzīt sagaidīšanas delegācijas sastāvā!

Finne iesmējās un sāka kraukāties.

Harijs piecēlās un pamāja Villeram, lai tas pabungo pie durvīm.

– Paldies, ka ziedoji savu dārgo laiku, Finne!

Finne pacēla labo roku un pamāja:

– Uz redzēšanos, Hol! Prieks, ka varējām pārrunāt mūsu n-nākotnes plānus!

Harijs redzēja, kā aiz cauruma Finnes plaukstā pazib smīns.

8 Uzmanības deficīta un hiperaktivitātes sindroms.

15. NODAĻA Svētdienas vakars

Rākela sēdēja virtuvē pie galda. Sāpes, ko intensīvā darbošanās, steiga un troksnis pieklusināja, kļuva grūtāk ignorēt, tiklīdz viņa apstājās. Viņa paberzēja roku. Vakar vakarā izsitumi bija tikko saredzami. Kad ārsts bija pajautājis, vai viņa urinē regulāri, viņa automātiski bija atbildējusi: jā, bet tagad, pievērsusi tam uzmanību, konstatēja, ka pēdējo divu diennakšu laikā gandrīz nemaz nebija čurājusi. Un ir aizelsusies. It kā būtu sliktā formā, bet tā taču nebija.

Pie ārdurvīm nograbēja atslēgas, un Rākela piecēlās.

Durvis atvērās, un ienāca Harijs. Viņš izskatījās bāls un noguris.

– Ienācu tikai pārģērbties, – viņš sacīja, noglāstīja Rākelai vaigu un devās augšup pa kāpnēm.

– Kā sviežas? – viņa painteresējās. Palika stāvam un noskatījās, kā Harija mugura nozūd viņu guļamistabā.

– Labi! – viņš atsaucās. – Mēs zinām, kurš tas ir!

– Tātad ir laiks atgriezties mājās? – viņa pusbalsī nedroši iejautājās.

– Ko?

Viņa dzirdēja kāju dipoņu uz grīdas un saprata, ka Harijs novelk bikses – kā puišelis vai iereibis vīrietis.

– Ja tu ar savām lielajām, apjomīgajām smadzenēm esi atrisinājis šo lietu…

– Tieši tā tas ir! – Viņš parādījās durvīs. Bija uzģērbis plānu vilnas džemperīti un, balstīdamies pret durvju aplodu, vilka kājās plānas vilnas zeķes. Viņa bija kaitinājusi Hariju, ka vilnas ražojumus izvēloties vienīgi veci cilvēki – gan vasarā, gan ziemā. Viņš bija atbildējis, ka labākā izdzīvošanas stratēģija ir – vienmēr atdarināt vecos vīrus, jo tie tomēr esot uzvarētāji, izdzīvojušie. – Es neko neatrisināju. Viņam pašam sagribējās sevi atklāt. – Harijs izslējās durvīs. Pataustījās pa kabatām. – Atslēgas! – Un nozuda atpakaļ guļamistabā.

– Ullevollā es satiku doktoru Stefensu! – Harijs nokliedza. – Viņš teica, ka ārstējot tevi.

– Jā, un tad? Manuprāt, dārgais, tev vajadzētu dažas stundiņas miega! Tavas atslēgas ir durvīs, šeit, lejā!

– Tu sacīji, ka viņi tevi tikai izmeklēja…

– Kāda starpība?

Harijs iznāca no istabas un noskrēja pa kāpnēm. Apskāva viņu.

– Izmeklēja – tas ir pagātnē! – viņš iečukstēja Rākelai ausī. – Ārstē – tā ir tagadne. Un, cik saprotu, ārstēšana notiek pēc tam, kad izmeklēšana kaut ko ir atklājusi!

Rākela iesmējās un piespiedās viņam klāt.

– Galvassāpes es pati atklāju, Harij, un ārstēšana ir nepieciešama tām. Zāles sauc par tabletēm pret galvassāpēm!

Harijs atbīdīja sievu un pētoši uz viņu paskatījās.

– Vai tikai tu negribi kaut ko noslēpt no manis, ko?

– Tātad šīm muļķībām tev laika pietiek? – Rākela paliecās uz priekšu, apspieda sāpes un iekoda Harijam ausī. Tad pagrūda uz durvju pusi. – Tagad izdari šo darbiņu līdz galam un tad atgriezies mājās pie mammas! Ja ne, tad es ar 3D printeri no balta plastikāta izveidošu sev vīrieti, kurš mīl sēdēt mājās!

Harijs pasmaidīja un devās pie durvīm. Izņēma atslēgu no slēdzenes. Apstājās, palika stāvam un skatījās uz tām.

– Kas ir? – Rākela iejautājās.

– Viņam bija Elīses Hermansenas dzīvokļa atslēgas, – Harijs sacīja un aizcirta durvis pasažiera sēdvietas pusē. – Un droši vien arī no Ēwas Dolmenas dzīvokļa!

– Tiešām? – Villers atsaucās, atlaida rokas bremzi un noripināja mašīnu lejup pa uzbrauktuvi. – Mēs pārbaudījām absolūti visus reģistrētos atslēgu meistarus pilsētā, un neviens nav izgatavojis jaunas universālās atslēgas kādai no daudzdzīvokļu mājām.

– Tas tāpēc, ka viņš to izgatavoja pats! No balta plastikāta.

– No balta plastikāta?

– Ar parastu 3D printeri par piecpadsmit tūkstošiem kronu, kāds ir uz tava rakstāmgalda! Viņam tikai uz dažām sekundēm bija vajadzīga piekļuve oriģinālajām atslēgām. Viņš varbūt nofotografēja tās vai ieguva to nospiedumu vaskā, lai izveidotu 3D datu failu. Tādēļ, kad Elīse Hermansena pārnāca mājās, viņš jau bija ieslēdzies viņas dzīvoklī. Un tieši tā iemesla dēļ viņa aizlika drošības ķēdi, jo domāja, ka ir viena.

– Un kā, tavuprāt, viņš ir piekļuvis atslēgām? Nevienā no mājām, kurās upuri dzīvoja, neizmantoja apsardzes dienesta pakalpojumus. Tām bija savi uzraugi. Visiem ir alibi, un visi noliedz, ka būtu kādam aizdevuši atslēgas.

– Es zinu. Bet nezinu, kā tas ir noticis. Zinu vienīgi to, ka tas ir noticis!

Harijam nebija vajadzības pašķielēt uz jauno kolēģi, lai ieraudzītu viņa šaubu pilno sejas izteiksmi. Faktam, ka Elīses Hermansenas durvīm priekšā bija drošības ķēde, varēja būt simtiem citu izskaidrojumu. Harija dedukcija neizslēdza nevienu no tiem. Treskū, Harija pokeru spēlējošais draugs, bija pastāstījis, ka visvieglākā iespēja iemācīties spēlēt kārtis esot pēc mācību grāmatas. Atšķirība starp labiem un vidējiem spēlmaņiem esot spēja saprast, ko domā pretspēlētājs, un tur nepieciešams tik daudz informācijas, ka liekoties – tev tiek čukstēta atbilde gaudojošas vētras laikā. Iespējams. Visam, ko Harijs zināja par Valentīnu Jertsenu, visai pieredzei ar citām sērijveida slepkavībām, visiem slepkavību upuru rēgiem, ko gadu gaitā viņš nebija spējis izglābt, – tam visam cauri čukstēja kāda balss. Valentīna Jertsena balss. Viņš bija saklausījis to sevī.

Harijs paņēma telefonu. Katrīne atbildēja pēc otrā signāla.

– Es sēžu pie kosmētiķes, – viņa sacīja.

– Es domāju, ka Valentīnam ir 3D printeris. Un tas var novest mūs pie viņa.

– Kā?

– Veikalos, kuros pārdod elektronisko aparatūru, reģistrē pircēja vārdu un adresi, gadījumā ja pirkuma vērtība pārsniedz kādu noteiktu summu. Norvēģijā ir pārdoti tikai vairāki tūkstoši 3D printeru. Ja grupā visi pārtrauks pašreizējo darbu, tad diennakts laikā varbūt iegūsim pārskatu par tiem un divu diennakšu laikā būsim pārbaudījuši un izslēguši no lietas deviņdesmit piecus procentus pircēju. Tādā gadījumā mums būs saraksts ar divdesmit pircēju vārdiem. Izdomāti vai citu cilvēku vārdi – to mēs noskaidrosim, ja Iedzīvotāju reģistrācijas pārvaldē neatradīsim tos norādītajā adresē vai piezvanīsim cilvēkiem, kuri noliegs, ka būtu pirkuši 3D printeri. Vairumam veikalu, kuros pārdod elektroniku, ir novērošanas kameras, tādēļ varam pārbaudīt tos, kurus turam aizdomās attiecībā uz pirkšanas laiku. Nav nekāda pamata uzskatīt, ka viņš nebūtu devies uz tuvāko veikalu pie savas dzīvesvietas, un tad mums būs rajons, kurā meklēt. Un, publicējot novērošanas kameru kadrus, varam panākt, ka mums norāda pareizajā virzienā.

– Kā tu iedomājies par 3D printeri, Harij?

– Es runāju ar Oļegu par printeri, ieročiem un…

– Pamest visu pārējo, Harij? Lai ieguldītu visus spēkus kaut kādā rīcībā, par kuru esi iedomājies, runājot ar Oļegu?

– Tieši tā!

– Tās ir tieši tādas alternatīvas versijas, kurām tu vari sekot ar savu partizānu grupu, Harij!

– Tajā joprojām esmu tikai es, un man ir vajadzīgi tavi resursi!

Harijs dzirdēja, ka Katrīne sāk skaļi smieties.

– Ja tu nebūtu Harijs Hols, es jau būtu pārtraukusi sarunu!

– Labi, ka mani tā sauc. Klausies! Mēs bez panākumiem esam meklējuši Valentīnu Jertsenu jau trīs gadus! Šīs ir vienīgās jaunās pēdas, kas mums ir!

– Ļauj man padomāt par to pēc televīzijas raidījuma! Mums te drīz sāksies, un mana galva ir pilna ar to, kas jāatceras: ko sacīt un ko ne. Un, godīgi sakot, vēders ir pilns ar vasaras tauriņiem!

– Hmm.

– Vai dosi kādu padomu debitantam televīzijā?

– Atgāzies pret atzveltni un atslābinies! Esi ģeniāla un asprātīga!

Viņš juta, ka Katrīne pasmaida.

– Tā, kā tu mēdzi uzstāties televīzijā?

– Es tā nedarīju. Ak tā, toreiz biju piedzēries!

Harijs ielika telefonu jakas kabatā. Viņi tuvojās tai vietai, kur Vinnernē Slemdālsveiene šķērsoja Rasmusa Vinderena ielu. Sarkanā gaisma. Viņi apstājās. Harijs nespēja to aizmirst. Viņš nekad neaizmirsīs. Viņš uzmeta skatienu metro peronam sliežu ceļa otrā pusē. Vietai, kurā viņš pirms daudziem gadiem – puses no sava mūža –, dzenoties pakaļ automašīnai, bija zaudējis kontroli pār policijas mašīnas vadību, šķērsojis tramvaja sliedes un ietriecies betonā. Viņa kolēģis pasažiera sēdeklī bija gājis bojā. Cik piedzēries viņš toreiz bija? Harijam netika pārbaudītas promiles, un ziņojumā bija ierakstīts, ka viņš sēdējis pasažiera vietā, nevis pie stūres. Viss policijas interesēs.

– Vai tu to darīji, lai glābtu dzīvības?

– Ko es darīju? – Harijs nesaprata.

– Es runāju par darbu Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā, – Villers paskaidroja. – Vai tādēļ, lai ķertu slepkavas?

– Mm. Vai tu domā par to, ko teica “Saderinātais”?

– Es atceros tavas lekcijas. Domāju, ka kļuvi par slepkavību izmeklētāju tāpēc, ka tev vienkārši patika šis darbs!

Harijs papurināja galvu.

– Darīju to tāpēc, ka tas bija vienīgais, ko pratu. Man riebjas šis darbs.

– Patiesi?

Harijs paraustīja plecus, un šajā mirklī iedegās zaļā gaisma. Viņi slīdēja tālāk uz Majoštuenu un vakara tumsas pusi, kas līda tiem pretī no Oslo ieplakas.

– Izlaid mani pie tā bāra! – Harijs teica. – Pie tā, kurā pabija pirmais upuris!

Katrīne stāvēja aiz kulisēm un skatījās uz mazo, vientuļo saliņu gaismas apļa viducī. Tas bija melns laukumiņš ar galdiņu un trim krēsliem. Vienā no tiem sēdēja programmas “Sшndagsmagasinet” vadītājs, kuram drīz vajadzētu pieteikt viņu kā pirmo viesi. Katrīne centās nedomāt par skatienu jūru, par to, cik strauji pukst viņas sirds. Viņa centās nedomāt par to, ka tieši šobrīd Valentīns ir tur, ārā, un, kaut gan neviens nezināja, vai tas ir viņš, viņa nespēja neko darīt, lai nelaimi novērstu. Tā vietā viņa domās atkārtoja Belmana sniegtās instrukcijas: izlikties drošai un pārliecinātai, stāstot par to, ka lieta ir noskaidrota, kaut gan noziedznieks vēl esot uz brīvām kājām, tomēr pastāvot iespēja, ka viņš ir aizbēdzis uz ārzemēm.

Katrīne paskatījās uz ieraksta vadītāju. Tā ar klaviatūru un austiņām stāvēja pie kamerām un kliedza, ka līdz raidījuma sākumam ir atlikušas desmit sekundes. Tad sāka laika atskaiti. Pilnīgi negaidīti Katrīnei prātā uzvilnīja doma par šo idiotisko, pirms brīža notikušo sīkumu. Varbūt tāpēc, ka viņa bija nogurusi un sanervozējusies, bet varbūt smadzenes meklēja patvērumu pie šādiem sīkumiem, kad tas, uz ko vajadzēja koncentrēties, bija pārāk liels un biedējošs? Šis sīkums bija tāds, ka viņa iemetās pie Bjērna Krimināltehniskajā nodaļā, lai lūgtu viņam pasteidzināt tehnisko pēdu analīzi no kāpņutelpas, jo to varētu izmantot televīzijas raidījumā: tā viņa justos pārliecinošāka. Dabiski, ka svētdienā Krimināltehniskajā nodaļā varēja būt arī citi cilvēki – tie, kuri strādāja pie vampīrista slepkavību lietām. Iespējams, ka šo telpu tukšuma dēļ situācija galīgi izsita Katrīni no sliedēm. Kad viņa, kā parasti, bija iegājusi Bjērna šaurajā kabinetā, pie viņa galda bija stāvējusi kāda sieviete – jā, gandrīz pārliekusies tam pāri! Laikam bija ticis pateikts vai darīts kaut kas interesants, jo gan sieviete, gan Bjērns smējās. Kad abi pagriezās pret Katrīni, viņa bija konstatējusi, ka sieviete ir nesen amatā nozīmētā Krimināltehniskās nodaļas vadītāja, kaut-kāda-tur Līene. Katrīne atcerējās, ko bija nodomājusi, kad Bjērns pastāstīja par šo nozīmējumu: šī meitene ir pārāk jauna un nepieredzējusi, un vieta pienācās Bjērnam. Vai, pareizāk sakot, Bjērnam vajadzēja pieņemt šo darbu, jo tas tomēr tika piedāvāts viņam. Bet viņš bija atbildējis klasiskā Bjērna Holma stilā: vai jāatbrīvojas no diezgan laba tehniķa-kriminālista, lai tiktu pie diezgan slikta vadītāja? Raugoties no šāda viedokļa, Līenes kundze vai jaunkundze būtu laba izvēle. Vismaz Katrīne neko nebija dzirdējusi par kaut kādu Līeni, kas Policijas pārvaldē būtu ar kaut ko izcēlusies. Kad Katrīne bija izteikusi savu vēlmi pasteidzināt analīzi, Bjērns mierīgi atbildēja, ka tas esot jāizlemj viņa šefam, jo prioritātes nosakot viņa. Un šī kaut-kāda-tur Līene ar it kā labvēlīgu smaidu sejā bija atbildējusi, ka pēc tam, kad būšot te pabeigusi, viņa apspriedīšoties ar citiem tehniķiem. Tad Katrīne bija mazliet pacēlusi balsi un paskaidrojusi, ka “apspriesties ar” nav īsti vietā, ka tagad svarīgākās ir vampīrista slepkavības, ka to saprotot visi, kuriem ir kaut kāda pieredze. Un televīzijas pārraidē izskatīšoties slikti, ja viņai nāksies sacīt, ka nevar atbildēt, jo jaunā Krimināltehniskās nodaļas vadītāja uzskatot, ka tas nav pietiekami svarīgi.

Un tad Berna Līene – jā, tagad Katrīne atcerējās, ka tā viņu sauc, jo līdzinājās Bernadetei no komēdijseriāla “Lielā sprādziena teorija”, mazai, ar brillēm un pārāk lielām krūtīm – bija atbildējusi: “Un ja es piešķiršu šo prioritāti, vai apsolīsi nevienam neteikt, ka bērnu mocīšanas lietu Ākerē vai slepkavības Stovnerē neuzskatīju par pietiekami nozīmīgām?” Katrīne nebija sapratusi, ka lūdzošā balss ir samākslota, jo tālāk Līene bija turpinājusi runāt normālā, nopietnā tonī: “Es, protams, piekrītu, ka lieta ir īpaši steidzama, jo tas var aizkavēt turpmākās slepkavības, Brata! Un tam – nevis tavai intervijai televīzijā – būs nozīme manā izvērtējumā. Es sazināšos ar tevi pēc divdesmit minūtēm. Okay?”

Katrīne Brata bija vienkārši pamājusi ar galvu un izgājusi. Tad bija metusies lejā uz Policijas pārvaldi, ieslēgusies sieviešu tualetē un noslaucījusi kosmētiku, ko bija uzlikusi pirms došanās uz Krimināltehnisko nodaļu.

Sāka skanēt mūzika, un programmas vadītājs – kurš jau tā sēdēja taisni – izslējās vēl mazliet taisnāk un ar dažiem pārspīlēti platiem smaidiem, kurus, ņemot vērā vakara tēmu, vienalga, nelietotu, iesildīja sejas muskulatūru.

Katrīne juta, ka bikšu kabatā ievibrējas telefons. Būdama izmeklēšanas grupas vadītāja, kurai jābūt pieejamai jebkurā laikā, viņa bija ignorējusi aicinājumu raidījuma laikā telefonu izslēgt. Tā bija īsziņa no Bjērna.

“Ir noskaidroti pirkstu nospiedumi kāpņutelpā pie Penelopes ieejas durvīm. Valentīns Jertsens. Skatos TV. Lai veicas!”

Katrīne pamāja ar galvu blakus stāvošajai meitenei, kura viņai atkārtoja, ka, tiklīdz izdzirdēs savu vārdu un to, kurā krēslā jāapsēžas, Katrīnei jāiet pie programmas vadītāja.

Lai veicas! It kā viņai vajadzētu iziet uz teātra skatuves. Tomēr Katrīne juta, ka sevī smaida.

Harijs apstājās pie Jealousy bāra durvīm. Un saprata, ka trokšņainā cilvēku pūļa radītās skaņas nav īstas. Ja vien aizgaldos gar sienu kāds nesēdēja, tad viņš bija vienīgais viesis. Skaņas nāca no televizora aiz bāra letes. Notika futbola spēle. Harijs apsēdās uz viena no bāra krēsliem un sāka skatīties.

– Beşiktaş Galatasaray. – Bārmenis pasmaidīja.

– Turku komanda, – Harijs ieteicās.

– Jā, – bārmenis drūmi atbildēja. – Vai interesē?

– Patiesībā ne.

– Vienalga. Tas tomēr ir neprāts! Ja esi viesu komandas līdzjutējs un tie šo spēli uzvar, tad pēc spēles tev jālaižas prom uz mājām, ja nevēlies riskēt, ka tevi nošauj.

– Hmm. Vai runa ir par reliģiju vai sabiedrības slāņu atšķirībām?

Bārmenis pārtrauca slaucīt puslitra tilpuma glāzi un paskatījās uz Hariju.

– Runa ir par uzvaru.

Harijs paraustīja plecus.

– Protams. Mani sauc Harijs Hols, es esmu… biju Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas inspektors. Un tagad esmu atkal nolīgts sakarā ar…

– Elīsi Hermansenu.

– Tieši tā. Es lasīju liecinieka ziņojumu, ka tev šeit esot bijis apmeklētājs kovboju zābakos. Vienlaikus ar Elīsi un viņas paziņu.

– Pareizi!

– Vai vari pastāstīt kaut ko vairāk?

– Patiesībā ne. Cik atceros, viņš ienāca tūlīt pēc Elīses Hermansenas un apsēdās tur, pie tā galdiņa.

– Vai pavēroji viņu?

– Jā, bet ne tik ilgi un pamatīgi, lai spētu aprakstīt. Kā redzi, no šejienes aizgaldā nevar ieskatīties. Viņš neko nepasūtīja un tad pēkšņi bija nozudis. Tā cilvēki dara, jo droši vien domā, ka te ir mazliet par klusu. Ar bāru tā ir – tev ir vajadzīgi cilvēki, lai piesaistītu cilvēkus! Bet es neredzēju, kad viņš izgāja, tāpēc par to vairs neesmu domājis. Turklāt tā sieviete tika nogalināta savā dzīvoklī, vai ne?

– Jā.

– Jūs domājat, ka viņš varētu būt sekojis viņai uz mājām?

– Katrā ziņā tāda iespēja pastāv. – Harijs uzmeta acis bārmenim. – Mehmets, vai tiesa?

– Tiesa.

Harijs instinktīvi juta, ka kaut kas šajā puisī viņam patīk, tādēļ nolēma izteikt savas domas skaļi.

– Ja bāra izskats man nepatīk, es durvīs pagriežos un eju prom. Ja ieeju iekšā, tad kaut ko nopērku un nesēžu aizgaldā. Viņš varbūt sekoja Elīsei līdz šejienei un, novērtējis situāciju un sapratis, ka viņa drīz dosies prom, neaicinot savu paziņu uz mājām, devās uz viņas dzīvokli un gaidīja tur.

– Tiešām? Slims cilvēks. Un nabaga meitene! Starp citu, par grūtdieņiem – tur tev ir viņas tā vakara paziņa!

Mehmets pamāja uz durvīm, un Harijs pagriezās. Galatasaray fani bija apslāpējuši durvju atvēršanas troksni. Bija ienācis kāds plikpaurains, apaļīgs vīrietis stepētā vestē un melnā kreklā. Viņš apsēdās pie bāra letes un ar stīvu sejas izteiksmi pamāja bārmenim:

– Puslitru!

– Geirs Selle? – Harijs ievaicājās.

– Labāk nevajag! – vīrietis, nemainīdams sejas izteiksmi, dobji iesmējās. – Žurnālists?

– Policija! Vēlos zināt, vai kāds no jums atpazīst šo cilvēku. – Harijs nolika uz bāra letes Valentīna Jertsena un viņa fantastiskā tetovējuma zīmējuma kopiju. – Pēc tam viņš laikam ir izdarījis sejai nozīmīgas plastiskās operācijas, tādēļ ņemiet palīgā fantāziju.

Mehmets un Selle nopētīja zīmējumu. Abi noliedzoši papurināja galvas.

– Starp citu, velns lai rauj to puslitru! – Selle noteica. – Atcerējos, ka man jābūt mājās!

– Kā redzi, alus jau ir ieliets, – Mehmets sacīja.

– Suns jāizved pastaigā. Iedod šim policistam – viņš liekas izslāpis!

– Hmm. Ja vien atbildēsi uz pēdējo jautājumu, Selle! Liecinieka ziņojumā rakstīts, ka viņa tev stāstījusi par kādu stalkeru, kurš sekojis viņai un draudējis vīriešiem, ar kuriem viņa satikusies. Vai tev radās iespaids, ka tā varētu būt patiesība?

– Patiesība?

– Ka viņa neteica to tikai tādēļ, lai tu turētos tālāk no viņas!

– Ha-ha! Ko tu saki! Droši vien viņai bija savas metodes, kā tikt vaļā no vardēm! – Geira Selles mēģinājums pasmaidīt izvērtās dīvainā grimasē. – Piemēram, no manis!

– Hmm. Un tu domā, ka viņa būtu skūpstījusi daudzas vardes?

– Tinder vietne var likt vilties, bet cerēt cilvēks taču nebeidz, vai ne?

– Kāds iespaids tev radās attiecībā uz šo stalkeru: vai tas bija nejauši pagadījies trakais vai arī cilvēks, ar kuru viņai bijušas attiecības?

– Nē.

Geirs Selle uzvilka stepētās vestes rāvējslēdzēju līdz pat zodam, kaut gan ārā bija silts. – Tagad es iešu.

Kad durvis aiz viņa aizvērās, Harijs nolika uz letes simt kronu banknoti.

– Kāds, ar kuru viņai bijušas attiecības? – bārmenis pārjautāja un izdeva atlikumu. – Biju domājis, ka šajās slepkavībās runa ir vienīgi par asiņu dzeršanu! Un seksu.

– Varbūt, – Harijs atbildēja. – Bet parasti runa ir par greizsirdību.

– Un ja tādas nav?

– Tad varbūt par to, ko tu teici iepriekš.

– Par asinīm un greizsirdību?

– Par uzvaru. – Harijs skatījās glāzē. Alus vienmēr bija radījis viņā sāta sajūtu un nogurumu. Pirmie malki viņam patika, pēc tam alum bija skumju piegarša. – Starp citu, par uzvaru. Izskatās, ka Galatasaray zaudē. Vai tu neiebilstu, ja pārslēgsim uz “Sшndagsmagasinet” NRK1 kanālā?

– Bet ja nu esmu Beşiktaş fans?

Harijs pamāja ar galvu uz stūri ar spoguļplauktiņu.

– Tad tur, augšā, aiz Jim Beam pudeles tev nebūtu Galatasaray vimpelītis, Mehmet!

Bārmenis paskatījās uz Hariju. Pavīpsnāja, pakratīja galvu un nospieda tālvadības pulti.

– Mēs nevaram simtprocentīgi apgalvot, ka cilvēks, kurš vakar uzbruka sievietei Hovseterā, ir tā pati persona, kura nogalināja Elīsi Hermansenu un Ēwu Dolmenu, – Katrīne sacīja un pēkšņi manīja, ka studijā ir iestājies klusums, it kā visi viņā klausītos. – Bet varu pateikt to, ka mūsu rīcībā ir fiziskas norādes un liecinieku izteikumi, kas ar vakardienas uzbrukumu saista vienu noteiktu personu. Un, tā kā šis cilvēks ir izbēdzis noziedznieks, kas notiesāts par seksuāla rakstura noziegumiem, tad esam nolēmuši nosaukt viņa vārdu.

– Un to jūs pirmo reizi darāt šeit, “Sшndagsmagasinet” raidījumā?

– Jums taisnība. Viņa īstais vārds ir Valentīns Jertsens, bet laikam jau viņš izmanto citu vārdu!

Katrīne pamanīja, ka raidījuma vadītājs ir mazliet vīlies, ka viņa tik ātri un vienkārši ir nosaukusi noziedznieka vārdu, jo viņš būtu vēlējies mazliet lielāku intrigu.

– Un šis ir tā sauktais fantastiskais zīmējums, kurā redzams, kāds viņš izskatījās pirms trim gadiem, – viņa turpināja. – Pēc tam viņš droši vien ir izdarījis apjomīgas plastiskās operācijas, bet katrā ziņā kaut kāds priekšstats rodas.

Katrīne pacēla zīmējumu pret mazo tribīnīti ar aptuveni piecdesmit skatītājiem, kuriem, pēc ieraksta vadītāja domām, vajadzēja piešķirt raidījumam lielāku “dzīvību”. Katrīne gaidīja, skatījās uz kameras sarkano spuldzīti tieši savā priekšā un ļāva zīmējumam aizlidot līdz cilvēku mājām, līdz ļaudīm viņu istabās. Programmas vadītājs svētlaimīgi noraudzījās viņā.

– Visi, kuriem ir informācija, tiek lūgti zvanīt uz mūsu telefonu, – viņa turpināja. – Zīmējumu, vārdu un iespējamos pseidonīmus, kā arī telefona numuru var atrast Oslo Policijas pārvaldes mājaslapā!

– Un tas, protams, ir steidzami! – Programmas vadītājs pavērsās pret kameru. – Pastāv risks, ka viņš jau šovakar varētu uzbrukt atkal. – Viņš atkal pagriezās uz Katrīnes pusi. – Jā, jau šajā mirklī, vai ne?

Katrīne redzēja, ka viņš gaida viņas palīdzību, lai skatītāju iztēlē radītu priekšstatu par vampīristu, kas dzer svaigas, siltas asinis.

– Mēs neko neizslēgsim, – viņa noteica. Tāds bija formulējums, ko Belmans tika viņai iekalis galvā, vārdu pa vārdam. Un paskaidrojis, ka atšķirībā no “mēs nevaram neko izslēgt” šis “neizslēgsim” radītu iespaidu, ka Oslo policijai ir pietiekami liels pārskats, lai kaut ko izslēgtu, tomēr viņi to nedarīs. – Bet man ir informācija, kas liecina, ka Valentīns Jertsens varētu būt pametis valsti laikā starp pēdējo uzbrukumu un analīžu rezultātiem, ar kuru palīdzību viņš tagad ir identificēts. Iespējams, viņam ir kāda patvēruma vieta ārpus Norvēģijas – tā pati, ko viņš izmantojis, pēc bēgšanas būdams meklēšanā.

Belmanam nebija vajadzības izskaidrot viņai šo vārdu nozīmi: Katrīne mācījās ātri. Piebilde “Man ir informācija” liek domāt par izsekošanu, slepeniem informatoriem un pamatīgu policijas darbu, bet fakts, ka viņa runā par lidmašīnu, vilcienu un kuģu satiksmes kustību laikiem, nenozīmēja, ka viņa melo. Apgalvojums, ka viņš, iespējams, atradies ārzemēs, bija pamatots tik ilgi, līdz tas kļuva mazticams un turklāt diskrēti noņēma atbildību par to, ka visus šos gadus Valentīns Jertsens nav ticis saņemts ciet “ārzemēs”.

– Un kā šādu vampīristu atrod? – programmas vadītājs pievērsās otrā pusē sēdošajam. – Mēs esam uzaicinājuši Hallsteinu Smitu, psiholoģijas profesoru un daudzu rakstu par vampīrismu autoru. Vai vari mums atbildēt uz šo jautājumu, Smit?

Katrīne paskatījās uz Smitu, kurš bija apsēdies uz trešā krēsla, ārpus kadra. Viņš bija uzlicis lielas brilles, ģērbies svinīgā, daudzkrāsainā un, šķiet, pēc pasūtījuma šūtā žaketē. Viņa ārējais izskats stipri kontrastēja ar Katrīnes akurātajām, melnajām, cieši piegulošajām ādas biksēm, eleganto, melno lateksa žaketi un atķemmētajiem mirdzošajiem matiem. Viņa zināja, ka izskatās lieliski un vakarā, kad pārbaudīs tīmekļa lapu, atradīs tajā komentārus un uzaicinājumus. Bet viņai nospļauties par to, jo Belmans neko nebija teicis par apģērbu. Viņa tikai cerēja, ka raidījumu skatīsies arī kaut-kāda-tur-kuce Līena.

– Ē-eh, – Smits novilka un muļķīgi pasmaidīja.

Katrīne redzēja, ka programmas vadītājs ir satraucies, ka psihologs sēž kā sastindzis, un jau gatavojās iejaukties.

– Pirmkārt, es neesmu profesors un turpinu strādāt pie doktora disertācijas. Bet, ja aizstāvēšu to, tad pateikšu!

Klausītāji iesmējās.

– Otrkārt, speciālajos žurnālos mani raksti nav publicēti, vienīgi apšaubāma satura ilustrētajos izdevumos, kas skar psiholoģijas mazāk zināmās puses. Viens no šādiem žurnāliem ir “Psycho”, kā filmas nosaukums. Starp citu, tas ir manas akadēmiskās karjeras zemākais punkts.

Vēlreiz atskanēja smiekli.

– Bet es esmu psihologs, – Smits, pievērsies skatītājiem, sacīja. – Esmu beidzis Mykolas Romeris Universitāti Viļņā – ar eksāmenu rezultātiem krietni virs vidējiem. Un man ir tāds dīvāns, kurā var gulēt un skatīties griestos par tūkstoš piecsimt kronām stundā, kamēr es izliekos, ka izdaru piezīmes.

Vienu mirkli likās, ka gan smējēji-skatītāji, gan programmas vadītājs ir piemirsuši par raidījuma nopietno tēmu, taču Smits atgrieza tos īstenībā:

– Bet es nezinu, kā noķer vampīristus!

Klusums.

– Vismaz tā, vispārēji. Vampīristi ir reti, un vēl retāk tie parādās virs zemes. Vispirms ļaujiet man teikt, ka ir jāizšķir divi vampīristu tipi. Viens no tiem ir relatīvi nekaitīgs – tās ir personas, kuras jūtas piesaistītas mītam par nemirstīgo, asinis sūcošo pusdievu, uz kura balstās modernie stāsti par vampīriem, – tādiem kā Drakula. Šai vampīrisma formai ir tīri erotiska nokrāsa, un to komentējis pat mūsu dārgais Zigmunds Freids. Tādi reti atņem dzīvību. Un tad ir arī tādi, kuri cieš no tā, ko mēs dēvējam par klīnisko vampīrismu jeb Renfelda sindromu, kas nozīmē, ka viņa apsēstība ir asiņu dzeršana. Vairums šādu rakstu ir sastopami tiesu psihiatrijas publikācijās, kurās parasti ir runa par ārkārtīgi nežēlīgiem noziegumiem. Bet vampīrismu kā fenomenu nekad nav atzinuši psihiatrijas speciālisti. Tas ir ticis noraidīts kā fantāzijas auglis un lauciņš šarlatāniem, jā, tas pat nav pieminēts psihiatrijas enciklopēdijās. Mēs, kuri pētām vampīrismu, tiekam apvainoti par to, ka esot atraduši cilvēku tipu, kāda nemaz nav. Un pēdējās trīs dienas esmu vēlējies, kaut viņiem būtu taisnība. Diemžēl viņi kļūdās. Vampīru nav, bet vampīristi ir!

– Kā cilvēks kļūst par vampīristu, Smit?

– Uz šo jautājumu nav, protams, kaut kādas vispārīgas atbildes, bet klasiskā ir tāda, ka tas saistīts ar kādu nozīmīgu notikumu bērnībā, kad attiecīgā persona ir piedzīvojusi situāciju, kurā pati vai kāds cits stipri asiņo. Vai dzer asinis. Un notiekošais tiem liekas interesants. Piemēram, zināmo vampīristu un sērijveida slepkavu Džonu Georgu Haigu viņa ļoti reliģiozā māte sodīja, sitot viņam ar matu suku, un pēc tam viņš mēdza asinis nolaizīt. Vēlāk, pubertātes vecumā, asinis kļūst par tipisku seksuālā uzbudinājuma avotu. Tad nākamais vampīrists sāk eksperimentēt ar asinīm, sākumā tas ir tā sauktais autovampīrisms – iegriežot sev un tad dzerot savas paša asinis. Tad tie varbūt nogalina kādu peli, žurku vai kaķi un dzer to asinis. Tā pamazām vien tie sper soļus uz priekšu un sāk dzert citu cilvēku asinis. Parasti notiek arī tā, ka pēc sadzeršanās tie savu upuri nogalina. Tagad tie ir kļuvuši par pilnasinīgiem vampīristiem. Ē-e… šī vārdu spēle nebija ar nodomu.

– Un kāda tam saistība ar izvarošanu? Mēs taču zinām, ka pret Elīsi Hermansenu tika vērsta seksuāla vardarbība!

– Jā, bet, kaut arī seksuālā vēlme nekad neizzūd, pieaugušam vampīristam daudz nozīmē varas un kontroles apziņa. Džonu Georgu Haigu, piemēram, sekss īpaši neinteresēja. Viņš sacīja, ka esot vajadzīgas vienīgi viņa upuru asinis. Starp citu, viņš dzēra tās no glāzes. Un esmu diezgan pārliecināts, ka vampīristam šeit, Oslo, asinis arī ir svarīgākas par seksuālu vardarbību.

– Vecākā inspektore Brata?

– Ē-e… ko?

– Vai piekrīti? Vai šķiet, ka šim vampīristam asinis ir svarīgākas par seksu?

– To es nedz varu, nedz arī vēlos komentēt!

Katrīne redzēja, ka programmas vadītājs ātri izšķiras un vēlreiz pievēršas Smitam, jo ir nopratis, ka no viņa uzzinās ko vairāk.

– Smit! Vai vampīristi uzskata sevi par vampīriem? Citiem vārdiem, vai tie domā, ka ir nemirstīgi tik ilgi, kamēr izvairās no saules gaismas, ka ar saviem kodieniem tie inficē citus, un tā tālāk?

– Tikai ne klīniskais vampīrists ar Renfelda sindromu. Raugoties no tāda viedokļa, par neveiksmīgu joku var uzskatīt to, ka sindroms ir nosaukts Renfelda vārdā, kurš Brema Stokera romānā bija Drakulas kalpotājs. To vajadzēja saukt par Nolla sindromu – psihiatra vārdā, kurš pirmais to aprakstīja. Bet, no otras puses, arī Nolls neuzņēma vampīrismu nopietni, jo viņa raksts par šo sindromu bija domāts kā parodija.

– Vai ir neiespējami, ka šī persona nav slima, bet lieto narkotikas, kas rada šīs slāpes pēc cilvēku asinīm – tāpat kā MDPV 9 , ko dēvē arī par vannas sāli? Tā lietotāji uzbrūk citiem cilvēkiem, lai apēstu – kā Maiami un Ņujorkā 2012. gadā!

– Nē. Kad MDPV lietotāji kļūst par kanibāliem, tie atrodas psihozē un nespēj racionāli domāt vai plānot savu rīcību. Policija taču noķer tos nozieguma vietā, un tie pat nemēģina slēpties! Arī tipisko vampīristu tik ļoti virza slāpes pēc asinīm, ka tas nedomā par to, kā izvairīties no notveršanas, bet šajā gadījumā plānošana ir tik laba, ka viņa vai viņš pat neatstāj pēdas – ja varam ticēt “VG”.

– Viņa?

– Es… ē-e… tikai mēģināju būt politiski korekts. Vampīrists parasti ir viņš, vismaz tad, ja tas saistīts ar varmācīgiem uzbrukumiem – kā mūsu gadījumā. Sievietēm-vampīristēm visbiežāk pietiek ar autovampīrismu. Tās meklē domubiedrenes, ar kurām var apmainīties asinīm, iegūst asinis no kautuvēm vai uzturas asiņu banku tuvumā. Starp citu, man Lietuvā bija kāda paciente, sieviete, kura dzīvus apēda savas mātes kanārijputniņus…

Katrīne pamanīja skatītāju rindās pirmo drudžaino nopūtu vakara gaitā. Klusumā atskanēja arī vientuļi smiekli.

– Mēs ar kolēģiem sākumā domājām, ka runa ir par tā dēvēto species dysphoria, tas ir, paciente uzskata, ka kļūdas dēļ ir piedzimusi kā cita suga un patiesībā ir – šajā gadījumā – kaķis. Bet tad sapratām, ka tas ir saistīts ar vampīrismu. Diemžēl žurnāls “Psychology Today” mums nepiekrita, tādēļ, ja ir vēlme izlasīt rakstu par šo gadījumu, tad var ielūkoties Hallstein.Psykolog.com.

– Inspektore Brata, vai varam apgalvot, ka tas ir sērijveida slepkava?

Katrīne dažas sekundes apdomājās, tad atbildēja:

– Nē.

– Bet “VG” raksta, ka šai lietai ir piesaistīts pazīstamais speciālists sērijveida slepkavību lietās Harijs Hols. Vai tas nenozīmē…

– Gadās, ka mēs apspriežamies ar ugunsdzēsējiem arī tad, ja nedeg!

Vienīgais, kurš iesmējās, bija Smits.

– Lieliska atbilde! Psihiatri un psihologi būtu nomiruši badā, ja mums būtu vienīgi tādi pacienti, kuriem tikai nedaudz nav kārtībā!

Smiekli par šo joku tomēr atskanēja, un programmas vadītājs atzinīgi uzsmaidīja Smitam. Katrīne nojauta, ka no viņiem abiem Smitam ir lielākas izredzes tikt uzaicinātam vēlreiz.

– Vai nu tas ir sērijveida slepkava, vai nav, bet… Brata un Smit, vai jūs domājat, ka vampīrists uzbruks vēlreiz? Varbūt viņš nogaidīs līdz pilnmēnesim?

– Es nevēlos par to prātot, – Katrīne atcirta un pamanīja programmas vadītāja sejā sapīkuma ēnu. Ko, pie velna, viņš gaidīja – ka viņa piekritīs viņa spēlītēm, lai izklaidētu sabiedrību?

– Arī es labāk neizteikšu minējumu, – Hallsteins Smits piekrita Katrīnei. – Man tas nav vajadzīgs, jo es zinu. Parafils – tātad tas, ko mēs nepareizi saucam par seksuāli perversu personu, – nesaņemot aprūpi, ārkārtīgi reti apstājas pats. Un vampīrists – nekad. Starp citu, pilnmēness sakritība ar pēdējo slepkavības mēģinājumu, manuprāt, priecē jūs, medijus, vairāk nekā vampīrists. Tā bija tikai nejauša sakritība.

Nelikās, ka Smita indīgā piezīme būtu aizskārusi programmas vadītāju. Nopietni saraucis pieri, viņš pajautāja:

– Smit, vai gribi teikt, ka policija pelna kritiku par to, ka agrāk nebrīdināja sabiedrību, ka to apdraud vampīrists – tā, kā tu pats paziņoji “VG”?

– Hmm. – Smits saviebās un pameta skatienu uz vienu no prožektoriem. – Tas it kā ir jautājums par to, ko ļaudīm vajadzētu zināt, vai ne? Vampīrisms, kā jau teicu, pieder pie psiholoģijas tumšajiem nostūriem, kuros gaisma vēl nav iespiedusies, un tomēr mēs nevaram prasīt, lai policisti būtu speciālisti visās lietās, kas notiek starp debesīm un zemi. Tādēļ – nē. Teikšu tā: tas nav labi, bet kritiku nepelna!

– Bet tagad policija to zina. Kas tai jādara?

– Jāiegūst zināšanas šajā lauciņā.

– Un vēl – noslēgumā. Cik vampīristu tu esi sastapis?

Smits piepūta vaigus un tad izelpoja.

– Vai īstus?

– Jā.

– Divus.

– Kā tu pats reaģē uz asinīm?

– Man kļūst slikti.

– Un tomēr tu raksti un pētī?

Smits greizi pasmaidīja.

– Varbūt tieši tāpēc! Mēs visi esam mazliet nenormāli.

– Vai tu arī, inspektore Brata?

Katrīne sarāvās, jo uz mirkli bija piemirsusi, ka ne vien skatās raidījumu, bet tajā arī piedalās.

– Es – ko?

– Vai esi mazliet nenormāla?

Katrīne meklēja vārdus atbildei. Kaut ko asprātīgu un ģeniālu, kā Harijs bija ieteicis. Viņa zināja, ka kaut ko izdomās, kad vakarā apgulsies. Katrīne juta, ka kļūst miegaina, jo adrenalīna līmenis, piedaloties televīzijas raidījumā, pamazām sāka kristies.

– Es… – viņa iesāka, tad padevās un pabeidza ar: – Jā, nevar zināt!

– Tik nenormāla, ka varētu iedomāties satikt vampīristu? Ne jau slepkavu kā šajā traģiskajā gadījumā, bet tādu, kurš tev mazliet iekostu?

Katrīne nojauta, ka tas ir joks, varbūt mājiens uz viņas iedvesmojošo S&M ādas apģērbu.

– Mazliet? – viņa atkārtoja un sarauca šauro, melno uzaci. – Jā, kādēļ gan ne?

Un, nemaz necerēdama, saņēma arī smieklu šalti.

– Veiksmi medībās, Brata! Pēdējais vārds tiek dots tev, Smit! Tu neatbildēji, kā vampīristus atrod. Vai tev ir kāds ieteikums Bratai?

– Vampīrisms ir tik ekstrēma parafilija, ka bieži sastopama kopā ar citām psihiatrijas diagnozēm. Tādēļ gribu lūgt visus psihologus un psihiatrus palīdzēt policijai, pārbaudīt savu pacientu sarakstus un paskatīties, vai viņiem ir pacienti ar tādu uzvedību, kas atbilst klīniskā vampīrisma kritērijiem. Uzskatu, ka piekritīsiet, jo šis ir gadījums, kad nevajadzētu klusēt vai atkāpties!

– Un līdz ar to mēs beidzam raidījumu “Sшndagsmagasinet”…

Televizora ekrāns aiz bāra letes nodzisa.

– Nelāgas lietas, – Mehmets sacīja. – Bet tava kolēģe izskatījās labi.

– Hmm. Vai šeit vienmēr ir tik tukšs?

– Nē taču! – Mehmeta skatiens pārslīdēja telpai. Viņš ieklepojās. – Pareizāk sakot, jā!

– Man patīk.

– Patīk? Tu neesi pieskāries savam alum! Paskat, tas taču ir pavisam novadējies!

– Labi, – policists noteica.

– Varu iedot tev kaut ko, kurā ir vairāk dzīvības! – Mehmets pamāja Galatasaray vimpelīša virzienā.

Katrīne steidzās lejup pa vienu no televīzijas ēkas labirinta tukšajiem koridoriem, kad izdzirda aiz muguras smagus soļus un tusnīšanu. Neapstājoties viņa pa pusei pagriezās. Nācējs bija Hallsteins Smits. Katrīne nosprieda, ka viņš vai nu apzināti ir izveidojis šādu skriešanas tehniku, kas bija tikpat neparasta kā viņa pētījums, vai arī ir ārkārtīgi līkkājains.

– Brata! – Smits uzsauca.

Katrīne apstājās un pagaidīja.

– Pirmām kārtām man jālūdz piedošana! – Smits aizelsies nostājās viņas priekšā.

– Par ko?

– Par to, ka runāju pārāk daudz! Uzmanības pievēršana mani vienmēr uzbudina, sieva man visu laiku to pārmet. Bet vēl svarīgāk – tas zīmējums…

– Jā?

– Tur, iekšā, es nevarēju neko sacīt, bet man liekas, ka viņš varētu būt bijis mans pacients!

– Valentīns Jertsens?

Smits papurināja galvu.

– Kā jau teicu, neesmu pārliecināts, tas varēja būt pirms gadiem diviem un tādā gadījumā tikai dažas terapijas stundas kabinetā, ko pilsētā īrēju. Līdzība nav pat izteikta, bet, kad tu ieminējies par plastisko operāciju, es iedomājos šo pacientu. Atceros, ka viņam zem zoda bija rēta, kas atgādināja šuvi.

– Vai viņš bija vampīrists?

– Kā lai es to zinu? Par to viņš neko neteica. Tad es būtu iesaistījis viņu savā pētījumā!

– Varbūt viņš ieradās tieši pie tevis ziņkārības pēc, jo zināja, ka tu pētī viņa… kā bija tas vārds?

– Parafilija. Tas nav neiespējami. Kā jau teicu, esmu diezgan drošs, ka mums ir darīšana ar inteliģentu vampīristu, kurš apzinās savu kaiti. Katrā ziņā sarūgtina tas, ka mans arhīvs ir ticis nozagts.

– Vai neatceries, kā šis pacients sevi dēvēja, kur strādāja vai dzīvoja?

Smits smagi nopūtās.

– Baidos, ka mana atmiņa vairs nav tāda kā agrāk!

Katrīne pamāja ar galvu.

– Varam taču cerēt, ka viņš ir bijis pie citiem psihologiem un tie, iespējams, atcerēsies. Varbūt tie nav pārāk ticīgi katoļi, lai ievērotu klusēšanas pienākumu.

– Mazliet katolicisma nevajag noniecināt!

Katrīne sarauca uzaci.

– Ko tu ar to domā?

Smits nomākti aizvēra acis. Likās, it kā viņš norītu lamuvārdu.

– Neko.

– Runā, Smit!

Psihologs noplātīja rokas.

– Es tikai saliku kopā divi plus divi, Brata! Tavu reakciju, kad programmas vadītājs jautāja, vai esi nenormāla, un to, ko teici man – ka esot mirkusi lietū Sannvīkenē. Mēs bieži runājam neapdomīgi, un tu ļāvi noprast, ka esi bijusi ievietota Sannvīkenes psihiatriskajā klīnikā. Tā kā tagad tu esi Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas vadītāja, tad ir ļoti labi, ka tiek praktizēts klusēšanas zvērests. Tas aizsargā tos cilvēkus, kuri ir meklējuši palīdzību tādu savu problēmu risināšanai, kas varētu kaitēt turpmākajai karjerai.

Katrīne Brata juta, ka stāv ar pavērtu muti, veltīgi pūlēdamās formulēt kādu domu.

– Starp citu, tev nav jāatbild uz maniem idiotiskajiem pieņēmumiem, – Smits teica. – Patiesībā arī uz mani attiecas šis klusēšanas pienākums, tā sakot. Arlabvakar, Brata!

Katrīne palika stāvam, noskatoties, kā Hallsteins Smits aizklumburē pa koridoru – līkkājains kā Eifeļa tornis. Iezvanījās telefons.

Tas bija Belmans.

Viņš bija kails, ietīts karstā, necaurredzamā miglā, kas dedzināja tās ķermeņa daļas, kurām bija noberzis ādu tā, ka sūcās asinis un krājās uz koka sola zem viņa. Viņš aizvēra acis, juta, ka sāks raudāt, un iztēlojās, kā tam vajadzētu notikt. Nolādētie noteikumi! Tie iegrožo baudu, ierobežo sāpes, panāk to, ka viņš nespēj izteikt sevi tā, kā pašam labāk gribētos. Bet pienāks citi laiki. Policists bija saņēmis viņa sniegto informāciju un tagad medī viņu. Tieši tagad. Mēģina saost ceļu līdz viņam, taču nespēj. Jo viņš ir tīrs.

Izdzirdis miglā ieklepošanos, viņš nodrebēja, jo saprata, ka nav vairs viens.

– Kapatıyoruz. 10

– Jā, – Valentīns Jertsens neskaidri atbildēja un, rīdams asaras, palika sēžam.

Laiks slēgt.

Viņš uzmanīgi pieskārās savam dzimumloceklim. Viņš precīzi zināja, kur viņa ir. Kā viņa rotaļātos. Viņš bija gatavs. Valentīns ievilka plaušās mitro gaisu. Un Harijs Hols domā, ka mednieks ir viņš.

Valentīns Jertsens strauji piecēlās un devās uz durvīm.

9 Metilendioksipirovalerons – narkotiska viela.

10 Mēs slēdzam. (Turku val.)

16. NODAĻA Svētdienas nakts

Eurūra piecēlās no gultas un izlavījās koridorā. Pagāja garām mammas un tēta guļamistabai un nokāpa lejā līdz istabai. Nespēja neieklausīties tās dārdošajā, klusajā tumsā, tad iešmauca vannasistabā un ieslēdza gaismu. Aizslēdza durvis, nolaida biksītes un apsēdās uz poda. Gaidīja, tomēr nekas nenotika. Viņai tik ļoti bija ievajadzējies čurāt, ka nespēja gulēt, bet kādēļ pēkšņi tas nebija iespējams? Varbūt tāpēc, ka patiesībā nemaz nevajadzēja un viņa sev tikai iestāstīja, ka tāpēc nevar aizmigt? Un tāpēc, ka te, iekšā, ir tik mierīgi un gaiši? Viņa bija aizslēgusi durvis. Bērnībā vecāki bija teikuši, ka tas nav jādara, ja vien nav viesu. Lai vecāki varētu ienākt, ja ar viņu kaut kas atgadītos.

Eurūra aizvēra acis. Ieklausījās. Ja viņiem būtu ciemiņi? Tagad viņa atcerējās: viņu bija pamodinājusi kāda skaņa. Čīkstošu kurpju skaņa. Nē, zābaku! Garu, smailu zābaku purngali, kas, viņam zogoties uz priekšu, čīkstēja. Tie apstājās pie vannasistabas durvīm un gaidīja. Tie gaidīja viņu. Eurūra juta, ka nespēj paelpot, un neapzināti paskatījās uz durvju spraugu apakšā, bet to aizsedza slieksnis, tādēļ ārpusē nebija iespējams ieraudzīt kaut kādu ēnu. Turklāt aiz durvīm taču bija pavisam tumšs. Pirmo reizi, kad Eurūra bija viņu ieraudzījusi, viņa bija sēdējusi dārzā šūpolēs. Viņš bija stāvējis ar muguru pret sauli, tādēļ viņa nespēja to labi saskatīt. Otrajā reizē viņš bija palūdzis glāzi ūdens un gandrīz jau ienācis Eurūrai līdzi mājā, taču tūlīt nozudis, tiklīdz izdzirdēja piebraucam mammas mašīnu. Trešā reize – meiteņu tualetē rokasbumbas turnīra laikā.

Eurūra klausījās. Zināja, ka viņš tur ir. Tumsā, aiz durvīm. Viņš bija teicis, ka atgriezīsies. Ja viņa kaut ko stāstīs. Tādēļ viņa vairs nerunāja. Tā bija drošāk. Un viņa zināja, kāpēc tagad nespēj pačurāt. Tad viņš zinās, ka Eurūra te sēž.

Viņa aizvēra acis un, cik spēdama, sasprindzināja dzirdi. Nē. Nekā. Un viņa spēja atkal paelpot. Viņš bija aizgājis.

Eurūra uzvilka biksītes, atslēdza durvis un izsteidzās ārā. Aizmetās garām kāpnēm līdz mammas un tēta guļamistabas durvīm. Uzmanīgi pavēra tās un ieskatījās iekšā. Caur aizkaru spraudziņu tēta seju apspīdēja mēnesgaismas stariņš. Viņa nevarēja saskatīt, vai tētis elpo, bet viņa seja bija ļoti balta – tieši tāda kā vecmāmiņai, kad Eurūra bija redzējusi viņu zārkā. Eurūra zagās tuvāk gultai. Mammas elpošana – Eurūrai ienāca prātā – skanēja tā, it kā viņa spaidītu zilo gumijas sūkni, kuru vasarnīcā viņi lietoja matraču piepumpēšanai. Viņa piegāja tētim klāt un pielika ausi viņa mutei tik tuvu, cik vien spēja. Un aiz prieka salēcās, sajūtot viņa silto elpu sev uz ādas.

Ieguļoties savā gultā, viņai bija sajūta, it kā nekas nebūtu noticis. It kā tas viss būtu bijis tikai murgs. Viņa aizvēra acis un iemiga.

Rākela pamodās.

Viņa bija murgojusi. Bet ne jau tas viņu pamodināja. Pirmajā stāvā kāds bija atslēdzis durvis un ienācis. Viņa paskatījās gultā sev blakus. Harija tur nebija. Laikam jau viņš būs ienācis. Tagad Rākela dzirdēja soļus uz kāpnēm un automātiski ieklausījās pazīstamajā gaitā. Bet, nē, šie skanēja citādi. Tie neatgādināja arī Oļega soļus – gadījumā ja viņš būtu iedomājies iegriezties mājās.

Viņa cieši skatījās uz aizvērtajām guļamistabas durvīm.

Soļi tuvojās.

Durvis atvērās.

Tajās nostājās liels, melns siluets.

Tagad Rākela atcerējās, ko bija sapņojusi. Bija pilnmēness, un viņš bija pieķēdējies pie gultas, ko klāja strēmelēs saplēsts palags. Viņš bija locījies sāpēs, raustījis ķēdes, gaudojis pret naksnīgajām debesīm kā ievainots zvērs, līdz beidzot bija noplēsis pats sev ādu. Un zem tās bija atklājies viņa otrais “es”. Vilkatis ar nagiem un zobiem, ar medību un slepkavošanas tieksmi gaišzilajā, nenormālajā skatienā.

– Harij? – viņa nočukstēja.

– Vai pamodināju tevi? – Viņa zemā, mierīgā balss bija tāda pati kā parasti.

– Es sapņoju par tevi.

Neieslēdzis gaismu, viņš ieslīdēja istabā, palaida vaļā jostu un novilka T kreklu.

– Par mani? Aizmirsti sapņus, esmu tavs!

– Kur tu biji?

– Bārā.

Neparastais soļu ritms.

– Vai dzēri?

Harijs ielīda gultā blakus viņai.

– Jā, esmu iedzēris. Un tu esi agri apgūlusies!

Rākela aizturēja elpu.

– Ko tu dzēri, Harij? Un cik daudz?

– Divas krūzītes. Turku kafiju.

– Harij! – Rākela uzblieza viņam ar spilvenu.

– Piedod! – Viņš iesmējās. – Vai zināji, ka turku kafija nav jāuzvāra? Un to, ka Stambulā ir trīs lieli futbola klubi, kuri jau simt gadus ienīst cits citu kā mēri, bet ir aizmirsuši, kādēļ. Kaut gan droši vien ir cilvēcīgi ienīst kādu, ja tas necieš tevi.

Rākela piekļāvās Harijam, uzlika roku viņam uz krūtīm.

– Tas viss man ir pilnīgs jaunums, Harij!

– Es zinu, ka tu novērtē regulārus skaidrojumus par to, kā darbojas pasaule!

– Nezinu, kā es bez visa tā būtu iztikusi!

– Tu neatbildēji, kāpēc tik agri apgūlies?

– Tu nejautāji, bet vienkārši konstatēji!

– Tagad jautāju.

– Biju ļoti nogurusi. Un rīt pirms darba man Ullevollā būs agra vizīte.

– Par to tu neko neesi teikusi.

– Nē, uzaicinājumu saņēmu tikai šodien. Doktors Stefenss piezvanīja personīgi.

– Vai esi droša, ka tā būs viena stunda, nevis tikai iegansts?

Rākela klusi iesmējās, uzgrieza viņam muguru un iegrozījās viņa skavās.

– Vai esi drošs, ka, mani iepriecinot, gribi tēlot greizsirdīgo?

Harijs uzmanīgi iekoda viņai kaklā. Rākela aizvēra acis un cerēja, ka galvassāpes drīz pieveiks kaisle – saldpilnā, sāpes remdinošā kaisle. Bet tā neradās. Un Harijs droši vien to manīja, jo gulēja mierīgi. Tikai turēja viņu savās skavās. Viņa elpa bija dziļa un vienmērīga, tomēr Rākela zināja, ka viņš neguļ. Ka atrodas kur citur. Pie savas mīļākās.

Mūna Do skrēja uz trenažiera. Gurna traumas dēļ viņa skrēja kā krabis un tādēļ nekad neizmantoja slīdošo celiņu, iekams nebija pilnīgi pārliecinājusies, ka ir gluži viena. Bet pēc smaga treniņa viņai patika dažus kilometrus paskriet, sajust, kā no muskuļiem aizplūst pienskābe, un reizē vērot tumsā slīgstošo Frongneres parku. The Rubinoos, 70. gadu popgrupa, kas bija uzrakstījusi dziesmu viņas bērnībā mīļākajai filmai “Revenge of the Nerds”, Mūnas telefonam pieslēgtajās austiņās dziedāja rūgteni saldas popdziesmas, līdz tās pārtrauca kāds zvans.

Viņa juta, ka neapzināti ir to gaidījusi.

Nebija tā, ka viņa vēlējās, lai viņš uzbruktu vēlreiz. Viņa neko nevēlējās. Tikai izplatīja tālāk ziņas par notikušo. Vismaz tā viņa centās sev iestāstīt.

Uz displeja vīdēja paziņojums: “Nezināms numurs”. Tātad zvans nebija no redakcijas. Viņa vilcinājās, jo šādu lielu slepkavību gadījumos uzradās daudzi dīvaiņi, tomēr ziņkārība ņēma virsroku, un viņa nospieda taustiņu Atbildēt.

– Labvakar, Mūna! – Vīrieša balss. – Domāju, ka mēs esam vieni.

Mūna automātiski paskatījās uz visām pusēm. Meitene reģistratūrā bija iedziļinājusies savā telefonā.

– Ko tu ar to domā?

– Viss treniņu centrs ir tavā rīcībā, bet manā – viss Frongneres parks. Jā, patiesībā ir sajūta, it kā mums, Mūna, piederētu visa Oslo! Tev ar saviem neparastas informācijas pilnajiem rakstiem, man – kā galvenajai personai tavos rakstos.

Mūna paskatījās pulsa mērītājā uz aproces. Pulss bija paātrinājies, bet tikai nedaudz. Visas viņas draudzenes zināja, ka vakaros viņa te trenējas un ka no šejienes paveras skats uz parku. Šī nebija pirmā reize, kad kāds mēģina viņu piemānīt, un droši vien nebūs arī pēdējā.

– Es nezinu ne to, kas tu esi, ne arī to, ko vēlies! Tev ir desmit sekundes laika, lai mani pārliecinātu neizslēgt telefonu!

– Es neesmu īsti apmierināts ar mana darba atspoguļojumu presē, jo vairākas detaļas, manuprāt, jūsu namam ir paslīdējušas garām! Piedāvāju tev tikšanos, un tad pastāstīšu, kas ir tas, ko mēģinu jums parādīt. Un to, kas tuvākajā laikā notiks.

Pulss turpināja paātrināties.

– Man jāsaka – vilinoši! Ja neņem vērā, ka tu laikam nevēlies tikt arestēts un man nav prieka tikt sakostai!

– Ormejā, lejā pie konteineru ostas, stāv vecs, pamests būris no Kristiansannas zooloģiskā dārza. Tam nav atslēgu, tādēļ paņem līdzi piekaramo slēdzeni un ieslēdzies būrī. Tad ieradīšos es un no ārpuses aprunāšos ar tevi. Tas nozīmē, ka es kontrolēšu tevi un vienlaikus tu būsi drošībā. Ja vēlies, pašaizsardzībai vari paņemt līdzi ieroci!

– Tu gribēji sacīt – harpūnu, piemēram?

– Harpūnu?

– Jā, ja jau spēlēsim spēli baltā-haizivs-un-nirējs-būrī!

– Tu neuzņem mani nopietni.

– Vai tu to uzņemtu nopietni, ja būtu manā vietā?

– Ja es būtu tavā vietā, tad gribētu – pirms izlemju – palūgt tādu informāciju par notikušajām slepkavībām, ko varētu zināt vienīgi tas, kurš tās pastrādājis!

– Aiziet!

– Ja vēlies zināt, es izmantoju Ēwas Dolmenas smūtija mikseri, lai sajauktu kokteili – Asiņaino Ēwu. Vari to pārbaudīt pie sava ziņu avota policijā, jo es to neizmazgāju.

Mūna apdomājās. Tas bija neprāts. Un tas varēja kļūt par laikraksta sensāciju, kas varētu noteikt visu viņas turpmāko darbu žurnālistikā.

– Okay, es tūlīt sazināšos ar savu ziņu avotu! Vai varu piezvanīt pēc piecām minūtēm?

Klusi smiekli.

– Izmēģinot lētus trikus, Mūna, uzticēšanos neveido! Es piezvanīšu tev pēc piecām minūtēm!

– Labi.

Pagāja labs brīdis, līdz Trulss Berncens atbildēja. Izklausījās samiegojies.

– Es domāju, ka jūs visi esat darbā! – Mūna sacīja.

– Kādam nepieciešama arī brīvdiena.

– Man ir tikai viens jautājums.

– Ja to ir vairāk, tad būs atlaide.

Beigusi runāt, Mūna zināja, ka ir atradusi zelta dzīslu. Vai, pareizāk sakot, tā ir atradusi viņu.

Un, kad no nepazīstamā numura piezvanīja vēlreiz, viņai bija divi jautājumi. Kur un kad?

– Havnegātē 3. Rītvakar pulksten astoņos! Un – Mūna?

– Jā?

– Nesaki neko nevienai dzīvai dvēselei, pirms tas būs beidzies! Atceries, ka visu laiku varu tevi redzēt!

– Vai ir kāds iemesls, kādēļ nevaram aprunāties pa telefonu?

– Iemesls tāds, ka es gribu visu laiku tevi redzēt! Un tu redzēsi mani. Saldu dusu – kad pabeigsi darboties uz trenažiera!

Harijs gulēja uz muguras un blenza griestos. Protams, viņš varētu vainot tās divas Mehmeta krūzītes ar ļoti stipro kafiju asfalta melnumā, bet zināja, ka tas tā nav. Zināja, ka atkal atrodas tur, kur nav iespējams izslēgt smadzenes, pirms viss nebūs galā, kur viss grozās ap noziedznieku, līdz tas būs notverts. Dažreiz arī ilgi pēc tam. Trīs gadi. Trīs gadi bez jebkādām dzīvības pazīmēm. Vai ziņām par nāvi. Bet tagad Valentīns Jertsens bija uzradies. Ne tikai pavirpinājis savu sātana asti, bet arī brīvprātīgi nostājies prožektoru gaismā – kā pašapmierināts aktieris, scenārija autors un režisors vienā personā. Šeit bija uzvedums, tas nebija psihiski slimas personas darbs. Viss bija virzīts tā, lai nebūtu iespējams viņu noķert nejauši. Tā, lai vienkārši vajadzētu gaidīt, kad viņš izdarīs savu nākamo gājienu, un lūgt Dievu, lai viņš kļūdītos. Tikmēr vajadzēja meklēt, cerot atrast mazo aplamību, ko viņš jau ir izdarījis. Jo kļūdās visi. Gandrīz visi.

Harijs ieklausījās Rākelas vienmērīgajos elpas vilcienos, tad izslīdēja no segas apakšas, aizlavījās līdz durvīm un nokāpa lejā istabā.

Viņam atbildēja jau pēc otrā signāla.

– Es domāju, ka tu guli! – Harijs sacīja.

– Un tomēr piezvanīji? – Stole Eune miegainā balsī noprasīja.

– Tev jāpalīdz man atrast Valentīnu Jertsenu!

– Jāpalīdz man? Vai – jāpalīdz mums?

– Man. Mums. Pilsētai. Cilvēcei, pie velna! Viņš ir jāaptur!

– Es jau teicu, Harij, ka manas dežūras laiks ir beidzies!

– Tieši šobrīd viņš ir nomodā un klīst pa pilsētu, Stole! Kamēr mēs te guļam.

– Un ar netīru sirdsapziņu. Bet mēs guļam. Jo esam noguruši. Es esmu noguris, Harij! Pārāk noguris.

– Man ir vajadzīgs kāds, kurš spēj viņu izprast un paredzēt viņa nākamo gājienu, Stole! Redzēt, kur viņš kļūdīsies! Atrast viņa vājo vietu!

– Es nevaru…

– Hallsteins Smits, – Harijs ieteicās. – Ko tu domā par viņu?

Iestājās pauze.

– Patiesībā tu nezvani, lai mani pierunātu! – Stole teica, un Harijs saklausīja viņā nelielu aizvainojumu.

– Šis ir plāns B, – Harijs atzinās. – Hallsteins Smits bija pirmais, kurš teica, ka te darbojas vampīrists un tas uzbruks atkal. Viņam izrādījās taisnība, ka Valentīns turēsies pie metodes, kura bija veiksmīga, – pie Tinder vietnes. Viņš gribēs riskēt un atstās pēdas. Taisnība ir tāda, ka Valentīns vienaldzīgi izturas pret to, ka viņu atklās. Turklāt viņš jau agrāk teica, ka policijai jāmeklē seksuāls noziedznieks. Līdz šim Smits ir diezgan labi trāpījis. Tas, ka viņš iet pret straumi, ir labi, jo es domāju iesaistīt viņu savā mazajā pretstraumes grupiņā. Bet – pats galvenais – tu man stāstīji, ka viņš esot labs psihologs!

– Tāds viņš ir. Jā, Hallsteins Smits varētu būt laba izvēle.

– Mani interesē tikai viena lieta. Tā iesauka, ko viņš ieguva…

– Pērtiķis?

– Tu sacīji, ka tā pielipa un kolēģi viņam joprojām neuzticas.

– Ak Dievs, Harij! Tas bija vairāk nekā pirms puses no mūža!

– Pastāsti!

Likās, ka Stole apdomā. Tad viņš telefonā klusi iesmējās.

– Baidos, ka iesauka radās manas vainas dēļ. Protams, arī paša vainas dēļ. Studiju laikā šeit, Oslo, mēs atklājām, ka psiholoģijas katedras bāra mazajā seifiņā trūkst naudas. Mūsu galvenais aizdomās turamais bija Hallsteins, jo viņam negaidot tomēr bija radušies līdzekļi studiju braucienam uz Vīni, no kura viņš bija atteicies sakarā ar īpaši smagiem finansiālajiem apstākļiem. Grūtības radīja apstāklis, ka nebija iespējams pierādīt, ka Hallsteins būtu sagādājis sev seifa kodu, jo tas bija vienīgais veids, kādā viņš varētu naudu izņemt. Tad es izliku pērtiķu lamatas.

– Ko izliki?

– Tēt! – Harijs telefonā izdzirdēja mazliet spalgu meitenes balstiņu. – Vai viss kārtībā?

Harijs dzirdēja, kā Stoles plauksta paberzējas gar mikrofonu.

– Negribēju tevi pamodināt, Eurūra! Es runāju ar Hariju!

Mātes, Ingrīdas balss:

– Bet tu taču izskaties pārbijusies, meitiņ! Murgi? Nāc, iesim! Es tevi atkal apsegšu! Vai arī varam uzvārīt tēju.

Pa grīdu aizšļūca kailu kāju pēdas.

– Kur mēs palikām? – Stole Eune ievaicājās.

– Pie pērtiķu lamatām.

– Tieši tā. Vai esi lasījis Roberta Pīrsiga grāmatu “Dzenbudisms un motociklu tehniskās apkopes māksla”?

– Zinu tikai to, ka tajā runas par krāmēšanos ar motocikliem ir diezgan maz.

– Pareizi, vispirms tā ir grāmata par filozofiju, bet mazliet arī par psiholoģiju un cīņu starp intelektu un sajūtām. Kā pērtiķu lamatas. Tu izveido kokosriekstā caurumu, tieši tik lielu, lai pērtiķis varētu tajā iebāzt roku. Tad piepildi kokosriekstu ar barību un piesien to pie mieta. Pēc tam noslēpies un gaidi. Pērtiķis saož barību, atnāk, iebāž caurumā roku, satver barību, un tad tu meties tam virsū. Pērtiķis cenšas steigšus nozust, bet atklāj, ka, neatlaižot barību, nespēj roku izvilkt. Interesanti: pērtiķim taču vajadzētu būt pietiekami apķērīgam, lai saprastu, ka tad, ja tiks sagūstīts, nevarēs barību nobaudīt, tādēļ negrib to laist vaļā. Instinkts, bads un vēlme ir stiprāki par saprātu. Un tās ir pērtiķa beigas. Katru reizi. Tā nu mēs ar bāra šefu noorganizējām lielu psiholoģijas viktorīnu un uzaicinājām visus profesionālās apmācības dalībniekus. Dalībnieku skaits bija liels, viktorīnai tika veltīts daudz pūļu, un interese bija milzīga. Kad mēs ar bāra šefu bijām izgājuši cauri visām atbildēm, es paziņoju, ka rezultāti ir līdzīgi diviem asākajiem prātiem – Smitam un kādam Ūlavsenam – un visu izšķirs nākamo psihologu spēju testēšana, tēlojot dzīvus melu detektorus. Es iepazīstināju viņus ar jaunu meiteni, sacīdams, ka tā ir bāra darbiniece. Nosēdināju meiteni krēslā un devu kandidātiem uzdevumu noskaidrot seifa koda ciparus. Smitam un Ūlavsenam bija jāsēž tieši viņai priekšā, bet meitenei jautāja vispirms par pirmo ciparu četrciparu kodā – no nulles līdz deviņi, jauktā secībā. Tad par otro un tā tālāk. Meitenes uzdevums bija atbildēt: “Nē, tas nav pareizais cipars,” – katru reizi, bet Smitam un Ūlavsenam bija jāvēro viņas ķermeņa valoda, acu zīlīšu kustības, pazīmes par pulsa palielināšanos, balss toņa izmaiņas, perspirācija, patvaļīgas acu kustības – jā, tas viss, ko katrs ambiciozs psihologs uzskata par goda lietu iztulkot pareizi. Uzvarētājam vajadzēja būt tam, kurš uzminēs vairāk pareizo ciparu. Tā nu viņi abi tur sēdēja un, dziļi koncentrējušies, kaut ko pierakstīja, bet es uzdevu šos četrdesmit jautājumus. Padomā vien, kas tika likts uz spēles! Universitātes otra asākā prāta psihologa tituls!

– Jā, jo visi bija vienisprātis, ka gudrākais taču…

– …nevar piedalīties, jo tas ir viktorīnas sarīkotājs, jā! Kad es biju beidzis, tie abi pasniedza man katrs savu lapiņu ar atbildēm. Izrādījās, ka Smitam ir pareizi visi četri cipari. Zālē lielas gaviles! Tas taču bija ļoti iespaidīgi. Aizdomīgi iespaidīgi, var teikt. Tagad Hallsteinam Smitam ir augstāka inteliģences pakāpe nekā vidēji pērtiķim. Jā, es nevaru izslēgt, ka viņš pat saprata, par ko ir runa. Tomēr viņš nespēja atteikties no uzvarētāja goda. Vienkārši nespēja! Varbūt tāpēc, ka Hallsteins Smits tobrīd bija ignorēts, trūcīgs, piņņains jauns vīrietis, kurš nepatika sievietēm un arī citiem, īsi sakot, tāds, kuram šī uzvara bija daudz nepieciešamāka nekā vairumam pārējo. Bet varbūt tāpēc, ka viņš zināja: tas radīs aizdomas, ka naudu no seifa paņēmis viņš, tomēr neko nevarēja pierādīt, jo varēja taču būt, ka viņš patiesībā ir šis fantastiskais cilvēku pazinējs un ķermeņa neskaitāmo signālu iztulkotājs. Bet…

– Hmm.

– Ko?

– Neko.

– Jā, turpini.

– Tā meitene uz krēsla. Viņa nezināja kodu!

Stole klusi iesmējās.

– Viņa pat nestrādāja bārā.

– Kā tu zināji, ka Smits iekritīs tavās pērtiķu lamatās?

– Tāpēc, ka es esmu šis fantastiskais cilvēku pazinējs…! Mans jautājums: ko tu domā tagad, zinādams, ka tavam kandidātam ir zagļa pagātne?

– Par cik lielu summu bija runa?

– Ja pareizi atceros, par diviem tūkstošiem kronu.

– Nav daudz. Bet tu teici, ka seifā iztrūkusi nauda! Tas nozīmē, ka viņš to pilnībā neiztukšoja. Vai pareizi?

– Toreiz mēs domājām, ka viņš cerēja: tas netiks atklāts.

– Bet vēlāk tu iedomājies, ka viņš paņēmis tieši tik daudz, cik nepieciešams, lai varētu būt kopā ar jums studiju braucienā.

– Viņu laipni palūdza atteikties no savas vietas fakultātē apmaiņā pret to, ka par viņu neziņos policijai. Viņš iestājās Psiholoģijas fakultātē Lietuvā.

– Viņš devās trimdā, ar palamu Pērtiķis – pēc tava trika!

– Viņš atgriezās, uzsāka kursus Norvēģijā un ieguva psihologa titulu. Viņš tika galā.

– Vai zini – izklausās, it kā tev būtu netīra sirdsapziņa!

– Un tu izklausies pēc tāda, kurš gatavojas pieņemt darbā zagli!

– Man nekad nav bijis īpašu iebildumu pret zagļiem ar pieņemamiem motīviem.

– Ha! – Stole iesaucās. – Tagad viņš tev patīk vēl labāk! Tev ir skaidrs par tām pērtiķu lamatām, un tu taču arī nespēj atteikties, Harij! Tu zaudē lielo, jo nespēj pamest mazo! Tev vienkārši jānotver Valentīns Jertsens, kaut gan patiesībā saproti, ka tas tev maksās visu, kas tev dārgs, tevi pašu un tos, kuri ap tevi, jo tu vienkārši nespēj apstāties!

– Interesants salīdzinājums, bet tu kļūdies!

– Tiešām?

– Jā.

– Ļoti patīkami! Man jāiet paskatīties, kā sviežas manām dāmām!

– Protams. Ja Smits mums pievienosies, vai nevarēsi dot viņam īsu priekšstatu par to, kas tiek gaidīts no viņa kā psihologa?

– Protams, tas ir mazākais, ko varu darīt.

– Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas labā? Vai viņa labā, kuru nokristīji par Pērtiķi?

– Arlabunakti, Harij!

Harijs uzkāpa augšā un iegūlās gultā. Nepieskardamies viņš gulēja tik tuvu Rākelai, ka varēja sajust siltumu, ko izstaroja viņas guļošais ķermenis. Un aizvēra acis.

“Dzenbudisms un motociklu tehniskās apkopes māksla”.

Pēc kāda brīža viņš aizslīdēja prom. Ārā no gultas, ārā caur logu, cauri naktij lejup uz mirdzošo pilsētu, kurā nekad nenodziest gaismas, lejup uz ielām, uz šķērsieliņām, pāri atkritumu spaiņiem, tur, kur nekad neiespīd pilsētas gaismas. Un tur, tur stāvēja viņš. Viņa krekls bija vaļā, un no kailajām krūtīm Harijam pretī kliedza seja, vienlaikus mēģinādama pārplēst ādu un izkļūt ārā.

Tā bija seja, kuru viņš pazina.

Medītais un medītājs, bailīgais un izsalkušais, nīstais un nīdējs.

Harijs strauji atvēra acis.

Viņš bija redzējis pats savu seju.

17. NODAĻA Pirmdienas rīts

Katrīne skatījās uz izmeklēšanas grupas bālo seju pulciņu. Dažs labs bija strādājis visu nakti, un tie, kuri nebija strādājuši, pēc visa spriežot, arī nebija daudz gulējuši. Viņi bija pārskatījuši Valentīna Jertsena kontaktu sarakstu: izrādījās, ka vairums no tiem ir noziedznieki, daži joprojām izcieta sodu, citi jau bija miruši. Pēc tam Tords Grēns bija iepazīstinājis ar Telenor centrāles telefona sarakstiem, kuros pa dienām un stundām pirms uzbrukumiem tika uzrādīti visu to personu vārdi, ar kuriem trim upuriem notikušas telefona sarunas. Pagaidām telefonu numuru sakritību nebija, aizdomīgu sarunu vai īsziņu arī nebija. Vienīgais iespējami aizdomīgais bija neatbildēts zvans Ēwai Dolmenai no nepazīstama abonenta divas dienas pirms slepkavības. Tika zvanīts no vienreizējas lietošanas telefona, ko nebija iespējams izsekot. Tas varēja nozīmēt, ka telefons ir izslēgts, iznīcināts, palicis bez SIM kartes vai gluži vienkārši kartes konts bija tukšs.

Annešs Villers bija iepazīstinājis ar rezultātiem attiecībā uz pārdotajiem 3D printeriem un secinājis, ka to, bez šaubām, ir pārāk daudz un veikalos nereģistrēto pircēju skaits procentuālā izteiksmē ir pārāk liels, lai būtu jēga tos pārbaudīt.

Katrīne bija paskatījusies uz Hariju, kurš par šādiem rezultātiem bija pašūpojis galvu, bet pamājis viņai, ka piekrīt šiem secinājumiem.

Bjērns Holms bija paskaidrojis, ka tagad, kad fiziskās pēdas nozieguma vietā norādījušas uz aizdomās turamo, kriminālistiem jāpievērš uzmanība pierādījumiem, kas papildus varētu saistīt Valentīnu Jertsenu ar visām trim slepkavību vietām un upuriem.

Katrīne jau bija gatava sadalīt darba uzdevumus visai dienai, kad Mangnuss Skarre pacēla roku un, nenogaidījis, līdz viņam dos vārdu, sāka runāt:

– Kādēļ jūs nolēmāt atklāt, ka Valentīns Jertsens ir aizdomās turamais?

– Kādēļ? – Katrīne atkārtoja. – Lai saņemtu informāciju par to, kur viņš varētu būt, protams!

– Un tagad mēs saņemsim simtiem vai tūkstošiem zvanu, pamatojoties uz kaut kāda ģīmja zīmējumu, kāds tikpat labi varētu būt diviem maniem tēvočiem! Un mums nāksies pārbaudīt katru zvanu! Iedomājies, ja vēlāk atklāsies, ka policijai jau bijusi informācija par Jertsena jauno identitāti un dzīvesvietu, kad viņš būs sakodis līdz nāvei ceturto un piekto upuri! Tad daža laba galva te ripos.

Skarre pavērās apkārt, it kā meklēdams atbalstu pie pārējiem. Vai arī – Katrīnei iešāvās prātā – tas viņam jau bija, un viņš runā vairāku citu vārdā.

– Tā vienmēr ir dilemma, Skarre, bet mēs tā nolēmām!

Skarre pamāja vienai no analītiķēm, kas pārņēma stafetes kociņu.

– Skarrem taisnība, Katrīn, jo, godīgi sakot, mums ir grūti strādāt mierīgi! Jau agrāk mēs lūdzām sabiedrībai informāciju par Valentīnu Jertsenu, un tas neko nedeva, bet tikai novirzīja prom no tā, kas, iespējams, būtu aizvedis mūs tālāk.

– Un vēl kāda lieta, – Skarre ieteicās. – Tagad viņš zina, ka mēs zinām, un mēs varbūt esam viņu aizbiedējuši! Viņam ir kāds caurums, kurā viņš spēja slēpties trīs gadus, un tagad mēs riskējam, ka viņš aizdrāzīsies atpakaļ tajā caurumā! Tikai atgādinu!

Katrīne noskatījās, kā Skarre triumfējoši sakrusto rokas uz krūtīm.

– Riskējam? – Sanāksmes dalībnieku pēdējā rindā kāds iespurdzās. – Kaut kādam riskam pakļautas droši vien ir visas tās sievietes, kurām, tavuprāt, jābūt kā pievilinātājām, kamēr mēs turēsim noslēpumā to, ka zinām, kas viņš ir, Skarre! Un, ja gribi zināt, – ja mēs to velnu nenoķersim, tad nebūs arī slikti, ja iedzīsim to atpakaļ viņa caurumā!

Skarre smaidīdams papurināja galvu.

– Kad būsi pabijis nodaļā mazliet ilgāk, Berncen, tad sapratīsi, ka tādi kā Valentīns Jertsens nekad neapstājas! Viņš tikai darīs to, ko jau dara, bet citā vietā. Tu dzirdēji mūsu vadītāju… – vārdu vadītāja viņš izrunāja pārspīlēti lēni, – …vakar televīzijā! To, ka Valentīns varbūt ir jau ārzemēs. Bet, ja tu domā, ka viņš sēž mājās ar adīkli rokās un ēd popkornu, tad mazliet lielāka pieredze, cerams, liks tev saprast, ka kļūdies.

Trulss Berncens blenza uz savām plaukstām un kaut ko nomurmināja. Katrīne to nesadzirdēja.

– Mēs tevi nedzirdam, Berncen! – Skarre, nepagriezdamies pret viņu, iesaucās.

– Es saku, ka tajās Jākobsenas fotogrāfijās, ko nesen parādījāt internetā, nebija redzams viss! – Trulss Berncens skaļi un skaidri sacīja. – Kad es tur ierados, viņa vēl elpoja, taču parunāt nespēja, jo viņš ar knaiblēm bija izrāvis viņai mēli un iestūmis to kādā zināmā vietā! Vai tu saproti, Skarre, cik daudz nāk līdzi, ja mēli izrauj, nevis to nogriež? Vienalga, bet izklausījās, ka viņa mēģināja mani lūgt, lai viņu nošauju! Un, ja man būtu bijusi līdzi pistole, es, velns parāvis, būtu par to padomājis! Bet tūlīt pēc tam viņa nomira, tādēļ pietiek! Tikai pateicu, tāpat vien – attiecībā uz pieredzi.

Klusumā, kas iestājās, kamēr Trulss ievilka elpu, Katrīne iedomājās, ka kādā dienā inspektors Berncens patiesībā varētu viņai iepatikties. Šai domai Trulss Berncens tūlīt arī pielika punktu savas runas turpinājumā:

– Un, cik zinu, mēs atbildam Norvēģijas priekšā, Skarre! Ja Valentīns izvaros melnādainos vai nēģerus citās zemēs, tad problēmas būs jārisina viņiem. Labāk tā nekā tad, ja viņš ķeras pie mūsu meitenēm!

– Pietiek par to runāt! – Katrīne iejaucās. Pavērtās mutes liecināja, ka tagad tie ir vismaz pamodušies. – Tiksimies sanāksmē pulksten četros pēcpusdienā. Preses konference notiks pulksten astoņpadsmitos! Pa telefonu mēģināšu būt pēc iespējas pieejama visiem, tādēļ, sniedzot ziņojumus, runājiet īsi un kodolīgi! Un, lai jums joprojām ir skaidrs: viss ir steidzami! Ja vakar viņš neuzbruka, tam nav jānozīmē, ka neuzbruks šodien! Arī Dievs svētdienā atpūtās.

Sanāksmju telpa ātri kļuva tukša. Katrīne savāca dokumentus, aizvēra klēpjdatoru un gatavojās doties ārā.

– Es vēlos Villeru un Bjērnu!

Tas bija Harijs. Rokas aizlicis aiz pakauša un izstiepis kājas, viņš turpināja sēdēt.

– Villers ir labs, bet, ja runa ir par Bjērnu, tad tev jāpajautā Krimināltehniskās nodaļas kaut-kādai-tur Līenai.

– Es jautāju Bjērnam. Viņš saka, ka runāšot ar viņu.

– Jā, protams, – Katrīnei izspruka. – Ar Villeru runāji?

– Jā. Kļuva ļoti priecīgs.

– Un kā ar pēdējo?

– Hallsteins Smits.

– Tiešām?

– Kādēļ ne?

Katrīne paraustīja plecus.

– Ekscentriska personība ar alerģiju pret riekstiem, bez pieredzes policijas darbā?

Harijs atgāzās krēslā, iebāza roku bikšu kabatā un izvilka saņurcītu Camel paciņu.

– Ja džungļos ir kāds jauns zvērs, ko sauc par vampīristu, tad vēlos, lai visu laiku man sēdētu blakus tas, kurš par šo zvēru zina visvairāk. Bet, tavuprāt, tātad slikti ir tas, ka viņam ir alerģija pret riekstiem?

Katrīne nopūtās.

– Es tikai domāju, ka man sāk apnikt šie ar alerģiju sirgstošie… Annešam Villeram ir alerģija pret lateksu, un viņš nevar lietot lateksa cimdus. Vai prezervatīvus varbūt. Padomā!

– Labāk ne, – Harijs noteica, ieskatījās paciņā un iesprauda starp lūpām cigareti. No tās sērīgi nokarājās aizlūzis galiņš.

– Kāpēc tu neliec savas cigaretes jakas kabatā kā citi cilvēki, Harij?

Harijs paraustīja plecus.

– Aizlauztas cigaretes garšo labāk. Starp citu, pieļauju – ja katlumāju neļauj izmantot kā biroju, tad likums par smēķēšanu tur nav spēkā?

– Man ļoti žēl, – Hallsteins Smits sacīja telefonā. – Priecājos, ka tiku uzrunāts!

Viņš pārtrauca sarunu, iebāza telefonu kabatā un paskatījās uz savu sievu Maiju, kas sēdēja virtuves galdam pretējā pusē.

– Vai kaut kas atgadījies? – viņa pajautāja ar rūpju pilnu izteiksmi sejā.

– Zvanīja no policijas. Interesējās, vai es negribot iekļauties mazā grupiņā, kam jānoķer šis vampīrists.

– Un?

– Man beidzas termiņš doktora disertācijas izstrādei. Nav laika. Un mani neinteresē šādas cilvēku medības. Pietiek jau ar vanagu un baložiem šeit, mājās!

– Un to tu pateici viņiem?

– Jā. Izņemot par vanagu un baložiem.

– Ko viņi atbildēja?

– Viņš. Tas bija vīrietis. Harijs. – Hallsteins Smits iesmējās. – Teica, ka saprotot mani, un sacīja, ka policijas izmeklēšanas darbs tomēr esot garlaicīgs un nebūt ne tāds, kā to attēlo televīzijā.

– Lūk, kā… – Maija pielika tējas krūzīti pie lūpām.

– Tā, lūk… – Hallsteins atkārtoja to pašu.

Harija un Anneša Villera soļi atbalsojās betonētajā tunelī un apslāpēja vieglos ūdens pilienu pakšķus, kas krita no tā griestiem.

– Kur mēs esam? – Villers painteresējās. Viņš nesa pavecāka modeļa galda datora monitoru un klaviatūru.

– Zem parka, kaut kur starp Policijas pārvaldes ēku un Botsena cietumu, – Harijs atbildēja. – Mēs to saucam par Tuneli.

– Un te ir slepena biroja telpa?

– Tā nav slepena, bet tikai brīva.

– Kurš gan grib biroju šeit, zem zemes?

– Neviens. Tādēļ tas ir brīvs. – Harijs apstājās pie kādām dzelzs durvīm. Ielika atslēgu slēdzenē un pagrieza. Pavilka durvju rokturi.

– Joprojām aizslēgtas? – Villers iejautājās.

– Piebriedušas.

Harijs ar kāju atspiedās pret sienu blakus durvīm un parāva tās. Degunā iesitās pagraba un silta mitruma dvaka. Harijs kāri to ieelpoja. Atgriezušies katlumājā!

Iekšpusē viņš nospieda gaismas slēdzi. Pēc dažu sekunžu ilga apdomas laika pie griestiem sāka zilgani mirkšķināt luminiscentās spuldzes. Kad tās bija iedegušās, viņi pavērās apkārt: četrstūraina telpa ar pelēkzilu linoleju uz grīdas, bez logiem – tikai kailas, pelēkas betona sienas. Harijs pašķielēja uz Villeru: vai darba telpas izskats neapslāpēs jaunā inspektora spontāno prieku, Harijam uzaicinot viņu līdzdarboties “partizānu” grupiņā. Tomēr tā neizskatījās.

– Rock’n roll! – Annešs Villers pavīpsnāja.

– Mēs esam pirmie, tādēļ vari izvēlēties!

Harijs pamāja ar roku uz trim rakstāmgaldiem. Uz viena no tiem stāvēja nobrūnējis kafijas automāts, ūdens muciņa un četras baltas krūzītes ar vārdiem uz tām.

Villers jau bija pieslēdzis datoru un Harijs ieslēdzis kafijas automātu, kad vēlreiz tika atrautas vaļā durvis.

– Ai, te ir siltāks, nekā es atceros! – Bjērns Holms iesmējās. – Šis ir Hallsteins!

Aiz Bjērna Holma parādījās vīrietis lielās brillēs, izspūrušiem matiem un rūtainā žaketē.

– Smit! – Harijs ierunājās un sniedza viņam roku. – Priecājos, ka pārdomāji!

Hallsteins Smits satvēra Harija roku.

– Reversā psiholoģija man nepadodas, – viņš teica. – Ja runa bija par to. Ja ne, tad tu esi sliktākais darba piedāvātājs pa telefonu, kādu jebkad esmu sastapis. Vienalga, šī ir pirmā reize, kad esmu atzvanījis, lai piekristu piedāvājumam!

– Nav jēgas kādu pamudināt, jo mums tikai vajadzīgi cilvēki, kuri ir motivēti darbam, – Harijs atbildēja. – Vai tev garšo stipra kafija?

– Nē, labāk mazliet… gribēju teikt – dzeršu tādu pašu kā jūs.

– Labi. Šķiet, šī ir tava krūzīte! – Harijs sniedza Smitam vienu no baltajām krūzītēm.

Smits pagrozīja brilles un izlasīja, kas ar flomāsteru bija uz tās uzrakstīts.

– Ļevs Vigotskis?

– Un šī būs mūsu tehniķim-kriminālistam! – Harijs sacīja un iedeva Bjērnam Holmam vienu no pārējām krūzītēm.

– Joprojām Henks Viljamss, – Bjērns apmierināti izlasīja. – Vai tas nozīmē, ka šīs krūzītes trīs gadus nav mazgātas?

– Ūdensnoturīga tuša, – Harijs teica. – Te būs tavējā, Viller!

– Popijs Doils? Kas tas tāds?

– Visu laiku labākais policists. Pameklē enciklopēdijā!

Bjērns pagrozīja pirkstos ceturto krūzīti.

– Un kādēļ uz tavas krūzītes, Harij, nav Valentīna Jertsena vārds?

– Droši vien aizmāršības dēļ!

Harijs paņēma no kafijas automāta kanniņu un ielēja dzērienu visās četrās krūzītēs.

Bjērns pievērsās abu pārējo jautājošajām sejām.

– Tradīcija ir tāda, ka uz mūsu krūzītēm jābūt pozitīvu varoņu vārdiem, bet uz Harija – aizdomās turamā vārdam. Iņ un jan.

– Tas nekas, – Smits ieteicās. – Bet tikai, kā saka, Ļevs Vigotskis nav mans iecienītākais psihologs. Tiešām, viņš bija celmlauzis, un tomēr…

– Tu saņēmi Stoles Eunes krūzīti, – Harijs paskaidroja un novietoja pēdējo krēslu tā, ka tagad visi četri krēsli telpā veidoja apli. – Mēs tātad darbojamies neatkarīgi, esam paši sev priekšnieki un nevienam neko neziņojam. Tomēr Katrīni Bratu turam lietas kursā, un arī viņa – mūs. Apsēdieties! Sāksim ar to, ka katrs vienkārši un godīgi pateiks, ko domā par šo lietu. Pamatojieties uz faktiem un pieredzi vai varbūt uz intuīciju – uz vienkāršu, idiotisku detaļu vai uz absolūto nada. Nekas no tā, ko sacīsiet, vēlāk netiks izmantots pret jums, ir atļauts teikt visu! Kurš vēlas sākt?

Visi četri apsēdās.

– Es, protams, neesmu noteicējs, – Smits ierunājās. – Bet, manuprāt, ē-e… jāsāk ir tev, Harij!

Smits bija aptvēris ar rokām galvu, it kā saltu, kaut gan viņi sēdēja blakus sienai, aiz kuras apkures katli apsildīja visu cietumu. – Varbūt izstāsti, kādēļ tu domā, ka tas nav Valentīns Jertsens!

Harijs paskatījās uz Smitu. Iedzēra malciņu no kafijas krūzītes. Norija.

– Okay, es sākšu. Es nedomāju, ka tas nav Valentīns Jertsens! Kaut gan šāda doma prātā ienāca. Slepkava izdara divas slepkavības, neatstājot nevienu pierādījumu. Tam ir nepieciešama plānošana un auksts aprēķins. Bet tad viņš negaidīti uzbrūk, bārstīdams uz visām pusēm pēdas un pierādījumus, kuri visi norāda uz Valentīnu Jertsenu. Te jaušams kaut kas uzmācīgs, it kā viņu būtu apsēdusi doma atklāt, kas viņš ir. Un tad, dabiski, rodas aizdomas. Vai tas būtu kāds, kurš mēģina ar mums manipulēt, norādot uz kādu citu? Tādā gadījumā Valentīns Jertsens ir perfekts grēkāzis.

Harijs paskatījās uz pārējiem: uztvēra Anneša Villera koncentrēto ieplesto acu skatienu, Bjērns Holms bija kļuvis gandrīz miegains, bet Hallsteins Smits – ar patīkamu sejas izteiksmi, it kā šajā situācijā automātiski būtu iejuties psihologa lomā.

– Valentīns Jertsens ar savu sodāmību sarakstu ir iespējamais vainīgais, – Harijs turpināja. – Turklāt īstais slepkava zina, ka mēs viņu diezin vai atradīsim, jo tik ilgi jau esam nesekmīgi mēģinājuši. Varbūt slepkava zina, ka Valentīns Jertsens ir miris un aprakts, jo pats ir to nogalinājis un noracis. Slepus apraktais Valentīns nevarēs atspēkot aizdomas ar alibi vai tamlīdzīgi, bet no sava kapa turpinās novirzīt uzmanību no alternatīvā slepkavas.

– Pirkstu nospiedumi, – Bjērns Holms iebilda. – Dēmona sejas tetovējums. DNS uz rokudzelžiem.

– Labi. – Harijs ieņēma vēl vienu malku kafijas. – Pirkstu nospiedumus slepkava varēja atstāt, nogriežot Valentīna rokai pirkstu un paņemot to līdzi uz Hovseteru. Tetovējums var būt viltota kopija, kuru iespējams nomazgāt. Mati uz rokudzelžiem var būt no Valentīna Jertsena līķa, un rokudzelži var būt atstāti ar nolūku.

Klusumu katlumājā iztraucēja vienīgi pēdējie kafijas automāta gārdzieni.

– Draņķība! – Annešs Villers iesmējās.

– Tieši to esmu ierindojis savu paranojālo pacientu konspirācijas teoriju pirmajā desmitniekā, – Smits ieteicās. – Tas ir… ē-e… domāts kā kompliments!

– Un tādēļ mēs esam šeit! – Harijs sacīja un paliecās krēslā uz priekšu. – Mums jādomā alternatīvi, ir jāskatās uz iespējām, ko Katrīnes izmeklēšanas grupa nav pamanījusi. Viņi ir izveidojuši notikušā scenāriju, un, jo lielāka ir grupa, jo grūtāk ir izrauties no valdošajiem priekšstatiem un secinājumiem. Zināmā mērā tas ir kā reliģija, cilvēki automātiski iedomājas, ka tik daudzi attiecībā uz vienu nevar kļūdīties. Tā. – Harijs pacēla bezvārda krūzīti. – Tomēr var. Un tie kļūdās. Visu laiku.

– Āmen! – Smits noteica. – Ē-e, neparedzēts divkāršais dibens.

– Tad nu iesim tālāk pie nākamās kļūdainās teorijas, – Harijs teica. – Viller?

Annešs Villers ielūkojās savā krūzītē. Ievilka elpu un tad sāka:

– Smit, televīzijā tu ar vārdiem aprakstīji, kā vampīrists pamazām attīstās. Šeit, Skandināvijā, jaunus cilvēkus uzmanīgi novēro, un, ja tie izrāda ekstrēmas tendences, tos pievāc veselības aizsardzības dienests, pirms tie tikuši līdz pēdējai fāzei. Vampīrists nav norvēģis, tas ir no kādas citas zemes. Tāda ir mana teorija. – Viņš pacēla skatienu.

– Paldies! – Harijs sacīja. – Varu piebilst, ka kriminālistikas vēstures rakstos par sērijveida slepkavām nav atrodams neviens skandināvs, kurš dzertu asinis.

– Atlasa slepkavība Stokholmā, 1932. gadā, – Smits ieminējās.

– Hmm. Nezinu.

– Droši vien tāpēc, ka vampīristu neatrada un nosprieda, ka tas bijis sērijveida slepkava.

– Interesanti. Un tāpat kā šeit upuris bija sieviete?

– Lillija Lindestrema, trīsdesmit divus gadus veca prostitūta. Ja viņa bija vienīgā, tad esmu ar mieru apēst savu salmu cepuri, kas man ir mājās! Vēlāk to sāka dēvēt par vampīra izdarītu slepkavību.

– Detaļas?

Smits vairākkārt samirkšķināja acis un tad sāka runāt, it kā atcerēdamies visu vārdu pa vārdam: – Ceturtais maijs, Valpurģu nakts, Sanktēriksplāna 11, vienistabas dzīvoklītis. Lillija bija uzņēmusi savā dzīvoklī vīrieti. Viņa bija nokāpusi uz pirmo stāvu pie savas draudzenes un palūgusi aizdot prezervatīvu. Kad Lillijas dzīvoklī ielauzās policija, tā atrada viņu mirušu uz dīvāna. Nebija ne pirkstu nospiedumu, ne citu pēdu. Bija skaidrs, ka slepkava pēc padarītā ieviesis kārtību, pat Lillijas apģērbs bija glīti sakārtots. Virtuvē, izlietnē, viņi atrada ar asinīm noziestu mērces pavārnīcu.

Bjērns pārmija skatienus ar Hariju, bet Smits turpināja:

– Neviens no vārdiem viņas adrešu grāmatiņā, kurā patiešām bija daudz vārdu, nenoveda policiju līdz kādam, kuru turēt aizdomās. Tā nekad nenonāca uz pēdām vampīristam, kurš bija uzbrucis.

– Bet, ja tas bija vampīrists, tad droši vien tas gribēs uzbrukt vēlreiz? – Villers pajautāja.

– Jā, – Smits atbildēja. – Un kurš saka, ka viņš to neizdarīja? Un vēl jo pamatīgāk satīrīja visu aiz sevis!

– Smitam taisnība, – Harijs teica. – Pazudušo personu skaits katru gadu ir lielāks nekā reģistrēto slepkavību skaits. Bet Villeram varbūt ir taisnība, ka šeit, Skandināvijā, tāds topošs vampīrists tiktu atklāts laicīgi.

– Tas, ko es aprakstīju televīzijā, bija tipiska attīstība, – Smits paskaidroja. – Ir tādi, kas atklāj sevī vampīristu tikai turpmākās dzīves laikā, tieši tāpat kā parastam cilvēkam ir nepieciešams laiks, lai tiktu skaidrībā par savām patiesajām seksuālajām nosliecēm. Viens no vēsturē pazīstamākajiem vampīristiem, Pēteris Kirtens, tā dēvētais vampīrs no Diseldorfas, bija četrdesmit piecus gadus vecs, kad pirmo reizi dzēra dzīvnieka asinis – gulbja asinis, kuru nogalināja netālu no pilsētas 1929. gada decembrī. Nepilnus divus gadus vēlāk viņš bija nogalinājis deviņus cilvēkus un mēģinājis nogalināt vēl septiņus.

– Hmm. Tātad tu nesaskati nekā neparasta apstāklī, ka Valentīna Jertsena citādi šausminošajā noziegumu sarakstā agrāk nav pieminēta asiņu dzeršana vai kanibālisms?

– Nē.

– Okay. Kādas ir tavas domas, Bjērn?

Bjērns Holms izslējās krēslā taisnāk un paberzēja acis.

– Tādas pašas kā tev, Harij!

– Un kādas tās ir?

– Tādas, ka Ēwas Dolmenas slepkavība ir Stokholmas slepkavības kopija. Bija dīvāns, viss tur bija sakopts, tas, no kā viņš bija dzēris asinis – no miksera –, bija nolikts izlietnē!

– Izklausās ticami, vai ne, Smit?

– Kopija? Tādā gadījumā tas būtu kas jauns! Ē-e, neparedzēts paradokss. Tiesa, ir vampīristi, kuri sevi uzskata par grāfa Drakulas reinkarnācijām, bet tas, ka kāds vampīrists sevi uzskatītu par atdzimušu Atlasa slepkavu, šķiet mazticams. Droši vien runa ir par dažām rakstura iezīmēm, kādas ir tipiskas vampīristiem.

– Harijs domā, ka mūsu vampīrists ir bezgala pārņemts ar tīrīguma garu, – Villers piezīmēja.

– Redziet, – Smits iesāka. – Vampīrists Džons Džordžs Heigs bija apsēsts ar roku mazgāšanu. Gan vasarā, gan ziemā viņš valkāja cimdus. Viņš necieta netīrumus un savu upuru asinis dzēra tikai no tīrām glāzēm.

– Un tu, Smit, – Harijs painteresējās. – Kas, tavuprāt, ir mūsu vampīrists?

Smits pabāza vidējo un rādītājpirkstu starp lūpām un pastumdīja tās augšup lejup, reizē ieelpodams un izelpodams.

– Domāju, ka salīdzinājumā ar daudziem citiem vampīristiem viņš ir inteliģents cilvēks, kas jaunībā ir spīdzinājis dzīvniekus un varbūt arī cilvēkus. Viņš ir no nodrošinātas ģimenes, kurā vienīgais nav spējis pielāgoties. Drīz vien viņam atkal vajadzēs asinis, un man šķiet, ka viņš gūst seksuālu apmierinājumu ne vien no asiņu dzeršanas, bet arī no skatīšanās uz tām. Viņš meklē perfektu orgasmu, ko, viņaprāt, var sniegt izvarošana kombinācijā ar asinīm. Pēteris Kirtens… tātad gulbja slepkava no Diseldorfas, paskaidroja, ka to reižu skaits, kad viņš grūda savos sieviešu kārtas upuros nazi, bijis atkarīgs no tā, cik daudz asiņu izplūda, un tas savukārt noteicis, cik ātri viņš guvis apmierinājumu.

Telpā iestājās drūms klusums.

– Kur un kad mēs atradīsim tādu cilvēku? – Harijs pajautāja.

– Varbūt Katrīnei vakar televīzijas raidījumā bija taisnība, – Bjērns teica. – Varbūt Valentīns ir aizlaidies uz ārzemēm. Piemēram, aizmeties līdz Sarkanajam laukumam.

– Uz Maskavu? – Smits pabrīnījās.

– Uz Kopenhāgenu, – Harijs atbildēja. – Multikulturālā Nerrebro. Tur ir parks, ko novēro puiši, kas nodarbojas ar cilvēku tirdzniecību. Galvenokārt ar importu, mazāk – ar eksportu. Tu apsēdies uz kāda no soliņiem vai šūpolēs un pacel roku ar biļeti – autobusa, lidmašīnas, vienalga kādu. Pie tevis pienāks puisis un jautās, uz kurieni vēlies doties. Tad pajautās vēl, bet neko tādu, kas varētu viņu atklāt. Tikmēr viņa kolēģis, kas parkā sēž citā vietā, tev nemanot, būs tevi nofotografējis un pārbaudīs internetā, vai esi tas, par ko uzdodies, un vai neesi spiegs. Šis ceļojumu birojs ir diskrēts un dārgs, un tomēr biznesa klasē neviens neceļo. Lētākās vietas ir konteinerā.

Smits papurināja galvu.

– Bet vampīristi neizvērtē risku tik racionāli kā mēs, tādēļ nedomāju, ka viņš ir aizlaidies.

– Es arī ne, – Harijs teica. – Tātad kur viņš ir? Vai dzīvo viens? Vai tiekas ar citiem cilvēkiem? Slēpjas pūlī vai dzīvo kādā vientuļā vietā? Vai viņam ir draugi? Vai var iedomāties, ka viņam būtu mīļākā?

– Es nezinu.

– Šeit visi saprot, ka neviens nevar to zināt, Smit, esi psihologs vai ne. Viss, ko es lūdzu, ir tavas pirmās nojautas.

– Mēs, zinātnieki, esam diezgan vārgi attiecībā uz nojautām. Bet viņš ir viens. Esmu par to diezgan pārliecināts. Pat ļoti viens. Kā pirksts.

Pie durvīm pieklauvēja.

– Parauj stiprāk un nāc iekšā! – Harijs iesaucās.

Durvis atvērās.

– Labdien, drosmīgie vampīra mednieki! – Stole Eune ienāca ar vēderu pa priekšu, turot aiz rokas kādu sakumpušu meiteni, kuras ļoti tumšie mati nokarājās pāri sejai tā, ka Harijs nespēja to saskatīt. – Es piekritu pasniegt tev īso kursu par psiholoģijas lomu policijas darbā, Smit!

Smits atplauka.

– To es tiešām novērtēju, dārgais kolēģi!

Stole Eune pašūpojās uz papēžiem.

– To vajadzētu gan! Bet nedomāju vēlreiz strādāt šajās katakombās, jo mēs dabūjām Katrīnei telpas. – Viņš uzlika roku meitenei uz pleca. – Eurūra atnāca līdzi, jo viņai vajadzīga jauna pase. Vai tu, Harij, varētu palīdzēt viņai tikt garām rindai, kamēr mēs ar Smitu parunāsim par darbu?

Meitene atbīdīja matus no pieres. Harijs sākumā nespēja noticēt, ka šī bālā seja ar sarkanajām pūtītēm pieder tai jaukajai, mazajai meitenītei, kādu viņš to atcerējās redzējis pirms vairākiem gadiem. Ja spriestu pēc tumšā apģērba un pamatīgās kosmētikas, viņa tagad būtu gots jeb, kā Oļegs saka, emo. Bet viņas skatienā nemanīja ne spītības, ne nemiera. Arī ne miņas no jaunības satraukuma vai prieka pazīmēm, atkal ieraugot Hariju, viņas mīļāko ne-tēvoci, kā bija paradusi to saukt. Nebija nekā. Vai – jā gan, kaut kas tomēr bija. Kaut kas tāds, ko viņš nespēja izprast.

– Mēs esam tik korumpēti, ka līdīsim garām rindai! – Harijs sacīja un izpelnījās gandrīz nemanāmu Eurūras smaidu. – Iesim augšā uz pasu nodaļu!

Visi četri pameta katlumāju. Harijs un Eurūra klusēdami gāja pa tuneli. Stole Eune un Hallsteins Smits – pļāpādami divus soļus aiz viņiem.

– Man tātad bija šis pacients. Par savām patiesajām problēmām viņš izteicās tik netieši, ka es neko nesapratu, – Eune stāstīja. – Kad es nejauši atklāju, ka tas ir meklētais Valentīns Jertsens, viņš man fiziski uzbruka. Ja palīgā nebūtu piesteidzies Harijs, tas cilvēks būtu mani nogalinājis!

Harijs pamanīja, ka Eurūra nodreb.

– Viņam izdevās aizbēgt, bet, kamēr draudēja man, es guvu skaidrāku priekšstatu par viņu. Tas turēja nazi man pie kakla un mēģināja piespiest nosaukt diagnozi. Pats sevi viņš dēvēja par “brāķi”. Un, ja es neatbildēšu, viņš nolaidīšot man asinis, līdz viņa loceklis būs sadzēries.

– Interesanti. Varbūt varēji redzēt… vai viņam bija erekcija?

– Nē, bet es to jutu. Arī zobaino medību naža asmeni. Atceros – es cerēju, ka mani paglābs mans dubultzods.

Stole pasmējās.

Harijs tomēr sadzirdēja Eurūras apspiestos šņukstus, pagriezās un daiļrunīgi paskatījās uz Euni.

– Vai, atvaino mani, meitiņ! – tēvs iesaucās.

– Par ko jūs runājāt? – Smits jautāja.

– Par daudz ko. – Eune pieklusināja balsi. – Viņš bija aizņemts ar fonā skanošajām Pink Floyd balsīm dziesmā “Dark Side of the Moon”.

– Tagad atceros! Tas ir, man liekas, ka viņš sevi nosauca citādi, nevis par Polu. Un mans pacientu saraksts diemžēl ir nozagts!

– Harij, Smits saka…

– Es dzirdēju.

Viņi uzkāpa augšā līdz pirmajam stāvam. Eune un Smits nostājās pie lifta, bet Harijs un Eurūra devās uz ātriju. Papīra lapiņa uz stikla pie barjeras vēstīja, ka aparāts nedarbojas un pasu gribētājiem, lai iegūtu fotogrāfiju pasei, jāizmanto fotografēšanas automāts blakustelpā.

Harijs aizveda Eurūru līdz āra tualetei līdzīgai būdiņai, pavilka sāņus aizkaru un iedeva Eurūrai dažas monētas, pirms meitene iegāja un apsēdās.

– Ak tā, jā! – viņš vēl piebilda. – Nerādi zobus!

Tad aizvilka ciet aizkarus.

Eurūra skatījās uz savu spoguļattēlu melnajā stiklā, kas aizsedza kameru.

Juta, ka uznāk raudiens.

No rīta viņai šī doma bija šķitusi laba: pateikt tētim, ka vēlas iet viņam līdzi uz Policijas pārvaldi, lai sastaptu Hariju. Viņai esot vajadzīga jauna pase, jo klase dodas ekskursijā uz Londonu. Tētis nekad nebija par to interesējies, par to vienmēr bija parūpējusies mamma. Viņai bija nodoms atrast ieganstu, lai uz pāris minūtēm paliktu ar Hariju divatā un tad viņam visu izstāstīt. Bet tagad, kad viņi bija vieni, Eurūra to nespēja. Tas, ko tētis pateica Tunelī – par nazi –, bija viņu tik ļoti izbiedējis, ka viņa bija sākusi trīcēt un ceļgali bija kļuvuši gandrīz ļengani. Tas bija tas pats robainais nazis, ko vīrietis bija turējis viņai pie vaiga. Un viņš bija atgriezies. Eurūra aizvēra acis, lai neredzētu savu pārbijušos sejas izteiksmi. Viņš bija atgriezies un nogalinās viņus visus, ja viņa runās. Un ko tas līdzēs, ja viņa runās? Viņa taču nezināja neko tādu, lai būtu iespējams to briesmoni atrast. Tas neglābtu ne tēti, ne arī kādu citu. Eurūra atkal atvēra acis. Pārlaida skatienu šaurajai kabīnītei un sajutās tāpat kā toreiz sporta zāles tualetes telpā. Viņas skatiens automātiski slīdēja lejup un atrada to – vietā, kur beidzās aizkars. Zābaku purngali uz grīdas, tieši priekšā. Tie gaidīja viņu, gribēja tikt iekšā, gribēja…

Eurūra parāva aizkaru sāņus, padrāzās garām Harijam un aizmetās uz izeju. Dzirdēja aiz muguras saucam savu vārdu. Viņa izkļuva dienasgaismā un atklātā vietā. Eurūra skrēja pa zāli, cauri parkam, lejup uz Grenlannsleiretes pusi. Dzirdēja, kā šņuksti jaucas kopā ar saraustīto elpu, it kā arī te, ārā, nepietiktu gaisa. Bet viņa neapstājās. Viņa skrēja. Zināja, ka skries tik ilgi, līdz paklups.

– Pols jeb Valentīns man neko nestāstīja par kaut kādu īpašu tieksmi pēc asinīm, – ieņēmis vietu aiz Katrīnes rakstāmgalda, sacīja Eune. – Runājot par viņa personīgo lietu, droši vien varam secināt, ka viņš nav cilvēks, kuram no seksuālā viedokļa būtu kaut kādi traucējumi. Un tāds cilvēks, kad kļūst pieaudzis, reti maina savus seksuālos paradumus.

– Varbūt šīs alkas viņam bija vienmēr, – Smits teica. – Tikai viņš neatrada veidu, kā piedzīvot savas fantāzijas. Ja viņa patiesā vēlme būtu sakost cilvēkus līdz asinīm un dzert tās no pirmavota, tā sakot, tad varbūt šo dzelzs zobu iegūšana ļāva viņam to īstenot.

– Dzert cilvēku asinis – tas ir ļoti sens rituāls, kas tiek saistīts ar cita cilvēka – bieži vien ienaidnieka – spēka un spēju pārņemšanu, vai ne?

– Pareizi.

– Ja tu veidotu šī sērijveida slepkavas profilu, Smit, es ieteiktu par sākuma punktu uzskatīt tādu cilvēku, kuru vada nepieciešamība kontrolēt, kā tas redzams pie parastajiem varmākām un maniakiem. Pareizāk sakot, vēlme atjaunot kontroli, atgūt varu, kas reiz tam tikusi atņemta. Atjaunošana.

– Pateicos! – Smits teica. – Atjaunošana. Piekrītu un noteikti ņemšu vērā šo aspektu.

– Ko nozīmē “atjaunošana”? – Katrīne jautāja. Viņa bija apsēdusies uz palodzes, jo abi psihologi bija atļāvuši viņai pabūt klāt.

– Mēs visi vēlamies labot dzīves laikā sev gūtos kaitējumus, – Eune teica. – Jeb atriebties – tas ir tas pats. Es, piemēram, nolēmu kļūt par ģeniālo psihologu, kāds tagad esmu, jo futbolu spēlēju tik slikti, ka neviens negribēja ņemt mani savā komandā. Harijs bija tikai puišelis, kad viņa māte nomira, un viņš izlēma kļūt par slepkavību izmeklētāju, lai sodītu tos, kuri atņem dzīvību.

Pie durvju aplodas pieklauvēja.

– Un ja mēs runājam par sauli… – Eune ieteicās.

– Piedodiet, ka pārtraucu! – Harijs sacīja. – Lieta tāda, ka Eurūra aizskrēja prom! Nezinu, kas viņai lēcies, bet kaut kas notika!

Likās, it kā Stoles Eunes seja būtu viegli nobālējusi. Viņš stenēdams piecēlās no krēsla.

– Jā, Dievs vien zina, kas notiek ar šiem pusaudžiem! Es viņu atradīšu. Tas nebūs ilgi, Smit! Piezvani, un mēs atgriezīsimies pie tēmas.

– Vai ir kaut kas jauns? – Harijs ievaicājās, kad Eune bija izgājis.

– Gan jā, gan nē, – Katrīne atbildēja. – Tiesu mediķi ar simtprocentīgu ticamību apstiprina, ka uz rokudzelžiem atrastais DNS pieder Jertsenam. Pēc Smita lūguma pārlūkot pacientu sarakstus ar mums ir sazinājušies tikai divi seksologi un viens psihologs, bet viņu nosauktie vārdi ir jau izsvītroti no lietas. Un, kā jau tika gaidīts, esam saņēmuši vairākus simtus zvanu no cilvēkiem, kuri ziņo par visu: par baigiem kaimiņiem, par sakostiem suņiem, kuru brūces atgādina vampīru, vilkaču, rūķu vai troļļu kodienus. Bet arī dažus no tiem būtu vērts pārbaudīt. Starp citu, zvanīja Rākela un apvaicājās pēc tevis.

– Jā, redzu, ka viņa ir mēģinājusi mani sazvanīt, bet mūsu bunkurā ir slikts mobilā tīkla pārklājums. Vai šajā ziņā ir iespējams kaut ko darīt?

– Pavaicāšu Tordam, vai nevar ierīkot kaut kādu rūteri vai tamlīdzīgi. Vai mans kabinets ir atkal mans?

Harijs un Smits liftā bija vieni.

– Tu izvairies skatīties acīs, – Smits ierunājās.

– Liftos tā ir ierasts, vai ne? – Harijs atjautāja.

– Es domāju vispārīgi.

– Ja nemeklē acu kontaktu, tad no tā izvairās – tādā ziņā tev ir taisnība!

– Un tev nepatīk braukt liftā.

– Hmm. Vai tas ir tik acīm redzami?

– Ķermeņa valoda nemelo. Un, tavuprāt, es pārāk daudz pļāpāju.

– Šī ir tava pirmā darba diena, tu varbūt mazliet nervozē!

– Nē, es gandrīz vienmēr esmu tāds.

– Okay. Starp citu, vēl neesmu pateicis paldies, ka pārdomāji!

– Nav par ko, jo jāatvainojas ir man – par to, ka mana pirmā atbilde bija tik egoistiska brīdī, kad uz spēles ir liktas cilvēku dzīvības.

– Es labi saprotu, ka tas doktora grāds tev ir svarīgs!

Smits pasmaidīja.

– Jā, tu saproti gan, jo esi viens no mums!

– Viens no kā?

– No kašķīgās elites. Varbūt atceries Goldmana dilemmu no 80. gadiem, kad elites sportistiem tika jautāts, vai tie vēlas iedzert narkotikas, kas garantētu zelta medaļas, bet pēc pieciem gadiem tie nomirtu? Vairāk nekā puse bija piekrituši. Kad to pašu jautāja pārējiem iedzīvotājiem, no 250 cilvēkiem piekrita tikai divi. Zinu, ka vairumam tas izklausās galīgi traki, bet ne tādiem kā tu un es, Harij! Jo tu būtu ar mieru ziedot savu dzīvību, lai noķertu šo slepkavu, vai ne?

Harijs ilgi noraudzījās psihologā. Saklausīja Stoles vārdu atbalsi. “Tev ir skaidrs par tām pērtiķu lamatām, un tu taču arī nespēj atteikties.”

– Vai tevi interesē vēl kaut kas, Smit?

– Jā. Vai viņa ir pieņēmusies svarā?

– Kas?

– Stoles meita?

– Eurūra? – Harijs pacēla uzaci. – Njā. Agrāk viņa bija tievāka.

Smits pamāja ar galvu.

– Man ir nojauta, ka tev, Harij, iespējams, nepatiks nākamais jautājums!

– Redzēsim.

– Vai tev nešķiet, ka Stolem Eunem varētu būt incestam līdzīga izturēšanās pret savu meitu?

Harijs ilgi skatījās uz Smitu. Viņš bija izvēlējies Smitu, jo gribēja ap sevi cilvēkus, kuri spēj domāt oriģināli, un, kamēr Smits tādas domas radīja, Harijs vairumu no tām pieņēma. Vairumu.

Smits kā atvairīdamies pastiepa uz priekšu rokas.

– Redzu, ka tu sāc dusmoties, Harij, bet es jautāju tikai tāpēc, ka viņa uzrāda visas šīs klasiskās pazīmes.

– Okay, – Harijs klusi sacīja. – Tev ir divdesmit sekundes, lai pateiktu ko jēdzīgu! Izmanto tās!

– Es tikai saku, ka…

– Vēl astoņpadsmit.

– Okay, okay! Viņa bija savainojusies. Mugurā – T krekls ar garām piedurknēm, kas nosedza brūces uz apakšdelma, ko viņa visu laiku skribināja. Higiēna. Kad stāvēju viņas tuvumā, varēju saost, ka viņas personīgā higiēna nav no rūpīgākajām. Ēšana. Pārspīlēta ēšana vai novājēšana ir tipiska vardarbības upuru pazīme. Mentāls stāvoklis. Viņa izskatās pavisam nomākta, varbūt nobijusies. Es zinu, ka apģērbs un kosmētika var maldināt, bet ķermeņa valoda un sejas izteiksme nemelo! Intimitāte. Pēc tavas ķermeņa valodas spriedu, ka katlumājā tu biji gatavs viņu apskaut. Bet viņa izlikās, ka nav to pamanījusi, un tādēļ pirms ienākšanas bija aizbīdījusi matus priekšā sejai. Jūs viens otru labi pazīstat, agrāk esat apskāvušies. Tādēļ viņa šo situāciju paredzēja. Vardarbības upuri izvairās no intimitātes un ķermeņa kontaktiem. Vai mans laiks ir beidzies?

Lifts noraustījās un apstājās.

Harijs paspēra soli uz priekšu un, pastiepis roku pāri Smita plecam, nospieda pogu, kas neļāva lifta durvīm atvērties.

– Uz mirkli iedomāsimies, ka tev ir taisnība, Smit! – Harijs pieklusināja balsi līdz čukstam. – Kāds, pie velna, tam sakars ar Stoli? Ja neskaita to, ka savā laikā viņš panāca, ka tevi izmet no psiholoģijas studijām Oslo un iedeva iesauku Pērtiķis?

Harijs ieraudzīja Smita acīs sāpju asaras, it kā tas būtu saņēmis pļauku. Smits sāka mirkšķināt acis un norija siekalas.

– Nolādēts! Tev, protams, taisnība, Harij! Es tikai redzu to, ko vēlos redzēt, jo iekšēji joprojām esmu nikns. Tā bija pēkšņa doma, un, kā jau teicu, man tās diezgan slikti padodas.

Harijs lēni pamāja ar galvu.

– Un tu taču zini, ka šī nebija tava pirmā instinktīvā doma! Ko tu redzēji?

Hallsteins Smits izslējās.

– Es redzēju tēvu, kurš sargā savu meitu, bet no kā? Sešpadsmit septiņpadsmit gadu? Mana pirmā doma ir – tas jauki, ka viņi joprojām tā dara. Ceru, ka arī es turpināšu vadāt savas meitas aiz rociņas vēl pusaudžu vecumā.

– Bet?

– Bet var paskatīties arī no otras puses – ir tēvs, kurš izmanto varu un kontrolē, lai turētu viņu stingri grožos.

– Un kas liek tev tā domāt?

– Tas, ka viņa no tā aizbēg, tiklīdz rodas iespēja. Esmu strādājis ar lietām, kurās ir aizdomas par incestu, Harij, un bēgšana no mājām ir viens no momentiem, ko pārbaudām. Šie simptomi, kurus nosaucu, var nozīmēt tūkstošiem citu iemeslu, bet, ja pastāv kaut minimāla iespēja, ka mājās viņa cieš, tad neņemt vērā šo domu būtu nepiedodama profesionāla kļūda. Vai piekrīti? Saprotu, ka tu draudzējies ar viņa ģimeni, bet tieši tāpēc es izsaku tev šo domu. Tu esi tas, kurš var aprunāties ar viņu!

Harijs atlaida pogu, durvis atvērās, un Hallsteins Smits izgāja.

Harijs palika stāvam, līdz durvis sāka vērties ciet, tad viņš ielika starp vērtnēm kāju un tās atkal atsprāga vaļā. Viņš devās pakaļ Smitam, lejup pa kāpnēm un tālāk uz Tuneli. Kabatā ievibrējās telefons.

Viņš pielika to pie auss.

– Sveiks, Harij! – Kļūdīties nebija iespējams: tā bija Isabelles Skeijenas vīrišķīgā, kaitinošā balss. – Dzirdu, ka esi atpakaļ zirgā!

– Īsti vēl nezinu.

– Mēs taču vienubrīd jājām kopā, Harij! Bija patīkami. Varētu būt vēl patīkamāk!

– Es domāju, ka bija tik patīkami, cik vien varēja būt!

– Vienalga, daudz ūdens jau aiztecējis, Harij! Es zvanu, lai lūgtu tev pakalpojumu. Mūsu informācijas birojs kaut kādā mērā darbojas Mikaēla labā, un tu varbūt esi lasījis, ka “Dagbladet” interneta avīzē nupat ir publicējusi rakstu, kas diezgan smagi skar Mikaēlu.

– Nē.

– Viņi raksta, lūk, ko. Citēju: “Tagad pilsēta maksā par to, ka Oslo policija Mikaēla Belmana vadībā nav tikusi galā ar saviem pienākumiem, tā nav notvērusi tādu cilvēku kā Valentīns Jertsens. Tas ir skandāls un savas nespējas atzīšana, jo Jertsens trīs gadus ir spēlējies ar policiju kā kaķis ar peli. Un tagad viņš vairs nevēlas būt par peli, tādēļ turpina rotaļu kā kaķis.” Ko teiksi?

– Varēja būt uzrakstīts labāk.

– Mēs vēlamies, lai kāds uzrastos un paskaidrotu, cik nesamērīga ir šāda kritika, lai kāds atgādinātu Mikaēla Belmana vadībā veikto lielo krimināllietu atklāšanas skaitu procentos, lai tas būtu kāds, kurš pats ir atklājis vairākas slepkavību lietas un tiek uzskatīts par neatkarīgu. Tā kā tagad esi pasniedzējs Policijas akadēmijā, tad taču tevi nevarētu apsūdzēt par to, ka runā par savu slimo māti? Tu esi perfekts, Harij! Ko teiksi?

– Protams, es gribu palīdzēt tev un Belmanam.

– Tiešām? Lieliski!

– Veidā, kā to protu vislabāk, – atrodot Valentīnu Jertsenu. Tieši šobrīd esmu diezgan aizņemts, tādēļ atvaino mani, Skeijena!

– Es zinu, ka jūs smagi strādājat, Harij, bet tas var prasīt laiku.

– Un kādēļ tieši tagad tik steidzami ir jāuzspodrina Belmana reputācija? Ļauj man ietaupīt mums abiem laiku! Es nekad nestāvēšu mikrofona priekšā un neteikšu to, ko diktē kāds PR aģents! Ja tagad beigsim šo diskusiju, tad varēsim teikt, ka mums ir notikusi civilizēta saruna, kas nebeidzās ar to, ka man nācās tevi palūgt vākties uz elli!

Isabelle Skeijena skaļi iesmējās.

– Tu braši turies, Harij! Joprojām esi saderināts ar valdzinošo tumšmati juristi?

– Nē.

– Nē? Varbūt mums kādu vakaru vajadzētu iedzert?

– Mēs ar Rākelu neesam saderināti. Mēs esam precējušies!

– Ahā! Paskat tik! Bet vai tas ir kavēklis?

– Man ir. Tev tas droši vien ir izaicinājums?

– Precētie vīrieši ir tie labākie – tie nekad nesagādā nepatikšanas!

– Tādi kā Belmans?

– Mikaēls ir īsts saldumiņš, un viņam ir pilsētā labākās lūpas skūpstīšanai. Bet tagad šī saruna sāk kļūt garlaicīga, Harij, tādēļ beidzu runāt! Tev ir mans numurs!

– Nē, man tā nav. Visu labu.

– Okay, bet, ja negribi dziedāt Mikaēlam slavas dziesmas, vai varu viņu vismaz pasveicināt un teikt, ka tu ar prieku uzliksi rokudzelžus šim nabaga izvirtulim?

– Saki, ko vēlies. Novēlu tev fantastisku dienu!

Saruna pārtrūka. Rākela. Viņš bija piemirsis, ka zvanīja Rākela. Harijs atrada viņas numuru, tomēr joka pēc padomāja, vai Isabelles Skeijenas piedāvājums ir atstājis kaut kādu iespaidu, vai tam izdevies viņu mazliet uzbudināt? Nē. Jā. Mazliet. Vai tas kaut ko nozīmēja? Nē. Tas nozīmēja tik maz, ka viņam negribējās noskaidrot, kāds nelietis viņš ir. Tas nenozīmēja, ka viņš nav nelietis, bet ar to, ar šo mazo uzbudinājumu, šo nejaušo ainas uzzibsnījumu, kā pusmiegā – ar viņas garajām kājām un platajiem gurniem –, kas pazibēja un tūlīt izgaisa – ar to nepietika. Nē, pie velna! Viņš bija to atraidījis. Kaut arī zināja, ka tieši atraidīšanas dēļ Isabelle Skeijena zvanīs viņam atkal.

– Rākelas Faukes telefons. Tu runā ar doktoru Stefensu.

Harijs sajuta vieglu dūrienu pakausī.

– Te Harijs Hols, vai Rākela tur ir?

– Nē, Hol, viņas te nav!

Harijs juta, ka aizžņaudzas kakls un piezogas panika. Iekrakšķējās ledus. Viņš saņēmās un centās elpot mierīgi.

– Kur viņa ir?

Ilgās pauzes laikā, kas iestājās un, viņaprāt, nebija nejauša, Harijs paspēja daudz izdomāt. Un no visiem smadzeņu automātiski izdarītajiem slēdzieniem bija viens, par kuru viņš zināja, ka to atcerēsies. Ka tas beigsies šeit, ka viņš vairs nedabūs to vienīgo, ko vēlas. Ka šodiena un rītdiena būs vakardienas kopijas.

– Viņa ir komā.

Apjukuma vai izmisuma dēļ smadzenes pūlējās viņam iestāstīt, ka koma ir kāda zeme vai pilsēta.

– Bet viņa man zvanīja! Pirms nepilnas stundas!

– Jā, – Stefenss piekrita. – Un tu neatbildēji.

18. NODAĻA Pirmdiena, dienas vidus

Bezjēdzīgi. Harijs sēdēja uz cieta krēsla un mēģināja koncentrēties, lai saprastu, ko runā aiz rakstāmgalda sēdošais vīrietis baltajā halātā un brillēm uz acīm. Bet viņa vārdiem bija tikpat maza jēga kā putniņa dziesmai aiz atvērtā loga. Nejēdzīgi, ka zilās debesis un saule bija izvēlējušies šo dienu, lai pēc vairākām nedēļām spulgotu viskošāk. Viss bija aplami – arī ilustrācijas pie sienas, kurās attēloti cilvēki ar sarkani iekrāsotu asinsvadu sistēmu un citiem orgāniem pelēkā krāsā, un blakus – krusts ar asiņojošu Kristu.

Rākela.

Vienīgais viņa dzīvē, kam bija jēga.

Ne zinātnei, ne reliģijai, ne taisnīgumam, ne labākai pasaulei, ne baudai, ne reibumam, ne sāpju neesamībai, pat ne laimei. Tikai šiem sešiem burtiem. R-ā-k-e-l-a. Nebija tā: ja nebūtu viņas, tad būtu kāda cita. Ja nebūtu viņas, – nebūtu nevienas.

Un nekas nav bijis labāks par viņu.

Viņi nevar tev neko atņemt.

Beidzot Harija ausis sasniedza vārdu straume.

– Ko tas nozīmē?

– Tas nozīmē, – galvenais ārsts Džons D. Stefenss sacīja, – ka mēs nezinām. Zinām tikai to, ka nieres nedarbojas tā, kā vajadzētu. Tam var būt daudz dažādu iemeslu, bet, kā jau teicu, mēs izslēdzām iespējamākos.

– Bet ko jūs domājat?

– Sindroms, – Stefenss atbildēja. – Problēma tāda, ka to ir tūkstošiem, cits par citu aizdomīgāks un retāks.

– Un tas nozīmē?

– To, ka mums tikai jāturpina meklēt. Pagaidām, kā jau minēju, esam ievadījuši viņu komā, jo sākās problēmas ar elpošanu.

– Cik ilgi…

– Cik būs nepieciešams. Mums ne tikai jānoskaidro, kas kaiš tavai sievai, bet arī jāizārstē. Tikai tad, kad pārliecināsimies, ka viņa spēj elpot patstāvīgi, izvadīsim viņu no komas.

– Vai viņa… vai viņa…

– Jā?

– Vai viņa var nomirt, kamēr ir komā?

– To mēs nezinām.

– Nē, jūs zināt gan!

Stefenss salika pirkstu galus kopā. Pagaidīja, it kā lai ievirzītu sarunu mierīgākā gultnē.

– Viņa var nomirt, – viņš beidzot ierunājās. – Mēs visi varam nomirt, jebkurā mirklī sirds var pārstāt pukstēt, bet te, protams, ir runa par varbūtību.

Harijs zināja, ka niknuma iemesls, ko viņš juta sevī mostamies, patiesībā nav ārsts un viņa ātri nobērtā patiesība. Viņš bija runājis ar pietiekami daudziem slepkavību upuru tuviniekiem, lai zinātu, ka frustrācija meklē mērķi, un tas, ka to neatrod, cilvēku sanikno vēl vairāk. Viņš dziļi ievilka elpu.

– Un par kādu varbūtību mēs te runājam?

Stefenss noplātīja rokas.

– Kā jau teicu, mēs nezinām nieru darbības traucējumu cēloni.

– Jūs nezināt un tādēļ saucat to par varbūtību! – Harijs sacīja. Tad apklusa. Norija siekalas. Pieklusināja balsi. – Vienkārši pastāsti man, ko tu domā, balstoties uz to mazumiņu, kas tev zināms!

– Nieru nepietiekamība nav defekts pats par sevi, tas ir simptoms. Vaina var slēpties asinīs, bet tā var būt arī saindēšanās. Pašlaik ir īstais sēņu laiks, bet tava sieva teica, ka pēdējā laikā jūs neesot tās ēduši. Un jūs abi ēdāt vienu un to pašu. Vai tu jūties slikti, Hol?

– Jā.

– Tu… Okay, es saprotu! Tātad mēs paliekam pie sindromiem, un tas ir ļoti nopietni!

– Vairāk vai mazāk par piecdesmit procentiem, Stefens?

– Es nevaru…

– Stefens! – Harijs viņu pārtrauca. – Zinu, ka mēs slīgstam minējumos, bet es lūdzu tevi! Lūdzu!

Ārsts ilgi un vērtējoši skatījās uz Hariju un tad šķita izlēmis.

– Spriežot pēc analīžu rezultātiem, kādi tie ir šobrīd, domāju, ka iespēja viņu zaudēt ir mazliet lielāka par piecdesmit procentiem. Nevis daudz vairāk par piecdesmit, bet mazliet. Iemesls, kādēļ man nepatīk nosaukt tuviniekiem šos procentus, ir tāds, ka tie parasti piešķir tam pārāk lielu nozīmi. Ja pacients nomirst operācijas laikā, kurai nāves risku esam izvērtējuši uz divdesmit pieciem procentiem, tie mūs bieži apvaino maldināšanā.

– Četrdesmit pieci procenti? Četrdesmit pieci, ka viņa izdzīvos?

– Tā tas ir tieši šobrīd. Viņas stāvoklis pasliktināsies, ja vien dažu dienu laikā neatradīsim cēloni.

– Pateicos.

Harijs piecēlās. Viņam reiba galva. Uzradās cerība: cerība, ka viss varētu satumst. Tā būtu ātra un nesāpīga izeja, idiotiska un banāla, tomēr ne bezjēdzīgāka par visām pārējām.

– Starp citu, man derētu zināt, cik viegli vai grūti būtu ar tevi sazināties, ja…

– Parūpēšos, lai būtu sasniedzams visu diennakti, – Harijs sacīja. – Ja man nav jāzina vēl kaut kas, tad iešu atpakaļ pie viņas.

– Ļauj man pavadīt tevi, Hol!

Viņi devās pa koridoru atpakaļ uz 301. palātu. Tā gals nozuda mirgojošā gaismā. Tur vajadzēja būt logam, caur kuru koridorā iespīdēja zemās rudens saules stari. Viņi pagāja garām spokaini baltiem sanitāriem un pacientiem halātos, kuri lēni dzīvo miroņu gaitā šļūkāja kājām uz gaismas pusi. Vakar lielajā gultā ar nedaudz pamīksto matraci viņš un Rākela bija viens otru apskāvuši, un tagad viņa bija šeit, komas valstībā, starp spokiem un rēgiem. Vajadzēja piezvanīt Oļegam. Vajadzēja izdomāt, kā viņam to pateikt. Viņam vajadzēja iedzert. Harijs nezināja, no kurienes šī doma uzradusies, bet tā bija klāt, it kā kāds to būtu skaļi izkliedzis, ierunājis viņam ausī. Šī doma bija jāapslāpē un ātri!

– Kādēļ tu biji Penelopes Rašas ārsts? – viņš skaļi iejautājās. – Viņa taču negulēja šeit?

– Viņai bija nepieciešama asiņu pārliešana, – Stefenss atbildēja. – Un es esmu hematologs un bankas šefs. Bet dežurēju arī ātrajā palīdzībā.

– Bankas šefs?

Stefenss paskatījās uz Hariju. Un laikam saprata, ka Harija smadzenēm nepieciešams atslābums, neliela pauzīte pēc visa notikušā.

– Asiņu bankas vietējā filiāle. Tas ir, mani droši vien vajadzētu saukt par pirtnieku. Mēs pārņēmām veco reimatiķu pirti, kas atradās šīs ēkas pagrabā, un nodēvējām to par asiņaino pirti. Un tagad tikai nesaki, ka hematologiem nav humora izjūtas!

– Hmm. Tātad to tu domāji, sacīdams, ka pērc un pārdod asinis!

– Kā, lūdzu?

– Tu teici, ka tādēļ tev pietika ar nozieguma vietas fotogrāfiju no Penelopes Rašas kāpņutelpas: lai noteiktu, cik daudz asiņu viņa tur zaudējusi. Pēc acumēra.

– Tu lieliski atceries!

– Kā viņa jūtas?

– Ā, Penelope Raša atgūstas fiziski. Bet viņai būs nepieciešama psihologa palīdzība. Sastapt vampīru…

– Vampīristu.

– …tas, vai zini, ir brīdinājums.

– Brīdinājums?

– Jā, jā! Tas ir pareģots un aprakstīts Vecajā Derībā.

– Vampīrists?

Stefenss viegli pasmaidīja.

– Pamācības: 30, 14. “Un ir tādi, kam zobeni priekšzobu un naži dzerokļu vietā un kas aprij pat nelaimīgos zemē un nabagos starp ļaudīm vispārīgi.” Klāt esam!

Stefenss pieturēja durvis, un Harijs iegāja. Naktī. Otrpus aizvilktajiem aizkariem spīdēja saule, bet šeit, iekšā, vienīgā gaismiņa bija zaļgans stariņš, kas uzvilnīja virs melna aizslietņa. Harijs pavērās Rākelas sejā. Tā izskatījās tik mierīga! Tālu, tālu prom, tā lidinājās tumšajā pasaules telpā, tur, kur viņš nespēja to aizsniegt. Harijs apsēdās uz krēsla blakus gultai un pagaidīja, līdz dzirdēja, kā aizveras durvis. Tad saņēma viņas roku un iespieda seju segā.

– Neaizej tālu, mīļā! – viņš nočukstēja. – Neaizej tālu!

Trulss Berncens biroja telpā bija pārvietojis starpsienas tā, ka ar Annešu Villeru kopējais stūrītis tika pilnīgi aizsegts citu skatieniem. Tādēļ viņu kaitināja, ka vienīgo, kurš kaut ko redzēja – tātad Villeru –, viss ārkārtīgi interesē, it īpaši tas, ar ko viņš sarunājas pa telefonu. Bet tieši šobrīd šis okšķeris bija devies uz tetovēšanas un pīrsingu salonu, par kuru bija saņemta informācija, ka tie importējot par vampīriem atgādinošus priekšmetus, to skaitā zobu protēzēm līdzīgas metāla mantiņas ar ilkņiem, un Trulss bija nodomājis izmantot šo pārtraukumu pilnā mērā. Viņš bija ierakstījis otrās sezonas pēdējo “The Shield” sēriju un ieregulējis skaļumu tik klusu, ka vienīgi pats varēja to dzirdēt. Tādēļ galīgi nelaikā uz viņa rakstāmgalda iegaismojās un, līdzīgi vibratoram, sāka grozīties mobilais telefons, atskaņodams Britnijas Spīrsas dziesmas “I’m Not a Girl” sākumu, kas Trulsam mazliet neskaidru iemeslu dēļ patika. Nākamā teksta rindiņa, ka viņa tomēr vēl neesot sieviete, modināja viņā izplūdušu priekšstatu par pilngadību nesasniegušu meiteni, tomēr Trulss uzskatīja, ka ne tāpēc izvēlējies to par zvana melodijas signālu. Vai varbūt tomēr? Britnija Spīrsa skolnieces formastērpā – vai bija perversi tā masturbēt? Okay, tādā gadījumā viņš bija perverss. Bet mazliet vairāk Trulsu satrauca, ka telefona numurā uz displeja jautās kaut kas drusciņ pazīstams. Nodokļu un finanšu nodaļa? Īpašā policijas vienība? Vecie, nedrošie sakari, kad viņš bija nodarbojies ar dedzināšanu? Kāds, kuram viņš bija parādā naudu vai pakalpojumu? Tas noteikti nebija Mūnas Do numurs. Visticamāk, protams, zvanīja kāds no darba, un tas nozīmēja, ka viņam liks kaut ko darīt. Secinājums: jebkurā gadījumā tas bija zvans, uz kuru atbildot viņš diezin vai kaut ko iegūs. Trulss ielika telefonu atvilktnē un koncentrējās uz Vic Mackey un viņa kolēģiem STRIKE grupā. Viks viņam patika, “The Shield” gluži vienkārši bija vienīgais seriāls par policiju, kurā parādīts, kā policisti domā reālajā dzīvē. Un tad, gluži negaidot, viņš saprata, kādēļ šis numurs bija licies pazīstams. Viņā parāva vaļā atvilktni un paķēra telefonu.

– Slepkavību izmeklētājs Berncens.

Pagāja divas sekundes, bet otrajā galā nekas nebija dzirdams. Trulss iedomājās, ka viņa jau atvienojusies. Bet tad atskanēja balss, pie pašas auss, maiga un kutinoša.

– Sveiks, Truls, te runā Ulla!

– Ulla…?

– Ulla Belmane.

– Ā! Sveika, Ulla! Vai tā es tu? – Trulss cerēja, ka runā pārliecinoši. – Kā varu tev palīdzēt?

Viņa klusi iesmējās.

– Palīdzēt, palīdzēt! Nesen redzēju tevi Policijas pārvaldē un iedomājos, ka jau ļoti sen neesam pienācīgi aprunājušies. Tu taču zini, ka agrāk mēdzām tā darīt!

Mēs nekad neesam pienācīgi aprunājušies, Trulss nodomāja.

– Vai mēs kādudien nevarētu satikties?

– Jā, Dieva dēļ! – Trulss mēģināja nespurgt.

– Jauki. Ko teiksi par tikšanos otrdien? Tad bērni būs pie mammas. Iedzersim kādu glāzīti, kaut ko uzkodīsim…

Trulss neticēja savām ausīm. Ulla gribēja viņu satikt! Lai atkal izklaušinātu par Mikaēlu? Nē, viņai vajadzēja zināt, ka viņi viens otru pārāk bieži nesatiek. Turklāt glāzīti un uzkodas?

– Ļoti patīkami. Vai vēlies kaut ko īpašu?

– Tikai to, ka būtu patīkami satikties, jo no agrākajiem laikiem nav palicis daudz paziņu.

– Nu, protams. – Trulss sacīja. – Kur tiekamies?

Ulla iesmējās.

– Gadiem ilgi neesmu nekur bijusi. Es vairs nezinu, kas Manglerudā palicis. Tu taču joprojām tur dzīvo, vai ne?

– Jā gan. Ē-e… Ulsens lejā pie Brīnas joprojām ir atvērts.

– Patiesi? Jā, protams. Lai notiek! Pulksten astoņos?

Trulss mēmi pamāja ar galvu, tad attapās un izspieda: “Jā.”

– Un… Truls?

– Jā?

– Lūdzu, nesaki Mikaēlam par mūsu tikšanos!

Trulss ieklepojās.

– Nē?

– Nē. Tātad tiekamies otrdien pulksten astoņos!

Kad Ulla bija beigusi runāt, viņš turpināja blenzt uz savu telefonu. Vai tas bija noticis īstenībā vai arī bija tikai atbalsis no viņa fantāzijām sešpadsmit septiņpadsmit gadu vecumā? Trulss sajutās tik ļoti laimīgs, ka likās – tūlīt viņam krūtīs kaut kas pārsprāgs. Un tad sākās panika. Tas beigsies ellē. Jā, protams, tā vai citādi – tas viss beigsies ellē.

Viss bija aizgājis pie velna.

Tā, protams, nebija varējis turpināties, tas taču bija tikai laika jautājums, kad viņš tiks izmests no paradīzes.

– Vienu alu! – Harijs teica un paskatījās uz jauno, vasarraibumaino meiteni, kas bija nostājusies pie viņa galdiņa.

Kosmētiku nemanīja, viņa bija sasējusi matus vienkāršā zirgastē un uzrotījusi baltās blūzītes piedurknes, it kā būtu gatava smagam darbam. It kā gaidītu lielāku pasūtījumu, viņa pierakstīja to blociņā, tādēļ Harijs secināja, ka darbā pieņemta tikai nesen, jo viņi taču atradās Šrēderā, kurā deviņi no desmit pasūtījumiem šādi arī beidzas. Pirmajās nedēļās viņa šo darbu ienīdīs: vīriešu rupjie jociņi un nodzērušos sieviešu slikti slēptā greizsirdība. Skopas dzeramnaudas, nav mūzikas, kuras ritmā pagrozīties, neviena simpātiska puiša, kas tev uzmet aci, – ir tikai veci, ķildīgi dzērāji, kas, restorānu slēdzot, jāgrūž ārā. Viņa prātos, vai šī papildu nauda ir vērtīgs papildinājums studenta aizņēmumam bankā, kas tagad deva iespēju dzīvot studentu kolektīvā gandrīz vai pilsētas centrā. Bet Harijs zināja: ja viņa izturēs pirmo mēnesi, nepadosies un neaizies, tad pamazām viss mainīsies. Viņa sāks smaidīt par bezjēdzīgo humoru komentāros un iemācīsies atmaksāt ar to pašu. Kad sievietes sapratīs, ka viņa neapdraud to darbības sfēru, tās sāks uzticēties. Un meitene sāks saņemt dzeramnaudu. Ne daudz, bet tā būs īsta dzeramnauda, vienkāršs uzmundrinājums un mīlestības apliecinājums ikdienā. Un tās iedos viņai vārdu. Tādu, kas varētu būt nepatīkami trāpīgs un tomēr gana maigs, tā darot cildenāku šo nearistokrātisko sabiedrību. Mazā Kāri, Ļeņins, Mugurpuse, Lācene. Varētu būt arī kaut kas par vasarraibumiem vai sarkaniem matiem. Un, ļaudīm kolektīvā nākot un ejot un varbūtējiem mīļākajiem mainoties, šī pamazām kļūs par viņas ģimeni. Par draudzīgu, devīgu, kaitinošu, zaudētu ģimeni.

Meitene pacēla acis no piezīmju blociņa.

– Vai tas ir viss?

– Jā. – Harijs pasmaidīja.

Viņa aizsteidzās pie letes, it kā kāds vērotu, cik ilgu laiku viņa patērē. Un kas zina, varbūt aiz letes stāvēja Nīna un vēroja.

Annešs Villers bija atsūtījis īsziņu, ka gaidot Hariju Tattoos & Piercing salonā Stūrgātā. Harijs sāka rakstīt atbildi, lai Annešs pats visu noskaidro, kad izdzirda kādu apsēžamies viņam iepretī uz krēsla.

– Sveika, Nīna! – viņš ieteicās, nepaceldams galvu.

– Sveiks, Harij! Vai smaga diena?

– Jā. – Viņš uzspaidīja telefonā vecmodīgo smaidiņu ar kolu un labās puses iekavu.

– Un tagad esi atnācis šurp, lai padarītu to vēl smagāku?

Harijs neatbildēja.

– Vai zini, ko domāju, Harij?

– Ko tu domā, Nīna? – Harija pirksts meklēja taustiņu “Sūtīt”.

– Nedomāju, ka tu būtu sabrucis!

– Es Vasarraibumainai Fiai nupat pasūtīju alu!

– Kuru mēs pagaidām ļaujam saukt par Marti. Un alu es atsaucu. Uz tava labā pleca sēdošais velns varbūt vēlas kādu alkoholisko dzērienu, Harij, bet eņģelis uz kreisā pleca novirzīja uz vietu, kurā alkoholu nepasniedz, un Nīna – kā tu jau zini – alus vietā pasniegs kafiju, mazliet aprunāsies ar tevi un palūgs doties uz mājām pie Rākelas!

– Viņas nav mājās, Nīna!

– Ahā, tad tāpēc! Harijs Hols atkal ir atsācis! Jūs, vīrieši, nu gan esat!

– Rākela ir slima. Un, pirms zvanu Oļegam, man prasās alus.

Harijs uzmeta acis telefonam. Meklēja taustiņu īsziņas nosūtīšanai, kad sajuta Nīnas mīksto, silto plaukstu uz savas rokas.

– Parasti viss beidzas labi, Harij!

Viņš paskatījās uz Nīnu.

– Nē, parasti nekas labi nebeidzas. Vai tu zini kādu, kurš ir izdzīvojis?

Viņa iesmējās.

– Beigās – starp to, kas tevi nomāc šodien, un to dienu, kad mūs vairs nekas nesatrauks, Harij.

Harijs vēlreiz paskatījās uz telefonu. Tad sastādīja Oļega numuru un nospieda taustiņu.

Nīna piecēlās un atstāja viņu vienu.

Oļegs atbildēja tūlīt pēc pirmā signāla.

– Labi, ka piezvanīji! Mums notiek kolokvijs, un mēs diskutējam par policijas nolikuma 20. paragrāfu! Vai nav tiesa, ka tas jātulko tā: ja situācija prasa, tad katram policistam ir jāpakļaujas citam, kuram ir augstāka dienesta pakāpe, un tam jāpilda šī augstākas dienesta pakāpes policista rīkojumi, kaut arī viņi nestrādā vienā nodaļā vai pat vienā policijas iecirknī? 20. paragrāfs nosaka arī, ka šī pakāpe jāņem vērā, ja ir radusies kritiska situācija. Nu, aiziet! Saki, ka man ir taisnība! Esmu ar diviem idiotiem te saderējis uz… – Fonā Harijs dzirdēja jautrus studentu smieklus.

Viņš aizvēra acis. Skaidrs, ka bija, uz ko cerēt un ko gaidīt: brīdi, kas pienāks pēc šodienas nomāktības. Dienu, kad nekas vairs nespiedīs sirdi.

– Slikti jaunumi, Oļeg! Mamma ir ievietota Ullevollā.

– Ņemšu zivi, – Mūna teica oficiantam. – Kartupeļus, mērci un dārzeņus neliec!

– Tad jau paliks tikai zivs, – oficiants iebilda.

– Tieši tā, – Mūna piekrita un atdeva viņam ēdienkarti.

Viņa pārlaida skatienu visiem uz lenču sanākušajiem šajā jaunatvērtajā, bet jau populārajā restorānā, kurā viņām bija tikušas vietas pie pēdējā brīvā divvietīgā galdiņa.

– Tikai zivi? – Nūra painteresējās, jo bija pasūtījusi Cēzara salātus bez mērces, bet Mūna jau zināja, ka draudzene kapitulēs un pie kafijas pasūtīs desertu.

– Skaitu kalorijas, – Mūna teica.

– Kalorijas?

– Jālikvidē zemādas tauku slānis, lai izceltos muskuļu reljefs. Pēc trim nedēļām notiks Norvēģijas čempionāts.

– Bodibildingā? Vai tu tiešām piedalīsies?

Mūna iesmējās.

– Tu domā – ar šādu gurnu? Varu derēt, ka kājas un ķermeņa augšdaļa iegūs pietiekami daudz punktu. Un mana pievilcība, protams.

– Tu izskaties nervoza.

– Pats par sevi saprotams.

– Vēl palikušas trīs nedēļas, un tu nekad neesi nervoza. Kas noticis? Kaut kas ar vampīrista slepkavībām? Starp citu, paldies par ieteikumiem, Smits bija lielisks. Arī Brata – savā ziņā. Vismaz viņa labi izskatījās. Vai esi sastapusi bijušo Pilsētas domes locekli Isabelli Skeijenu? Viņa mums piezvanīja un interesējās, vai “Sшndagsmagasinet” nedomā uzaicināt kā viesi Mikaēlu Belmanu.

– Lai viņš varētu apstrīdēt kritiku par to, ka Valentīns Jertsens nav ticis saņemts ciet? Jā, arī mums viņa zvanīja šai sakarā. Enerģiska dāmīte, pakaļa tāda!

– Vai jūs viņu neņemtu? Ak Dievs, viss, kas saistīts ar vampīristu, tagad tiek publicēts pirmajās lapās!

– Es neņemtu. Bet mani kolēģi nav tik izvēlīgi.

Mūna ieslēdza savu iPad un sniedza to Nūrai, kura skaļi nolasīja citātu no “VG” interneta lapas:

“Bijusī Pilsētas domes locekle Isabelle Skeijena noraida kritiku pret Oslo policiju un apgalvo, ka policijas priekšnieks strādājot nopietni: “Mikaēls Belmans un viņa policisti jau ir noskaidrojuši slepkavas-vampīrista personību un tagad liek lietā visus resursus, lai viņu notvertu. Starp citu, policijas priekšnieks ir iesaistījis pazīstamo slepkavību izmeklētāju Hariju Holu, kurš teicis, ka ļoti labprāt palīdzēs savam bijušajam priekšniekam un priecāsies, ka varēs uzlikt rokudzelžus šim perversajam radījumam.””

Nūra atdeva iPad atpakaļ Mūnai.

– Diezgan bezgaumīgi. Starp citu, ko tu domā par Holu? Vai gribētu viņu izgrūst no gultas?

– Noteikti. Un tu – ne?

– Nezinu. – Nūra pavērās griestos. – Izgrūst negribētu. Varbūt tikai pabukņīt. Tā: ej-ej-lūdzu-un-neņem-mani-tur-un-neņem-tur-un-katrā-ziņā-ne-tur, – Nūra ieķiķinājās.

– Ak Dievs! – Mūna nogrozīja galvu. – Tādas kā tu uzskrūvē skaitļus attiecībā uz pārprastām izvarošanām!

– Pārprastas izvarošanas? Vai ir tāds apzīmējums? Un ko tas nozīmē?

– You tell me. Neviens nekad nav mani pārpratis.

– Tas man atgādina, ka beidzot esmu sapratusi, kādēļ tu lieto Old Spice.

– Nē, neesi vis, – Mūna nomākti atbildēja.

– Jā! Aizsardzībai pret izvarošanu! Vai ne? Skūšanās losjons, kas smaržo pēc testosterona! Tas aizbaida tos tikpat efektīgi kā piparu gāze. Bet vai esi padomājusi, Mūna, ka tas aizbiedē arī visus pārējos vīriešus?

– Es padodos! – Mūna iestenējās.

– Jā, padodies gan! Stāsti!

– Tas ir mana tēva dēļ.

– Ko?

– Viņš lietoja Old Spice.

– Protams! Jūs taču bijāt tik close! Tev viņa pietrūkst, nabadz…

– Es to lietoju kā pastāvīgu atgādinājumu par svarīgāko, ko viņš man ir iemācījis.

Nūra samirkšķināja acis.

– Skūties?

Mūna īsi iesmējās un satvēra glāzi.

– Nekad nepadoties. Nekad!

Nūra piešķieba galvu un nopietni paraudzījās draudzenē.

– Tu esi nervoza, Mūna! Kas noticis? Kādēļ negribi ņemt Skeijenas lietu? Tev taču ir vampīrista slepkavības!

– Tādēļ, ka man ir bigger fish to fry. Kaut kas labāks.

Parādoties oficiantam, Mūna novāca rokas no galda.

– Tiešām gribētos cerēt, – Nūra paskatījās uz nožēlojamo fileju, ko oficiants nolika uz galda priekšā draudzenei.

Mūna pabakstīja to ar dakšiņu.

– Un nervozēju es tāpēc, ka mani laikam novēros.

– Ko tu runā?

– Jā, ko gan es runāju? To es nevaru tev stāstīt, Nūra! Ne arī kādam citam. Jo tāda ir vienošanās, un, cik man zināms, mūs pašlaik noklausās.

– Mūs noklausās? Tu joko! Un es teicu, ka Hols varētu dabūt… – Nūra aizsedza muti ar plaukstu.

Mūna pasmaidīja.

– Diezin vai to izmantos pret tevi! Lieta tāda, ka tā varētu būt visu laiku lielākā sensācija krimināllietu žurnālistikā. Es runāju vispārīgi.

– Tev jāpastāsta!

Mūna apņēmīgi papurināja galvu.

– Tas, ko varu pastāstīt, ir – man ir pistole! – Viņa uzsita ar plaukstu pa rokassomiņu.

– Tu mani biedē, Mūna! Un ko tad, ja viņi dzird, ka tev ir pistole?

– Es gribu, lai viņi to dzird! Tad sapratīs, ka nevar dzīt jokus.

Nūra apslāpēti ievaidējās.

– Bet, ja tas ir bīstami, kāpēc tev tas jādara vienai?

– Tāpēc, ka tad es ieiešu žurnālistikas vēsturē, dārgā Nūra! – Mūna plati pasmaidīja un pacēla glāzi ar ūdeni. – Ja viss noritēs, kā paredzēts, izmaksāšu tev nākamo lenču! Un piedalīšos čempionātā vai nepiedalīšos, bet mēs dzersim šampanieti!

– Jā!

– Piedod, ka aizkavējos! – Harijs atvainojās un aizvēra salona Tattoos & Piercing durvis.

– Mēs aplūkojam preču piedāvājumu! – Annešs Villers smaidot paskaidroja. Viņš stāvēja pie galda un šķirstīja katalogu kopā ar kādu līkkājainu vīru VIF cepurītē un melnā Hьsker Dь T kreklā, ar tādu bārdu, kas, pēc Harija domām, bija uzaugusi jau krietnu laiciņu pirms tam, kad vienmēr sinhronie hipsteri beidza skūties.

– Es netraucēšu, – Harijs sacīja un apstājās pie durvīm.

– Kā jau teicu, – bārdainis norādīja ar pirkstu katalogā, – tās ir tikai krāšņumam, un tās nevar ielikt mutē. Arī zobi nav smaili, izņemot ilkņus.

– Un kā ar tām?

Harijs paskatījās apkārt. Veikaliņā neviena cita nebija, un tajā diez vai pietiktu vietas vēl kādam. Katrs kvadrātmetrs, lai neteiktu – kubikmetrs, šeit tika izmantots. Telpas vidū – tetovēšanas sols, pie griestiem karājās T krekli. Statīvi ar pīrsinga priekšmetiem un vitrīnas ar lielākām rotaslietām, hromēta metāla galvaskausiem un komiksu figūriņām. Visas brīvās sienas bija nolīmētas ar tetovējumu zīmējumiem un fotogrāfijām. Vienā no fotogrāfijām viņš atpazina krievu cietumnieku tetovējumu – Makarova pistoli, kas zinātājiem liecina, ka šī tetovējuma īpašnieks ir nogalinājis policistu. Un neskaidrās līnijas varēja liecināt, ka tas radīts vecajā manierē, – ar skuveklim piestiprinātu ģitāras stīgu, izšķīdinātu zābaka zoli un urīnu.

– Vai šie visi ir tavi tetovējumi? – Harijs pajautāja.

– Itin neviens, – vīrietis atbildēja. – Tie ir savākti no visurienes. Daudz, vai ne?

– Mēs drīz beigsim, – Annešs teica.

– Darbojieties tik ilgi, cik… – Harijs spēji aprāvās.

– Žēl, ka nespēju jums palīdzēt! – bārda pievērsās Villeram. – Tas, ko tu aprakstīji, vairāk izklausās pēc lietiņām, ko vari atrast kādā seksa veikaliņā starp fetiša priekšmetiem.

– Paldies, mēs jau pārbaudījām.

– Labi. Sakiet, vai ir vēl kaut kas…

– Lūk, tas!

Abi pagriezās pret garo policistu, kurš bija pavērsis rādītājpirkstu uz kādu zīmējumu augstu pie sienas.

– Kur tu ņēmi to?

Abi pienāca viņam klāt.

– Īlas cietumā, – bārda paskaidroja. – Tas ir viens no zīmējumiem, ko atstāja Riko Herrems, ieslodzītais un tetovētājs. Viņš nomira Pataijā Taizemē, tūlīt pēc tam, kad viņu pirms diviem trim gadiem atbrīvoja. Liesas sērga.

– Vai esi kādam uztetovējis šo motīvu? – Harijs jautāja, juzdams, kā šī kliedzošā mute dēmona sejā pievelk viņa skatienu.

– Nekad. Nav arī neviena, kurš būtu par to apjautājies, jo neviens taču negribētu ar tādu staigāt!

– Neviens?

– Neviens, kurus esmu redzējis. Bet, ja tā saki, tad patiesībā bija viens, kurš te kādu brīdi strādāja un reiz ieminējās, ka esot redzējis šo tetovējumu. Viņš to dēvēja par cin. Atceros to tāpēc, ka tas un seytan ir vienīgie turku vārdi, ko spēju iegaumēt. Cin nozīmē “dēmons”.

– Vai teica, kur to redzējis?

– Nē, un viņš devās atpakaļ uz Turciju. Bet, ja tas ir svarīgi, tad man ir viņa telefona numurs.

Harijs ar Villeru pagaidīja, līdz vīrietis atgriezās no blakustelpas ar papīra lapiņu rokā.

– Tikai brīdinu, viņš slikti runā angliski!

– Kā…

– Zīmju valodā: es kroplīgā turku, bet viņš – tikpat kroplīgā norvēģu valodā! Arī to viņš droši vien jau ir aizmirsis. Es ieteiktu tulku.

– Vēlreiz paldies! – Harijs pateicās. – Diemžēl būsim spiesti paņemt līdzi šo zīmējumu!

Viņš pagriezās, lai palūkotos pēc krēsla, uz kura uzkāpt, bet ieraudzīja, ka Villers jau nolicis to viņam priekšā.

Harijs uzmeta acis sava jaunā, smaidošā kolēģa sejai un tad uzkāpa uz krēsla.

– Ko tagad darīsim? – Villers iejautājās, kad abi jau stāvēja ārā uz Stūrgātas.

Garām aizrībināja tramvajs.

Harijs iebāza zīmējumu jakas iekškabatā un paskatījās uz Zilā krusta emblēmu virs nama fasādes.

– Tagad iesim uz bāru.

Turot sev priekšā ziedu buķeti tā, lai tā apslēptu daļu sejas, viņš devās lejup pa slimnīcas koridoru. Neviens no pretimnācējiem – ne apmeklētāji, ne baltajos halātos tērpušies mediķi – viņam nepievērsa nekādu uzmanību. Sirds ritms. Viņa sirds darbojās mierīgi. Trīspadsmit gadu vecumā viņš bija nokritis no pieslienamajām kāpnēm, jo gribēja palūrēt pāri žogam uz kaimiņu sievietēm. Uz cementa terases bija sasitis galvu un zaudējis samaņu. Kad pamodās, māte bija noliekusies un piespiedusi ausi viņam pie krūtīm, un viņš bija sajutis mātes smaržas – lavandu. Viņa bija teikusi – esot domājusi, ka viņš ir miris, jo nav dzirdējusi sirdspukstus un nav sataustījusi pulsu. Bija grūti noprast, vai viņas balsī skanēja atvieglojums vai vilšanās. Tomēr māte bija nogādājusi viņu pie kāda jauna ārsta, kurš tikai ar lielām pūlēm bija atradis viņa pulsu un paskaidrojis, ka tas esot neparasti lēns. Smadzeņu darbības traucējumu gadījumos parasti esot ātrs pulss. Viņu tomēr ievietoja slimnīcā, un vienu nedēļu viņš bija gulējis baltā gultā un sapņojis žilbinoši baltus sapņus – kā pāreksponētas fotogrāfijas, apmēram tādus, kā dzīve pēc nāves tiek attēlota filmās. Tik baltus kā eņģeļi. Slimnīcā neviens nesagatavo tumsai, kas sagaida.

Tumsai, kas tagad gaidīja to, kura gulēja palātā, kuras numuru viņš bija noskaidrojis.

Tumsai, kas gaidīja policistu, kad viņš uzzinās, kas noticis.

Tumsai, kas sagaida mūs visus.

Harijs skatījās uz pudelēm spoguļstikla plauktiņā, kā to dzeltenīgais saturs silti dzirkstīja atstarotajā gaismā. Rākela gulēja. Tagad viņa gulēja. Četrdesmit pieci procenti. Izredzes izdzīvot un alkohola procenti bija aptuveni līdzīgi. Gulēt. Viņš varētu būt tur, kopā ar viņu. Harijs novērsa skatienu. Uz Mehmeta muti, kura lūpas veidoja nesaprotamus vārdus. Viņš bija kaut kur lasījis, ka turku gramatiku uzskatot par trešo grūtāko pasaulē. Mehmeta rokā bija Harija telefons.

– Sağ olun! 11 – Mehmets sacīja un atdeva Harijam telefonu. – Viņš saka, ka cin seju uz krūtīm redzējis kādam vīram Sāgenē, turku pirtī Cagaloglu hamam. Saka, ka esot redzējis viņu tur vairākas reizes un pēdējā reize bijusi laikam pirms nepilna gada, īsi pirms viņa atgriešanās Turcijā. Šis vīrs parasti staigājis halātā, gājis ar to pat saunā. Vienīgā reize, kad viņš redzējis to bez halāta, esot bijusi Harare.

– Hara… kur?

– Pērtuvē. Pavērušās durvis, garaiņi uz pāris sekundēm pašķīrušies, un viņš uz īsu brīdi to ieraudzījis. Viņš saka, tādu tetovējumu nevar aizmirst, – it kā būtu ieraudzījis pašu seytan, kas cenšas izlauzties brīvībā.

– Hmm. Vai tu apjautājies viņam par īpašām pazīmēm?

– Jā. Ja runājam par to, tad viņš nav ievērojis ne rētas zem zoda, par kurām tu ieminējies, ne arī ko citu.

Harijs domīgi pamāja ar galvu, bet Mehmets aizgāja ieliet viņiem vēl kafiju.

– Vai novērot pirti? – jautāja Villers, kurš sēdēja bāra krēslā blakus Harijam.

Harijs papurināja galvu.

– Mēs nezinām, kad un vai vispār viņš parādīsies, un, ja arī uzradīsies, mēs pat nezinām, kā Valentīns tagad izskatās.

Mehmets atgriezās un uz bāra letes viņiem priekšā uzlika krūzītes.

– Paldies par palīdzību, Mehmet! – Harijs sacīja. – Diplomēta turku valodas tulka sameklēšana noteikti būtu prasījusi mums veselu dienu!

Mehmets paraustīja plecus.

– Es jūtu, ka man jāpalīdz. Elīse taču bija šeit, pirms tika nogalināta!

– Hmm. – Harijs cieši skatījās kafijas krūzītē. – Anneš?

– Jā? – Annešs Villers izklausījās priecīgs, iespējams, tāpēc, ka šī bija pirmā reize, kad dzirdēja Hariju nosaucam viņu vārdā.

– Vai iziesi paņemt mašīnu un piebrauksi pie ieejas?

– Jā, bet tā taču stāv tikai…

– Tad satiksimies tur.

Kad Villers bija aiz durvīm, Harijs iedzēra malku kafijas.

– Nav mana darīšana, Mehmet, bet vai tev ir nepatikšanas?

– Nepatikšanas?

– Tava personīgā lieta ir tīra, es pārbaudīju! Bet tam puisim, kurš te bija un izgāja, tiklīdz ieraudzīja mūs, tā nav. Un, kaut gan viņš nepasveicināja, mēs ar Danialu Benksu esam veci paziņas. Vai esi viņa nagos?

– Kā tu to domā?

– Gribu teikt, ka tavs bārs ir nesen atvērts un ar nodokļiem viss ir kārtībā. Benkss specializējas naudas aizdošanā tādiem kā tu!

– Tādiem kā es?

– Tādiem, kuriem banka negrib aizdot. Vai zini, ka tas, ar ko viņš nodarbojas, ir nelikumīgi? Augļotāja procenti, Kriminālkodeksa 295. pants. Tu vari uzrakstīt iesniegumu, un viss būs kārtībā. Ļauj man tev palīdzēt!

Mehmets raudzījās zilacainajā policistā. Tad pamāja ar galvu.

– Tev taisnība, Harij…

– Labi.

– …tā nav tava darīšana! Šķiet, kolēģis tevi jau gaida.

* * *

Viņš aizvēra slimnīcas palātas durvis. Logiem žalūzijas bija nolaistas, un caur tām tikai mazliet iespīdēja gaismiņa. Viņš nolika ziedu buķeti uz naktsgaldiņa gultas galvgalī. Pašķielēja uz gultā gulošo sievieti. Viņa izskatījās tik vientuļa.

Viņš aizvilka aizkarus. Apsēdās uz krēsla blakus gultai, izņēma no žaketes kabatas šļirci un noņēma tai uzgali. Satvēra viņas roku. Paskatījās uz ādu. Dzīva āda. Viņš mīlēja dzīvu ādu. Radās vēlme to noskūpstīt, bet viņš zināja, ka jāsavaldās. Plāns. Jāturas pie plāna. Viņš iedūra šļirces galiņu sievietes rokā. Juta, kā tas, nesastopot pretestību, izslīd cauri ādai.

– Tā! – viņš klusi nočukstēja. – Tagad es atņemu tevi viņam. Tagad tu esi mana. Tikai mana.

Viņš nospieda virzuli un vēroja, kā tiek izspiests šļirces tumšais saturs, kā tas ieplūst sievietē. Kā tas piepilda viņu ar tumsu. Un miegu.

– Uz Policijas pārvaldi? – Villers apvaicājās.

Harijs paskatījās pulkstenī. Divi. Pēc stundas viņam bija sarunāta tikšanās slimnīcā ar Oļegu.

– Uz Ullevollas slimnīcu, – viņš sacīja.

– Vai slikti jūties?

– Nē.

Villers nogaidīja un, kad turpinājums nesekoja, iedarbināja motoru un sāka braukt.

Harijs skatījās ārā pa logu un prātoja, kādēļ nevienam nav to pateicis. Būtu vajadzējis pastāstīt Katrīnei. Praktisku iemeslu dēļ, protams. Nē, kādēļ gan?

– Vakar es ierakstīju Father John Misty, – Villers ierunājās.

– Kāpēc?

– Tāpēc, ka tu ieteici.

– Tiešām? Tad jau labi.

Vairāk nekas netika runāts, līdz viņi iekļuva lēnā satiksmes plūsmā Ullevollsveienē aiz Svētā Ūlava katedrāles un Nordāla Brūna gātes.

– Apstājies pie autobusu pieturas! – Harijs norīkoja. – Ieraudzīju kādu paziņu.

Villers piebremzēja un iegriezās pa labi pie autobusu nojumes, kurā stāvēja jaunieši, kam acīmredzot nupat bija beigušās stundas. Katedrāles skola – jā, viņa taču to apmeklēja! Viņa stāvēja mazliet atstatu no pļāpājošā pulciņa. Meitenes seju daļēji aizsedza mati. Patiesībā nezinādams, ko sacīt, Harijs nolaida durvju stiklu un uzsauca:

– Eurūra!

Garkājainās meitenes ķermenis nodrebēja, un viņa kā izbijusies antilope metās prom.

Harijs palika sēžam mašīnā un sāna spogulītī noskatījās, kā viņa nozūd pa Ullevollsveieni katedrāles virzienā.

– Vai tu vienmēr tā ietekmē jaunas meitenes? – Villers painteresējās.

Viņa skrien pretēji mašīnu kustības virzienam, Harijs konstatēja. Viņai pat nebija vajadzējis apdomāties. Viņa jau agrāk bija par to prātojusi. Ja ir jābēg no kāda, kas sēž mašīnā, tad jāskrien uz pretējo pusi braukšanas virzienam. Bet, ko tas nozīmē, viņam nebija ne jausmas. Varbūt tās bija kaut kādas pusaudžu bailes. Vai arī fāze, kā Stole bija izteicies.

Tālāk uz priekšu pa Ullevollsveieni satiksme kļuva brīvāka.

– Es pagaidīšu mašīnā, – Annešs ieminējās. Viņš bija apstājies pie slimnīcas teritorijas 3. ēkas ieejas.

– Tas var aizņemt krietnu laiku, – Harijs atbildēja. – Vai nevēlies labāk pasēdēt uzgaidāmajā telpā?

Viņš smaidot papurināja galvu.

– Sliktas atmiņas par slimnīcu.

– Hmm. Tava māte?

– Kā tu zināji?

Harijs paraustīja plecus.

– Tam taču vajadzēja būt kādam tev ļoti tuvam cilvēkam! Kad es biju pusaudzis, arī es slimnīcā zaudēju savu māti.

– Vai tas arī notika ārstu vainas dēļ?

Harijs papurināja galvu.

– Viņu nevarēja izārstēt. Es pats uzņēmos vainu.

Villers greizi pasmaidīja.

– Pie manas mātes bija cilvēks baltā halātā, kas sevi bija iedomājies Dieva vietā. Tādēļ es vairs nesperu tur savu kāju.

Ejot iekšā, Harijs ievēroja kādu vīru, kas, aizsedzis seju ar puķu pušķi, devās ārā no slimnīcas, un nodomāja, ka parasti gan ziedus nes iekšā, nevis ārā.

Oļegs gaidīja uz viena no dīvāniem. Viņi apskāvās. Pārējie apmeklētāji un pacienti turpināja pusbalsī sarunāties, citi šķirstīja vecus ilustrētos žurnālus. Oļegs bija tikai dažus centimetrus īsāks par Hariju. Harijs bija piemirsis, ka Oļegs ir jau pieaudzis un patiesībā varētu pieveikt viņu skriešanas sacensībās.

– Vai viņi vēl kaut ko pateica? – Oļegs jautāja. – Par to, kas viņai noticis un vai tas ir bīstami.

– Nē, – Harijs atbildēja. – Bet tev, kā saka, nav pārāk jāuztraucas, jo viņi zina, ko dara. Viņa tātad ir ievirzīta mākslīgā komā. Okay?

Oļegs pavēra muti. Tad aizvēra un pamāja ar galvu. Harijs redzēja, ka Oļegs saprot: viņš sargā to no patiesības un ļauj viņam tā rīkoties.

Pienāca sanitārs un teica, ka viņi varot ieiet palātā.

Harijs devās iekšā pirmais.

Žalūzijas bija nolaistas.

Viņš piegāja pie gultas. Ielūkojās bālajā sejā. Likās, it kā viņa būtu tālu prom.

Pārāk tālu.

– V-vai viņa elpo?

Runātājs bija Oļegs. Viņš bija nostājies Harijam aiz muguras. Tā viņš parasti bija rīkojies bērnībā, kad viņiem nācās iet garām kādam no Holmenkollenes lielajiem suņiem.

– Jā, – Harijs atbildēja un pamāja ar galvu uz mirgojošajiem aparātiem.

Viņi apsēdās katrs savā gultas pusē un ik pēc brīža slepus – kad domāja, ka otrs to neredz, – pameta skatienus uz zaļo, lēkājošo līniju monitorā.

Katrīne skatījās pāri roku mežam.

Preses konference turpinājās nepilnas piecpadsmit minūtes, un sanāksmju zālē jau bija jūtama nepacietība. Viņa prātoja, kas sanākušos uzbudina vairāk: tas, ka nav nekā jauna par policijas meklējumiem attiecībā uz Valentīnu Jertsenu, vai arī tas, ka nekā jauna nav par Valentīna Jertsena meklējumiem pēc jauna upura. Kopš pēdējā uzbrukuma bija pagājušas jau 46 stundas.

– Baidos, ka uz līdzīgiem jautājumiem atbildes būs tādas pašas, – viņa teica. – Tātad – ja vairāk jautājumu…

– Kā tu raugies uz to, ka tagad jums jāstrādā pie trijām, nevis divām slepkavībām?

Jautājumu bija izkliedzis kāds žurnālists zāles pēdējā rindā.

Katrīne redzēja, ka nemiers pārņem zāli līdzīgi izplūstošiem apļiem ūdenī. Viņa pievērsās pirmajā rindā sēdošajam Bjērnam Holmam, bet tas par atbildi tikai paraustīja plecus. Viņa paliecās tuvāk mikrofoniem.

– Iespējams, kādam no šeit sēdošajiem ir informācija, kas mani vēl nav sasniegusi, tādēļ pie šī jautājuma vēl atgriezīšos!

Atskanēja kāda cita balss:

– Nupat no slimnīcas ir pienākusi ziņa, ka Penelope Raša ir mirusi.

Katrīne cerēja, ka viņas seja neatspoguļo apjukumu. Penelopei Rašai taču briesmas vairs nedraudēja!

– Tagad beigsim. Vēlreiz sapulcēsimies tad, kad zināsim kaut ko vairāk! – Katrīne savāca dokumentus un no paaugstinājuma steigšus devās uz sānu durvīm. – Kad mēs zināsim vairāk nekā jūs! – viņa nomurmināja un klusi nolamājās.

Katrīne lēni gāja pa koridoru. Kas, pie velna, tikko bija noticis? Vai kaut kas nogājis greizi ar aprūpi? Droši vien. Viņa cerēja saņemt medicīnisku skaidrojumu, varbūt bija radušās neparedzētas komplikācijas, reiboņi, varbūt ārsti pieļāvuši kādu kļūdu? Tikai ne alternatīvu, ka Valentīns Jertsens ir turējis savu solījumu un atgriezies! Nē, tas nav iespējams! Viņi bija ievietojuši Penelopi slepenā palātā, kuras numuru pateica tikai viņas tuviniekiem.

Bjērns pieskrēja viņai blakus.

– Es nupat runāju ar Ullevollu. Viņi saka, tā bijusi saindēšanās, kas netika atklāta, bet diezin vai viņi būtu spējuši ko līdzēt.

– Saindēšanās? No kodiena? Vai arī tas noticis slimnīcā?

– Nav skaidrības. Saka, ka rītdien zināšot vairāk.

Ellīgs haoss. Katrīnei riebās haoss. Un kur palicis Harijs? Velns un elle!

– Uzmanies, lai ar saviem papēžiem nesašķaidītu grīdas flīzes! – Bjērns klusi ieteicās.

Harijs bija pastāstījis Oļegam, ka ārsti neko nezinot. Par neskaidrību un to, kas varētu notikt. Par praktiskām lietām, kas jānokārto, kaut arī tādu nebija daudz. Pārējā laikā palātā valdīja nospiedošs klusums.

Harijs palūkojās pulkstenī. Septiņi.

– Tev vajadzētu doties mājās, – viņš ierunājās. – Sameklē kaut ko ēdamu un paguli. Rīt tev jābūt skolā.

– Ja vien zināšu, ka tu esi šeit! – Oļegs atbildēja. – Mēs nevaram atstāt viņu vienu!

– Es palikšu, līdz mani izmetīs ārā, kas drīz vien notiks.

– Bet tik ilgi tu paliksi? Neiesi uz darbu?

– Darbu?

– Jā. Tu tagad paliksi šeit un neturpināsi… to lietu?

– Protams, ne!

– Es zinu, kāds tu kļūsti, kad strādā pie slepkavību lietām.

– Patiesi?

– Es mazliet atceros. Mamma arī stāstīja.

Harijs nopūtās.

– Tagad būšu šeit. Apsolu! Zvēru pie krusta! Pasaule turpinās dzīvot bez manis, bet… – viņš apklusa, bet tālākais palika karājamies gaisā starp abiem, – …ne bez viņas!

Harijs ievilka elpu.

– Kāda ir sajūta?

Oļegs paraustīja plecus.

– Es baidos. Un man ir sāpīgi.

– Zinu. Tagad ej un atgriezies rītdien pēc skolas! Es būšu te no rīta.

– Harij?

– Jā?

– Vai rīt viņai būs labāk?

Harijs paskatījās uz dēlu. Brūnacainajā tumšmatī nebija ne piliena no Harija asinīm, tomēr viņam radās sajūta, it kā lūkotos spogulī.

– Kā tu pats domā?

Oļegs pakratīja galvu. Harijs redzēja, ka puisis cīnās ar asarām.

– Protams! – Harijs noteica. – Tāpat kā tu tagad, es sēdēju pie savas mātes, kad viņa bija slima! Stundu pēc stundas, katru dienu. Es biju tikai jauneklis, un tas mani saēda no iekšpuses!

Ar plaukstas virspusi notraucis asaras, Oļegs nošņaukājās.

– Vai tu vēlētos, kaut nebūtu tā noticis?

Harijs papurināja galvu.

– Tas jau ir tas dīvainākais. Mums nesanāca liela runāšana, jo viņa bija pārāk vārga. Viņa tikai gulēja, ar bālu smaidu uz lūpām, un pamazām izzuda – līdzīgi krāsām gleznā, kas atrodas saulē. Tās ir manas sliktākās, bet reizē arī labākās atmiņas no bērnības. Vai vari to saprast?

Oļegs lēni pamāja ar galvu.

– Domāju, ka jā.

Šķiroties abi apskāvās.

– Tēt… – Oļegs nočukstēja. Harijs sajuta kakla bedrītē ieritam siltu asaru.

Pats viņš nespēja paraudāt. Negribēja raudāt. Četrdesmit pieci procenti, četrdesmit pieci labi procenti.

– Esmu šeit, manu puisēn! – Harijs sacīja. Stingrā balsī. Sirdij sažņaudzoties. Viņš jutās stiprs. Viņš spēs tikt galā.

11 Paldies! (Turku val.)

19. NODAĻA Pirmdienas vakars

Mūna Do bija uzvilkusi kājās krosa kurpes, tomēr biedējošajā klusumā, ejot starp konteineriem, viņas soļi skaļi atbalsojās. Viņa bija atstājusi savu mazo elektromobili pie vārtiem un devusies iekšā tumšajā, tukšajā konteineru laukumā, kas patiesībā bija reiz aktīvās ostas darbības kapsēta. Konteineru rindas bija kā kapu pieminekļi reiz aizmirstiem sūtījumiem. Tie bija paredzēti pasūtītājiem, kuri jau bankrotējuši vai nevēlējās atzīt savus pasūtījumus. No sūtītājiem, kuru vairs nebija un kuri nevarēja tos pieņemt atpakaļ. Tā nu visas preces mūžīgā tranzītā atpūtās šeit, Ormejā – kliedzošā kontrastā ar moderno Bjērvīku mazliet attālāk. Tur cita pēc citas bija uzradušās dārgas un lepnas celtnes – ar aisbergam līdzīgo Operas namu kā kroni visam. Mūna bija pārliecināta, ka tās stāvēs kā piemineklis naftas ērai, kā sociāldemokrātijas Tādžmahala.

Mūna izmantoja līdzpaņemto kabatas lukturīti, lai vieglāk būtu virzīties uz priekšu. Uz asfalta uzkrāsotie cipari un burti norādīja ceļu. Viņa bija ģērbusies melnā, cieši piegulošā jakā un melnā treniņtērpā. Vienā kabatā viņai bija piparu gāzes baloniņš un piekaramā atslēga, otrā – pistole, 9 milimetru Walter, ko viņa slepus bija aizņēmusies no tēva, kurš pēc medicīniskās izglītības iegūšanas vienu gadu bija nodienējis kā leitnants sanitārajā daļā un pistoli nebija atdevis.

Iekšpusē, zem plānā vilnas džempera, zem pulsa mērītāja siksniņas, sirds pukstēja aizvien straujāk un straujāk.

H23 atradās starp divām konteineru rindām, kuri cits uz cita bija sakrauti trīs stāvos.

Tas tiešām bija būris.

Izmēri liecināja, ka tas ticis izmantots, lai pārvadātu kaut ko lielu. Ziloni, varbūt žirafi vai nīlzirgu. Viss būra šaurais gals bija paceļams uz augšu, taču bija aizslēgts ar milzīgu, sarūsējušu piekaramo atslēgu. Bet sānu sienas vidū atradās mazākas, neaizslēgtas durvis. Mūna pieļāva, ka tās domātas tiem, kuri dzīvnieku baro un tīra būri.

Satverot vienu no režģa stieņiem un atraujot durvis vaļā, nočīkstēja eņģes. Mūna vēlreiz pārlaida skatienu apkārtnei. Laikam jau viņš ir šeit, ierāvies ēnā vai aiz kāda konteinera, – pārbauda, vai viņa atnākusi viena, kā tika norunāts.

Bet nebija vairs laika šaubām un neizlēmīgumam: viņa rīkojās tā, it kā sacensībās vajadzētu celt svaru stieni – iestāstīja sev, ka lēmums ticis pieņemts, ka tas ir vienkārši, ka pārdomu brīdis ir beidzies un atlicis vienīgi laiks darbībai. Viņa iegāja būrī, izņēma no kabatas līdzpaņemto priekškaramo atslēgu un saslēdza durvis ar vienu no režģa stieņiem. Atslēgu iebāza kabatā.

Būris smirdēja pēc urīna. Dzīvnieka vai cilvēka – to viņa nezināja. Mūna nostājās būra vidū.

Viņš varēja pienākt no labās vai kreisās puses, pie viena no īsajiem būra galiem. Mūna pacēla acis. Viņš varēja būt uzrāpies uz konteineru grēdas un uzrunāt Mūnu no augšas. Viņa ieslēdza telefonā diktofonu un nolika to uz smirdošās dzelzs grīdas. Tad pavilka uz augšu jakas kreisās rokas piedurkni un paskatījās pulkstenī. 19.59. Parāva uz augšu labās rokas piedurkni. Pulsa mērītājs rādīja 128.

– Sveika, Katrīn, tas esmu es!

– Labi, ka piezvanīji, Harij! Mēģināju tevi sazvanīt, vai nesaņēmi manu ziņu? Kur tu esi?

– Mājās.

– Penelope Raša ir mirusi.

– Komplikācijas. Izlasīju “VG” interneta ziņās.

– Un?

– Man bija citas lietas, par kurām domāt.

– Tiešām? Piemēram?

– Rākela ir ievietota Ullevollā.

– Ak Dievs! Vai kaut kas nopietns?

– Jā.

– Apžēliņ, Harij! Tik nopietni, ka…

– Mēs nezinām. Bet es vairs nevaru piedalīties izmeklēšanā! Pagaidām būšu slimnīcā.

Pauze.

– Katrīn?

– Jā? Jā, protams! Man žēl. Vienai reizei tas bija mazliet par daudz. Protams, es tevi pilnīgi saprotu un jūtu līdzi! Bet, ak Dievs, Harij, vai tev tur ir kāds, ar ko parunāt? Vai vēlies, lai es aizbraucu…

– Paldies, Katrīn, bet tev ir cilvēks, kurš jānotver! Es likvidēju savu grupu, un tu vari strādāt ar to, kas tev ir. Izmanto Smitu! Tiesa, viņa sociālās antenas ir īsākas par manējām, bet viņš ir bezbailīgs un uzdrošinās domāt ārpus rāmjiem. Un Annešs Villers ir interesants. Uzkrauj viņam mazliet vairāk atbildības jau tagad un paskaties, kas no tā sanāks!

– Esmu par to domājusi. Piezvani, ja būs kas jauns! Vienalga kas.

– Labi.

Viņi beidza sarunu, un Harijs piecēlās. Piegāja pie kafijas automāta. Dzirdēja, kā paša kājas šļūc pa grīdu. Agrāk tās nebija šļūkājušas. Nekad. Viņš apstājās ar kafijas kannu rokā un lūkojās apkārt tukšajā virtuvē – kur gan palikusi kafijas krūzīte? Tad nolika kannu, apsēdās pie virtuves galda un uzspaidīja Mikaēla Belmana numuru. Autoatbildētājs. Arī tā bija labi, jo viņam nebija daudz, ko teikt.

– Te zvana Hole. Sieva ir slima, un es izstājos. Tas ir negrozāmi.

Viņš palika sēžam un raudzījās ārā pa logu, uz pilsētas ugunīm.

Un domāja par vienu tonnu smago ūdens bifeli, kuram pie rīkles karājas vientuļš lauva. Ūdens bifeļa brūces asiņoja, bet tam bija vēl pietiekami daudz asiņu, un, ja vien tam izdotos lauvu nokratīt, bifelis viegli spētu nomīdīt plēsēju zem saviem nagiem un caurdurt ar ragiem. Bet pietrūka laika, rīkle bija aizžņaugta, un tai bija nepieciešams gaiss. Un tuvojās vēl vairāki lauvas, jo bars bija saodis asinis.

Harijs redzēja pilsētas gaismas un nodomāja, ka nekad tās nav likušās tik tālas.

Saderināšanās gredzens. Valentīns bija iedevis viņai gredzenu un atgriezies. Īstens saderinātais. Velns! Harijs atvairīja šo domu. Laiks tagad atslēgties. Izslēgt gaismu, aizslēgt un doties uz mājām.

Tā, lūk! Jā.

Pulkstenis rādīja 20.14, kad Mūna saklausīja kādu skaņu. Tā nāca no tumsas, kas, viņai stāvot būrī, pamazām bija sabiezējusi. Viņa pamanīja kustību. Kaut kas tuvojās. Mūna bija atkārtojusi visus nedaudzos sagatavotos jautājumus un prātoja, no kā bīstas vairāk: no tā, ka viņš atnāks, vai no tā, ka neatnāks. Bet tagad vairs nešaubījās. Viņa juta kaklā pulsa sitienus un ķēra pēc pistoles jakas kabatā. Vecāku pagrabā viņa bija mēģinājusi šaut un no sešu metru attāluma trāpījusi mērķī – sapelējušā lietusmētelī, kas bija karājies uz āķīša pie ķieģeļu sienas.

Tas iznāca no tumsas un iekļuva spēcīga prožektora gaismā, jo dažus simt metrus attālāk pie betona tvertnēm bija pietauvojies kravas kuģis.

Nācējs bija suns.

Tas pieskrēja pie būra un sāka uz Mūnu skatīties.

Likās, tam nav saimnieka. Vismaz kaklasiksnas sunim nebija, un tas bija vājš un kašķains: būtu grūti iedomāties, ka tas varētu uzturēties kaut kur citur, nevis šeit. Tas bija tāds suns, par kādu mazā meitenīte Mūna, kurai bija alerģija pret kaķiem, savulaik bija cerējusi: pienāks diena, kad tas sekos viņai līdzi uz mājām un nekad vairs to nepametīs.

Mūna ieskatījās suņa tuvredzīgajās acīs un, šķiet, saprata, ko tas domā. Cilvēks būrī. Un dzirdēja, kā tas klusi smejas.

Brīdi viņu vērojis, suns nostājās paralēli būra malai un pacēla pakaļkāju. Strūkla trāpīja režģa stienim un grīdai būra iekšpusē.

Tad tas aizskrēja tālāk un nozuda tumsā.

Pat nesaausījās un nepaošņāja gaisu.

Un piepeši Mūna visu saprata.

Neviens vairs nenāks.

Viņa paskatījās uz pulsa mērītāju. 119. Pazeminās.

Viņa šeit nebija. Bet kur gan viņš ir?

* * *

Harijs āra tumsā kaut ko ieraudzīja.

Sētsvidū, ko gaisma no logiem un uz kāpnēm neskāra, varēja nojaust kāda cilvēka apveidu, kas, rokas nolaidis gar sāniem, nekustīgi stāvēja un cieši skatījās uz virtuves logu un Hariju.

Harijs nolieca galvu un sāka raudzīties kafijas krūzītē, it kā nebūtu pamanījis ārā stāvošo būtni. Viņa dienesta pistole atradās otrajā stāvā.

Vai vajadzētu mesties tai pakaļ?

Bet, no otras puses, ja tas tiešām bija medītais, kurš tuvojas medniekam, viņam negribējās to aizbiedēt.

Harijs piecēlās un izstaipījās, zinādams, ka labi apgaismotajā virtuvē viņu viegli novērot. Viņš iegāja istabā, kurai arī bija logi uz sētas pusi. Pacilāja kādu grāmatu un tad paspēra divus ašus soļus līdz izejas durvīm, paķēra dzīvžogu griežamās šķēres, ko Rākela bija nolikusi blakus saviem zābakiem, atrāva vaļā durvis un nodrāzās lejup pa kāpnēm.

Būtne joprojām nekustējās.

Harijs apstājās.

Piemiedza acis.

– Eurūra?

Harijs parakņājās virtuves skapītī.

– Kardamons, kanēlis, kumelīte. Rākelai te ir ļoti daudzas tējas, kas sākas ar burtu k, bet es esmu kafijas dzērējs, tādēļ īsti nezinu, ko varētu ieteikt!

– Kanēlis derēs, – Eurūra sacīja.

– Te būs. – Harijs sniedza viņai kārbiņu.

Viņa izņēma vienu tējas paciņu. Harijs vēroja, kā viņa ieliek to kūpošajā krūzītē.

– Tu nesen aizbēgi prom no Policijas pārvaldes, – viņš ieteicās.

– Jā, – viņa atbildēja un ar tējkaroti pagrozīja tējas paciņu.

– Un pirmīt no autobusu pieturas.

Eurūra neatbildēja. Mati bija aizseguši viņas seju.

Harijs apsēdās un iedzēra malku kafijas. Deva viņai nepieciešamo laiku un nepiepildīja klusumu ar vārdiem, uz kuriem jāgaida atbilde.

– Sākumā nesapratu, ka tas esi tu, – viņa beidzot izstomīja. – Tas ir, es ieraudzīju, bet tad jau biju nobijusies, un bieži vien ir vajadzīgs laiciņš, lai smadzenes pārliecinātu ķermeni, ka viss ir kārtībā. Jā, un pa to laiku ķermenis jau bija noskrējis krietnu gabaliņu.

– Hmm. Vai tu par kādu baidies?

Viņa pamāja ar galvu.

– Tas ir tētis.

Viņš neturpinās tālāk, viņš to negribēja. Bet tā vajadzēja.

– Ko tētis izdarīja?

Eurūras acīs sariesās asaras.

– Viņš mani izvaroja un teica, lai nekad nevienam to nestāstu. Jo tad viņš miršot…

Nelabums uznāca tik pēkšņi, ka Harijam uz mirkli aizrāvās elpa un, rijot siekalas, skābe apdedzināja rīkli.

– Vai tētis teica, ka mirs…?

– Nē!

Pēkšņais, dusmīgais meitenes izsauciens īsi atbalsojās virtuves sienās.

– Vīrs, kurš mani izvaroja, teica, ka nogalinās tēti, ja es kādam to izstāstīšu! Viņš sacīja, ka reiz esot tēti gandrīz jau nogalinājis un ka nākamreiz neviens nespēšot viņu apturēt.

Harijs sāka mirkšķināt acis. Mēģināja sagremot rūgteno atvieglojuma un šoka sajaukumu.

– Vai tu tiki izvarota? – viņš jautāja liekuļoti mierīgi.

Eurūra pamāja ar galvu, iešņukstējās un notrauca asaras.

– Meiteņu tualetē, kad piedalījāmies rokasbumbas sacensībās. Tas notika todien, kad jūs ar Rākelu apprecējāties. Viņš to izdarīja un tad aizgāja.

Harijs jutās tā, it kā atrastos brīvā kritienā.

– Vai varu to kaut kur nomest?

Eurūra turēja virs krūzītes pilošo, diedziņā šūpojošos tējas paciņu.

Harijs vienkārši pastiepa pretī roku.

Eurūra nedroši paskatījās un palaida vaļā tējas paciņu. Harijs sažņaudza plaukstu dūrē, juzdams, kā ūdens apdedzina ādu un notek starp pirkstiem.

– Vai viņš tevi savainoja?

Meitene papurināja galvu.

– Viņš turēja mani tā, ka radās zilumi. Mammai teicu, ka tie radušies spēles laikā.

– Un tu saki, ka līdz pat šim brīdim nevienam neesi neko stāstījusi?

Viņa pamāja.

Harijs juta, ka ir gatavs piecelties, apiet apkārt galdam un apskaut Eurūru. Bet paspēja pieslēgties cita doma – tā, ko Smits bija teicis par tuvību un intimitāti.

– Tad kādēļ tu tagad nāc un stāsti to visu man?

– Tāpēc, ka viņš nogalina citus cilvēkus! Avīzē es redzēju zīmējumu. Tas ir viņš, tas ir vīrs ar dīvainajām acīm. Tev ir jāpalīdz man, tēvoci Harij! Tev jāpalīdz pasargāt tēti!

Harijs, turpinādams elpot ar vaļēju muti, pamāja ar galvu.

Eurūra pielieca galvu. Viņa šķita bažīga.

– Tēvoci Harij?

– Jā?

– Vai tu raudi?

Mutes kaktiņā Harijs sajuta pirmo sāļo asaru. Velns!

– Piedod! – viņš neskaidri atbildēja. – Kā garšoja tēja?

Paceļot galvu, viņš sastapa meitenes acu skatienu. Tas bija pilnībā mainījies. It kā kāds būtu tās atvēris. It kā viņa pirmo reizi pēc ilga laika savu skaisto acu skatienu būtu pavērsusi uz āru, nevis ierāvusies sevī, kā tas bija noticis viņu pēdējo tikšanos reizēs.

Eurūra piecēlās, pabīdīja sāņus tējas krūzīti un apgāja apkārt galdam. Noliecās pār Hariju un aplika rokas viņam ap pleciem.

– Būs labi, – viņa sacīja. – Būs labi.

Marte Rūda piegāja pie viesa, kurš nupat bija ienācis pa durvīm tukšajā Šrēderā.

– Piedodiet, bet pirms pusstundas mēs beidzām izsniegt alu un pēc desmit minūtēm slēdzam ciet.

– Iedod man kafiju. – Viņš pasmaidīja. – Es ātri izdzeršu!

Viņa devās atpakaļ uz virtuvi. Pavārs bija aizgājis uz mājām jau pirms vairāk nekā stundas. Arī Nīna. Vēlos pirmdienu vakaros viņiem parasti bija tikai viens oficiants, un, kaut arī restorānā valdīja miers, viņa juta nelielu sasprindzinājumu, jo šis bija viņas pirmais vakars vienatnē. Nīnai vajadzēja ierasties neilgi pēc slēgšanas un palīdzēt sakārtot rēķinus.

Ūdens uzvārīšana vienai krūzītei kafijas aizņēma tikai dažas sekundes. Viņa iebēra tajā šķīstošo kafiju, devās atpakaļ un nolika krūzīti vīrieša priekšā uz galda.

– Vai varu tev ko pajautāt? – vērodams kūpošo krūzīti, vīrietis ievaicājās. – Ja jau mēs te esam divi vien?

– Jā, – Marte atbildēja, kaut gan bija gribējusi sacīt “nē”.

Viņa tikai vēlējās, lai ienācējs izdzer savu kafiju un iet prom. Tad viņa aizslēgs durvis un gaidīs Nīnu, lai pēc tam varētu doties mājās. Pirmā lekcija rīt sāksies ceturksni pēc astoņiem.

– Vai šurp nenāk pazīstamais slepkavību izmeklētājs? Harijs Hols?

Marte klusējot pamāja. Patiesību sakot, viņa par Hariju nebija dzirdējusi, pirms viņš uzradās – gara auguma vīrs ar pretīgu rētu uz sejas, un Nīna viņai sīki bija izstāstījusi par Hariju Holu.

– Kurā vietā viņš mēdz sēdēt?

– Runā, ka tur, – Marte atbildēja un pamāja uz stūra galdiņu pie loga. – Bet viņš, protams, vairs nenāk tik bieži kā agrāk!

– Nē, ja jau viņam ir jāuzliek rokudzelži tam nabaga izvirtulim, tad nav laika te sēdēt! Bet tā taču joprojām ir viņa vieta, ja saproti, ko domāju?

Marte smaidot pamāja ar galvu, kaut gan nepavisam nebija droša, ka saprot.

– Kā tevi sauc?

Marte vilcinājās. Nezināja, vai viņai patīk virziens, kādu pieņem šī saruna.

– Pēc sešām minūtēm mēs slēdzam ciet, tādēļ, ja gribi paspēt izdzert visu kafiju, tev vajag…

– Vai zini, kāpēc tev radās vasarraibumiņi, Marte?

Viņa sastinga. Kā viņš zināja viņas vārdu?

– Jā, klausies! Kad biji maza un bez vasarraibumiem, reiz naktī tu pamodies. Tevi bija mocījuši kabuslar, murgi. Tu biji nobijusies, tādēļ ieskrēji guļamistabā pie savas mammas, lai viņa tev pastāstītu, ka monstru un spoku nav. Bet tur, sarāvies čokurā, uz tavas mammas krūtīm sēdēja kails zili melns vīrs. Ar garām, smailām ausīm. No mutes kaktiņiem tam pilēja asinis. Un, tev tā stāvot un blenžot, viņš piepūta vaigus. Pirms tu paspēji aizbēgt, viņš izpūta ārā visas mutē sakrājušās asinis un tava seja un krūtis tika apslacītas ar sīkiem pilieniņiem. Un šīs asinis, Marte, nebija iespējams ne nomazgāt, ne noberzt. – Vīrietis uzpūta kafijai. – Tātad tā ir atbilde uz jautājumu, kā tu tiki pie vasarraibumiem. Atliek vien pajautāt: kāpēc? Un šī atbilde ir tikpat vienkārša, cik neapmierinoša, Marte! Tu biji nepareizajā vietā nepareizajā laikā. Gluži vienkārši – pasaule nav īsti taisnīga!

Svešais pielika krūzīti pie lūpām, plati atvēra muti un ielēja tajā vēl kūpošo, melno šķidrumu. Viņai aizrāvās elpa – aiz bailēm, aiz nojautas, ka kaut kam ir jānotiek. Viņa vēl nezināja, kam. Un viņa nepaspēja pamanīt siltās kafijas šļāci no viņa mutes, kas trāpīja tieši viņai sejā.

Uz brīdi pusakla, viņa pagriezās, paslīdēja kafijā un ar celi atsitās pret grīdu, tomēr piecēlās un metās uz izejas durvīm. Pa ceļam, lai vīrieti aizkavētu, apgāza krēslu un mēģināja mirkšķināt acis, lai spētu redzēt. Sagrāba durvju rokturi un parāva tās. Aizslēgtas! Viņš bija tās kaut kādā veidā aizslēdzis. Marte izdzirda aiz sevis ņerkstošus soļus brīdī, kad ar īkšķi un rādītājpirkstu centās pagriezt slēdzeni, bet nepaspēja, jo juta, ka viņš to saķer aiz jostas un rauj atpakaļ. Marte nokrita četrrāpus uz grīdas. Gribēja kliegt, bet spēja tikai pakunkstēt. Soļi. Viņš bija nostājies viņai priekšā. Bet Marte palika četrrāpus – viņa nevēlējās pacelt galvu, nevēlējās uz viņu skatīties. Maza būdama, viņa nekad nebija murgojusi par kaut kādu zili melnu vīru, bet gan par cilvēku ar suņa galvu. Un viņa zināja – ja pacels galvu, to arī ieraudzīs. Tāpēc viņas acis raudzījās lejup, uz smailajiem kovboju zābaku purngaliem.

20. NODAĻA Nakts uz otrdienu

– Jā?

– Harij?

– Jā.

– Nezināju, vai šis ir tavs numurs. Te zvana Nīna. No Šrēdera. Zinu, ka pulkstenis ir pusdivi naktī, un atvainojos, ka tevi pamodināju!

– Es negulēju, Nīna!

– Es zvanīju policijai, bet tie… jā, tie šeit bija un jau aizgāja.

– Runā mierīgi, Nīna! Kas noticis?

– Runa ir par Marti – to jauno meiteni, kuru sastapi, kad pēdējo reizi biji te iegriezies!

Harijs atcerējās uzrotītās piedurknes un mazliet nervozo oficianti.

– Jā?

– Viņa ir prom. Es atnācu uz šejieni tieši pirms pusnakts, lai palīdzētu viņai ar kases rēķiniem, bet te neviena nebija. Durvis nebija aizslēgtas. Marte ir akurāta, mēs bijām vienojušās. Viņa nevarēja tā vienkārši aiziet, neaizslēdzot durvis. Pa telefonu neatbild, un viņas draugs saka, ka mājās neesot pārnākusi. Policisti painteresējās ātrās palīdzības dienestā un slimnīcā, bet – nekā. Un tad policiste-sieviete teica, ka tā notiekot pastāvīgi – cilvēki dīvainā kārtā pazūd un pēc vairākām stundām atkal uzrodas ar lieliskiem paskaidrojumiem. Vēl viņa teica, lai es piezvanu, ja divpadsmit stundu laikā Marte neuzradīsies!

– Hmm. Viņi saka taisnību, Nīna! Viņi tikai pilda noteikumus.

– Jā. Bet… hallo?

– Esmu šeit, Nīna!

– Kad es uzkopu telpu un gribēju slēgt ciet, tad pamanīju, ka kāds kaut ko ir uzrakstījis uz galdauta. Šķiet, ar lūpu krāsu. Un tā ir tieši tādā sarkanā krāsā, kādu lieto Marte!

– Labi. Kas tur rakstīts?

– Nekas.

– Nekas?

– Nē. Ir tikai tāds kā āķis. Ar V burtu. Un tas ir vietā, kur parasti sēdi tu!

Trīs naktī. No Harija lūpām izlauzās rēciens un atbalsojās kailajās pagraba sienās. Harijs skatījās uz tērauda stieni, kas draudēja gāzties lejup un sašķaidīt viņu, vienīgi trīcošās rokas to vēl noturēja. Tad, sasprindzinot pēdējos spēkus, kilogrami tika pamesti augšup un, stienim smagi nokrītot uz statīva, cits pret citu nodžinkstēja diski. Smagi elpodams, viņš palika guļam uz sola.

Harijs aizvēra acis. Viņš bija apsolījis Oļegam būt pie Rākelas. Bet vajadzēja būt tur. Vajadzēja viņu notvert. Martes dēļ. Eurūras dēļ.

Nē.

Bija par vēlu. Par vēlu Eurūrai. Par vēlu Martei. Tādēļ viņam tas bija jādara to dēļ, kuri vēl nav kļuvuši par upuriem, kurus joprojām varēja paglābt no Valentīna.

Tas bija viņu dēļ, vai ne?

Harijs aptvēra ar plaukstām stieni. Juta, kā tērauds spiežas pret tulznām.

Kaut ko tādu, ko vari likt lietā.

Viņa vectēvs bija teicis: viss, kas tev vajadzīgs, ir tas, ko vari likt lietā. Kad vecaimātei vajadzēja dzemdēt Harija tēvu, viņa bija zaudējusi tik daudz asiņu, ka vecmāte izsauca ārstu. Vectēvs, uzzinājis, ka nekādi nespēj viņai palīdzēt, nebija spējis klausīties vecāsmātes kliedzienos un izgājis ārā. Iejūdzis arklā zirgu un sācis art zemi. Dzinis zirgu uz priekšu ar pātagu un uzkliedzieniem, kas apslāpējuši no mājas dzirdamos kliedzienus, un pat grūdis arklu uz priekšu tā, ka uzticīgais, bet vecais zirdziņš sācis aizjūgā grīļoties. Kad kliedzieni apklusuši un iznācis ārsts, sacīdams, ka gan māte, gan bērns dzīvos, vectēvs nometies uz ceļiem, skūpstījis zemi un pateicies tam Dievam, kuram nekad nebija ticējis.

Tajā pašā naktī zirdziņš stallī nokritis un nomiris.

Tagad gultā gulēja Rākela. Klusa. Un viņam vajadzēja izlemt.

Kaut ko tādu, ko vari likt lietā.

Harijs nocēla stieni no statīva un nolaida uz krūtīm. Dziļi ieelpoja. Sasprindzināja muskuļus. Un ierēcās.

OTRĀ DAĻA

.

21. NODAĻA Otrdienas rīts

Pulkstenis rādīja 7.30. Līņāja smalks lietutiņš. Gatavodamies šķērsot ielu, Mehmets ievēroja kādu pie Jealousy bāra stāvošu vīrieti. Pielicis plaukstas pie sejas un pietuvinājis to stiklam, tas mēģināja ielūkoties iekšā. Sākumā Mehmetam iešāvās prātā, ka tas ir Danials Benkss, kurš tik agri atnācis, lai iekasētu jauno maksājumu, bet, pieejot tuvāk, redzēja, ka šis vīrietis ir garāks, turklāt gaišmatis. Tad viņš iedomājās, ka tam jābūt kādam no vecajiem klientiem alkoholiķiem, kurš mēģina atgriezties un laikam cer, ka bārs joprojām tiek vērts vaļā pulksten septiņos no rīta.

Bet, kad vīrietis atkal pagriezās pret ielu un ievilka dūmus no cigaretes, Mehmets saprata, ka tas ir policists. Harijs.

– Labrīt! – Mehmets pasveicināja un sameklēja atslēgas. – Slāpes?

– Arī tās. Bet es atnācu ar piedāvājumu.

– Kādu piedāvājumu?

– Tādu, no kura vari atteikties.

– Tādā gadījumā esmu ieinteresēts, – Mehmets sacīja un, palaidis policistu sev pa priekšu, iegāja bārā un aizslēdza durvis. Aiz letes ieslēdza gaismu.

– Vispār jau šis ir jauks bārs, – Harijs, atspiedis elkoņus uz letes un ieelpodams bāra gaisu, sacīja.

– Vai vēlies to pirkt? – Mehmets sausi pajautāja un ielēja ūdeni cezve – īpatnējā turku kafijas kannā.

– Jā, – Harijs atbildēja.

Mehmets iesmējās.

– Izsaki piedāvājumu!

– Četrsimt trīsdesmit pieci tūkstoši.

Mehmets sarauca pieri.

– No kurienes tev tāda nauda?

– No Daniala Benksa. Šorīt es tikos ar viņu.

– Šorīt? Pulkstenis ir tikai…

– Es agri piecēlos. Viņš arī. Tas ir, man nācās viņu pamodināt un izvilkt no gultas.

Mehmets ieskatījās policista asinīm pielijušajās acīs.

– Tēlaini runājot, – Harijs sacīja. – Es zinu, kur viņš dzīvo. Piezvanīju un izteicu viņam piedāvājumu.

– Kādu?

– Cita veida piedāvājumu. Tādu, no kura nevar atteikties.

– Un tas būtu?

– Es nopirku par nominālo cenu Jealousy bāra parādu, apsolīdams neuzrīdīt viņam Ekonomisko noziegumu pārvaldi ar 295. paragrāfu par augļošanas procentiem.

– Tu joko!

Harijs paraustīja plecus.

– Varbūt es pārspīlēju. Iespējams, viņš varēja atteikties. Viņš taču varēja mani apgaismot, ka 295. paragrāfs diemžēl pirms dažiem gadiem ir izsvītrots. Kas notiks ar pasauli, ja noziedznieki likumus ievēros vairāk par policistiem? Vienalga, viņam laikam nešķita, ka aizdevuma līgums ar tevi ir vērtīgāks par neērtībām, ko apsolīju viņam sagādāt citās jomās. Tātad šis dokuments… – policists nolika uz letes ar pildspalvu uzrakstītu lapiņu, – …apstiprina, ka Danialam Benksam ir samaksāts, un es, Harijs Hols, esmu tiesīgs uz prasību par 435 000 kronām no Mehmeta Kalaka, ņemot kā ķīlu nekustamo īpašumu Jealousy bāru un nomas līgumu.

Mehmets izlasīja nedaudzās rindiņas un pašūpoja galvu.

– Tas nu gan ir pārsteigums! Un tev tātad bija gandrīz pusmiljons, kuru tu atdevi Benksam?

– Es vienu laiku strādāju Honkongā par parādu iekasētāju. Šis darbs bija… labi apmaksāts. Tādējādi iekrāju nelielu kapitālu. Benkss saņēma čeku un izrakstu no konta.

Mehmets iesmējās.

– Tātad tagad tu esi tas, kurš iekasēs asinsnaudu, Harij?

– Es to nedarīšu, ja piekritīsi manam piedāvājumam.

– Kāds tas ir?

– Mēs pārvērtīsim parādu par savu kapitālu.

– Tu pārņemsi bāru?

– Es nopirkšu akcijas. Mēs būsim partneri, un tev būs tiesības tās izpirkt, kad vien vēlēsies.

– Un kas no manis tiek prasīts?

– Tev jāiet uz turku pirti, bet viens mans paziņa pieskatīs bāru.

– Ko?

– Uz pirti Cagaloglu hamam, gaidot, kad parādīsies Valentīns Jertsens, – tu pasvīdīsi un iegūsi sārtumu.

– Es? Kādēļ tieši es?

– Tādēļ, ka pēc Penelopes Rašas nāves tu un viena piecpadsmitgadīga meitene esat vienīgie man zināmie dzīvie cilvēki, kuri zina, kā Valentīns Jertsens izskatās šobrīd!

– Vai es zinu…

– Tu viņu atpazīsi.

– Kāpēc tā domā?

– Es lasīju ziņojumu. Tu teici, citēju: “Es nepētīju viņu tik ilgi un pamatīgi, lai spētu aprakstīt.”

– Tieši tā.

– Man bija kolēģe, kas spēja atpazīt visas cilvēku sejas, kuras jelkad bija redzējusi. Viņa man paskaidroja, ka spējas atšķirt un atpazīt miljonu sejas atrodas kaut kur smadzenēs, vietā, ko sauc par fusiform gyrus, un bez šīs spējas mēs diezin vai būtu izdzīvojuši kā suga. Vai vari aprakstīt pēdējo viesi, kurš bija šeit vakar?

– Ē-e… nē.

– Tomēr, ja viņš tagad te ienāktu, tu viņu atpazītu nepilnas sekundes laikā!

– Protams!

– Uz to arī ceru.

– Tu ieguldi četrsimt trīsdesmit piecus tūkstošus no savas personīgās naudas? Ja nu es viņu neatpazīšu?

Harijs pastiepa apakšlūpu.

– Tad man vismaz piederēs bārs!

* * *

Pulksten 7.45 Mūna Do atgrūda “VG” redakcijas durvis un iezvāļojās iekšā. Tā bija bijusi nejauka nakts. Kaut arī tieši no konteineru ostas viņa bija devusies pie Gaina un tik smagi trenējusies, ka sāpēja viss ķermenis, viņa bija ļoti maz gulējusi. Galu galā bija nolēmusi, neiedziļinoties sīkumos, aprunāties ar redaktoru. Pajautāt, vai ziņu avotam ir tiesības uz aizsardzību, ja šis avots žurnālistu ir apvedis ap stūri. Citiem vārdiem: vai viņai tagad vajadzētu doties uz policiju? Vai tomēr labāk nogaidīt – varbūt viņš sazināsies vēlreiz? Varēja taču būt labs iemesls, lai viņš neparādītos.

– Tu izskaties nogurusi, Do! – redakcijas šefs uzsauca viņai. – Vakar biji ballītē?

– I wish, 12 – Mūna klusi noteica un nolika treniņu somu blakus savam rakstāmgaldam. Ieslēdza datoru.

– Varbūt vakars bija mazliet eksperimentāls?

– I wish, – Mūna skaļi atkārtoja, pacēla galvu un ieraudzīja vairākas sejas, kas lielajā telpā bija pabāzušās virs monitoriem. Jautri smīnošas, ziņkārīgas sejas.

– Ko? – viņa nobrēca.

– Tikai striptīzs vai sekss ar dzīvniekiem? – atskanēja kāda klusa balss, kuru viņa nepaspēja identificēt, jo vairākas meitenes izplūda nevaldāmos smieklos.

– Pārbaudi savu e-pastu! – redakcijas šefs sacīja. – Daži no mums to ir jau nokopējuši!

Mūna sarāvās. Sajuzdama nelāgu priekšnojautu, vairāk uzsita, nevis nospieda tastatūras taustiņus.

Sūtītāja adrese bija: vardarbību.nodaļa@oslopol.no.

Teksta nebija – tikai attēls. Laikam fotografēts ar gaismjutīgu aparātu, jo viņa nebija redzējusi nevienu zibsni. Un varbūt ar teleobjektīvu. Priekšplānā stāvēja suns un čurāja uz būri, bet būra vidū viņa pati – saspringusi, vērīgi, kā savvaļas dzīvnieks, skatīdamās tālumā.

Viņa bija tikusi piemānīta. Tas nebija nekāds vampīrists, kas bija zvanījis!

Pulksten 8.15 Smits, Villers, Holms un Harijs bija sapulcējušies katlumājā.

– Mums ir pazudis cilvēks, un vainojams varētu būt vampīrists, – Harijs sacīja. – Marte Rūda, divdesmit četrus gadus veca, vakar pirms pusnakts nozudusi no Šrēdera restorāna. Katrīne šobrīd informē izmeklēšanas grupu.

– Eksperti jau ir nozieguma vietā, – Bjērns Holms paziņoja. – Pagaidām nav nekādu pēdu. Izņemot to, ko tu minēji.

– Kas tas ir? – Villers painteresējās.

– Uz galdauta ar lūpu krāsu uzrakstīts burts “V”. Leņķis starp svītriņām ir tāds pats kā burtam uz Ēwas Dolmenas durvīm.

Viņu pārtrauca Havajas ģitāras skaņas, ko Harijs atpazina kā Henka Viljamsa grupas izpildītās dziesmas “Your Cheatin’ Heart” sākumu Dona Helmsa izpildījumā.

– Ak Dievs, mums ir uzradusies zona! – Bjērns Holms iesaucās un izvilka no kabatas telefonu. – Holms! Ko? Nedzirdu. Pagaidi!

Bjērns Holms nozuda aiz durvīm Tunelī.

– Varētu izskatīties, ka šī nolaupīšana ir saistīta ar mani, – Harijs sacīja. – Tas ir mans restorāns, mans pastāvīgais galdiņš!

– Tas nav labi! – Smits ieteicās un pašūpoja galvu. – Viņš ir zaudējis kontroli pār sevi.

– Vai nav labi, ka viņš ir zaudējis kontroli? – Villers iejaucās sarunā. – Vai tas nenozīmē, ka viņš kļūst nepiesardzīgs?

– Varbūt tā ir laba ziņa, – Smits teica. – Bet tagad, kad viņu ir pārņēmusi varas un kontroles sajūta, nevienam netiks ļauts viņam to atņemt. Pareizi – viņš meklē tevi, Harij! Un vai zināt iemeslu?

– Raksts “VG”, – Villers paskaidroja.

– Tu nosauci viņu par “nabaga izvirtuli”, kuram tev… kā tur bija?

– …jāuzliek rokudzelži, – Villers papildināja.

– Un, nosaucot viņu par nabaga izvirtuli, tu piedraudi atņemt viņam kontroles iespēju un varas apziņu.

– Tā viņu nodēvēja Isabelle Skeijena, nevis es, bet tagad tas nav svarīgi, – Harijs sacīja un pakasīja pakausi. – Vai tu, Smit, domā, ka viņš izmantos meiteni, lai atrastu mani?

Smits papurināja galvu.

– Viņa ir mirusi.

– Kādēļ esi tik pārliecināts?

– Viņš nevēlas nekādu konfrontāciju, jo tikai grib tev un visiem pārējiem parādīt, kura rokās ir vara. Parādīt, ka var aiziet līdz tavai vietai un paņemt vienu no tavējiem.

Harijs pēkšņi pārstāja kasīt pakausi.

– Vienu no manējiem?

Smits neatbildēja.

Telpā iedrāzās Bjērns Holms.

– Zvanīja no Ullevollas! Īsi pirms Penelopes Rašas nāves pie reģistratūras esot pienācis kāds vīrietis un uzrādījis dokumentus kā viens no tiem, kurus viņa uzdevusi par saviem piederīgajiem, – kāds Rūars Vīks, bijušais saderinātais.

– Tas, kurš nopirka saderināšanās gredzenu, ko Valentīns dzīvoklī nozaga, – Harijs paskaidroja.

– Viņi tam piezvanījuši, lai pajautātu, vai viņš nav pamanījis Penelopes izturēšanās veidā kaut ko savādu, – Bjērns Holms turpināja. – Bet Rūars Vīks esot teicis, ka slimnīcā nav bijis!

Katlumājā kļuva kluss.

– Ne saderinātais… – Smits novilka. – Bet tad…

Nočīkstēja Harija krēsla riteņi – tas jau bija tukšs un pilnā sparā ripoja uz ķieģeļu sienas pusi.

Pats Harijs jau stāvēja durvīs.

– Viller, nāc!

Harijs skrēja.

Slimnīcas koridors stiepās garumā, likās, tas aug ātrāk, nekā viņš skrēja, – kā Visums, kas izplešas un ko gaisma, jā, pat doma nespēj panākt.

Viņam tik tikko izdevās izvairīties, lai nenotriektu no kājām vīru, kurš iznāca pa kādām durvīm, turēdamies pie statīva ar sistēmu.

Vienu no tavējiem.

Valentīns bija paņēmis Eurūru, jo viņa bija Stoles Eunes meita.

Marti Rūdu, jo viņa strādāja vietā, kuru Harijs pastāvīgi apmeklēja.

Penelopi Rašu, lai parādītu, ka viņš var.

Vienu no tavējiem.

301.

Harijs satvēra pistoli jakas kabatā. Glock 17, kas gandrīz pusotru gadu neskarta bija gulējusi ieslēgta atvilktnē mājas otrajā stāvā. Šorīt viņš bija paņēmis to līdzi. Ne tāpēc, ka būtu domājis likt lietā, bet tāpēc, ka pirmo reizi trīs gadu laikā nejutās īsti drošs, ka neliks to lietā.

Ar kreiso roku atrāvis vaļā durvis, viņš pastiepa roku ar pistoli.

Istaba bija tukša.

Rākelas nebija. Gultas arī ne.

Harijam aizrāvās elpa.

Viņš piegāja pie vietas, kur bija stāvējusi gulta.

– Diemžēl tu ieradies par vēlu! – viņam aiz muguras ierunājās kāda balss.

Harijs strauji apcirtās riņķī. Rokas sabāzis baltā halāta kabatās, durvīs stāvēja galvenais ārsts Stefenss. Ieraudzījis pistoli, viņš sarauca uzaci.

– Kur viņa ir? – Harijs nošņāca.

– Ja aizvāksi to, tad izstāstīšu!

Harijs nolaida pistoli.

– Uz apskati, – Stefenss sacīja.

– Vai viņa… vai viņai viss ir okay?

– Stāvoklis ir tāds pats, stabili nestabils. Bet viņa pārdzīvos šo dienu – ja tas ir tas, kas tevi satrauc! Kamdēļ tāds dramatisms?

– Viņa ir jāapsargā.

– Tieši šobrīd viņu sargā pieci mūsu medicīnas darbinieki.

– Mēs norīkosim pie viņas durvīm bruņotu policistu! Vai ir iebildumi?

– Nē, bet tas nav mans lauciņš. Vai bīsties, ka šeit varētu ierasties slepkava?

– Jā.

– Tikai tāpēc, ka viņa ir sieva tam, kurš viņu medī? Mēs nesakām palātu numurus citiem, vienīgi piederīgajiem.

– Tas neapturēja to, kurš uzdevās par saderināto, lai uzzinātu Penelopes Rašas palātas numuru!

– Tiešām?

– Es te sēdēšu, līdz ieradīsies policists!

– Tādā gadījumā varbūt vēlies krūzīti kafijas?

– Tev nevajag…

– Nē, bet tev vajag. Vienu mirkli! Mums ir apbrīnojami slikta kafija – tepat, apsardzes telpā.

Stefenss izgāja, un Harijs pavērās apkārt. Krēsli, uz kuriem viņi ar Oļegu bija sēdējuši, stāvēja turpat, kur vakar atstāti, – abās pusēs gultai, kuras te vairs nav. Harijs apsēdās uz viena no tiem un paskatījās uz pelēko grīdas segumu. Juta, ka pulss nomierinās, tomēr bija sajūta, it kā telpā nebūtu pietiekami daudz gaisa. Pa aizkaru spraudziņu iespīdēja saules stariņš. Tas krita uz grīdas starp krēsliem, un Harijs pamanīja tur gaišu matiņu. Viņš to pacēla. Vai Valentīns, meklēdams Rākelu, tomēr būtu te bijis, bet ieradies par vēlu? Harijs aplaizīja lūpas. Tagad nebija iemesla par to domāt: viņa bija drošībā.

Ienāca Stefenss un, iedevis Harijam kartona krūzīti, iedzēra malku no savējās, tad apsēdās otrā krēslā. Abi tagad sēdēja viens otram pretī, viņus šķīra tikai viena metra attālums.

– Tavs puisēns bija atnācis, – Stefenss sacīja.

– Oļegs? Viņam nevajadzēja ierasties agrāk kā tikai pēc skolas!

– Viņš vaicāja pēc tevis. Izskatījās satraukts, ka esi atstājis viņa māti vienu!

Harijs pamāja ar galvu un iedzēra malku kafijas.

– Šādā vecumā tie kļūst nīgri un morāli dusmīgi, – Stefenss paskaidroja. – Par visu, kas nogājis greizi, tie vaino savu tēvu, un tas, kuram kādreiz gribēja līdzināties, kļūst par to, kam negribētu būt līdzīgs.

– Vai tu runā no savas pieredzes?

– Protams, mēs visu laiku tā darām. – Stefensa smaids nozuda tikpat ātri, kā bija parādījies.

– Hmm. Vai varu uzdot tev personīgu jautājumu, Stefens?

– Protams.

– Vai kopā sanāk pluss?

– Kā, lūdzu?

– Dzīvību izglābšanas prieks mīnus izmisums par tiem, ka esi zaudējis tos, kurus būtu varējis glābt.

Stefenss uztvēra Harija skatienu. Laikam tāda bija situācija: divi vīri sēž tumšā telpā, viens otram pretim, un dabiski liekas jautāt. Kā kuģi, kas naktī brauc viens otram garām. Stefenss noņēma brilles un, it kā lai aizdzītu nogurumu, pārvilka ar plaukstām pār seju. Papurināja galvu.

– Nē.

– Tomēr tu to dari.

– Tas ir aicinājums.

– Jā, es redzēju krucifiksu tavā kabinetā. Tu tici aicinājumam.

– Manuprāt, arī tu tam tici, Hol! Es tevi redzēju. Varbūt tas nav aicinājums no Dieva, un tomēr tu to jūti.

Harijs skatījās krūzītē. Par slikto kafiju Stefensam bija taisnība.

– Vai tas nozīmē, ka tev nepatīk tavs darbs?

– Es ienīstu savu darbu! – Galvenais ārsts pasmaidīja. – Ja būtu varējis izvēlēties, būtu pianists!

– Hmm. Bet vai tu esi labs pianists?

– Šis jau ir tas lāsts, ka slikti dari to, kas patīk, bet labi – to, ko ienīsti, vai ne?

Harijs pamāja ar galvu.

– Tas ir lāsts. Mēs darām to darbu, kurā varam būt noderīgi.

– Un meli ir tajā, ka atalgojumu saņem tas, kurš seko savam aicinājumam!

– Varbūt dažreiz darbs ir atalgojums pats par sevi.

– Tikai pianistam, kurš mīl mūziku, vai bendem, kuram patīk asinis. – Stefenss norādīja uz plāksnīti ar uzvārdu pie sava halāta. – Es esmu piedzimis un uzaudzis kā mormonis Soltleiksitijā, un mani nosauca Džona Doila Lī vārdā – dievticīga, miermīlīga vīra vārdā, kurš 1857. gada rudenī saņēma pavēli no savas kopienas vecākajiem noslepkavot bezdievīgu emigrantu grupu, kas spiedās viņu teritorijā. Par savām dvēseles mokām viņš dienasgrāmatā rakstīja, ka tā bijusi briesmīga misija, ko liktenis viņam uzlicis un ko viņam vajadzējis pildīt.

– Masu slepkavība pie Mauntinmedovas.

– Paskat tik! Tu zini šo stāstu, Hol!

– FIB es mācījos par sērijveida slepkavībām, un mēs skārām arī tēmas par lielākajām masu slepkavībām. Jāatzīst, ka neatceros, kas notika ar tavu vārdabrāli.

Stefenss paskatījās pulkstenī.

– Ceru, ka atalgojums gaida viņu debesīs, jo uz zemes Džonu Doilu Lī visi nodeva, ieskaitot mūsu garīgo līderi Brigemu Jangu. Džons Doils tika notiesāts uz nāvi. Manam tēvam tomēr likās, ka tas bija piemērs atdarināšanai – atteikties no savu līdzcilvēku tukšajiem solījumiem, lai sekotu aicinājumam, kuru ienīsti.

– Varbūt viņš neienīda tik ļoti, kā apgalvoja.

– Kā to saprast?

Harijs paraustīja plecus.

– Alkoholiķis ienīst un nolād alkoholu, jo tas iznīcina viņa dzīvi. Bet vienlaikus tas ir viņa dzīve.

– Interesanta analoģija. – Stefenss piecēlās, piegāja pie loga un atvilka aizkarus. – Kā ir ar tevi, Hol? Vai joprojām ir tā, ka tavs aicinājums reizē iznīcina un ir tava dzīve?

Harijs, mēģinādams paskatīties uz Stefensu, piesedza ar plaukstu acis, jo viņu apžilbināja pēkšņā gaisma.

– Vai tu joprojām esi mormonis?

– Vai tu joprojām esi iesaistīts lietā?

– Tā izskatās.

– Mēs citādi nevaram, vai ne? Man jāstrādā, Harij.

Kad Stefenss bija izgājis, Harijs piezvanīja Gunnaram Hāgenam.

– Labdien, šef! Man vajadzīgs policists apsardzei Ullevollas slimnīcā, – viņš paziņoja. – Tūlīt!

Villers stāvēja tur, kur viņam bija likts, – aiz pārsega mašīnai, kas bija novietota šķērsām priekšā ieejai.

– Es redzēju, ka ieradās kāds policists, – viņš paziņoja. – Vai viss ir okay?

– Mēs noliekam pie viņas durvīm apsardzi, – Harijs atbildēja un iesēdās mašīnā.

Villers iebāza dienesta pistoli makstī un apsēdās pie stūres.

– Un Valentīns?

– Dievs vien zina.

Harijs izņēma no jakas kabatas matiņu.

– Laikam jau man ir tikai paranoja, bet nodod šo tiesu mediķiem, lai steidzami izdara analīzi. Vienīgi tāpēc, lai izslēgtu iespējamību, ka tas atbilst kaut kam no noziegumu vietām, okay?

Viņi lēni brauca pa ielām. Likās, ka brauciens norit atpakaļgaitā salīdzinājumā ar ātro traukšanos pirms divdesmit minūtēm.

– Vai mormoņi nēsā krustu? – Harijs iejautājās.

– Nē, – Villers atbildēja. – Tie uzskata, ka krusts simbolizē nāvi un ir pagānisks. Viņi tic atdzimšanai.

– Mm. Tātad mormonis ar krucifiksu pie sienas ir gandrīz kā…

– …kā musulmanis ar Muhameda zīmējumu.

– Tieši tā!

Harijs uzgrieza skaļāk mūziku. The White Stripes. “Blue Orchid”. Ģitāra un bungas. Kailums. Dzidrums.

Viņš uzgrieza radio vēl skaļāk, īsti nezinādams, ko mēģina apslāpēt.

Hallsteins Smits virpināja īkšķus. Katlumājā viņš bija viens un bez pārējiem neko daudz nespēja uzsākt. Viņš bija pabeidzis savu īso aprakstu par vampīristu un, pasērfodams internetā, izlasījis par vampīrista slepkavībām uzrakstīto. Jā, viņš bija palasījis, ko prese rakstīja pirms piecām dienām, kad bija notikusi pirmā slepkavība. Tagad Hallsteins Smits prātoja, vai nevajadzētu izmantot laiku, lai mazliet pastrādātu pie doktora disertācijas, bet iezvanījās telefons.

– Hallo?

– Smits? – kāda sievietes balss jautāja. – Te zvana Mūna Do no “VG”.

– Klausos?

– Tu liecies pārsteigts.

– Tikai tāpēc, ka biju iedomājies – mums šeit, lejā, nav zonas.

– Starp citu, par sakariem. Vai vari apstiprināt, ka pagājušajā naktī Šrēdera restorāna darbinieces pazušanai varētu būt kāds sakars ar vampīristu?

– Apstiprināt? Es?

– Jā, jo tagad tu strādā policijas labā, vai tad ne?

– Jā, zināmā mērā, bet es neesmu tādā situācijā, lai kaut ko stāstītu!

– Tāpēc, ka nezini, vai tāpēc, ka nedrīksti?

– Var būt abējādi. Ja man kaut kas jāsaka, tādā gadījumā tas būtu ļoti vispārīgi. Tātad tikai kā vampīrisma ekspertam.

– Lieliski! Jo man būs podcast raidījums…

– Kas?

– Radio. “VG” ir savs radiokanāls.

– Un tad?

– Vai varētu uzaicināt tevi uz raidījumu, lai parunātu par vampīristu? Pavisam vispārēji tātad?

Hallsteins Smits padomāja.

– Tādā gadījumā man jāsaņem atļauja no izmeklēšanas grupas vadības.

– Labi. Tad gaidīšu tavu zvanu! Vēl par kaut ko citu, Smit. Es uzrakstīju par tevi rakstiņu un ceru, ka esi apmierināts. Netieši tas taču izvirzīja tevi notikumu centrā!

– Jā. Tā gan!

– Vai atlīdzības vietā tu varētu pastāstīt, kurš no pārvaldes vakar ievilināja mani konteineru ostā?

– Kā – ievilināja?

– Nekas. Lai tev laba diena!

Hallsteins Smits palika sēžam, raugoties telefonā. Konteineru osta? Par ko viņa runāja?

Trulss Berncens ļāva skatienam slīdēt pār Meganas Foksas fotogrāfiju rindu datora monitorā. Likās gandrīz biedējoši, cik ļoti viņa zaudējusi no sava skaistuma. Vai tās bija tikai fotogrāfijas vai arī apziņa, ka viņai jau pāri trīsdesmit? Apziņa par to, ko bērna dzemdības izdara ar sievietes ķermeni, kas 2007. gadā filmā “Transformeri” tika atzīts par skaistuma simbolu? Varbūt fakts, ka viņš pats pēdējo divu gadu laikā bija atbrīvojies no astoņiem kilogramiem tauku, aizstājis tos ar četriem kilogramiem muskuļu un izmīlējis deviņas dāmas? Vai tas būtu padarījis tālo sapni par Meganu Foksu mazliet tuvāku? Viens gaismas gads ir mazāks par diviem. Varbūt gluži vienkārši viņā malās doma, ka pēc desmit stundām varēs sēdēt kopā ar Ullu Belmani – vienīgo sievieti, pēc kuras alka vairāk nekā pēc Meganas Foksas?

Kāds ieklepojās. Trulss pacēla galvu.

Ar roku atbalstījusies pret starpsienu, stāvēja Katrīne Brata.

Pēc Villera pārcelšanās uz bezjēdzīgo puišu klubu katlumājā Trulss bija varējis pilnībā noskatīties “The Shield”. Tagad viņš bija redzējis visas pieejamās sezonas un šai brīdī cerēja, ka Katrīnes Bratas uzdevums neapdraudēs viņa dīkdienību.

– Belmans grib ar tevi aprunāties, – viņa sacīja.

– Labi.

Trulss izslēdza datoru, piecēlās un pagāja garām Katrīnei Bratai. Tik tuvu, ka būtu saodis viņas smaržas, ja viņa tādas lietotu. Viņš uzskatīja, ka sievietes varētu lietot nedaudz parfīma. Ne tik daudz kā tās, kuras to lietoja visvairāk, jo tas parasti atgrūda, bet mazliet. Nedaudz, lai iekvēlinātu fantāziju par viņu pašu smaržu.

Gaidot liftu, viņam pietika laika apsvērt, ko gan Mikaēls varētu gribēt. Taču smadzenēs valdīja tukšums.

Tikai stāvot policijas priekšnieka kabinetā, viņš saprata, ka ir atmaskots. Brīdī, kad skatījās Mikaēla mugurā pie loga un dzirdēja viņu sakām, bez ievada: “Tu mani esi nodevis, Truls! Vai tā palaistuve atnāca pie tevis vai otrādi?”

Trulsam likās, it kā būtu apliets ar spaini ledusauksta ūdens. Kas, pie velna, bija noticis? Vai Ulla būtu salūzusi un viņā būtu pamodusies sirdsapziņa? Varbūt Mikaēls izdarījis spiedienu? Un ko, velns parāvis, lai viņš tagad saka?

Trulss ieklepojās.

– Viņa ieradās pie manis, Mikaēl. To gribēja viņa.

– Protams, palaistuve to grib! Tās ņem to, ko var dabūt! Bet kā viņa varēja vērsties pie tevis, pie cilvēka, kuram uzticos visvairāk, pēc visa tā, kam esam izgājuši cauri!

Trulss gandrīz nespēja noticēt, ka viņš tā runā par sievu un savu bērnu māti.

– Man nelikās, ka varētu atsacīties no tikšanās, lai parunātu. Nekas vairāk nebūtu noticis!

– Bet notika vairāk, vai ne?

– Nekas nav noticis!

– Nekas? Vai nesaproti, ka esi informējis slepkavu par to, kas mums zināms, un par to, ko nezinām? Cik viņa tev samaksāja?

Trulss sāka mirkšķināt acis.

– Samaksāja?

Beidzot viņš aptvēra.

– Ceru, ka Mūna Do neieguva informāciju par velti? Atbildi! Un neaizmirsti, ka es tevi pazīstu, Truls!

Trulss Berncens pavīpsnāja. Viņš bija nost no āķa. Un turpināja atkārtot:

– Nekas nenotika!

Mikaēls pagriezās, nikni trieca dūri pa rakstāmgaldu, kliedzot:

– Vai, tavuprāt, mēs esam idioti?

Trulss vēroja, kā lielie, bālie pigmenta plankumi Mikaēla sejā kļūst drīz balti, drīz sarkani, it kā asinis tajos gan pieplūstu, gan atplūstu. Gadiem ritot, plankumi bija kļuvuši vēl lielāki – kā čūskai, kas maina ādu.

– Paklausīšos, kas ir tas, kas, jūsuprāt, jums ir zināms! – Trulss teica un bez uzaicinājuma apsēdās.

Mikaēls izbrīnā paskatījās uz viņu. Tad arī pats smagi atkrita krēslā. Varbūt bija ieraudzījis Trulsa acīs, ka viņš nav nobijies. Ja Trulss tiktu pārmests pāri bortam, viņš parautu Mikaēlu Belmanu sev līdzi. Līdz pašai apakšai.

– Es zinu, – Mikaēls ierunājās, – ka Katrīne Brata šorīt, pašā rīta agrumā, ieradās manā kabinetā, lai pastāstītu: tā kā biju palūdzis viņai tevi pieskatīt, viņa to pašu palūgusi vienam no saviem darbiniekiem. Acīmredzot jau tad tu tiki turēts aizdomās par informācijas noplūdināšanu, Truls!

– Kurš bija tas darbinieks?

– To viņa nepateica, un es arī nejautāju.

Protams, Trulss nodomāja. Gadījumā ja nokļūsi spiedīgā situācijā, būs izdevīgi apgalvot, ka neko nezināji. Trulss, iespējams, nebija pats viltīgākais visā pasaulē, tomēr nebija arī tik dumjš, par kādu apkārtējie viņu uzskatīja, un pamazām bija sācis saprast, kā Mikaēls un pārējie domā tur, augšā.

– Bratas darbinieks bija ļoti aktīvs, – Mikaēls turpināja. – Viņš noskaidroja, ka pēdējās nedēļas laikā tev ir notikušas vismaz divas telefonsarunas ar Mūnu Do.

Darbinieks, kurš pārbauda sarunas, Trulss nodomāja. Kuram ir bijuši sakari ar telefonu operatoriem. Darbinieks Annešs Villers. Truls vecīt, tu neesi nemaz tik glups, nē!

– Lai pierādītu, ka tu esi Mūnas Do informācijas avots, viņš tai piezvanīja. Un uzdevās par vampīristu. Lai to pierādītu, palūdza viņu piezvanīt savam informatoram un pajautāt par kādu sīkumu, ko varēja zināt vienīgi noziedznieks un policija.

– Smūtija mikseris.

– Tātad tu to atzīsti?

– To, ka Mūna Do man zvanīja, – jā.

– Labi. Šis darbinieks naktī pamodināja Katrīni Bratu un pastāstīja, ka viņam esot telefonu operatora iedotais zvanu saraksts un tas apstiprinot, ka Mūna Do zvanījusi tev tūlīt pēc viņa blefa. Maigi sakot, Truls, to būs grūti noliegt.

Trulss paraustīja plecus.

– Tur nav, ko noliegt. Mūna Do man piezvanīja un jautāja par kaut kādu smūtija mikseri, ko es, protams, atteicos komentēt un liku vērsties pie izmeklēšanas vadības. Ziņojumā noteikti ir norādīts, ka saruna ilgusi desmit divdesmit sekundes. Varbūt Mūnai Do bija aizdomas, ka tas ir viltīgs paņēmiens, lai atklātu viņas informācijas avotu. Tādēļ viņa piezvanīja man, nevis savam avotam.

– Pēc darbinieka vārdiem, vēlāk viņa ieradusies norunātajā vietā konteineru ostā, lai tiktos ar vampīristu. Mūsu darbinieks viņu pat ir nofotografējis. Tātad kāds ir izstāstījis par mikseri!

– Varbūt Mūna Do vispirms norunāja tikšanos un tad devās pie sava informatora, lai aprunātos aci pret aci. Gan policistiem, gan žurnālistiem ir zināms, ka viegli iegūt pārskatu, kurš kuram un kad ir zvanījis.

– Starp citu, tev ar Mūnu Do ir notikušas vēl divas citas sarunas pa telefonu, no kurām viena ilgusi vairākas minūtes!

– Pārbaudi izrakstus! Mūna Do zvanīja man. Es nekad neesmu zvanījis viņai. Tādam pitbulterjeram kā Do ar dažu minūšu pūliņiem pietiek, lai saprastu, ka tur neko nevar iegūt, un tas, ka viņa tomēr mēģina vēlreiz, lai paraudzītos, vai augonis nav pārsprādzis, ir viņas problēma. Vispār… man dienā ir diezgan daudz laika.

Trulss atgāzās krēslā. Sakrustoja rokas un paskatījās uz Mikaēlu, kurš sēdēja un māja ar galvu, it kā absorbētu Trulsa teikto, apsvērdams iespējamos robus, ko būtu varējuši nepamanīt. Neliels smaidiņš, brūno acu atmaigums liecināja, ka viņš secinājis: tā varētu notikt, viņi varētu nokabināt Trulsu no āķa.

– Labi, – Mikaēls noteica. – Bet, ja tagad izrādīsies, ka informators neesi tu, Truls, tad gribētos zināt, kurš tas varētu būt?

Trulss piepūta vaigus, kā viņa resnā franču paziņa internetā bija iemācījusi darīt katru reizi, kad viņam uzdeva sarežģīto jautājumu: “Kad mēs atkal tiksimies?”

– Ko lai saka? Ja ir tāda lieta, tad taču neviens nevēlas tikt ieraudzīts runājamies ar tādu žurnālisti kā Do. Nē, vienīgais, kuru redzēju, ir darbinieks Villers. Bet pagaidi! Ja nekļūdos, viņš tai iedeva telefona numuru, uz kuru viņam piezvanīt! Un, jā, viņa pateica arī to, kur Villers varētu viņu atrast, – tajā treniņu zālē, pie Gaina.

Mikaēls Belmans vēroja Trulsu ar mazliet pārsteigtu, vieglu smaidu. Kā laulātais draugs, kurš pēc daudziem gadiem piepeši atklājis, ka viņa otrā pusīte prot dziedāt, ir aristokrāte vai ieguvusi augstāko izglītību.

– Tātad tu, Truls, liec noprast, ka mūsu noplūde rodas no kāda, kurš te ir jaunpienācējs. – Belmans ar rādītājpirkstu un vidējo pirkstu domīgi nobraucīja zodu. – Tas ir dabisks pieņēmums, jo problēma ar informācijas noplūdi radās gluži nesen, un, raugoties no šāda viedokļa – kā lai pasaka? –, neatspoguļo uzvedības kultūru, kādu pēdējo gadu laikā esam izveidojuši Oslo policijā. Bet to, kurš tas ir vai nav, mēs nekad neuzzināsim, jo žurnālistiem ir pienākums aizsargāt savus informatorus.

Trulss iesmējās savus rukšķošos smieklus.

– Lieliski, Mikaēl!

Mikaēls pamāja ar galvu. Paliecās uz priekšu un, pirms Trulss paspēja reaģēt, sagrāba viņu aiz krekla apkaklītes, pievelkot sev klāt.

– Tā! Cik tā palaistuve tev samaksāja, Bīvi?

12 Kaut tā būtu. (Angļu val.)

22. NODAĻA Otrdienas pēcpusdiena

Mehmets apņēma halātu ciešāk. Viņš blenza telefona ekrānā un izlikās, ka neskatās uz tiem, kuri ienāk vai iziet no vienkāršās ģērbtuves. Cagaloglu hamam biļete nevienu neierobežoja laika ziņā, cik ilgi tajā drīkst uzturēties. Tomēr ir skaidrs: ja kāds vīrs stundām ilgi sēž ģērbtuvē un nopēta citus kailos vīriešus, tas riskē kļūt nevēlams. Tādēļ ar noteiktiem laika intervāliem viņš bija pārvietojies: gan no sausās saunas un vienmēr miglā tītās tvaika pirts uz dažādu temperatūru baseiniem, gan ar siltu, kūpošu, gan ar aukstu ūdeni. Tam bija arī praktisks iemesls: telpas bija savienotas ar vairākām durvīm, tādēļ pastāvēja risks, ka apmeklētāji varētu viņu apiet, ja viņš sēdēs uz vietas. Bet šobrīd ģērbtuvē bija tik auksts, ka viņš vēlējās nokļūt atkal siltumā. Mehmets paskatījās pulkstenī. Četri. Turku tetovētājs bija teicis, ka atceroties: vīru ar dēmona tetovējumu viņš redzējis pirtī agrā pēcpusdienā. Un droši vien nav iemesla uzskatīt, ka sērijveida slepkavām nebūtu ieradumu.

Harijs Hols bija paskaidrojis, ka Mehmets esot perfekts novērotājs. Pirmkārt, viņš bija viens no tikai diviem cilvēkiem, kuriem bijusi iespēja skatīt Valentīnu Jertsenu vaigā. Otrkārt, tāpēc, ka viņš, būdams turks, pirtī neizcēlās, jo to apmeklēja galvenokārt tautieši. Treškārt, Valentīns, pēc Harija domām, tūlīt atpazītu policistu. Turklāt Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā, neapšaubāmi, bija kurmis, kas bija noplūdinājis informāciju “VG” un Dievs vien zina kam vēl. Tādēļ Harijs un Mehmets bija vienīgie, kuri bija informēti par šo plānu. Harijs bija apsolījis: ja Mehmets brīdinās viņu, ka ir ieraudzījis Valentīnu, tad pēc nepilnām piecpadsmit minūtēm viņš būs klāt ar bruņotu policistu vienību.

No otras puses, Harijs bija apsolījis Mehmetam, ka Eisteins Aikelans būs perfekts viņa aizvietotājs Jealousy bārā. Ienākot bārā, puisis nodilušajos džinsos bija izskatījies pēc veca putnubiedēkļa ar senas jautrības un hipija piegaršu. Un, kad Mehmets bija pajautājis, vai viņš kādreiz ir stāvējis bārā, Aikelans bija iebāzis starp lūpām paštīto smēķi un nopūties: “Esmu stāvējis bārā gadiem ilgi, puis! Stāvējis, tupējis uz ceļiem un pat gulējis! Tomēr nekad viņpus letes!”

Šis Aikelans tātad bija Harija uzticības persona, un viņam nācās paļauties, ka viss neaizies pa pieskari. Maksimāli vienu nedēļu – tā Harijs bija teicis. Tad viņš varētu doties atpakaļ uz savu bāru, kam tagad radies līdzīpašnieks. Saņemot bāra atslēgu uz atslēgu riņķīša ar salauztu plastmasas sirdi – Jealousy bāra logo, Harijs bija dziļi paklanījies un teicis Mehmetam, ka vajadzēšot aprunāties par mūziku. Esot cilvēki, kuriem pāri trīsdesmit, bet kuriem no jaunas mūzikas nerodas blaugznas, un patiesībā tas esot glābiņš pat tādam, kurš iestrēdzis Bad Company purvā. Tikai domas dēļ vien par šo diskusiju bija vērts pārlaist vienu nedēļu garlaicībā. Tā Mehmets prātoja, ritinādams lejup “VG” interneta mājaslapu, kaut gan bija pārlasījis šos virsrakstus jau reizes desmit. Viņš apstājās pie kāda jauna virsraksta.

Vēsturē zināmi vampīristi. Un, kamēr tā blenza ekrāniņā, gaidīdams galveno tekstu, notika kaut kas savāds. Likās, it kā mirkli viņš nespētu paelpot. Mehmets pacēla galvu. Durvis uz pirtīm vērās ciet. Viņš paraudzījās apkārt. Trīs pārējie vīri ģērbtuvē bija tie paši, kas pirms mirkļa. Kāds bija ienācis telpā un izgājis tai cauri. Mehmets ielika telefonu savā ģērbtuves skapītī, aizslēdza to, piecēlās un devās tam pakaļ.

Blakustelpā klusi dūca katli. Harijs pavērās pulkstenī. Piecas minūtes pāri četriem. Viņš pagrūda krēslu atpakaļ, sakrustoja rokas aiz galvas un atspiedās pret ķieģeļu sienu. Smits, Bjērns un Villers skatījās uz viņu.

– Kopš Martes Rūdas pazušanas ir pagājušas sešpadsmit stundas, – Harijs sacīja. – Vai ir jaunumi?

– Mati, – Bjērns Holms ieteicās. – Pie Šrēdera ieejas durvīm izmeklētāji atrada matus. Izskatās, ka varētu atbilst Valentīna Jertsena matiem uz rokudzelžiem. Tos nosūtīja uz analīzi. Mati liecina par cīņu un par to, ka šoreiz viņš nav ieviesis kārtību. Tas savukārt nozīmē, ka tur diezin vai ir bijušas asinis, tālab mēs varam cerēt, ka tad, kad viņi devās prom, meitene bija vēl dzīva.

– All right! – Smits piebilda. – Pastāv iespēja, ka viņa ir dzīva un viņš tur to kā govi.

– Kā govi? – Villers nesaprata.

Katlumājā iestājās klusums. Harijs savieba seju grimasē.

– Tu domā, ka viņš… ka viņš to slauc?

– Lai reproducētu vienu procentu no sarkanajiem asinsķermenīšiem, ķermenim ir nepieciešama diennakts, – Smits paskaidroja. – Labākajā gadījumā tas var uz kādu brīdi apturēt viņa slāpes, bet sliktākajā – tas nozīmē vienīgi to, ka viņš visu uzmanību koncentrē uz varas un kontroles atgūšanu. Un viņš atkal meklēs tos, kuri ir viņu pazemojuši. Tas nozīmē – tevi vai tavējos, Harij!

– Manu sievu visu diennakti apsargā policists, un esmu atstājis ziņu sava dēla atbildētājā, ka viņam jāuzmanās.

– Tātad ir iespējams, ka viņš vēršas arī pret vīriešiem? – Villers ierunājās.

– Jā, pilnīgi iespējams, – Smits atbildēja.

Harijs juta vibrāciju bikšu kabatā un izņēma telefonu.

– Jā?

– Te Eisteins. Pasaki, kā tu gatavo daikiri! Man te ir viens kaprīzs klients, un Mehmets neatbild.

– Kā lai es to zinu? Vai klients pats nezina?

– Nē.

– Kaut kas saistīts ar rumu un laima sulu. Vai esi dzirdējis par Google?

– Jā, neesmu taču idiots. Tas ir internetā, vai ne?

– Paskaties, tas var tev iepatikties. Es tagad beidzu!

Harijs pārtrauca sarunu.

– Sorry. Vai ir vēl kas?

– Notika Šrēdera apkārtnē dzīvojošo cilvēku noklaušināšana, – Villers teica. – Neviens nav neko ne redzējis, ne dzirdējis. Dīvaini – ielā ar tik dzīvu satiksmi!

– Pirmdien ap pusnakti tur varētu nebūt daudz cilvēku, – Harijs sacīja. – Bet aizvest cilvēku – pie samaņas vai bezsamaņā – no šādas vietas tā, lai to nepamana? Diezin vai. Viņš būs novietojis mašīnu tieši pie ieejas!

– Uz Valentīna Jertsena vārda nav reģistrēta neviena mašīna, un vakar uz šāda vārda neviena mašīna nav arī izīrēta, – Villers turpināja.

Harijs pievērsās viņam.

Arī Villers jautājoši viņā palūkojās.

– Es taču saprotu, ka iespējamība, lai viņš izmantotu pats savu vārdu, līdzinās gandrīz nullei, tomēr es to pārbaudīju. Vai tas nav…?

– Jā gan, viss ir lieliski, – Harijs atbildēja. – Nosūti to rēga zīmējumu mašīnu iznomāšanas firmām! Blakus Šrēderam atrodas Deli de Luca, tā darbojas visu diennakti…

– Es piedalījos izmeklēšanas grupas priekšpusdienas sanāksmē. Viņi ir pārbaudījuši novērošanas kameras! – Bjērns teica. – Nada.

– Okay, vai man būtu jāzina vēl kaut kas?

– ASV tiek strādāts, lai piekļūtu upuru IP adresēm Facebook ar tiesas pavēsti, nevis verdiktu, – Villers ieteicās. – Mēs nesaņemsim saturu, bet visas sūtītāju un saņēmēju adreses. Tas varbūt prasīs vairākas nedēļas, nevis mēnešus.

Mehmets stāvēja pie hararet – tvaika pirts – durvīm. No ģērbtuves ienākot pirtī, viņš bija redzējis, ka aizveras durvis. Un cilvēks ar tetovējumu bija redzēts hararet. Mehmets zināja, ka maz ticams, ka Valentīns varētu parādīties jau tagad, pirmajā dienā. Protams, ja vien viņš neieradās vairākas reizes nedēļā. Tad kādēļ gan stāvēt te un vilcināties?

Mehmets norija siekalas.

Un atrāva vaļā hararet durvis. Spēra soli. Biezie tvaiki sakustējās, tie sagriezās virpulī un izšāvās ārā pa durvīm, pavērdami telpā nelielu spraugu. Un šajā mirklī Mehmets ieraudzīja kāda vīra seju, kurš sēdēja viņam iepretī uz sola otrā pakāpiena. Abu skatieni sastapās. Tad tvaiks atkal sabiezēja un sejas vairs nebija.

Bet Mehmets bija redzējis pietiekami.

Tas bija viņš. Vīrs, kurš tovakar bija ienācis bārā.

Vai viņam vajadzētu tūlīt atkal mesties ārā vai tomēr mazliet pasēdēt? Vīrietis taču bija redzējis, ka Mehmets blenž uz viņu, un, ja viņš tagad uzreiz aizietu, tam droši vien rastos aizdomas?

Mehmets palika stāvam pie durvīm.

Viņam likās, ka ieelpotie tvaiki aizžņaudz elpceļus. Viņš vairs nespēja gaidīt, vajadzēja tikt prom. Mehmets piesardzīgi pavēra durvis un izslīdēja ārā. Skrēja pa glumajām flīzēm maziem, veikliem solīšiem – lai nepaslīdētu –, līdz nonāca ģērbtuvē. Lādēdamies ņēmās ap savas piekaramās atslēgas kodu. Četri cipari. 1683. Kauja par Vīni. Gads, kad Osmaņu valsts bija pasaules valdnieki, vismaz tajā pasaules daļā, kuru bija vērts pārvaldīt. Kad impērija vairs nevarēja paplašināties. Kad sākās tās noriets. Krahs pēc kraha. Vai viņš bija izvēlējies šo skaitli tāpēc, ka tas zināmā mērā atspoguļoja viņa paša stāstu par to, kā viņš ieguvis un vēlāk visu zaudējis? Beidzot atslēga bija vaļā. Mehmets izņēma telefonu, uzspaidīja numuru un pielika aparātu pie auss. Uzmanīgi vēroja ģērbtuves durvis, kas bija aizvērušās, – gaidīja, ka kuru katru brīdi iebrāzīsies tas vīrs un uzbruks viņam.

– Jā?

– Viņš ir šeit! – Mehmets nočukstēja.

– Esi pārliecināts?

– Jā. Viņš ir hararet.

– Pieskati viņu, mēs būsim pēc piecpadsmit minūtēm!

– Kas tev ir? – Bjērns Holms pārjautāja un atlaida sajūgu mirklī, kad Hausmana gātē iedegās zaļā gaisma.

– Es nolīgu brīvprātīgu civilpersonu turku pirtī Sāgenē, – Harijs sacīja un paskatījās Bjērna Holma leģendārā, 1970. gada Volvo Amazon sānskata spogulī. Iesākumā balta, mašīna vēlāk tika nolakota melnā krāsā, ar rūtotām rallija svītrām pāri jumtam un bagāžas vākam. Aizmugurē braucošās mašīnas nozuda melnu izplūdes dūmu mākonī.

– Nepajautājot mums? – Bjērns pasignalizēja un pa iekšējo rindu apdzina Audi.

– Nav gan īsti pēc noteikumiem, tādēļ nav iemesla padarīt jūs par līdzvainīgiem.

– Ja brauksi pa Māridālsveieni, būs mazāk luksoforu! – aizmugurē sēdošais Villers ieteicās.

Bjērns ieslēdza zemāku pārnesumu un iegrieza Amazon labajā rindā. Harijs sajuta vecās trīspunktu drošības jostas spiedienu, ar kurām Volvo sākumā tika aprīkota, bet bez slīdošā mehānisma gandrīz nebija iespējams pakustēties.

– Kā jūties, Smit? – pārkliedzot motora troksni, Harijs paskatījās atpakaļskata spogulī. Parasti viņš neņemtu līdzi kvalificētu ekspertu tādā nopietnā uzdevumā kā šis, tomēr pēdējā brīdī bija nolēmis Smitu paņemt – gadījumā ja rastos ķīlnieku krīze vai aplenkuma situācija, kurā viņš varētu likt lietā savas psihologa iemaņas, lai izprastu Valentīnu. Kā viņš bija sapratis Eurūru. Kā bija izpratis Hariju.

– Mašīna tikai nedaudz šūpojas. – Smits vārgi pasmaidīja. – Kas tā par smaku?

– Vecs sajūgs, sildītājs un adrenalīns, – Bjērns paskaidroja.

– Klausieties! – Harijs ierunājās. – Mēs būsim klāt pēc divām minūtēm, tādēļ atkārtoju: tu, Smit, paliec mašīnā! Mēs ar Villeru iesim iekšā pa galveno ieeju. Bjērns uzmanīs izeju sētas pusē. Vai saprati, kur tā ir?

– Jā! – Bjērns atsaucās. – Vai tavs cilvēks vēl ir runājams?

Harijs, turēdams telefonu pie auss, piekrītoši pamāja. Viņi iegriezās pie kādas vecākas ķieģeļu ēkas. Harijs bija redzējis rasējumus un pārbaudījis. Agrāk te bija darbojusies fabrika, bet tagad ēkā bija tipogrāfija, biroji, skaņuplašu studija un hamam, kam papildus galvenajai ieejai vienīgajai bija durvis sētas pusē.

– Vai ieroči visiem ir pielādēti un drošinātāji noņemti? – Harijs pajautāja un atviegloti uzelpoja, kad bija atbrīvojies no ciešās drošības jostas. – Viņš ir jāsaņem dzīvs! Bet, ja neizdosies…

Harijs paskatījās uz aptumšotajiem logiem abpus ieejai. Varēja dzirdēt, kā Bjērns klusi pātaro: “Policija, brīdinājuma šāviens gaisā un nākamais – velnam. Policija, brīdinājuma šāviens gaisā un…”

– Aiziet! – Harijs nokomandēja.

Harijs un Villers uzkāpa trīs pakāpienus un devās iekšā pa smagajām durvīm. Koridorā smakoja pēc ožamā spirta un tipogrāfijas krāsas. Uz divām durvīm greznojās spožas, apzeltītas plāksnītes ar vijīgiem burtiņiem – aiz tām atradās mazi, cerību pilni advokātu biroji, kuriem nebija līdzekļu telpu īrei centrā. Uz trešajām durvīm bija pieticīga plāksnīte ar uzrakstu CAGALOGLU HAMAM tik maziem burtiņiem, ka varēja rasties iespaids: šeit nav vēlami tādi viesi, kuri jau nezina, kur tā atrodas.

Harijs atvēra durvis un iegāja.

Viņi bija nonākuši koridorā. Tā sienu krāsojums bija aplupis, bet mazliet tālāk aiz vienkāršas letes sēdēja plecīgs, ar melniem bārdas rugājiem apaudzis vīrs treniņtērpā un lasīja ilustrētu žurnālu. Ja Harijs nezinātu, kur atrodas, varētu domāt, ka ir nonācis bokseru treniņu zālē.

– Policija! – Villers sacīja un pabāza savu ID karti vīram pie sejas. – Sēdi klusu un necel troksni! Pēc divām minūtēm viss būs cauri!

Harijs turpināja iet tālāk. Priekšā bija divas durvis. Uz vienām bija plāksnīte ĢĒRBTUVE, bet uz otrām – HAMAM. Viņš devās iekšā pirtī. Dzirdēja, ka Villers seko pa pēdām.

Garā rindā cits citam blakus atradās trīs nelieli baseini. Pa labi no tiem – nodalījumi ar masāžas soliem. Kreisajā pusē bija divas stikla durvis – Harijs pieļāva, ka aiz tām ir pirtis, – un parastas koka durvis. No redzētajiem rasējumiem viņš atcerējās, ka tās ved tieši uz ģērbtuvi. Divi tuvākajā baseinā sēdošie vīri nomērīja viņus ar skatieniem. Mehmets sēdēja uz taburetes pie sienas un izlikās, ka kaut ko lasa telefonā. Viņš piesteidzās pie ienācējiem un norādīja uz stikla durvīm ar aizsvīdušu plastmasas plāksnīti: HARARET.

– Vai viņš ir viens? – Harijs klusi apjautājās. Abi ar Villeru izņēma savus Glock 17. Baseinā izmisīgi sāka šļakstēt ūdens.

– Kopš tā brīža, kad piezvanīju, neviens te nav ne ienācis, ne izgājis, – Mehmets pačukstēja.

Harijs piegāja pie durvīm un palūkojās iekšā, bet tur viss bija necaurredzami balts.

Viņš deva zīmi Villeram, lai tas uzmana durvis. Dziļi ieelpoja un gribēja doties iekšā, bet tad pārdomāja. Apavu troksnis. Valentīnam nedrīkstēja rasties aizdomas, ka kāds ienācis apavos. Harijs ar brīvo roku novilka kurpes un zeķes. Tad pavilka durvis un iegāja. Ap viņu sagriezās tvaiku mākonis. Kā līgavas plīvurs. Rākela. Harijam nebija ne jausmas, kur šī doma radās. Viņš to atvairīja, bet, pirms durvis aizvērās, viņu atkal apņēma baltais plīvurs, Harija acīm pavīdēja kāda vientuļa būtne priekšā uz koka sola. Vientuļā būtne un klusums. Harijs aizturēja elpu un ieklausījās. Vai būtne būtu paspējusi ieraudzīt, ka ienācējs ir apģērbies un rokā tur pistoli? Vai būtne ir nobijusies? Tikpat nobijusies kā Eurūra, ieraugot viņa kovboju zābakus pie tualetes kabīnes durvīm?

Harijs pacēla pistoli un sāka tuvoties vietai, kur bija redzējis sēdošo vīru. Pelēcīgi baltajā miglā iezīmējās kāda cilvēka siluets. Harijs paspieda mēlīti, līdz sajuta tās pretestību.

– Policija! – viņš aizsmakušā balsī ierunājās. – Nekusties, citādi šaušu!

Viņa smadzenēs tūlīt pazibēja cita doma. Līdzīgā situācijā normāli būtu bijis teikt: citādi mēs šausim. Tā bija vienkārša psiholoģija, tā radīja iespaidu, ka viņi ir vairāki, un palielināja izredzes, ka arestētais padosies uzreiz. Bet kāpēc viņš bija teicis “es”? Un tagad, kad smadzenes bija gatavas jautājumiem, tie radās: kādēļ šeit bija viņš pats, nevis Delta, kas specializējusies šāda veida uzdevumiem? Kādēļ viņš patiesībā bija nosūtījis Mehmetu šurp slepeni, informēdams pārējos tikai pēc viņa zvana?

Harijs juta mēlītes vieglo pretestību rādītājpirkstam. Tik vieglu.

Divi vīri vienā telpā, kur neviens cits tos nevarēja redzēt.

Kurš gan varētu noliegt, ka Valentīns, kurš jau ir nogalinājis vairākus cilvēkus ar kailām rokām un dzelzs zobu protēzi, ir uzbrucis Harijam un Harijs pašaizsardzības nolūkā ir bijis spiests viņu nošaut?

– Vurma! 13 – siluets iekliedzās un pacēla abas rokas.

Harijs pieliecās tuvāk.

Kalsnais vīrietis bija kails. Acis pārbīlī ieplestas. Uz krūtīm sirmi mati, bet tetovējuma nebija.

13 Šauj! (Turku val.)

23. NODAĻA Otrdiena, vēla pēcpusdiena

– Pie velna! – Katrīne Brata iekliedzās un, paķērusi no rakstāmgalda dzēšamgumiju, meta to. Tā trāpīja sienā tieši virs Harija Hola galvas, kurš sagumis sēdēja krēslā. – It kā mums nebūtu pietiekami daudz nepatikšanu, tu pamanies pārkāpt gandrīz katru policijas nolikuma nolādēto paragrāfu un vairākus Norvēģijas likumus! Par ko tu domāji?

Par Rākelu, Harijs domās atbildēja un atgāzās krēslā tā, ka atzveltne atsitās pret sienu. Es domāju par Rākelu. Un par Eurūru.

– Ko?

– Es domāju par to: ja būtu īsāks ceļš un mēs varētu saņemt ciet Valentīnu Jertsenu kaut vienu dienu agrāk, tas varētu nozīmēt, ka izglābta vēl viena cilvēka dzīvība.

– Nevajag, Harij! Tu ellīgi labi zini, ka tā tas nenotiek! Ja visi domātu un darītu…

– Tev taisnība, es zinu. Un zinu arī to, ka Valentīns Jertsens ir ilgi izvairījies no aresta. Viņš redzēja Mehmetu, atpazina viņu no bāra un, sapratis, kas notiek, izlavījās pa aizmugures durvīm, kamēr Mehmets bija ģērbtuvē un zvanīja man. Zinu arī: ja tas, kurš tur sēdēja, kad ieradāmies, būtu bijis Valentīns Jertsens, tu jau sen būtu man piedevusi un dziedātu slavas dziesmu par aktīvu, izdomas bagātu darbu policijā! Tieši tāpēc tu izveidoji katlumājā izmeklēšanas nodaļu!

– Ak tu idiot! – Katrīne iešņācās, un Harijs redzēja, ka viņa ar acīm meklē uz rakstāmgalda vēl kaut ko metamu, bet, par laimi, atteicās no skavotāja un kaudzītes ar amerikāņu tiesību instanču korespondenci feisbukā. – Es neizsniedzu tev licenci, lai mēs izskatītos pēc kovbojiem! Neesmu vēl redzējusi nevienu interneta avīzi, kuras pirmajā lappusē nebūtu virsrakstu par uzbrukumu pirtij! Ierocis miermīlīgā pirtī, tēmēklī nevainīgi civilisti, un kailam deviņdesmitgadniekam tiek draudēts ar pistoli! Un neviena aresta! Tas ir vienkārši… – viņa pacēla rokas un skatienu pret griestiem, it kā nododot sprieduma tiesības augstākām varām, – …diletantiski!

– Vai mani padzīs?

– Vai gribi, lai tevi padzen?

Harijs iztēlojās viņu. Rākelu, gulošu, viņas acu plakstiņu vieglo raustīšanos, kas it kā sūtīja Morzes signālus no Komas zemes.

– Jā, – viņš sacīja. Viņš iztēlē ieraudzīja Eurūru, nemieru un sāpes viņas skatienā, iekšējo traumu, ko nekad nevarēs pilnībā izārstēt. – Un – nē! Vai tu gribi mani padzīt?

Katrīne ievaidējās, piecēlās un piegāja pie loga.

– Jā, es gribu padzīt! – uzgriezusi Harijam muguru, viņa teica. – Bet ne tevi.

– Hmm.

– Hmm!? – viņa to izmēdīja.

– Nevēlies precizēt?

– Es labprāt izmestu Trulsu Berncenu.

– Pats par sevi saprotams.

– Jā, bet ne tāpēc, ka viņš ir neizturams un slinks. Informāciju “VG” noplūdināja viņš!

– Un kā tu to zini?

– Annešs Villers izlika lamatas. Manuprāt, viņš aizgāja mazliet par tālu un atriebās Mūnai Do. Katrā ziņā ar viņu mums diezin vai būs problēmas, ja viņa ir maksājusi amatpersonai par informāciju un zinājusi, ka tas var novest pie apsūdzības korupcijā.

– Tad kāpēc neesi Berncenu jau izmetusi?

– Uzmini! – viņa noteica un atgriezās pie rakstāmgalda.

– Mikaēls Belmans?

Katrīne meta zīmuli – nevis Harija virzienā, bet uz aizvērtajām durvīm.

– Te ienāca Belmans, apsēdās tur, kur šobrīd sēdi tu, un teica, ka Berncens esot pārliecinājis viņu par savu nevainīgumu. Un piebilda, ka tas varētu būt Villers pats, kurš runājis ar “VG”, un tādēļ mēģinot vainu uzgrūst Berncenam. Bet, kamēr neko nevaram pierādīt, jāizturas mierīgi un jāarestē Valentīns. Vienīgi tam tagad ir nozīme! Ko teiksi?

– Labi. Varbūt Belmanam taisnība, varbūt atlikt netīrās veļas mazgāšanu uz vēlāku laiku, kad cīņa dubļos būs beigusies.

Katrīne saviebās.

– Vai tas tev tagad ienāca prātā?

Harijs izņēma cigarešu paciņu.

– Starp citu, par noplūdināšanu. Avīzes raksta, ka es biju pirtī, un tas ir lieliski, jo es taču tiku atpazīts. Bet neviens cits, izņemot tevi un katlumājas darbiniekus, pagaidām nezina par Mehmeta lomu tajā visā. Un viņa drošības dēļ es vēlētos, lai tā arī paliek.

Katrīne pamāja ar galvu.

– Par to es runāju ar Belmanu, un viņš piekrita. Teica, ka varam visu zaudēt, ja atklāsies, ka policijas darba veikšanai savā labā izmantojam civilistus, un viss izskatīsies pēc bezcerīgas situācijas. Viņš sacīja, ka Mehmeta vārds vai viņa loma nevienam netiks pieminēti, pat ne izmeklēšanas grupai. Manuprāt, tas ir labi, kaut arī Truls Berncens sanāksmēs vairs nepiedalās.

– Tiešām?

Katrīne ar mutes kaktiņu pasmaidīja.

– Viņš ir dabūjis kabinetu, kurā viņam jāarhivē ziņojumi par lietām, kurās nav runas par vampīrista slepkavībām.

– Tad jau tu tomēr esi viņu izmetusi! – Harijs sacīja un ielika starp lūpām cigareti. Pie gurna viņam ievibrējās telefons. Viņš izņēma to no kabatas. Bija pienākusi īsziņa no galvenā ārsta Stefensa.

Pārbaudes pabeigtas. Rākela ir atpakaļ 301.

– Man jāiet!

– Vai joprojām esi ar mums, Harij?

– Jāpadomā!

Pie Policijas pārvaldes Harijs savas caurās kabatas stūrītī atrada šķiltavas un aizsmēķēja cigareti. Pavēroja cilvēkus, kas pa gājēju celiņu soļoja viņam garām. Tie likās tik harmoniski, tik bezrūpīgi. Visā jautās kaut kas ārkārtīgi satraucošs. Kur viņš bija? Kur, pie velna, bija Valentīns?

* * *

– Sveiks! – Harijs teica, ienākdams 301. palātā.

Oļegs sēdēja līdzās Rākelai, kuras gulta nu bija atgriezusies vietā. Viņš pacēla acis no grāmatas, bet neatbildēja.

Harijs apsēdās.

– Vai ir kas jauns?

Oļegs šķirstīja grāmatu.

– Paklausies! – Harijs sacīja, novilka žaketi un pārlika to pāri krēsla atzveltnei. – Es zinu, ko tu domā: ja es nesēžu šeit, tas nozīmē, ka man vairāk rūp darbs, nevis viņa! Ka ir citi, kas spēj atrisināt slepkavību lietas, bet viņai esam vienīgi mēs!

– Vai tad tā nav taisnība? – Oļegs, nepaceļot galvu, noprasīja.

– Šobrīd es viņai neesmu vajadzīgs, Oļeg! Te, iekšā, es nevienu nevaru izglābt, bet tur, ārā, varu. Es varu izglābt dzīvības!

Oļegs aizvēra grāmatu un pavērās Harijā.

– Prieks dzirdēt, ka tevi vada cilvēkmīlestība. Citādi būtu viegli iedomāties, ka tas ir kas cits.

– Kas cits?

Oļegs ielika grāmatu somā.

– Godkāre. Zini, tāda: Harijs-Hols-ir-atgriezies-un-glābj-dzīvības.

– Vai, tavuprāt, runa ir par to?

Oļegs paraustīja plecus.

– Svarīgi laikam ir tas, ko domā tu! Tu spēj pārliecināt pats sevi par šīm muļķībām!

– Vai par tādu tu mani uzskati? Par niekkalbi?

Oļegs piecēlās.

– Vai zini, kādēļ es vienmēr vēlējos būt tāds kā tu? Ne tāpēc, ka tu biji tik labs! Tāpēc, ka man nebija neviena cita. Tu biji vienīgais vīrietis mūsu mājā. Bet tagad redzu tevi labāk un saprotu, ka man jādara viss, ko varu, lai nekļūtu tāds kā tu! Pārprogrammēšana ir sākusies, Harij!

– Oļeg…

Bet viņš jau bija aiz durvīm.

Velns, velns!

Harijs juta, ka kabatā dīc telefons, un nepaskatoties izslēdza to. Ieklausījās monitoros. Kāds bija ieslēdzis tik skaļi, ka katru reizi, kad zaļā svītriņa palēcās, klikšķi šķita mazliet aizkavējušies.

Kā pulkstenis, kas laiku skaita atpakaļ.

Skaita atpakaļ viņai.

Skaita atpakaļ kādam tur, ārā.

Harijs iedomājās, ka tieši šobrīd arī Valentīns sēž un skatās pulkstenī, gaidot nākamo tikšķi.

Harijs paņēma telefonu. Bet tad nolika to sāņus.

Uzliekot savu plato plaukstu Rākelas mazajai plaukstiņai, zemā, slīpā gaisma izēnoja Harija delnas virspuses resnās, zilās artērijas. Viņš mēģināja neskaitīt tikšķus.

Pēc astoņsimt sešiem viņš vairs nespēja mierīgi nosēdēt, piecēlās un sāka staigāt pa palātu. Izgāja ārā. Dežūrtelpā sastapa kādu ārstu. Tas nevēlējās iedziļināties sīkumos, bet sacīja, ka Rākelas stāvoklis esot stabils un ārsti esot sprieduši par viņas izvadīšanu no komas.

– Izklausās labi! – Harijs teica.

Ārsts brīdi vilcinājās, it kā gribētu ko teikt.

– Mēs tikai apspriedāmies, – viņš vēl piebilda. – Ir arī pretargumenti. Stefensam būs naktsdežūra. Kad atnāks, varēsi parunāt ar viņu!

Harijs atrada ēdnīcu, paēda un devās atpakaļ uz 301. Pie durvīm sēdošais policists viņam pamāja ar galvu.

Palātā bija kļuvis tumšs, un Harijs ieslēdza lampu uz galdiņa blakus gultai. Vērodams Rākelas acu plakstiņus, viņš izkratīja no paciņas cigareti. Cik sausas bija kļuvušas viņas lūpas! Harijs mēģināja atcerēties viņu pirmo tikšanos. Viņš bija stāvējis sētā Rākelas mājas priekšā, un viņa bija nākusi tam pretī – kā balerīna. Pēc tik daudziem gadiem… vai viņš pareizi atcerējās? Pirmais skatiens. Pirmie vārdi. Pirmais skūpsts. Laikam jau bija neizbēgami tas, ka mazpamazām radās dzeja, kas beigās kļuva par stāstu ar savu loģiku, nozīmi un jēgu. Stāsts bija par to, ka visu laiku viņu ceļš vedis šurp. Viņi to atkārtoja viens otram kā cilts rituālu diviem, līdz sāka tam ticēt. Bet, kad viņas nebūs, kad stāsts par Rākelu un Hariju izzudīs, kam tad lai viņš tic?

Harijs aizsmēķēja cigareti.

Ievilka dūmus, izpūta un vēroja, kā tie vijas augšup līdz dūmu detektoram un tad izklīst.

Nozust. Trauksmes signāls, viņš nodomāja.

Roka ieslīdēja kabatā, satvēra auksto izslēgto telefonu.

Velns, velns!

Vai tas bija aicinājums – kā Stefenss bija to nodēvējis? Kad cilvēks uzņemas nīstamu darbu, jo zina, ka ir labākais no visiem, kuri spēj to paveikt? Kaut ko tādu, ko vari likt lietā. Kā pašaizliedzīgs bara dzīvnieks. Varbūt bija tā, kā teica Oļegs, – personīgā godkāre? Vai viņš ilgojās tikt ārā un spīdēt, kamēr viņa, ko viņš mīl, guļ šeit un pamazām izdziest? Labi – viņš nekad nebija jutis kaut kādu dziļu atbildības sajūtu sabiedrības priekšā, un viņa acīs lielas nozīmes nebija arī kolēģu vai sabiedrības uzslavām. Tad kas atlika?

Atlika Valentīns. Atlika viņa medības.

Atskanēja divi klauvējieni, un klusi pavērās durvis. Ienāca Bjērns Holms un apsēdās otrā krēslā.

– Smēķēšana slimnīcas iekštelpās, – viņš konstatēja. – Manuprāt, maksimālais sods – seši gadi.

– Divi gadi, – Harijs viņu izlaboja un sniedza Bjērnam cigareti. – Izdarīsi man pakalpojumu un kļūsi līdzvainīgs?

Bjērns pamāja uz Rākelas pusi.

– Vai nebaidies, ka viņa var dabūt plaušu vēzi?

– Rākela mīl pasīvo smēķēšanu. Viņa saka: patīkot fakts, ka tā ir bezmaksas, un tas, ka mans ķermenis pirms dūmu izpūšanas jau ir uzņēmis lielāko daļu kaitīgo vielu. Esmu viņas kombinētais naudasmaks un cigarešu filtrs!

Bjērns ievilka dūmus.

– Tavs atbildētājs paziņoja, ka telefons esot izslēgts, tādēļ nospriedu, ka tu esi šeit.

– Hmm. Tev kā tehniķim vienmēr ir bijušas lieliskas deduktīvās spējas!

– Paldies. Kā šeit iet?

– Viņi diskutē par Rākelas izvešanu no komas. Man gribas domāt, ka tie ir labi jaunumi. Vai ir kas steidzams?

– Neviens no tiem, kurus pirtī nopratinājām, neatpazina Valentīnu pēc fantastiskā zīmējuma. Aiz letes sēdošais puisis sacīja, ka tajā laikā nākuši un gājuši daudzi, bet viņš domājot, ka mūsu meklējamais varētu būt bijis kāds tips, kurš mēdzot ierasties mētelī ar halātu zem tā un līdz acīm nolaistu naģeni un vienmēr maksājot skaidrā naudā.

– Tātad maksājumi neatstāj nekādas elektroniskās pēdas. Halāts jau ir mugurā, tādēļ viņš neriskē, ka pārģērbjoties kāds ieraudzīs tetovējumu. Kā viņš pēc pirts nokļūst mājās?

– Ja viņam ir mašīna, tad atslēgas varētu būt halāta kabatā. Iespējams, nauda autobusam. Ģērbtuvē apģērba gabalos nebija itin nekā, pat ne sīknaudas. Diezin vai atradīsim uz tiem DNS, un tie ož pēc veļas pulvera. Domāju, ka pat mētelis ir mazgāts veļasmašīnā.

– Tas saskan ar maniakālo tīrību noziegumu vietās. Tas, ka viņš naudu un atslēgas ņem līdzi pirtī, liecina par viņa gatavību steidzīgi atkāpties.

– Jā. Nav arī neviena liecinieka, kurš Sāgenes apkārtnes ielās būtu redzējis kādu vīrieti halātā, tādēļ diezin vai viņš brauca ar autobusu!

– Pie sētas durvīm viņam stāvēja mašīna. Nav nejaušība, ka trīs gadus viņš ir spējis noturēties uz brīvām kājām. Viņš ir izveicīgs. – Harijs paberzēja pakausi. – Labi. Esam viņu aizbiedējuši. Ko tālāk?

– Mēs pārbaudīsim rajona veikaliņu un degvielas uzpildes staciju novērošanas kameras, meklēsim pēc naģenes. Varbūt zem kāda mēteļa pamanīsim halātu. Starp citu, rīt no rīta atārdīšu mēteli. Kabatas maisiņā bija niecīgs caurumiņš, un var taču gadīties, ka kāds mazs nieciņš mētelī zem oderes nomaldās!

– Viņš izvairās no novērošanas kamerām.

– Tev tā šķiet?

– Jā. Ja kādā no tām viņu ieraugām, tad tikai tāpēc, ka viņš vēlas tikt ieraudzīts.

– Laikam jau tev taisnība!

Bjērns Holms atpogāja savu jaku. Viņa bālā piere bija nosvīdusi.

Harijs izpūta cigaretes dūmus Rākelas virzienā.

– Kas noticis, Bjērn?

– Kāpēc jautā?

– Tev nebija vajadzības nākt šurp, lai atskaitītos!

Bjērns neatbildēja. Harijs nogaidīja. Aparāts tikšķēja, tikšķēja…

– Runa ir par Katrīni, – Bjērns ierunājās. – Es nesaprotu. Paskatījos telefonā: viņa man zvanījusi pagājušajā naktī, bet, kad atzvanīju, sacīja, ka tā varēja būt nejaušība.

– Un?

– Pulksten trijos naktī? Viņa taču neguļ virsū telefonam!

– Tad kāpēc nepajautāji?

– Tāpēc, ka negribu uzmākties. Viņai nepieciešams laiks. Telpa. Viņa ir mazliet līdzīga tev. – Bjērns paņēma no Harija cigareti.

– Man?

– Vientuļniece.

Harijs izrāva viņam cigareti no rokas brīdī, kad Bjērns gatavojās ievilkt dūmus.

– Tu taču tāds esi! – Bjērns sāka protestēt.

– Ko tu gribi?

– Es kļūstu vai traks, tā staigājot un neko nezinot. Tāpēc domāju… – Bjērns spēcīgi pakasīja savu vaigu bārdu. – Jūs ar Katrīni taču esat tuvi draugi! Vai tu varētu…

– Uzzināt, kāda ir tava situācija?

– Aptuveni tā. Man viņa jāatgūst, Harij!

Harijs nodzēsa cigareti pret krēsla kāju. Paskatījās uz Rākelu.

– Protams! Es aprunāšos ar Katrīni.

– Bet ne tā, lai viņa…

– …saprastu, ka runāju tavā vārdā.

– Paldies! – Bjērns nopriecājās. – Tu esi labs draugs, Harij!

– Es? – Harijs iebāza nodeguli atpakaļ paciņā. – Es esmu vientuļnieks!

Kad Bjērns bija prom, Harijs aizvēra acis. Atkal ieklausījās aparāta skaņās. Laika skaitīšanā atpakaļ.

24. NODAĻA Otrdienas vakars

Viņu sauca Ulsens, un viņš vadīja Ulsens, bet tā šo vietu sauca jau tad – pirms vairāk nekā divdesmit gadiem –, kad viņš to pārņēma. Daži domāja, ka tā ir neticama sagadīšanās, bet cik neticami ir tas, ka neticamas lietas notiek visu laiku – katru dienu, katru mīļu sekundi? Kādam taču noteikti ir jāiegūst loterijā džekpots, par to nav šaubu. Un tomēr laimējušais vienmēr domā, ka tas ir ne tikai neticami, bet ir arī liels brīnums. Tādēļ Ulsens neticēja brīnumiem. Bet šī bija pārejoša parādība. Ulla Henriksena bija ienākusi un apsēdusies pie galdiņa, kur jau divdesmit minūtes sēdēja Trulss Berncens. Brīnums bija tas, ka šī bija satikšanās. Par to, ka tā ir satikšanās, Ulsens nešaubījās. Vairāk nekā divdesmit gadus viņš bija te stāvējis un vērojis nervozos puišus, kuri bija stāvējuši un mīņājušies uz vietas vai sēdējuši un bungojuši ar pirkstiem pa galdiņu, gaidīdami savu sapņu meiteni. Brīnums bija tas, ka Ulla Henriksena jaunības gados bija skaistākā meitene visā Manglerudā, bet Trulss Berncens – lielākais lempis un neveiksminieks no visiem, kuri slaistījās pa Manglerudas centru un apmeklēja Ulsens. Trulss jeb Bīvis toreiz bija Mikaēla Belmana ēna, kurš arī nebija populārāko saraksta augšgalā. Tomēr Mikaēls vismaz labi izskatījās un vārdus kabatā nemeklēja, viņam bija izdevies nogrābt meiteni, pēc kuras laizījās gan hokejisti, gan motociklisti. Un tad viņš bija kļuvis par Policijas pārvaldes priekšnieku, tātad kaut ko Mikaēls bija sasniedzis. Turpretī Trulss Berncens – mūžīgais neveiksminieks.

Ulsens piegāja pie galdiņa, lai pieņemtu pasūtījumu un noklausītos, par ko tiek runāts tik neticamas satikšanās reizē.

– Es atnācu mazliet agrāk, – Trulss ieteicās un pamāja uz gandrīz tukšo puslitra alus kausu sev priekšā.

– Es esmu tā, kas nokavēja, – Ulla atsaucās, noņēma no pleca rokassomiņu un atpogāja mēteli. – Es gandrīz neatnācu!

– Ā? – Trulss ātri, lai noslēptu savu satraukumu, iedzēra mazu malciņu no puslitrīgā kausa.

– Jā, tas… tas viss nav tik vienkārši, Truls! – Viņa mazliet pasmaidīja. Pamanīja Ulsenu, kurš nedzirdami dreifēja viņai aiz muguras.

– Paldies, es mazliet pagaidīšu! – Ulla sacīja, un viņš nozuda.

Pagaidīšu? – Trulss nodomāja. Viņai jāpadomā? Vai aizbēgs, ja pārdomās? Ja viņš nepiepildīs cerības? Un kas tās par cerībām, viņi taču bija praktiski kopā uzauguši.

Ulla pavērās apkārt.

– Ak Dievs, pēdējoreiz es te biju klases vakarā pirms desmit gadiem, vai atceries?

– Nē, – Trulss atbildēja. – Es neaizgāju.

Viņa sēdēja un burzīja sava džempera piedurknes.

– Lieta, pie kuras jūs tagad strādājat, ir pretīga. Žēl, ka šodien nesaņēmāt viņu ciet! Mikaēls pastāstīja, kas noticis.

– Skaidrs, – Trulss noteica.

Mikaēls. Tātad vispirms viņa izbīda to priekšplānā un tur sev priekšā kā vairogu. Vai viņa vienkārši nervozē vai arī nezina, ko vēlas?

– Un ko viņš pastāstīja?

– To, ka Harijs Hols izmantojis bārmeni, kurš redzējis slepkavu vēl pirms pirmās slepkavības. Mikaēls bija ļoti dusmīgs!

– Bārmeni no Jealousy bāra?

– Laikam.

– Kā viņš to izmantojis?

– Licis sēdēt turku pirtī un novērot, kad parādīsies slepkava! Vai tad tu to nezini?

– Es šodien strādāju pie… pie citām slepkavību lietām.

– Nujā. Vienalga. Patīkami tevi satikt! Ilgi nevaru palikt, bet…

– Tik ilgi, lai es paspētu izdzert vēl vienu puslitru?

Trulss redzēja, ka viņa vilcinās. Velns parāvis!

– Vai bērni? – viņš painteresējās.

– Ko?

– Vai tie ir veseli?

Trulss pamanīja Ullas nelielo apjukumu, pirms viņa satvēra piedāvāto glābšanas riņķi. Tas bija riņķis abiem.

– Pats mazākais ir kaprīzs.

Ulla pārlaida skatienu telpai un sabozās. Likās, it kā viņa gribētu ierauties savā džemperī. Apmeklētāji sēdēja tikai pie trim galdiņiem, un Trulss nosprieda, ka viņa nepazīst nevienu no tiem, jo pēc šīs skenēšanas Ulla izskatījās mazliet mierīgāka.

– Klausies, Truls?

– Jā?

– Vai varu tev uzdot dīvainu jautājumu?

– Protams.

– Ko tu vēlies?

– Ko vēlos?! – Lai iegūtu laiku, Trulss ieņēma vēl vienu malku. – Tu domā – tagad?

– Es domāju – ko tu vēlies? Ko mēs vēlamies?

Es vēlos novilkt tev visas drēbes, izdrāzt tevi un dzirdēt aurojam, ka vēlies vēl, Trulss domāja. Pēc tam vēlos, lai tu pieietu pie ledusskapja, atvērtu man aukstu aliņu, apgultos blakus un teiktu, ka manis dēļ vēlies visu pamest. Bērnus, Mikaēlu, savu nolādēto māju, kurai uzlēju verandu, visu. Tikai tādēļ, lai varētu būt kopā ar mani, Trulsu Berncenu, jo tagad, pēc notikušā, tev nav iespējams atgriezties pie kāda cita, izņemot mani, mani, mani. Un tad es vēlētos, lai mēs drāžamies vēlreiz.

– Mēs vēlamies tikt novērtēti, vai ne?

Trulss norija siekalas.

– Protams.

– Tikt novērtēti no tiem, kurus mīlam. Citi nav tik svarīgi, vai ne?

Trulss juta, ka izmainās sejas vaibsti, taču nezināja, ko tas varētu nozīmēt.

Ulla paliecās uz priekšu un pieklusināja balsi:

– Un reizēm, kad mums liekas, ka netiekam novērtēti, kad tiekam pazemoti, tad rodas vēlme atdarīt ar to pašu, vai ne?

– Jā. – Trulss piekrītoši pamāja ar galvu. – Tad rodas vēlēšanās atmaksāt ar to pašu.

– Bet šī vēlēšanās tūlīt pazūd, tiklīdz saprotam, ka mēs tomēr tiekam novērtēti. Un vai zini? Šovakar Mikaēls teica, ka mīlot mani! Tā netieši, palīgteikumā, bet… – Viņa iekoda sev apakšlūpā. Brīnišķīgajā, pilnasinīgajā apakšlūpā, uz kuru Trulss bija blenzis jau kopš sešpadsmit gadu vecuma. – Neko vairāk nevajag, Truls! Vai nav savādi?

– Ļoti savādi, – skatīdamies savā tukšajā alus glāzē, Trulss atbildēja.

Viņš prātoja, kā varētu formulēt to, par ko domāja. Ja kāds saka, ka mīl tevi, tad dažreiz tas nenieka nenozīmē. Īpaši tad, ja runātājs ir šis draņķis Mikaēls Belmans.

– Man liekas, ka nevaru ļaut savam mazākajam likt ilgāk gaidīt!

Trulss pacēla galvu un redzēja, ka Ulla ar dziļu rūpju izteiksmi sejā skatās pulkstenī.

– Protams, nevari!

– Tiešām ceru, ka nākamreiz mums būs vairāk laika!

Trulss atturējās pajautāt, kad tas varētu būt. Viņš vienkārši piecēlās un mēģināja neturēt Ullu apskautu ilgāk, nekā pati to vēlējās. Kad ārdurvis aiz viņas aizslīdēja ciet, Trulss smagi nolaidās krēslā. Juta, ka viņā mostas niknums. Smags, staipīgs, sāpīgs un krietns niknums.

– Vēl vienu alu? – Nemanāmi atkal bija pienācis klāt Ulsens.

– Jā. Jeb – nē! Man vajadzīgs telefons. Vai tas vēl darbojas? – Viņš pamāja uz stiklotās kabīnes pusi. Mikaēls apgalvoja, ka izlaiduma ballītes laikā, kad te bijis tik pilns, ka neviens nav redzējis to, kas notiek zemāk par krūšu līmeni, viņš tajā esot stāvus izmīlējis Stīni Mihaelsenu. Vismazāk jau redzējusi Ulla, kura stāvējusi rindā pie bāra, lai nopirktu viņiem alu.

– Jā, protams.

Trulss iegāja kabīnē un sameklēja numuru savā mobilajā telefonā.

Uzspaidīja to uz maksas telefona spožajām kvadrātveida metāla podziņām.

Gaidīja. Trulss bija uzvilcis apspīlētu kreklu, kam vajadzēja izcelt viņa krūšu muskuļus, milzīgos bicepsus un tievo vidukli – salīdzinājumā ar to ķermeni, kādu Ulla, iespējams, viņu atcerējās. Bet viņa gandrīz nebija paskatījusies. Trulss dziļi ievilka elpu un juta, ka pleci pieskaras abām kabīnes sienām pretējās pusēs. Patiesībā tā bija šaurāka par draņķīgo kabinetu, kurā viņi to šodien bija iegrūduši.

Belmans. Brata. Villers. Hole. Tie visi var degt elles ugunīs!

– Mūna Do.

– Berncens. Cik samaksāsi, lai uzzinātu, kas šodien pirtī patiesībā notika?

– Vai vari pareklamēt?

– Jā. Lai noķertu Valentīnu, Oslo policija riskē ar nevainīga bārmeņa dzīvību.

– Droši vien vienosimies.

Viņš noslaucīja tvaikus no vannasistabas spoguļa un aplūkoja sevi.

– Kas tu esi? – viņš nočukstēja. – Kas tu esi?

Viņš aizvēra acis. Tad atkal atvēra.

– Es esmu Aleksandrs Dreijers. Sauc mani vienkārši par Aleksi.

No blakusistabas atskanēja idiotiski smiekli. Tie izklausījās pēc mašīnas vai helikoptera motora rūkoņas. Šādi pārbīļa smiekli iezīmēja pāreju no Pink Floyd “Speak To Me” uz “Breathe”. Viņš bija mēģinājis šādus smieklus izraisīt, bet neviena nebija gribējusi kliegt tieši šādi.

Migliņa no spoguļa bija gandrīz nozudusi. Beidzot tas bija tīrs. Un viņš varēja redzēt tetovējumu. Daudzi, galvenokārt sievietes, bija jautājuši, kādēļ viņš izvēlējies uztetovēt uz krūtīm tieši dēmonu. It kā izvēlējies būtu viņš. Tie neko nezināja. Tie par viņu neko nezināja.

– Kas tu esi, Aleksi? Es esmu konsultants Stūrebrannā. Nē, es negribu runāt par apdrošināšanu, labāk parunāsim par tevi. Ar ko nodarbojies tu, Tūne? Vai kliegsi, ja nogriezīšu tavus krūšu galiņus un tos apēdīšu?

No vannasistabas viņš iegāja viesistabā un paskatījās uz fotogrāfiju, kas gulēja uz rakstāmgalda blakus baltajai atslēgai. Tūne. Tinder vietnē viņa bija divus gadus un dzīvoja Profesora Dāla ielā. Strādāja dārzniecībā un nebija īpaši skaista. Mazliet paresna. Viņam gribētos, kaut viņa būtu nedaudz slaidāka. Marte bija slaida. Marte viņam patika. Vasarraibumiņi viņai piestāvēja.

Tātad Tūne. Viņš pārlaida roku sarkanajam revolvera spalam.

Plāni nebija mainījušies, kaut gan šodien viņš gandrīz bija ticis piemānīts. Viņš neatpazina puisi, kurš bija ienācis harare, bet bija skaidrs, ka šis puisis pazina viņu. Acu zīlītes bija paplašinājušās, un varēja redzēt, ka tam paātrinās pulss. Viņš kā paralizēts bija palicis stāvam pie durvīm, vieglajai migliņai ieskaujot ķermeni, un tad izmeties ārā. Bet ne tāpēc, ka gaiss būtu kļuvis smacīgs viņa izbaiļu dēļ.

Mašīna, kā parasti, bija stāvējusi trotuāra malā, nepilnus simt metrus no sētas durvīm, kas veda tālāk uz ieliņu ar nelielu transporta kustību. Pats par sevi saprotams, ka viņš nekad nebija regulāri gājis uz pirti, kurā nav līdzīga atkāpšanās ceļa. Vai uz netīru pirti. Vai devies iekšā pirtī bez atslēgām halāta kabatā.

Viņš prātoja, vai pēc tam, kad būs Tūni sakodis, nevajadzētu viņu nošaut ar revolveri. Vienkārši tādēļ, lai radītu nelielu apmulsumu. Lai paskatītos, kādi virsraksti parādīsies avīzēs. Bet tā būtu noteikumu pārkāpšana. Un tas otrais jau tā dusmojas, ka viņš tos pārkāpis attiecībā pret oficianti.

Viņš piespieda revolveri pie vēdera, lai sajustu tērauda auksto šoku, un tad nolika to sāņus. Cik tuvu viņš bija, šis policists? “VG” bija rakstījusi, ka policija cerot – kaut kāds tiesas verdikts piespiedīšot Facebook atklāt adreses. Bet tādas lietas viņš ne saprata, ne arī uztraucās par tām. Tās neuztrauca ne Aleksandru Dreijeru, ne Valentīnu Jertsenu. Māte bija teikusi, ka nosaukusi viņu Valentīna – kinofilmu vēsturē pirmā un lielākā mīlētāja – vārdā. Tādēļ pati bija vainīga, ka devusi viņam šādu vārdu, kam jāattaisno uz sevi liktās cerības. Sākumā praktiski nebija nekāda riska. Ja tu izvaro meiteni un tev vēl nav sešpadsmit gadu, un laimīgā meitene ir pārsniegusi minimālā vecuma robežu, tad šai meitenei ir jābūt pietiekami pieaugušai, lai zinātu: ja tiesa izlems, ka tā nav bijusi izvarošana, bet brīvprātīgs sekss, viņa riskē tikt sodīta par seksu ar nepilngadīgo. Pēc sešpadsmit gadu vecuma sasniegšanas pastāv lielāks risks. Protams, ja vien tu neizvaro to, kura devusi tev Valentīna vārdu. Kaut gan – kā uz to paskatās. Kad viņa bija sākusi ieslēgties un viņš bija paskaidrojis: ja ne viņa, tad citas – kaimiņu meitenes, skolotājas, tantes vai nejauši upuri uz ielas, viņa durvis bija atkal atslēgusi. Psihologi, kuriem viņš to stāstīja, nebija noticējuši. Nu, pamazām tie sāka gan ticēt. Visi.

Pink Floyd sāka spēlēt “On The Run”. Drudžaini skanošas bungas, pulsējoši sintezatori, skrejošu, bēgošu kāju skaņas. Kas bēg no policijas? No Harija Hola rokudzelžiem? Nabaga izvirtulis?

Viņš pacēla no galda glāzi ar limonādi. Iedzēra malciņu, paskatījās. Tad trieca to pret sienu. Glāze sašķīda, un dzeltenais šķidrums notecēja lejup pa baltajām tapetēm. Kaimiņu dzīvoklī kāds sāka lamāties.

Tad viņš iegāja guļamistabā. Pārbaudīja kāju važas un rokudzelžus pie gultas režģiem. Paskatījās uz vasarraibumaino oficianti, kas aizmigusi gulēja viņa gultā. Elpa mierīga. Narkotikas darbojās, kā paredzēts. Vai viņa sapņoja? Par zili melno vīrieti? Varbūt par to sapņoja vienīgi viņš? Kāds no psihologiem bija izteicies, ka pastāvīga viena murga atkārtošanās varētu būt puslīdz aizmirstas bērnības atmiņas, ka tas bijis viņa tēvs, kuru viņš redzējis gultā sēžam uz mātes. Tās, protams, bija muļķības, jo viņš nekad nebija redzējis tēvu. Māte teikusi, ka reiz viņš to esot izvarojis un tad izgaisis. Kā Jaunava Marija vai Svētais Gars. Tādējādi viņš pats kļuva par Glābēju. Kādēļ gan ne? Par to, kuram jāatgriežas un jātiesā.

Viņš noglāstīja Martei vaigu. Sen, sen viņa gultā nebija gulējusi īsta, dzīva sieviete! Un viņš noteikti deva priekšroku Harija Hola oficiantei, nevis savai pastāvīgajai, bet nu jau mirušajai japāņu draudzenei. Jā, tiešām žēl, ka viņam nācās no tās atteikties! Žēl, ka viņš nevarēja pildīt dēmona vēlmi, bet vajadzēja pakļauties citai, saprāta balsij. Saprāta balss bija dusmīga. Instrukcijas detalizētas. Mežs gar vientulīgu ceļu ziemeļaustrumos no pilsētas.

Viņš iegāja atpakaļ istabā un apsēdās krēslā. Pēc karstās dušas kailā miesa joprojām mazliet kņudēja aiz sāpēm. Viņš ieslēdza jauno telefonu, kurā bija ievietojis jaunu SIM karti. Tinder vietne un “VG” lapa bija līdzās viena otrai. Vispirms viņš uzklikšķināja uz “VG”. Gaidīja. Gaidīšana ir saspringtas uzmanības sastāvdaļa. Vai viņš vēl bija jaunumu lappusē? Viņš labi spēja saprast otrās šķiras zvaigznes, kas dara jebko, lai tiktu lappušu virsrakstos. Estrādes dziedātāja gatavo ēdienu kopā ar kādu TV virtuves pavāru-klaunu, jo viņai – un viņa tā noteikti uzskata – vajag par sevi atgādināt.

Uz viņu drūmi skatījās Harijs Hols.

Policija izmantojusi Elīses Hermansenas bārmeni.

Viņš nospieda Lasīt sīkāk zem fotogrāfijas. Parullēja uz leju.

Ziņu avots saka, ka bārmenis ticis aizsūtīts uz turku pirti, lai spiegotu policijas labā…

Puisis no harare! Policijas cilvēks! Harija Hola cilvēks!

…jo viņš ir vienīgais cilvēks, ar kuru policija sadarbojas un kurš spēj identificēt Valentīnu Jertsenu.

Viņš piecēlās, sajuta, kā nosprakšķ āda, un devās atpakaļ uz vannasistabu.

Vērīgi ielūkojās spogulī. Kas tu esi? Kas tu esi? Tu esi vienīgais. Vienīgais, kurš ir redzējis un pazīst to seju, uz ko tagad skatos.

Vīrieša fotogrāfijas nebija, arī viņa vārds netika minēts. Un tovakar, iegājis bārā Jealousy, uz bārmeni viņš nebija skatījies. Acu kontakts liek cilvēkiem atcerēties. Un tagad tas bija noticis – viņš atcerējās. Viņš pārlaida pirkstu dēmona sejai. Tam, kurš gribēja, vajadzēja tikt ārā.

Istabā “On The Run” beidzās ar krītošas lidmašīnas gaudošanu un nenormāla vīrieša smiekliem, līdz lidmašīna nogāzās un ar drausmīgu troksni eksplodēja.

Valentīns Jertsens aizvēra acis un iztēlē ieraudzīja liesmas.

– Kāds risks pastāv, ja viņu pamodinās? – Harijs jautāja, skatīdamies uz krustā sisto, kas karājās pie sienas virs galvenā ārsta Stefensa galvas.

– Uz šo jautājumu ir daudzas saprātīgas atbildes, – Stefenss atbildēja. – Un viena nekļūdīga.

– Un tā ir?

– Tāda, ka mēs nezinām.

– Tātad jūs nezināt, kas viņai vainas.

– Jā.

– Hmm. Ko jūs patiesībā zināt?

– Ja tu jautā vispārīgi, tad mēs zinām diezgan daudz. Bet, ja cilvēki zinātu, cik daudz ir tā, ko nezinām, tie izbītos, Harij! Lieki izbītos. Tādēļ mēs izvēlamies par to nerunāt.

– Tiešām?

– Mēs sakām, ka nodarbojamies ar ārstēšanu, bet patiesībā galvenokārt mierinām.

– Tad kāpēc tu stāsti man to, Stefens, kāpēc nemierini mani?

– Tāpēc, ka esmu diezgan pārliecināts par to, ko tu jau zini: patiesība ir ilūzija. Būdams slepkavību izmeklētājs, arī tu pārdod pavisam ko citu nekā apgalvo. Tu sniedz cilvēkiem sajūtu, ka taisnīgums, kārtība un drošība triumfēs. Bet nevainojamas, objektīvas patiesības nav, un nav arī patiesa taisnīguma.

– Vai viņai sāp?

– Nemaz.

Harijs pamāja ar galvu.

– Vai varu šeit smēķēt?

– Ārsta kabinetā, valsts slimnīcā?

– Izklausās nomierinoši, ja smēķēšana ir tik bīstama, kā jūs sakāt.

Stefenss pasmaidīja.

– Viens sanitārs man ieminējās, ka apkopēja 301. palātā zem gultas atradusi pelnus. Es atzītu par labāku, ja tu to darītu aiz durvīm. Starp citu, kā to uztver tavs dēls?

Harijs paraustīja plecus.

– Cieš. Ir nobijies. Dusmīgs.

– Es redzēju viņu atnākam. Oļegs, vai ne? Vai viņš palika 301. un negribēja ienākt šeit?

– Viņš negribēja nākt šurp kopā ar mani. Vai runāt ar mani. Oļegs uzskata, ka, piedaloties izmeklēšanā, kamēr viņa guļ šeit, es viņu nododu.

Stefenss pamāja.

– Jauniešiem visos laikos ir bijusi apskaužama pašpārliecība par savu morālo nosodījumu. Varbūt viņam tomēr ir taisnība, ka pastiprināta policijas iejaukšanās ne vienmēr ir labākais veids, kā apkarot kriminālos elementus.

– Ak tā?

– Vai zini, kurš 90. gados ASV samazināja kriminālistu skaitu?

Harijs papurināja galvu, uzlika rokas uz elkoņu balstiem un paskatījās uz durvju pusi.

– Uzskati to par atpūtu no tā, ko maļ tavas smadzenes! – Stefenss turpināja. – Mini!

– Kas tur ko minēt, – Harijs ieteicās. – Visiem ir zināms, ka tā bija birģermeistara Džuliani neiecietība pret noziedzību un aizvien pieaugošais policijas ieguldījums.

– Un tas ir nepareizi! Noziedzība samazinājās ne tikai Ņujorkā, bet visā ASV. Un atbilde ir – 70. gados tika izdoti liberālāki likumi par abortiem. – Stefenss atgāzās krēslā un iepauzēja, lai ļautu Harijam sakopot domas, tad turpināja savu standarta atbildi: – Vientuļas, izlaidīgas sievietes, kam ir sekss ar vairāk vai mazāk gadījuma rakstura vīriešiem, kuri nozūd nākamajā rītā vai vismaz tad, kad saprot, ka sieviete ir stāvoklī. Šīs grūtniecības gadsimtiem ilgi kā uz konveijera ir radījušas kriminālus pēctečus. Bērnus bez tēviem, bez ietvara, bez mātes, kurai pietiktu līdzekļu, lai sniegtu tiem izglītību vai morālu mugurkaulu Dieva ceļa izzināšanai. Šīs sievietes labprāt atņemtu dzīvību saviem augļiem, ja neriskētu tikt par to sodītas. Un tā 70. gados tās saņēma to, ko vēlējās. Šī liberālajiem likumiem par abortiem sekojošā holokausta augļus ASV sāka novākt pēc piecpadsmit divdesmit gadiem.

– Hmm. Un ko par to saka mormonis? Vai tu tas neesi?

Stefenss pasmaidīja un salika kopā pirkstu galus.

– Es atbalstu baznīcu daudzējādā ziņā, Hol, bet ne abortu aizliegšanā. Tādā ziņā es atbalstu pagānus. 90. gados parastie cilvēki varēja atkal staigāt pa amerikāņu pilsētu ielām, nebaidoties no aplaupīšanas, izvarošanas vai noslepkavošanas, jo tas, kurš būtu vēlējies tos nogalināt, jau bija izkasīts no savas mātes dzīves, Hol. Bet tas, ko neatbalstu pie liberālajiem pagāniem, ir prasība par tā dēvētajiem abortiem pēc pašu vēlēšanās. Tas, vai embrija potenciāls tā vai citādi gadus divdesmit vēlāk sabiedrībai kaitēs vai nesīs labumu, tieši tāpēc ir atkarīgs no tā, vai izšķiršanos par abortiem pieņems sabiedrība vai arī kāda neatbildīga sieviete, kura joņo pa pilsētu, lai sameklētu sev gultas partneri vienai naktij.

Harijs paskatījās pulkstenī.

– Tu iesaki, lai aborti tiktu regulēti valsts līmenī?

– Protams, tas nav patīkams darbs. Pats par sevi saprotams, ka tam, kurš to dara, šis darbs ir jāizjūt kā… jā, kā aicinājums.

– Tu taču joko, vai ne?

Stefenss dažas sekundes izturēja Harija skatienu. Tad pasmaidīja.

– Protams! Es stingri ticu indivīda neaizskaramībai.

Harijs piecēlās.

– Pieļauju, ka tikšu informēts, kad jūs viņu pamodināsiet. Noteikti būs jauki, ja pamostoties viņa ieraudzīs kādu pazīstamu ģīmi, vai ne?

– Arī tas ir novērtējums, Harij! Vienīgi palūdz Oļegu ienākt šeit, ja viņš grib kaut ko uzzināt!

Harijs izgāja pa slimnīcas ārdurvīm. Āra aukstumā padrebinājās, ievilka pāris cigarešu dūmu, nosprieda, ka tā negaršo, nodzēsa un steidzās atpakaļ iekšā.

– Kā sviežas, Antonsen? – viņš pajautāja policistam pie 301. palātas durvīm.

– Paldies, viss kārtībā! – Antonsens atbildēja un pacēla galvu. – “VG” ir tava fotogrāfija!

– Ak tā?

– Vai gribi redzēt?

Antonsens sniedza viņam savu viedtālruni.

– Ja vien es izskatos ārkārtīgi labi.

Antonsens klusi iesmējās.

– Tad jau varbūt nemaz negribēsi redzēt! Bet man jāsaka – Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā jūs esat nomocījušies! Pirtī pret deviņdesmitgadīgu vīru tiek pavērsta pistole, un bārmenis tēlo spiegu.

Harijs, jau uzlicis roku uz durvju roktura, spēji apstājās.

– Vai atkārtosi pēdējos vārdus?

Antonsens, acīmredzot būdams tālredzīgs, turēja telefonu sev priekšā un piemiedza acis. “Bārmen…” – viņš paguva izlasīt, bet Harijs jau bija satvēris telefonu.

Harija skatiens ātri noskenēja ekrānu.

– Velns, velns! Vai tev te ir mašīna, Antonsen?

– Nē, es braucu ar velosipēdu. Oslo taču būtībā ir tik maza, un tad var mazliet patrenēties, ja…

Harijs pameta telefonu atpakaļ Antonsenam un atrāva vaļā 301. palātas durvis. Oļegs pacēla galvu tikai tādēļ, lai konstatētu, ka ienācējs ir Harijs, un iegrima atpakaļ grāmatā.

– Oļeg! Tev ir mašīna, un tev jāaizved mani uz Grīnerleku. Tūlīt!

Nepacēlis galvu, Oļegs iespurdzās.

– Noteikti.

– Tas nebija lūgums, tā bija pavēle! Nāc!

– Pavēle? – Viņa seja niknumā sašķobījās. – Tu pat neesi mans tēvs! Un paldies Dievam!

– Tev taisnība. Ir tā, ka dienesta pakāpe nosaka visu. Me – vecākais inspektors, you – Policijas akadēmijas students. Tādēļ noslauki asaras un ieslēdz ātrumā savu dibenu!

Oļegs mēmi blisināja acis.

Harijs pagriezās un lieliem soļiem metās prom pa koridoru.

Mehmets Kalaks atstāja Coldplay un U2, jo bija nolēmis pārbaudīt klientu attieksmi pret Īanu Hanteru.

No skaļruņiem skanēja “All The Young Dudes”.

– Nu kā? – Mehmets painteresējās.

– Nav slikti, bet Deivids Bovijs nodziedāja labāk, – apmeklētāji atsaucās. Precīzāk sakot, Eisteins Aikelans, kurš bija ieņēmis vietu ārpus bāra letes, jo viņa darba laiks bija beidzies. Un, tā kā viņi bija vieni paši, tad Mehmets ieslēdza skaļruņus uz pilnu jaudu.

– Vienalga, lai cik skaļi tu uzgrieztu Hanteru! – Eisteins nokliedza un pacēla savu daikiri glāzi.

Tā viņam bija piektā. Viņš uzskatīja, ka kopš brīža, kad dzērienu jauca pats, to varēja saukt par degustāciju saistībā ar viņa apmācību bārmeņa darbā, tie bija izdevumi ienākumu gūšanai un līdz ar to nebija apliekami ar nodokli. Un ar to, ka viņš saņēma atlaidi, bet bija nodomājis atvilkt nodokļus no pilnas cenas, viņš patiesībā nopelnīja.

– Gribētos tagad izbeigt, bet diemžēl vajadzēs sajaukt vēl vienu, lai spētu samaksāt īres maksu, – viņš neskaidri nomurmināja.

– Tu esi labāks, ja esi viesis, nevis bārmenis, – Mehmets sacīja. – Negribu teikt, ka tu kā bārmenis esi ļoti draņķīgs, bet tu esi labākais klients, kāds man jebkad ir bijis…

– Paldies, dārgo Mehmet, es…

– …bet tagad tev jāiet mājās!

– Vai ir jāiet?

– Jā, jāiet!

Un, lai uzsvērtu savu vārdu nopietnību, Mehmets izslēdza mūziku.

Eisteins nogrozīja galvu un pavēra muti – it kā viņam būtu kaut kas uz sirds, ko bija cerējis izteikt vārdos, ja vien pavērtu muti, – bet nekas nenotika. Viņš mēģināja vēlreiz, tad aizvēra muti un vienkārši pamāja ar galvu. Aizpogāja jaku, noslīdēja no augstās bāra taburetes un nedrošā solī devās uz durvīm.

– Vai dzeramnaudas nebūs? – Mehmets smaidīdams nosauca tam pakaļ.

– Dzeramnauda neiz… neieti… ne velna!

Mehmets paņēma Eisteina glāzi, uzpilināja vienu pilienu Zalo un nomazgāja to zem krāna. Šovakar nebija tik daudz apmeklētāju, lai būtu iemesls ieslēgt trauku mazgājamo mašīnu. Aiz letes gulošais telefons iegaismojās. Zvanīja Harijs. Slaukot rokas, lai paņemtu aparātiņu, Mehmetam iešāvās prātā, ka kaut kas ir noticis ar laiku. Ar laiku, kas pagājis kopš brīža, kad Eisteins atvēra durvis, līdz mirklim, kad tās aizvērās. Tas bija mazliet ilgāks nekā parasti. Atvērtās durvis kāds bija dažas sekundes pieturējis. Viņš pacēla galvu.

– Mierīgs vakars? – bāra letes priekšā stāvošais vīrietis iejautājās.

Mehmets mēģināja ievilkt elpu, lai atbildētu. Bet nespēja.

– Jauki, ka ir mierīgi, – Valentīns Jertsens noteica.

Jo tas bija viņš. Vīrietis no pirts telpas.

Mehmets mēmi pastiepa roku pēc telefona.

– Ja būsi tik laipns un neņemsi to, es izdarīšu tev pakalpojumu!

Mehmets nebūtu piekritis viņa piedāvājumam, ja vien pret viņu nebūtu pavērsts lielais revolveris.

– Pateicos! To tu nenožēlosi. – Vīrietis palūkojās apkārt. – Žēl, ka tev nav viesu. Tevis dēļ, protams. Mani tas lieliski apmierina – tas nozīmē, ka visa tava uzmanība būs pievērsta tikai man! Jā gan, to es droši vien būtu ieguvis tāpat, jo tu, protams, nepacietīgi vēlies uzzināt, ko es gribu. Vai esmu ieradies izdzert kādu glāzīti vai atņemt tev dzīvību. Vai tā?

Mehmets lēni pamāja.

– Jā, pēdējā taču ir likumsakarīgāka doma, jo tu esi vienīgais dzīvais cilvēks, kurš var mani identificēt. Tas ir fakts. Vai tu to zināji? Pat plastikas ķirurgs, kurš… nujā, pietiek par to. Vienalga, tas, ka tu nepaņēmi telefonu un nenodevi mani policijai, ir vairāk nekā var prasīt no sociāli atbildīgas personas, un es tātad izdarīšu tev pakalpojumu. Vai piekrīti?

Mehmets vēlreiz pamāja ar galvu. Mēģināja atvairīt neatvairāmo domu. Ka viņam jāmirst. Viņa smadzenes izmisīgi meklēja citas iespējas, tomēr atgriezās vienīgi pie šīs: viņam jāmirst. Par atbildi uz viņa domām pie ieejas durvju stikla atskanēja klauvējieni. Mehmets skatījās garām Valentīnam. Roku pāris un pazīstama seja spiedās pie stikla, lai ielūkotos iekšā. Nāc iekšā, velns parāvis, nāc taču iekšā!

– Nekusties! – nepagriežoties klusi teica Valentīns. Viņa ķermenis piesedza revolveri tā, ka cilvēks pie loga nevarēja to redzēt.

Kādēļ, pie velna, tas vienkārši nenāca iekšā?

Nākamajā sekundē radās atbilde – skaļa bungošana pa durvīm.

Valentīns ienākot bija aizslēdzis durvis.

Seja atgriezās pie loga, un Mehmets redzēja, ka ārā stāvošais, lai pievērstu sev uzmanību, plātās ar rokām, tātad acīmredzot bija viņus pamanījis.

– Nekusties, tikai padod ziņu, ka bārs ir slēgts! – Valentīns pabrīdināja.

Viņa balsī nebija jūtams ne mazākais satraukums.

Mehmets stāvēja, nolaidis rokas gar sāniem.

– Tūlīt, citādi nogalināšu tevi!

– To tu, vienalga, darīsi.

– Simtprocentīgi droši tu nevari zināt! Bet, ja nedarīsi tā, kā saku, tad gan apsolu tevi nogalināt! Un pēc tam to tur, ārpusē. Paskaties uz mani! Apsolu!

Mehmets uzmeta acis Valentīnam. Norija siekalas. Paliecās mazliet sāņus, gaismas lokā, lai vīrietis aiz loga viņu labāk redzētu, un noraidoši papurināja galvu.

Seja dažas sekundes vēl pakavējās. Mājiens ar roku, bija pagrūti to ieraudzīt. Tad Geirs Selle bija prom.

Valentīns sekoja visam spogulī.

– Tā! – viņš noteica. – Kur mēs palikām? Jā, ir viena laba un viena slikta ziņa. Sliktā ir tā, ka likumsakarīgā doma, ka esmu te ieradies atņemt tev dzīvību, ir tik likumsakarīga, ka tā… jā, tā atbilst patiesībai! Citiem vārdiem, tā ir simtprocentīgi droša. Es tevi nogalināšu! – Valentīns skatījās uz Mehmetu ar nožēlas pilnu skatienu. Bet tad izplūda jautros smieklos. – Tas ir garākais ģīmis, kādu šodien esmu redzējis! Un es taču arī saprotu, bet neaizmirsti labo ziņu! Par pakalpojumu. Tas nozīmē, ka vari izvēlēties, kā mirt. Te būs alternatīvas, klausies uzmanīgi! Vai klausies? Labi. Vai vēlies, lai tev iešauju galvā vai lai šo cauruli izduru cauri kaklam?

Valentīns parādīja kaut ko līdzīgu palielam metāla salmiņam, ar slīpi nogrieztu galu, kas veidoja īlenam līdzīgu, smailu galu.

Mehmets tikai skatījās uz Valentīnu. Tas bija tik absurdi, ka viņš sāka prātot, vai tikai viss nenotiek sapnī, no kura drīz pamodīsies. Vai varbūt sapņoja viņa priekšā stāvošais vīrietis? Bet tad rēgs Valentīns iebakstīja viņam ar caurulīti, un Mehmets instinktīvi paspēra soli atpakaļ, ar muguru uzgrūzdamies izlietnei.

Valentīns nočāpstināja lūpas.

– Tātad caurulīti negribi?

Mehmets piesardzīgi pamāja ar galvu, vērodams, kā smailais metāla galiņš paspīd spoguļplaukta gaismā. Dūriens. Tas vienmēr radīja viņam lielākās izbailes. Priekšmetu izdur cauri ādai un ievada miesā – tāpēc zēna gados, kad bija pienācis laiks vakcinēties, viņš bija aizbēdzis no mājām un slēpies mežā.

– Noruna paliek noruna, nebūs nekādas caurulītes! – Valentīns nolika caurulīti uz letes un izņēma no kabatas melnus, senlaicīga izskata rokudzelžus, visu laiku turēdams revolvera stobru collas attālumā no Mehmeta. – Aizliec aiz spoguļplaukta metāla stieņa, apliec plaukstu locītavām un pieliec galvu izlietnē!

– Es…

Mehmets nejuta sitienu. Manīja, ka nokrakst galva, uz mirkli iestājās tumsa, un, atjaunojoties vizuālajai uztverei, viņa skatiens bija vērsts uz citu pusi. Viņš saprata, ka saņēmis sitienu ar revolveri, un tagad pie deniņiem spiežas tā stobrs.

– Caurulīte! – kāda balss nočukstēja viņam pie auss. – Tā ir tava izvēle!

Mehmets satvēra savādos, smagos rokudzelžus un aizlika to ķēdi aiz metāla stieņa. Saslēdza dzelžus ap plaukstu locītavām. Juta, ka kaut kas silts plūst no deguna uz virslūpas. Sajuta saldo, metālisko asiņu garšu.

– Vai būs labi? – Valentīns skaļi noprasīja.

Mehmets pacēla galvu un spogulī sastapa viņa skatienu.

– Patiesībā es pats to nevaru ciest. – Valentīns pasmaidīja. – Garšo pēc dzelzs un sitieniem. Jā, pēc dzelzs un sitieniem! Paša asinis – tas nekas, bet no cita? Un tu vari sagaršot, ko viņi ēduši. Starp citu, par ēšanu: vai uz nāvi notiesātajam ir pēdējā vēlēšanās? Nejautāju tāpēc, ka būtu nodomājis pasniegt tev pusdienas, bet tīras ziņkārības pēc.

Mehmets sāka mirkšķināt acis. Pēdējā vēlēšanās? Šie vārdi vienkārši neaizgāja līdz apziņai, un tomēr – kā sapnī – domas gļēvi sekoja jautājumam. Viņš vēlētos, lai bārs Jealousy kādā dienā kļūst par labāko visā Oslo. Lai Beşiktaş uzvarētu čempionātā. Lai viņu apbedītu, skanot Pola Rodžersa “Ready for Love”. Ko vēl? Viņš centās, tomēr nespēja neko izdomāt. Un juta, ka viņu sāk pārņemt rūgtuma pilni smiekli.

Tuvodamies bāram Jealousy, Harijs ievēroja, ka kāds steigšus metas no tā prom. Gaisma no lielā loga ielas pusē krita uz trotuāra, bet viņš nedzirdēja, ka iekšā skanētu mūzika. Viņš piegāja pie loga malas un ielūkojās iekšā. Aiz bāra neskaidri rēgojās kāda cilvēka mugura, tomēr nebija iespējams noteikt, vai tas ir Mehmets. Bārs šķita tukšs. Harijs piegāja pie durvīm un uzmanīgi nospieda durvju rokturi. Slēgts. Bāra darba laiks bija līdz pusnaktij.

Harijs izņēma atslēgu saišķīti ar salauzto plastmasas sirdi. Labajā rokā turēdams savu Glock 17, ar kreiso pagrieza atslēgu un atvēra durvis. Ar abām rokām turēdams sev priekšā pistoli, ar kāju piebremzēja durvis, lai tās aizvērtos klusi. Bet vakarīgās Grīnerlekas skaņas bārā tomēr ielauzās. Cilvēks aiz letes izslējās un paskatījās spogulī.

– Policija! – Harijs uzsauca. – Nekusties!

– Harijs Hols!

Būtnei galvā bija naģene, un spogulī saskatāmā ķermeņa leņķis bija tāds, ka Harijs neredzēja viņa seju, bet tas arī nebija vajadzīgs. Šo skaļo balsi viņš bija dzirdējis pirms vairāk nekā trim gadiem, un tomēr tā skanēja tieši tāpat.

– Valentīns Jertsens! – Harijs sacīja, dzirdēdams, kā ietrīcas paša balss.

– Beidzot mēs atkal tiekamies, Harij! Esmu par tevi domājis. Vai tu domāji par mani?

– Kur ir Mehmets?

– Tu esi saviļņots, tu esi par mani domājis! – atskanēja viņa skaļie smiekli. – Kādēļ? Vai manu varoņdarbu dēļ? Vai upuru dēļ, kā jūs tos dēvējat? Nē, pagaidi! Tas, protams, ir tavu nopelnu dēļ! Es esmu tas, kuru tu nespēji noķert, vai ne?

Harijs neatbildēja un turpināja stāvēt pie durvīm.

– Tas ir neizturami, vai ne? Labi! Tāpēc taču tu esi tik labs. Tu esi tāds kā es, Harij, tu nespēj to paciest!

– Es neesmu tāds kā tu, Valentīn!

Harijs notēmēja, prātodams, kas gan neļauj viņam virzīties tuvāk.

– Neesi? Tu neļauj citu cilvēku domām novirzīt sevi sāņus, vai ne? Tev ir eyes on the prize 14 , Harij! Paskaties uz sevi! Tev vajadzīgas tikai tavas uzvaras, lai ko tas maksātu. Citu dzīvei, tavai paša dzīvei – ja gribi būt pavisam godīgs – ir tikai otršķirīga nozīme, vai ne? Tu un es, mums vajadzētu apsēsties un iepazīties labāk, Harij! Jo mēs nesatiekam daudzus tādus kā mēs.

– Turi muti, Valentīn! Stāvi mierīgi, pacel rokas tā, lai varu tās redzēt, un pasaki, kur ir Mehmets!

– Ja Mehmets ir tava spiega vārds, tad man jāpavirzās, lai viņu tev parādītu. Tad arī situācija, kurā esam nokļuvuši, būtu daudz skaidrāka.

Valentīns Jertsens paspēra soli sāņus. Mehmets pa pusei stāvēja, pa pusei karājās rokās, kas bija pieķēdētas horizontālam metāla stienim virs bāra spoguļa. Viņa galva bija nokārusies uz priekšu līdz izlietnei tā, ka garo, melno matu cirtas aizsedza seju. Pie viņa pakauša Valentīns turēja revolveri ar garu stobru.

– Paliec, kur esi, Harij! Kā redzi, mums ir interesants terora līdzsvars! No vietas, kur tu stāvi, līdz šejienei ir, teiksim, astoņi līdz desmit metri? Izredzes, ka tavs pirmais šāviens izslēgs mani no spēles tā, ka es nepaspēšu Mehmetu nogalināt, ir diezgan mazas, vai piekrīti? Ja es vispirms nošaušu Mehmetu, tu paspētu izšaut vismaz divas reizes, pirms pavērsīšu revolveri pret tevi. Tad sliktākas izredzes būtu man. Citiem vārdiem, mums šeit ir situācija: zaudē – zaudē. Tādēļ runa ir tikai par vienu, Harij: vai gribi ziedot savu spiegu, lai tagad mani arestētu? Vai arī – izglābsim viņu, un tu varēsi apcietināt mani vēlāk? Ko teiksi?

Harijs vēroja Valentīnu pāri pistoles graudam. Viņam bija taisnība. Bija pārāk tumšs un pārāk liels attālums, lai varētu būt drošs, ka ar vienu šāvienu trāpīs viņam galvā.

– Tavu klusēšanu uztveru kā piekrišanu, Harij! Tā kā man šķiet, ka tālumā saklausu policijas mašīnu sirēnas, tad pieļauju, ka mums ir maz laika!

Harijs bija domājis palūgt tiem nelietot sirēnas, bet tad policijai būtu bijis nepieciešams ilgāks laiks.

– Noliec pistoli, Harij, un es tūlīt aiziešu!

Harijs papurināja galvu.

– Tu esi šeit tāpēc, ka viņš redzēja tavu seju, tādēļ tu nošausi viņu un arī mani, jo arī es redzēju tavu seju!

– Tad piecu sekunžu laikā izsaki savu priekšlikumu, citādi es viņu nošaušu. Un ceru, ka tu nokļūdīsies, pirms trāpīšu tev!

– Joprojām terora līdzsvars, – Harijs ieteicās. – Bet ar līdzsvarotu atbruņošanos!

– Tu mēģini novilcināt laiku, bet atskaite jau ir sākusies. Četras, trīs…

– Abi pagriežam šaujamos un ar labo roku turam aiz stobra tā, lai ir redzama mēlīte un spals!

– Divas…

– Tu virzies gar sienu uz izejas durvīm, bet es telpas pretējā pusē garām galdiņiem tuvošos letei.

– Viena…

– Attālums starp mums visu laiku būs nemainīgs, un neviens nevarēs izšaut tā, lai otrais nepaspētu reaģēt!

Bārā iestājās klusums. Sirēnas skanēja tuvāk. Un, ja Oļegs rīkojās saskaņā ar saņemto instrukciju, ar pavēli, tad joprojām sēdēja mašīnā divu kvartālu attālumā un nebija izkustējies no vietas.

Pēkšņi iestājās pustumsa, un Harijs saprata, ka telpu aptumšojis Valentīns. Kad viņš beidzot pagriezās pret Hariju, bija pārāk tumšs, lai Harijs spētu zem naģenes saskatīt viņa seju.

– Uz trīs pagriežam revolverus, – Valentīns sacīja un pacēla rokas. – Viens, divi… trīs!

Harijs ar kreiso roku satvēra spalu un tad pistoles stobru – ar labo. Pacēla pistoli gaisā. Redzēja, ka Valentīns rīkojas tāpat. Izskatījās tā, it kā viņš bērnu gājiena laikā 17. maijā turētu karodziņu, kas iesprausts garajā Ruger Redhawk revolvera stobrā ar tam raksturīgo sarkano spalu.

– Paskat vien! – Valentīns ieteicās. – Kurš cits to spētu izdarīt kā vien divi vīri, kuri tiešām saprot viens otru? Tu man patīc, Harij! Tu man tiešām patīc! Tad nu sāksim iet…

Valentīns devās uz sienas pusi, bet Harijs – garām galdiņiem. Bija tik kluss, ka Harijs varēja dzirdēt, kā ņirkst Valentīna zābaki. Viņi virzījās viens otram garām pusaplī, uzmanīdami viens otru kā gladiatori, kuri zina, ka pirmā aizdomīgā kustība nozīmētu nāvi vismaz vienam no abiem. Harijs saprata, ka ir nonācis līdz letei, jo izdzirdēja ledusskapja sīkšanu, vienmērīgu pilēšanu izlietnē un mūzikas iekārtas pastiprinātāja zumēšanu skaļruņos. Neizlaižot no redzesloka siluetu, kas izzīmējās no ielas ieplūstošajā gaismā, viņš tumsā sāka taustīties ar roku. Nokļuvis aiz letes, izdzirdēja no ielas ieplūstošās skaņas, jo bija atvērušās durvis, pēc tam – soļus, kas ātri attālinājās.

Harijs izņēma no kabatas telefonu un pielika to pie auss.

– Vai dzirdēji?

– Es dzirdēju visu! – Oļegs atbildēja. – Paziņošu patruļmašīnām. Pazīmes?

– Īsa, melna jaka, tumšas bikses, naģene bez logotipa, bet to viņš noteikti ir jau aizmetis. Seju neredzēju. Aizskrēja pa kreisi, Torvalla Meijera gātas virzienā, tātad…

– …uz turieni, kur ir vairāk cilvēku un dzīvāka satiksme. Pateikšu!

Harijs iebāza telefonu kabatā un uzlika roku Mehmetam uz pleca. Reakcijas nebija.

– Mehmet…

Viņš vairs nedzirdēja ne ledusskapi, ne pastiprinātāju. Tikai vienmērīgo pilēšanu. Pagrieza gaismas regulatoru, lai kļūtu gaišāk. Ar roku atbīdīja Mehmeta matu cirtas un piesardzīgi pacēla augstāk viņa galvu no izlietnes. Mehmeta seja bija bāla. Pārāk bāla.

Kaut kas rēgojās ārā no viņa kakla.

Tas izskatījās pēc metāla salmiņa.

No salmiņa gala izlietnē turpināja pilēt sarkani pilieni. Tā bija jau pilna.

14 Šeit: Tu koncentrējies tikai uz galveno. (Angļu val.)

25. NODAĻA Otrdienas nakts

Katrīne Brata izlēca no mašīnas un devās pie lentēm, kas ierobežoja piekļuvi pie Jealousy bāra. Ieraudzīja kādu vīru, kurš bija atspiedies pret vienu no policijas mašīnām un smēķēja. Rotējošā zilā gaisma viņa ķēmīgo, bet skaisto seju pārmaiņus gan apspīdēja, gan iegremdēja tumsā. Viņa nodrebinājās un piegāja tam klāt.

– Ir auksti, – Katrīne ieteicās.

– Tuvojas ziema, – Harijs atbildēja un izpūta cigaretes dūmus tieši zilās gaismas starā.

– Tuvojas Emīlija.

– Hmm. Biju pavisam piemirsis.

– Runā, ka rīt tā sasniegšot Oslo.

– Hmm.

Katrīne paskatījās uz Hariju. Iedomājās, ka ir redzējusi Hariju visos iespējamos veidos. Bet šajā gan ne. Tik tukšu, satriektu, rezignētu. Vairāk par visu viņa vēlētos noglāstīt tam vaigu, pieskarties. Bet nespēja. Tam bija daudz iemeslu.

– Kas tur iekšā notika?

– Valentīnam bija Ruger Redhawk, un viņš lika man noticēt, ka es tirgojos par cilvēka dzīvību. Bet Mehmets bija miris jau tad, kad iegāju. Metāla caurulīte bija ietriekta kakla artērijā. Viņu sagrāba aiz žaunām un nolaida asinis kā sasodītai zivij. Tikai tāpēc, ka viņš… tāpēc, ka es… – Harijs sāka mirkšķināt acis un pārstāja runāt, izlikdamies, ka noņem no mēles tabakas gruzīti.

Katrīne nezināja, ko sacīt. Tādēļ neteica neko. Ieraudzīja, ka ielas pretējā pusē apstājas labi pazīstamā melni nolakotā Volvo Amazon ar rallija svītrām. No tās izkāpa Bjērns, un Katrīne juta, kā viņai salecas sirds, bet tad ieraudzīja no pasažiera puses izkāpjam kaut-kādu-tur Līenu. Kas darāms Bjērna priekšniecei šeit, nozieguma vietā? Vai Bjērns būtu viņai piedāvājis romantisku ekskursiju pa nozieguma vietas ievērojamākajām vietām? Pie velna ar viņiem! Bjērns bija viņus pamanījis, un Katrīne redzēja, ka abi pagriežas viņas virzienā.

– Es iešu iekšā! Parunāsim vēlāk! – viņa sacīja, palīda zem lentes un ātrā solī devās uz durvīm, virs kurām karājās plāksnīte ar salauztu plastmasas sirdi.

– Te tu esi! – Bjērns ierunājās. – Es mēģināju šovakar tevi sazvanīt!

– Es biju… – Harijs dziļi ieelpoja cigaretes dūmus, – …nedaudz aizņemts.

– Šī ir Berna Līena, Krimināltehniskās nodaļas jaunā vadītāja. Berna, tas ir Harijs Hols!

– Esmu par tevi daudz dzirdējusi. – Sieviete pasmaidīja.

– Bet es par tevi – neko, – Harijs attrauca. – Vai esi laba?

Viņa mazliet nedroši paskatījās uz Bjērnu.

– Laba?

– Valentīns Jertsens ir labs, – Harijs sacīja. – Un es neesmu pietiekami labs, tādēļ ceru, ka šeit ir citi, labāki par mani, jo citādi šī asinspirts tikai turpināsies.

– Varbūt man kaut kas ir, – Bjērns ieteicās.

– Ā?

– Tādēļ jau arī mēģināju tevi sazvanīt! Par Valentīna mēteli. Kad to atārdīju, aiz oderes kaut ko atradu. Desmit kronu monētu un divas lapiņas. Mētelis bija mazgāts veļasmašīnā, tāpēc visa tipogrāfijas krāsa bija izšķīdusi, bet, kad vienu lapiņu atlocīju, iekšpusē šis un tas bija vēl palicis. Nekā daudz, tomēr pietiekami, lai saprastu, ka tā ir naudas izņemšanas kvīts no bankomāta Oslo. Viss sakrīt: viņš ļoti izvairās atstāt kredītkartes pēdas un maksā skaidrā naudā. Diemžēl mēs neredzam kartes numuru, reģistrācijas numuru un to, kad nauda izņemta, bet daļa no datuma ir saskatāma.

– Cik daudz?

– Pietiekami, lai redzētu, ka tas noticis šogad, augustā. Ir daļa no datuma pēdējā cipara, kas nevarētu būt nekas cits kā vieninieks.

– Tātad 1, 11, 21 vai 31?

– Četras iespējamās dienas… Es runāju ar vienu dāmu no Nokas, kura apkalpo DnB bankomātus. Viņa saka, bankomātu novērošanas kamerām ir atļauts uzglabāt datus līdz trim mēnešiem, tātad tas ir nofilmēts – kādā no Centrālstacijas automātiem, kas ir viens no biežāk izmantotajiem visā Norvēģijā. Oficiālais skaidrojums – tāpēc, ka visapkārt ir daudz iepirkšanās centru.

– Bet?

– Visi lieto kredītkartes, vecīt! Izņemot – ko?

– Hmm. Narkotiku tirgoņus stacijas rajonā un gar upi.

– Noslogotākajiem bankomātiem jāveic vairāk par divsimt transakcijām diennaktī, – Bjērns paskaidroja.

– Četras diennaktis, tas ir apmēram nepilns tūkstotis! – Berna Līena centīgi papildināja.

Harijs samina kūpošo cigareti.

– Rīt no rīta mēs tiksim klāt šim materiālam un, efektīvi darbojoties, ar nelielām pauzēm, manuprāt, varēsim pārbaudīt divus ģīmjus minūtē. Tas prasīs septiņas astoņas stundas, varbūt mazāk. Kad būsim identificējuši Valentīnu, atliks vien salīdzināt filmā fiksēto laiku ar bankomāta reģistrēto naudas izņemšanas laiku.

– Un, lūk, tad mums būs Valentīna Jertsena mīklainā identitāte! – Berna Līena viņu pārtrauca, lepna un priecīga par savas nodaļas darbu. – Kā tu domā, Hole?

– Es, Līenas kundze, domāju tā: ir žēl, ka tas, kurš Valentīnu varēja identificēt, guļ tur iekšā, ar galvu izlietnē un bez pulsa pazīmēm! – Harijs aizpogāja mēteli. – Bet paldies, ka ieradāties!

Berna Līena dusmīgi paskatījās uz Hariju, tad uz Bjērnu. Tas samulsis ieklepojās.

– Es sapratu, ka jūs ar Valentīnu stāvējāt viens otram pretī.

Harijs papurināja galvu.

– Es neredzēju viņa jauno ģīmi!

Bjērns, nenolaizdams acis no Harija, lēni pamāja ar galvu:

– Es saprotu. Žēl. Ļoti žēl!

– Hmm.

Harijs skatījās uz samīdīto cigaretes galiņu zemē, pie kurpes purngala.

– Jā, jā. Mēs iesim iekšā un paskatīsimies.

– Papriecājieties!

Viņš noraudzījās tiem pakaļ. Preses fotogrāfi jau drūzmējās pie nožogojuma, un tagad sāka ierasties arī žurnālisti. Varbūt tie kaut ko zināja, varbūt nezināja, varbūt vienkārši neuzdrošinājās, bet Hariju tie katrā ziņā lika mierā.

Astoņas stundas.

Astoņas stundas kopš rīta.

Diennakts laikā Valentīns varbūt ir nogalinājis vēl kādu cilvēku.

Velns, velns!

– Bjērn! – Harijs uzsauca, kad viņa kolēģis jau bija satvēris Jealousy bāra durvju rokturi.

– Harij! – Stole Eune, stāvēdams durvīs, apsveicinājās. – Bjērn!

– Piedod, ka piezvanījām tik vēlu! – Harijs atvainojās. – Vai varam ienākt?

– Protams.

Eune pavēra durvis, un Harijs ar Bjērnu iegāja viņa mājoklī. Maza auguma sieviete, vēl tievāka par savu vīru, bet ar tādām pašām sirmu matu šķipsnām ašiem, atsperīgiem soļiem iznāca tiem pretim.

– Harij! – viņa iedziedājās. – Izdzirdēju, ka tas esi tu, pārāk sen neesmu tevi redzējusi! Kā iet Rākelai, vai ir kādi jaunumi?

Harijs papurināja galvu. Saņēma Ingridas buču uz vaiga.

– Kafiju? Varbūt jau par vēlu? Zaļo tēju?

Bjērns un Harijs vienlaikus attiecīgi piekrita un atteicās, un Ingrida nozuda virtuvē.

Viņi iegāja istabā un apsēdās dziļos atzveltnes krēslos. Sienas aizņēma grāmatplaukti, pilni ar ceļojumu aprakstiem un seniem atlantiem, lirikas izdevumiem, komiksiem un speciālo literatūru. Vairākumā bija romāni.

– Vai redzi? Es lasu tevis iedoto grāmatu! – Stole teica, pacēla plāno grāmatiņu, kas atvērta gulēja uz galda līdzās krēslam, un parādīja to Bjērnam. – Eduārs Levē. “Pašnāvība”. Sešdesmitajā dzimšanas dienā saņēmu no Harija. Viņš domāja, ka tā būs tieši laikā.

Bjērns un Harijs pasmaidīja. Droši vien līdzcietīgi, jo Stole sarauca pieri.

– Vai kaut kas atgadījies, puiši?

Harijs ieklepojās.

– Šovakar Valentīns nogalināja vēl vienu cilvēku!

– Sāpīgi to dzirdēt! – Stole pakratīja galvu.

– Un mums nav neviena iemesla ticēt, ka viņš apstāsies!

– Nē, tāda jums nav! – psihologs stingri noteica.

– Tādēļ mēs tagad esam šeit, un man tas ir sarežģīti, Stole.

Stole Eune nopūtās.

– Hallsteinam Smitam neveicas, un jūs vēlaties, lai es iesaistos? Vai tā ir?

– Nē. Mums vajadzīgs… – Harijs apklusa, jo ienāca Ingrida un nolika uz žurnālu galdiņa starp apklusušajiem vīriem paplāti ar tēju.

– Klusēšanas zvērests, – viņa ieteicās. – Mēs vēl aprunāsimies, Harij. Pasveicini Oļegu un saki, ka mēs domājam par Rākelu!

– Mums vajadzīgs kāds, kurš var identificēt Valentīnu Jertsenu, – Harijs turpināja, kad Ingrida bija izgājusi. – Un pēdējais dzīvais cilvēks, kurš, cik mums zināms, ir viņu redzējis…

Harijs nebija domājis ieturēt mākslīgu pauzi, lai kāpinātu spriegumu, bet, lai Stole iegūtu šo sekundi, kas nepieciešama smadzeņu zibenīgam, gandrīz neapzinātam un tomēr neomulīgi precīzam domu gājienam. Lielas atšķirības jau nebūtu, bet vienalga. Tas bija kā ar bokseri, kurš gatavojas saņemt sitienu un tomēr sekundes desmitdaļā paspēj mazliet pārvietot ķermeni un izvairīties, nevis to saņemt.

– …ir Eurūra.

Klusumā, kas iestājās, Harijs varēja dzirdēt, kā grāmatas vāki, ko Stole turēja rokā, slīd caur viņa pirkstu galiem.

– Ko tu runā, Harij?

– Todien, kad mēs ar Rākelu apprecējāmies un arī jūs ar Ingridu tur bijāt, Valentīns uzmeklēja Eurūru rokasbumbas sacensībās, kurās viņa piedalījās!

Grāmata ar dobju skaņu nokrita uz paklāja. Stole neizpratnē mirkšķināja acis.

– Viņa… viņš…

Harijs gaidīja, redzēdams, ka Stole sāk aptvert.

– Vai viņš tai pieskārās? Vai nodarīja pāri?

Harijs izturēja Stoles skatienu, bet neatbildēja. Nogaidīja. Redzēja, ka draugs sakopo informāciju. Redzēja, ka pēdējos trīs gadus viņš skata jaunā gaismā. Gaismā, kas dod atbildes.

– Jā, – Stole nočukstēja un savieba seju sāpju pilnā grimasē. Noņēma brilles. – Jā, protams, nodarīja pāri. Es esmu bijis tik akls! – Viņš paskatījās griestos. – Un kā jūs to uzzinājāt?

– Eurūra vakar atnāca pie manis un visu izstāstīja, – Harijs atbildēja.

Stoles Eunes skatiens kā palēninātā filmā atgriezās pie Harija.

– Tu… tu to zināji kopš vakardienas un neko man neteici?

– Tas man bija viņai jāapsola.

Stoles Eunes balss kļuva aizvien klusāka.

– Piecpadsmit gadus veca meitene ir vardarbības upuris. Tu lieliski zini, ka viņai ir nepieciešama visa iespējamā palīdzība, bet nolēmi to neizpaust?

– Jā.

– Bet, Dieva dēļ, Harij! Kāpēc?

– Valentīns piedraudēja viņai, ka nogalinās tevi, ja viņa pastāstīs, kas notika.

– Mani? – Stole iešņukstējās. – Mani? Nu un tad? Man ir krietni pāri sešdesmit, un man ir slima sirds, Harij! Viņa ir meitene, kurai priekšā visa dzīve!

– Tas nozīmē to, ka tu esi tas, kuru viņa mīl vairāk par visu pasaulē, un es viņai to apsolīju!

Stole Eune uzlika brilles un pavērsa pret Hariju trīcošu rādītājpirkstu.

– Jā, tu apsolīji! Un turēji šo solījumu tik ilgi, kamēr tas tev neko nenozīmēja! Bet tagad, kad tu redzi, ka vari viņu izmantot, lai atrisinātu vēl vienu Holes lietu, tad šis solījums vairs neko nenozīmē!

Harijs neiebilda.

– Ej ārā, Harij! Tu neesi draugs šajā mājā, un tu neesi vairs šeit gaidīts!

– Tas ir steidzami, Stole.

– Ārā, tūlīt!

Stole Eune bija piecēlies kājās.

– Mums viņa ir nepieciešama.

– Es zvanīšu policijai! Īstai policijai!

Harijs paskatījās uz viņu. Redzēja, ka nav vērts. Ka jāpagaida, ka visam jāiet sava gaita un atliek vienīgi cerēt, ka Stole Eune līdz rītam saskatīs kopainu.

Viņš pamāja ar galvu. Piecēlās no krēsla.

– Mēs atradīsim izeju, – viņš noteica.

Ejot garām virtuvei, Harijs ieraudzīja, ka durvīs klusa un bāla stāv Ingrida.

Koridorā viņš aizšņorēja kurpes un jau gatavojās iziet, kad saklausīja smalku balstiņu:

– Harij?

Viņš pagriezās un sākumā nesaprata, no kurienes tā skan. Tad no otrā stāva tumsas kāpņu augšgalā viņa iznāca gaismā, ģērbusies pārāk lielā, svītrainā pidžamā. Laikam tēva, Harijs nodomāja.

– Man ļoti žēl, – Harijs sacīja. – Man vajadzēja!

– Es zinu, – Eurūra atbildēja. – Internetā raksta, ka mirušā vārds ir Mehmets. Un es jūs dzirdēju!

Šajā mirklī, vēcinādams rokas un asarām birstot, koridorā izskrēja Stole.

– Eurūra! Tev nevajag… – Viņam aizlūza balss.

– Tēt! – Eurūra mierīgi apsēdās uz kāpnēm. – Es gribu palīdzēt.

26. NODAĻA Otrdienas nakts

Mūna Do stāvēja pie Monolīta un vēroja, kā no tumsas steigšus tuvojas Trulss Berncens.

Norunājot tikšanos Frongneres parkā, viņa bija piedāvājusi satikties pie dažām mazāk populārām vietām, jo Monolītu naktīs apmeklēja daudz ziņkārīgo. Bet pēc trīskārtēja “ko?” viņa bija nopratusi, ka Monolīts ir vienīgais tēlnieciskais objekts, ko Trulss Berncens zina.

Viņa pavilka Trulsu skulptūras rietumu pusē, tālāk no diviem pārīšiem, kuri skatījās uz baznīcas smailēm pilsētas austrumos. Iedeva viņam aploksni ar naudu, ko Trulss iebāza garās Armani žaketes iekškabatā. Kaut kādu iemeslu dēļ tā gan neizskatījās pēc Armani žaketes.

– Vai ir kas jauns? – viņa noprasīja.

– Vairāk norāžu nebūs, – Trulss atteica un zagšus paskatījās uz visām pusēm.

– Nebūs?

Viņš paskatījās uz Mūnu, it kā pārbaudīdams, vai viņa nejoko.

– Pie velna, tika taču nogalināts cilvēks!

– Tad nākamreiz ierodies ar mazāk… nāvējošu informāciju.

Trulss Berncens iespurdzās.

– Jūs, velns parāvis, esat vēl sliktāki par mani, visa jūsu kompānija!

– Tiešām? Tu nosauci mums Mehmeta vārdu, un mēs tomēr nospriedām neminēt viņa vārdu vai ievietot fotogrāfiju!

Trulss pakratīja galvu.

– Vai tu pati sevi dzirdi, Do? Mēs aizvadījām Valentīnu tieši pie tā puiša, kurš izdarīja divas aplamības. Viņš vadīja bāru, kurā ieradās Valentīna upuris, un viņš piekrita palīdzēt policijai.

– Tu saki “mēs”. Vai tas nozīmē, ka tevi moka sirdsapziņa?

– Un tu uzskati, ka esmu psihopāts? Skaidrs, ka tas ir slikti.

– Uz pirmo jautājumu es neatbildēšu, bet esmu vienisprātis, ka tas ir zemāk par vidējo līmeni, jā. Vai tas nozīmē, ka tu vairs nevarēsi būt mans ziņu avots?

– Ja teikšu “nē”, vai tas nozīmēs, ka tu mani vairs nepiesegsi?

– Nē, piesegšu, – Mūna atbildēja.

– Labi. Tātad arī jums ir sirdsapziņa.

– Njā, – Mūna ieteicās. – Droši vien mēs neuztraucamies tik daudz par informatoru kā par to, ko teiks mūsu kolēģi, ja nodosim savu ziņu avotu. Starp citu, ko saka tavi kolēģi?

– Neko. Viņi ir sapratuši, ka informators esmu es. Tie ir mani izolējuši, es nevaru piedalīties sanāksmēs vai kaut ko uzzināt par izmeklēšanas gaitu.

– Itin neko? Jūtu, ka lielā mērā esmu zaudējusi interesi par tevi, Truls!

Trulss iespurdzās.

– Tu esi ciniska, bet vismaz godīga, Mūna Do!

– Pateicos. Piekrītu.

– Okay, tad man varbūt ir pēdējā ziņa. Bet tā ir pavisam par ko citu!

– Runā!

– Policijas priekšnieks Belmans jārējas ar vienu augsti stāvošu dāmīti!

– Šāda veida informācijai nav naudas, Berncen.

– Okay, tas būs bez maksas, tikai uzraksti par to!

– Redaktoriem nepatīk ar neuzticību saistītas lietas, bet, ja tev ir pierādījumi un ja pats rakstīsi, varbūt spēšu viņus pārliecināt. Tādā gadījumā tiksi minēts ar pilnu vārdu.

– Ar vārdu? Tu, protams, saproti, ka tā būtu pašnāvība! Varu jums pateikt, kur tie satiekas, un jūs varēsiet aizsūtīt kādu paparaci!

Mūna Do iesmējās.

– Sorry, tas neies cauri!

– Neies cauri?

– Ārzemēs prese raksta par neuzticības gadījumiem, bet ne šeit, mazajā Norvēģijā!

– Kādēļ ne?

– Oficiālais izskaidrojums droši vien ir tāds, ka mēs nenolaižamies līdz tādam līmenim.

– Bet?

Mūna, drebinādamās aiz aukstuma, paraustīja plecus.

– Tā kā praksē nepastāv robežas, līdz kādām mēs nolaižamies, tad mana personīgā teorija ir tāda, ka tas ir vēl viens piemērs sindromam: visiem-ir-skeleti-skapī-tādēļ-kuš!

– Saprotamāk, lūdzu!

– Precēti redaktori nav mazāk neuzticīgi par pārējiem. Ja publicēsi rakstu par kāda neuzticību, tad tik mazā sabiedrībā, kāda ir Norvēģijā, visi riskēs, ka tiem atmaksās ar to pašu. Mēs varam rakstīt par neuzticības gadījumiem lielajās ārzemēs, varbūt arī norādīt uz tādiem šeit, ja kāda amatpersona ir izteikusi neapdomīgu piezīmi citai. Bet ne pētošā žurnālistika par amatpersonu neuzticību… – Mūna Do papurināja galvu.

Trulss nicīgi nošņācās.

– Tātad to nekādi nevar atspoguļot?

– Vai, tavuprāt, tas būtu jāpublicē tādēļ, lai pierādītu, ka Belmans nav piemērots Policijas priekšnieka amatam?

– Ko? Nē, laikam ne tāpēc.

Mūna pamāja ar galvu un paskatījās uz Monolītu – uz nežēlīgo tiekšanos augšup.

– Tu laikam tiešām ienīsti šo cilvēku!

Trulss neatbildēja. Viņš likās mazliet pārsteigts, it kā dzirdētu to, par ko nebija domājis. Bet Mūna prātoja, kas gan norisinās smadzenēs aiz šīs rētu izvagotās, nedaudz atraktīvās sejas, apakšžokļa un dzeļošā skatiena. Viņai gandrīz kļuva žēl Trulsa. Gandrīz.

– Es tagad iešu, Berncen. Vēl parunāsim.

– Patiesi?

– Varbūt arī ne.

Pagājusi kādu gabaliņu pa parku, Mūna pagriezās un atskatījās. Berncens, rokas sabāzis kabatās, stāvēja laternas gaismā pie Monolīta un sakumpis kaut ko vēroja. Viņš šķita bezgalīgi vientuļš, tikpat nekustīgs kā akmens statujas ap viņu.

Harijs blenza griestos. Rēgi nebija parādījušies. Varbūt šonakt nenāks. Nekad nevarēja zināt. Bet tiem bija radies jauns biedrs. Gribētos zināt, kā Mehmets izskatīsies, kad atnāks? Harijs atvairīja visas domas un ieklausījās klusumā. Holmenkollenē valdīja klusums. Pārāk liels klusums. Viņam labāk patika pilsētas skaņas aiz loga. Kā naktīs džungļos, kas pārpilna ar skaņām. Tās varēja tumsā brīdināt, pastāstīt, kas tuvojas un kas ne. Klusumā bija pārāk maz informācijas. Bet tas nebija galvenais. Galvenais bija tas, ka neviena nebija viņam blakus gultā.

Ja parēķināja, tad naktis, kurās viņš bija dalījies kādā ar gultu, bija skaidrā mazākumā. Tad kādēļ viņš jutās tik vientuļš – viņš, kurš vienmēr bija meklējis vientulību un nekad nejuta vajadzību pēc kāda cita?

Harijs pagriezās uz sāna un aizvēra acis.

Arī tagad viņš nejuta vajadzību pēc kāda. Viņam nevienu nevajadzēja. Viņam nevajadzēja nevienu.

Viņš juta vajadzību vienīgi pēc viņas.

Kaut kas nočirkstēja. Baļķu sienās. Vai grīdas dēlis. Varbūt par agru uznākusi vētra? Vai rēgi – par vēlu?

Viņš pagriezās uz otriem sāniem. Vēlreiz aizvēra acis.

Nočirkstēja tieši aiz guļamistabas durvīm.

Viņš piecēlās, piegāja pie tām un atvēra.

Tas bija Mehmets.

– Es viņu redzēju, Harij! – Acu vietā bija divi tukši acu dobumi, kuros kaut kas šņāca un dūmoja.

Harijs pēkšņi pamodās.

Viņam blakus uz naktsgaldiņa kaķim līdzīgi murrāja telefons. Viņš to paņēma.

– Hmm?

– Te runā doktors Stefenss.

Harijs sajuta krūtīs pēkšņas sāpes.

– Runa ir par Rākelu.

Protams, runa bija par Rākelu. Un Harijs zināja, ka Stefenss to saka tikai tādēļ, lai šo sekunžu laikā viņš saņemtos uzklausīt jaunumus.

– Mēs nevaram viņu atmodināt no komas.

– Ko?!

– Viņa nemostas.

– Vai viņa… viņa…

– Mēs nezinām, Harij! Zinu tikai to, ka tev ir milzums jautājumu, bet arī mums tādi ir. Es tiešām nevaru tev pastāstīt neko citu kā vien to, ka strādājam, cik vien spējam.

Harijs iekoda sev vaigā, lai pārliecinātos, ka tas nav kaut kāds jauns murgs.

– Okay, okay. Vai drīkstu viņu redzēt?

– Tagad ne, jo viņa atrodas intensīvās terapijas nodaļā. Tiklīdz zināšu vairāk, piezvanīšu. Bet tas var prasīt laiku, un Rākela no šī brīža paliks komā vēl labu brīdi, tādēļ neaizturi elpu. Okay?

Harijs apjēdza, ka Stefensam taisnība: viņš nebija elpojis.

Viņi pārtrauca sarunu. Harijs stīvi skatījās uz telefonu. Viņa nemostas. Protams, nemostas, viņa to negribēja, jo kurš gan gribētu mosties? Harijs piecēlās un nogāja lejā. Virtuvē noblīkšķināja skapīšu durvis. Nekā. Tukšs, tukšs. Viņš piezvanīja un izsauca taksometru, tad uzkāpa otrajā stāvā, lai kaut ko uzvilktu mugurā.

Viņš ieraudzīja zilo ceļa zīmi, izlasīja nosaukumu un piebremzēja. Nostūrēja ceļa malā un izslēdza motoru. Pārlaida skatienu apkārtnei. Mežs un ceļš. Tas viņam atgādināja neizteiksmīgos, monotonos ceļus Somijā, kur rodas sajūta, it kā brauktu caur bezgalīgu mežu, kur abās ceļa pusēs kā klusējošas sienas stāv koki, kur līķi paslēpt ir tikpat viegli kā nogremdēt to jūrā. Viņš pagaidīja, līdz kāda mašīna būs pabraukusi garām. Paskatījās atpakaļskata spogulī. Nemanīja vairs nevienas gaismas – ne priekšā, ne aiz muguras. Tad viņš izkāpa uz šosejas, apgāja apkārt mašīnai un atvēra bagāžas nodalījumu. Viņa bija ļoti bāla, pat vasarraibumiņi bija nobālējuši. Un virs vīšķa mutē – pārbijušās acis, lielas un melnas. Viņš izcēla to ārā un palīdzēja nostāties uz kājām. Saņēma aiz rokudzelžiem un aizvadīja viņu pāri ceļam, pāri grāvim, līdz melno koku sienai. Ieslēdza kabatas lukturīti. Juta, ka viņa tā trīc, ka grab rokudzelži.

– Mierīgi, mierīgi, es tev neko nedarīšu, dārgā! – viņš sacīja.

Un juta, ka tiešām tā domā. Viņš tiešām negribēja nodarīt viņai pāri. Tagad vairs ne. Un varbūt viņa to zināja, varbūt saprata, ka mīl to. Varbūt viņa trīcēja tāpēc, ka mugurā bija vienīgi apakšveļa un viņa japāņu draudzenes negližē.

Viņi nonāca starp kokiem, un radās sajūta, it kā ieietu mājā. Pār viņiem nolaidās citāds klusums, kas vienlaikus bija arī jaunas skaņas. Klusākas, bet skaidrākas, neidentificējamas skaņas. Sprakšķis, nopūta, kliedziens. Mežā augsne bija mīksta, un pa skuju paklāju viņi kustējās uz priekšu nedzirdamiem soļiem – kā jaunais pāris pa baznīcu sapnī.

Izskaitījis līdz simtam, viņš apstājās. Pacēla lukturīti un pavērās apkārt. Gaismas aplītis tūlīt arī atrada meklēto. Lielu melni apdegušu koku, ko zibens bija pāršķēlis uz pusēm.

Viņš aizvilka to sev līdzi līdz kokam. Viņa nepretojās, kad viņš noņēma rokudzelžus, aplika viņas rokas ap koku un atkal ieslēdza rokudzelžos. Aitiņa, viņš nodomāja, vērodams, kā viņa, apskāvusi koku, tup uz ceļiem. Upurējamā aitiņa. Jo viņš nebija līgavainis, viņš bija tēvs, kas pie altāra atteicās no sava bērna.

Pēdējo reizi noglāstījis viņai vaigu, viņš pagriezās, lai dotos atpakaļ, kad starp kokiem atskanēja kāda balss:

– Viņa ir dzīva, Valentīn!

Viņš apstājās un neapzināti pavērsa lukturīti skaņas virzienā.

– Novāc to! – balss tumsā pavēlēja.

Valentīns darīja, kā balss lika.

– Viņa gribēja dzīvot.

– Bet vai bārmenis negribēja?

– Viņš varēja mani identificēt! Es nedrīkstēju riskēt!

Valentīns ieklausījās, bet viss, ko viņš dzirdēja, bija klusas, svelpjošas skaņas no Martes nāsīm, viņai elpojot.

– Es sakopšu pēc tevis tikai šo vienīgo reizi, – balss turpināja. – Vai tev ir līdzi revolveris, kuru dabūji?

– Jā, – Valentīns atbildēja. Vai runātāja balsī jautās kas pazīstams?

– Noliec to blakus viņai un ej! Drīz saņemsi to atpakaļ.

Valentīnam iešāvās prātā doma izraut revolveri, ar lukturīti atrast runātāju un nogalināt to. Nogalināt saprātu, noslēpt pēdas, kas ved pie tā, un ļaut atkal valdīt dēmonam. Iebilde bija tāda, ka Valentīnam viņš varēja atkal ievajadzēties.

– Kur un kad? – Valentīns iesaucās. – Ģērbtuves skapīti pirtī mēs vairs nevaram izmantot!

– Rīt. Rīt tu saņemsi ziņu. Tagad, kad esi dzirdējis manu balsi, es piezvanīšu.

Valentīns izvilka revolveri no maksts un nolika to meitenes priekšā. Pēdējo reizi paskatījās uz viņu. Tad devās prom.

Atkal iesēdies mašīnā, viņš vairākas reizes spēcīgi iebakstīja ar pieri pa stūri. Tad iedarbināja motoru, ieslēdza pagrieziena rādītāju, kaut gan nevienu mašīnu nemanīja, un mierīgi sāka braukt.

– Apstājies tur! – Harijs teica taksometra šoferim un norādīja vietu.

– Pulkstenis ir trīs naktī, un tas bārs izskatās ļoti slēgts!

– Tas pieder man.

Harijs samaksāja un izkāpa. Vietā, kurā pirms dažām stundām bija valdījusi drudžaina aktivitāte, tagad nevienu nemanīja. Nozieguma vietas izmeklēšanas grupa savu darbu bija beigusi, bet pāri ieejas durvīm un to rāmim bija pārlīmēta balta lente, uz kuras greznojās heraldiskā lauva un teksts: POLICIJA. AIZZĪMOGOTS. NESALAUZT ZĪMOGU, DRAUD KRIMINĀLATBILDĪBA, § 343.

Harijs iebāza slēdzenē atslēgu un pagrieza to. Verot vaļā durvis, lente pārplīsa. Viņš iegāja iekšā.

Zem spoguļplauktiņiem gaismu viņi nebija izslēguši. Harijs piemiedza vienu aci un no durvīm, kur viņš stāvēja, pavērsa rādītājpirkstu pret pudelēm. Deviņi metri. Kā būtu, ja viņš būtu nospiedis mēlīti? Kāda būtu izveidojusies situācija? Uzzināt nebija iespējams. Tā ir tāda, kāda tā ir. Neko nevar darīt. Var vienīgi aizmirst, protams. Viņa pirksts atrada Jim Beam pudeli. Tā bija nolikta uz statīva. Gaisma no apakšas lika tās saturam zeltaini dzirkstīt. Harijs šķērsoja telpu, aiz letes paņēma glāzi un nolika to zem statīva. Piepildīja glāzi līdz malai. Kādēļ mānīt sevi?

Viņš juta, ka saspringst visi ķermeņa muskuļi, un uz mirkli iedomājās, vai pirms pirmā malka nevajadzētu izvemties. Tomēr spēja noturēt sevī gan māgas saturu, gan alkoholu līdz trešajam malkam. Tad metās pie izlietnes un, pirms vēl dzeltenzaļie vēmekļi pašķīda uz metāla, paspēja ieraudzīt, ka izlietnes dibenu joprojām klāj sarecējušas asinis.

27. NODAĻA Trešdienas rīts

Pulkstenis rādīja bez piecām minūtēm astoņi, un katlumājā kafijas automāts burbuļoja šajā rītā jau otro reizi.

– Kur palicis Harijs? – Villers jautāja un vēlreiz paskatījās pulkstenī.

– Es nezinu, – Bjērns Holms atsaucās. – Sāksim bez viņa!

Smits un Villers klusuciešot pamāja.

– Okay, – Bjērns iesāka. – Tieši šobrīd Eurūra Eune sēž Nokas galvenajā birojā un kopā ar tēvu, vienu cilvēku no Nokas un vienu novērošanas kameru speciālistu no Laupīšanu nodaļas skatās ierakstus. Saskaņā ar plānu viņiem jāspēj četru diennakšu ierakstus izskatīt maksimāli astoņu stundu laikā. Ņemot vērā, ka mūsu atrastā kvīts faktiski apliecina, ka Valentīns pats ir izņēmis šo naudu, mums ir diezgan paveicies, un četru stundu laikā viņa jaunā identitāte mums būs zināma. Katrā ziņā līdz pulksten astoņiem šovakar.

– Tas taču ir fantastiski! – Smits iebrēcās. – Ē-e… vai varbūt nav?

– Jā gan, bet nepriecāsimies pirms laika, – Bjērns pabrīdināja. – Vai runāji ar Katrīni, Anneš?

– Jā, un mēs ieguvām tiesības izmantot Delta. Viņi ir gatavībā.

– Delta, vai tie ir tie ar automātiem, gāzmaskām un… ē-e… tie?

– Tu sāc izprast lietas, Smit! – Bjērns pasmaidīja un ievēroja, ka Villers atkal pašķielē pulkstenī. – Vai nervozē, Anneš?

– Varbūt vajadzētu piezvanīt Harijam.

– Dari tā.

* * *

Pulkstenis bija deviņi, un Katrīne nupat bija atlaidusi izmeklēšanas grupu no sanāksmju telpas. Jau vāca kopā dokumentus, kad ieraudzīja cilvēku, kas bija nostājies durvīs.

– Nu, Smit? – viņa painteresējās. – Satraukumu pilna diena, vai ne? Ko jūs darāt tur, lejā?

– Mēģinām sazināties ar Hariju.

– Vai nav vēl parādījies?

– Un neatbild uz telefona zvaniem.

– Droši vien sēž slimnīcā. Tur telefonus nedrīkst lietot. Tie apgalvo, ka telefoni varot traucēt aparātu un iekārtu darbībai, bet tās, protams, ir tādas pašas muļķības kā tas, ka tie var traucēt navigācijas sistēmu darbību lidmašīnās lidojumu laikā!

Viņa ievēroja, ka Smits nemaz neklausās, bet skatās viņai garām.

Katrīne pagriezās un ieraudzīja, ka uz ekrāna joprojām stāv attēls no ieslēgtā datora. Jealousy bārs.

– Es zinu, – viņa sacīja. – Pārāk skaisti nav.

Smits kā pusaizmidzis pakratīja galvu, nenovērsdams skatienu no ekrāna.

– Vai viss ir okay, Smit?

– Nē, – viņš lēni noteica. – Man nav okay. Neciešu asinis, neciešu vardarbību un nezinu, vai spēšu skatīt vēl vairāk ciešanu. Tas cilvēks… Valentīns Jertsens, viņš… es esmu psihologs, un viņš ir gadījums, pret kuru cenšos izturēties profesionāli, bet liekas, ka es viņu laikam ienīstu.

– Neviens no mums nav tik profesionāls, Smit, neliela naida dēļ es nevēlos satraukties. Kā saka Harijs, vai nav laba sajūta, ja kādu ienīsti?

– Vai Harijs tā saka?

– Jā. Vai arī Raga Rockers. Tu… kaut ko gribēji teikt?

– Es runāju ar Mūnu Do no “VG”.

– Tā ir vēl viena, ko varam ienīst. Ko viņa gribēja?

– Es biju tas, kurš viņai piezvanīja.

Katrīne pārstāja kārtot dokumentus.

– Es viņai paskaidroju noteikumus, ar kādiem piekritīšu intervijai par Valentīnu Jertsenu, – Smits turpināja. – Es runāšu par Valentīnu Jertsenu vispārējos vilcienos un ne ar vārdu neieminēšos par izmeklēšanu. Tas ir tā sauktais podkāsts, radioprogramma, kas…

– Es zinu, Smit, kas ir podkāsts.

– Vienalga, tad tie nevarēs mani nepareizi citēt. Ko es sacīšu, to arī dzirdēs. Vai man ir tava atļauja?

Katrīne brīdi padomāja.

– Mans pirmais jautājums ir: kāpēc?

– Tāpēc, ka cilvēki ir nobijušies. Mana sieva baidās, mani bērni baidās, kaimiņi un citu skolēnu vecāki baidās. Un tad man kā šī lauciņa pētniekam ir jāuzņemas atbildība, lai tos nedaudz nomierinātu.

– Vai viņiem nav iemesla mazliet baidīties?

– Vai avīzes nelasi, Katrīn? Pēdējās nedēļas laikā veikalos ir iztukšoti visi atslēgu un trauksmes signalizāciju krājumi!

– Visi baidās no tā, ko nesaprot.

– Vēl vairāk. Viņi baidās, jo domā, ka mums ir darīšana ar cilvēku, kuru sākumā uzskatīju par vampīristu. Par slimu, apjukušu indivīdu, kurš uzbrūk dziļu personības traucējumu un parafilijas dēļ. Bet šis monstrs ir auksts un cinisks, apdomīgs cīnītājs, kas ir spējīgs racionāli apsvērt un vajadzības brīdī atkāpties – kā tas notika turku pirtī. Un uzbrūk viņš tad, kad var, kā… kā šajā attēlā. – Smits pievēra acis un novērsās. – Un atzīstos, ka arī pats esmu nobijies. Visu nakti biju nomodā un domāju par to, kā šīs slepkavības varēja izdarīt viens un tas pats cilvēks. Kā tas ir iespējams? Kā es varēju tā kļūdīties? Nesaprotu. Bet man ir jāsaprot, jo… lai saprastu, nevienam nav labāku priekšnosacījumu kā man. Es esmu vienīgais, kurš var izskaidrot un parādīt šo monstru. Kad viņi to redzēs, tad sapratīs, un bailes mazināsies. Tās neizzudīs, bet ļaudis jutīs, ka jāizturas saprātīgi, un vēlāk nomierināsies.

Katrīne iespieda rokas sānos.

– Saki man, vai pareizi uztvēru! Tu arī nesaproti, kas īsti ir Valentīns Jertsens, bet vēlies to izskaidrot cilvēkiem?

– Jā.

– Gribi melot ar nodomu nomierināt?

– Domāju, ka pēdējais man izdosies labāk nekā pirmais. Vai man ir tava svētība?

Katrīne iekoda sev apakšlūpā.

– Tev, protams, ir taisnība, ka esi atbildīgs par informāciju kā pētnieks un, protams, būs labi, ja ļaudis mazliet nomierināsies. Ja vien tu neskarsi izmeklēšanas tēmu.

– Protams, ne!

– Mēs vairs nedrīkstam izpaust informāciju. Esmu vienīgā šajā stāvā, kura zina, ko šobrīd dara Eurūra. Pat policijas priekšnieks nav informēts.

– Zvēru pie krusta!

– Vai tas ir viņš? Vai tas ir viņš, Eurūra?

– Tēt, tu atkal uzmācies!

– Eune, varbūt mēs kādu brīdi pasēdēsim ārpusē? Tad viņi varēs mierīgi strādāt.

– Mierīgi? Tā ir mana meita, inspektor Viller, un viņa vēlas…

– Dari, kā viņš saka, tēt! Ar mani viss ir okay.

– Tiešām? Esi pārliecināta?

– Pilnīgi pārliecināta. – Eurūra pievērsās sievietei no bankas un vīrietim no Laupīšanu nodaļas. – Tas nav viņš, spolē tālāk!

Stole Eune piecēlās – varbūt mazliet par strauju, un varbūt tieši tāpēc viņam noreiba galva. Bet varbūt tādēļ, ka naktī nebija gulējis un šodien – ēdis. Viņš trīs stundas bez pārtraukuma bija skatījies monitorā.

– Ja apsēdīsies šeit, uz dīvāna, es aiziešu paskatīties, vai nevaram dabūt kafiju, – Villers sacīja.

Stole Eune tikai pamāja ar galvu.

Villers izgāja, un Stole palika sēžam. Viņš vēroja meitu aiz stikla sienas, kā viņa dedzīgi māj, lai ierakstu tītu uz priekšu, lai apturētu un patītu atpakaļ. Cik viņš spēja atcerēties, tad nekad nebija redzējis meitu tik aizrautīgi darbojamies. Varbūt viņa reakcija un rūpes bija pārspīlētas. Varbūt sliktākais jau bija garām un viņa ir tikusi tam pāri, kamēr viņš un Ingrida bija dzīvojuši laimīgā neziņā.

Un viņa jaunā meita bija paskaidrojusi – kā psiholoģijas pasniedzējs skaidro nepieredzējušam studentam –, kas ir klusēšanas solījums. Ka viņa Harijam bija likusi tā rīkoties un Harijs nebija savu solījumu pārkāpis – tāpat kā Stole pats praktizēja savu klusēšanas pienākumu –, pirms saprata, ka tas var glābt cilvēka dzīvību. Un Eurūra tomēr bija izdzīvojusi. Nāve. Pēdējā laikā Stole par to bija domājis. Ne par savējo, bet par faktu, ka arī viņa meitai reiz būs jāmirst. Kādēļ šī doma bija tik neizturama? Varbūt tas liktos savādi, ja kādudien viņi ar Ingridu kļūtu par vecvecākiem, jo cilvēka psihe, protams, ir tikpat lielā mērā pakļauta gan bioloģiskajiem, gan fiziskajiem mehānismiem un vēlme virzīt savus gēnus tālāk laikam ir priekšnoteikums sugas izdzīvošanai. Sen atpakaļ viņš bija Harijam pajautājis, vai viņš nevēlas bērnu, kurš bioloģiski būtu viņa paša bērns, bet Harija atbilde bija skaidra. Viņam neesot laimes gēnu, bet gan tikai alkoholiķa gēni, un, viņaprāt, tos neviens neesot pelnījis mantot. Iespējams, viņš ir mainījis savus uzskatus, jo bija skaidrs, ka pēdējo gadu laikā Harijs ir bijis laimīgs. Stole paņēma telefonu. Viņš vēlējās piezvanīt Harijam un to pastāstīt, tagad. To, ka viņš ir labs cilvēks, lielisks draugs, tēvs un vīrs. Okay, tas izklausītos pēc paziņojuma par nāvi, bet Harijam vajadzētu to dzirdēt. Ka viņš ir kļūdījies, uzskatīdams, ka viņa vēlme pretoties slepkavas medībām ir līdzīga Harija alkoholismam. Ka tā nebija bēgšana, ka tas, kas viņu vadīja – lielākā mērā, nekā individuālists Harijs Hols bija gatavs pats sev atzīties, – bija bara dzīvnieku instinkts. Labais bara dzīvnieku instinkts. Kopības morāle un atbildība. Harijs noteikti tikai pasmiesies, bet Stole vēlējās to pastāstīt savam draugam, ja vien tas atbildētu uz to nolādēto telefonu.

Stole redzēja, ka Eurūra izslejas, ka viņas muskuļi saspringst. Vai tas…? Bet tad viņa atkal atslāba un pamāja ar roku, lai tie turpina iet tālāk.

Stole vēlreiz pielika telefonu pie auss. Atbildi taču!

– Sekmīga karjera, panākumi sportā un ģimenes dzīvē? Varbūt. – Mikaēls Belmans ļāva skatienam slīdēt ap galdu. – Bet vispirms es esmu vienkāršs puisis no Manglerudas.

Viņš jau iepriekš bija apsvēris, ka iestudētās klišejas varētu izklausīties kā tukšas frāzes, bet Isabellei bija taisnība: tikai mazlietiņ emocionalitātes, lai pat nepatīkamākās banalitātes izskanētu pārliecinoši.

– Mēs priecājamies, Belman, ka tu izbrīvēji laiku šai sarunai! – Partijas sekretārs pielika salveti pie mutes, lai dotu mājienu, ka lenčs ir beidzies, un pamāja abiem pārējiem pārstāvjiem. – Process ir iesācies, un mēs, kā saka, ļoti priecājamies par tavu pozitīvo nostāju piekrist, ja rastos piedāvājums.

Belmans pamāja ar galvu.

– Ar vārdu “mēs”, – Isabelle Skeijena iejaucās, – tiek domāts arī premjerministrs, vai ne?

– Mēs nebūtu šeit ieradušies, ja jau sākumā nebūtu pozitīvas nostājas no premjerministra kabineta puses, – partijas sekretārs sacīja.

Sākumā viņi bija uzaicinājuši Mikaēlu ierasties uz šo sarunu valdības ēkā, bet, pakonsultējies ar Isabelli, Mikaēls bija licis priekšā tikties neitrālā teritorijā. Lenčā uz policijas priekšnieka rēķina.

Partijas sekretārs paskatījās pulkstenī. Omega Seamaster, Belmans ievēroja. Smags, nepraktisks. Katrā trešajā pasaules pilsētā varētu krist par upuri laupīšanai. Tas pārstās iet, ja noņemsi to uz ilgāku laiku par diennakti, tas būs jāgroza, lai ieregulētu pareizo laiku, un, ja pēc tam aizmirsīsi iespiest uzvelkamo stienīti un iekritīsi savā peldbaseinā, tad pulkstenis būs sabojāts un remonts izmaksās tikpat, cik četri citi kvalitatīvi pulksteņi. Īsi sakot, viņam vajadzēja šādu pulksteni.

– Bet ir, kā jau teicu, vairāki vērtētāji, jo tieslietu ministra amats ir viens no ietekmīgākajiem, un es nevēlos slēpt, ka ceļš uz to prasīs mazliet ilgāku laiku tādam, kam nav pieredzes politikā.

Mikaēls piecēlās un atbīdīja krēslu vienlaikus ar partijas sekretāru, un pirmais pastiepa roku, sacīdams: “Uz redzēšanos!” Viņš, velns parāvis, bija policijas priekšnieks, un no viņiem abiem tieši viņš, nevis šis pelēkais birokrāts ar dārgo pulksteni, ļoti centās atgriezties pie atbildīgāka darba.

Kad valdošās partijas pārstāvji bija pametuši restorānu, Mikaēls un Isabelle Skeijena atkal apsēdās. Viņi bija dabūjuši chambre sйparйe 15 vienā no jaunajiem restorāniem starp jaunuzceltajiem dzīvokļu kompleksiem pašā Sērengas nomalē. Aizmugurē bija Ēkeberga, bet priekšā – Opera un jaunā peldvieta jūrā. Fjordā bija sacēlušies mazi vilnīši, un slīpi noliektās buras atgādināja mazus, baltus komatiņus. Jaunākās laika ziņas vēstīja, ka vētra sasniegs Oslo pirms pusnakts.

– Laikam taču viss bija kārtībā? – Mikaēls iejautājās un salēja glāzēs atlikušo Voss ūdeni.

– “Ja jau sākumā nebūtu pozitīvas nostājas no premjerministra kabineta puses,” – Isabelle neapmierināti izmēdīja sekretāru un sarauca degunu.

– Vai kaut kas nebija pareizi?

– Jā. Izteiciens “sākumā”, kādu viņi agrāk nelietoja. Un tas, ka viņi atsaucas uz premjerministra kabinetu, kaut gan premjerministrs pats man paziņoja, ka viņi distancējoties.

– Kādēļ viņiem tas vajadzīgs?

– Tu dzirdēji to pašu, ko es. Lenčs, kura laikā tevi izprašņā galvenokārt par Vampīrista lietu un to, cik drīz, tavuprāt, viņu saņems ciet.

– Beidz taču, Isabelle! Par to tagad pilsētā runā visi!

– Viņi jautā tāpēc, ka tagad tas ir pats svarīgākais, Mikaēl!

– Bet…

– Viņiem neesi vajadzīgs ne tu pats, ne tava kompetence vai spējas vadīt ministriju! Vai saproti?

– Tagad tu pārspīlē, tomēr – jā, tas…

– Viņiem vajag tavu acs pārsēju, tavu varoņa statusu, popularitāti un panākumus! Tev tas viss ir, un pašreizējai valdībai šobrīd tā pietrūkst. Ja tev tā nebūs, tad viņu acīs būsi nulles vērtībā! Un, patiesību sakot… – viņa atbīdīja glāzi un piecēlās, – …manās arī.

Mikaēls neticīgi pasmaidīja.

– Ko?

Viņa noņēma no pakaramā īso ādas jaku.

– Es neciešu zaudētājus, Mikaēl! To tu labi zini. Es vērsos pie preses un devu tev iespēju glābt situāciju un notraukt putekļus no Harija Hola. Līdz šim šai lietā viņš ir arestējis kailu deviņdesmitgadnieku un ļāvis nogalināt nevainīgu bārmeni. Tas liek izskatīties pēc zaudētāja ne vien tev, Mikaēl, bet arī man. Man tas nepatīk, un tādēļ es tevi tagad pametu!

Mikaēls Belmans iesmējās.

– Vai tev ir mēnešreizes vai kā?

– Agrāk tu uzmanīgāk sekoji tam, kad man tās ir!

– Lieliski, – Mikaēls nopūtās. – Mēs vēl parunāsim.

– Manuprāt, vārdu “pametu” tu tulko pārāk šaurā nozīmē!

– Isabelle…

– Paliec sveiks. Man patika tas, ko teici par panākumiem ģimenes dzīvē. Ieguldi spēkus tur!

Mikaēls palika sēžam, noskatoties, kā aiz viņas aizveras durvis.

Kad oficiants pabāza durvīs galvu, viņš palūdza tam rēķinu un vēlreiz pārlaida skatienu fjordam. Runāja, ka tie, kuri plānojuši šos dzīvokļus piekrastē, nav ņēmuši vērā klimata izmaiņas un jūras līmeņa celšanos. Kad viņi ar Ullu būvēja villu tur augšā, Heijenhallē, viņš gan bija par to padomājis. Tur viņi bija drošībā, tur jūra nevarēja viņus noslīcināt, uzbrucēji nevarēja nemanīti ielauzties vai vētra – noplēst jumtu. Pie velna, tas būtu par daudz. Viņš iedzēra no glāzes malku ūdens. Saviebās un paskatījās uz pudeli. Voss. Kādēļ cilvēki bija gatavi maksāt lielas summas par to, kas negaršo labāk kā ūdens no krāna? Ne tāpēc, ka domāja – tas garšo labāk, bet tāpēc, ka domāja – citi tic, ka tas garšo labāk. Tādēļ, esot restorānā ar kādu pārāk garlaicīgu sievieti un pārāk smagu Omega Seamaster pulksteni, viņi pasūtīja Voss. Vai tādēļ viņš reizi pa reizei juta, ka ilgojas nokļūt atpakaļ? Atpakaļ uz Manglerudu, lai sestdienas vakarā pie Ulsena piedzertos, lai noliektos pāri letei un, kamēr Ulsens skatās uz citu pusi, ielietu sev par velti puslitru alus, lai uzdejotu pēdējo deju ar Ullu, kamēr Manglerud Star piecnieks un Kawasaki 750 puiši nikni bola acis uz viņu, bet viņš zinātu, ka drīz vien viņš un Ulla kopā aizies no turienes – tikai divi vien, naktī – pa Plūgveieni uz Estenšēvannetu, un tur viņš rādīs uz zvaigznēm un skaidros, kā līdz tām nokļūt.

Vai viņiem tas bija izdevies? Varbūt, bet toreiz, kad devās kalnos kopā ar tēvu, viņš bija pusaudzis, pārguris un domāja, ka viņi beidzot ir nonākuši virsotnē. Tikai tāpēc, lai atklātu, ka aiz šīs virsotnes ir vēl cita, augstāka virsotne.

Mikaēls Belmans pievēra acis.

Tieši tāpat bija tagad. Viņš bija noguris. Vai varēja te apstāties? Nogulties, sajust vēju, viršu glāstus un saules sasildītu akmeni pie miesas. Pateikt, ka vēlas palikt šeit. Viņam pēkšņi radās amizanta ideja – viņš piezvanīs Ullai un tieši to arī pateiks. Mēs paliksim šeit.

It kā atbildot viņa domām, viņš juta, ka jakas kabatā ievibrējas telefons. Protams, tai vajadzēja būt Ullai. Viņš paņēma telefonu.

– Jā?

– Te Katrīne Brata.

– Klausos.

– Gribēju tikai informēt, ka esam noskaidrojuši, zem kāda vārda slēpjas Valentīns Jertsens.

– Ko?

– Augustā viņš izņēma naudu no bankomāta Oslo centrā, un pirms sešām minūtēm mums izdevās identificēt viņu novērošanas kameras ierakstā. Viņa kredītkarte ir reģistrēta uz 1972. gadā dzimušā Aleksandra Dreijera vārda.

– Un?

– Un šis Aleksandrs Dreijers 2010. gadā ir gājis bojā autokatastrofā.

– Un adrese? Vai mums ir adrese?

– Ir. Delta ir paziņots, un tā jau ir ceļā.

– Vai ir vēl kaut kas?

– Pagaidām nav, bet domāju, ka tu vēlēsies, lai turpinu tevi informēt.

– Jā. Nepārtraukti.

Saruna beidzās.

– Atvaino!

Tas bija oficiants.

Belmans paskatījās uz rēķinu, uzspaidīja samaksas terminālī pārāk augsto summu un nospieda OK. Tad piecēlās un metās ārā. Valentīna Jertsena arests tagad atvērs viņam visas durvis.

Nogurums šķita kā vēja aizpūsts.

Džons D. Stefenss ieslēdza gaismu. Luminiscentās spuldzes dažas sekundes pamirkšķināja, tad dūkdamas norima, izstarojot vēsi blāvu gaismu.

Oļegs samirkšķināja acis un sāka smagi elpot.

– Vai tās visas ir asinis? – telpā atbalsojās viņa balss.

Stefenss pasmaidīja. Dzelzs durvis pamazām aizvērās.

– Laipni lūdzu Asinspirtī!

Oļegs nodrebinājās. Telpa bija atdzesēta, un zilganā gaisma uz baltajām, ieplaisājušajām flīzēm pastiprināja sajūtu, it kā viņi atrastos ledusskapī.

– Cik… cik daudz to ir? – Oļegs vaicāja, sekodams Stefensam starp sarkano plastmasas maisiņu rindām, kas metāla statīvos karājās četrās rindās cita virs citas.

– Pietiekami, lai mēs izturētu pirmās dienas, ja Oslo uzbruktu lakotieši, – Stefenss atbildēja un nokāpa lejup pa baseina kāpnītēm.

– Lakotieši?

– Tie, kurus tu noteikti dēvē par siū, – Stefenss turpināja. Viņš satvēra vienu no maisiņiem un paspaidīja. Oļegs redzēja, kā asinis it kā maina savu sarkano krāsu – no tumšas uz gaišāku. – Tas ir mīts, ka baltā cilvēka sastaptie indiāņi bijuši tik asinskāri. Izņemot lakotiešus.

– Tiešām? – Oļegs pārjautāja. – Un baltais cilvēks? Vai asinskāre nav diezgan vienmērīgi sadalīta starp tautām?

– Es zinu, ka to jūs tagad mācāties skolā, – Stefenss sacīja. – Neviens nav labāks, un neviens nav sliktāks. Bet, tici man, lakotieši bija gan labāki, gan sliktāki. Tie bija labākie karotāji. Apači stāstīja: ja nāca čeijeni vai “melnkāji”, viņi ļāva saviem kareivjiem atpūsties un sūtīja jaunus puišus un vecos, lai sakauj uzbrucējus. Bet, kad nāca lakotieši, tad nesūtīja nevienu. Tad viņi sāka dziedāt nāves dziesmas – visi kā viens. Un cerēja uz ātru nāvi.

– Spīdzināšana?

– Dedzinot savus karagūstekņus, lakotieši to darīja pamazām, ar maziem ogļu gabaliņiem. – Stefenss turpināja iet tālāk, jo tur maisiņi karājās ciešāk un tiem piekļuva mazāk gaismas. – Un, kad gūstekņi vairs nespēja izturēt, tiem iedeva ūdeni un pabaroja. Tādējādi spīdzināšana varēja turpināties visu dienu vai pat divas. Tiesa, šī barība reizēm bija gabaliņi, kas nogriezti no gūstekņu pašu miesas.

– Vai tā ir patiesība?

– Njā, tāda pati patiesība kā visi vēstures stāsti. Kāds lakotiešu karavīrs, vārdā Mēness Aiz Mākoņa, bija bēdīgi slavens ar to, ka izdzēra absolūti visas savu nogalināto ienaidnieku asinis. Tā ir acīmredzama vēstures falsifikācija, jo viņš nogalināja ārkārtīgi daudzus un nebūtu izdzīvojis pēc tādas dzeršanas, jo cilvēka asinis lielos daudzumos ir indīgas.

– Vai patiesi?

– Tu uzņem vairāk dzelzs, nekā tavs ķermenis spēj attīrīt. Bet no viena cilvēka viņš dzēra asinis, to es zinu. – Stefenss apstājās pie viena asiņu maisiņa. – 1871. gadā mana vectēva vectēvs tika atrasts bez asinīm Mēness Aiz Mākoņa lakotiešu nometnē Jūtā, kur viņš darbojās kā misionārs. Manas vecmāmiņas dienasgrāmatā rakstīts, ka manas vecmāmiņas vecmāmiņa pateikusies Tam Kungam pēc lakotiešu masu slepkavības pie Wounded Knee 1890. gadā. Un attiecībā uz mātēm…

– Jā?

– Šīs asinis pieder tavai mātei. Tas ir, tagad tās pieder man.

– Es domāju, ka viņai pārlēja asinis!

– Tavai mātei, Oļeg, ir ļoti reta asins grupa.

– Jā? Es uzskatīju, ka viņai ir diezgan parastas asinis.

– Jā, bet asinis iedala daudz sīkāk nekā tikai grupās, Oļeg. Par laimi, viņai ir A grupa, tādēļ varu viņai dot no šiem krājumiem vidējas kvalitātes asinis. – Viņš novēcināja ar roku. – Vienkāršas asinis, ko viņas ķermenis absorbē un pārvērš zeltainos pilienos, kādas ir Rākelas Faukes asinis. Starp citu, par Fauki. Oļeg Fauke, es paņēmu tevi līdzi ne jau tāpēc, lai tev būtu atelpa no sēdēšanas pie viņas gultas. Biju nodomājis pajautāt, vai nevaru paņemt asins paraugu, lai redzētu, vai tev ir tādas pašas asinis kā viņai.

– Man? – Oļegs mirkli padomāja. – Jā, ja tās var kādam palīdzēt. Kādēļ ne?

– Tās var palīdzēt man, vari ticēt! Vai esi gatavs?

– Šeit? Tagad?

Oļegs sastapa galvenā ārsta Stefensa skatienu. Kaut kas lika viņam vilcināties, bet viņš īsti nesaprata, kas tieši.

– Okay, – Oļegs atbildēja. – Manas asinis ir tavas.

– Jauki!

Stefenss iebāza roku baltā halāta labajā kabatā un paspēra soli tuvāk Oļegam, taču neapmierināti sarauca pieri, kad no kreisās kabatas atskanēja jautra melodija.

– Biju domājis, ka te nav zonas, – viņš nomurmināja un izņēma telefonu.

Oļegs redzēja, ka pie ārsta sejas iegaismojas ekrāniņš un atstarojas no brillēm.

– Paskat vien, izskatās, ka zvana no Policijas pārvaldes! – Viņš pielika telefonu pie auss. – Galvenais ārsts Džons Doils Stefenss!

Oļegs dzirdēja, kā aparātā sīc kāda balss.

– Nē, inspektore Brata, Hariju Holu šodien neesmu redzējis un esmu diezgan drošs, ka viņa te nav! Droši vien ir arī citas vietas, kurās ir jāizslēdz telefons. Varbūt viņš sēž lidmašīnā? – Stefenss paskatījās uz Oļegu, kurš paraustīja plecus. – “Mēs viņu atradām”? Jā, Brata, es nodošu viņam šo ziņu, ja viņš parādīsies! Starp citu, kas tas ir, ko esat atraduši? Jā, es zinu, Brata, kas ir klusēšanas zvērests, tikai iedomājos, ka Holam patiktu, ja man nebūtu jārunā šifrētā valodā. Tātad viņš sapratīs, kuru tu domā? Lieliski, tad es Holam, kad viņu ieraudzīšu, pateikšu: “Mēs viņu atradām.” Lai tev jauka diena, Brata!

Stefenss ielika telefonu atpakaļ kabatā. Redzēja, ka Oļegs ir uzlocījis krekla piedurkni. Stefenss paņēma viņu zem rokas un ātriem soļiem aizveda atpakaļ pie baseina kāpnītēm.

– Pateicos, bet telefonā ieraudzīju, ka pulkstenis rāda vairāk, nekā biju domājis, un mani gaida pacients. Tavas asinis varēsim paņemt citā reizē, Fauke!

Delta komandieris Sīverts Falkeids sēdēja ātrās reaģēšanas grupas apvidus automašīnas aizmugurē un, kamēr mašīna kratījās augšup pa Tronheimsvēgeni, norēja pēdējās īsās pavēles. Mašīnā viņi bija astoņi. Tas ir, septiņi vīri un viena sieviete. Viņa neskaitījās ātrās reaģēšanas grupā. Neviena sieviete nekad tajā nebija bijusi. Teorētiski uzņemšanas noteikumi Delta dzimumu ziņā bija neitrāli, bet arī starp šīgada simts pretendentiem nebija nevienas sievietes. Visas vēstures gaitā tādas ir bijušas tikai piecas, no kurām pēdējā – pagājušajā gadu tūkstotī. Neviena no viņām nebija izlīdusi caur adatas aci. Bet kas zina: šī, kura sēdēja viņam iepretī, izskatījās gana spēcīga un izturīga. Varbūt viņai bija radušās izredzes?

– Tātad mēs nezinām, vai tas Dreijers ir mājās? – Sīverts Falkeids noprasīja.

– Skaidrs ir tikai tas, ka šis ir Valentīns Jertsens! Vampīrists.

– Es pajokoju, Brata! – Falkeids pasmaidīja. – Tātad viņam nav mobilā telefona, lai mēs varētu viņu nopeilēt?

– Varbūt arī ir, bet nekas nav reģistrēts uz Dreijera vai Jertsena vārda. Vai tā ir problēma?

Sīverts Falkeids paskatījās uz viņu. No Plānu un būvniecības pārvaldes viņi bija ieguvuši ēkas rasējumus, un viss šķita kārtībā. Četrdesmit pieci kvadrātmetri – divas istabas otrajā stāvā. Tieši no dzīvokļa nebija ne izejas uz sētu, ne arī kāpņu uz pagrabu. Plāns bija šāds: četri vīri pa ieejas durvīm, divi mauriņā – gadījumā ja viņš lēktu no balkona.

– Problēmu nav, – viņš sacīja.

– Labi, – sieviete noteica. – Klusā ieiešana?

Viņš pasmaidīja platāk. Viņam patika Bratas Bergenas dialekts.

– Vai tu biji iedomājusies, ka mums stiklā uz balkona jāizgriež caurums, pieklājīgi jānotīra apavi un tad jāiet iekšā?

– Es uzskatu, ka nav ne mazākā iemesla tērēt granātas un dūmus, ja ir tikai viens cilvēks un tas, cerams, nestaigā ar ieroci un nezina par mūsu ierašanos. Klusu, bez dramatisma – tā ir stilīgāk, vai ne?

– Tā gan, – Falkeids piekrita, tad pārbaudīja GPS un maršrutu. – Ja ejam iekšā ar spridzināšanu, kaitējuma risks ir zemāks gan mums, gan viņam. Ja iemetam granātu, tad deviņus cilvēkus no desmit, lai cik drosmīgi tie būtu, paralizē troksnis un gaisma. Domāju, ka, pielietojot šo taktiku, esam izglābuši dzīvību vairāk arestantiem nekā paši sev. Turklāt mēs labprāt izmantotu šīs šoka granātas, pirms tām beidzas derīguma termiņš. Un puiši ir nemierīgi, tiem vajag mazliet rock’n’ roll – pēdējā laikā ir bijis daudz balāžu.

– Tu joko, vai ne? Jūs taču neesat tik bērnišķīgi mačo?

Falkeids pavīpsnāja un paraustīja plecus.

– Vai zini ko? – Brata, paliekusies uz priekšu, aplaizīja sarkanās lūpas un pieklusināja balsi: – Tas man mazliet patīk!

Falkeids iesmējās. Viņš bija laimīgi precējies, bet, ja nebūtu, tad gan neatteiktos no pusdienām kopā ar Katrīni Bratu. Ielūkotos viņas tumšajās, bīstamajās acīs un klausītos viņas bergeniešu neskaidrajā “r” izrunā, kas atgādināja plēsīga zvēra rūkšanu.

– Viena minūte! – viņš skaļi noteica, un septiņi vīri ar gandrīz sinhronu kustību nolaida sejsegus.

– Ruger Redhawk, vai tu teici, ka viņam tas ir?

– To teica Harijs Hols, jā. Viņam tas esot bijis bārā.

– Vai dzirdējāt, puiši?

Visi apstiprinoši pamāja. Ražotājs apgalvoja, ka jauno sejsegu plastmasa spējot apturēt 9 mm lodi, kas tuvojas tavam ģīmim, bet tikai ne lielkalibra Redhawk. Un Falkeidam likās, ka arī tas ir labi, jo viltus drošības sajūta notrulina.

– Ko tad, ja viņš izrādīs pretestību? – Brata pajautāja.

Falkeids ieklepojās.

– Tad mēs viņu nošausim!

– Vai tas vajadzīgs?

– Kāds noteikti atjēgsies pārāk vēlu, bet mēs atzīstam par labāku paredzēt iepriekš un nošaut to, kurš varētu izskatīties tā, it kā gribētu nošaut mūs. Tas mūsu darbā ir svarīgs labklājības faktors. Izskatās, ka esam klāt.

Stāvēdams pie loga, viņš pievērsa uzmanību diviem taukainu pirkstu nospiedumiem uz stikla. Te pavērās skats uz pilsētu, taču viņš neko neredzēja, tikai dzirdēja sirēnas. Nebija iemesla satraukties, jo sirēnas taču dzirdamas visu laiku. Mājokļos notika ugunsgrēki, cilvēki paslīdēja uz vannasistabas grīdas, mocīja savus tuvākos, un tad ieslēdzās sirēnas. Kaitinošas, žēlabainas sirēnas, kas pieticīgi dīca, lai tām atbrīvo ceļu.

Aiz sienas kāds nodarbojās ar seksu. Darba dienas vidū? Tā bija neuzticība. Pret dzīvesbiedru, pret darba devēju, iespējams, pret abiem.

Radioaparātā skanošo balsu dēļ sirēnu skaņas gan pieauga, gan pieklusa. Viņi bija ceļā, cilvēki uniformās, autoritātes ar braukšanas priekšrocību tiesībām, bet bez noteikta mērķa un jēgas. Viss, ko tie zināja, – ir jāsteidzas, ja nepaspēs, notiks kaut kas briesmīgs.

Bumba. Re, lūk, sirēna, kas kaut ko nozīmē! Pastardienas skaņas. Patīkama skaņa, kas varēja likt matiem sacelties stāvus. Dzirdēt šo skaņu, paskatīties pulkstenī un redzēt, ka tas nerāda tieši divpadsmit no rīta, un saprast, ka tā nav pārbaude! Ja viņš mestu bumbu uz Oslo divpadsmitos nulle nulle, neviena dzīva dvēsele neskrietu uz patvertni, visi paliktu stāvam un izbrīnā raudzītos debesīs, prātodami par laikapstākļiem. Vai arī gulētu un, sirdsapziņas mocīti, nodarbotos ar seksu, un tomēr nebūtu spējīgi rīkoties citādi. Mēs to nevaram – mēs darām, ko varam, jo esam tādi, kādi esam. Doma par gribasspēku, kas spēj likt mums rīkoties citādi, nekā diktē mūsu būtība, ir nepareiza. Ir taču gluži pretēji: gribasspēks liek vienīgi sekot mūsu rakstura iezīmēm, kaut arī apstākļi visu apgrūtina. Izvarot sievieti, apspiest viņas pretestību, bēgt no policijas un no atriebības, dienām un naktīm ilgi slēpties – vai tā nav visu šķēršļu ignorēšana, lai mīlētos ar šo sievieti?

Tagad sirēnas skanēja attālāk. Arī mīlētāji bija beiguši.

Viņš mēģināja atcerēties, kā tas bija, – trauksmes signāls, kas nozīmēja svarīgu vēsti, klausieties radio. Vai tā vēl rīkojas? Kad viņš bija puišelis, tad taču bija tikai viens radiokanāls, ko vajadzēja klausīties, lai izdzirdētu vēsti, kurai bija jābūt ārkārtīgi svarīgai, tomēr ne tik dramatiskai, lai skrietu uz patvertni. Iespējams, pastāv kāds rīcības plāns, kad tiek pārņemti visi kanāli un kāda balss paziņo… ko īsti? Ka viss jau ir par vēlu. Ka patvertnes ir slēgtas, jo tās nespēj tevi paglābt. Ka tās neko nespēj. Tagad jāsteidzas sapulcēt ap sevi visus savus mīļos cilvēkus, visiem jāatvadās un tad jāmirst. To viņš bija iemācījies. Daudzi cilvēki pakārto savu dzīvi vienai domai: nemirt vienam. Dažiem cilvēkiem laimējas, bet, mīļais Dievs, kādu pašaizliedzību šo izmisīgo baiļu dēļ tie ir gatavi izrādīt, lai pārkāptu pāri šim slieksnim, neturot kādu aiz rokas. Labi. Viņš ir turējis tos aiz rokas. Cik daudzus? Divdesmit? Trīsdesmit? Un šī iemesla dēļ viņi nebija jutušies mierīgāki vai mazāk vientuļi. Pat ne tie, kurus viņš bija mīlējis. Protams, tie nebija paspējuši iemācīties mīlēt arī viņu, taču tagad tos tomēr apņēma mīlestība. Viņš iedomājās par Marti Rūdu. Būtu vajadzējis izturēties pret viņu labāk, nebija pareizi tā aizrauties. Viņš cerēja, ka Marte tagad ir mirusi un tas noticis ātri un nesāpīgi.

Viņš dzirdēja, kā otrpus sienai ieslēdzas duša, un ieregulēja telefonā radiostacijas balsis skaļāk.

“…kad speciālajā literatūrā vampīrists dažviet tiek aprakstīts kā inteliģents cilvēks, bez mentālām ciešanām vai bez sociālas patoloģijas, rodas iespaids, ka mums ir darīšana ar spēcīgu un bīstamu ienaidnieku. Bet patiesībā tā sauktais “Sakramento vampīrs”, vampīrists Ričards Čeizs, ir tipiskākais gadījums, ko var salīdzināt ar Valentīnu Jertsenu. Abiem mēs redzam mentālus traucējumus kopš agras bērnības – urīna nesaturēšanu naktī, ļaunprātīgu dedzināšanu, impotenci. Abiem tika uzstādīta diagnoze: paranoja un šizofrēnija. Tiesa, Čeizs devās pa parasto ceļu – dzēra dzīvnieku asinis un, starp citu, injicēja cāļu asinis. Viņš saslima, bet Valentīns zēna gados bija vairāk aizņemts ar kaķu mocīšanu. Vectēva mājā Valentīns slēpa jaundzimušos kaķēnus, turēja tos šķūnī, slepenā būrī, un, pieaugušajiem nezinot, varēja tos mocīt. Bet gan Valentīns Jertsens, gan Čeizs kļūst kā apsēsti pēc sava pirmā vampīrista uzbrukuma. Čeizs nogalināja visus savus – pavisam septiņus – upurus tikai dažu nedēļu laikā. Un, tieši tāpat kā Jertsens, vairumu no saviem upuriem viņš nogalina to mājās. 1977. gada decembrī viņš klīst pa Sakramento un rausta durvju rokturus. Ja tās nav aizslēgtas, tad uzskata to par aicinājumu ieiet – tā viņš vēlāk paskaidroja nopratināšanā. Viena no viņa upuriem, Terēze Vallīna, bija trešajā grūtniecības mēnesī, un Čeizs, atradis viņu mājās vienu, bija trīs reizes izšāvis un līķi izvarojis, pēc tam ar miesnieka nazi sadūris un dzēris viņas asinis. Izklausās pazīstami, vai ne?”

Jā gan, viņš nodomāja. Tomēr tu neuzdrošinies pieminēt, ka Ričards Trentons Čeizs izgrieza vairākus iekšējos orgānus, nogrieza vienu no krūšu galiņiem un, pagalmā paņēmis suņa izkārnījumus, iebāza tos viņai mutē. Vai to, ka viņš izmantoja kāda upura peni salmiņa vietā, lai padzertos asinis no kāda cita sava upura.

“Un līdzības ar to vēl nebeidzas. Tāpat kā Čeizs, arī Valentīns Jertsens drīz nonāks ceļa galā. Es nedomāju, ka viņš nogalinās vēl.”

“Kādēļ esi tik pārliecināts, Smit? Tu sadarbojies ar policiju. Vai jums ir kādi specifiski pierādījumi?”

“Manai pārliecībai nav nekāda sakara ar izmeklēšanu, kuru es, protams, nevaru komentēt. Ne tieši, ne netieši.”

“Kādēļ tad ne?”

Viņš dzirdēja, kā Smits elpo. Atcerējās, kā izklaidīgais psihologs bija sēdējis un rakstījis piezīmes, centīgi izvaicādams par bērnību, par slapināšanu gultā, par agrajām seksuālajām pieredzēm, par aizdedzināto mežu un īpašo kaķu makšķerēšanu, kā viņš to bija dēvējis. Paņēmis vectēva makšķeri, viņš šķūnī bija pārmetis auklu pāri sijai, iekabinājis kaķēnam pazodē āķi un uztinis auklu, līdz kaķēns karājās gaisā. Tad viņš bija noskatījies kaķēna bezcerīgajos mēģinājumos uzrāpties augšā vai atbrīvoties.

“Valentīnā nav nekā īpaša, viņš ir tikai ļoti ļauns. Viņš nav dumjš, bet nav arī inteliģents. Viņš nav izdarījis neko īpašu. Lai kaut ko radītu, ir nepieciešama spēja redzēt, vīzija, bet sagraušanai nav vajadzīgs nekas, vienīgi aklums. Tas, kas pēdējo dienu laikā ir paglābis Jertsenu no aresta, nav viņa prasme, bet tīra veiksme. Līdz brīdim, kad viņu notvers, Valentīns Jertsens, protams, ja pagadīsies ceļā, būs bīstams cilvēks. No viņa ir jāuzmanās tāpat kā no suņiem ar putām ap purnu. Bet ar trakumsērgu slims suns mirst par spīti savam ļaunumam, un Valentīns Jertsens – lietojot Harija Hola kā nespeciālista izteicienu – ir tikai nabaga izvirtulis, kas zaudējis kontroli pār sevi un drīz izdarīs lielu kļūdu.”

“Tātad tu vēlies nomierināt visus Oslo iedzīvotājus…”

Viņš kaut ko sadzirdēja un izslēdza podkāstu. Ieklausījās. Tieši aiz ieejas durvīm skanēja šļūcoši soļi. Kāds kaut kam gatavojās.

Pie Aleksandra Dreijera durvīm bija nostājušies četri vīri melnos Delta formastērpos. Divdesmit metrus tālāk koridorā stāvēja Katrīne Brata un vēroja.

Viens no vīriem turēja rokā pusotru metru garu tarānu, līdzīgu Pringles caurulei ar diviem rokturiem.

Šos četrus zem viņu sejsegiem nebija iespējams atpazīt. Bet viņa uzskatīja, ka tam, kurš pacēlis roku ar trim cimdā tērptiem pirkstiem, jābūt Sīvertam Falkeidam.

Laika atskaites klusumā viņa varēja dzirdēt, ka dzīvoklī skan mūzika. Pink Floyd? Viņa necieta Pink Floyd. Nē, ne gluži tā. Viņa tikai izjuta dziļu neuzticību pret cilvēkiem, kuriem Pink Floyd patika. Bjērns bija atzinies, ka viņam patīkot tikai viena Pink Floyd dziesma, viņš bija sadabūjis albumu ar matainai ausij līdzīgu attēlu un teicis, ka tas esot no tiem laikiem, kad viņi vēl nav bijuši slaveni, un atskaņojis blūzu ar kaucošu suni – tādas lietas mēdz rādīt televīzijas šovos, kad aptrūkstās ideju. Bjērns bija teicis, ka viņš katru dziesmu ar pieklājīgu spēlēšanu uz pudeļu kakliem pilnībā amnestējot, un fakts, ka tajā neskan dubultās basa bungas, gārdzošs vokāls, melno spēku un vaboļu sagrauztu līķu slavināšana – kā tas patika Katrīnei –, arī esot pluss. Viņai pietrūka Bjērna. Šobrīd, kad Falkeids pielieca pēdējo pirkstu pie sažņaugtās dūres, kad viņi atvēzējās ar tarānu, kam vajadzēja izgāzt durvis pie vīra, kurš pēdējo septiņu dienu laikā bija noslepkavojis vismaz četrus, varbūt piecus cilvēkus, viņa domāja par vīrieti, kuru bija atstājusi.

Nobrakšķēja slēdzene, un durvis izgāzās. Trešais no vīriem iemeta telpā trokšņa un gaismas granātu, un Katrīne Brata aizspieda ausis. Sekundes daļu pirms eksplozijas Katrīne pamanīja, kā spilgtās gaismas zibsnis istabā izzīmē uz koridora sienas Delta vīru ēnas.

Trīs no vīriem, piespieduši pie pleciem MP-5, metās iekšā, bet ceturtais, pavērsis ieroci pret durvīm, palika stāvam ārpusē.

Viņa atņēma rokas no ausīm.

Trokšņa granāta nebija apklusinājusi Pink Floyd.

– Tīrs! – atskanēja Falkeida balss.

Ārpusē stāvošais policists pagriezās pret Katrīni un pamāja.

Viņa ievilka elpu un devās uz durvīm.

Iegāja dzīvoklī. Pēc granātas sprādziena dzīvoklī nedaudz dūmoja, bet smakas gandrīz nebija.

Koridors. Istaba. Virtuve. Viņu pārsteidza, ka viss izskatās ļoti normāli. It kā te dzīvotu gluži parasts, tīrīgs un kārtīgs cilvēks – tāds, kurš gatavo ēdienu, dzer kafiju, skatās televīziju un klausās mūziku. Pie griestiem nekarājās gaļas āķi, uz tapetēm nebija izšļakstītas asinis, un sienas nebija nolīmētas ar avīžrakstiem par slepkavībām un upuru fotogrāfijām.

Prātā iešāvās kāda doma. Eurūra būs kļūdījusies.

Pa atvērtajām durvīm viņa ielūkojās vannasistabā. Tajā nekā nebija: ne dušas aizkara, ne tualetes piederumu, izņemot kādu priekšmetu uz plauktiņa zem spoguļa. Viņa iegāja iekšā. Tas nebija tualetes piederums. Uz metāla bija melnas krāsas traipi un sarkanbrūna rūsa. Dzelzs zobi bija saspiedušies cits pie cita, veidojot zigzagveida rakstu.

– Brata!

– Jā? – Katrīne izgāja istabā.

– Šeit! – Falkeida balss atskanēja no guļamistabas. Mierīgi, atturīgi. It kā kaut kas būtu beidzies. Katrīne nepieskārās durvīm un, kāpjot pāri slieksnim, augstu cēla kājas, it kā jau zinātu, ka atrodas nozieguma vietā. Skapja durvis bija vaļā, un Delta vīri stāvēja abās pusēs divvietīgajai gultai, pavērsuši automātus pret kailo ķermeni, kas gulēja uz segas un nedzīvām acīm vērās griestos. No tā nāca kaut kāda smarža. Sākumā viņa nespēja to noteikt, tādēļ pieliecās tuvāk. Lavanda.

Katrīne izņēma telefonu un uzspaidīja numuru. Atbildi saņēma jau pēc pirmā signāla.

– Vai jums ir kas sakāms? – Bjērns Holms šķita aizelsies.

– Nē! – viņa atbildēja. – Te guļ sievietes ķermenis.

– Mirusi?

– Katrā ziņā dzīva tā nav.

– Ak tu velns! Vai tā ir Marte Rūda? Pagaidi… kā tu teici: “nav dzīva”?

– Nav ne mirusi, ne dzīva.

– Ko…

– Tā ir seksa lelle.

– Kas tas ir?

– Lelle seksam. Dārga mantiņa, liekas, ka būtu made in Japan. Izskatās ļoti dzīva. Es, velns parāvis, sākumā nodomāju, ka tas ir cilvēks! Bet, vienalga, Aleksandrs Dreijers ir Valentīns, un dzelzs protēze ir šeit. Tādēļ mums te tikai jāgaida, kad viņš uzradīsies! Vai ir kas dzirdams par Hariju?

– Nē.

Katrīnes skatiens pievērsās pakaramajam un apakšbiksēm, kas gulēja uz grīdas pie drēbju skapja.

– Man tas nepatīk, Bjērn! Arī slimnīcā viņa nebija.

– Nevienam tas nepatīk. Vai izsludināsim meklēšanu?

– Harija meklēšanu? Ar kādu nolūku?

– Tev taisnība. Bet pārāk daudz nerakņājies, jo tur var būt Martes Rūdas atstātās pēdas.

– Labi, tomēr domāju, ka iespējamās pēdas ir izdzēstas. Spriežot pēc dzīvokļa izskata, Harijam ir taisnība – Valentīns ir ārkārtīgi tīrīgs un kārtīgs. – Viņas skatiens vēlreiz pievērsās apģērbu pakaramajam un apakšbiksēm. – Tas ir…

– Jā? – Bjērns apjautājās pēc iestājušās pauzes.

– Velns un elle! – Katrīne ierunājās.

– Ko tas nozīmē?

– Viņš lielā steigā ir sametis somā vai čemodānā dažus apģērba gabalus un tualetes piederumus no vannasistabas! Valentīns zināja, ka mēs nāk…

Valentīns atvēra durvis un ieraudzīja, kas pie viņa durvīm bija šļūkājis ar kājām. Istabene, kas ar atslēgas kartīti rokā bija noliekusies pie viesnīcas numuriņa durvīm, izslējās.

– Oh, sorry! – Viņa pasmaidīja. – I didn’t know the room was occupied… 16

– I’ll take those, – viņš atbildēja un izņēma dvieļus viņai no rokām. – And could you please clean again? 17

– Sorry? 18

– I’m not happy with the cleaning. There are fingermarks on the window glass. Please clean the room again in, let’s say, one hour? 19

Sievietes pārsteigtā seja nozuda aiz aizvērtajām durvīm.

Viņš nolika dvieļus uz žurnālu galdiņa, apsēdās atzveltnes krēslā un atvēra somu.

Sirēnas bija apklusušas. Ja tie bija viņi, kurus viņš dzirdēja, tad tagad varbūt jau bija viņa dzīvoklī. Taisnā līnijā līdz Sinsenei nebija vairāk par dažiem kilometriem. Pirms nepilnas pusstundas tas otrais bija viņam piezvanījis un pateicis, ka policija zina, kur viņš atrodas un kādu vārdu izmanto, tādēļ lai taisās, ka tiek. Valentīns bija savācis tikai nepieciešamākās lietas, bet mašīnu atstājis stāvot, jo viņiem bija zināms, uz kāda vārda tā reģistrēta.

Viņš izņēma no somas mapīti un pašķirstīja. Skatiens pārslīdēja fotogrāfijām un adresēm. Un tad viņam iešāvās prātā, ka pirmo reizi pēc ilga laika viņš nezina, ko darīt.

Galvā ieskanējās psihologa balss:

“…tikai nabaga izvirtulis, kurš tik lielā mērā zaudējis kontroli pār sevi, ka drīz izdarīs lielu kļūdu.”

Valentīns Jertsens piecēlās un izģērbās. Paņēma dvieļus un iegāja vannasistabā. Atgrieza dušā karstā ūdens krānu. Apstājās spoguļa priekšā, gaidīdams, līdz ūdens kļūs svilinoši karsts. Vēroja, kā tvaiks aizmiglo spoguli. Paskatījās uz savu tetovējumu. Dzirdēja, ka iezvanas telefons. Zināja, ka tas ir viņš. Saprāts. Glābiņš. Ar jaunām instrukcijām, ar pavēlēm. Vai vajadzētu tās ignorēt? Vai bija laiks pārgriezt nabassaiti, glābšanās virvi? Vai pienācis laiks izrauties un kļūt pavisam brīvam?

Viņš ievilka plaušās gaisu. Un kliedza.

15 Atsevišķa telpa. (Franču val.)

16 Ai, piedodiet! Nezināju, ka numurs ir aizņemts… (Angļu val.)

17 Es tos paņemšu. Un, lūdzu, iztīriet to vēlreiz! (Angļu val.)

18 Piedodiet? (Angļu val.)

19 Es neesmu apmierināts ar tīrību. Uz loga stikla ir pirkstu nospiedumi. Lūdzu, iztīriet vēlreiz, teiksim, pēc stundas. (Angļu val.)

28. NODAĻA Trešdienas pēcpusdiena

– Seksa lelles nav nekāds jaunums, – Smits sacīja, skatīdamies uz plastikāta-silikona sievieti gultā. – Kad nīderlandieši valdīja septiņās jūrās, jūrnieki mēdza paņemt līdzi no ādas pašūtu vagīnas imitāciju. Tas bija tik pierasti, ka ķīnieši to nodēvēja par “holandiešu sievu”.

– Tiešām? – skatīdamās uz noziegumu izmeklēšanas grupas baltā tērptajiem eņģeļiem, kuri rūpīgi pārmeklēja guļamistabu, Katrīne pārjautāja. – Vai tie runāja angliski?

Smits iesmējās.

– Got me. Speciālajos žurnālos raksti ir angļu valodā. Japānā ir bordeļi, kuros ir tikai seksa lelles. Dārgākajās no tām ir siltuma elementi, kas uztur ķermeņa temperatūru. Tām ir skelets, un tu vari saliekt rokas un kājas dabiskos un nedabiskos stāvokļos, ir arī automātiskā eļļošana…

– Paldies, manuprāt, pietiek, – Katrīne norādīja.

– Protams, atvaino!

– Vai Bjērns neteica, kādēļ palicis katlumājā?

Smits papurināja galvu.

– Viņam ar Līenu bija kārtojamas dažas lietas, – Villers noteica.

– Ar Bernu Līenu? Dažas lietas?

– Viņš tikai pateica: kamēr tā nav neapstrīdama nozieguma vieta, viņš to nododot citu ziņā.

– Lietas, – Katrīne nomurmināja un izgāja no guļamistabas.

Pārējie divi sekoja viņai pa pēdām. Ārā no dzīvokļa, uz mašīnu stāvvietu pie dzīvojamiem korpusiem. Viņi apstājās aiz zilās hondas – divi tehniskie darbinieki pārmeklēja tās bagāžas nodalījumu. Dzīvoklī viņi bija atraduši mašīnas atslēgas un saņēmuši apstiprinājumu, ka tā reģistrēta uz Aleksandra Dreijera vārda. Debesis bija kļuvušas tēraudpelēkas, un Tūšhovas ielejā aiz viļņojošā zāliena Katrīne redzēja, ka vējš jau iesēdies koku vainagos. Pēdējās laika ziņas vēstīja, ka Emīlija esot tikai dažu stundu attālumā.

– Nebraukt ar mašīnu – tas no viņa puses ir viltīgs gājiens! – Villers sacīja.

– Jā gan! – Katrīne piekrita.

– Ko jūs gribat teikt? – Smits nesaprata.

– Kontrolpunktu šķērsošana, stāvvietas un ielu novērošanas kameras, – Villers paskaidroja. – Videoierakstos dažu sekunžu laikā var palaist reģistrācijas numuru atpazīšanas programmas!

– Lieliskā jaunā pasaule! – Katrīne piebilda.

– O brave new world, that has such people in it! 20 – Smits noteica.

Katrīne pievērsās psihologam.

– Vai vari iedomāties, uz kurieni tāds cilvēks kā Valentīns gribētu bēgt?

– Nē.

– Nē – tādā nozīmē kā: “man nav ne jausmas”?

Smits pastūma brilles augstāk uz deguna.

– Nē – tādā nozīmē, ka “nespēju iedomāties, kur viņš bēg”.

– Kāpēc ne?

– Tāpēc, ka viņš ir sadusmots!

Katrīne sabozās.

– Ja viņš dzirdēja pa radio tavu sarunu ar Do, tad diezin vai viņa dusmas mazinājās!

– Nē, nemazinājās, – Smits nopūtās. – Es laikam aizgāju par tālu. Vēlreiz. Par laimi, pēc iebrukuma kūtī mums ir labas atslēgas un novērošanas kamera. Bet varbūt…

– Varbūt – ko?

– Varbūt mēs justos mierīgāk, ja man būtu kāds ierocis – pistole vai kaut kas tai līdzīgs.

– Reglaments mums neatļauj dot tev ieroci bez licences un ieroča nēsāšanas atļaujas.

– Ārkārtas situācija! – Villers noteica.

Katrīne paskatījās uz Villeru. Kritēriji šādai ārkārtas situācijai varbūt atbilda, bet varbūt arī ne. Bet viņa iztēlojās avīžu virsrakstus, ja Smits būtu nošauts un vēlāk nāktu gaismā, ka viņš ir lūdzis piešķirt sev ieroci, taču lūgums nav atbalstīts.

– Vai palīdzēsi Hallsteinam sadabūt pistoli?

– Jā.

– Okay. Es pateicu Skarrem, lai pārbauda vilcienus, kuģus, lidmašīnas, viesnīcas un pansionātus. Cerēsim, ka Valentīnam nav dokumentu ar citām identitātēm kā vien Aleksandrs Dreijers.

Katrīne pavērās debesīs. Viņai reiz bija mīļākais, kurš nodarbojās ar deltaplanierismu. Viņš bija stāstījis, ka pat tad, ja uz zemes ir bezvējš, vairāku simtu metru augstumā vējš varot pārsniegt mašīnām atļauto braukšanas ātrumu uz šosejas. Dreijers. Holandiešu sieva. Dažas lietas? Pistole. Dusmas.

– Un Harija tātad nebija mājās? – viņa iejautājās.

Villers papurināja galvu.

– Es piezvanīju, apgāju apkārt mājai un ielūkojos visos logos.

– Ir laiks paziņot Oļegam, – viņa sacīja. – Viņam noteikti ir atslēgas.

– Tūlīt nokārtošu.

Katrīne nopūtās.

– Ja Hariju tur neatradīsiet, gandrīz vajadzēs lūgt Telenor noteikt viņa telefona atrašanās vietu.

Viens no baltā tērptajiem krimināltehniķiem pienāca pie viņas.

– Bagāžas nodalījumā ir asinis! – viņš paziņoja.

– Daudz?

– Jā. Un vēl šis!

Viņš parādīja lielu, caurspīdīgu pierādījumu maisiņu. Tajā bija balta blūzīte. Saplēsta. Asiņaina. Ar mežģīnēm – kā apmeklētāji bija aprakstījuši Martes Rūdas blūzīti, kas viņai bija mugurā tovakar, kad viņa pazuda.

20 Ak, varonīgā, jaunā, pasaule, kur tādi ļaudis mīt! V. Šekspīrs. Vētra.

29. NODAĻA Trešdienas vakars

Harijs atvēra acis un ielūkojās tumsā.

Kur viņš atrodas? Kas noticis? Cik ilgi viņš bija gulējis bezsamaņā? Šķita, ka pa galvu kāds būtu iebliezis ar dzelzs stieni. Bungādiņās monotoni dauzījās sirdspuksti. Vienīgais, ko viņš spēja atcerēties, – viņš ir ieslēgts. Un, pēc visa spriežot, viņš gulēja uz aukstas flīžu grīdas. Uz tik aukstas, it kā atrastos ledusskapī. Viņš gulēja kaut kādā slapjā, stigrā šķidrumā. Viņš pacēla roku un paskatījās. Vai tās būtu asinis?

Tad pamazām Harijs apjēdza, ka tie nav sirdspuksti, kas dauzās pie bungādiņām.

Tā bija basģitāra.

Kaiser Chiefs? Iespējams. Katrā ziņā vēl viena no šīm pārspīlētu uzmanību ieguvušajām angļu grupām, kuras viņš patiesībā bija piemirsis. Ne tāpēc, ka Kaiser Chiefs būtu slikta grupa, bet tā ne ar ko neatšķīrās un līdz ar to nokļuva pelēkajā zonā – pie mūzikas, kādu viņš bija klausījies gada garumā pirms nepilniem divdesmit gadiem, bet kura vienkārši neiespiedās atmiņā. Viņš spēja atcerēties pat katras vismuļķīgākās 80. gadu dziesmiņas niansi un teksta rindiņu, bet periods starp toreiz un tagad bija tukša vieta. Tieši tāpat kā laika posms starp vakar un šobrīd. Nekā. Tikai šis uzstājīgais bass. Vai sirdspuksti. Vai kāds, kurš dauzījās pie durvīm.

Harijs vēlreiz aizvēra acis. Paostīja savu roku, cerot, ka tā neož pēc asinīm, urīna vai vēmekļiem.

Bass sāka skanēt neatbilstoši dziesmas taktij.

Tās bija durvis.

– Slēgts! – Harijs nokliedza.

Tūlīt arī nožēloja, ka kliedzis, jo radās sajūta, ka eksplodēs pakausis.

Dziesma bija galā, un sāka skanēt The Smiths. Un Harijs saprata, ka bijis pieslēdzis savu telefonu iekārtai pēc tam, kad viņam apnika Bad Company. “There Is A Light That Never Goes Out”. Laikam. Bet bungošana pa durvīm turpinājās. Harijs aizspieda ausis. Bet, kad dziesma bija izskanējusi līdz pēdējai daļai ar stīgu instrumentiem, viņš dzirdēja kādu balsi saucam viņu vārdā. Un, tā kā diezin vai bija kāds, kurš būtu uzzinājis, ka jaunā Jealousy bāra īpašnieka vārds ir Harijs, turklāt viņš pazina šo balsi, tad pastiepa rokas, pieķērās pie bāra letes malas un mazliet pavilkās uz augšu. Vispirms nostājās uz ceļiem. Tad sametās kūkumā uz priekšu, bet, par spīti dīvainajai pozai, to tomēr varēja kvalificēt kā stāvēšanu, jo apavu zoles balstījās uz lipīgās grīdas. Viņš ieraudzīja divas tukšas, apgāztas Jim Beam pudeles, ar kakliņiem pāri letes malai un saprata, ka ir gulējis un marinējies savā iecienītākajā dzērienā – kukurūzas viskijā.

Aiz loga Harijs ieraudzīja viņas seju. Viņa bija viena, vismaz tā likās.

Viņš novilka ar notirpušo rādītājpirkstu pār kaklu, dodot zīmi, ka bārs ir slēgts, bet viņa tam parādīja izstieptu vidējo pirkstu un sāka vēl spēcīgāk rībināt pa logu.

Tā kā šīs skaņas apskurbušajām smadzenēm likās kā āmura sitieni, Harijs nolēma, ka varētu arī atvērt. Viņš palaida vaļā leti un paspēra soli. Un pakrita. Bija notirpušas abas kājas. Kā tas iespējams? Viņš vēlreiz uzslējās kājās un, turēdamies pie galdiņiem un krēsliem, aizsteberēja līdz durvīm.

– Ak Dievs! – Katrīne ievaidējās, kad Harijs atvēra durvis. – Tu esi pillā!

– Iespējams, – Harijs piekrita. – Tomēr vēlētos būt vēl mazliet vairāk pillā!

– Mēs tevi meklējām, nolādētais idiot! Tu visu laiku biji šeit?

– Īsti nezinu, ko nozīmē “visu laiku”, bet uz letes guļ divas tukšas pudeles! Cerēsim, ka man ir bijis laiks tās nobaudīt!

– Mēs zvanījām, zvanījām…

– Hmm. Laikam būšu ieslēdzis telefonu lidojuma režīmā. Vai nav labs mūzikas sarakstiņš? Klausies! Tā niknā dāma ir Marta Vainraita. “Bloody Mother Fucking Asshole”. Vai tev neko neatgādina?

– Velns un elle, Harij! Par ko tu domā?

– Par ko domā, par ko domā! Es – kā redzi – esmu lidojuma režīmā.

Viņa sagrāba Hariju aiz jakas apkakles.

– Tur, ārā, tiek slepkavoti cilvēki, Harij! Un tu šeit stāvi un mēģini izlikties jautrs?

– Es mēģinu izlikties jautrs katru šo nolādēto dienu, Katrīn! Un vai zini – tādēļ cilvēki nekļūst ne veselāki, ne slimāki. Un liekas, ka tas neietekmē arī slepkavību skaitu!

– Harij, Harij…

Harijs salīgojās un tad saprata, ka Katrīne sagrābusi viņu aiz apkakles tikai tāpēc, lai noturētu kājās.

– Mēs viņu pazaudējām, Harij! Tu esi mums vajadzīgs!

– Okay. Tikai vispirms ļauj man iedzert!

– Harij!

– Tu kliedz ļoti… skaļi!

– Laižamies prom! Man ārā stāv mašīna.

– Manam bāram ir laimīgā stunda, un es neesmu tik skaidrs, lai strādātu, Katrīn!

– Tu nestrādāsi, tev jātiek mājās un jāizguļas. Oļegs tevi gaida!

– Oļegs?

– Mēs pierunājām viņu atslēgt Holmenkollenē jūsu māju. Viņš tik ļoti baidījās no tā, ko varētu tajā atrast, ka lika Bjērnam iet iekšā pirmajam.

Harijs aizvēra acis. Velns, velns!

– Es nevaru, Katrīn!

– Ko tu nevari?

– Piezvani Oļegam un saki, ka ar mani viss ir okay. Palūdz, lai viņš atgriežas pie savas mātes!

– Viņš likās ļoti apņēmīgs, sakot, ka gaidīs, līdz tu ieradīsies, Harij!

– Es nevaru ļaut viņam ieraudzīt sevi šādā stāvoklī! Un tev es esmu nelietojams. Sorry, te nav, par ko diskutēt! – Viņš satvēra durvju rokturi. – Tagad ej!

– Iet? Un atstāt tevi šeit?

– Es tikšu galā. No šī brīža tikai toniku! Varbūt mazliet arī Coldplay.

Katrīne papurināja galvu.

– Tu brauksi man līdzi uz mājām!

– Es nebraukšu uz mājām!

– Ne uz savām mājām!

30. NODAĻA Trešdienas nakts

Stundu pirms pusnakts Ulsens bija pilns ar pieaugušiem cilvēkiem, un no skaļruņiem, apdullinot tuvāk stāvošos, skanēja Džerija Rafertija balss un viņa saksofons.

– 80. gadu skaņas! – Līza nokliedza. – Priekā!

– Manuprāt, šī ir no 70. gadiem, – Ulla attrauca.

– Jā, jā, bet līdz Manglerudai tā nonāca tikai 80. gados!

Abas iesmējās. Ulla ievēroja, ka Līza noraidoši pašūpo galvu uz kāda vīrieša pusi, kurš, iedams garām viņu galdiņam, jautājoši bija paskatījies uz viņu.

– Patiesībā es nedēļas laikā esmu te jau otrreiz, – Ulla ieteicās.

– Tiešām? Un vai iepriekšējā reizē bija tikpat jautri?

Ulla papurināja galvu.

– Nekas nav tik jauki, kā iziet kopā ar tevi! Laiks rit, bet tu esi tāda pati!

– Jā! – Līza piekrita, piešķieba galvu un nopētīja draudzeni. – Bet tu neesi!

– Tā? Vai izskatos sliktāk?

– Nē, un patiesībā tas mazliet kaitina. Bet tu vairs nesmaidi.

– Es nesmaidu?

– Tu smaidi, bet nesmaidi. Tu nesmaidi kā Ulla no Manglerudas!

Ulla pašūpoja galvu.

– Mēs pārvācāmies.

– Jā gan, ieguvi vīru, bērnus un villu. Bet attiecībā uz smaidu tā ir slikta maiņa, Ulla! Kas notika?

– Jā, kas notika?

Viņa uzsmaidīja Līzai un iedzēra vienu malciņu. Pavērās apkārt. Apmeklētāju vidējais vecums bija aptuveni tāds pats kā viņai, bet viņa nemanīja nevienu pazīstamu seju. Mangleruda bija izaugusi, cilvēki gan ievācās, gan devās prom. Dažs labs nomira, cits vienkārši pazuda. Un daži sēdēja mājās. Beigti un zuduši.

– Ja minēšu, vai būšu nekaunīga? – Līza iejautājās.

– Mini vien.

Rafertijs bija pabeidzis pantiņu, un, lai pārspētu saksofonu, kas ieaurojās, Līzai nācās kliegt:

– Mikaēls Belmans no Manglerudas. Viņš paņēma tavu smaidu!

– Tas patiesībā ir diezgan nekaunīgi, Līza!

– Jā, bet tā ir, vai nav tiesa?

Ulla vēlreiz pacēla vīna glāzi.

– Jā, droši vien.

– Vai viņš ir neuzticīgs?

– Līza!

– Tas taču, protams, nav nekāds noslēpums…

– Kas nav noslēpums?

– Mikaēlam patīk sievietes. Beidz, Ulla, neesi, lūdzu, tik naiva!

Ulla nopūtās.

– Varbūt esmu. Bet ko tur var darīt?

– Dari kā es! – Līza izņēma no spainīša baltvīna pudeli un ielēja abu glāzēs. – Atmaksā ar to pašu monētu! Priekā!

Ulla juta, ka laiks pāriet uz minerālūdeni.

– Es mēģināju, taču neizdevās.

– Mēģini vēlreiz!

– Bet kāds no tā būs labums?

– Sapratīsi tad, kad izdarīsi. Mājās panīkušu seksuālo dzīvi nekas tā neuzlabo kā ļoti slikts one night stand.

Ulla iesmējās.

– Tā nav seksuālā dzīve, Līza!

– Kas tad?

– Tā ir… es esmu… greizsirdīga.

– Ulla Henriksena ir greizsirdīga? Nav iespējams būt tik skaistai un greizsirdīgai!

– Es tiešām esmu greizsirdīga, – Ulla protestēja. – Un tas tik ellīgi sāp! Es gribu atmaksāt!

– Skaidrs, ka tev jāatmaksā, māsiņ! Izdrāz viņu tur, kur sāp… es domāju…

Vīns izšļakstījās, un abas izplūda smieklos.

– Līza, tu esi piedzērusies!

– Esmu piedzērusies un laimīga, policijas priekšnieka kundze! Bet tu – pilnā un nelaimīga! Piezvani viņam!

– Piezvanīt Mikaēlam? Tagad?

– Ne jau Mikaēlam, muļķīte! Piezvani tam veiksminiekam, kurš šovakar tiks pie tavas vāverītes!

– Ko?! Nē, Līza!

– Jā gan, dari to! Zvani viņam tūlīt! – Līza pavērsa rādītājpirkstu pret telefona kabīni pie sienas. – Zvani no šejienes, lai viņš dzird! Jā, no šejienes, tā būs ļoti pareizi.

– Pareizi? – Ulla iesmējās un paskatījās pulkstenī. Drīz vajadzēs doties uz mājām. – Kāpēc?

– Kāpēc? Ak Dievs, Ulla! Tāpēc, ka Mikaēls toreiz tur izdrāza Stīni Mikaelsenu!

– Kas tas ir? – Harijs iejautājās. Istaba ap viņu līgojās.

– Kumelīšu tēja, – Katrīne atbildēja.

– Mūzika, – Harijs paskaidroja, juzdams, ka viņam iedotais vilnas džemperis kņudina ādu. Viņa paša apģērbs karājās un žāvējās vannasistabā, un, kaut gan tās durvis bija aizvērtas, varēja just saldeno alkohola smaku. Sajūtas tātad darbojās, un tomēr istaba peldēja.

– Beach House. Vai agrāk neesi tos dzirdējis?

– Nezinu, – Harijs noteica. – Tā ir mana problēma. Esmu sācis daudzas lietas aizmirst.

Viņš sajuta zem sevis rupja auduma segu. Tā nosedza visu gandrīz divus metrus plato, zemo gultu, kas istabā bija vienīgā mēbele, izņemot rakstāmgaldu ar vienu krēslu un lielisku senlaicīgu stereoiekārtu ar vienkāršu stearīna sveci uz tā. Harijs iedomājās, ka gan vilnas džemperis, gan šī iekārta varētu būt piederējusi Bjērnam Holmam. Likās, mūzika piepilda visu telpu. Harijs kaut ko līdzīgu dažkārt bija izjutis jau agrāk, kad viņam bija draudējusi alkohola intoksikācija un bija atkal pavēries ceļš uz atveseļošanos. Viņš varēja noreibt labā nozīmē, it kā atgrieztos visās tajās vietās, kurās bija bijis savā lejupceļā.

– Droši vien tā arī ir, – Katrīne ieteicās. – Sākam ar to, ka mums ir viss, un tad to pamazām zaudējam. Spēku. Jaunību. Nākotni. Cilvēkus, kurus mīlam…

Harijs mēģināja atcerēties, ko Bjērns bija lūdzis, lai viņš Katrīnei pasaka, bet viss pagaisa. Rākela. Oļegs. Brīdī, kad viņš juta uznākam raudienu, to noslāpēja dusmas. Protams, velns parāvis, mēs viņus zaudējam – visus, pie kuriem mēģinām cieši turēties, pat liktenis mūs noniecina un dara nevarīgus. Kad raudam par tiem, kurus zaudējam, tad neraudam aiz līdzjūtības, jo mēs taču zinām, ka viņi beidzot atbrīvojušies no sāpēm. Un tomēr raudam. Raudam tāpēc, ka atkal būsim vieni. Raudam aiz žēluma pret sevi.

– Kur tu esi, Harij?

Viņš juta Katrīnes plaukstu sev uz pieres. Pēkšņas vēja brāzmas dēļ nokrakšķēja logs. Ārā atskanēja troksnis: kaut kas nogāzās zemē. Vētra. Tā tuvojas.

– Esmu šeit, – viņš atbildēja.

Istaba līgojās. Viņš sajuta ne tikai plaukstas, bet arī viņas ķermeņa siltumu, kaut gan abus šķīra pusmetru liels attālums.

– Es gribu nomirt pirmais, – viņš ieteicās.

– Ko?

– Negribu viņus zaudēt. Lai viņi zaudē mani. Lai izņēmuma kārtā to izbauda viņi!

Katrīne maigi iesmējās.

– Harij, tagad tu pievāc manas replikas!

– Vai patiesi?

– Kad es biju ievietota…

– Jā?

Harijs aizvēra acis. Katrīnes plauksta noslīdēja zem viņa pakauša un maigi paspieda, nosūtot viņa smadzenēm manāmu impulsu.

– Viņi visu laiku mainīja diagnozes. Maniakāli depresīva psihoze, robežlīnija, pašnāvnieciskas tieksmes. Bet visās diagnozēs tika pieminēts viens vārds. Suicidāla.

– Hmm.

– Bet tas pāriet.

– Jā, – Harijs piekrita. – Un tad atgriežas. Vai ne?

Viņa vēlreiz iesmējās.

– Nekam nav robežu, dzīve pēc definīcijas ir pārejoša un daudzveidīga. Tā ir sāpīga, bet arī paciešama.

– This too shall pass. 21

– Cerēsim. Vai zini ko, Harij? Tu un es – mēs esam līdzīgi. Mēs esam radīti vientulībai. Mūs vilina vientulība!

– Tu domā – atbrīvojoties no tiem, kurus mīlam?

– Vai to mēs darām?

– Es nezinu. Zinu vienīgi to, ka, ejot pa plāno laimes ledu, ļoti baidos. Tik ļoti baidos, ka vēlos, lai tas viss beigtos un es atrastos ūdenī.

– Un tāpēc mēs bēgam no saviem mīļajiem! – Katrīne sacīja. – Alkohols. Darbs. Gadījuma sekss.

Ko tādu, kas liekams lietā, Harijs nodomāja. Kamēr viņi noasiņo.

– Mēs nespējam viņus glābt, – it kā atbildot Harija domām, ieteicās Katrīne. – Un viņi nespēj glābt mūs. Vienīgi mēs paši varam sevi glābt.

Harijs juta, ka matracis iegrimst, un zināja, ka Katrīne pagriezusies uz viņa pusi, jo uz sava vaiga sajuta viņas silto elpu.

– Tavā dzīvē tas bija, Harij! Tev bija tā vienīgā, kuru mīlēji. Katrā ziņā jums abiem tas bija. Un es nezinu, uz kuru no jums esmu bijusi greizsirdīgāka!

Kas viņam bija licis kļūt tik jūtīgam, vai būtu ticis pie E vai LSD? Tādā gadījumā – kur viņš būtu tos ņēmis? Nebija ne jausmas – pēdējā diennakts bija viens vienīgs melns tukšums.

– Runā, ka pirms laika nevajag uztraukties, – Katrīne ieminējās. – Bet, ja zini, ka tevi gaida tikai sirdssāpes, tad satraukums ir vienīgais drošības spilvens. Un labākais avanss ir – izdzīvot katru dienu tā, it kā tā būtu pēdējā. Vai ne?

Beach House. Viņš atcerējās šo dziesmu. “Wishes”. Tas jau bija kaut kas. Un Harijs atcerējās Rākelas bālo seju uz baltā spilvena, gaismā un tomēr tumsā, miglainu, tuvu, bet vienlaikus tālu, viņš atcerējās seju tumšajā ūdenī, kas no apakšas piespiedusies ledum. Un viņš atcerējās Valentīna vārdus. Tu esi tāds kā es, Harij, tu nespēj to paciest.

– Ko tu darītu, Harij? Ja zinātu, ka drīz jāmirst?

– Es nezinu.

– Vai tu…

– Es teicu, ka nezinu.

– Kas tas ir, ko tu nezini? – viņa nočukstēja.

– Nezinu, vai gribētu izmīlēt tevi.

Klusumā, kas iestājās, viņš dzirdēja, kā vējš grūž pa asfaltu kaut kādu metāla gabalu.

– Sajūti! – viņa čukstēja. – Mēs mirstam.

Harijs pārstāja elpot. Jā, viņš nodomāja. Es mirstu. Un juta, ka arī viņa ir pārstājusi elpot.

Hallsteins Smits klausījās, kā vējš ārpusē gaudo notekās, un juta pat cauri sienai gaisa vilkmi. Kaut gan viņi bija noizolējuši sienas, cik labi spēdami, tā bija un palika tikai kūts. Emīlija. Viņš bija lasījis, ka kara laikā iznācis romāns, kurā runa bijusi par vētru, kas nodēvēta par Mariju, un šī iemesla dēļ visus orkānus sākuši nosaukt sieviešu vārdos. Bet viss mainījies, kad 70. gados atbalstu guva doma par vienlīdzību – iznīcinošām katastrofu vētrām vajadzētu piešķirt arī vīriešu vārdus. Viņš paskatījās uz smaidošo Skype simbola sejiņu lielajā datora monitorā. Balss nedaudz apsteidza lūpu kustības: “I think I have what I need, thank you so much for being with us, mister Smith. At what for you must very late, no? Here in LA it’s nearly three p.m., and in Sweden?” 22

“Norway. Almost midnight.” Hallsteins Smits pasmaidīja. “No problem, I’m only glad the press finally realize vampyrism is for real and are seeking information about it.” 23

Viņi pabeidza sarunu, un Smits atkal pievērsās savam e-pastam.

Trīspadsmit vēstules bija nelasītas, bet, spriežot pēc nosūtītājiem un tēmām, bija redzams, ka runa ir par interviju un lekciju pieprasījumiem. Viņš vēl nebija atvēris arī “Psychology Today”. Zināja, ka tas nav steidzami. Viņš vēlējās to pietaupīt. Izbaudīt.

Smits paskatījās pulkstenī. Pusdeviņos nolicis bērnus gulēt, viņš, kā parasti, pie virtuves galda kopā ar Maiju bija iedzēris krūzi tējas, pārdomājis dienas notikumus, padalījies savos mazajos prieciņos un vilšanās sajūtās. Pēdējo dienu laikā viņam, diezgan dabiski, bija vairāk stāstāmā nekā viņai, bet viņš tika sekojis tam, lai arī mājas sīkās, bet tādēļ ne mazāk svarīgās lietas ieņemtu tikpat daudz vietas. Bija taču taisnība viņa sacītais: “Es runāju pārāk daudz, un par nožēlojamo vampīristu, dārgā, tu taču vari izlasīt avīzē!” Viņš palūkojās ārā pa logu. Tik tikko varēja saskatīt dzīvojamās mājas galu, kurā tagad visi, kurus viņš mīl, gulēja. Nokrakšķēja siena. Mēness parādījās un nozuda aiz tumšajiem mākoņiem, kas aizvien ātrāk steidzās pa debesīm, un nokaltušā ozola kailie zari māja, it kā brīdinādami, ka kaut kas tuvojas – tuvojas iznīcība un nāve.

Viņš atvēra e-pastu, kurā bija uzaicinājums uzstāties ar pamatreferātu kādā psiholoģijas seminārā Lionā. Šis pats seminārs pagājušajā gadā bija noraidījis viņa lūgumu atļaut uzstāties. Viņš prātā noformulēja atbildi: kā pateiksies par izrādīto godu, bet darīs zināmu, ka viņam jādod priekšroka svarīgākiem semināriem un tādēļ šoreiz jāatsakās, tomēr viņu varētu uzaicināt citā reizē. Tad Smits klusi iesmējās un noliedzoši mazliet pašūpoja galvu. Nebija iemesla celt degunu gaisā, jo šī pēkšņā interese par vampīrismu atkal izzudīs, tiklīdz beigsies uzbrukumi. Viņš piekrita, zinādams, ka varētu uzstādīt stingrākas prasības gan attiecībā uz braucienu, gan apmešanos un honorāru, tomēr nespēja. Viņam bija tas, ko viņš vēlējās, viņš tikai gribēja, lai viņā ieklausītos, lai piedalītos šajā ceļojumā cilvēku psihes labirintos, lai atzītu viņa darbu un kopīgi izprastu un sadarbotos, lai cilvēkiem dzīve kļūtu labāka. Tas arī viss. Smits paskatījās pulkstenī. Bez trim minūtēm divpadsmit. Bija dzirdama kaut kāda skaņa. Protams, tas varēja būt vējš. Viņš nospieda uz datora monitora novērošanas kameras ikoniņu. Pirmais parādījās kameras skats pie vārtiņiem. Tie bija vaļā.

Trulss ieviesa kārtību.

Viņa bija zvanījusi. Ulla bija zvanījusi.

Netīros traukus viņš ielika mazgāties, izskaloja abas vīna glāzes. Vēl bija saglabājusies vīna pudele, ko bija pircis vakarā, kad viņi tikās Ulsenā. Salocīja tukšās picas kastītes, mēģināja tās iebāzt atkritumu maisiņā, bet tas saplīsa. Velns! Nācās iegumzīt tās skapītī aiz spaiņa. Mūzika. Kas viņai patīk? Trulss mēģināja atcerēties. Kaut kas galvā ieskanējās, taču viņam nebija ne jausmas, kas tas ir. Kaut kas par barikādēm. Duran Duran? Katrā ziņā mazliet līdzīga A-ha. Jā, viņam bija pirmā A-ha plate. Sveces. Velns! Arī agrāk viņam te ir bijušas sievietes, bet toreiz noskaņojums nebija licies tik svarīgs.

Ulsens atradās tieši pie pakalna. Kaut gan tuvojās vētra, trešdienas vakarā nebija grūti izsaukt taksometru. Viņa varēja ierasties jebkurā brīdī, un tas nozīmēja, ka viņš nevar iet dušā. Vajadzēja samierināties ar to, ka apmazgā peni un paduses. Jeb paduses un peni – šādā secībā. Velns, cik viņš bija satraucies! Viņš bija noskaņojies uz patīkamu vakaru un atkalredzēšanos ar Meganu Foksu, bet te piezvana Ulla un jautā, vai drīkst ierasties mazliet paciemoties. Starp citu, ko viņa domāja, sakot “mazliet paciemoties”? Vai viņa rīkosies tāpat kā pagājušajā reizē? T krekls. Ar uzrakstu SAME SAME, BUT DIFFERENT? Varbūt viņa nesapratīs humoru. Un varbūt Taizeme viņai asociējās ar veneriskajām slimībām. Varbūt uzvilkt Armani kreklu no MBK tirdzniecības centra Bangkokā? Nē, sintētiskais audums liks viņam svīst, turklāt atklāsies, ka tā ir lēta kopija. Trulss uzvilka nezināmas izcelsmes baltu T kreklu un steigšus iemetās vannasistabā. Ieraudzīja, ka jāiztīra pods. Bet svarīgākais vispirms…

Trulss stāvēja pie izlietnes ar peni rokā, kad pie durvīm sāka dūkt zvans.

Katrīne skatījās uz dūcošo telefonu.

Tuvojās pusnakts, vējš pēdējo minūšu laikā bija pieņēmies spēkā, tas uznāca brāzieniem. Ārā gaudoja, brīkšķēja un brakšķēja, bet Harijs gulēja nekustīgi.

Viņa paņēma telefonu.

– Te Hallsteins Smits! – Čukstošā balss skanēja uzbudināti.

– Es redzu. Kas noticis?

– Viņš ir šeit!

– Ko?

– Domāju, ka tas ir Valentīns!

– Ko tu tur runā?

– Kāds ir atvēris vārtiņus, un es… ak Dievs, es dzirdu, ka atveras kūts durvis! Ko lai daru?

– Nedari neko… Pamēģini… Vai vari paslēpties?

– Nē. Es viņu redzu koridora kamerā. Ak Dievs, tas ir viņš! – Smita balsī ieskanējās raudas. – Ko lai daru?

– Es… es nezinu, – Katrīne ievaidējās.

Telefons tika izrauts viņai no rokas.

– Smit? Te Harijs, esmu ar tevi! Vai aizslēdzi kabineta durvis? Okay, tad izdari tā un izslēdz gaismu! Klusi un mierīgi.

Hallsteins Smits blenza datora monitorā.

– Okay, es aizslēdzu un nodzēsu gaismu, – viņš čukstēja.

– Vai redzi viņu?

– Nē… Jā, tagad redzu!

Hallsteins ieraudzīja, ka koridora galā parādās vīrieša siluets, uzkāpj svariem, salīgojas, atgūst līdzsvaru un turpina iet – garām aizgaldiem, tieši uz kameras pusi. Paejot zem vienas no spuldzēm, viņa seja kļūst redzama.

– Ak Dievs, tas ir viņš, Harij! Tas ir Valentīns!

– Tikai mierīgi!

– Bet… vārtiņi ir atslēgti, viņam ir atslēgas, Harij! Varbūt arī no kabineta durvīm!

– Jā. Vai tev tur iekšā ir kāds logs?

– Jā, bet pārāk šaurs un pārāk augstu.

– Vai ir kaut kas smags, ar ko vari sist?

– Nē. Es… taču man ir pistole!

– Tev ir pistole?

– Jā, tā ir šeit, atvilktnē. Bet neesmu paspējis to pārbaudīt.

– Elpo, Smit! Kā tā izskatās?

– Ē-e… melna. Policijas pārvaldē teica, ka tas esot kaut kāds gloks.

– Glock 17. Vai aptvere ir iekšā?

– Jā. Un tā esot pielādēta – tā viņi teica. Bet es neredzu drošinātāju.

– Viss kārtībā, tas atrodas mēlītē. Lai šautu, tev tikai jānospiež mēlīte!

Smits piespieda telefonu pie mutes un nočukstēja, cik klusi vien spēdams:

– Dzirdu atslēgu slēdzenē.

– Cik tālu ir līdz durvīm?

– Divi metri.

– Tu piecelsies un turēsi pistoli ar abām rokām! Atceries: tu atrodies tumsā un viņam aiz muguras ir gaisma. Viņš tevi labi neredz! Ja viņš ir neapbruņots, tad iesaucies: “Policija! Uz ceļiem!” Ja ieraugi ieroci, tad izšauj trīs reizes! Trīs reizes! Skaidrs?

– Jā.

Durvis Smita priekšā atvērās.

Un tur stāvēja viņš, siluets kūtī esošās gaismas fonā. Hallsteins Smits mēģināja elpot, bet šķita, ka no telpas būtu izsūkts viss gaiss. Viņa priekšā stāvošais vīrietis pacēla roku. Valentīns Jertsens.

Katrīne nodrebēja. Viņa bija dzirdējusi plīkšķi telefonā, kaut gan Harijs turēja to piespiestu cieši pie auss.

– Smit? – Harijs iebrēcās. – Smit, vai tu tur esi?

Atbildes nebija.

– Smit!

– Valentīns viņu nošāva! – Katrīne ievaidējās.

– Nē! – Harijs iesaucās.

– Nē? Tu teici, lai šauj trīs reizes, un viņš taču neatbild!

– Tas bija Glock, nevis Ruger.

– Bet kāp… – Katrīne apklusa, jo izdzirdēja telefonā kādu balsi.

Viņa paskatījās uz Harija dziļi koncentrēto sejas izteiksmi. Veltīgi mēģināja noprast, kurā viņš klausās, – vai tas ir Smits vai balss, kuru tikai dzirdējusi vecos nopratināšanas ierakstos, tā skaļā balss, kuras dēļ viņa murgojusi. Kura tagad stāsta Harijam, ko viņš nodomājis darīt ar…

– Okay, – Harijs sacīja. – Tu paņēmi viņa revolveri? Labi, ieliec to atvilktnē un paliec sēžam tur, kur vari viņu labi redzēt! Ja viņš guļ pie durvīm, tad lai tur guļ. Vai viņš kustas? Vai izdod skaņas? Protams, ne. Nē, nekādu pirmo palīdzību! Ja viņš ir ievainots, tad tikai gaida, lai tu viņam tuvotos! Ja ir miris, tad ir jau par vēlu! Bet, ja ir kaut kas pa vidam, tad viņam nav paveicies, jo tev tikai jāsēž un jāpieskata. Vai skaidrs, Smit? Labi. Mēs būsim pēc pusstundas. Piezvanīšu, kad sēdēsim mašīnā! Neizlaid viņu no acīm un piezvani savai sievai! Pasaki, lai neiet ārā no mājas, ka mēs esam ceļā!

Katrīne paņēma pretī telefonu un noskatījās, kā Harijs izslīd no gultas un nozūd vannasistabā. Domāja, ka viņš kaut ko nokliedz, līdz saprata, ka viņš vemj.

Trulsam bija tā nosvīdušas plaukstas, ka viņš to sajuta pat caur bikšu stilbiem.

Ulla bija piedzērusies. Tomēr viņa stīvi sēdēja uz dīvāna pašas maliņas, turēdama sev priekšā Trulsa iedoto alus pudeli – līdzīgi aizsardzības ierocim.

– Iedomājies tikai, šī ir pirmā reize, kad esmu pie tevis mājās! – viņa ieteicās mazliet caur degunu. – Un mēs viens otru pazīstam… cik gadu?

– Kopš tā laika, kad mums bija piecpadsmit, – Trulss atbildēja, kaut gan tieši šobrīd nebija spējīgs uz nopietniem aprēķiniem galvā.

Viņa pasmaidīja un pamāja ar galvu, tas ir, viņas galva vienkārši nokārās uz priekšu.

Trulss ieklepojās.

– Tagad nu gan ārā pamatīgi pūš. Šī Emīlija…

– Truls?

– Jā?

– Vai tu varētu iedomāties mani izdrāzt?

Viņš norija siekalas.

Ulla, nepaceļot galvu, ieķiķinājās.

– Truls, es ceru, ka šī pauze nenozīmē…

– Protams, es gribu to, – Trulss atbildēja.

– Labi, – viņa noteica. – Labi. – Viņa pacēla galvu un ar aizmiglotu skatienu paskatījās uz Trulsu. – Labi.

Viņas galva līgojās uz slaidā kakla. It kā būtu piepildīta ar kaut ko smagu. Ar dvēseles smagumu. Ar smagām domām. Bet tagad viņam par to nebija jādomā. Tagad bija viņa iespēja. Ķermenis, par kuru, protams, bija sapņojis, bet nekad nebija cerējis tam piekļūt: viņš bija saņēmis atļauju izdrāzt Ullu Henriksenu.

– Vai tev ir kāda guļamistaba, kurā varam to izdarīt?

Viņš paskatījās uz Ullu. Pamāja ar galvu. Viņa smaidīja, bet neizskatījās priecīga. Pie velna ar visu! Priecīga var būt viņas vecmāmiņa, bet Ulla Henriksena bija uzbudināta, un tam tagad bija nozīme. Trulss gribēja pastiept roku un noglāstīt viņai vaigu, taču roka neklausīja.

– Vai kaut kas noticis, Truls?

– Noticis? Nē, kas gan varētu notikt?

– Tu izskaties tik…

Viņš gaidīja. Bet nekas vairāk nesekoja.

– Tik… kā izskatos? – viņš atkārtoja.

– Tik apjucis! – Nevis viņa roka, bet Ullas plauksta noglāstīja viņa vaigu. – Nabaga, nabaga Truls!

Viņš gandrīz atgrūda viņas roku. Gandrīz atgrūda Ullas Henriksenas roku, kas pēc visiem šiem gadiem bez nicinājuma vai pretīguma sajūtas pastiepās un pieskārās viņam. Kas, velns parāvis, viņam noticis? Dāma vēlas mīlēties, pavisam vienkārši, un šo darbiņu viņš varētu izdarīt, jo šim puisim nekad nav bijušas grūtības, tā sakot, to paveikt. Tagad atlika vien abiem piecelties no dīvāna, ieiet guļamistabā, nomest apģērbu un iebāzt zuti. Viņa varētu kliegt un vaidēt, bet viņš nerimtos, līdz viņa…

– Vai tu raudi, Truls?

Raudāt? Dāmīte acīmredzot bija tā piedzērusies, ka viņai rādās vīzijas.

Viņš redzēja, ka Ulla atvirza plaukstu un piespiež to pie lūpām.

– Īstas, sāļas asaras, – viņa konstatēja. – Vai tu esi sabēdājies par kaut ko?

Tagad Trulss to sajuta. Juta, ka pār vaigiem plūst lejup kaut kas silts. Juta, ka sāk pilēt arī no deguna. Sajuta spiedienu kaklā, it kā būtu mēģinājis norīt kaut ko pārāk lielu, kas tagad mēģina viņu nosmacēt.

– Vai par mani? – Ulla iejautājās.

Nespēdams parunāt, Trulss papurināja galvu.

– Vai tas ir… Mikaēls?

Tas bija tik idiotisks jautājums, ka viņš gandrīz sadusmojās. Protams, tas nebija Mikaēls. Kādēļ, pie velna, tam vajadzētu būt Mikaēlam? Viņam, kuram it kā vajadzētu būt Trulsa labākajam draugam, bet kurš jau jaunības gados bija izmantojis katru iespēju, citiem dzirdot, pakaitināt viņu un pagrūst sev priekšā, kad draudēja kāviens. Un vēlāk, kad abi strādāja policijā, Trulsam – draņķa Bīvim – nācās darīt visus netīros darbus, kas bija nepieciešami, lai Mikaēls Belmans varētu nonākt tur, kur ir tagad. Kamdēļ lai Trulss te sēdētu un raudātu par tādām lietām – par draugiem, kuri patiesībā bija divi neparasti autsaideri, kas spiesti būt kopā, un no kuriem viens guva panākumus, bet otrs kļuva par nožēlojamu neveiksminieku? Ne velna! Tātad kas tas bija? Kāpēc notika tā, ka tad, kad neveiksminieks varēja atgūties un izmīlēt viņa sievu, tas sāka pinkšķēt kā vecene? Tagad Trulss ieraudzīja asaras arī Ullas acīs. Ulla Henriksena. Trulss Berncens. Mikaēls Belmans. Viņi bija trīs. Un pārējā Mangleruda varēja vākties uz elli. Jo viņiem nebija neviena. Tikai viņi vien.

Viņa izņēma no somas kabatlakatiņu un uzmanīgi nosusināja zem acīm.

– Vai tev šķiet, ka man jāiet? – Viņa iešņukstējās.

– Es… – Trulss nepazina pats savu balsi, – …es ne velna nezinu, Ulla!

– Es arī nezinu! – Viņa iesmējās, paskatījās uz grima traipiem kabatlakatiņā un ielika to atpakaļ somā. – Piedod man, Truls! Tā bija slikta doma. Es tagad iešu.

Viņš klusuciešot pamāja ar galvu.

– Kādu citu reizi, – viņš sacīja. – Citā dzīvē!

– Kā naglai uz galvas! – viņa noteica un piecēlās.

Kad durvis bija aizcirtušās, Trulss palika stāvam koridorā un ieklausījās soļos, kas atbalsojās kāpņutelpā un lēnām attālinājās. Tad izdzirdēja, ka tālu lejā atveras durvis. Pēc tam – aizveras. Viņa bija prom. Pavisam prom.

Viņš juta… jā, ko gan viņš juta? Atvieglojumu. Bet reizē arī gandrīz neizturamu izmisumu, fiziskas sāpes krūtīs un vēderā. Un uz mirkli viņš iedomājās, ka guļamistabas skapī ir šaujamierocis, ka patiesībā viņš šeit un tagad varētu no visa atbrīvoties. Viņš noslīga uz ceļiem un iespieda pieri paklājiņā pie durvīm. Un iesmējās. Šņukstošus smieklus, kas negribēja beigties, bet kļuva aizvien skaļāki un skaļāki. Pie velna, cik dzīve ir drausmīga!

Hallsteina sirds turpināja sisties kā negudra.

Viņš darīja, kā Harijs bija teicis: bija pavērsis pistoli pret nekustīgi gulošo cilvēku uz durvju sliekšņa. Ieraugot asiņu peļķi, kas pletās uz grīdas viņa virzienā, uznāca nelabums. Tagad nedrīkstēja sākt vemt un zaudēt spēju koncentrēties. Harijs bija teicis, ka jāizšauj trīs reizes. Vai vajadzētu viņā iesēdināt vēl divas lodes? Nē, viņš bija pagalam.

Ar trīcošiem pirkstiem viņš uzspaidīja Maijas numuru. Viņa atbildēja uzreiz.

– Hallstein?

– Domāju, ka tu guli, – viņš ierunājās.

– Es sēžu gultā pie bērniem. Vētras dēļ tie nevar aizmigt.

– Jā, jā! Klausies, drīz vien te ieradīsies policija. Ar zilajām gaismām un varbūt arī ar sirēnām. Neizbīsties!

– No kā būtu jābaidās? – viņa pajautāja, un Hallsteins dzirdēja, ka viņai ietrīcas balss. – Kas te notiek, Hallstein? Mēs dzirdējām plīkšķi. Tas bija vējš vai kaut kas cits?

– Maija, tagad tikai mierīgi. Viss ir kārtībā…

– Es taču dzirdu pēc tavas balss, ka nekas nav kārtībā! Mazie te sēž un raud!

– Es… es ieiešu un paskaidrošu.

Katrīne stūrēja mašīnu lejup pa šauro grants ceļu, kas līkumoja starp zemes īpašumiem un birztaliņām.

Harijs iebāza telefonu kabatā.

– Smits iegāja dzīvojamā mājā, lai parūpētos par ģimeni!

– Tad jau visam jābūt kārtībā! – Katrīne sacīja.

Harijs neatbildēja.

Vējš pieņēmās spēkā. Birztaliņās viņai nācās uzmanīties no nolauztajiem koku zariem un citiem priekšmetiem, kas gulēja uz ceļa. Atklātajos ceļa posmos vajadzēja stingri turēt stūri brīžos, kad vēja brāzmas uzgūla mašīnai.

Kad viņa iestūrēja pa atvērtajiem vārtiem Smitu īpašumā, vēlreiz iezvanījās Harija telefons.

– Mēs jau esam klāt, – Harijs atbildēja. – Kad atbrauksiet, norobežojiet apkārtni, bet neko neaiztieciet, līdz ieradīsies nozieguma vietas izpētes grupa!

Katrīne apstājās pie kūts un izlēca no mašīnas.

– Rādi ceļu! – Harijs teica un sekoja viņai iekšā pa durvīm.

Nogriežoties pa labi uz kabineta pusi, viņa dzirdēja, ka Harijs sāk lādēties.

– Sorry, aizmirsu pabrīdināt par svariem! – Katrīne ieteicās.

– Ne jau tas, – Harijs atsaucās. – Es te redzu asinis uz grīdas!

Katrīne apstājās pie vaļējām kabineta durvīm un sāka blenzt uz asiņu peļķi. Velns un elle! Iekšā nekāda Valentīna nebija!

– Parūpējies par Smitiem! – Harijs viņai aiz muguras iesaucās.

– Ko…

Viņa pagriezās – īstajā brīdī, lai ieraudzītu, kā Harijs nozūd pa kreisi, ārā pa kūts durvīm.

Vēja brāzma sagrāba Hariju brīdī, kad viņš ieslēdza telefonā lukturīti un pavērsa gaismas staru pret zemi. Viņš atguva līdzsvaru. Uz gaišpelēkās grants rēgojās asiņu traipi. Harijs sekoja traipu izstiepumam, kas norādīja virzienu, uz kuru pusi Valentīns bēdzis. Vējš no mugurpuses. Uz dzīvojamās mājas pusi.

Tikai ne…

Harijs paņēma rokā savu Glock. Viņam nebija laika pārbaudīt, vai Valentīna revolveris atrodas kabineta atvilktnē, jo noteikti vajadzēja rēķināties ar to, ka Valentīns ir apbruņots.

Pēdas bija nozudušas.

Harijs pagrozīja telefonu un atviegloti uzelpoja, ieraudzīdams, ka pēdas pagriežas nost no grants celiņa, prom no mājas. Projām pa sauso, nodzeltējušo zāli, pāri laukam. Arī te asiņu pēdām bija viegli sekot. Tagad vētra jau auroja pilnā spēkā, un Harijs juta, ka pirmās lietus lāses, līdzīgi šāviņiem, triecas viņa vaigos. Kad sāks pamatīgi līt, ūdens dažu sekunžu laikā aizskalos visas pēdas.

Valentīns pievēra acis un ar vaļēju muti tvēra vēju. It kā tas spētu viņā iepūst jaunu dzīvību. Dzīvība. Kādēļ bija tā, ka viss ieguva savu patieso vērtību tikai tad, kad sāka izzust? Viņa. Brīvība. Un tagad – dzīvība.

Dzīvība, kas pamazām iztecēja no viņa. Viņš juta, ka asinis, kas piepildīja kurpes, atdziest. Viņš ienīda asinis. Tas bija tas otrais, kurš mīlēja asinis. Tas otrais, ar kuru viņš bija noslēdzis paktu. Un kad viņš bija sapratis, ka asinskārais ir Sātans, nevis viņš pats? Ka viņš pats, Valentīns Jertsens, ir pārdevis un zaudējis savu dvēseli? Valentīns Jertsens pavērsa seju pret debesīm un iesmējās. Vētra bija klāt. Dēmons bija brīvs.

Harijs skrēja, turēdams vienā rokā Glock, bet otrā – telefonu.

Pa atklāto lauku. Lejup pa nogāzi, pa vējam. Valentīns bija ievainots un bija izvēlējies iespējami vieglāko ceļu, lai pēc iespējas palielinātu attālumu līdz tiem, kuriem – viņš to zināja – drīz vajadzēja parādīties. Harijs juta, ka viņa kāju dipoņa atbalsojas galvā, juta, ka vēders atkal vēlas atbrīvoties, tomēr apspieda nelabumu. Iedomājās par meža taciņu. Par puisi jaunā Under Armour apģērbā sev priekšā uz taciņas. Un turpināja skriet.

Viņš tuvojās birztaliņai un samazināja ātrumu. Zināja, ka, mainot virzienu, vajadzēs pieliekties pret vēju.

Starp kokiem rēgojās kāds zems, pussabrucis šķūnis. Sapuvuši dēļi, viļņota skārda jumts. Varbūt darbarīkiem vai vieta, kurā dzīvniekiem paslēpties no lietus.

Harijs pavērsa gaismu pret šķūni. Nekas cits, izņemot vētras aurus, nebija dzirdams. Bija tumšs, un diezin vai pat siltā dienā, vējam pūšot pareizajā virzienā, viņš būtu saodis asinis. Un tomēr Harijs zināja, ka Valentīns ir šeit. Zināja – un kļūdījās.

Viņš vēlreiz izgaismoja zemi sev priekšā. Asiņu plankumi bija kļuvuši biežāki un mazāk izstiepti. Arī Valentīns šeit bija virzījies lēnāk. Gribējis izvērtēt situāciju. Vai arī bija pārguris. Viņam vajadzēja apstāties. Un asiņu pēdas, kas līdz šim bija vedušas taisnā līnijā, šeit pagriezās. Uz šķūņa pusi. Viņš nekļūdījās.

Harijs pielika soli un turpināja skriet taisni uz priekšu, uz birztaliņu šķūnim labajā pusē. Viņš iemetās gabaliņu iekšā starp kokiem, tad apstājās, izslēdza telefonā gaismu un, turēdams rokā Glock, apmeta pusloku tā, lai pietuvotos šķūnim no otras puses. Nometās zemē un kā zutis līda tuvāk.

Tagad vējš pūta sejā. Līdz ar to mazinājās izredzes, ka Valentīns varētu viņu sadzirdēt. Gluži pretēji – vējš nesa visas skaņas viņam pretim, un Harijs varēja saklausīt tālo policijas sirēnu taures, kas vēja brāzmās gan tuvojās, gan pieklusa.

Harijs pārrāpās pāri kādam nokritušam kokam. Mēmi nodzalkstījās zibens. Un tur, pie šķūņa, pavīdēja kāds siluets. Tas bija viņš. Viņš sēdēja starp diviem kokiem ar muguru pret Hariju, tikai kādus piecus sešus metrus viņam priekšā.

Harijs pavērsa pistoli pret siluetu.

– Valentīn!

Viņa uzsaucienu daļēji noslāpēja aizkavējies pērkona dārds, bet Harijs redzēja, ka priekšā sēdošais siluets sastingst.

– Tu man esi uz grauda, Valentīn! Noliec ieroci!

Likās, ka vējš pēkšņi pieklust. Un Harijs izdzirdēja kādu citu skaņu. Skaļu. Smieklus.

– Harij! Tu atkal atnāci paspēlēties?

– Nedrīkst apstāties, līdz spēle ir uzvarēta! Noliec ieroci!

– Tu mani apmānīji. Kā tu saprati, ka sēžu ārpusē, nevis šķūnī iekšā?

– Tāpēc, ka tagad es tevi pazīstu, Valentīn! Tu domāji, ka vispirms meklēšu pierastākajās vietās, tādēļ apsēdies ārpusē, lai varētu nosūtīt uz viņpasauli vēl vienu, pēdējo dvēseli!

– Ceļabiedru! – Valentīns krampjaini ieklepojās. – Mēs esam radniecīgas dvēseles, tādēļ tās nonāks vienā vietā, Harij!

– Tūlīt noliec ieroci, citādi šaušu!

– Es bieži domāju par savu māti, Harij. Vai tu arī?

Harijs redzēja, ka Valentīna pakausis tumsā līgojas šurpu turpu. Un pēkšņi to apgaismoja jauns zibsnis. Nokrita jauns lietus piliens. Šoreiz tas bija liels un smags, vējš bija pierimis. Viņi atradās viesuļa acī.

– Es domāju par viņu tāpēc, ka viņa ir vienīgais cilvēks, kuru esmu ienīdis vairāk par sevi pašu, Harij. Es mēģinu iznīcināt vairāk, nekā viņa ir iznīcinājusi, bet nezinu, vai tas ir iespējams. Viņa iznīcināja mani.

– Un vairāk nav iespējams? Kur ir Marte Rūda?

– Nē, vairāk nav iespējams. Es esmu unikāls, Harij. Tu un es, mēs neesam tādi kā viņi. Mēs esam unikāli.

– Žēl tevi apbēdināt, Valentīn, bet es neesmu unikāls. Kur viņa ir?

– Ir divi slikti jaunumi, Harij! Pirmais. Tu vari aizmirst šo sarkanmati meiteni. Otrais. Jā, tu esi unikāls! – Vēlreiz atskanēja smiekli. – Briesmīgi iedomāties, vai ne? Tu atbilsti vispārpieņemtajiem uzskatiem, pūļa viduvējībai un domā, ka esi tam piederīgs, ka tas ir tavs patiesais “es”. Bet tavs īstais “es” tagad sēž te, Harij! Tas domā: nogalināt vai ne! Un šīs meitenes – Eurūru un Marti – tu izmanto, lai iekvēlinātu savu lielo naidu, jo tagad ir tava kārta izlemt, vai kādam būs dzīvot vai mirt, un tu to izbaudi! Tu izbaudi, kā ir – būt Dievam! Tu esi sapņojis būt tāds kā es. Tu esi gaidījis savu kārtu kļūt par vampīru! Tu jūti slāpes, Harij, atzīsties! Un kādā dienā arī tu dzersi!

– Es neesmu tāds kā tu! – Harijs atbildēja un norija siekalas.

Galvā kaut kas dunēja. Viņš juta jaunu vēja brāzmu. Uz rokas, kas turēja pistoli, uzkrita mazs lietus pilieniņš. Tas nozīmēja, ka drīz viņi būs ārā no klusās viesuļa acs.

– Tu esi man līdzīgs, – Valentīns turpināja. – Un tādēļ arī tu tiksi piemānīts. Tu un es, mēs sev liekamies izveicīgi nelieši, bet galu galā visi būsim piemānīti, Harij!

– Ne…

Valentīns spēji pagriezās, un Harijs, paguvis pamanīt pret sevi pavērstu garo stobru, nospieda Glock mēlīti. Vienreiz, otrreiz. Virs meža pašķīda jauns zibens, un Harijs ieraudzīja Valentīna ķermeni, kas ķēmīgi bija sastindzis uz debesu fona. Ieplestām acīm, muti vaļā. Krekls uz krūtīm bija kļuvis sarkans no asinīm. Labajā rokā viņš turēja nolūzušu, pret Hariju pavērstu koka zaru. Tad viņš nokrita.

Harijs piecēlās un piegāja pie Valentīna. Tas tupēja uz ceļiem, ķermeņa augšējā daļa balstījās pret vienu no kokiem, bet skatiens vērās gaisā. Viņš bija miris.

Harijs pavērsa pistoli pret Valentīna krūtīm un vēlreiz nospieda mēlīti. Šāviena troksni noslāpēja pērkona grāviens.

Trīs šāvieni.

Ne tāpēc, ka tam būtu kāda jēga, bet tāpēc, ka tie bija kā mūzika, kā stāstījums. Jābūt trijiem.

Kaut kas tuvojās, skaņas atgādināja dunošu pakavu troksni. Gaiss tā priekšā tika saspiests un lika kokiem noliekties.

Tad sākās lietus.

21 Tas arī pāries. (Angļu val.)

22 Domāju, ka saņēmu to, ko gribēju, liels paldies, ka bijāt ar mums, Smita kungs. Šķiet, pie jums jau ir diezgan vēls, vai ne tā? Šeit, Losandželosā, ir aptuveni trīs dienā, bet kā ir Zviedrijā? (Angļu val.)

23 Norvēģijā. Gandrīz pusnakts. Bet nav nekādu problēmu, es tikai priecājos, ka prese beidzot apzinās vampīrisma pastāvēšanu un meklē informāciju par to. (Angļu val.)

31. NODAĻA Trešdienas nakts

Harijs sēdēja pie Smita virtuves galda ar tējas krūzīti rokās un dvieli ap kaklu. No viņa drēbēm uz grīdas pilēja lietusūdens. Vējš turpināja aurot, lietus lāses dauzīja loga rūtis, un policijas mašīnas pagalmā ar savām zilajām bākugunīm atgādināja kroplīgus NLO. Tomēr likās, ka lietus būtu mazliet piebremzējis gaisa masas. Mēness. Oda pēc Mēness.

Harijs secināja, ka Hallsteins Smits, kurš sēdēja viņam iepretī, joprojām ir šokā. Viņa acu zīlītes bija lielas, skatiens – apātisks.

– Vai esi pilnīgi pārliecināts, ka…

– Jā, Hallstein, tagad viņš ir pavisam beigts! – Harijs sacīja. – Bet nav teikts, ka es tagad būtu dzīvs, ja, viņu atstājot, tu nebūtu pievācis viņa revolveri.

– Nezinu, kādēļ to darīju, jo domāju, ka viņš ir miris, – Smits nočukstēja metāliskā, robotam līdzīgā balsī, skatīdamies uz galdu, kur bija uzlicis sarkano garstobra revolveri blakus pistolei, ar kuru bija ievainojis Valentīnu. – Man šķiet, ka trāpīju viņam krūtīs.

– Jā, trāpīji! – Harijs atbildēja.

Mēness. Astronauti bija ziņojuši, ka Mēness ožot pēc deguša pulvera. Smaka nāca daļēji no pistoles Harija jakas iekšpusē, bet vairāk gan no Glock pistoles uz galda. Harijs pacēla Valentīna sarkano revolveri un paostīja stobru. Arī tas oda pēc pulvera, bet ne tik stipri. Virtuvē ienāca Katrīne. No viņas salijušajiem, melnajiem matiem pilēja ūdens.

– Nozieguma vietas izpētes grupa pašlaik ir lejā, pie Valentīna Jertsena.

Viņa paskatījās uz revolveri.

– No tā ir ticis šauts, – Harijs paskaidroja.

– Nē, nē, – Smits nočukstēja, instinktīvi papurinādams galvu. – Viņš ar to uz mani tikai tēmēja!

– Ne tagad! – Harijs sacīja un paskatījās uz Katrīni. – Pulvera smaka saglabājas dienām ilgi.

– Marte Rūda? – Katrīne ievaicājās. – Vai tu domā…

– Es izšāvu pirmais, – Smits ar stiklainu skatienu pavērās apkārt. – Es nošāvu Valentīnu. Un tagad viņš ir miris.

Harijs paliecās uz priekšu un uzlika roku viņam uz pleca.

– Un tādēļ tu, Hallstein, esi dzīvs!

Smits lēni pamāja ar galvu.

Harijs ar skatienu deva zīmi Katrīnei, lai viņa parūpējas par Hallsteinu, un piecēlās.

– Es aiziešu līdz kūtij.

– Tikai neej tālāk, – Katrīne sacīja. – Viņi gribēs ar tevi runāt.

Harijs pamāja ar galvu. Iekšējā izmeklēšana.

– Viņš zināja! – Smits nočukstēja. – Viņš zināja, kur es esmu!

No dzīvojamās mājas Harijs metās skriešus uz kūti un tomēr, tiekot līdz kabinetam, bija izmircis galīgi slapjš. Viņš apsēdās pie rakstāmgalda un ļāva skatienam slīdēt pa telpu. Acis apstājās pie zīmējuma, kurā attēlots cilvēks ar sikspārņa spārniem. Tas vairāk izstaroja vientulību nekā patiesas šausmas. Varbūt tāpēc šķita tik pazīstams. Harijs aizvēra acis.

Vajadzētu iedzert. Viņš atvairīja šo domu un atkal atvēra acis. Attēlam datora monitorā bija divas daļas – divi attēli no divām novērošanas kamerām. Harijs paņēma peli, aizvadīja bultiņu līdz laika norādei un attina ierakstu atpakaļ līdz trim minūtēm pirms pusnakts – aptuveni tad Smits bija zvanījis. Apmēram pēc divdesmit sekundēm kadrā pie vārtiņiem parādījās kaut kāds siluets. Valentīns. Viņš pienāca no kreisās puses. No galvenā ceļa puses. Autobuss? Taksometrs? Rokā viņam jau bija balta atslēga, viņš atslēdza vārtiņus un iešmauca iekšā. Vārtiņi aiz viņa pievērās, taču neaizcirtās ciet. Piecpadsmit divdesmit sekundes vēlāk Harijs ieraudzīja Valentīnu otrajā attēlā ar tukšajiem aizgaldiem un svariem. Uz svaru metāla plāksnes Valentīns gandrīz zaudēja līdzsvaru. Svaru bultiņa ietrīcējās un parādīja, ka šis monstrs, kurš bija nogalinājis tik daudz cilvēku, dažus pat ar kailām rokām, sver tikai septiņdesmit četrus kilogramus – par desmit kilogramiem mazāk nekā Harijs. Valentīns pietuvojās kamerai, un šķita, ka viņš ielūkojas tieši objektīvā. Tomēr viņš to nepamanīja. Pirms viņš nozuda no kadra, Harijs redzēja, ka Valentīns iebāž roku dziļāk mēteļa kabatā. Tagad Harijs kadrā redzēja vienīgi tukšos aizgaldus, svaru bultiņu un Valentīna ēnas augšējo daļu. Harijs rekonstruēja sekundes, viņš atcerējās katru vārdu no telefonsarunas ar Hallsteinu Smitu. Pārējā diennakts daļa un pie Katrīnes pavadītās stundas bija izgaisušas, bet šīs sekundes turējās kā pienaglotas. Tā bija vienmēr – kad viņš dzēra, ap privāto domu smadzenēm izveidojās teflona aplikums, bet policista domu smadzenes sedza klīstera kārtiņa – it kā viena smadzeņu daļa vēlētos aizmirst, bet otrai vajadzētu atcerēties. Iekšējās izmeklēšanas darbiniekiem nāksies uzrakstīt biezu nopratināšanas protokolu, lai pieminētu visus sīkumus, ko viņš atceras.

Harijs ieraudzīja, ka, Valentīnam atverot durvis, kadrā parādās to mala. Viņš redzēja, ka ēna paceļ roku un tad krīt.

Harijs palielināja atskaņošanas ātrumu.

Viņš pamanīja Hallsteina muguru, kurš šļūcošiem soļiem aizvilkās garām aizgaldiem un izgāja ārā.

Minūti vēlāk Valentīns izstreipuļoja pa to pašu ceļu. Harijs samazināja ātrumu. Valentīns ejot balstījās uz aizgaldu malām. Likās, ka viņš kuru katru sekundi sabruks. Tomēr turpināja iet, metru pēc metra. Līgodamies apstājās uz svariem. To bultiņa rādīja pusotru kilogramu mazāk nekā viņa ienākšanas brīdī. Harijs pameta acis uz asiņu peļķi uz grīdas aiz datora un tad monitorā noskatījās, kā Valentīns pūlas atvērt ārdurvis. Un te nu Harijs varēja sajust viņa vēlmi izdzīvot. Bet varbūt tās bija tikai bailes tikt notvertam? Harijam ienāca prātā, ka šis filmas fragmentiņš varētu būt garšīgs kumosiņš un kļūt par YouTube hitu.

Durvju spraugā parādījās Bjērna Holma bālā seja.

– Tātad te tas viss sākās!

Viņš ienāca, un Hariju atkal apbūra tas, kā citādi ne īpaši kustīgais, elegantais krimināltehniķis, pārvietodamies nozieguma vietā, uzreiz kļūst līdzīgs baletdejotājam. Bjērns pietupās līdzās asiņu peļķei.

– Tūlīt vedīsim viņu prom.

– Hmm.

– Četras šāvienu brūces, Harij! Cik no tām ir…

– Trīs, – Harijs atbildēja. – Hallsteins izšāva tikai vienu reizi.

Bjērns Holms saviebās.

– Viņš šāva uz apbruņotu vīru, Harij! Ko esi nodomājis sacīt iekšējās izmeklēšanas ļaudīm par saviem šāvieniem?

Harijs paraustīja plecus.

– Patiesību, protams. To, ka bija tumšs un ka Valentīns turēja rokā zaru, lai es noticētu, ka viņam ir ierocis! Viņš zināja, ka viņam beigas, un gribēja, lai es viņu nošauju, Bjērn.

– Tomēr. Trīs šāvieni krūtīs neapbruņotam cilvēkam…

Harijs piekrītoši pamāja.

Bjērns ievilka elpu, palūkojās pār plecu un pieklusināja balsi:

– Skaidra lieta, ir tumšs, līst un tur, mežā, pilnā sparā plosās vētra. Ja es tagad aiznesīšos uz turieni un mazliet pats paskatīšos, var taču gadīties, ka vietā, kur Valentīns gulēja, dubļos atrodu pistoli!

Vēja brāzmām brakšķinot sienas, abi vīri skatījās viens uz otru.

Harijs redzēja, ka Bjērna Holma vaigos sakāpj sārtums. Zināja, ko tas viņam maksā. Viņš zināja, ka Bjērns piedāvā viņam vairāk nekā spēj dot. Ka piedāvā visu to, ko aizsargā. Viņu kopīgo īpašumu, morāles principus. Savu un viņu dvēseles.

– Paldies! – Harijs pateicās. – Pateicos, draudziņ, bet man jāatsakās!

Bjērns Holms samirkšķināja acis. Norija siekalas. Gari, trīcoši noelsās un īsi, atviegloti, nevietā iesmējās.

– Es labāk došos atpakaļ, – viņš noteica un piecēlās.

– Ej vien, – Harijs piekrita.

Bjērns Holms apstājās un mirkli pavilcinājās. It kā vēlētos kaut ko teikt vai paspert soli uz priekšu un apskaut Hariju. Harijs paliecās tuvāk datoram.

– Vēl parunāsimies, Bjērn!

Monitorā viņš noskatījās, kā krimināltehniķa sakumpusī mugura pazūd ejā, un brīdi vēlāk viņš jau bija ārā.

Harijs trieca ar dūri pa tastatūru. Iedzert! Velns, velns! Tikai vienu glāzīti!

Viņa skatiens pievērsās cilvēkam-sikspārnim.

Ko Hallsteins bija teicis? Viņš to zināja! Viņš zināja, kur es esmu!

32. NODAĻA Trešdienas nakts

Mikaēls Belmans, sakrustojis rokas uz krūtīm, stāvēja un prātoja, vai Oslo policijas pārvalde jelkad būtu noturējusi preses konferenci pulksten divos naktī. Viņš stāvēja, atbalstījies pret sienu kreisajā pusē no podija, un vēroja zāli, kurā bija sapulcējušies avīžu nakts dežuranti, citi redakciju darbinieki, žurnālisti, kuriem patiesībā vajadzētu atspoguļot Emīlijas posta darbus, un samiegojušies darboņi, kurus nakts dežuranti izcēluši no gultas. Mūna Do bija ieradusies treniņtērpā zem lietusmēteļa un izskatījās pilnīgi pamodusies.

Uz podija, blakus nodaļas vadītājam Gunnaram Hāgenam, sēdēja Katrīne Brata un klāstīja detaļas par iebrukumu Valentīna Jertsena dzīvoklī Sinsenē un tam sekojošo drāmu Hallsteina Smita īpašumā. Mirkšķinājās zibspuldzes, un Belmans zināja: kaut arī nesēž tur augšā, viena otra kamera pavēršas pret viņu, tādēļ mēģināja piešķirt sejai attiecīgo izteiksmi, kādu Isabelle bija ieteikusi. Nopietnu, bet ar uzvarētāja iekšējo apmierinātību. “Atceries, ka ir miruši cilvēki!” Isabelle bija teikusi. “Tādēļ nekādu smīniņu vai atklāta prieka izpausmju! Iedomājies, ka esi ģenerālis Eizenhauers pēc D dienas, – uz tevi gulstas līdera atbildība, kas reizē ir gan uzvara, gan traģēdija!”

Belmans apvaldīja žāvas. Ulla pēc izklaidēšanās ar draudzenēm, pārnākusi mājās piedzērusies, bija viņu pamodinājusi. Viņš nespēja atcerēties, kad pēdējo reizi, izņemot jaunības laikus, būtu redzējis viņu piedzērušos. Starp citu, par dzeršanu. Harijs Hols stāvēja viņam blakus, un, ja Belmans nezinātu labāk, tad teiktu, ka bijušais inspektors arī ir piedzēries. Viņš izskatījās vairāk noguris par jebkuru žurnālistu, un vai viņa slapjais apģērbs nesmirdēja pēc alkohola?

Telpā spalgi ieskanējās Rūgalannes dialekts.

– Es saprotu, jūs nevēlaties atklāt policista vārdu, kurš šāva un nogalināja Valentīnu Jertsenu, bet jūs varētu mums atbildēt, vai Valentīns bija bruņots vai šāva pretī?

– Kā jau teicu, mēs neiedziļināsimies detaļās, līdz gūsim pilnu pārskatu! – Katrīne atbildēja, norādot uz Mūnu Do, kura vēcināja ar roku.

– Bet vai pastāstīsi mums detaļas par Hallsteina Smita lomu?

– Jā, – Katrīne atbildēja. – Tur mums ir zināmas visas detaļas, jo pastāv notikušā ieraksts, un vienlaikus mēs runājām ar Smitu pa telefonu.

– Tu jau teici, bet ar ko viņš runāja?

– Ar mani. – Katrīne ieklepojās. – Un ar Hariju Holu.

Mūna Do piešķieba galvu.

– Tātad jūs ar Hariju Holu notikuma brīdī bijāt šeit, Policijas pārvaldes ēkā?

Mikaēls Belmans redzēja, ka Katrīne, it kā lūdzot palīdzību, pašķielē uz Gunnaru Hāgenu, tomēr nešķita, ka nodaļas vadītājs saprot, ko viņa grib. Arī Belmans nesaprata.

– Mēs nevēlamies šobrīd pārāk iedziļināties policijas darba metodēs tieši šajā lietā, – Hāgens sacīja. – Gan attiecībā uz iespējamu pierādījumu iznīcināšanu, gan uz taktiku turpmākajās lietās.

Mūna Do un zālē esošie likās samierinājušies ar sacīto, bet Belmans ievēroja, ka Hāgenam nav ne jausmas par to, ko viņš piesedz.

– Ir jau vēls, un gan mums, gan jums ir jāstrādā, – Hāgens noteica un paskatījās pulkstenī. – Nākamā preses konference notiks rīt, pulksten divpadsmitos. Cerams, tad mums būs kaut kas vairāk. Līdz tam laikam – arlabunakti! Tagad visi varēsim gulēt mazliet mierīgāk.

Zibspuldžu uzbrukums kļuva intensīvāks, tiklīdz Hāgens un Brata piecēlās. Viņiem metās virsū ar jauniem jautājumiem. Daži no fotogrāfiem pavērsa objektīvus uz Belmana pusi, un, kad kāds no abiem, kuri bija piecēlušies, nokļuva starp Belmanu un kamerām, viņš paspēra soli uz priekšu, lai fotogrāfi viņu redzētu.

– Harij, mazliet uzgaidi! – neskatīdamies sāņus un nemainīdams savu “Eizenhauera sejas izteiksmi”, Belmans ierunājās.

Kad zibspuldžu lietus norima, viņš pagriezās pret Hariju Holu, kurš, sakrustojis rokas uz krūtīm, stāvēja un gaidīja.

– Es nepametīšu tevi vilkiem, – Belmans ieteicās. – Tu izdarīji savu darbu un nošāvi nāvīgi bīstamu sērijveida slepkavu! – Viņš uzlika roku Harijam uz pleca. – Un mēs rūpējamies par savējiem. Okay?

Garā auguma policists daudznozīmīgi paskatījās uz savu plecu, un Belmans noņēma roku. Harija balss bija aizsmakusi vairāk nekā parasti:

– Izbaudi uzvaru, Belman, rīt no rīta man jāierodas uz nopratināšanu, tādēļ – arlabunakti!

Belmans nolūkojās pakaļ aizejošajam Harijam Holam, kurš gāja atsperīgiem soļiem, plati iepletis kājas – kā jūrnieks uz klāja, kad jūrā augsti viļņi.

Belmans jau bija apspriedies ar Isabelli, un abi bija vienisprātis: ja šim panākumam nebūs pēcgaršas, tad labāk būtu, ja policijas Īpašā nodaļa nonāktu pie slēdziena, ka Holu nav, par ko kritizēt. Kā tieši viņi varētu palīdzēt iekšējās izmeklēšanas grupai nonākt pie šāda slēdziena, abi vēl nezināja, jo tur nebija tiešu kukuļņēmēju. Bet skaidrs, ka jebkurš domājošs cilvēks uzklausa saprātīgu viedokli. Kas attiecās uz presi un publiku, tad Isabelle uzskatīja, ka pēdējo gadu laikā par pierastu lietu kļuvis tas, ka masu slepkavības beidzas ar to, ka policija noziedznieku nogalina, ka prese un tās lasītāji lielākā vai mazākā mērā klusēdami pieļauj, ka sabiedrība tā atrisina šāda veida lietas – efektīvi un ātri, apelējot pie parastās tautas taisnīguma jūtām un bez trakajām tiesu izmaksām, kādas vienmēr ir lielajās slepkavību lietās.

Belmans ar acīm meklēja Katrīni Bratu, zinādams, ka abi kopā viņi varētu būt labs motīvs fotogrāfiem. Bet viņa jau bija aizgājusi.

– Gunnar! – viņš iesaucās tik skaļi, ka daži fotogrāfi pagriezās uz viņa pusi.

Nodaļas vadītājs apstājās pie durvīm un tad pienāca Belmanam klāt.

– Rādi nopietnu ģīmi! – Belmans pačukstēja un sniedza viņam roku. – Apsveicu! – viņš skaļi sacīja.

Harijs stāvēja Borggātā zem ielas laternas un Emīlijas pēdējās brāzmās mēģināja aizsmēķēt. Viņš sala tā, ka klabēja zobi, un juta, ka cigarete starp lūpām lēkā augšup lejup.

Harijs pameta skatienu uz Policijas pārvaldes ēkas izeju, no kurienes joprojām nāca ārā preses ļaudis un žurnālisti. Laikam jau tie bija tikpat pārguruši kā viņš, jo dedzīgi nediskutēja savā starpā, bet, līdzīgi klusai, stigrai masai, plūda lejup no pakalna uz Grenlannsleiretes pusi. Bet varbūt arī tie to sajuta. Tukšumu. To, kas rodas, kad mērķis ir sasniegts, kad esi ceļa galā un apjēdz, ka tas nozīmē – ceļa vairs nav. Vairs nav zemes, ko art. Bet tava sieva joprojām atrodas slimnīcā kopā ar ārstiem, un arī tur tu neko nespēj līdzēt. Tu nekam neesi derīgs.

– Ko tu gaidi?

Harijs pagriezās. Tas bija Bjērns.

– Katrīne, – Harijs paskaidroja, – teica, ka aizvedīs mani uz mājām. Viņa devās uz garāžu paņemt mašīnu. Tādēļ, ja arī tev vajadzīgs šoferis…

Bjērns papurināja galvu.

– Vai tu aprunājies ar Katrīni par to, ko mēs runājām?

Harijs pamāja un vēlreiz pamēģināja aizsmēķēt cigareti.

– Vai tas nozīmē “jā”?

– Nē, – Harijs atbildēja. – Es viņai nejautāju par tavām izredzēm.

– Nejautāji?

Harijs uz mirkli pievēra acis. Varbūt bija pajautājis, taču neatcerējās nedz to, nedz arī viņas atbildi.

– Vaicāju tāpēc, ka iedomājos: ja jūs abi ap pusnakti esat kopā kādā vietā, kas nav Policijas pārvalde, tad varbūt runājat ne tikai par darba lietām vien.

Harijs piesedza ar plaukstu cigareti un šķiltavas un paskatījās uz Bjērnu. Tūtenieša gaišzilās, bērnišķīgās acis bija izspiedušās vairāk nekā parasti.

– Atceros tikai to, ka runājām par darbu, Bjērn!

Bjērns Holms skatījās zemē un tirināja kāju. It kā atjaunodams asinsriti. Kā tāds, kurš nespēj paiet.

– Es pajautāšu, Bjērn!

Bjērns Holms, nepaceļot galvu, pamāja, pagriezās un devās prom.

Harijs noskatījās viņam pakaļ. Ar sajūtu, ka Bjērns kaut ko redzējis vai zina ko tādu, kas viņam pašam nav zināms. Lūk! Beidzot uguntiņa!

Viņam līdzās pieslīdēja un apstājās mašīna.

Harijs nopūtās, nometa cigareti, atvēra durvis un iesēdās mašīnā.

– Par ko jūs runājāt? – Katrīne painteresējās, noskatījās, kā Bjērns aiziet, un sāka braukt uz naksnīgās Grenlannsleiretes pusi.

– Vai mums bija sekss? – Harijs pajautāja.

– Ko?

– Es no šī vakara neko neatceros! Vai mēs nemīlējāmies?

Katrīne neatbildēja, šķietami koncentrēdamās, lai, iedegoties sarkanajai gaismai, apstātos tieši uz baltās līnijas. Harijs gaidīja.

Iedegās zaļā gaisma.

– Nē! – Katrīne sacīja, tad piedeva gāzi un atlaida sajūga pedāli. – Seksa mums nebija.

– Labi! – Harijs noteica un klusi iesvilpās.

– Tu biji pārāk piedzēries!

– Ko?

– Tu biji pārāk pilnā. Tu aizmigi.

Harijs aizvēra acis.

– Velns!

– Es tā arī domāju!

– Ne jau tas! Rākela guļ komā, kamēr es…

– …dari, ko vari, lai viņai pievienotos. Aizmirsti, Harij, ir notikušas vēl sliktākas lietas!

Pa radio kāda sausa balss ziņoja, ka Valentīns Jertsens, tā dēvētais vampīrists, ap pusnakti esot nogalināts. Un Oslo esot piedzīvojusi un pārcietusi savu pirmo tropisko vētru. Katrīne un Harijs klusēdami izbrauca cauri Majoštuenai, Vinnernai un tuvojās Holmenkollenei.

– Ko tu tagad domā par Bjērnu? – Harijs ievaicājās. – Vai pastāv varbūtība, ka tu varētu dot viņam vēl vienu iespēju?

– Vai viņš tevi lūdza pajautāt? – Katrīne viņu pārtrauca.

Harijs neatbildēja.

– Man likās, ka viņam kaut kas ir ar to kaut-kādu-tur Līeni?

– Neko par to nezinu. Bet tas nekas! Apstājies šeit, lūdzu!

– Vai nav jāuzbrauc līdz mājai?

– Tu tikai pamodināsi Oļegu. Tiešām. Arlabunakti!

Harijs atvēra mašīnas durvis, bet palika sēžam.

– Jā?

– Mm. Nekas.

Tad viņš izkāpa.

Harijs noskatījās, kā gabarītugunis nozūd tumsā, un pa grants celiņu sāka kāpt augšup uz mājas pusi.

Tā rēgojās priekšā, vēl tumšāka par nakts melnumu. Bez gaismas. Bez elpas.

Viņš atslēdza durvis un iegāja. Ieklausījās.

Uz grīdas mētājās Oļega kurpes. Viss bija kluss.

Veļas mazgātavā viņš novilka visas drēbes un ielika netīrās veļas grozā. Uzkāpa augšā guļamistabā un sameklēja kaut ko tīru. Viņš zināja, ka nespēs gulēt, tādēļ nokāpa lejā uz virtuvi. Uzlika vārīties kafiju un paskatījās ārā pa logu.

Uzmācās dažādas domas. Viņš tās aizgainīja un ielēja kafiju, zinādams, ka nespēs to iedzert. Varēja vēlreiz aizbraukt līdz Jealousy, bet arī alkoholu viņš vairs nespētu iedzert. Bet gan jau spēs. Vēlāk.

Domas atgriezās.

To bija tikai divas.

Vienkāršas un skaļas.

Pirmā sacīja, ka, gadījumā ja Rākela neizdzīvos, viņš tai sekos, viņš ies to pašu ceļu.

Otrā doma vēstīja: ja viņa izdzīvos, tad viņš no tās aizies, jo viņa ir pelnījusi kaut ko labāku, un tāpēc viņai nevajadzēs aiziet pašai.

Uzradās trešā doma.

Harijs ieslēpa seju plaukstās.

Šī doma jautāja, vai viņš vēlas, lai Rākela izdzīvotu, vai ne.

Velns, velns!

Un vēl ceturtā doma.

Par to, ko mežā bija pateicis Valentīns.

Galu galā visi būsim piemānīti, Harij.

Droši vien viņš bija domājis, ka Harijs viņu piemānījis? Varbūt viņš domāja par kādu citu? Vai Valentīnu būtu piemānījis kāds cits?

Tādēļ arī tu tiksi piemānīts.

Viņš taču bija pateicis to tieši pirms tam, kad piemānīja Hariju, liekot tam noticēt, ka mērķē uz viņu ar ieroci, tomēr – varbūt ne to viņš bija domājis. Iespējams, runa bija par kaut ko citu.

Harijs nodrebēja, jo pēkšņi sajuta pie pakauša kādu roku.

Un pacēla galvu.

Aiz viņa krēsla stāvēja Oļegs.

– Nedzirdēju, kad tu ienāci! – Harijs mēģināja paskaidrot, taču balss izskanēja neskaidri.

– Tu gulēji.

– Gulēju? – Harijs izslējās. – Nē, es tikai mazliet pasēdēju un…

– Tu gulēji, tēt! – Oļegs viņu pārtrauca un nedaudz pasmaidīja.

Harijs samirkšķināja acis un pavērās apkārt. Pastiepa roku un aptaustīja kafijas krūzīti. Tā bija auksta.

– Hmm. Kad tevi velns!

– Es padomāju, – Oļegs teica un pievilka krēslu blakus Harijam. Apsēdās.

Harijs pačāpstināja un izskaloja mutē sakrājušās siekalas.

– Un tev ir taisnība.

– Man – taisnība?

Harijs iedzēra malku aukstās kafijas, lai atbrīvotos no žults smakas.

– Jā. Uz tevi gulstas atbildība, kas skar ne tikai tavus tuviniekus vien. Tev tur jābūt arī to cilvēku dēļ, kuri nav tik tuvi! Un man nav tiesību prasīt, lai tu tos visus piemānītu. Tas, ka slepkavību lietas tev ir kā narkotikas, būtībā neko nemaina.

– Hmm. Un pie šāda slēdziena tu esi nonācis patstāvīgi?

– Jā. Helga mazliet piepalīdzēja. – Oļegs pētīja savas plaukstas. – Viņa ir spējīgāka par mani un spēj paskatīties uz lietām no cita skatpunkta. Un ar to es nedomāju sacīt, ka nevēlos būt tāds kā tu!

Harijs uzlika roku Oļegam uz pleca. Viņam mugurā bija Elvis Costello krekliņš, kuru bija paņēmis no Harija un kurā gulēja.

– Puisīt?

– Jā?

– Apsoli, ka nekļūsi tāds kā es! Tas ir vienīgais, ko tev lūdzu!

Oļegs pamāja ar galvu.

– Ir vēl kāda lieta, – viņš sacīja.

– Jā?

– Zvanīja Stefenss. Par mammu.

Harijam likās, it kā viņa sirdi būtu sagrābusi dzelzs ķetna. Viņš pārstāja elpot.

– Viņa ir pamodusies.

33. NODAĻA Ceturtdienas rīts

– Jā?

– Annešs Villers?

– Jā.

– Labrīt! Es zvanu no Tiesu medicīnas nodaļas.

– Labrīt!

– Runa ir par matiņu, kuru tu atsūtīji analīzei!

– Jā?

– Vai saņēmi nosūtīto izrakstu?

– Jā.

– Tā nav pilnā analīze, bet, kā redzi, ir saikne starp matiņa DNS un vienu no tiem DNS profiliem, kurus piereģistrējām Vampīrista lietā. Pareizāk sakot, DNS profils nr. 201.

– Jā, redzēju.

– Šobrīd es nezinu, kas ir 201., un tomēr mēs zinām, ka tas nav Valentīns Jertsens. Bet, tā kā sakritība ir daļēja un tu neko neesi teicis, es gribēju pārliecināties, vai esi saņēmis rezultātu. Pieļauju, ka jūs gribat, lai analīzi pabeidzam?

– Paldies, nē!

– Nē? Bet…

– Lieta ir slēgta, un jums, tiesu mediķiem, ir daudz darba! Starp citu, vai izraksts ir nosūtīts arī citiem?

– Nē, nekur neredzu, ka kāds būtu to lūdzis. Vai vēlies…

– Nē, nav vajadzīgs! Varat izbeigt šo lietu. Paldies par palīdzību!

TREŠĀ DAĻA

.

34. NODAĻA Sestdiena

Masa Kanagava ar kalēja knaiblēm izcēla no krāsns sarkani nokaitēto dzelzs gabalu. Uzlika to uz laktas un sāka apstrādāt ar vienu no mazajiem āmuriņiem. Āmuriņam bija tradicionālā japāņu forma – ar izvirzītu galviņu, līdzīgu karātavām. Masa bija pārņēmis mazo smēdīti no sava tēva, tas savukārt – no savējā, un, tāpat kā daudzās smēdes Vakajamā, viņš bija pūlējies savilkt kopā galus. Tērauda rūpniecība, pilsētas ekonomiskais mugurkauls, bija pārcēlusies uz Ķīnu, un Masa bija spiests fokusēties uz nišas produktiem. Uz tādiem kā katana, samuraju zobeni, kas bija ļoti populāri ASV. Viņš tos izgatavoja pēc privāto klientu tiešiem pasūtījumiem no visas pasaules. Japānas likumi noteica, ka zobenu kalējiem ir vajadzīga licence, šī prasme ir jāmācās piecus gadus un mēnesī drīkst izkalt tikai divus garos zobenus, kuri visi jāreģistrē varas iestādēs. Masa bija tikai parasts kalējs. Viņš kala labus zobenus par niecīgu daļu no cenas, kādu prasīja licencētie zobenu kalēji, un zināja, ka reiz var tikt saņemts ciet, tādēļ centās neizcelties. Kādiem nolūkiem klienti šos zobenus izmantoja, viņš nezināja un arī negribēja zināt. Cerams, treniņiem, sienu greznojumiem vai ieroču kolekcijai. Bet viņš zināja, ka nopelna sev un ģimenei iztikas līdzekļus un spēj uzturēt mazo smēdi. Savam dēlam gan viņš bija pateicis, ka tam jāatrod cits amats, ka viņam jāstudē, ka kalēja darbs ir pārāk smags un atalgojums – pārāk niecīgs. Dēls bija paklausījis tēva padomam, bet par mācībām universitātē bija jāmaksā, tādēļ Masa kala to, kas viņam tika pasūtīts. Kā, piemēram, tagad – izgatavot Heianas perioda dzelzs zobu repliku. Pasūtītājs bija kāds klients Norvēģijā, un šādu zobu komplektu viņš pasūtīja jau otro reizi. Pirmā reize bija pirms pusgada. Klienta vārdu Masa Kanagava nezināja, viņam bija tikai pasta kastītes adrese. Bet tas bija lieliski, jo par preci tika samaksāts iepriekš, un Masa bija pieprasījis augstu cenu. Ne tikai tāpēc, ka tas bija sarežģīts darbs – izkalt zobus pēc klienta atsūtītajiem zīmējumiem, bet arī tāpēc, ka tas šķita nenormāli. Masa nespēja īsti pamatot, kāpēc tas likās trakāk nekā kalt zobenus, bet, paskatoties uz šiem dzelzs zobiem, viņš nodrebinājās. Un, braucot uz mājām pa 370. šoseju, pa dziedošo ceļu, kurā rūpīgi pārdomātās un izveidotās rievas ceļa klājumā, riepām ripojot pāri, radīja melodiju, viņš vairs nedzirdēja to, ko bija pieradis uztvert kā skaistu, nomierinošu kora dziesmu. Viņš saklausīja brīdinājumu, dobju dunoņu, kas aizvien pieauga – līdz kliedzienam. Kā dēmona kliedziens.

Harijs pamodās. Aizsmēķēja cigareti un sāka prātot. Kāda bija šī pamošanās? Tā nebija pamošanās darbam. Bija sestdiena, pirmā lekcija pēc ziemas brīvdienām nebūs agrāk kā pirmdien, un bārā šodien ir Eisteins.

Šī nebija pamošanās vienatnē. Viņam blakus gulēja Rākela. Pirmās nedēļas pēc viņas atgriešanās no slimnīcas viņš, gulēdams kā tagad un skatīdamies uz guļošo Rākelu, bija bažījies, ka viņa varētu nepamosties, ka šis mistiskais “tas” – kura cēloni ārsti tā arī nebija noskaidrojuši – varētu atkal atgriezties.

– Cilvēki nebeidz šaubīties, – Stefenss bija teicis. – Cilvēki vēlas ticēt, Harij, ka tādi kā tu un es zinām: apsūdzētais ir vainīgs, diagnoze ir pareiza! Atzīšanās, ka mēs šaubāmies, tiks uztverta kā atzīšanās paša nepietiekamībā, nevis kā saistība ar procesu noslēpumainību vai profesijas ierobežojumiem. Bet patiesība ir tāda, ka mēs nekad neuzzināsim, kādēļ Rākela saslima. Bija zināms Masta šūnu sakopojums, tādēļ sākumā iedomājos par mastocitozi, kas ir reta asinsrites sistēmas slimība. Bet visi simptomi ir pazuduši, un daudzas pazīmes norāda, ka tā bijusi kaut kāda saindēšanās. Tādā gadījumā tev nav jādomā, ka slimība varētu atkārtoties. Tāpat kā šīs vampīrista slepkavības, vai ne?

– Bet mēs zinām, kurš tās sievietes nogalināja!

– Tieši tā. Slikta analoģija.

Nedēļām ritot, pamazām aizvien retākas kļuva reizes, kad viņš iedomājās par recidīva iespēju Rākelai.

Aizvien retāk, iezvanoties telefonam, viņš iedomājās, ka vampīrists izdarījis jaunu slepkavību.

Tā nebija arī pamošanās ar baiļu sajūtu.

Pēc Valentīna Jertsena nogalināšanas dažas tādas reizes viņam bija. Diezgan savādi, bet ne tad, kad viņu nopratināja Iekšējās izmeklēšanas ļaudis, kuri pamazām nonāca pie secinājuma, ka Hariju nevar sodīt par to, ka neparedzamā situācijā viņš bija šāvis uz bīstamu slepkavu, kurš pats izprovocējis uz šādu reakciju. Pirmā tāda reize bija, kad Valentīns un Marte Rūda bija sākuši viņam rādīties sapņos. Un tā bija viņa, nevis Valentīns, kas čukstēja viņam ausī. Tādēļ arī tu tiksi piemānīts. Viņš bija nospriedis, ka atbildība par viņas atrašanu tagad jāuzņemas citiem. Un, nedēļām pārvēršoties mēnešos, viņu apmeklējumi bija kļuvuši retāki. Palīdzēja tas, ka viņš bija iegājis ikdienas ritmā Policijas akadēmijā un mājās un, protams, nepieskārās alkoholam.

Un tagad viņš beidzot bija tur, kur jābūt, – šis bija piektais veids. Pamošanās ar apmierinātības sajūtu. Viņš vēlētos nokopēt un ielīmēt kalendārā vēl vienu dienu ar šādu nepieciešamo serotonīna līmeni.

Harijs, cik vien klusi spēdams, izslīdēja no gultas, uzvilka kājās bikses, nokāpa lejā uz pirmo stāvu, ielika espreso automātā Rākelas iecienītākās kafijas kapsulu, ieslēdza aparātu un izgāja uz lieveņa. Juta, kā sniegs knaiba kailo kāju pēdas, un ieelpoja auksto ziemas gaisu. Pilsēta, baltajā sagšā ietinusies, vēl gulēja tumsā, bet austrumpusē kautrīgi sārtojās jauna diena.

Viņš uzģērba dūnu jaku un, uzvilcis kājās kurpes, aizbrida pa sniegu līdz pastkastītei.

“Aftenposten” rakstīja, ka nākotne liekas gaišāka, nekā plašsaziņas līdzekļi liek noticēt. Ka, par spīti aizvien detalizētākām mediju ziņām par slepkavībām, kariem un zvērībām, nesen publicētais pētījums rāda, ka to cilvēku skaits, kurus nogalinājuši citi cilvēki, atrodas vēsturiski zemākajā punktā un pastāvīgi samazinās. Jā, un kādudien slepkavības varbūt tikšot izskaustas. Mikaēls Belmans, kurš saskaņā ar “Aftenposten” ziņām nākamnedēļ tikšot nozīmēts un stāšoties tieslietu ministra amatā, komentēja, ka izvirzīt augstus mērķus neesot slikti, bet viņa personīgais mērķis neesot izveidot ideālu, bet gan labāku sabiedrību. Harijam nācās pasmaidīt. Isabelle Skeijena bija spējīga sufliere. Harijs vēlreiz pievērsa uzmanību teikumam, ka slepkavības kādudien varētu tikt izskaustas. Kādēļ šis drosmīgais apgalvojums viesa viņā nemieru – jāatzīst, par spīti savai apmierinātībai, – kādu bija izjutis pēdējā mēneša laikā, jā, varbūt pat ilgāk? Slepkavības. Par savas dzīves mērķi viņš bija izvirzījis slepkavību apkarošanu. Bet, ja viņam paveiksies, ja to vairs nebūs, vai neizzudīs arī viņš, Harijs? Vai reizē ar Valentīnu viņš neapglabāja arī mazliet no sevis? Varbūt tāpēc pirms dažām dienām Harijs bija atjēdzies, stāvot pie Valentīna Jertsena kapa pieminekļa? Vai arī tas nozīmētu kaut ko citu? To, ko Stefenss bija teicis par nebeigšanu šaubīties? Vai pietrūka atbilžu uz jautājumiem, kas viņu grauza? Velns, Rākela bija vesela, Valentīna vairs nebija. Tagad būtu laiks atslābt.

Nočirkstēja sniegs.

– Ziemas brīvdienas droši vien beigušās, Harij?

– Izdzīvojām, Sīvertsenas kundze! Skatos, tev neizdevās pietiekami paslēpot?

– Lai paliek slēpes, – viņa atbildēja un ieliecās gurnos. Slēpošanas tērps viņai derēja, kā uzliets. Neapšaubāmi ļoti vieglās distanču slēpes viņa turēja vienā rokā – it kā tās būtu irbulīši.

– Vai nevēlies paskrieties līdzi, Harij? Visi pārējie guļ, mēs varam aizšauties līdz Trīvannai! – Viņa pasmaidīja. Laternas gaisma apspīdēja viņas lūpas – ar kaut kādu krēmu pret aukstumu. – Tiešām laba… slīdamība!

– Man nav slēpju. – Harijs pasmaidīja.

Viņa iesmējās.

– Tu joko! Tu esi norvēģis, un tev nav slēpju?

– Es zinu, tā ir valsts nodevība! – Harijs iemeta acis avīzē. Paskatījās uz datumu. 4. marts.

– Atceros, ka jums nebija arī Ziemassvētku eglītes!

– Tiešām? Par mums vajadzētu ziņot!

– Vai zini ko, Harij? Reizēm es tevi apskaužu!

Harijs pacēla galvu.

– Tu nekad nesatraucies, tu vienkārši pārkāp visus noteikumus. Laiku pa laikam arī es vēlētos būt tikpat frivola.

Harijs iesmējās.

– Ar tādu ziedi, kāda ir tev, domāju – būs tev gan stabilitāte, gan slīdamība, Sīvertsenas kundze!

– Ko?

– Laimīgu ceļu! – Harijs militāri pasveicināja, pielikdams salocīto avīzi pie pieres, un devās atpakaļ uz mājām.

Viņš paskatījās uz Mikaēla Belmana – vienača – fotogrāfiju. Varbūt tāpēc viņa skatiens bija tik stingrs. Tas bija tāda vīra skatiens, kurš šķiet pārliecināts, ka zina patiesību. Sludinātāja skatiens. Tāds, kas liek cilvēkiem noticēt.

Koridorā Harijs apstājās un paskatījās uz sevi.

Patiesība ir tāda, ka mēs nekad neuzzināsim droši.

Pat tu, Harij, beigās tiksi piemānīts.

Vai tā šķita vai bija jūtamas šaubas?

Rākela sēdēja pie virtuves galda un bija ielējusi abiem kafiju.

– Jau piecēlies? – Harijs pajautāja un noskūpstīja viņu uz pieres. Rākelas mati mazliet smaržoja pēc vaniļas un Guli-Rākela – viņa mīļākās smaržas.

– Nupat zvanīja Stefenss, – viņa teica un paspieda Harija roku.

– Ko viņš gribēja tik agri?

– Tikai painteresējās, kā sviežas. Viņš uzaicināja Oļegu ierasties – pēc asins analīzes, ko noņēma pirms Ziemassvētkiem. Teica, ka neesot iemesla satraukumam, bet viņš gribot redzēt, vai nav iespējams atrast kaut kādu ģenētisku saikni, kas varētu izskaidrot “to”.

“Tas”. Pirmajās dienās pēc Rākelas atgriešanās mājās no slimnīcas viņš, viņa un Oļegs bija apskāvušies biežāk. Vairāk sarunājušies. Mazāk plānojuši. Vienkārši bijuši kopā. Līdzīgi – ja kāds iemet ūdenī akmeni, tā virsma pamazām nomierinās un ar laiku atgūst savu sākuma stāvokli. Kļūst mierīga. Un tomēr likās, ka tur lejā, zem viņiem, kaut kas notrīs.

– Nav iemesla satraukumam, – Harijs atkārtoja gan pats sev, gan viņai. – Bet tu tomēr kļuvi nemierīga?

Viņa paraustīja plecus.

– Vai kaut ko izdomāji par bāru?

Harijs apsēdās un iedzēra malku šķīstošās kafijas.

– Kad vakar tur biju, iedomājos, ka tas, protams, ir jāpārdod. Es neko nezinu par bāru vadīšanu un nejūtu sevī aicinājumu pildīt glāzes jauniem cilvēkiem, kuriem ir potenciāli nelabvēlīgi gēni.

– Bet…

Harijs aizvilka ciet jakas rāvējslēdzēju.

– Eisteinam patīk tur strādāt. Un viņš neielaižas sarunās par pārdošanu, es to zinu. Viegla un neierobežota pieejamība dažu labu disciplinē. Un tādēļ arī bārs darbojas.

– Nav nekā savāda, ja šai vietai reklāmu taisa vampīrista divas slepkavības, viena apšaudīšanās un Harijs Hols aiz letes.

– Hmm. Nē, manuprāt, tā ir doma par Oļega mūzikas izvēli, kas gluži vienkārši darbojas. Šovakar, piemēram, būs tikai elegantākās dāmas pāri piecdesmit. Lusinda Viljamsa, Emmilū Harisa, Petija Smita, Krisija Hainda…

– Tās bija pirms mana laika, dārgais!

– Rīt skanēs 60. gadu džezs, un ievērības cienīgākais ir tas, ka ieradīsies arī tie paši, kuri apmeklē pankroka vakarus! Par godu Mehmetam šonedēļ atskaņosim Polu Rodžersu. Eisteins domā, ka mums vajadzētu mūzikas viktorīnu. Un…

– Harij?

– Jā?

– Tagad izklausās, it kā tu domātu Jealousy paturēt!

– Patiešām? – Harijs pakasīja pakausi. – Velns parāvis, man taču tam nepietiek laika! Divi putrotāji – kā Eisteins un es.

Rākela iesmējās.

– Ja vien… – Harijs ieteicās.

– Ja vien?

Harijs neatbildēja, tikai pasmaidīja.

– Nē, nē, par to vari aizmirst! – Rākela atvairījās. – Man ir pietiekami, ko darīt, ja es ne…

– Tikai vienu dienu nedēļā. Piektdiena tev, vienalga, ir brīva. Mazliet atskaišu un citi darbi ar papīriem. Saņemsi daļu no akcijām un būsi valdes priekšsēdētājs.

– Priekšsēdētāja.

– Sarunāts!

Viņa smiedamās atgrūda Harija pastiepto roku.

– Nē!

– Padomā par to!

– Okay, es par to padomāšu, pirms atsakos. Vai dosimies atpakaļ gultā?

– Esi nogurusi?

– M-nē. – Acis piemiegusi, viņa paskatījās pāri kafijas krūzītei uz Hariju. – Es varbūt spētu iedomāties sev daļiņu no tā, kā nav Sīvertsenas kundzei.

– Hmm. Tu spiego. Labi, aiz jums, priekšsēdētājas kundze!

Harijs vēlreiz uzmeta acis avīzes lappusei. 4. marts. Atbrīvošanas datums. Viņš devās nopakaļ Rākelai uz kāpņu pusi. Pagāja garām spogulim, pat neielūkojies tajā.

Sveins “Saderinātais” Finne iegāja Mūsu Glābēja kapsētā. Tagad, rītausmā, tajā cilvēku nebija. Tikai pirms stundas viņš bija iznācis ārā pa Īlas cietuma vārtiem kā brīvs cilvēks, un šis bija viņa pirmais uzdevums. Uz baltā sniega fona melnie, mazie, noapaļotie kapakmeņi izskatījās kā punktiņi uz papīra lapas.

Pa apledojušo taciņu viņš soļoja īsiem, piesardzīgiem solīšiem. Tagad viņš bija jau vecs vīrs un ilgus gadus nebija gājis pa atkalu. Viņš apstājās pie ļoti maza piemineklīša ar baltiem, neciliem burtiem zem krusta.

Valentīns Jertsens.

Neviena vārda piemiņai. Protams. Neviens negribēja atcerēties. Un neviena ziediņa.

Sveins Finne izņēma no mēteļa kabatas spalvu, notupās un iebāza to sniegā piemiņas akmens priekšā. Čeroki ciltī indiāņi mēdza saviem mirušajiem zārkā ielikt ērgļa spalvu. Īlā izciešot sodu, viņš bija izvairījies no kontaktiem ar Valentīnu. Nevis to pašu iemeslu dēļ kā pārējie ieslodzītie, kurus Valentīns bija pārbiedējis līdz nāvei, bet tāpēc, ka Sveins Finne negribēja, lai jaunais vīrietis viņu atpazītu. Jo agrāk vai vēlāk tas tik un tā notiktu. To Sveins saprata, ieraugot Valentīnu dienā, kad viņš ieradās Īlā. Viņam bija mātes šaurie pleci un skaļā balss – tieši tādu viņš to atcerējās no abu saderināšanās laika. Viņa bija viena no tām, kuras bija mēģinājušas izdarīt abortu, kamēr Sveins neuzmana. Tādēļ viņš bija spiests ievākties un dzīvot pie viņas, lai pasargātu savu atvasi. Trīcēdama un raudādama viņa bija gulējusi Sveinam blakus, katru nakti, līdz dzemdēja puisēnu – turpat istabā, drausmā asiņu peļķē – un viņš ar savu nazi bija pārgriezis nabassaiti. Viņa trīspadsmitais bērns, viņa septītais dēls. Un simtprocentīgi pārliecināts viņš kļuva nevis tāpēc, ka uzzināja jaunā ieslodzītā vārdu, bet tad, kad noskaidroja, par ko šis Valentīns Jertsens ticis notiesāts.

Sveins Finne piecēlās.

Mirušie bija miruši.

Un dzīvie drīz mirs.

Viņš dziļi ieelpoja. Tas cilvēks bija ar viņu sazinājies. Un bija pamodinājis viņā slāpes. Viņš bija domājis, ka, gadiem ritot, būs no tām izārstējies.

Sveins Finne pavērās debesīs. Drīz lēks saule. Un pilsēta modīsies, izberzēs acis un nokratīs murgus par slepkavu, kurš rudenī bija plosījies. Pasmaidīs un redzēs, ka saule to apspīd, būdama laimīgā neziņā par to, kam jānotiek. Un tad rudens notikumi izskatīsies pēc bālas prelūdijas. Kāds tēvs, tāds dēls. Kāds dēls, tāds tēvs.

Policists. Harijs Hols. Viņš bija kaut kur pilsētā.

Sveins Finne pagriezās un sāka iet. Soļi kļuva garāki, ātrāki un drošāki.

Tik daudz vēl bija jāizdara.

Trulss Berncens sēdēja sestajā stāvā un vēroja, kā sarkanā saules atblāzma forsē Ēkebergas pakalnu. Decembrī Katrīne Brata bija pārcēlusi viņu no suņubūdas uz kabinetu ar logu. Patīkami. Bet viņam joprojām nācās arhivēt ziņojumus un ienākošos materiālus par atklātām vai nenoskaidrotām lietām. Tādēļ iemeslam, kādēļ viņš tik agri ieradās darbā, vajadzēja būt tam, ka pie mīnus divpadsmit grādu āra temperatūras kabinetā bija siltāk nekā viņa dzīvoklī. Vai arī – viņš tagad slikti gulēja.

Pēdējo nedēļu laikā vairāk, protams, bija novēlotas informācijas un lieku liecinieku ziņojumu par vampīrista slepkavībām, ko vajadzēja arhivēt. Dažs labs apgalvoja, ka nesen ir redzējis Valentīnu Jertsenu – droši vien tie paši, kuri uzskatīja, ka Elviss ir dzīvs. Nelīdzēja pat tas, ka līķa DNS ir sniedzis neapgāžamus pierādījumus, ka tas tiešām bija Valentīns Jertsens, kuru Harijs Hols nogalināja, jo dažam labam tie bija tikai kaitinoši fakti, kas stāvēja ceļā viņu pēkšņajām idejām.

Stāvēja ceļā viņu pēkšņajām idejām. Trulss Berncens nezināja, kādēļ šis teikums tā iesēdies atmiņā, jo bija to tikai iedomājies, nevis izteicis skaļi.

Viņš paņēma nākamo aploksni no kaudzītes. To, tāpat kā pārējās, iepriekšējā instance bija atvērusi un izlasījusi. Tā bija ar Facebook logo, ar zīmogu, kas liecināja, ka vēstule tikusi sūtīta ierakstīta. Ar saspraudi bija piestiprināts rīkojums to arhivēt, lietas numerācijas vietā tikai – “Vampīrista lieta”, un zem vārda “Atbildīgais” stāvēja Mangnusa Skarres vārds un paraksts.

Trulss Berncens izņēma no aploksnes tās saturu. Virspusē bija vēstule angļu valodā. Visu Trulss nesaprata, tomēr viņam kļuva skaidrs, ka runa ir par tiesas spriedumu atļaut piekļuvi un izraksti ir no Facebook kontiem attiecībā uz visiem slepkavību upuriem Vampīrista lietā, kā arī par joprojām pazudušo Marti Rūdu. Viņš pašķirstīja lapiņas un ievēroja, ka dažas no tām ir nedaudz pielipušas cita pie citas, tādēļ pieļāva, ka Skarre nav visas izlasījis. Protams, lieta bija izbeigta un noziedznieks nekad nesēdēs uz apsūdzēto sola. Bet bija skaidrs: Trulss labprāt gribētu redzēt nekrietno lempi Skarri ar nolaistām biksēm. Viņš pārbaudīja to cilvēku vārdus, ar kuriem upuri bija sazinājušies; cerību pilns viņš meklēja kādu ziņu Facebook, ko būtu rakstījis vai saņēmis Valentīns Jertsens jeb Aleksandrs Dreijers un ko Skarre būtu atstājis neievērotu. Skatiens slīdēja pāri lapām, apstājoties vienīgi pie sūtītāju un saņēmēju vārdiem. Visu pārlūkojis, Trulss nopūtās. Nevienas kļūdas. Vienīgie vārdi, kurus viņš, izņemot upurus, atpazina, bija daži no tiem, kurus viņš pats un Villers bija pratinājuši, jo tie bija runājuši ar upuriem pa telefonu. Un bija tikai dabiski, ka daži no tiem, kuri bija runājuši pa telefonu, – Ēwa Dolmena un šis Lenijs Hells – ir sarakstījušies arī feisbukā.

Trulss ielika dokumentus atpakaļ aploksnē, piecēlās un piegāja pie arhīva skapja. Izvilka augšējo atvilktni. Palaida to vaļā. Viņam patika, kā tā slīd ārā – šņākdama kā preču vilciens. Ar roku apturēja atvilktni.

Paskatījās uz aploksni.

Dolmena. Ne Hermansena.

Viņš pameklējās atvilktnē, līdz atrada mapi ar to cilvēku pratināšanas protokoliem, kuri bija zvanījuši upuriem, un, paņēmis to kopā ar aploksni, atgriezās pie rakstāmgalda. Pašķirstīja izrakstus, līdz atrada meklēto. Lenijs Hells. Tieši šo vārdu Trulss atcerējās tāpēc, ka tūlīt viņš iedomājās par Lemiju, kurš, runājot pa telefonu, vairāk izklausījās pēc īsta tūļas. Tas runāja drebelīgā balsī, kā daudzi – lai arī cik nevainīgi būdami –, tiklīdz izdzirdēja, ka zvana no policijas. Lenijs Hells tātad bija feisbukā sazinājies ar Ēwu Dolmenu. Ar otro upuri.

Trulss atvēra mapi ar pratināšanas protokoliem. Atrada ziņojumu ar savu īso Lenija Hella pratināšanas pierakstu. Un sarunu ar Onebijas Pizza & Grill īpašnieku. Un piezīmi, ko īsti nesaprata. Tajā Villers ziņoja, ka Nitedāles lensmaņa kantoris galvo par Leniju un picērijas īpašnieku, kurš apstiprina, ka Lenijs esot bijis viņa restorānā tieši Elīses Hermansenas slepkavības brīdī.

Elīse Hermansena. Pirmais upuris.

Viņi bija pratinājuši Leniju, jo viņš vairākas reizes zvanījis Elīsei Hermansenai. Un feisbukā viņam bijis kontakts ar Ēwu Dolmenu. Tur bija kļūda. Mangnusa Skarres kļūda. Un varbūt arī Lenija Hella kļūda. Ja vien tā nebija nejaušība. Vientuļi viena vecuma vīrieši un sievietes, kas meklē viens otru vienā, tomēr mazapdzīvotā ģeogrāfiskā reģionā, mazā valstī. Gadās arī neticamākas sakritības. Un lieta bija noskaidrota, nebija vairāk ko prātot. Patiesībā nebija. No otras puses… Avīzes turpināja rakstīt par vampīristu. ASV Valentīns Jertsens bija ieguvis drūmu, nelielu fanu pulciņu, un kāds bija nopircis tiesības atainot viņa dzīves gājumu grāmatā un uzņemt filmā. Par to varbūt vairs neziņoja pirmajās lappusēs, bet drīz vien tā varēja atkal notikt. Trulss Berncens paņēma telefonu. Atrada Mūnas Do numuru. Brīdi skatījās uz to, tad piecēlās, paņēma jaku un devās uz liftu.

Mūna Do aizmiedza acis un pacēla rokas. Iedomājās, ka izpleš spārnus un aizlido prom no šejienes, pāri Frongneres parkam, pāri Oslo. Ka var redzēt visu. Absolūti visu.

Un parāda viņiem.

Viņa bija redzējusi dokumentālo filmu par savu iecienītāko fotožurnālistu Donu Makkallinu, kurš tika iedēvēts par humāno kara reportieri, jo rādīja cilvēces sliktās puses, lai veicinātu pārdomas par dvēseles pārdzīvojumiem, nevis patīkamas izjūtas. Par sevi viņa nevarēja teikt to pašu. Viņa bija iedomājusies arī to, ka viens vārds nav ticis pieminēts šajā vienpusīgajā slavināšanas filmā. Godkāre. Makkallins bija labākais un kauju starplaikos – burtiskā nozīmē – noteikti bija ieguvis tūkstošiem apbrīnotāju. Jaunos kolēģus, kuri gribēja līdzināties viņam, kuri bija dzirdējuši mītus par fotogrāfu, kas bijis pie kareivjiem Huē Tet-ofensīvas laikā, anekdotes no Beirūtas, Biafras, Kongo, Kipras. Šis fotogrāfs bija ieguvis lielāko atkarību izraisošo narkotiku – atzīšanu un interesi –, un tomēr ne ar vārdu netika pieminēts, kā cilvēks spēj piespiest sevi pakļauties nežēlīgākajiem pārbaudījumiem un riskam, par kādiem parasti nebūtu pat sapņojis. Un – potenciāli – izdarīt tos pašus noziegumus, ko dokumentēja, lai iegūtu perfekto attēlu, novatorisko reportāžu.

Mūna bija piekritusi sēdēt būrī un gaidīt vampīristu. Nepaziņojot policijai un, iespējams, saglabājot kāda cilvēka dzīvību. Būtu bijis viegli sacelt trauksmi, kaut arī viņu novērotu. Vienkārši pabīdīt lapiņu pāri galdam Nūrai. Bet viņa – tāpat kā Nūras seksuālā fantāzija, kurā viņa ļāva sevi izvarot Harijam Holam, – bija izlikusies, it kā būtu spiesta piekrist. Protams, viņa to vēlējās. Atzīšanu, slavu, ieraudzīt apbrīnu jauno kolēģu acīs, kad viņa tur augšā stāvēs un teiks pateicības runu par žurnālistu balvu, kautrīgi sacīdama, ka esot tikai veiksmīga, smagi strādājoša meitene no mazas pilsētiņas ziemeļos. Un tad nedaudz mazāk kautrīgi sāks stāstīt par bērnības un jaunības gadiem, ņirgāšanos, atriebību un ambīcijām. Jā, par ambīcijām viņa runās skaļi, viņa nebaidīsies sacīt, kā tas viss ir. Teiks, ka vēlas lidot. Lidot.

– Tev nepieciešama mazliet lielāka pretestība.

Bija kļuvis smagāk celt. Viņa atvēra acis un ieraudzīja, ka divas rokas uzgūlušas uz hantelēm un viegli spiež tās uz leju. Cilvēks stāvēja viņai tieši aiz muguras, tā ka lielajā spogulī sev priekšā viņa tagad izskatījās kā kaut kāds četrrocis Ganešs.

– Aiziet, vēl divas reizes! – viņai ausī iečukstēja balss.

Viņa to pazina. Tā bija policista balss. Tagad viņš pacēla galvu, un Mūna spogulī virs savas galvas ieraudzīja viņa seju. Viņš smaidīja. Zilās acis zem baltā matu cekula. Baltie zobi. Annešs Villers.

– Ko tu te dari? – viņa iejautājās, aizmirsusi spiest rokas augšup, vienlaikus juzdama, ka tomēr lido.

– Ko tu te dari? – Eisteins Aikelans jautāja un nolika klienta priekšā uz letes puslitra kausu.

– Ko?

– Ne tu, bet viņš! – Eisteins atteica un ar īkšķi norādīja pāri plecam uz garā auguma vīrieti ar gludi skūto galvu, kurš nupat bija nostājies aiz letes, iebēra cezve 24 kafiju un ielēja ūdeni.

– Nespēju vairs paciest šķīstošo kafiju, – Harijs atbildēja.

– Nespēj vairs būt brīvs, – Eisteins konstatēja. – Nespēj būt šķirts no sava mīļā bāra. Vai dzirdi, kas tas ir?

Harijs apstājās un ieklausījās pavadījumā.

– Kamēr viņa nesāks dziedāt, nezinu.

– Viņa nedziedās, un tas jau ir tas jaukākais! – Eisteins paskaidroja. – Tā ir Teilore Svifta, 1989. gads.

Harijs pamāja ar galvu. Viņš atcerējās, ka Svifta vai viņas skaņuplašu ierakstu firma nebija gribējusi ievietot albumu Spotify, tādēļ bija izveidojuši versiju bez vokāla.

– Vai mēs nebijām vienisprātis, ka mūsdienās vokālistiem jābūt vienīgi sievietēm, vecākām par piecdesmit? – Harijs ieteicās.

– Vai nedzirdi, ko saku? – Eisteins ietiepās. – Viņa nedzied!

Harijs atmeta domu argumentēt pret šādu loģiku.

– Šodien ļaudis sarodas agri.

– Tās ir aligatordesiņas, – Eisteins paskaidroja un norādīja uz garajām, kūpinātajām desām, kas karājās virs letes. – Pirmajā nedēļā tas droši vien izskatījās visai ērmīgi, bet tagad tie paši cilvēki atgriežas un prasa vēl. Varbūt mums vajadzētu nomainīt bāra nosaukumu uz Alligator-Joe, Everglades vai…

– Jealousy skan labi!

– Okay, okay, mēģinu tikai būt progresīvs. Gan jau kāds manu ideju nospers.

– Līdz tam laikam mums radīsies jauna.

Harijs uzlika cezve uz plīts un pagriezās tieši brīdī, kad pa durvīm ienāca kāds pazīstams stāvs.

Harijs sakrustoja rokas uz krūtīm, bet ienācējs nodauzīja sniegu no zābakiem un caur pieri pārlūkoja telpu.

– Vai kaut kas nav kārtībā? – Eisteins iejautājās.

– Nedomāju vis, – Harijs noteica. – Pieraugi, lai kafija neuzvārās!

– Ej tu ar savu turku kafijas nevārīšanu!

Harijs apgāja apkārt letei un piegāja pie vīra, kurš bija atpogājis mēteli tā, ka no apģērba cēlās tvaiks.

– Hole! – viņš ierunājās.

– Berncen! – Harijs atsaucās.

– Man tev kaut kas ir!

– Kādēļ?

Trulss Berncens iespurdzās.

– Tu nevēlies zināt, kas tas ir?

– Tikai tad, ja būšu apmierināts ar atbildi uz pirmo jautājumu.

Harijs varēja redzēt, ka Trulss Berncens mēģina vienaldzīgi pasmīnēt, tomēr tas pilnībā neizdevās, un tā vietā viņam nācās norīt siekalas. Un pie sārtuma viņa izrētotajā ģīmī vainīga, protams, bija straujā pāreja no āra aukstā gaisa siltumā.

– Tu esi lempis, Hole, bet reiz tu izglābi man dzīvību.

– Neliec man to nožēlot! Spļauj ārā!

No mēteļa iekškabatas Berncens izņēma dokumentu mapīti.

– Lemijs… tas ir, Lenijs Hells. Tu redzēsi, ka viņam bijuši sakari gan ar Elīsi Hermansenu, gan ar Ēwu Dolmenu.

– Nu un tad? – Harijs paskatījās uz dzelteno, ar gumiju pārsieto papīru mapīti, ko Trulss Berncens viņam sniedza. – Kāpēc tu ar to neej pie Bratas?

– Tāpēc, ka viņa – pretstatā tev – rēķināsies ar karjeras iespēju un var doties pie Mikaēla.

– Un tad?

– Mikaēls nākamnedēļ ieņems tieslietu ministra posteni. Amatu maiņas brīdī viņam nav vajadzīgi sarežģījumi!

Harijs paskatījās uz Trulsu Berncenu. Viņš jau sen bija sapratis, ka Berncens nemaz nav tik dumjš, kā varētu nodomāt.

– Tev šķiet, ka šajā lietā viņš negribēs iesaistīties jaunos raundos?

Berncens paraustīja plecus.

– Vampīrista lieta gandrīz sāka bāzt spieķus Mikaēla riteņos, bet šī lieta kļuva par viņa lielāko veiksmi. Nē, domāju, viņam nav vēlēšanās iznīcināt šo priekšstatu!

– Hmm. Tu dod šos papīrus man, jo baidies, ka citādi tie nonāks policijas priekšnieka kabineta rakstāmgalda atvilktnē!

– Es baidos, ka tie nonāks dokumentu iznīcināšanas aparātā, Hole!

– Okay. Bet tu vēl neatbildēji uz manu jautājumu. Kāpēc?

– Vai nedzirdēji? Dokumentu iznīcināšanas aparātā!

– Kādēļ tu, Truls Berncen, par to satraucies? Un tagad nerunā muļķības! Es zinu, kas un kāds tu esi!

Trulss kaut ko nomurmulēja.

Harijs gaidīja.

Trulss pašķielēja uz viņu, novērsās un pamīņājās, it kā pie zābaku zolēm būtu palicis sniegs.

– Es nezinu, – viņš beidzot atzinās. – Tiešām nezinu. Varbūt iedomājos, ka būtu labi, ja Mangnuss Skarre dabūtu pa zobiem, ka ir ignorējis saistību starp telefonu sarunām un feisbuku, un tomēr ne tāpēc. Tā man šķiet. Es tikai domāju, ka gribu… nē, pie velna, es nezinu! – Viņš ieklepojās. – Bet, ja tu tos nevēlies, tad nolikšu atpakaļ arhīva skapī, lai sapūst! Man vienalga.

Harijs noslaucīja aprasojušo logu un noskatījās pakaļ Trulsam Berncenam, kurš, nokāris galvu, devās projām pa ielu griezīgajā ziemas nakts gaismā. Vai nu viņš kļūdās, vai arī Trulss Berncens tiešām uzrāda daļēji labdabīgos simptomus slimībai, ko dēvē par policista darbu?

– Kas tev tur ir? – Eisteins painteresējās, kad Harijs atkal atgriezās aiz letes.

– Policijas porno, – Harijs atbildēja un nolika dzelteno mapīti uz letes. – Izraksti un pratināšanas.

– Vampīrista lieta? Vai tā nav atrisināta?

– Jā, jā, te ir tikai daži pavedieni, dažas formalitātes. Vai nedzirdi, ka kafija vārās?

– Vai nedzirdi, ka Teilore Svifta nedzied?

Harijs pavēra muti, lai kaut ko teiktu, bet tā vietā izdzirda savus smieklus. Viņam patika šis puisis. Viņš mīlēja šo bāru. Viņš ielēja abiem neizdevušos kafiju un uz mapītes nobungoja “Welcome To Some Pork” ritmu. Viņš ļāva skatienam slīdēt pa lappusēm, vienlaikus domādams, ka Rākela noteikti neiebildīs, ja vien viņš klusi sēdēs un dos viņai mazliet laiku atgūties.

Piepeši viņa skatiens apstājās.

It kā zem tā būtu iečirkstējies ledus.

Sirds sāka pukstēt straujāk. Beigās pat tu tiksi piemānīts, Harij.

– Kas ir? – Eisteins iejautājās.

– Ko – kas ir?

– Tu izskaties, it kā būtu… njā…

– Ieraudzījis spoku? – Harijs noprasīja un drošības dēļ pārlasīja vēlreiz.

– Nē, – Eisteins atvairījās.

– Nē?

– Nē, tu vairāk izskaties pēc tāda, kurš būtu… tikko pamodies.

Harijs atrāva skatienu no lapiņām un pavērās Eisteinā. Un sajuta to. Nemieru. Tas bija pazudis.

– Ir sešdesmit! – Harijs brīdināja. – Un slidens!

Oļegs mazliet atlaida gāzes pedāli.

– Kādēļ tu nebrauc pats, ja tev ir gan mašīna, gan tiesības?

– Jūs ar Rākelu braucat labāk, – Harijs sacīja un piemiedza acis asajā saules gaismā, ko atstaroja sniegs un mežiem klātās, zemās nogāzes. Ceļa plāksnīte vēstīja, ka līdz Onebijai palikuši četri kilometri.

– Mamma droši vien būtu piekritusi braukt, ko?

– Es domāju, ka tev varētu būt lietderīgi ieskatīties lensmaņa kantorī. Varbūt pamazām nonāksi līdzīgā vietā.

Oļegs nobremzēja pie traktora pakaļējiem riteņiem, kas, ķēdēm žvadzot, tīrīja sniegu.

– Es strādāšu Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā, nevis kādā apdzīvotā vietā.

– Oslo arī ir apdzīvota vieta, un tā ir pusstundas brauciena attālumā.

– Es uzrakstīju iesniegumu uz FIB kursiem Čikāgā.

Harijs pasmaidīja.

– Ja jau esi tik ambiciozs, tad pāris gadiem lensmaņa kantorī nevajadzētu tevi izbiedēt. Nogriezies šeit pa kreisi!

– Jimijs! – ierunājās staltais, labsirdīgais vīrietis, stāvēdams pie Nitedāles lensmaņa kantora durvīm, kas atradās blakus apdrošināšanas iestādei, darba biržai un sociālās palīdzības nodaļai – modernā standarta ēkā, kādas Norvēģijā paredzētas sabiedriskajiem pakalpojumiem. Veselīgā iedeguma dēļ Harijs iedomājās, ka ziemas brīvdienas viņš pavadījis Grankanārijā, ar to uz neobjektīvu minējumu pamata domādams “Granka”, kur Nitedāles ļaudis, kuriem vārdi beidzas ar -js, pavada atvaļinājumus.

Harijs paspieda viņam roku.

– Paldies, Jimij, ka sestdienā atradi laiku ar mums aprunāties! Šis ir Oļegs, Policijas akadēmijas students.

– Izskatās pēc nākamā lensmaņa, – Jimijs sacīja un ar skatienu nomērīja 190 centimetrus garo, jauno vīrieti. – Man ir liels prieks, ka mūs vēlējies apmeklēt pats Harijs Hols! Bet baidos, ka nevis es, bet gan jūs šeit izniekojat laiku!

– Tiešām?

– Tu sacīji pa telefonu, ka nesaņēmi atbildi no Lenija Hella, un, kamēr jūs bijāt ceļā, es mazliet painteresējos. Izrādās, tūlīt pēc jūsu pratināšanas viņš devies prom uz Taizemi!

– Izrādās?

– Jā, tieši pirms došanās prom viņš paziņoja kaimiņiem un saviem pastāvīgajiem pasūtītājiem, ka kādu laiciņu viņa nebūs. Droši vien viņš izmanto Taizemes numuru, bet nevienam no tiem, ar kuriem runāju, tāda nebija. Tie arī nezina, tieši kur viņš atrodas.

– Varbūt viņš ir vientuļnieks?

– Tā var sacīt.

– Ģimene?

– Viens pats. Vienīgais bērns ģimenē. No mājām nekad nav devies prom, un, kopš vecāki miruši, dzīvo viens pats tur augšā, Cūkkūtī.

– Cūkkūtī?

– Mēs ciematā to tikai tā saucam. Hellu ģimene vairākās paaudzēs ir audzējusi cūkas, mazliet pelnījusi un pirms simt gadiem uzbūvēja tur augšā netipisku trīsstāvu māju. Ļaudis droši vien domāja, ka tā ir pārāk smalka cūkkopjiem, tādēļ sāka to saukt par Cūkkūti. – Lensmanis klusi iesmējās. – Tu neticēsi, vai ne?

– Hmm. Kā tev šķiet, ko Lenijs Hells tik ilgi darīs Taizemē?

– Jā, ko gan tādi kā Lenijs Taizemē dara?

– Es Leniju nepazīstu, – Harijs sacīja.

– Labs puisis, – lensmanis paslavēja. – Spējīgs arī. Datorinženieris. Strādā mājās, uz līgumu pamata. Gadās, ka mēs viņam zvanām, ja rodas problēmas ar datoriem. Neapreibinās un muļķības nedara. Manuprāt, ir taupīgs. Bet viens ir skaidrs: ar sievietēm viņam nekad nav veicies.

– Ko tas nozīmē?

Jimijs paskatījās uz sala radīto dūmaku gaisā.

– Te ir auksts, puiši. Vai neiesim iekšā iedzert kafiju?

– Domāju, ka Lenijs varbūt meklē kādu taizemiešu dāmu, – Jimijs ieteicās, liedams no automāta kafiju divās baltās krūzītēs ar uzrakstu “Norvēģijas nodarbinātības dienests” un sev pašam – sporta kluba Lillestremas SK krūzē. – Šeit, mājās, viņš nespēja izturēt konkurenci.

– Tiešām?

– Jā. Lenijs, kā saka, ir vientuļais vilks, viņš turas nomaļus un daudz nerunā, tādēļ nav dāmu pievilkšanas magnēts. Turklāt nelaime ir tā, ka viņš ļoti ātri kļūst greizsirdīgs. Cik zinu, viņš nekad pat kaķim – kur nu vēl sievietei – nav nodarījis pāri, bet reiz bija gadījums, kad mums piezvanīja kāda sieviete un izteicās, ka Lenijs esot pārāk vērīgi sekojis tam, ar ko viņa satiekoties.

– Kā stalkers?

– Jā, tagad laikam tā to sauc. Lenijs, liekas, esot sūtījis viņai daudzas vēstulītes un ziedus, kaut gan viņa teikusi, ka tas viņu neinteresē. Esot stāvējis un gaidījis pie darbavietas, kad viņa beigs darbu. Tad viņa skaidri pateikusi, ka negrib viņu pat acīs redzēt, un neredzēja arī, bet pievērsusi uzmanību tam, ka, pārnākot mājās no darba, viņas dzīvoklī bijušas pārvietotas dažādas lietas. Tad viņa zvanīja mums.

– Viņa domāja, ka viņš pabijis dzīvoklī?

– Es aprunājos ar Leniju, bet viņš to noliedza. Kopš tā laika vairāk neko neesam dzirdējuši.

– Vai Lenijam Hellam ir 3D printeris?

– Kas?

– Tāds aparāts, kuru var izmantot atslēgu nokopēšanai.

– Nav ne jausmas, bet, kā jau teicu, viņš ir datorinženieris.

– Cik lielā mērā viņš ir greizsirdīgs? – Oļegs pajautāja. Abi pārējie pievērsās viņam.

– Skalā no viens līdz desmit? – Jimijs gribēja noskaidrot. Harijs prātoja, vai viņš neironizē.

– Es tikai iedomājos, vai tā nevarētu būt slimīga greizsirdība? – Oļegs nedroši paskatījās uz Hariju.

– Par ko šis puisis runā, Hol? – Jimijs skaļi iedzēra malku no savas kanārijputniņu krāsas krūzītes. – Viņš jautā, vai Lenijs nav kādu nogalinājis?

– Nu ko… Kā jau teicu pa telefonu, mēs tikai šķetinām vaļā pēdējos pavedienus Vampīrista lietā, un Lenijs tātad ir runājis ar diviem upuriem.

– Un šis Valentīns tos nogalināja! – Jimijs papildināja. – Vai par to būtu radušās šaubas?

– Šaubu nav, – Harijs atbildēja. – Es, kā saka, tikai gribēju aprunāties ar Leniju Hellu par šīm sarunām. Paraudzīt, vai neatklāsies kaut kas, ko mēs nezinām. Kartē paskatījos, ka viņa adrese ir tikai dažus kilometrus no šejienes, tādēļ domāju, ka mēs varētu aizbraukt un pieklauvēt pie durvīm. Lai tas būtu izdarīts.

Lensmaņa lielā plauksta maigi noglāstīja kluba emblēmu uz krūzītes.

– Avīzē rakstīja, ka tagad tu esot lektors, nevis izmeklētājs.

– Laikam esmu tāds pats kā Lenijs – ārštata darbinieks.

Jimijs sakrustoja rokas uz krūtīm. Kreisā piedurkne pavilkās uz augšu, un kļuva redzams izbalējis sievietes ķermeņa tetovējums.

– Okay, Hol. Tu taču saproti, ka Nitedāles lensmaņa iecirknis nav visa pasaule, un paldies Dievam par to! Tādēļ, kad tu piezvanīji, es ne tikai apzvanīju paziņas, bet arī aizbraucu līdz Lenija mājai. Tas ir, braucu tik tālu, cik iespējams. Cūkkūts atrodas meža ceļa galā, un, kad esi pabraucis garām pēdējam kaimiņam, kas dzīvo pusotru kilometru tuvāk, sniegs uz ceļa pēkšņi kļūst pusmetru dziļš – tikpat dziļš kā ceļa malās, un tajā nav ne riepu, ne cilvēku pēdu nospiedumu. Tikai aļņi un lapsas. Varbūt dažs labs vilks. Saproti? Tur nedēļām ilgi neviens nav bijis, Hol! Ja vēlies sastapt Leniju, tev jāpērk lidmašīnas biļete uz Taizemi! Esmu dzirdējis, ka Pataija esot populāra vieta tiem, kuri meklē taizemiešu dāmas!

– Sniega motocikls, – Harijs ieteicās.

– Ko?

– Ja es rīt atgriezīšos ar kratīšanas orderi, vai varēsi sagādāt sniega motociklu?

Harijs saprata, ka lensmaņa labais garastāvoklis pagaisis. Droši vien viņš bija iedomājies, ka krūzīte patīkami smaržojošas kafijas parādīs galvaspilsētas policijai, ka arī ciemā policija strādā efektīvi. Bet tā vietā viņa vērtējums tiek izsmiets un izteikts lūgums sagādāt transporta līdzekli, it kā viņš būtu saimniecības daļas vadītājs.

– Nokļūšanai pusotra kilometra attālumā nav vajadzīgs sniega motocikls, – Jimijs noteica un paberzēja saulē iedegušo degungalu, kam bija sākusi lobīties āda. – Izmanto slēpes, Hol!

– Man nav slēpju. Sniega motociklu un kādu, kurš var to vadīt.

Iestājās, šķiet, veselu mūžību ilgs klusums.

– Jā, es redzēju, ka viens puisis ar tādu brauca. – Jimijs pašķieba galvu. – Vai tev, Hol, nav tiesību?

– Ir, bet reiz es sabraucu kādu policistu. – Harijs pacēla un iztukšoja savu krūzīti. – Negribētu, lai tas atkārtojas. Pateicos par kafiju. Rīt tiksimies!

– Kas tas bija? – Oļegs iejautājās. Viņi stāvēja ar ieslēgtu pagrieziena rādītāju un gaidīja iespēju izbraukt uz galvenā ceļa. – Lensmanis sestdienas rītā pieceļas, lai palīdzētu, un tu sāc ārdīties?

– Vai tā bija?

– Jā!

– Hmm. Ieslēdz pagrieziena rādītāju pa kreisi!

– Oslo ir pa labi.

– GPS uzrāda, ka Pizza & Grill ir divu minūšu brauciena attālumā pa kreisi!

Pizza & Grill īpašnieks, kas bija stādījies priekšā kā Tomijs, noslaucīja priekšautā pirkstus un uzmanīgi aplūkoja Harija parādīto fotogrāfiju.

– Var jau būt, bet es neatceros, kā izskatījās Lenija sarunbiedrs. Atceros vienīgi to, ka viņš te bija un runājās tovakar, kad Oslo tika nogalināta tā sieviete. Lenijs ir vientuļnieks, vienmēr viens pats un šeit ierodas reti. Tādēļ es atcerējos to vakaru, kad jūs rudenī zvanījāt.

– Vīrieti fotogrāfijā sauc Aleksandrs jeb Valentīns. Vai dzirdēji Leniju nosaucam viņu kādā no šiem vārdiem?

– Es nespēju atcerēties, vai vispār dzirdēju viņus sarunājamies. Tovakar es apkalpoju viens, jo sieva atradās virtuvē.

– Kad viņi aizgāja?

– Kas to lai zina! Viņi pasūtīja Knut Spesial XXL ar peperoni un šķiņķi.

– Tātad to tu atceries?

Tomijs pavīpsnāja un ar rādītājpirkstu pabungoja pie deniņiem.

– Pasūti tagad picu un atgriezies pēc trim mēnešiem. Tad pajautā, ko biji pasūtījis! Došu tev tādu pašu atlaidi kā lensmaņa kantorim. Visu picu pamatnes ir ar zemu kaloriju saturu un ar riekstiem.

– Vilinoši, bet ārpusē mašīnā sēž mans dēls. Paldies par palīdzību!

– Nav par ko!

Oļegs iestūrēja apvidū, kur jau metās krēsla.

Abi klusēja, iegrimuši katrs savās domās.

Harijs mazliet parēķināja. Valentīns ar Leniju varēja mierīgi apēst picu un paspēt laikus nokļūt Oslo, lai nogalinātu Elīsi Hermansenu.

Kāds pretimbraucošs treileris padrāzās garām tādā ātrumā, ka mašīna nodrebēja.

Oļegs ieklepojās.

– Kā tu domā sagādāt kratīšanas orderi?

– Hmm?

– Pirmkārt, tu vairs nestrādā Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā, un, otrkārt, tev nav pietiekama pamatojuma, lai saņemtu atļauju.

– Nav?

– Nav, ja vien esmu pareizi izpratis obligāto mācību materiālu!

– Paklausīšos! – Harijs pasmaidīja.

Oļegs nedaudz samazināja ātrumu.

– Ir neapgāžami pierādījumi, ka Valentīns ir nogalinājis vairākas sievietes. Lenijs Hells nejauši ir sastapis divas no šīm sievietēm, un tas vien nedod policijai tiesības ielauzties Lenija Hella mājā, kamēr viņš Taizemē pavada atvaļinājumu.

– Piekrītu. Šāda iemesla dēļ būs grūti saņemt kratīšanas atļauju. Tādēļ brauksim uz Grīniju.

– Grīniju?

– Iedomājos papļāpāt ar Hallsteinu Smitu.

– Mēs ar Helgu šodien kopā gatavosim vakariņas.

– Pareizāk sakot, gribu parunāt par slimīgo greizsirdību. Tu saki, vakariņas? Saprotu. Aizbraukšu uz Grīniju ar savu mašīnu.

– Grīnija ir gandrīz pa ceļam, tādēļ – okay!

– Brauc gatavot vakariņas! Pie Smita paies krietns laiciņš.

– Par vēlu! Tu teici, ka varu braukt līdzi!

Oļegs piedeva gāzi, apdzina traktoru un ieslēdza tālās gaismas.

Labu brīdi abi brauca klusēdami.

– Sešdesmit! – Harijs ieteicās, spaidīdams telefona taustiņus.

– Un slidens, – Oļegs piebilda un mazliet samazināja spiedienu uz gāzes pedāli.

– Viller? – Harijs ierunājās. – Te Harijs Hols! Ceru, ka tu tagad, sestdienas pēcpusdienā, sēdi mājās un garlaikojies? Ak tā? Tad vari ieskaidrot šai jaukajai dāmai – lai kas viņa arī būtu –, ka tev jāpalīdz vienam atvaļinātam, bet leģendāram policistam noskaidrot dažas lietas!

– Slimīga greizsirdība? – Hallsteins Smits pārjautāja un līdzjūtīgi paskatījās uz saviem negaidītajiem viesiem. – Tā ir interesanta tēma. Bet vai tiešām esat atbraukuši šo garo ceļu, lai parunātu par to? Vai tas nav vairāk Stoles Eunes lauciņš?

Oļegs pamāja ar galvu. Likās, viņš piekrīt.

– Gribēju ar tevi parunāt tāpēc, ka tu šaubies, – Harijs paskaidroja.

– Šaubos?

– Tovakar, kad Valentīns te ieradās, tu kaut ko teici. Tu teici, ka viņš esot zinājis.

– Zinājis – ko?

– To tu nepateici!

– Es biju šokā un droši vien daudz ko sarunāju!

– Nē, Smit, izņēmuma kārtā tu pateici diezgan maz!

– Vai dzirdēji, Maija? – Hallsteins Smits smiedamies pievērsās maza auguma sievietei, kas lēja viņiem tēju.

Sieviete pasmaidīja, pamāja ar galvu, paņēma kafijkannu ar krūzīti un nozuda istabā.

– Es teicu: “Viņš zināja,” – un tu to iztulkoji tā, it kā es par kaut ko šaubītos? – Smits pārjautāja.

– Tas izklausījās pēc kaut kā nenoskaidrota, – Harijs sacīja. – Pēc kaut kā tāda, ko tobrīd īsti nesaprati, to, kā Valentīns varēja zināt. Vai es kļūdos?

– Es nezinu, Harij. Ja runa ir par manu zemapziņu, tu vari atbildēt tikpat labi un varbūt vēl labāk nekā apziņa. Kādēļ jautā?

– Tādēļ, ka ir uzradies kāds cilvēks. Tas ir, viņam ļoti steidzīgi bija jādodas uz Taizemi. Bet es liku Villeram visu pārbaudīt. Izrādās, šī cilvēka nav nevienā pasažieru sarakstā tajā laika posmā, kad viņš it kā ir aizceļojis. Pēdējo triju mēnešu laikā nav reģistrēts viņa bankas vai kredītkartes lietošanas gadījums ne Taizemē, ne citviet. Un gandrīz tikpat interesanti ir tas, ka Villers ir atradis viņa vārdu to cilvēku sarakstā, kuri pēdējā gada laikā ir iegādājušies 3D printeri.

Smits vēroja Hariju. Tad pagriezās un paskatījās ārā pa virtuves logu. Sniegs, līdzīgi mīkstai, vizuļojošai dūnu segai, tumsā bija pārklājis apkārtni.

– Valentīns zināja, kur atrodas mana darbistaba. Tas bija tas, ko domāju, sacīdams, ka viņš zināja!

– Tu domā – savu adresi?

– Nē, es domāju to, ka no vārtiņiem viņš taisnā ceļā devās uz kūti! Viņš zināja ne tikai to, ka tur ir mana darbistaba, bet arī to, ka es mēdzu tajā sēdēt arī nakts vidū.

– Varbūt viņš redzēja, ka logā spīd gaisma?

– No vārtiņiem neredz gaismu logā. Nāciet, gribu jums kaut ko parādīt!

Viņi nogāja līdz kūtij, atslēdza to un iegāja darbistabā. Smits ieslēdza datoru.

– Man te ir visi novērošanas kameru ieraksti, tikai nedaudz jāparakņājas, – Smits sacīja un sāka spaidīt taustiņus.

– Lielisks zīmējums! – Oļegs pamāja uz cilvēku-sikspārni pie sienas. – Atbaidošs!

– Alfreds Kubīns, – Smits paskaidroja. – Der Vampyr. Manam tēvam bija grāmata ar Kubīna fotogrāfijām, ko es mājās šķirstīju, kamēr citi jaunieši gāja uz kino skatīties sliktās šausmu filmas. Bet Maija diemžēl neļauj man turēt Kubīna fotogrāfijas dzīvojamā mājā – viņa saka: tad rādoties murgi. Starp citu, par murgiem – lūk, te ir ieraksts ar Valentīnu!

Smits parādīja ar pirkstu, un Harijs ar Oļegu noliecās pār viņa plecu.

– Te jūs redzat, kā viņš ienāk kūtī. Jūs redzat, ka viņš nevilcinās, ka precīzi zina, kurp jāiet. Kā? Tās terapijas stundas ar Valentīnu man notika nevis šeit, bet gan īrētā kabinetā pilsētas centrā.

– Tu domā, ka kāds būtu varējis viņu iepriekš instruēt?

– Es domāju, ka Valentīnu Jertsenu pirms tam kāds tiešām ir instruējis. Šajā lietā jau no paša sākuma bija problēmas. Vampīristiem nepiemīt spējas izplānot, bet šīs slepkavības norāda tieši uz to.

– Hmm… Mājās pie Valentīna mēs neatradām nevienu 3D printeri. Atslēgu kopijas viņam var būt izprintējis kāds cits – cilvēks, kurš agrāk izgatavojis atslēgu kopijas pats sev un iegājis pie sievietēm, kuras viņu pametušas. Pie tām, kuras viņu atraidījušas un devušās tālāk, sastopot citus vīriešus.

– Ietekmīgākus vīriešus, – Smits piebilda.

– Greizsirdība, – Harijs sacīja. – Slimīga greizsirdība. Bet vīrietim, kurš pat mušai nav nodarījis pāri? Un, ja kāds nespēj nodarīt ļaunu, tad tam nepieciešams aizvietotājs. Tāds, kurš spēj izdarīt to, ko pats nespēj.

– Slepkava, – Smits lēni pamāja ar galvu.

– Kāds, kurš ir gatavs nogalināt nogalināšanas pēc. Valentīns Jertsens. Mums tātad ir viens, kurš izplāno, un viens, kurš izpilda. Aģents un izpildītājs.

– Ak Dievs! – Smits ieteicās un ar plaukstām nobrauca pār vaigiem. – Tad taču mana disertācija sāk tomēr likties saprātīga!

– Kādā ziņā?

– Es biju Lionā un nolasīju lekciju par vampīrista slepkavībām, un, kaut gan kolēģi bija sajūsmā par manu novatorismu, es visu laiku esmu norādījis uz trūkumiem, kuru dēļ šo pētījumu nevar kvalificēt kā epohālu. Šīs slepkavības neatbilst tam profilam, kādu esmu izveidojis attiecībā uz vampīristu.

– Un tas ir?

– Cilvēks ar noslieci uz šizofrēniju un paranoju, kurš ar savām neatturamajām slāpēm pēc asinīm nogalina to, kas atrodas viņam tuvāk un ir vienkāršāk paveicams, tāds, kurš nebūtu spējīgs izdarīt tādu slepkavību, kas prasa iepriekšēju plānošanu un pacietību. Bet šī vampīrista slepkavības vairāk liecina par inženiera dotībām.

– Smadzenes, – Harijs sacīja. – Tās ierodas pie Valentīna, kurš ir spiests ierobežot savas aktivitātes, jo nevar brīvi pārvietoties: viņu var aizturēt policija. Šīs smadzenes piedāvā Valentīnam to sieviešu dzīvokļu atslēgas, kuras dzīvo vienas. Fotogrāfijas, informāciju par viņu paradumiem, par to, kad tās nāk un kad iet, – visu, kas Valentīnam nepieciešams, lai, pašam neatklājoties, tiktu tām klāt. Kā lai viņš atsacītos?

– Ideāla simbioze! – Smits piekrita.

Oļegs ieklepojās.

– Jā? – Harijs pievērsās viņam.

– Policija gadiem ilgi veltīgi meklēja Valentīnu. Kā Lenijs viņu atrada?

– Labs jautājums! – Harijs piekrita. – Vismaz cietumā viņi neiepazinās, jo Lenija Hella personīgā lieta ir tīra kā mācītāja apkaklīte!

– Kā tu teici? – Smits noprasīja.

– Mācītāja apkaklīte.

– Nē, vārdu!

– Lenijs Hells, – Harijs atkārtoja. – Kas vainas vārdam?

Hallsteins Smits neatbildēja. Pavēris muti, viņš skatījās uz Hariju.

– Ak tu velns! – Harijs klusi ieteicās.

– Kas ir ar velnu? – Oļegs nesaprata.

– Pacienti, – Harijs sacīja. – Pie viena psihologa. Valentīns Jertsens un Lenijs Hells satikās uzgaidāmajā telpā. Vai tā ir, Hallstein? Runā! Turpmāko slepkavību draudi anulē klusēšanas pienākumu!

– Jā, piekrītu. Lenijs Hells pirms kāda laiciņa bija mans pacients. Viņš mēdza nākt šurp un zināja arī manu paradumu strādāt naktīs te, kūtī. Bet viņš ar Valentīnu nevarēja satikties šeit, jo Valentīnam terapijas stundas notika pilsētā.

Harijs paliecās krēslā uz priekšu.

– Bet vai var pieļaut, ka Lenijs Hells ir slimīgi greizsirdīgs cilvēks, kurš sadarbojies ar Valentīnu Jertsenu, lai atņemtu dzīvību sievietēm, kuras viņu pametušas?

Hallsteins Smits ar diviem pirkstiem domīgi paberzēja zodu. Pamāja ar galvu.

Harijs atgāzās atpakaļ krēslā. Paskatījās uz datora monitoru ar apturēto kadru, kurā ievainotais Valentīns dodas ārā no kūts. Svaru bultiņa, kas viņa ienākšanas brīdī bija rādījusi 74,7 kilogramus, tagad bija apstājusies pie 73,2 kilogramu atzīmes. Tas nozīmēja, ka uz darbistabas grīdas palicis pusotrs kilograms asiņu. Viss bija vienkārša matemātika, un uzdevums tagad bija atrisināts. Valentīns Jertsens plus Lenijs Hells. Atbilde bija: divi.

– Tad taču šī lieta jāatjauno! – Oļegs konstatēja.

– Tas nenotiks! – Gunnars Hāgens paskatījās pulkstenī.

– Kādēļ ne? – Harijs iejautājās un deva zīmi Nīnai, ka vēlas saņemt rēķinu.

Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas vadītājs nopūtās.

– Tādēļ, ka šī lieta ir atklāta, Harij, un tas, ko tu man piedāvā, pārāk atgādina konspirācijas teoriju! Nejauša sakritība, ka šim Lenijam Hellam bijis sakars ar diviem upuriem, un psiholoģiski pieņēmumi, it kā Valentīns, šķiet, zinājis, ka būs viņa ierocis? Tādus paņēmienus izmanto žurnālisti un rakstnieki, lai sadzejotu, piemēram, to, ka Kenediju nošāvusi CIP un īstais Pols Makartnijs ir miris. Vampīrista lieta joprojām izraisa lielu interesi, un, ja mēs ar šādu pamatojumu šo lietu atjaunotu, tad sabiedrības acīs kļūtu par augstas raudzes klauniem.

– Vai tieši tas tevi nomāc, šef? Iespēja kļūt par klaunu?

Gunnars Hāgens viegli pasmaidīja.

– Tu vienmēr sauci mani par “šefu” tā, lai liktu man justies kā klaunam, Harij! Visi taču zināja, ka īstais šefs biji tu! Bet tas nekas, es to pieņēmu, tu drīkstēji ārdīties, jo tas deva rezultātus. Bet šai lietai ir uzlikts vāks, un tas ir stingri pieskrūvēts.

– Tas ir Mikaēls Belmans! – Harijs sacīja. – Viņš negrib riskēt, ka kāds varētu iznīcināt viņa tēlu tagad – tieši pirms stāšanās tieslietu ministra amatā!

Hāgens paraustīja plecus.

– Paldies, Harij, ka tik vēlā sestdienas vakarā uzaicināji mani uz kafiju! Kā iet mājās visiem tavējiem?

– Labi, – Harijs atbildēja. – Rākela ir dzīva un vesela. Oļegs kopā ar savu draudzeni gatavo pusdienas. Un kā iet jums?

– Arī viss kārtībā. Varbūt jau zini, ka Katrīne un Bjērns ir nopirkuši villu.

– Nē, to es nezināju!

– Viņi taču uz kādu brītiņu bija iepauzējuši, bet tagad acīmredzot ir nolēmuši uzsākt nopietni. Katrīne ir stāvoklī.

– Vai tiešām?

– Jā, aptuvenais laiks – jūnijs. Pasaule turpina griezties!

– Dažam labam – jā, – Harijs noteica un pasniedza Nīnai divsimt kronu banknoti, kura tūlīt sameklēja atlikumu. – Bet citam ne. Šeit, Šrēderā, tā stāv uz vietas.

– Redzu, – Gunnars Hāgens atbildēja. – Biju iedomājies, ka skaidra nauda vairs netiek lietota.

– Ne par to es domāju. Paldies, Nīna!

Hāgens nogaidīja, līdz oficiante ir aizgājusi.

– Tad tādēļ tu gribēji satikties šeit? Lai man to atgādinātu. Vai domāji, ka esmu aizmirsis?

– Nē, tā es nedomāju, – Harijs teica. – Bet, kamēr mēs nezināsim, kas noticis ar Marti Rūdu, lieta nav slēgta! Ne viņas ģimenei, ne tiem, kuri te strādā, ne man! Un ne arī tev, redzu to tavās acīs. Un tu zini: ja Mikaēls Belmans ir uzlicis vāku tik cieši, ka to nevar pacelt, tad es sadauzīšu visu trauku!

– Harij…

– Paklausies, es prasu no tevis tikai kratīšanas orderi un izmeklētāja licenci, lai atšķetinātu šo vienu diedziņu. Tad apsolu apstāties. Tikai šo vienu pakalpojumu, Gunnar! Tad es padošos!

Hāgens sarauca vienu no savām kuplajām uzacīm.

– Gunnar?

Harijs paraustīja plecus.

– Tu pats teici, ka vairs neesi mans šefs! Nu, kā būs?

– Tā būtu darbošanās pretēji policijas priekšnieka norādījumiem šajā lietā!

– Tu arī nevari ciest Belmanu, un drīz viņš vairs nebūs tavs šefs! Izbeidz, Gunnar! Tu vienmēr esi iestājies par labu un rūpīgu darbu policijā!

– Vai zini, Harij? Tas izklausās pēc pielīšanas!

– Tā?

Hāgens smagi nopūtās.

– Neko neapsolu, bet padomāšu. Okay? – Nodaļas vadītājs aizpogāja mēteli un piecēlās. – Es, Harij, atceros vienu padomu, ko saņēmu, kad sāku strādāt pie izmeklēšanas: ja esi nolēmis izdzīvot, tev jāapgūst māksla pateikt “nē”.

– Tas noteikti ir labs padoms, – Harijs sacīja, pacēla kafijas krūzīti pie lūpām un paskatījās uz Hāgenu. – Ja tagad padomā, tad ir sasodīti svarīgi izdzīvot!

24 Kafijas kanna. (Turku val.)

35. NODAĻA Svētdienas priekšpusdiena

– Tur tie ir! – Harijs norādīja Hallsteinam Smitam, kurš nobremzēja mašīnu un apstājās divu vīru priekšā, kas, sakrustojuši rokas uz krūtīm, stāvēja meža ceļa vidū.

Viņi izkāpa.

– Brr! – Smits nodrebinājās un sabāza rokas savas daudzkrāsainās žaketes kabatās. – Tev taisnība, vajadzēja uzģērbt vēl kaut ko!

– Paņem šo, – Harijs ieteicās un noņēma melno vilnas cepuri ar izšūto galvaskausu un uzrakstu St. Pauli.

– Paldies! – Smits paņēma cepuri un uzvilka to krietni pāri ausīm.

– Labdien, Hol! – lensmanis sveicināja.

Aiz viņa, vietā, kur meža ceļš vairs nebija izbraucams, stāvēja divi sniega motocikli.

– Labdien! – Harijs sasveicinājās un noņēma saulesbrilles. Sniega atstarotā gaisma griezās acīs. – Un paldies, ka uzreiz pagādāji to, kas man vajadzīgs! Šis ir Hallsteins Smits.

– Nav vajadzības pateikties par to, ka darām savu darbu, – lensmanis sacīja un pamāja uz vīru, kurš bija ģērbies tāpat kā viņš – zili baltā kombinezonā, atgādinot pārāk izaugušus bērnudārza bērnus. – Artur, vai paņemsi šo puisi žaketē?

Harijs noskatījās, kā sniega motocikls ar Smitu un inspektoru aizjoņo pa ceļu. Aukstajā, skaidrajā gaisā motocikla motora skaņa atgādināja motorzāģa gaudošanu.

Jimijs apsēdās uz garenā motocikla sēdekļa un, spiežot startera pogu, ieklepojās.

– Vai vietējam lensmanim tiek atļauts vadīt sniega motociklu?

Harijs uzlika saulesbrilles un apsēdās viņam aiz muguras.

Iepriekšējā vakara vēlā telefona saruna bija īsa.

– Jimijs.

– Te Harijs Hols. Man ir viss vajadzīgais. Vai vari sagādāt sniega motociklus un rīt priekšpusdienā parādīt mums to māju?

– Jā.

– Mēs būsim divi.

– Kā tu saņēmi krat…

– Pusdivpadsmitos?

Pauze.

– Labi.

Sniega motocikls sekoja pa pēdām pirmajam motociklam. Ielejas retajā apbūvē saule iedzirkstījās māju logos un kādas baznīcas torņa smailē. Nonākot biezā egļu mežā, kur saule neiespīdēja, temperatūra krasi pazeminājās un vēl vairāk nokritās, kad viņi nobrauca ieplakā pie aizsalušas upītes.

Brauciens ilga tikai trīs četras minūtes, tomēr, kad viņi apstājās blakus Smitam un inspektoram pie aizauguša, apledojuša žoga, Harijam klabēja zobi. Tieši priekšā slējās aizslēgti, sniegā iesaluši vārti no kaltas dzelzs.

– Te nu ir šī Cūkkūts, – lensmanis sacīja.

Trīsdesmit metrus aiz vārtiem stāvēja liela, nolaista trīsstāvu “vārnu pils”, ko no visām pusēm ieskāva lielas egles. Sienu dēļi kādreiz varbūt arī bija krāsoti, bet tagad tas viss bija nobrucis un māja izskatījās sudrabaini pelēka. Aizkari aiz logiem atgādināja rupja auduma palagus un audeklu.

– Drūma vieta mājas celšanai, – Harijs ieteicās.

– Trīs stāvi gotikas stilā, – Smits piebilda. – Tā neatbilst šejienes arhitektūras tradīcijām, vai ne?

– Hellu ģimene neievēroja daudzas paražas, – lensmanis sacīja. – Bet nekad nepārkāpa likumus.

– Hmm. Vai varu lūgt tevi paņemt kādu darbarīku, lensman?

– Artur, vai paņemsi lauznīti? Ejam un pēc iespējas ātrāk izbeidzam šo visu!

Nokāpjot no sniega motocikla, Harijs iegrima sniegā līdz gurniem, bet kaut kā aizkūņojās līdz vārtiem un pārrāpās tiem pāri. Pārējie trīs viņam sekoja.

Pie mājas fasādes bija piebūvēta slēgta veranda. Tā bija dienvidu pusē, un iespējams, ka vasarā, dienas vidū, mājā mazliet arī iespīdēja saule. Kādēļ gan citādi būtu vajadzīga veranda? Lai būtu vieta, kur ļaut odiem izsūkt savas asinis? Harijs piegāja pie durvīm un pamēģināja kaut ko saskatīt aiz nelīdzenā stikla, tad piespieda senlaicīga zvana norūsējušo podziņu.

Likās, ka kaut kur iekšā iedūcas zvans.

Trīs pārējie apstājās viņam blakus, un Harijs vēlreiz piespieda zvana pogu.

– Ja viņš būtu mājās, tad stāvētu jau pie durvīm un mūs gaidītu, – lensmanis sacīja. – Sniega motociklus var sadzirdēt divu kilometru attālumā, un ceļš, kā saka, ved tikai uz šejieni.

Harijs piezvanīja vēlreiz.

– Lenijs Hells Taizemē to nedzird! – lensmanis turpināja. – Ģimene mani gaida un vēlas doties paslēpot, tādēļ sit vien ārā stiklu, Artur!

Inspektors novēcināja ar lauznīti, un loga stikls blakus durvīm sašķīda. Viņš novilka vienu cimdu, iebāza pa logu roku un, kļuvis gluži nopietns, brīdi taustījās, līdz Harijs izdzirdēja, ka durvīs tiek pagriezta atslēga.

– Lūdzu! – Jimijs atvēra durvis un aicinoši pamāja ar roku.

Harijs iegāja.

Pirmajā mirklī viņam iešāvās prātā, ka te neviens nedzīvo. Varbūt tā šķita moderno ērtību trūkuma dēļ, kādas ir slavenību mājokļos, kas pārvērsti par muzejiem. Kā toreiz, kad viņam bija četrpadsmit gadu un vecāki bija paņēmuši līdzi abus ar Sēsu uz Maskavu, kur viņi bija apmeklējuši māju, kurā dzīvojis Fjodors Dostojevskis. Tā bija bijusi visnedzīvākā māja, kurā Harijs kādreiz pabijis, un varbūt tādēļ “Noziegums un sods”, ko viņš bija sācis lasīt trīs gadus vēlāk, bija nācis kā īsts šoks.

Harijs devās cauri koridoram un iegāja lielā, plašā istabā. Nospieda slēdzi pie sienas, bet nekas nenotika. Bet dienasgaismas, kas sūcās iekšā cauri pelēcīgajiem aizkariem, pietika, lai viņš spētu saskatīt silto elpu no savas mutes, nedaudzās senlaicīgās mēbeles, kas istabā šķietami bija novietotas bez jebkāda plāna – it kā galds un krēsli būtu samesti pēc neveiksmīga strīda par mantojumu. Pie sienām sašķiebušās karājās gleznas smagos rāmjos – droši vien temperatūras izmaiņu dēļ. Un viņš redzēja, ka Lenijs Hells neatrodas Taizemē.

Cietsirdīgi.

Lenijs Hells – vismaz līdzīgs tam, kādu Harijs bija redzējis Leniju Hellu fotogrāfijā, – sēdēja augstā atzveltnes krēslā tādā pašā majestātiskā pozā, kādā, būdams pārāk piedzēries, mēdza aizmigt Harija vectēvs. Atšķirība vienīgi tā, ka labā kāja tam bija mazliet pacelta no grīdas un labais apakšdelms turējās dažus centimetrus pāri krēsla roku balstam. Citiem vārdiem, pēc sastinguma iestāšanās līķis bija nedaudz noliecies pāri vienai krēsla malai. Tas bija noticis sen, pirms mēnešiem pieciem.

Viņa galva Harijam atsauca atmiņā Lieldienu olu. Trausla, izkaltusi, bez iekšējā satura. Āda ap muti bija savilkusies uz augšu, atsedzot sausas, pelēkas smaganas ap zobiem. Pierē rēgojās melns caurums – bez asinīm, jo Lenijs Hells krēslā gulēja ar atgāztu galvu, vaļā muti un stīvi blenza griestos.

Apejot apkārt krēslam, Harijs ieraudzīja, ka lode izskrējusi cauri augstajai krēsla atzveltnei. Labajā pusē krēslam uz grīdas gulēja kāds melns, kabatas lukturītim līdzīgs metāla priekšmets. Viņš to pazina. Kad Harijam bija apmēram desmit gadi, vectēvs bija nospriedis, ka puika ir pietiekami paaudzies, lai redzētu, kur rodas Ziemassvētku ribiņas, un paņēmis viņu sev līdzi aiz kūts, kur bija pielicis šo ierīci, ko pats dēvēja par kaušanas masku – kaut gan tā nebija nekāda maska –, lielajai cūkai Heidrunai pie pieres. Tad viņš kaut ko nospieda, bija atskanējis ass plīkšķis. Heidruna it kā aiz pārsteiguma bija nodrebējusi un nogāzusies zemē. Pēc tam viņi bija nolaiduši tai asinis, bet vislabāk Harijs atcerējās pulvera smaku un to, kā cūkai pēc brīža bija sākušas raustīties kājas. Vectēvs bija paskaidrojis, ka tie esot tikai ķermeņa refleksi, ka Heidruna jau sen esot beigta. Bet Harijam vēl ilgi rādījās murgi ar trīcošām cūkas kājām.

Harijam aiz muguras iečīkstējās grīdas dēļi, un viņš izdzirdēja smagu un strauju elpu.

– Vai tas ir Lenijs Hells? – viņš jautāja pat nepagriezies.

Lensmanim nācās vairākkārt ieklepoties, līdz viņš izspieda apstiprinošo “jā”.

– Tuvāk nenāc! – Harijs pabrīdināja, pietupās un pārlaida skatienu telpai.

Tā viņu neuzrunāja. Šī nozieguma vieta bija mēma. Varbūt tāpēc, ka bija pārāk sena, bet varbūt šī nemaz nebija nozieguma vieta, bet telpa, kurā te dzīvojušais cilvēks bija izlēmis, ka ilgāk vairs nevēlas dzīvot.

Harijs izņēma telefonu un piezvanīja Bjērnam Holmam.

– Man pie Onebijas Nitedālē ir līķis. Jums piezvanīs tāds Arturs un paskaidros, kur viņš jūs sagaidīs!

Harijs pārtrauca sarunu un izgāja virtuvē. Gribēja ieslēgt gaismu, bet arī šeit slēdzis nedarbojās. Viss bija tīrs un sakopts, tikai izlietnē gulēja šķīvis ar sacietējušu un appelējušu mērci. Ledusskapja priekšā pletās sasaluša ūdens peļķe.

Harijs izgāja koridorā.

– Paskaties, vai neatradīsi sadales skapi! – viņš palūdza Arturam.

– Varbūt strāva ir atslēgta, – lensmanis ieminējās.

– Durvju zvans darbojas, – Harijs atbildēja un devās augšup pa kāpnēm, kas sākās turpat, koridorā.

Otrajā stāvā viņš ielūkojās trīs guļamistabās. Visas bija pedantiski uzkoptas, bet vienā istabā pēlis bija pamests sāņus un pār krēsla atzveltni karājās apģērbs.

Trešajā stāvā viņš iegāja istabā, kas acīmredzot bija pildījusi darbistabas funkcijas. Plauktos un loga priekšā atradās grāmatas un mapes, uz viena no garenajiem galdiem stāvēja dators ar trim lieliem monitoriem. Harijs pagriezās. Uz galda pie durvīm bija skapītis, aptuveni trīsceturtdaļmetra reiz trīsceturtdaļmetra izmēros, melna metāla rāmītī ar stikla sieniņām, un mazu, baltu plastmasas atslēdziņu tā iekšpusē uz statīva. 3D printeris.

Atskanēja tāla zvana skaņas. Harijs piegāja pie loga. No šejienes bija redzama baznīca. Acīmredzot tika zvanīts pēc svētdienas dievkalpojuma. Hellu māja augstumā stiepās vairāk nekā platumā – kā tornis meža vidū, it kā viņi būtu izvēlējušies tādu vietu, no kurienes varētu redzēt, bet nekļūt redzamiem. Harija skatiens pievērsās mapītei, kas gulēja viņa priekšā uz rakstāmgalda. Uz ārpusē uzrakstīto vārdu. Viņš to atvēra un izlasīja pirmo lapu. Tad pacēla galvu un paskatījās uz identiskajām mapēm grāmatplauktā. Pagājās līdz kāpņu augšgalam.

– Smit!

– Jā?

– Uzkāp augšā!

Kad pēc trīsdesmit sekundēm psihologs pārkāpa pāri slieksnim, viņš nedevās pie rakstāmgalda, kur Harijs šķirstīja mapītes lapas, bet palika stāvam pie durvīm un ar apstulbušu sejas izteiksmi skatījās apkārt.

– Vai pazīsti tās? – Harijs painteresējās.

– Jā! – Smits piegāja pie grāmatplaukta un izvilka vienu no mapēm. – Tās ir manas! Šie ir mani žurnāli! Tie, kas tika nozagti!

– Tad jau laikam arī šis. – Harijs pacēla mapīti tā, lai Hallsteins Smits varētu izlasīt pirmo lapu.

– Aleksandrs Dreijers. Jā, tas ir mans rokraksts!

– Man nav skaidra visa terminoloģija, bet saprotu vismaz to, ka Dreijeru interesēja “Dark Side of the Moon”. Un sievietes. Un asinis. Tu raksti, ka viņš var kļūt par vampīristu, un piezīmē: ja tā turpināsies, tad izvērtēsi domu par klusēšanas pienākuma pārtraukšanu un vērsīsies policijā ar satraukuma pilnu ziņojumu!

– Kā jau teicu, Dreijers pārstāja nākt pie manis.

Harijs izdzirdēja, ka tiek atrautas vaļā durvis, un paskatījās ārā pa logu – tieši laikā, lai ieraudzītu, ka inspektors pabāž galvu pāri verandas margām un sāk sniegā vemt.

– Kā veicās ar sadales skapja meklēšanu?

– Pagrabā! – Smits atbildēja.

– Uzgaidi šeit! – Harijs sacīja.

Viņš nokāpa lejā. Koridorā bija kļuvis gaišs, un pagraba durvis stāvēja atvērtas. Pieliecies viņš nokāpa pa šaurajām, tumšajām pagraba kāpnēm. Kaut kam uzdūrās ar pieri, juta, ka ir to pārsitis. Ūdens caurules savienojums. Ticis līdz grīdai, ieraudzīja degam vientuļu spuldzīti pie pagraba noliktavas. Tur, bezpalīdzīgi nolaidis rokas gar sāniem, stāvēja Jimijs un skatījās iekšā.

Harijs piegāja viņam klāt. Aukstums istabā bija nomācis smaku, kaut gan līķim bija acīm redzamas trūdēšanas pazīmes. Bet te, lejā, bija mitrs un arī auksts, lai gan nekad nebija tik auksts kā virs zemes. Ejot tuvāk, Harijs saprata, ka tas, ko sākumā bija noturējis par puvušu kartupeļu smaku, ir vēl viens līķis, līķa smaka.

– Jimij! – viņš klusi ierunājās.

Lensmanis nodrebēja un paskatījās uz Hariju. Ar plati ieplestām acīm un brūci pierē. Harijs pabrīnījās, bet tad saprata, ka arī viņš uz kāpnēm “sastapies” ar ūdens cauruli.

Lensmanis pakāpās sāņus, un Harijs ielūkojās noliktavā.

Tas bija būris. Trīs reiz divi metri. Dzelzs režģis ar durvīm un neaizslēgtu priekškaramo atslēgu. Te, iespējams, bija domāts turēt gūstā kādu dzīvnieku. Tagad tajā nebija neviena. Tas, kas tukšajā būrī bija paviesojies, bija prom. Atkal cietsirdīgi. Bet Harijs saprata, kāpēc jaunais inspektors bija reaģējis tik asi.

Kaut gan trūdēšana liecināja, ka viņa jau sen ir mirusi, neviena pele vai žurka nebija tuvojusies kailajai sievietei, kas ap kaklu apliktā virvē karājās pie būra režģotajiem griestiem. Tā kā līķis bija neskarts, Harijs varēja labi redzēt, kas viņai ticis nodarīts. Nazis. Galvenokārt nazis. Harijs bija redzējis ļoti daudzus, kas sakropļoti daudzos dažādos veidos. Varbūt varētu nodomāt, ka tas norūda. Pierada jau arī. Pierada redzēt nejaušas sakropļošanas rezultātu, vardarbības sekas pēc cīņas, noduršanu ar nazi slepkavības vai rituāla neprāta dēļ. Bet šādam skatam neviens nav gatavs – tādai vardarbībai, kad var redzēt, ko ir mēģināts panākt. Upura fiziskās sāpes un izmisīgās bailes, kad viņš vai viņa saprot to, kas notiks. Slepkavas seksuālā bauda un radošais apmierinājums. Šoks, izmisuma pilnā bezpalīdzība un pretīguma sajūta tiem, kuri sakropļoto atrod. Vai slepkava šeit bija sasniedzis to, ko bija vēlējies?

Lensmanis viņam aiz muguras sāka klepot.

– Ne šeit! – Harijs sacīja. – Izej ārā!

Viņš izdzirdēja lensmaņa smagos soļus, bet pats atvēra būra durvis un iegāja. Pakārtā meitene bija vāja, ar miesu, baltu kā sniegs tur, ārā. Ar sarkaniem plankumiem. Ne asinīm. Ar vasarraibumiem. Un ar melnu caurumu vēderā – no lodes.

Harijs šaubījās, vai viņa būtu izbeigusi savas ciešanas un pakārusies pati. Nāves cēlonis, protams, varēja būt lodes radītais caurums vēderā, tomēr šāviens varēja būt atskanējis arī frustrācijas dēļ – tādēļ, ka viņa ir mirusi, ka vairs nekustas, – tā bērni turpina iznīcināt jau sabojātu rotaļlietu.

Harijs atbīdīja sarkanos matus, kas sedza viņas seju. Pārtrauca šaubīties. Meitenes seja neko neliecināja. Par laimi. Ja kādā naktī pēc neilga laiciņa Hariju apmeklētu viņas spoks, tad viņa vēlme būtu, lai seja neko neizteiktu.

– K-kas tas ir?

Harijs pagriezās. Hallsteins Smits, it kā saltu, joprojām bija uzvilcis St. Pauli cepurīti gandrīz līdz acīm. Harijs gan šaubījās, vai viņš dreb aukstuma dēļ.

– Tā ir Marte Rūda!

36. NODAĻA Svētdienas vakars

Harijs sēdēja, atbalstījis galvu rokās, un klausījās smagajos soļos un balsīs stāvu augstāk. Viņi bija istabā. Virtuvē. Koridorā. Norobežoja, izvietoja mazus karodziņus, fotografēja.

Tad viņš piespieda sevi pacelt galvu un vēlreiz paskatīties.

Viņš bija paskaidrojis lensmanim, lai pirms izmeklēšanas grupas ierašanās viņi nepārgriež virvi pakārtajai Martei Rūdai. Varēja, protams, sev iestāstīt, ka viņa noasiņojusi līdz nāvei Valentīna bagāžniekā, jo tajā bija pietiekami daudz viņas asiņu. Bet būra kreisajā pusē uz grīdas gulēja matracis, kas liecināja pavisam ko citu. Tas bija melns, laika gaitā piesūcies ar visu to, no kā cilvēka ķermenis mēdz atbrīvoties. Un tieši virs matrača, pie režģiem, karājās rokudzelžu pāris.

Uz pagraba kāpnēm atskanēja soļi. Labi pazīstama balss skaļi nolamājās, un parādījās Bjērns Holms ar asiņojošu brūci pierē. Viņš nostājās blakus Harijam, uzmeta skatienu būrim un tad pievērsās Harijam.

– Tagad man ir skaidrs, kāpēc abiem policistiem pierēs ir identiskas brūces! Kā redzu, tev arī! Un neviens nepacentās mani brīdināt, ko?

Viņš strauji pagriezās un nokliedza uz kāpņu pusi:

– Piesargies no ūdens…

– Ai! – kāds apslāpēti ievaimanājās.

– Vai tu saproti, ka cilvēki neierīko pagraba kāpnes tā, lai būtu spiesti badīt…

– Tu negribēsi viņu redzēt, – Harijs klusi ieteicās.

– Ko?

– Es arī negribu, Bjērn. Esmu šeit jau gandrīz stundu, bet ne velna nekļūst vieglāk!

– Tad kāpēc tu te sēdi?

Harijs piecēlās.

– Viņa tik ilgi bija viena. Es iedomājos…

Harijs sajuta savā balsī nodevīgas vibrācijas. Viņš ātri devās pie kāpnēm un pamāja inspektoram no izpētes vietas grupas, kurš stāvēja un berzēja pieri.

Lensmanis stāvēja koridorā un sarunājās pa telefonu.

– Kur Smits? – Harijs pajautāja.

Lensmanis norādīja tālāk uz augšu.

Hallsteins Smits sēdēja pie datora un, Harijam ienākot, lasīja mapi ar Aleksandra Dreijera vārdu uz tās.

Viņš pacēla galvu.

– Tas tur, lejā, Harij, – tas ir Aleksandra Dreijera roku darbs!

– Lietosim vārdu “Valentīns”! Vai esi pārliecināts?

– Viss ir pateikts te, manās piezīmēs. Grieztās brūces. Viņš man tās aprakstīja, pateica, ko spētu izdomāt, lai spīdzinātu un pēc tam nogalinātu sievieti. Viņš to aprakstīja tā, it kā plānotu mākslas darbu.

– Un tu tomēr neziņoji policijai?

– Protams, es to izvērtēju, bet, ja mēs ziņotu policijai par visiem groteskajiem noziegumiem, ko mūsu klienti izfantazē, tad mums – vai policijai – neatliktu daudz laika nekam citam, Harij! – Smits atspieda galvu rokās. – Padomā vien, cik daudzu cilvēku dzīvības būtu paglābtas, ja es būtu…

– Nešausti sevi, Hallstein, jo nevar droši sacīt, ka policija būtu kaut ko uzsākusi. Turklāt, tā kā tavas piezīmes nozaga Lenijs Hells, pastāv varbūtība, ka viņš tās izmantoja, lai kopētu Valentīna fantāzijas!

– Tas nav neiespējami. Ja jautāsi man, – nav ticami, bet ne neiespējami. – Smits pakasīja pakausi. – Tomēr es joprojām nesaprotu, kā Hells varēja zināt, ka, nozogot manas piezīmes, atradīs slepkavu, ar kuru varētu sadarboties.

– Vai zini, tu šo to izpļāpāji!

– Ko?

– Padomā, Smit! Vai izklausās neticami, ka tu savās sarunās ar Leniju Hellu par slimīgo greizsirdību būtu ieminējies, ka tev ir arī citi pacienti ar slepkavnieciskām fantāzijām?

– Pilnīgi noteikti esmu tā darījis! Es vienmēr mēģinu ieskaidrot pacientiem, ka viņi nav vienīgie ar šādām domām, – lai nomierinātu un normalizētu… – Smits aprāvās un aizsedza muti ar plaukstu. – Ak Dievs, vai tu domā, ka es pats… ka vainīga ir mana lielā mute?

Harijs papurināja galvu.

– Mēs, Hallstein, varam atrast simtiem veidu, lai vainotu sevi! Manos izmeklētāja darba gados noteikti kāds ducis cilvēku ir nogalināti tāpēc, ka nespēju notvert sērijveida slepkavas tik ātri, kā būtu vajadzīgs. Bet, ja tev jāizdzīvo, tad jāiemācās palaist gar ausīm.

– Tev taisnība, – Smits dobji iesmējās. – Bet tie izklausījās pēc psihologa, nevis policista vārdiem.

– Dodies mājās pie ģimenes, ieturi svētdienas pusdienas un uz brīdi aizmirsti visu! Drīz ieradīsies Tords un pārlūkos datoru. Tad jau redzēsim, ko viņš atradīs!

– Okay. – Smits piecēlās, noņēma vilnas cepuri un atdeva to Harijam.

– Paturi sev, – Harijs teica. – Un, ja kāds jautās, tad atcerēsies, kādēļ mēs šodien te ieradāmies, vai ne?

– Protams, – Smits atbildēja un uzmauca cepuri atkal galvā. Un Harijam iešāvās prātā, ka viss šķiet paradoksāli komiski un reizē nevēsta neko labu – St. Pauli galvaskauss tieši virs psihologa joviālās sejas izteiksmes.

– Bez kratīšanas ordera, Harij! – Gunnars Hāgens auroja tik skaļi, ka Harijam nācās turēt telefonu mazliet atstatu no auss, un Tords, kas sēdēja pie Hella datora, pacēla galvu.

– Tu devies uz adresi un iegāji iekšā bez kratīšanas ordera! Es skaidri un gaiši pateicu – nē!

– Es neiegāju iekšā, šef! – Harijs paskatījās pa logu uz ieleju. Tajā bija sākusi nosēsties tumsa un iedegās gaismas. – To izdarīja vietējais lensmanis! Es tikai piezvanīju.

– Es ar viņu runāju, un viņš teica, ka viņam radusies pilnīga pārliecība, ka tev ir kratīšanas orderis!

– Es tikai teicu, ka man ir tas, kas man vajadzīgs. Un tas man bija!

– Un kas tieši?

– Hallsteins Smits ir Lenija Hella psihologs. Viņam ir pilnas tiesības apmeklēt pacientu, par kuru ir norūpējies. Un, ņemot vērā to, kas atklājies par Hella sakariem ar divām nogalinātajām personām, Smits uzskatīja, ka ir pamats satraukumam. Viņš palūdza mani, lai es, izmantojot savu policista pieredzi, braucu viņam līdzi – gadījumā ja Lenijs Hells kļūtu varmācīgs.

– Un Smits, protams, to apstiprinās.

– Protams, šef! Ar šādiem psihologu pacientiem mēs nejokojam!

Harijs dzirdēja, kā Gunnaram Hāgenam izdevās vienlaikus gan smieties, gan dusmīgi sprauslot.

– Tu piemānīji lensmani, Harij! Un labi zini, ka tagad tiesa var anulēt iespējamos pierādījumus, ja noskaidros…

– Bet tagad turi muti un nepiekasies, Gunnar!

Iestājās neliela pauze.

– Ko tu nupat pateici?

– Es tevi draudzīgi palūdzu turēt muti! – Harijs atbildēja. – Pirmkārt, nav nekā, ko noskaidrot, kā mēs iekļuvām iekšā, jo instrukcija netika pārkāpta! Otrkārt, nav neviena, ko tiesāt. Viņi visi ir miruši, Gunnar! Šodien ir noticis tikai tas, ka mēs noskaidrojām, kas atgadījies ar Marti Rūdu. Un to, ka Valentīns Jertsens nebija viens. Domāju, ka ne tev, ne Belmanam tas nekaitēs.

– Es neuztraucos par…

– Jā, tu uztraucies gan! Un te būs policijas priekšnieka pēdējā ziņojuma teksts presei: “Policija bija nenogurstoša Martes Rūdas meklējumos, un šī spītība tagad ir nesusi augļus. Mums šķiet, ka to, velns parāvis, ir pelnījusi gan Martes ģimene, gan visa nolāpītā Norvēģija.” Pierakstīji? Lenijs Hells neko neatņem no policijas priekšnieka panākumiem attiecībā uz Valentīnu, šef! Tas nāk kā papildinājums. Tādēļ nomierinies un uzēd rostbifu!

Harijs ielika telefonu bikšu kabatā. Nobraucīja seju.

– Kas tev ir, Tord?

IT eksperts pacēla galvu.

– E-pasta sarakste. Apstiprina tevis teikto. Lenijs Hells, sazinoties ar Aleksandru Dreijeru, tam pastāsta, ka viņa pasta adresi ir ieguvis Smita pacientu arhīvā, kuru nozadzis. Tad Hells ķeras tieši pie lietas un piedāvā sadarbību.

– Vai lieto vārdu “slepkavība”?

– Jā.

– Labi. Turpini!

– Paiet vairākas dienas, līdz Dreijers, tātad – Valentīns, atbild. Viņš raksta, ka vispirms viņam vajadzējis pārliecināties, ka pacientu arhīvs tiešām ir nozagts un vai policija nav izlikusi viņam lamatas. Bet tagad viņš esot atvērts piedāvājumiem.

Harijs pašķielēja Tordam pār plecu un notrīcēja, ieraugot monitorā vārdus.

Mans draugs, esmu gatavs skaistiem piedāvājumiem.

Tords paritināja ekrānu tālāk un turpināja:

– Lenijs Hells raksta, ka cita veida sakaru viņiem nebūs kā vienīgi ar e-pasta palīdzību un lai Valentīns nekādā gadījumā nemēģina noskaidrot, kas viņš ir. Viņš arī lūdz Valentīnam norādīt kādu vietu, kur viņš varētu Valentīnam nolikt sieviešu dzīvokļu atslēgas un, iespējams, papildu instrukcijas, abiem nesatiekoties. Valentīns atbild, ka Cagaloglu hamam garderobē…

– Turku pirtī.

– Četras dienas pirms Elīses Hermansenas slepkavības Hells raksta, ka viņas dzīvokļa atslēga ar papildu instrukcijām ir ieslēgta vienā no garderobes skapīšiem. Tai esot piekaramā atslēga ar zilu krāsas traipu, un atslēgas kods – 0999.

– Hmm. Hells Valentīnu ne tikai vienkārši vadīja, bet vadīja no attāluma! Kā tur ir tālāk?

– Diezgan līdzīgi ir ar Ēwu Dolmenu un Penelopi Rašu. Bet nav nekādu instrukciju, lai nogalinātu Marti Rūdu. Gluži pretēji. Paskatīsimies… Te tas ir. Dienu pēc Martes Rūdas pazušanas Hells raksta: “Es zinu, Aleksandr, ka tas esi tu, kurš savāca meiteni no Harija Hola dzertuves! Tā nav daļa no mūsu plāna! Domāju, ka viņa joprojām ir pie tevis. Meitene aizvedīs pie tevis policiju, Aleksandr! Mums jārīkojas ātri. Paņem meiteni līdzi, un es parūpēšos, lai viņa pazūd. Brauc līdz koordinātām 60.148083, 10.777245. Tas ir tuksnesīgs ceļa posms, kur naktī gandrīz nav satiksmes. Esi tur pulksten 01.00 šonakt, apstājies pie ceļa norādes ar uzrakstu “Hādelanne, 1 kilometrs”. Pagriezies pa labi un taisnā leņķī ej iekšā mežā tieši simts metrus, atstāj viņu pie lielā, apdegušā koka un pamet šo vietu!”

Harijs paskatījās monitorā un uzspaidīja koordinātas sava telefona Google kartē.

– Tas ir dažus kilometrus no šejienes! Vai ir vēl kaut kas?

– Nē, šī ir pēdējā vēstule.

– Tiešām?

– Katrā ziņā vismaz pagaidām šajā datorā neko vairāk neesmu atradis. Varbūt viņi ir sazinājušies pa telefonu.

– Hmm. Ja atradīsi kaut ko vairāk, dod ziņu.

– Will do.

Harijs nokāpa uz pirmo stāvu.

Koridorā stāvēja Bjērns Holms un sarunājās ar vienu no krimināltehniķiem.

– Neliela detaļa, – Harijs ieteicās. – Paņem DNS paraugus no ūdensvada caurules!

– Ko?!

– Visi, kas pirmo reizi kāpj tur lejā, ar pieri atsitas pret šo cauruli. Āda un asinis. Īsta viesu grāmata!

– Labi.

Harijs devās uz durvīm, bet tad apstājās un pagriezās.

– Starp citu, apsveicu! Hāgens vakar pastāstīja.

Bjērns neizpratnē paskatījās. Harijs pie sava vēdera izveidoja bumbas aprises.

– Ā, tas. – Bjērns Holms pasmaidīja. – Pateicos!

Harijs izgāja ārā un ievilka plaušās auksto ziemas gaisu. Tas likās atsvaidzinošs. Viņš devās uz melno egļu sienas pusi. Viņi bija noorganizējuši satiksmi ar diviem sniega motocikliem, kas, līdzīgi atspolēm, šaudījās no mājas līdz notīrītajam ceļa posmam, un Harijs cerēja, ka no turienes varētu sagādāt sev transportu. Bet tieši šobrīd te neviena nebija. Viņš atrada sniega motociklu iebrauktās sliedes, pārliecinājās, ka neiestigs, un sāka iet. Tumsā māja aiz viņa vairs nebija redzama, kad pēkšņi kaut kāda skaņa lika Harijam apstāties. Viņš ieklausījās.

Baznīcas zvani. Tagad?

Viņam nebija ne jausmas, vai tie apzvana bēres vai kristības, tomēr šīs skaņas lika viņam nodrebēt. Un tai pašā mirklī viņš blīvajā tumsā sev priekšā kaut ko pamanīja. Dzeltenu, spīdošu acu pāri, kas kustējās. Dzīvnieka acis. Hiēnas acis. Un klusu rūkšanu, kas aizvien pieauga. Tā strauji tuvojās.

Harijs aizsargājoties pacēla rokas, tomēr viņu apžilbināja sniega motocikla starmeši, kas apstājās viņa priekšā.

– Uz kurieni tev vajag? – kāda balss noprasīja.

Harijs izņēma telefonu, ieslēdza to un sniedza motocikla vadītājam.

– Uz turieni!

60.148083, 10.777245.

Maģistrāles abās pusēs slējās mežs. Mašīnu nebija. Zila ceļa zīme.

Koku Harijs atrada tieši simts metru attālumā no ceļa zīmes.

Viņš aizbrida līdz melni apdegušajam, pāršķeltajam stumbram, pie kura sniega bija mazāk nekā visapkārt. Pietupās un aplūkoja stumbrā gaišāko ierobojumu, ko apgaismoja motocikla starmeši. Trose. Vai varbūt ķēde? Tas nozīmēja, ka tobrīd Marte Rūda bija vēl dzīva.

– Viņi bija šeit! – Harijs pagriezies ierunājās. – Valentīns un Lenijs, viņi abi bija šeit. Gribētos zināt, vai viņi satikās?

Koki kā bezkaislīgi liecinieki klusēdami vēroja Hariju.

Viņš devās atpakaļ pie sniega motocikla un apsēdās inspektoram aiz muguras.

– Tev vajadzēs atvest šurp izmeklēšanas grupu! Lai savāc visu, kas palicis!

Inspektors pa pusei pagriezās pret Hariju.

– Un kurp tu dosies?

– Uz pilsētu – ar sliktajiem jaunumiem.

– Vai tu zini, ka Martes Rūdas piederīgie jau ir informēti?

– Hmm. Bet ne tie piederīgie, kas Šrēderā.

Mežā kāds putns vientuļi un pārāk vēlu brīdinoši nokliedzās.

37. NODAĻA Trešdienas pēcpusdiena

Harijs pabīdīja sāņus pusmetru augstās kaudzītes ar rakstu darbiem, lai labāk redzētu abus puišus, kas bija apsēdušies pie viņa rakstāmgalda.

– Jā, es lasīju jūsu darbus Sātana zvaigznes lietā, – viņš sacīja. – Un jūs, protams, var uzslavēt par to, ka izmantojat brīvo laiku, lai atrisinātu uzdevumu, ko esmu uzdevis pēdējā kursa studentiem…

– Bet…? – Oļegs painteresējās.

– Nav nekādu “bet”.

– Jā, jo mūsu darbs ir labāks par jebkuru jūsējo, vai ne? – Jesuss aizlika abas rokas aiz pakauša ar garajiem, melnajiem matiem.

– Nē, – Harijs sacīja.

– Nē? Kurš tad no jūsējiem bija labāks?

– Ja nekļūdos, tad Annas Grimsetes grupa.

– Ko? – Oļegs iesaucās. – Viņiem taču nebija pat galvenā aizdomās turamā!

– Pareizi! Viņi tiešām konstatēja, ka nav neviena aizdomās turamā. Un, balstoties uz doto informāciju, viņi nonāca pie pareiza slēdziena. Jūs norādījāt uz īsto personu, bet tikai tāpēc, ka nespējāt atturēties ieskatīties Google, lai uzzinātu, kurš toreiz – pirms divpadsmit gadiem – bija īstais vainīgais. Tādēļ jūs balstījāties uz standarta atbildi un izdarījāt vairākus kļūdainus secinājumus, lai tiktu pie pareizās atbildes.

– Tātad tu iedevi uzdevumu, kuram nav risinājuma? – Oļegs jautāja.

– Tas nebalstās uz informāciju, – Harijs atbildēja. – Tā ir nākotnes garša, ja jūs tiešām esat nolēmuši kļūt par izmeklētājiem!

– Ko tādā gadījumā dara?

– Meklē jaunu informāciju, – Harijs sacīja. – Vai arī kombinē jau esošo citā vīzē. Bieži vien risinājums atrodas pašā materiālā.

– Kā ir ar Vampīrista lietu? – Jesuss painteresējās.

– Mazliet jaunas informācijas. Un tāda, kas jau bija.

– Vai redzēji, ko šodien rakstīja “VG”? – Oļegs iejautājās. – Ka Lenijs Hells esot vadījis Valentīnu Jertsenu, lai tas nogalina sievietes, uz kurām Hells bijis greizsirdīgs. Tieši kā Otello!

– Hmm. Atceros, tu teici, ka slepkavnieciskais motīvs Otello nebija galvenokārt greizsirdība, bet ambīcijas!

– Jā, Otello sindroms. Starp citu, tā nebija Mūna Do, kas to uzrakstīja. Savādi, bet es jau labu laiku neesmu redzējis viņas rakstus.

– Kas ir Mūna Do? – Jesuss gribēja zināt.

– Vienīgā kriminālās slejas žurnāliste, kas sniedz pārskatus, – Oļegs paskaidroja. – Mazliet dīvaina meitene, no ziemeļiem. Trenējas nakts vidū un lieto Old Spice. Bet stāsti taču, Harij!

Harijs paskatījās uz abām dedzīgajām sejām. Centās atcerēties, vai, mācoties akadēmijā, pats arī bija tik ļoti aizrāvies ar savu specialitāti. Diezin vai. Viņš bija bijis paģirains un nebija spējis vien sagaidīt, kad atkal varēs piedzerties. Šie divi bija labāki. Harijs ieklepojās.

– Labi. Bet tad šī būs lekcija, un es atgādinu, ka jums kā Policijas akadēmijas studentiem ir pienākums klusēt. Sapratāt?

Abi klusēdami pamāja ar galvu un paliecās uz priekšu.

Harijs atgāzās krēslā. Sajuta vēlmi uzsmēķēt un zināja, ka cigarete ārā uz kāpnēm garšotu lieliski.

– Mēs pārbaudījām Hella datoru – tajā ir viss, – viņš ierunājās. – Nākotnes plāni, piezīmes, informācija par upuriem, informācija par Valentīnu Jertsenu alias Aleksandru Dreijeru, par Hallsteinu Smitu, par mani…

– Par tevi? – Jesuss nesaprata.

– Ļauj viņam turpināt! – Oļegs teica.

– Hells rakstīja rokasgrāmatu par to, kā no šīm sievietēm iegūt viņu dzīvokļu atslēgu nospiedumus. Bija noskaidrojis, ka ar Tinder starpniecību sarunātajās tikšanās reizēs astoņas no desmit sievietēm, dodoties uz tualeti, atstāj savu somiņu pie galdiņa, un vairums no viņām somiņas iekšpusē, mazā kabatiņā ar rāvējslēdzēju, tur atslēgas. Ir nepieciešamas vidēji piecpadsmit sekundes, lai iegūtu trīs atslēgu nospiedumus vaskā, no abām pusēm. Ātrāk būtu atslēgas nofotografēt, bet dažiem atslēgu tipiem fotogrāfijas nav pietiekami labas, lai izveidotu 3D failu un vēlāk tās izgatavotu uz 3D printera.

– Tas ir, viņš zināja, ka jau pirmajā tikšanās reizē kļūs greizsirdīgs? – Jesuss jautāja.

– Dažos gadījumos – varbūt, – Harijs atbildēja. – Viņš tikai raksta: ja tas ir tik vienkārši, tad nav iemesla nenodrošināt sev piekļuvi viņu dzīvesvietai.

– Creepy! – Jesuss nočukstēja.

– Kādēļ viņš izvēlējās Valentīnu, un kā viņš to atrada? – Oļegs gribēja zināt.

– Viss viņam vajadzīgais bija ierakstīts pacientu reģistrā, kas tika nozagti Smitam. Viņš izlasīja, ka Aleksandrs Dreijers ir cilvēks ar tik dzīvām un detalizētām vampīristiskām slepkavību fantāzijām, ka Smits domājis par iespēju ārstēt viņu piespiedu kārtā. Pretargumenti: Dreijeram piemita spēja savaldīties un viņš dzīvoja pieklājīgi. Es pieļauju, ka šīs kombinācijas dēļ – vēlme slepkavot un spēja savaldīties – viņš kļuva Hellam par izcilu kandidātu.

– Bet ko Hells varēja piedāvāt Valentīnam Jertsenam? – Jesuss jautāja. – Naudu?

– Asinis, – Harijs teica. – Jaunas, siltas asinis no upuriem-sievietēm, kuras nevar saistīt ar kaut kādu tur Aleksandru Dreijeru.

– Slepkavības, kurām nav acīmredzamu motīvu un kurās slepkava ar upuri nekad agrāk nav saskāries, ir visgrūtāk atklājamas, – Oļegs sacīja, un Jesuss piekrītoši pamāja ar galvu. Harijam ienāca prātā, ka tas ir citāts no vienas viņa lekcijas.

– Hmm. Valentīnam bija svarīgi neizpaust savu segvārdu – Aleksandrs Dreijers. Savas jaunās sejas un šī vārda dēļ viņš bija spējis brīvi pārvietoties, neraizējoties, ka varētu tikt atklāts. Ja atklātos, ka slepkavībās vainojams Valentīns Jertsens, – tas viņu pārāk neuztrauktu. Galu galā viņš arī nespēja turēties pretī kārdinājumam un paziņot mums, ka vainīgais ir tieši viņš.

– Mums? – Oļegs pārjautāja. – Vai tev?

Harijs paraustīja plecus.

– Vienalga, tas mūs nenoveda tuvāk cilvēkam, kuru visus šos gadus esam meklējuši! Viņš gluži mierīgi varēja turpināt sekot Hella režijai – nogalināt. Un varēja to darīt bez satraukuma, ar Hella atslēgu kopijām Valentīns spēja iekļūt upuru mājokļos.

– Perfekta simbioze! – Oļegs konstatēja.

– Kā hiēnai un grifam, – Jesuss nočukstēja. – Grifs, planēdams virs ievainotā dzīvnieka, norāda hiēnai ceļu, un hiēna to nogalina. Barība abiem.

– Tātad Valentīns nogalina Elīsi Hermansenu, Ēwu Dolmenu un Penelopi Rašu, – Oļegs uzskaitīja. – Bet kā ar Marti Rūdu? Vai Lenijs Hells viņu pazina?

– Nē, tas bija Valentīna pašrocīgs darbs. Un tas bija vērsts pret mani. Viņš avīzē izlasīja, ka esmu nosaucis viņu par perversu radījumu, un tādēļ paņēma kaut ko, kas bija man tuvs.

– Tikai tāpēc, ka tu sauci viņu par perversu? – Jesuss sarauca degunu.

– Narcistiski cilvēki grib, lai viņus mīl, – Harijs sacīja, – vai ienīst. Citu cilvēku bailes apstiprina un ceļ viņu pašapziņu. Tie jūtas aizvainoti, ja tiek ignorēti vai nenovērtēti.

– Tas pats taču notika, kad Smits aizvainoja Valentīnu podkāstā, – Oļegs teica. – Valentīns saniknojās un metās uz savrupmāju, lai viņu nogalinātu. Vai domā, ka Valentīns kļuva nenormāls? Manuprāt, viņš taču bija spējis tik ilgi savaldīties, un pirmās slepkavības bija aukstasinīgas, izplānotas akcijas. Bet attiecībā uz Smitu un Marti Rūdu – tā bija spontāna reakcija.

– Var jau būt, – Harijs piekrita. – Varbūt viņš bija tik ļoti pārliecināts par saviem spēkiem – tādas sajūtas pēc pirmajām veiksmīgi pastrādātajām sērijveida slepkavībām parasti rodas –, ka uzskatīja: viņš spēj staigāt pa ūdens virsmu.

– Bet kādēļ Lenijs Hells izdarīja pašnāvību? – Jesuss iejautājās.

– Labs jautājums, – Harijs sacīja. – Priekšlikumi?

– Vai tas nav skaidri redzams? – Oļegs ieteicās. – Lenijs bija izplānojis to sieviešu slepkavības, kuras viņu piekrāpa un tādēļ bija to pelnījušas, bet tagad uz viņa rokām bija Martes Rūdas un Mehmeta Kalaka asinis – divu nevainīgu cilvēku asinis, kuriem ar to nebija nekāda sakara. Pamodās sirdsapziņa, un viņš nespēja sadzīvot ar savu nodarījumu.

– Nē! – Jesuss iebilda. – Lenijs jau pašā sākumā bija ieplānojis izdarīt pašnāvību, kad tas viss būs beidzies! Viņam bija jānogalina šīs trīs sievietes – Elīse, Ēwa un Penelope.

– Šaubos, – Harijs iejaucās. – Hellam viņa piezīmēs bija vairāku sieviešu vārdi un vairāku atslēgu kopijas!

– Okay, bet ja nu viņš neizdarīja pašnāvību? – Oļegs iebilda. – Ja viņu nogalināja Valentīns? Viņi varbūt sastrīdējās par Mehmeta un Martes slepkavībām! Lenijs taču teica, ka tie bijuši nevainīgi upuri, un varbūt tāpēc vēlējās pieteikties policijā, bet Valentīns to uzzināja!

– Bet varbūt Valentīnam Lenijs vienkārši apnika, – Jesuss prātoja. – Nav nekā neparasta, ja hiēnas kāri notiesā grifus, kad tie kļūst pārāk uzmācīgi.

– Uz “kaušanas” pistoles ir tikai Lenija Hella pirkstu nospiedumi, – Harijs ieteicās. – Ir, protams, iespējams, ka Valentīns nogalināja Leniju un gribēja panākt, lai slepkavība izskatītos pēc pašnāvības. Bet kamdēļ viņam uzņemties lieku satraukumu? Policijai ir zināmas pietiekami daudzas citas Valentīna pastrādātās slepkavības, lai piespriestu viņam mūža ieslodzījumu. Un, ja Valentīns būtu ieinteresēts noslēpt pēdas, viņš nebūtu atstājis pagrabā Martes Rūdas līķi un trešajā stāvā – datoru ar dokumentiem, kas pierāda, ka viņš sadarbojās ar Hellu.

– Okay, – Jesuss teica. – Es piekrītu Oļega pirmajai iebildei. Lenijs Hells apjēdza, ko ir nodarījis, un izlēma, ka nespēs ar sevi sadzīvot.

– Nekad nedrīkst nenovērtēt pirmo iespaidu! – Harijs sacīja. – Tā pamatā ir vairāk informācijas, nekā cilvēks apzinās. Un vienkāršais bieži vien ir tas pareizais.

– Tomēr vienu es nesaprotu, – Oļegs ieminējās. – Lenijs un Valentīns negribēja, lai viņus redzētu kopā. Lieliski! Bet kādēļ tik sarežģītas nogādes? Vai viņi nevarēja vienkārši satikties pie kāda no abiem mājās?

Harijs papurināja galvu.

– Lenijam bija svarīgi slēpt savu identitāti no Valentīna, jo tomēr pastāvēja diezgan liels risks, ka Valentīns varētu tikt arestēts.

Jesuss piekrītoši pamāja ar galvu.

– Un Lenijs baidījās, ka Valentīns, lai pašam tiktu samazināts soda apmērs, varētu uzrādīt viņu policijai.

– Un Valentīns noteikti negribēja atklāt Lenijam, kur dzīvo, – Harijs turpināja. – Šī iemesla dēļ Valentīns spēja tik ilgi slēpties. Šajā ziņā viņš bija piesardzīgs.

– Tātad lieta ir izbeigta un citu pavedienu nav, – Oļegs konstatēja. – Hells izdarīja pašnāvību, un Valentīns nolaupīja Marti Rūdu. Bet vai jums ir pierādījumi, ka Marti nogalināja viņš?

– Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā tā domā, – Harijs atbildēja.

– Kāpēc?

– Tāpēc, ka Šrēderā viņi atrada Valentīna DNS un viņa mašīnas bagāžniekā – Martes asinis, un arī tāpēc, ka viņi atrada lodi, ar kuru Marte bija sašauta vēderā. Tā bija ieurbusies Hella pagraba ķieģeļu sienā, un šaušanas leņķis attiecībā pret līķi liecina, ka tas noticis pirms pakāršanas. Lode izšauta no tā paša Ruger Redhawk revolvera, kas Valentīnam bija līdzi, kad viņš gribēja nošaut Smitu.

– Bet tu tam nepiekrīti! – Oļegs ieteicās.

Harijs sarauca uzaci.

– Tiešām?

– Kad tu saki: “Tā domā Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā,” – tas nozīmē, ka tu domā kaut ko citu!

– Hmm.

– Tātad – ko tu domā? – Oļegs neatlaidās.

Harijs nobraucīja seju.

– Es domāju, ka nav tik svarīgi, kurš viņai deva pēdējo nāvīgo triecienu. Šajā gadījumā tā tiešām bija žēlsirdība. Matracis būrī bija pilns ar DNS. Asinis, sviedri, sēkla, vēmekļi. Kaut kas bija no viņas, daudz – no Lenija Hella, bet nekas no Valentīna Jertsena.

– Dieva dēļ! – Jesuss iesaucās. – Tu domā, ka arī Hells viņu izmantoja?

– Tie varētu būt bijuši vairāki, protams.

– Vairāki – ne tikai Valentīns un Hells?

– Kāpnēs uz pagrabu ir ūdensvada caurule. Nezinot, ka tāda tur ir, nav iespējams pret to neatsisties. Tādēļ es palūdzu krimināltehniķu šefam Bjērnam Holmam atsūtīt man visu to cilvēku sarakstu, kuri uz tās ir atstājuši savus DNS. Pārāk vecie DNS izzūd, bet viņš atrada septiņus dažādus profilus. Mēs, kā parasti, paņēmām DNS paraugus no visiem, kuri bija strādājuši nozieguma vietā, un ieguvām sakritības ar vietējā lensmaņa, viņa inspektora, Bjērna, Smita un manu DNS, un vēl viena no izmeklēšanas grupas, kuru nepaspējām pabrīdināt. Bet septīto profilu mēs nespējām identificēt.

– Tātad tas nebija Valentīns Jertsens vai Lenijs Hells?

– Nē. Viss, ko mēs zinām, – tas ir vīrietis un nav Lenija Hella radinieks.

– Varētu būt kāds, kam tur bija kaut kas darāms, – Oļegs ieminējās. – Elektriķis, atslēdznieks vai jebkurš cits.

– Jā, protams, – Harijs piekrita.

Viņa skatiens pievērsās atvērtajai “Dagbladet” ar Belmana sniegto interviju sakarā ar viņa stāšanos tieslietu ministra amatā. Viņš vēlreiz pārlasīja izcelto tekstu. “Man ir īpašs prieks, ka policijas neatlaidības un nenogurstošo meklējumu rezultātā esam atraduši Marti Rūdu. Tādu rezultātu ir pelnījuši gan piederīgie, gan policija. Un tādēļ tagad man ir vieglāk atstāt savu policijas priekšnieka posteni.”

– Man tagad jāiet, puiši!

Visi trīs kopā izgāja no Policijas akadēmijas ēkas, un, kad jau gatavojās šķirties pie Chateau Neuf, Harijs nāca klajā ar uzaicinājumu:

– Hallsteins ir pabeidzis savu disertāciju par vampīristiem, un piektdien notiks tās aizstāvēšana. Mēs esam ielūgti.

– Kas ir aizstāvēšana?

– Mutisks eksāmens ar lepni ģērbtiem radiniekiem un draugiem zālē, – Jesuss sacīja. – Jādomā, kā neizgāzties.

– Mēs ar mammu iesim, – Harijs teica. – Bet nezinu, vai tu vēlies un vai tev būs laiks. Starp citu, Stole ir viens no oponentiem.

– Ai! – Oļegs iesaucās. – Ceru, kas tas nenotiks agri? Man piektdien jābūt Ullevollā.

Harijs sarauca pieri.

– Kādēļ?

– Stefenss gribēja paņemt asins paraugu. Viņš saka, ka pētot retu asins slimību, ko sauc par sistēmisko mastocitozi, un, ja tāda bija mammai, tad viņas asinis šajā gadījumā ir tikušas galā pašas.

– Mastocitoze?

– To izskaidro ar gēna, ko sauc par c-kit, mutāciju. Tā netiek pārmantota. Bet Stefenss cer, ka asinīs ir substance, kas, iespējams, izārstē slimību. Tādēļ viņš vēlas iegūt manas asinis un salīdzināt tās ar mammas asinīm.

– Hmm, tātad tā ir šī ģenētiskā saite, par ko runā tava mamma!

– Stefenss saka, ka viņš joprojām domā: tā bijusi vienkārša saindēšanās un šis esot kā šāviens tumsā. Bet tādi esot vairums lielo atklājumu. Kā šāvieni tumsā.

– Viņam var izrādīties taisnība. Aizstāvēšana notiks pulksten divos. Pēc tam būs pieņemšana, uz kuru jūs varat iet, bet es droši vien neiešu.

– Droši vien. – Oļegs pasmaidīja un pievērsās Jesusam: – Redzi, Harijam nepatīk cilvēki.

– Man patīk cilvēki, – Harijs atbildēja. – Man tikai nepatīk būt kopā ar tiem! It īpaši, ja to vienā reizē ir daudz. – Viņš vēlreiz paskatījās pulkstenī. – Tas tā, starp citu.

– Piedod, ka aizkavējos. Individuāla lekcija, – Harijs atvainojās un ieslīdēja aiz bāra letes.

Liekot uz letes divus pilnus puslitra kausus tā, ka izšļakstījās putas, Eisteins ievaidējās:

– Harij, mums te vajadzētu vairāk cilvēku!

Harijs pašķielēja uz ļaužu pilno telpu.

– Manuprāt, te ir pat pārāk daudz.

– Es domāju – šajā pusē letei, aunapiere!

– Aunapiere joko. Vai pazīsti kādu, kuram ir laba muzikālā gaume?

– Treskū.

– Tādu, kurš nav autists.

– Nē. – Eisteins ielēja nākamo puslitra kausu un deva zīmi Harijam, lai viņš parūpējas par samaksu.

– Okay, padomāsim par to! Tātad Hallsteins te bija iegriezies? – Harijs norādīja uz St. Pauli cepurīti, kas bija uzvilkta pār puslitra glāzi blakus Galatasaray vimpelītim.

– Jā, viņš pateicās par aizlienējumu. Viņam līdzi bija daži ārzemju žurnālisti – lai parādītu tiem vietu, kurā viss sākās. Parīt viņam būšot kaut kāda tur doktora lieta.

– Aizstāvēšana. – Harijs pasniedza klientam atpakaļ kredītkarti un pateicās.

– Jā. Starp citu, pie viņiem piegāja kāds puisis, kuru Smits stādīja priekšā pārējiem kā kolēģi no Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas.

– Ā? – Harijs novilka un pieņēma nākamo pasūtījumu no puiša ar hipstera bārdu un Cage the Elephant T kreklu. – Kā viņš izskatījās?

– Zobi! – Eisteins noteica un norādīja uz savu brūno zobu rindu.

– Taču ne jau Trulss Berncens?

– Nē, bet nezinu, kā viņu sauc, lai gan vairākas reizes esmu te redzējis. Mēdz sēdēt tur, tajā aizgaldā. Parasti nāk viens.

– Noteikti tas ir Trulss Berncens.

– Ap viņu liptin līp dāmas.

– Tad nav Trulss Berncens!

– Un tomēr projām viņš dodas viens. Drūms tips, pakaļa!

– Tāpēc, ka neņem sev līdzi dāmu?

– Vai tu uzticies tādam, kurš atsakās no bezmaksas seksa?

Hipstera bārda sarauca uzaci. Harijs paraustīja plecus, nolika viņam priekšā puslitrīgo, piegāja pie spoguļplauktiņa un uzbāza galvā St. Pauli cepurīti. Jau gatavojās pagriezties, kad pēkšņi sastinga. Palika stāvam un skatījās spogulī uz sevi, uz galvaskausa emblēmu uz pieres.

– Harij?

– Hmm.

– Vai vari man palīdzēt? Divus Mohito ar Sprite Light!

Harijs lēni pamāja ar galvu. Tad norāva savu cepurīti, apgāja ap leti un šāvās uz izejas durvīm.

– Harij!

– Zvani Treskū!

– Jā?

– Piedod, ka zvanu tik vēlu. Iedomājos, ka tiesu mediķi darbu varbūt jau ir beiguši!

– Beiguši esam gan, bet tā jau notiek, ja strādā vietā, kur sistemātiski trūkst darba roku! Un tu zvani pa iekšējo numuru, ko lieto tikai policisti!

– Jā, zvana Harijs Hols, inspektors…

– Es dzirdu, ka tas esi tu, Harij. Šeit Paula, un tu vairs neesi policijas inspektors!

– Ā, tā esi tu? Jā, zvanu saistībā ar Vampīrista lietu. Es tikai gribēju, lai tu pārbaudi atbilstības no paraugiem uz ūdensvada caurules.

– Tie nebija pie manis, bet paskatīšos. Tikai ņem vērā, ka, izņemot Valentīnu Jertsenu, man šajā Vampīrista lietā nav vārdu DNS profiliem, ir tikai numuri.

– Tas nekas, man priekšā ir saraksts ar vārdiem un numuriem no visām noziegumu vietām, tādēļ sāc vien!

Paulai lasot DNS datus, Harijs citu pēc cita nosvītroja tos, kuri sakrita. Lensmaņa, viņa palīga, paša Hola, Smita, Holma un viņa tehniķa DNS. Beigās palika septītā persona.

– Tātad tur joprojām nav sakritības! – Harijs konstatēja.

– Nē.

– Kā ar pārējo Hella mājas daļu? Vai tur tika atrasts DNS materiāls, kas atbilst Valentīna profilam?

– Paskatīšos… Nē, šķiet, ka ne.

– Ne uz matrača, ne uz līķa, nekur, kas saistās…

– Nē.

– Okay, Paula. Paldies!

– Starp citu, par sakritību. Vai noskaidroji par to matu?

– Par matu?

– Jā. Rudenī. Izmeklētājs Villers atnāca pie manis ar matu un sacīja, ka tu vēloties, lai izdaru analīzi. Droši vien domāja, ka mēs tam piešķirsim prioritāti, ja viņš pieminēs tavu vārdu!

– Un vai tā notika?

– Protams, Harij, tu taču zini, ka šeit visas meitenes tev mazliet izdabā!

– Vai tā nesaka par ļoti veciem vīriešiem?

Paula iesmējās.

– Tā notiek, ja apprecas, Harij! Labprātīga kastrācija.

– Hmm. To matu es atradu uz grīdas Ullevollas slimnīcā, kur gulēja mana sieva. Tā bija tikai tāda paranojas lēkme.

– Nu labi. Es nospriedu, ka tas nav svarīgi, jo Villers palūdza mani to aizmirst. Vai izbijies, ka sievai būtu bijis mīļākais?

– Principā ne, vismaz līdz šim brīdim, jo tagad tu iedēstīji šo domu!

– Jūs, vīrieši, esat tik naivi!

– Tā, lūk, mēs izdzīvojam.

– Bet tā taču nav! Vai neesi atklājis, ka mēs gatavojamies pārņemt planētu?

– Jā gan! Jūs strādājat arī nakts vidū, un tas ir ellīgi aizdomīgi! Arlabunakti, Paula!

– Labu nakti!

– Vienu mirklīti, Paula! Aizmirst – ko?

– Ko?

– Ko Villers lūdza tev aizmirst?

– Sakarību.

– Kādu?

– Starp matu un kādu no DNS profiliem Vampīrista lietā.

– Ā? Ar kuru?

– Es, protams, nezinu. Mums, kā jau teicu, ir tikai numuri. Mēs pat nezinām, vai šie numuri ir no aizdomās turamiem vai no policistiem, kuri strādāja noziegumu vietās.

Harijs kādu brītiņu klusēja.

– Vai tev ir šis numurs? – viņš beidzot pajautāja.

– Labvakar! – padzīvojušais ātrās palīdzības šoferis, ienācis Traumatoloģijas nodaļas atpūtas telpā, pasveicināja.

– Labvakar, Hansen! – sveicienu atņēma vienīgais telpā esošais, kurš lēja savā krūzītē melnu kafiju.

– Nupat zvanīja tavs paziņa no policijas!

Galvenais ārsts Džons Doils Stefenss pagriezās pret runātāju un sarauca uzacis.

– Vai man policijā ir paziņas?

– Viņš atsaucās uz tevi. Kāds Harijs Hols.

– Ko viņš gribēja?

– Atsūtīja mums fotogrāfiju ar asiņu peļķi un palūdza novērtēt, cik daudz to ir. Viņš teica, ka tu esot to darījis, balstīdamies uz nozieguma vietas fotogrāfiju, un pieļāva, ka mums, kas ierodamies notikumu vietās, esot šāda pieredze. Man, protams, nācās viņu apbēdināt.

– Interesanti. – Stefenss notrauca matiņu no sava pleca. To, ka viņam aizvien vairāk sāka izkrist mati, viņš neuzskatīja par vecuma izpausmi, bet – gluži pretēji – par zīmi, ka viņš atplaukst, ka mobilizējas, ka atbrīvojas no visa nevajadzīgā. – Kādēļ viņš nejautāja tieši man?

– Droši vien neticēja, ka galvenais ārsts strādās nakts vidū. Un man likās, tas ir steidzami.

– Jā, protams. Vai viņš teica, kam tas vajadzīgs?

– Kaut kam, pie kā viņš strādājot. Tā viņš teica.

– Vai tev ir fotogrāfija?

– Šeit.

Ātrās palīdzības mašīnas šoferis izņēma mobilo telefonu un parādīja galvenajam ārstam MMS.

Stefenss uzmeta skatienu attēlam – asiņu peļķei uz koka grīdas. Blakus peļķei bija nolikts lineāls.

– Pusotrs litrs, – Stefenss sacīja. – Diezgan precīzi. Vari viņam piezvanīt un pateikt! – Viņš iedzēra no krūzītes mazu, mazu malciņu kafijas. – Pasniedzējs, kurš strādā nakts vidū, – kur šī pasaule ir nonākusi?

Ātrās palīdzības mašīnas šoferis klusi iesmējās.

– To pašu droši vien varētu teikt par tevi, Stefens!

– Kā tad tā? – galvenais ārsts painteresējās un palaida viņu savā vietā pie kafijkannas.

– Katru otro nakti, Stefens! Ko tu te patiesībā dari?

– Pieņemu smagi savainotus pacientus.

– Es zinu, bet kāpēc? Tu strādā pilnu darba laiku kā galvenais ārsts hematoloģijas nodaļā un tomēr uzņemies papildu dežūras šeit, traumatoloģijā. Parasti tā nenotiek.

– Kurš grib, lai būtu kā parasti? Vairāk prieka sagādā būt tur, kur vari būt noderīgs, vai ne?

– Tātad tev nav ģimenes, kas vēlas, lai tu mazliet būtu arī mājās?

– Nē, bet man ir kolēģi ar ģimenēm, kas vēlas, lai tie būtu mājās!

– He-he! Bet redzu, ka tev ir laulību gredzens!

– Un es redzu, Hansen, ka uz žaketes piedurknes tev ir asinis! Vai atvedi kādu, kurš asiņoja?

– Jā. Vai esi šķīries?

– Atraitnis. – Stefenss iedzēra vēl vienu malku. – Vai pacients ir sieviete, vīrietis, jauns, vecs?

– Sieviete, ap gadiem trīsdesmit. Un tad?

– Tikai pajautāju. Kur viņa ir tagad?

– Jā? – Bjērns Holms nočukstēja.

– Harijs. Vai biji apgūlies?

– Pulkstenis ir divi naktī! Kā tev šķiet?

– Uz kabineta grīdas bija aptuveni pusotrs litrs Valentīna asiņu!

– Ko?

– Tā ir vienkārša matemātika, viņš svēra pārāk daudz.

Harijs dzirdēja, kā nočīkst gulta un pret telefonu paberzējas sega. Tad vēlreiz atskanēja Bjērna čukstošā balss:

– Par ko tu runā?

– To var redzēt novērošanas kameras attēlos uz svariem, kad Valentīns devās prom. Viņš svēra tikai pusotru kilogramu mazāk nekā tad, kad atnāca!

– Pusotrs litrs asiņu sver pusotru kilogramu, Harij!

– Es zinu. Un tomēr mums trūkst pierādījumu. Kad tie būs, es paskaidrošu. Un to tu nedrīksti teikt nevienai dzīvai dvēselei, vai dzirdi? Pat ne viņai, kas guļ tev blakus!

– Viņa ir aizmigusi.

– Es dzirdu.

Bjērns neskanīgi iesmējās.

– Viņa šņāc par diviem!

– Vai varam satikties rīt, pulksten astoņos, nulle, nulle, katlumājā?

– Jā, protams. Vai Smits un Villers arī būs?

– Smitu sastapsim piektdien, disertācijas aizstāvēšanas laikā.

– Un Villeru?

– Tikai tu un es, Bjērn! Un gribu, lai tu paņem līdzi Hella datoru un Valentīna revolveri!

38. NODAĻA Ceturtdienas rīts

– Agri esi ieradies, Bjērn! – aiz lietišķo pierādījumu noliktavas letes stāvošais pavecais izmeklētājs ieteicās.

– Labrīt, Jens, es gribētu pret parakstu saņemt kaut ko no Vampīrista lietas!

– Jā, tā atkal ir kļuvusi aktuāla. Vakar te bija viens no Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas un paņēma dažas lietas. Manuprāt, tā kārba stāv uz G plaukta. Paraudzīsimies, ko par to saka tā velna kaste… – viņš tā uzsita pa datora taustiņiem, it kā tie būtu nokaitēti, un pārlaida skatienu monitoram, – …nu, lūk… šī velna kaste atkal ir uzkārusies… – Viņš paraudzījās uz Bjērnu ar izmisuma pilnu, mazliet bezcerīgu skatienu. – Ko teiksi, Bjērn, vai nebija labāk, kad mēs vienkārši varējām atvērt mapi un atrast tieši…

– Kurš no Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas šeit bija? – Bjērns Holms, cenšoties slēpt nepacietību, pavaicāja.

– Kā viņu sauca? Tas, ar zobiem.

– Trulss Berncens?

– Nē, nē, tas ar glītajiem zobiem. Tas jaunais.

– Annešs Villers, – Bjērns teica.

– Hmm. – Harijs atgāzās pret katlumājas krēsla atzveltni. – Un viņš pret parakstu izņēma Valentīna Redhawk?

– Ieskaitot dzelzs zobus un rokudzelžus.

– Un Jenss neko neteica, ko Villers ar tiem nodomājis darīt?

– Nē, viņš nezināja. Es zvanīju Villeram uz nodaļu, bet tie pateica, ka viņš šodien esot paņēmis brīvdienu. Tad mēģināju zvanīt uz mobilo.

– Un?

– Neatbildēja. Droši vien guļ, bet varu mēģināt vēlreiz.

– Nē, – Harijs sacīja.

– Nē?

Harijs aizvēra acis. “Galu galā mēs tiksim piemānīti,” viņš nočukstēja.

– Ko?

– Neko. Brauksim un pamodināsim Villeru! Vai piezvanīsi uz nodaļu un pajautāsi, kur viņš dzīvo?

Pusminūti vēlāk Bjērns nolika telefona klausuli un skaidrā dikcijā nosauca ielu un adresi.

– Tu joko! – Harijs iesaucās.

Bjērns Holms iegrieza Volvo Amazon klusajā ieliņā. Mašīna ripoja starp kupenām ielas malās, kurās šķita ieslēpušās apsnigušās mašīnas.

– Te tā ir, – Harijs sacīja, tad paliecās uz priekšu un paskatījās augšup uz četrstāvu nama fasādi. Gaišzilā siena starp otro un trešo stāvu bija apzīmēta ar grafiti.

– Sufīesgāte nr. 5, – Bjērns teica. – Padomā tikai, tu te dzīvoji!

– Tas bija citā dzīvē, – Harijs atbildēja. – Pagaidi šeit!

Harijs izkāpa, uzkāpa divus pakāpienus un paskatījās uz zvanu pogām. Daļa no vecajiem vārdiem bija nomainīti. Villera vārds atradās zemāk par vietu, kurā reiz bija stāvējis viņa paša vārds. Viņš piespieda podziņu. Gaidīja. Vēlreiz piespieda. Nekā. Grasījās jau spiest trešo reizi, kad durvis atvērās un ārā izsteidzās jauna sieviete. Harijs satvēra durvis, pirms tās paspēja aizcirsties. Iegāja iekšā.

Kāpņutelpā valdīja tāda pati smaka kā toreiz. Norvēģu un pakistāniešu ēdienu sajaukums un saldenā smaka no vecās Sennheimas kundzes dzīvokļa pirmajā stāvā. Harijs ieklausījās. Klusums. Tad sāka lavīties augšup pa kāpnēm, neapzināti izlaižot sesto pakāpienu, jo zināja, ka tas čīkst.

Pirmajā kāpņu laukumiņā nostājās pie durvīm.

Aiz nelīdzenā durvju stikla gaismu nemanīja.

Harijs pieklauvēja. Pagaidīja. Paskatījās uz durvju slēdzeni. Zināja, ka ielauzties nebūtu sarežģīti. Cieta plastikāta karte un stingrāks grūdiens. Viņš iztēlojās sevi par nelūgtu viesi. Juta, ka sirds sāk pukstēt straujāk un elpa liek aizsvīst durvju stiklam. Šīs sasprindzinājuma trīsas – vai Valentīns bija izjutis tādas pašas, kad lavījās savu upuru mājokļos?

Harijs pieklauvēja vēlreiz. Pagaidīja, tad padevās un pagriezās, lai dotos prom. Šajā mirklī izdzirda aiz durvīm soļus. Viņš pagriezās atpakaļ. Durvis atvērās.

Annešs Villers bija uzvilcis džinsa bikses, bet ķermeņa augšdaļa bija kaila. Un viņš nebija skuvies. Tomēr neizskatījās tā, it kā nupat būtu pamodies. Gluži pretēji – acu zīlītes melnas, lielas, piere nosvīdusi. Harijs ievēroja arī to, ka uz viena pleca tam ir kaut kas sarkans, kas atgādināja brūci. Katrā ziņā tās bija asinis.

– Harij! – Villers ierunājās. – Ko tu te dari? – Viņa balss skanēja citādi nekā tā skaļā, puiciskā balss, kādu Harijs bija radis dzirdēt agrāk. – Un kā tu ienāci?

Harijs ieklepojās.

– Mums ir vajadzīgs Valentīna revolvera sērijas numurs. Es piezvanīju.

– Un?

– Un tu neatvēri. Iedomājos, ka tu varbūt guli, tādēļ ienācu tāpat. Patiesībā es šajā mājā dzīvoju, vienu stāvu augstāk, tādēļ zinu, ka durvju zvans skan klusi.

– Jā, – Villers izstaipījās un nožāvājās.

– Tā, – Harijs noteica. – Vai tev tas ir?

– Kas?

– Redhawk. Revolveris.

– Tas? Jā. Jā! Sērijas numurs? Uzgaidi, es iešu un atnesīšu.

Villers pievēra durvis, un Harijs caur stiklu redzēja, kā viņš nozūd koridorā. Tā kā visiem dzīvokļiem bija vienāds telpu plānojums, viņš zināja, ka tur atrodas guļamistaba. Kāds siluets atgriezās līdz ārdurvīm, bet nogriezās pa kreisi uz istabu.

Harijs atvēra durvis. Iegāja iekšā. Sajuta parfīmam līdzīgu smaržu. Durvis uz guļamistabu bija aizvērtas. Villers bija aizvēris durvis. Harijs automātiski paskatījās, vai koridorā nav apģērba un apavu, kas varētu kaut ko pastāstīt, bet nekā tāda nebija. Viņš pagrieza galvu uz guļamistabas pusi un ieklausījās. Tad paspēra trīs garus, klusus soļus – un bija istabā. Annešs Villers nebija viņu sadzirdējis. Viņš, uzgriezis Harijam muguru, tupēja uz ceļiem pie žurnālu galdiņa un kaut ko rakstīja piezīmju grāmatiņā. Blakus tai gulēja šķīvis ar picas gabaliņu. Peperoni. Un lielais revolveris ar sarkano spalu. Bet Harijs neredzēja ne rokudzelžus, ne dzelzs zobus.

Vienā istabas stūrī stāvēja tukšs būris. Tādos cilvēki tur trušus. Vai arī – pag! Harijs atcerējās, ka sanāksmē Skarre bija izdarījis spiedienu uz Villeru par informācijas noplūdi uz “VG”, un Villers atbildējis, ka pateicis “VG” tikai to, ka viņam esot kaķis. Bet kur bija šis kaķis? Un vai kaķi kāds turēja būrī? Harija skatiens aizklīda tālāk gar sienu, pie kuras stāvēja vienkāršs grāmatplaukts ar dažām mācību grāmatām no Policijas akadēmijas, piemēram, Bjērknesa un Hofa Juhansena “Izmeklēšanas metodes”. Arī dažas, kas nebija obligātā literatūra, – Reslers, Burgesa un Duglasa “Sexual Homicide – Patterns and Motives” – grāmata par sērijveida slepkavībām, uz kuru Harijs nesen bija atsaucies savās lekcijās, jo tajā bija informācija par FIB nesen izveidoto VICAP 25 programmu. Harija skatiens slīdēja tālāk – lejup pa plauktu. Pāri fotogrāfijai, kas izskatījās pēc ģimenes foto, – divi pieaugušie un Annešs Villers zēna gados. Pāri apakšējā plaukta grāmatām: “Haematology at a Glance”. Atuls B. Mehta, A. Viktors Hofbrands. Un Džona D. Stefensa “Fundamentālā hematoloģija”. Jauns cilvēks, kas interesējas par asiņu slimībām. Kādēļ gan ne? Harijs piegāja tuvāk un aplūkoja ģimenes uzņēmumu. Puisēns izskatījās priecīgs. Vecāki – mazāk priecīgi.

– Kāpēc tu paņēmi pret parakstu Valentīna lietas? – Harijs iejautājās un pamanīja, ka Villera mugura sastingst. – Katrīne Brata to nelūdza! Pierādījumu materiāli nav lietas, ko mēdz ņemt līdzi uz mājām pat tad, ja lieta ir atklāta.

Villers strauji pagriezās, un Harijs pamanīja, ka viņa skatiens automātiski pavēršas pa labi. Guļamistabas virzienā.

– Es esmu Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļas darbinieks, un tu, Harij, esi lektors Policijas akadēmijā, tādēļ, nopietni runājot, man nākas jautāt tev: kāpēc tev vajadzīgs sērijas numurs?

Harijs skatījās uz Villeru. Saprata, ka atbildi nesaņems.

– Lai noskaidrotu sākotnējo īpašnieku, sērijas numurs netika pārbaudīts. Un diezin vai tas bija Valentīns Jertsens, jo, piesardzīgi izsakoties, viņam nebija ieroča nēsāšanas atļaujas.

– Vai tas ir svarīgi?

– Tev tā nešķiet?

Villers pagrozīja kailos plecus.

– Cik mums zināms, ierocis nav ticis lietots, lai kādu, pat ne Marti Rūdi, nogalinātu, jo obdukcija liecina, ka viņa jau bija mirusi, kad tika šauts. Mums ir šī revolvera ballistiskie dati, un tie neatbilst nevienai krimināllietai no mūsu datubāzes. Tādēļ – nē, es neuzskatu, ka būtu svarīgi pārbaudīt sērijas numuru, jo ir citas lietas, kas brēktin brēc pēc prioritātes!

– Droši vien, – Harijs piekrita. – Tad varbūt lektors varētu paskatīties, kur šis sērijas numurs aizvedīs.

– Protams! – Villers noteica, izrāva no piezīmju grāmatiņas lapiņu un iedeva to Harijam.

– Paldies! – Harijs pateicās un uzmeta acis asinīm uz viņa pleca.

Villers pavadīja viņu līdz durvīm, un, kad Harijs kāpņutelpas galā paskatījās atpakaļ, Villers bija plati izslējies – kā to vairāk vai mazāk neapzināti dara durvju sargi.

– Tikai ziņkārības pēc, – Harijs ieteicās. – Tie būrīši tavā istabā – ko tu tajos turi?

Villers samirkšķināja acis.

– Neko! – viņš atteica.

Tad klusi aizvēra durvis.

– Vai satiki viņu? – Bjērns painteresējās un izbrauca uz ielas.

– Jā, – Harijs atbildēja un parādīja no piezīmju blociņa izplēsto lapu. – Te būs sērijas numurs. Ruger ir amerikāņu ražojums. Vai tu nevari to pārbaudīt ar ATF 26 ?

– Tu taču nedomā nopietni, ka viņi spētu izsekot šo revolveri?

– Kādēļ gan ne?

– Tādēļ, ka amerikāņi tikai daļēji piereģistrē šaujamieroču pircējus. ASV ir vairāk par trīssimt miljoniem ieroču, tātad vairāk nekā iedzīvotāju.

– Biedējoši.

– Biedējoši ir tas, – Bjērns Holms ierunājās un tik spēcīgi uzspieda uz gāzes pedāļa, ka mašīna sāniski ieslīdēja uz Pīlestrēdes, – ka pat tie, kuri nav noziedznieki un saka: viņiem ierocis esot aizsardzībai, to izmanto, lai šautu uz nevainīgiem cilvēkiem. “Los Angeles Times” rakstīja, ka 2012. gadā ASV ar ieročiem nelaimes gadījumu rezultātā ticis nogalināts divreiz vairāk cilvēku nekā pašaizsargājoties. Un gandrīz četrdesmit reizes vairāk ir nošāvušies paši. Un tas tātad noticis, pirms sāka pētīt slepkavību statistiku.

– Vai tu lasi “Los Angeles Times”?

– Jā, es to lasīju vairāk tad, kad Roberts Hilburns tajā rakstīja par mūziku. Vai esi lasījis viņa uzrakstīto Džonija Keša biogrāfiju?

– Nē. Hilburns… vai tas ir viņš, kurš rakstīja par Sex Pistols turneju ASV?

– Jā.

Luksofora sarkanā gaisma viņus apstādināja pie Blitz – kādreizējās panku pulcēšanās vietas Norvēģijā, kur vēl joprojām var ieraudzīt dažu labu gaiļa seksti. Bjērns Holms plati uzsmaidīja Harijam. Tagad viņš bija priecīgs. Priecīgs par to, ka būs tētis, priecīgs, ka Vampīrista lieta ir atrisināta, priecīgs, ka var izbraukt ar mašīnu, kas smaržo pēc 70. gadiem, un runāt par mūziku, kas ir gandrīz tikpat sena.

– Būtu lieliski, Bjērn, ja tu spētu sagādāt man atbildi līdz pulksten divpadsmitiem!

– Ja nekļūdos, tad ATF atrodas Vašingtonā Kolumbijas apgabalā, kur šobrīd ir nakts vidus!

– Viņiem ir birojs Hāgā, pie Eiropola. Pamēģini tur!

– Labi. Vai uzzināji, kāpēc Villers ir izņēmis tās lietas pret parakstu?

Harijs skatījās uz luksoforu.

– Nē. Vai tev ir Lenija Hella dators?

– Tas ir pie Torda. Tagad viņam vajadzētu mūs gaidīt katlumājā.

– Labi. – Harijs nepacietīgi skatījās uz luksoforu, kad sarkano gaismu nomainīs zaļā.

– Harij?

– Jā?

– Vai kādu brīdi esi padomājis par to, kāpēc radās iespaids, it kā Valentīns būtu lielā steigā evakuējies no dzīvokļa, varbūt pat īsi pirms Katrīnes un Delta ielaušanās? It kā kāds pēdējā brīdī būtu viņu brīdinājis?

– Nē, – Harijs sameloja.

Iedegās zaļā gaisma.

Kamēr kafijas automāts šņāca un kafija vārījās, Tords Harijam rādīja un skaidroja:

– Te ir e-pasti no Lenija Hella Valentīnam pirms Elīses, Ēwas un Penelopes slepkavībām!

E-pasti bija īsi. Ar upura vārdu, adresi un datumu. Ar slepkavības dienas datumu. Un visām tām bija viens nobeigums: “Instrukcijas un atslēgas atrodas norunātajā vietā. Pēc izlasīšanas instrukcijas sadedzināt!”

– Tas neko daudz neizsaka, – Tords teica. – Bet pietiekami.

– Hmm.

– Ko?

– Kāpēc instrukcijas jāsadedzina?

– Vai tad tas nav skaidrs? Tajās bija rakstītas lietas, kas nepiederošas personas varētu novest līdz Lenijam.

– Bet e-pastus savā datorā viņš nebija izdzēsis! Vai tāpēc, ka zina – tādi informācijas tehnoloģiju speciālisti kā tu spēj rekonstruēt e-pasta saraksti?

Tords papurināja galvu.

– Tagad tas nav tik vienkārši. Pat ne tad, ja gan sūtītājs, gan saņēmējs rūpīgi izdzēš savu pastu.

– Lenijs zināja, kā e-pastus var izdzēst rūpīgi! Tad kāpēc viņš to neizdarīja?

Tords paraustīja savus platos plecus.

– Varbūt tāpēc, ka zināja: ja dators nonāks mūsu rokās, tad spēlīte tomēr būs beigusies?

Harijs lēni pamāja ar galvu.

– Varbūt Lenijs to zināja jau no paša sākuma. To, ka kādudien karš, ko viņš veda no sava bunkura, būs zaudēts. Un tad būs pienācis laiks saņemt lodi pierē.

– Varbūt. – Tords paskatījās pulkstenī. – Vai ir vēl kaut kas?

– Vai tu zini, kas ir stilometrija?

– Jā. Rakstības stila atpazīšana. Pēc Enron skandāla tika izdarīti pētījumi stilometrijā. Tika publicēti vairāki simti, pat tūkstoši e-pasta vēstuļu, lai pētnieki varētu pārbaudīt, vai ir iespējams identificēt sūtītāju. Sakrita astoņdesmit deviņdesmit procenti.

Kad Tords bija izgājis, Harijs uzspieda “VG” kriminālo ziņu redakcijas numuru.

– Harijs Hols. Vai varu runāt ar Mūnu Do?

– Sen neesi dzirdēts, Harij! – Harijs atpazina balsi vienai no vecākajām kriminālo ziņu žurnālistēm. – Protams, tu noteikti varētu aprunāties, bet Mūna pirms vairākām dienām nozuda.

– Nozuda?

– Mēs saņēmām rakstisku ziņu, ka viņa paņēmusi dažas brīvdienas un viņas telefons būšot izslēgts. Droši vien saprātīgi darīts, jo pēdējā gada laikā meitene strādāja kā apsēsta, bet redaktors bija mazliet neapmierināts, jo viņam neviens nepajautāja, bet atsūtīja tikai dažas rindiņas, un prom bija. Tāda jau mūsdienu jaunatne ir, vai ne, Hol? Vai varu kā palīdzēt?

– Nē, paldies! – Harijs noteica un beidza sarunu. Brīdi skatījās uz telefonu, tad ieslidināja to kabatā.

Ceturksni pēc vienpadsmitiem Bjērns Holms bija atradis tā cilvēka vārdu, kurš bija importējis Ruger Redhawk pistoli uz Norvēģiju – tas bija kāds jūrnieks no Fārsunnas. Un pulksten pusdivpadsmitos Harijs pa telefonu sarunājās ar viņa meitu, kura lieliski atcerējās Redhawk, jo bērnībā bija uzmetusi šo vairāk par kilogramu smago revolveri uz tēva kājas lielā pirksta. Tomēr viņa nevarēja atbildēt, kur tas palicis.

– Kad tētis aizgāja pensijā, viņš pārcēlās uz Oslo, lai būtu tuvāk mums, bērniem, bet beigās viņš saslima un tad sāka uzvesties dīvaini. Starp citu, viņš atdāvināja daudzas lietas. Mēs to atklājām mantojuma dalīšanas laikā. Revolveri es nekad vairs neredzēju, jo tēvs droši vien to kādam atdeva.

– Bet vai tu nezini, kam?

– Nē.

– Tu teici, ka viņš bija ļoti slims. Pieļauju, ka no šīs slimības viņš arī nomira?

– Nē, viņš nomira no plaušu iekaisuma. Par laimi, tas notika ātri un relatīvi nesāpīgi!

– Droši vien. Bet kas bija šī otrā slimība un kurš bija viņa ārsts?

– Mēs taču sapratām, ka viņš nav īsti vesels, bet tētis uzskatīja sevi par lielu, spēcīgu jūrnieku. Viņam droši vien likās mokoši turēt to noslēpumā – gan savu slimību, gan ārsta vārdu, pie kura viņš gāja. Tikai bērēs es to izdzirdēju no kāda sena drauga, kuram viņš bija uzticējies.

– Kā tev šķiet, vai tas cilvēks zina, kurš bija tava tēva ārsts?

– Diezin vai. Tētis tikai bija nosaucis slimību, bez sīkākiem paskaidrojumiem.

– Un šī slimība bija?

Harijs pierakstīja. Vērīgi skatījās uz šo vārdu. Diezgan vientuļš grieķu vārds starp visiem latīniskajiem nosaukumiem medicīnas nozarē.

– Paldies! – viņš pateicās.

25 Violent Criminal Apprehension Programm – ASV Federālā izlūkošanas dienesta izveidota programma, kas nodarbojas ar sērijveida slepkavību un vardarbībā cietušo upuru analīzi.

26 Alkohola, tabakas, šaujamieroču un sprāgstvielu birojs ASV.

39. NODAĻA Ceturtdienas nakts

– Esmu pārliecināts, – Harijs ierunājās guļamistabas tumsā.

– Motīvs? – Rākela pievirzījās viņam klāt.

– Otello. Oļegam bija taisnība. Runa nav par greizsirdību, bet galvenokārt par ambīcijām.

– Vai tu vēl runā par Otello? Vai esi drošs, ka nevajadzētu aizvērt logu? Šonakt sola piecpadsmit grādu salu!

– Nē.

– Tu neesi pārliecināts, ka jāaizver logs, bet precīzi zini, kurš ir šo vampīrista slepkavību arhitekts?

– Jā.

– Tev pietrūkst vienīgi šo mazo sīkumiņu, ko sauc par pierādījumiem?

– Jā. – Harijs pievilka sievu ciešāk sev klāt. – Tādēļ man ir nepieciešama atzīšanās!

– Palūdz, lai Katrīne Brata izsauc uz nopratināšanu!

– Es taču saku, ka Belmans nevienam neļauj aiztikt šo lietu!

– Ko tad tu darīsi?

Harijs skatījās griestos. Juta Rākelas ķermeņa siltumu. Vai varētu būt pietiekami? Vai vajadzētu aizvērt logu?

– Es pats viņu nopratināšu. Tā, lai viņš nezina, ka tiek pratināts!

– Ļauj man kā juristei atgādināt, ka neformālai sarunai atsevišķā telpā aci pret aci ir nulles vērtība!

– Tad mums jāparūpējas, lai to dzirdētu ne tikai es viens!

* * *

Stole Eune pagrozījās gultā un paņēma telefonu. Paskatījās, kas zvana, un nospieda pogu “Atbildēt”.

– Jā?

– Domāju, ka tu guli! – atskanēja Harija aizsmakusī balss.

– Un tomēr zvanīji?

– Tev man jāpalīdz vienā lietā!

– Joprojām tev, nevis mums?

– Joprojām cilvēcei. Vai atceries, ka mēs runājām par grāmatu “Dzenbudisms un motociklu tehniskās apkopes māksla”?

– Jā.

– Tu man esi vajadzīgs, lai Hallsteina disertācijas aizstāvēšanas laikā ierīkotu pērtiķu lamatas!

– Tiešām? Tu, es, Hallsteins un kurš vēl?

Stole Eune dzirdēja, kā Harijs nopūšas.

– Viens ārsts.

– Un šo personu tev ir izdevies saistīt ar lietu?

– Zināmā mērā.

Stole juta, ka matiņi uz rokām saslienas stāvus.

– Un tas nozīmē?

– Tas nozīmē, ka Rākelas palātā es atradu vienu matu, ko, paranojas pārņemts, aizsūtīju uz analīzi. Izrādījās, nav nekā dīvaina, ka mats tur atradās, jo pieder šim ārstam. Bet tad atklājās, ka mata DNS saista viņu ar vampīrista slepkavību vietām.

– Ko?

– Un šim ārstam ir saistība ar vienu jaunu izmeklētāju, kas visu laiku ir bijis mūsu vidū.

– Ko tu runā? Vai tev ir pierādījumi, ka šis ārsts un izmeklētājs ir iesaistīti vampīrista slepkavībās?

– Nē, – Harijs nopūtās.

– Nē? Paskaidro!

Divdesmit minūtes vēlāk, nolicis telefonu, Stole ieklausījās nama klusumā. Miers. Visi gulēja. Bet pats viņš vairs nespēja aizmigt.

40. NODAĻA Piektdienas priekšpusdiena

Venke Sīvertsena uzkāpa uz trenažiera un pavērās ārā uz Frongneres parku. Kāda no viņas draudzenēm bija mēģinājusi Venki atrunāt, sakot, ka tā veidojas lielāks dibens. Acīmredzot viņa nebija sapratusi nolūku – to, ka Venke vēlas lielāku dibenu. Rokasgrāmatā sievietēm Venke bija izlasījusi, ka šāds treniņš nepalielina dibena apmērus, bet tikai veido to muskuļotāku un formīgāku. Lai to palielinātu, nepieciešama estrogēnu papildināšana, ēdot vairāk vai – vienkāršākais – ar implantiem. Bet pēdējo variantu Venke bija izslēgusi, viņas princips bija – ķermenim ir jābūt dabiskam, un viņa nekad – nekad – nebija gūlusies zem naža. Izņemot krūšu pārveidošanu, protams, bet tas neskaitās. Viņa bija principiāla sieviete, tādēļ, par spīti visiem saņemtajiem piedāvājumiem, it īpaši tādā treniņu centrā kā šis, nekad nebija kļuvusi neuzticīga Sīvertsena kungam. Te parasti bija jauni vīrieši, kuri uzskatīja viņu par medībās devušos pumu. Bet Venke vienmēr bija devusi priekšroku nobriedušākiem vīriešiem. Varbūt ne tik veciem kā grumbainais, vēju appūstais vīrs, kurš sēdēja uz velosipēda viņai līdzās, bet tādiem kā kaimiņš. Harijs Hols. Gluži vienkārši bija maz tādu vīriešu, kuri būtu intelektuāli pārāki un nobriedušāki par viņu; viņai bija vajadzīgi vīrieši, kuri spētu viņu stimulēt un uzturēt kā garīgi, tā materiāli. Tas bija vienkārši, un nebija iemesla izlikties, ka būtu citādi. Un Sīvertsena kungs attiecībā uz pēdējo bija krietni piestrādājis. Bet Harijs, šķiet, nebija pieejams. Un viņai taču arī bija principi. Turklāt Sīvertsena kungs bija kļuvis neticami greizsirdīgs un piedraudējis atņemt viņas privilēģijas un likt mainīt dzīvesveidu, jo vairākas reizes bija uzzinājis, ka viņa tam kļuvusi neuzticīga. Bet tas notika, pirms viņa uzstādīja sev principu nebūt tādai.

– Kādēļ tik skaista sieviete kā tu nav precējusies?

Šķiet, ka vārdi kādam it kā izveļas no mutes, un Venke pagriezās pret veco vīru uz velosipēda. Viņš tai uzsmaidīja. Šaura seja ar grumbām kā dziļas gravas, lielām lūpām un gariem, taukainiem un kupliem matiem. Slaids un plecīgs. Kā Miks Džegers. Ja neskaita sarkano pieres apsēju un tālbraucēju ūsas.

Venke pasmaidīja un pacēla kreiso roku, kurā nebija gredzena.

– Esmu precējusies. Bet, kad cilāju svarus, tad gredzenu noņemu.

– Žēl. – Vecais pasmaidīja. – Es gan neesmu precējies un piedāvātu tūlīt s-saderināties!

Viņš pacēla savu roku. Labo. Venke nodrebēja. Uz mirkli iedomājās, ka ir pārskatījusies. Vai rokas vidū nerēgojās liels caurums?

– Oļegs Fauke ir atnācis! – iekšējo sakaru sistēmā atskanēja balss.

– Sūti viņu iekšā! – Džons D. Stefenss sacīja, atbīdīja krēslu no rakstāmgalda un paskatījās ārā pa logu uz laboratorijas ēku – transfūzijas nodaļu. Viņš jau bija ieraudzījis jauno Fauki izkāpjam no mazās japāņu mašīnas, kas ar ieslēgtu motoru joprojām stāvēja mašīnu stāvvietā. Kāds cits jauns puisis sēdēja pie stūres, laikam jau apsildes aparāts darbojās pilnā sparā. Bija saulaina, ārkārtīgi auksta diena. Daudziem likās neloģiski, ka jūlijā debesis bez mākoņiem sola siltu laiku, bet janvārī – lielu salu. Tie nespēja iedziļināties fizikas, meteoroloģijas un pasaules uzbūves īpatnībās. Stefensu vairs nekaitināja tas, ka cilvēki uzskata aukstumu par kaut ko īpašu un nesaprot, ka tā vienkārši ir siltuma neesamība. Aukstums bija dabisks un dominējošs. Siltums – izņēmums. Tāpat kā slepkavības un cietsirdība ir dabiskas un loģiskas, bet žēlsirdība – anomālija, pūļa cilvēka sarežģīta pielāgošanās, lai veicinātu sugas izdzīvošanu. Bet žēlsirdība beidzās turpat, pie savas sugas, un izdzīvošanas iespēju radīja cilvēku bezgalīgā spēja būt cietsirdīgiem pret citām sugām. Piemēram, cilvēku sugas pieaugumu noteica tas, ka tie ne tikai medīja gaļu, bet arī to ražoja. Pats vārds – gaļas produkcija – tikai doma vien! Cilvēki tur dzīvniekus gūstā, atņem tiem visus priekus un dzīvesgribu, apsēklo, lai tie pret savu gribu producē pienu un maigu mazuļu gaļu, atņem tos tūlīt pēc piedzimšanas, klausās māšu izmisīgajā īdēšanā un tikpat ātri padara tās atkal grūtas. Ļaudis dusmojas par to, ka tiek ēstas dažas sugas: suņi, vaļi, delfīni, kaķi. Bet neizprotamu iemeslu dēļ žēlsirdība te beidzas, jo krietni inteliģentākās cūkas varēja tikt un tika pazemotas un apēstas. Mēs esam to darījuši tik ilgi, ka cilvēki pat neiedomājas par slīpēto cietsirdību, kas ir modernās pārtikas ražošanas priekšnoteikums. Smadzeņu skalošana!

Stefenss skatījās uz aizvērtajām durvīm, kuras drīz atvērsies. Prātoja, vai viņi kādreiz sapratīs, ka morāle – par kuru dažs labs iedomājas, ka tā ir mūžīga un Dieva sūtīta, – ir tikpat piekāpīga un iekalta prātos kā mūsu skaistuma ideāli, ienaidnieku tēli un modes tendences. Diezin vai. Un droši vien tādēļ nebija jābrīnās, ka cilvēce nemaz negribēja saprast un pieņemt radikālus pētījumu projektus, kas bija pretrunā ar ierasto domāšanu. Tā nevēlējās saprast, ka tas ir tikpat loģiski un nepieciešami, cik cietsirdīgi.

Atvērās durvis.

– Labdien, Oļeg! Lūdzu, apsēdies!

– Paldies. – Jaunietis apsēdās. – Pirms tu ņem manu asiņu paraugu, vai varu lūgt atlīdzināt to ar vienu pakalpojumu?

– Ar pakalpojumu? – Stefenss uzvilka rokās baltus lateksa cimdus. – Vai zini, ka mans pētījums var pakalpot tev, tavai mātei un visai tavai nākamajai dzimtai?

– Un es zinu, ka tev šis pētījums ir svarīgāks par to, ka dzīvošu mazliet ilgāk.

Stefenss viegli pasmaidīja.

– Gudri vārdi no tik jauna cilvēka mutes!

– Es jautāju sava tēva vārdā: vai vari veltīt divas stundas, lai piedalītos un izteiktu profesionālus spriedumus kāda drauga disertācijas aizstāvēšanā? Harijs to novērtētu!

– Disertācijas aizstāvēšana? Protams, tas taču būtu liels gods!

– Problēma tikai tāda… – Oļegs ieklepojās, – …ka šis pasākums sākas tagad, pavisam drīz, un mums jādodas turp, tiklīdz iegūsi manu asiņu paraugu!

– Tagad? – Stefenss ielūkojās atvērtajā kalendārā uz galda. – Baidos, ka man šodien ir sanāksme, kas…

– Viņš tiešām to ļoti novērtētu! – Oļegs sacīja.

Stefenss domīgi paberzēja zodu un paskatījās uz puisi.

– Tu vēlies sacīt… tavas asinis apmaiņā pret manu laiku?

– Apmēram tā, – Oļegs piekrita.

Stefenss atliecās pret biroja krēsla atzveltni un sakrustoja plaukstas pie sejas.

– Pasaki man vienu lietu, Oļeg! Kādēļ tev ir tik tuvas attiecības ar Hariju Holu? Viņš taču nav pat tavs bioloģiskais tēvs!

– Kas zina?

– Atbildi un iedod savas asinis, tad iešu tev līdzi uz to aizstāvēšanu!

Oļegs padomāja.

– Man gribētos teikt – tas tāpēc, ka viņš ir godīgs. Par spīti tam, ka viņš nav labākais tēvs pasaulē vai tamlīdzīgi, es varu uzticēties tam, ko viņš saka. Bet, manuprāt, tas nav svarīgākais.

– Tad kas ir svarīgākais?

– Tas, ka mēs ienīstam vienas grupas!

– Ienīstat – ko?

– Mūziku. Mums patīk viena un tā pati mūzika un arī ienīstam vienu un to pašu!

Oļegs novilka dūnu jaku un uzlocīja vienu krekla piedurkni.

– Esi gatavs?

41. NODAĻA Piektdienas priekšpusdiena

Rākela skatījās uz Hariju, turoties viņam zem elkoņa. Abi gāja pāri Universitātes laukumam uz Domus Academica pusi – uz vienu no trim Oslo Universitātes ēkām pilsētas centrā. Viņa bija pierunājusi Hariju uzvilkt glītās kurpes, ko bija iegādājusies viņam Londonā, kaut gan viņš bija sacījis, ka šādos laikapstākļos tās pārāk slīdot.

– Tev vajadzētu biežāk staigāt uzvalkā, – viņa ieteicās.

– Un komūnai vajadzētu biežāk kaisīt! – Harijs atbildēja un izlikās, ka atkal paslīd.

Rākela iesmējās un ieķērās viņam ciešāk elkonī. Sajuta cieto mapi, ko viņš bija salocījis un iestūķējis iekškabatā.

– Vai tā nav Bjērna Holma mašīna, ko viņš tik ļoti neatļauti ir novietojis?

Viņi pagāja garām melnajai Amazon, kas stāvēja tieši pie kāpnēm.

– Aiz priekšējā stikla ir policijas žetons, – Harijs konstatēja. – Neatbilstoša tā lietošana!

– Tas ir Katrīnes dēļ. – Rākela pasmaidīja. – Laikam baidās, ka viņa varētu pakrist!

Vestibilā pie Vecās aktu zāles dūca kā bišu spietā. Rākela meklēja pazīstamas sejas. Protams, vairāk bija speciālistu un radinieku. Bet vestibila galā stāvēja viens, kuru viņa pazina. Trulss Berncens. Viņš acīmredzot nebija sapratis, ka pie disertācijas aizstāvēšanas piemērotākais apģērbs ir uzvalks. Rākela izbrīvēja sev un Harijam ceļu līdz Katrīnei un Bjērnam.

– Apsveicu jūs abus! – Rākela sacīja un apskāva viņus.

– Paldies! – Katrīnes acis priekā staroja. Viņa noglāstīja savu apaļo vēderiņu.

– Kad…

– Jūnijā.

– Jūnijā, – Rākela atkārtoja un pamanīja, kā noraustās Katrīnes smaids.

Rākela paliecās uz priekšu, pieskārās ar plaukstu Katrīnes rokai un pačukstēja:

– Par to nedomā, viss būs kārtībā!

Rākela redzēja, ka Katrīne skatās uz viņu, it kā būtu šokēta.

– Epidurālā anestēzija, – Rākela paskaidroja. – Fantastiska lieta. Tā lieliski noņem sāpes!

Katrīne samirkšķināja acis. Tad skaļi iesmējās.

– Vai zini, es nekad agrāk neesmu piedalījusies disertācijas aizstāvēšanā! Nesapratu, ka tas norisinās tik svinīgi, līdz ieraudzīju, ka Bjērns apliek savu skaistāko kaklasaiti. Kas te patiesībā notiek?

– Ā, viss ir diezgan vienkārši! – Rākela sacīja. – Vispirms mēs ieiesim zālē, stāvēsim un gaidīsim, līdz ienāks priekšsēdētājs, doktorants un divi oponenti. Smits noteikti ir diezgan satraukts, kaut gan jau vakar vai šorīt viņš tiem ir nolasījis īsu parauglekciju. Viņš droši vien vairāk baiļojas, ka Stole Eune viņam uzbruks, bet diezin vai tam būs iemesls.

– Nebūs? – Bjērns Holms ieteicās. – Eune taču ir pateicis, ka netic vampīrismam!

– Stole uzticas nopietniem pētījumiem, – Rākela sacīja. – Oponentiem ir jābūt kritiskiem un jāiedziļinās doktora disertācijas tēmas pašos pamatos, bet jāturas tēmas robežās un projekta premisā. Nedrīkst jāt uz sava zirdziņa.

– Ak Dievs! Kur tu to esi iemācījusies? – Katrīne iejautājās brīdī, kad Rākela atvilka elpu. Rākela smaidīdama pamāja ar galvu un turpināja: – Katram oponentam tiek dotas četrdesmit piecas minūtes laika, starplaikos tiek atļauti īsi jautājumi no zāles, tā dēvētie ex auditorio, kas reti kad tiek izmantoti. Pēc tam notiek pusdienas, par kurām maksā doktorants, un tur mēs neesam ielūgti. Harijs par to bija ļoti bēdīgs.

Katrīne pievērsās Harijam:

– Vai tā ir?

Harijs paraustīja plecus.

– Kam gan nepatīk gaļa ar mērci un iespēja pasnaust pusstundu ilgo radinieku uzrunu laikā, kurus tu patiesībā nemaz tik labi nepazīsti?

Ap viņiem sākās kustība. Sāka mirkšķināt kameru zibspuldzes.

– Nākamais tieslietu ministrs, – Katrīne ieteicās.

Likās, it kā ūdens pašķirtos Mikaēla un Ullas Belmanu priekšā, kad abi roku rokā ienāca zālē. Viņi smaidīja, bet Rākela nekad nebija redzējusi Ullu Belmani smaidošu. Varbūt viņa nebija smaidīgais tips. Bet varbūt Ulla bija skaista, kautrīga meitene, kura iemācījusies to, ka pārspīlēta smaidīšana tikai vairāk piesaista nevēlamu uzmanību, bet rezervēta izturēšanās dara dzīvi vieglāku. Gribētos zināt, ko viņa tādā gadījumā domā par dzīvi, būdama ministra sieva.

Mikaēls Belmans apstājās viņiem līdzās, kad skaļi atskanēja kāds jautājums, un viņam pie sejas tika piebāzts mikrofons.

– Oh, I’m here just to celebrate one of the men who contributed to us solving the Vampyrist case, – viņš teica. – Doctor Smith is the one you should be talking to today, not me. 27

Bet, kad fotogrāfi izteica savas vēlmes, Belmans paklausīja un labprāt pozēja.

– Ak Dievs, starptautiskā prese! – Bjērns iesaucās.

– Vampīrisms ir drauds, – Katrīne ieteicās un pārlaida skatienu pūlim. – Te taču ir visi kriminālreportieri!

– Izņemot Mūnu Do, – skenēdams sanākušos, Harijs piebilda.

– Un visa katlumāja! – Katrīne turpināja. – Izņemot Annešu Villeru. Vai zināt, kur viņš ir?

Abi pārējie noliedzoši papurināja galvas.

– Šorīt viņš man piezvanīja, – Katrīne teica. – Jautāja, vai nevarētu satikties ar mani aci pret aci, lai aprunātos.

– Par ko? – Bjērns painteresējās.

– Dievs vien zina! Bet skaties – tur jau viņš ir!

Annešs Villers bija parādījies cilvēku bariņa otrā pusē. Viņš noņēma šalli, bija piesarcis un izskatījās aizelsies. Šajā mirklī atvērās Vecās aktu zāles durvis.

– Tagad jāatrod vieta, kur apsēsties, – Katrīne iesaucās un metās pie durvīm. – Pavirzieties, ļaudis! Grūtniece nāk!

– Viņa ir tik jauka! – Rākela nočukstēja, pieķērās Harijam pie elkoņa un pieglaudās viņa plecam. – Vienmēr esmu prātojusi, vai tev ar viņu kaut kas ir bijis!

– Kaut kas?

– Tikai mazliet. Kad mēs nebijām kopā, piemēram.

– Diemžēl, – Harijs drūmi atbildēja.

– Diemžēl? Kā tas ir?

– Tā, ka reizēm es nožēloju, ka mūsu pauzes neesmu izmantojis labāk.

– Es nejokoju, Harij!

– Es arī.

Hallsteins Smits bija mazliet pavēris respektablās zāles durvis un ielūkojās iekšā.

Paskatījās uz kristāla lustru, kas karājās virs cilvēku galvām, kuri lēnām piepildīja auditorijas sēdvietas, jā, tie stāvēja pat augšā, galerijā. Reiz šī zāle bija uzņēmusi Norvēģijas parlamentu, un tagad viņš – mazais Hallsteins – stāvēs tribīnē un aizstāvēs savu pētījumu, viņam tiks piešķirts doktora tituls! Viņš paskatījās uz Maiju pirmajā rindā. Arī viņa nervozēja, taču šķita lepna kā perētājvista. Tad paraudzījās uz sanākušajiem ārzemju kolēģiem, kaut gan tika brīdinājis, ka aizstāvēšana notiks norvēģu valodā. Viņš pameta acis arī uz žurnālistiem, uz Belmanu, kurš kopā ar sievu arī sēdēja pašā priekšā – pirmajā rindā. Uz Hariju, Bjērnu un Katrīni, jaunajiem draugiem no policijas, kam arī bija sava loma viņa disertācijā par vampīrismu, kurā viņa pacients Valentīns Jertsens, protams, bija galvenais balsts. Kaut arī Valentīna tēls pēc pēdējo dienu notikumiem bija dramatiski mainījies, tas bija tikai nostiprinājis slēdzienus par vampīrisko personību. Hallsteins pats taču bija norādījis, ka vampīrists primāri rīkojas afekta stāvoklī un darbojas, kaisles un impulsu vadīts, tādēļ Lenija Hella atklāšana, kura smadzenes bija lieliski režisējušas šīs slepkavības, gluži vienkārši nāca pēdējā brīdī.

– Tad nu sāksim! – aizstāvības vadītājs ierunājās un notrauca puteklīti no savas dekāna mantijas.

Hallsteins dziļi ievilka elpu un iegāja zālē. Visi piecēlās.

Smits un abi oponenti apsēdās, bet aizstāvības vadītājs uzkāpa tribīnē un izstāstīja par aizstāvības gaitu. Tad viņš deva vārdu Hallsteinam.

Pirmais oponents, Stole Eune, paliecās uz priekšu un nočukstēja laimes vēlējumus.

Tagad bija Hallsteina kārta. Viņš uzkāpa tribīnē, pagriezās un pārlaida skatienu zālei. Izbaudīja klusumu. Parauglekcija šorīt bija noritējusi labi. Labi? Tā bija noritējusi fantastiski! Viņš nebija varējis neredzēt, cik apmierināta izskatījās atestācijas komisija, jā, pat Stole Eune interesantākajās vietās bija atzinīgi pamājis.

Tagad viņam vajadzēja īsumā izstāstīt par savu darbu – maksimāli 20 minūšu laikā. Viņš sāka runāt, un drīz vien viņu pārņēma tādas pašas sajūtas kā no rīta. Viņš vairs neskatījās savā manuskriptā. Doma bez kavēšanās veidoja vārdus. Likās, it kā viņš redzētu sevi no malas, it kā redzētu publiku, it kā redzētu, kā tās skatieni vēro viņa lūpas, kā publikas uztveres aparāts ir koncentrējies uz viņu – uz Hallsteinu Smitu, vampīrisma profesoru. Protams, pagaidām vēl nevienu tā negodāja, bet viņš šo situāciju mainīs, un sākums tam būs tieši šodien. Viņa runa tuvojās nobeigumam.

– Savas īsās klātbūtnes laikā neatkarīgajā izmeklēšanas grupā, ko vadīja Harijs Hols, es paspēju iemācīties dažas lietas. Viena no tām: slepkavības lietā galvenais jautājums ir – kāpēc? Bet tas nepalīdz, ja reizē nevar atbildēt uz jautājumu – kā?

Hallsteins piegāja pie galda blakus tribīnei, uz kura zem zīda sedziņas gulēja trīs priekšmeti. Viņš satvēra sedziņas malu un mirkli nogaidīja. Vajadzēja mazliet teatrālisma.

– Šeit ir atbilde uz jautājumu – kā? – viņš paziņoja un pavilka sedziņu sāņus.

Ieraugot lielu revolveri, masīvos, groteskos rokudzelžus un melno dzelzs zobu protēzi, zāle iešalcās.

Hallsteins norādīja uz revolveri.

– Darbarīks draudēšanai un savaldīšanai.

Uz rokudzelžiem.

– Lai kontrolētu, neitralizētu un turētu nebrīvē.

Uz dzelzs zobiem.

– Un rīks, lai nokļūtu līdz avotam, lai iegūtu pieeju pie asinīm rituāla izpildīšanai.

Viņš pacēla skatienu.

– Pateicos īpašo lietu izmeklētājam Annešam Villeram, kurš man deva iespēju aizņemties šos priekšmetus, lai es varētu ilustrēt savu sakāmo. Redziet – te ir vairāk nekā trīs “kā”! Te ir arī “kāpēc”. Un kādēļ gan tieši “kāpēc”?

Zālē atskanēja reti, pieklājīgi smiekli.

– Tāpēc, ka visi rīki ir seni. Pārāk seni – tā varbūt varētu teikt. Vampīrists pacentās iegādāties priekšmetus vai to imitācijas no specifiskiem vēstures periodiem. Un tas uzsver to, ko disertācija saka par rituālu nozīmīgumu, par to, ka asiņu dzeršana sakņojas laikmetā, kad bija dievi, kad tos vajadzēja pielūgt un apmierināt un kad valūtas vietā bija asinis.

Hallsteins norādīja uz revolveri.

– Saikne ar Ameriku pirms divsimt gadiem, kad tur dzīvoja indiāņu ciltis, kuras dzēra savu ienaidnieku asinis, jo valdīja uzskats, ka tādā veidā tiek pārņemts viņu spēks. – Hallsteins pievērsās rokudzelžiem. – Te ir saikne ar viduslaikiem, kad raganas un burvji bija jāķer, jānolād un pēc rituāla jāsadedzina. – Viņš pievērsa uzmanību zobiem. – Un viens priekšmets attiecināms uz antīkajiem laikiem, kad upurjēri un asiņu nolaišana cilvēkam kļuva par pierastu veidu, kā iežēlināt dievus. Tāpat kā es ar savām atbildēm šodien… – viņš norādīja ar roku uz dekāna un oponentu pusi, – …ceru iežēlināt šos dievus!

Šoreiz smiekli bija neapvaldāmi.

– Pateicos!

Cik Hallsteins Smits spēja spriest, aplausi bija pērkonskaļi.

Stole Eune piecēlās, sakārtoja punktaino tauriņu, izgāza vēderu un aizmaršēja uz tribīni.

– Dārgais doktorant, tu, neapšaubāmi, savā doktora disertācijā balsties uz pētījumu par vienu cilvēku, un mani interesē, kā tu varēji izdarīt secinājumus, ja tavs galvenais pētījumu objekts – Valentīns Jertsens – neapstiprināja tavus slēdzienus. Tātad pirms tika atklāta Lenija Hella loma.

Hallsteins Smits ieklepojās.

– Psiholoģijā ir lielākas interpretēšanas iespējas nekā vairumā citu zinātņu, un, protams, bija vilinoši iztulkot Valentīnu Jertsenu tipiska vampīrista uzvedības ietvaros, kādus jau biju ieskicējis. Bet kā pētniekam man ir jābūt godīgam. Līdz brīdim, kad pirms dažām dienām Valentīns Jertsens vairs pilnībā neiederējās manā teorijā. Un, kaut gan psiholoģijā nekad nav tā, ka karte un apvidus ir identiski, man jāatzīst, piedzīvoju vilšanos. Tagad grūti priecāties par Lenija Hella traģēdiju. Bet tas apstiprina teoriju šajā disertācijā un sniedz vēl skaidrāku priekšstatu un precīzāku izpratni par vampīristu, kuru apturot pēc iespējas ātrāk tiks novērstas nākamās traģēdijas. – Hallsteins ieklepojās. – Man jāpateicas atestācijas komisijai, kas, ziedojusi tik daudz laika, lai izlasītu manu sākotnējo darbu, tomēr ļāva man iestrādāt ar Hella atmaskošanu saistītās izmaiņas, kuru dēļ viss nostājās savās vietās…

Kad dekāns taktiski deva zīmi, ka pirmajam oponentam beidzies atvēlētais laiks, Hallsteinam radās sajūta, ka pagājušas piecas minūtes, nevis četrdesmit piecas. Viss bija noticis kā rotaļājoties!

Dekāns uzkāpa tribīnē un paziņoja, ka tagad būs pārtraukums un varēs piereģistrēt varbūtējos jautājumus ex auditorio. Hallsteins juta, ka gandrīz nespēj sagaidīt, lai parādītu viņiem šo fantastisko darbu, kurā, neraugoties uz cietsirdību, runa tomēr ir par pašu lielāko un skaistāko: par cilvēka dvēseli.

Hallsteins izmantoja pārtraukumu, lai vestibilā parunātos ar sanākušajiem. Viņš sasveicinājās ar visiem tiem, kuri nebija ielūgti uz pusdienām. Ieraudzījis, ka Harijs Hols stāv kopā ar kādu tumšmati, devās pie viņiem.

– Harij! – viņš ierunājās un paspieda policista roku, kas bija cieta un auksta kā marmors. – Viņai ir jābūt Rākelai.

– Tā tas ir, – Harijs atbildēja.

Hallsteins satvēra viņas roku, vienlaikus ievērodams, ka Harijs paskatās pulkstenī un tad uz izejas durvīm.

– Vai mēs kādu gaidām?

– Jā, – Harijs piekrita. – Un te jau viņi beidzot ir!

Hallsteins ieraudzīja, ka telpas otrā galā pa durvīm ienāk divi cilvēki. Viens no tiem – jauns, gara auguma tumšmatis, otrs – gadus piecdesmit vecs vīrietis, gaišiem matiem un šaurām taisnstūrveida brillēm bez ietvara. Viņam iešāvās prātā, ka jauneklis ir līdzīgs Rākelai, bet arī otrajā jautās kaut kas mazliet pazīstams.

– Kur esmu redzējis šo vīrieti brillēs? – Hallsteins iejautājās.

– To es nezinu, bet viņš ir hematologs Džons D. Stefenss.

– Un kas viņam te darāms?

Hallsteins redzēja, ka Harijs dziļi ievelk elpu.

– Viņš ir šeit, lai visam šim stāstam pieliktu punktu. Tikai viņš pats to vēl nezina.

Šajā brīdī dekāns paskandināja zvaniņu un skanīgā balsī paziņoja, ka ļaudīm vajadzētu atgriezties zālē.

Džons D. Stefenss devās uz priekšu starp divām solu rindām. Oļegs Fauke viņam sekoja. Stefensa skatiens, meklējot Hariju Holu, slīdēja pāri zālē esošajiem. Pēkšņi viņš juta, ka sirds pārstāj pukstēt, jo pēdējā rindā bija ieraudzījis jauno, blondo vīrieti. Tūlīt arī Annešs pamanīja viņu, un Stefenss ievēroja izbailes puiša sejā. Viņš pievērsās Oļegam, lai pateiktu, ka esot aizmirsis par kādu tikšanos un viņam steidzīgi ir jāiet prom.

– Es zinu, – Oļegs atbildēja un nemaz negrasījās pavirzīties sāņus. Stefenss pievērsa uzmanību tam, ka šis puisis ir gandrīz tikpat gara auguma kā viņa pseidotēvs, Hols. – Bet tagad ļausim visam iet savu gaitu, Stefens!

Puisis viegli uzlika roku Stefensam uz pleca, un tomēr galvenajam ārstam radās sajūta, it kā tiktu iespiests krēslā. Stefenss palika sēžam un juta, ka pulss pierimst. Pašcieņa. Jā, pašcieņa. Oļegs Fauke to zināja. Tas nozīmē, ka arī Harijs zina. Un nebija devis viņam atkāpšanās iespēju. Pēc Anneša reakcijas kļuva skaidrs, ka arī viņš to nebija zinājis. Viņi bija tikuši piemānīti. Piemānīti, lai būtu šeit abi kopā. Un ko tagad?

Katrīne Brata apsēdās starp Hariju un Bjērnu, kad dekāns no tribīnes sāka runāt.

– Doktorants ir saņēmis jautājumu ex auditorio. Harij Hol, lūdzu!

Katrīne pārsteigta paskatījās uz Hariju, kurš piecēlās.

– Pateicos.

Viņa redzēja pārējo izbrīnītos skatienus, dažiem uz lūpām vīdēja pat smaidiņš, it kā tie gaidītu kādu joku. Arī Hallsteins Smits izskatījās tā, it kā uzjautrinātos, kāpdams tribīnē.

– Apsveicu! – Harijs sacīja. – Tu esi tuvu tam, lai sasniegtu savu lielo mērķi, un arī man ir jāpateicas par tavu ieguldījumu Vampīrista lietas atrisināšanā!

– Jāpateicas ir man! – Smits atbildēja un viegli paklanījās.

– Jā, iespējams, – Harijs turpināja. – Mēs taču atradām cilvēku, kurš raustīja diedziņus un vadīja Valentīnu. Un, kā norādīja Eune, uz to taču balstās visa tava doktora disertācija! Tev paveicās!

– Jā gan!

– Bet ir vēl dažas lietas, uz kurām, es ceru, mēs visi vēlamies saņemt atbildes.

– Darīšu, ko varēšu, Harij!

– Atceros, ka skatījos ierakstu, kad Valentīns ieiet tavā kūtī. Viņš precīzi zināja, kurp jāiet, bet neko nezināja par svariem tūlīt aiz durvīm. Viņš droši devās iekšā, būdams pārliecināts, ka zem kājām būs stingrs pamats, bet gandrīz zaudēja līdzsvaru. Kādēļ tā notika?

– Dažas lietas mēs uzskatām par pašsaprotamām, – Smits atbildēja. – Psiholoģijā mēs to saucam par racionalizēšanu, un tas nozīmē, ka mēs vienkāršojam. Bez racionalizēšanas pasaule nebūtu vadāma, smadzenes tiktu pārslogotas ar visiem nedrošības momentiem, kuri būtu jāņem vērā.

– Tādēļ mēs bez satraukuma kāpjam lejup pa pagraba kāpnēm, nedomājot par to, ka, pilnīgi iespējams, atsitīsimies ar galvu pret ūdensvada cauruli.

– Tieši tā!

– Bet, ja tā noticis vienu reizi, tad nākamajā reizē to atcerēsimies – vismaz vairums no mums. Un tādēļ Katrīne Brata jau otrajā reizē, ieejot tavā kūtī, uzmanīgi iet pāri šiem svariem. Un tāpēc nav nekādas mistērijas, ka Hella pagrabā uz ūdens caurules atradām ādas un asiņu paliekas – manu un tavējo –, bet ne Lenija Hella. Viņš bija pieradis pieliekties jau… jā, būdams bērns. Pretējā gadījumā mēs būtu atraduši Hella DNS, jo DNS, nokļūstot uz kaut kādas ūdens caurules, bieži vien saglabājas gadiem ilgi.

– Es ticu tev, Harij!

– Pie tā es vēl atgriezīšos, bet ļauj man vispirms pievērsties īstai mistērijai!

Katrīne izslējās krēslā. Viņa vēl nesaprata, ko tas nozīmē, bet pazina Hariju un pazina viņa balss nedzirdamās, zemfrekvences rūcošās vibrācijas.

– Kad Valentīns Jertsens pusnaktī ieiet tavā kūtī, viņš sver 74,7 kilogramus, – Harijs turpināja. – Bet, kad viņš to pamet, tad videoierakstā ir redzams, ka viņš sver 73,2 kilogramus, tātad diezgan precīzi – pusotru kilogramu mazāk! – Harijs noplātīja rokas. – Izskaidrojums taču bija šāds: svara starpība radusies uz darbistabā zaudēto asiņu rēķina.

Katrīne saklausīja dekāna diskrēto, taču nepacietīgo ieklepošanos.

– Bet tad man kaut kas ienāca prātā, – Harijs sacīja. – Mēs taču bijām piemirsuši revolveri! To, kas Valentīnam bija līdzi un kas palika darbistabā! Tāds Ruger Redhawk sver aptuveni 1,2 kilogramus. Tātad, ja parēķina, tad Valentīns zaudē tikai 0,3 kilogramus asiņu…

– Hol! – dekāns ieteicās. – Ja ir kāds jautājums doktorantam…

– Vispirms viens jautājums ekspertam attiecībā uz asinīm, – Harijs atbildēja un pievērsās zālei. – Galveno ārst, Džon Stefens, tu esi hematologs un nejauši gadījies uz vietas, kad Penelope Raša tika nogādāta slimnīcā…

Kad visu skatieni pievērsās viņam, Džons Stefenss juta, ka sāk svīst. Tieši tāpat tie bija vērsti pret viņu toreiz, kad viņš bija sēdējis liecinieku krēslā un skaidrojis, kā nomirusi viņa sieva. Kā viņa bija saņēmusi naža dūrienus, kā burtiskā nozīmē bija noasiņojusi viņa rokās. Visu skatieni – tagad tāpat kā toreiz. Anneša skatiens – tāpat kā toreiz.

Viņš norija siekalas.

– Jā, tā bija.

– Toreiz tu pierādīji, ka tev ir ietrenēta acs asiņu daudzuma noteikšanā. Balstoties uz nozieguma vietas fotogrāfiju, tu novērtēji viņas zaudēto asiņu daudzumu uz pusotru litru.

– Jā.

Harijs izņēma no žaketes kabatas fotogrāfiju un pacēla to gaisā.

– Un, balstoties uz šo uzņēmumu no Hallsteina Smita darbistabas, kuru tev parādīja viens no ātrās palīdzības šoferiem, tu arī novērtēji asiņu daudzumu līdz pusotram litram, tātad līdz pusotram kilogramam, vai tā ir?

Stefenss norija siekalas. Zināja, ka Anneša skatiens urbjas viņam mugurā

– Pareizi. Plus mīnus – divi decilitri.

– Drošības dēļ pajautāšu: vai ir iespējams nostāties uz kājām un bēgt, kaut arī esi zaudējis pusotru litru asiņu?

– Pastāv individuālas atšķirības, bet, ja esi fiziski spēcīgs, ar stipru gribasspēku, tad – jā.

– Un tā nu esmu nonācis līdz savam vienkāršajam jautājumam, – Harijs sacīja.

Stefenss juta, ka pār pieri sāk ritēt sviedru lāses.

Harijs pagriezās pret tribīni.

– Kā tas var būt, Smit?

Katrīne noelsās. Telpā iestājās smags klusums.

– Es padodos, Harij! Es nezinu! – Smits atbildēja. – Ceru, ka šī iemesla dēļ doktora grāds neizkūpēs gaisā. Patiesībā sevis aizstāvēšanai vēlos apgalvot, ka šis jautājums ir ārpus disertācijas ietvariem! – Viņš pasmaidīja, tomēr šoreiz smieklus zālē neizpelnījās. – Bet tas droši vien ietilpst policijas izmeklēšanas ietvaros, un varbūt tu pats arī atbildēsi, Harij?

– Protams, – Harijs noteica un dziļi ieelpoja.

Nē, Katrīne nodomāja un aizturēja elpu.

– Kad Valentīns Jertsens ieradās, revolvera viņam līdzi nebija. Tas jau atradās tavā darbistabā!

– Ko? – Smita smieklu lēkme aktu zālē izskanēja līdzīgi vientuļa putna kliedzienam. – Kā, pie velna, tas būtu tur nonācis?

– Tu aiznesi to uz turieni! – Harijs teica.

– Es? Man nekad nav bijusi darīšana ar to revolveri!

– Tas bija tavs revolveris, Smit.

– Mans? Man nekad mūžā nav piederējis revolveris! To var pārbaudīt ieroču reģistrā.

– Tur šis revolveris ir reģistrēts uz kāda jūrnieka vārda no Fašunnas. Tu viņu ārstēji. No šizofrēnijas.

– Jūrnieks? Par ko tu runā, Harij? Tu pats taču stāstīji, ka Valentīns bārā tev draudējis ar šo revolveri – tad, kad viņš nogalināja Mehmetu Kalaku!

– Pēc tam tu dabūji to atpakaļ.

Zāle kļuva nemierīga. Cilvēki sāka grozīties krēslos un klusi sačukstēties.

Piecēlās dekāns. Aicinādams saglabāt mieru, viņš izpleta mantijā tērptās rokas, tā atgādinādams gaili, kas izpleš savas spalvas.

– Atvaino, Hola kungs, bet šeit notiek disertācijas aizstāvēšana! Ja kaut kas attiecas uz policiju, tad iesaku vērsties pie pareizajām instancēm, nevis šeit, akadēmijā!

– Aizstāvības vadītāja kungs un oponenti! – Harijs sacīja. – Vai šīs doktora disertācijas izvērtēšanā fundamentāla nozīme nav tam, ka tā balstās uz pārprastas konkrētās situācijas pētījumiem? Vai tieši tā nav jāvirza aizstāvība?

– Hola kungs… – dekāns pērkonīgā balsī iesāka.

– …viņam taisnība! – Stole Eune no pirmās rindas ierunājās. – Dārgais aizstāvības vadītāj! Kā atestācijas komisijas loceklis es ļoti vēlētos uzzināt, ko Hola kungs grib pajautāt doktorantam!

Dekāns paskatījās uz Euni. Tad uz Hariju. Beidzot – uz Smitu. Un apsēdās.

– Jā, – Harijs sacīja. – Es vēlos jautāt doktorantam, vai viņš ir turējis Leniju Hellu kā ķīlnieku paša mājā un vai tas ir viņš, nevis Hells, kurš attāli vadīja Valentīnu Jertsenu?

Zālei pārskrēja gandrīz nedzirdama šalkoņa, un tad iestājās tik absolūts klusums, likās – no tās ir izsūkts viss gaiss.

Smits neticīgi pakratīja galvu:

– Tas taču ir joks, vai ne, Harij? Jūs savā katlumājā esat to savārījuši, lai izpušķotu manu aizstāvēšanu, un tagad…

– Es iesaku tev atbildēt, Hallstein!

Laikam jau viņa nosaukšana vārdā lika Smitam apjaust, ka Harijs runā nopietni. Vismaz Katrīnei likās, ka Smits it kā sagumst.

– Harij! – viņš klusi sacīja. – Es nekad neesmu bijis Hella mājā līdz svētdienai, kad tu mani paņēmi līdzi!

– Esi gan! – Harijs atbildēja. – Tu tiešām esi ļoti rūpīgi likvidējis pēdas, kur varētu būt atstājis pirkstu nospiedumus un DNS materiālu. Tomēr vienu vietu biji piemirsis. Ūdens cauruli!

– Ūdens cauruli? Svētdien mēs visi atstājām savus DNS uz tās nolādētās caurules, Harij!

– Tikai ne tu!

– Jā, arī es! Pajautā Bjērnam Holmam, kas tur sēž!

– Bjērns Holms var apstiprināt, ka tavs DNS bija uz ūdens caurules, bet ne to, ka tas tur nokļuva svētdien! Jo svētdien tu nokāpi pagrabā, kad es tur jau stāvēju. Pavisam klusi, es nedzirdēju, kā tu pienāci! Vai atceries? Pavisam klusi, jo neatsities ar galvu pret šo ūdens cauruli! Tu pieliecies! Tavas smadzenes atcerējās!

– Tas skan smieklīgi, Harij! Es svētdien galvu sasitu, tikai neizdevu ne skaņas!

– Varbūt tāpēc, ka tev galvā bija tas, kas uzņēma šo triecienu… – Harijs izvilka no kabatas melnu cepuri un uzlika to galvā. Tās priekšpusē dižojās balts galvaskauss, un Katrīne izlasīja vārdu St. Pauli. – Bet kā var atstāt DNS, tātad – asinis, ādas gabaliņus vai matus, ja tā ir novilkta zemu uz pieres?

Hallsteins Smits blisināja acis.

– Doktorants neatbild, – Harijs konstatēja. – Tādēļ ļaujiet man atbildēt viņa vietā! Hallsteins Smits sasita galvu pret šo ūdens cauruli, kad nokāpa pagrabā pirmo reizi, bet tas bija sen, pirms vēl iespējamais vampīrists bija sācis ārdīties!

Pēc viņa vārdiem iestājās klusums. Bija dzirdami vienīgi Hallsteina Smita klusie, klukstošie smiekli.

– Pirms es kaut ko saku, – Smits ierunājās, – manuprāt, mums vajadzētu veltīt bijušajam inspektoram Harijam Holam dāsnus aplausus par šo fantastisko stāstu!

Smits sāka plaukšķināt rokas. Daži viņam pievienojās, bet drīz vien apklusa.

– Bet, lai tas būtu kaut kas vairāk par stāstu, ir nepieciešams tas pats, kas doktora disertācijai, – Smits turpināja. – Pierādījumi! Un tev tādu nav, Harij! Visi tavi slēdzieni balstās uz diviem augstākā mērā apšaubāmiem pieņēmumiem! Ka kaut kādi ļoti seni svari kūtī uzrāda precīzu svaru cilvēkam, kurš uz tiem pabijis tikai dažas sekundes. Svari, par kuriem varu pastāstīt – tiem ir tieksme iesprūst. Un to, ka es cepures dēļ svētdien nebūtu varējis atstāt uz ūdens caurules DNS. Varu atklāt, ka, kāpjot lejup pa pagraba kāpnēm, es cepuri noņēmu, pirms biju sasitis galvu, un tad to atkal uzliku galvā, jo pagrabā bija auksts. Tas, ka man pierē nav rētas, nozīmē, ka man brūces labi dzīst. Mana sieva var apstiprināt, ka, atnākot mājās, man pierē bija rēta!

Katrīne redzēja, kā sieviete pašas šūtā pelēkā kleitā, ar drūmu skatienu – it kā būdama šokā no granātas sprādziena – neizteiksmīgi skatās uz vīru.

– Vai nav tiesa, Maija?

Sievietes mute pavērās un atkal aizvērās. Tad viņa lēni pamāja ar galvu.

– Vai redzi, Harij? – Smits piešķieba galvu un ar drūmu, līdzcietīgu sejas izteiksmi paskatījās uz Hariju. – Vai redzi, cik vienkārši ir iznīcināt tavu teoriju?

– Tā gan, – Harijs atbildēja. – Es respektēju tavas sievas lojalitāti, tomēr baidos, ka DNS pierādījumi ir neapstrīdami. Tiesu mediķu analīze rāda ne vien to, ka šim organiskajam materiālam ir tavs DNS profils, bet arī to, ka tas ir vairāk nekā divus mēnešus vecs, tātad nav iespējams, ka tas būtu tur nonācis svētdien!

Katrīne krēslā nodrebēja un paskatījās uz Bjērnu. Viņš skatījās uz Katrīni un gandrīz nemanāmi pašūpoja galvu.

– Tādēļ, Smit, tas, ka tu reiz rudenī esi nokāpis Hella pagrabā, nav teorija! Tas ir fakts! Gluži tāpat fakts ir tas, ka tavā rīcībā bija Ruger revolveris un tas atradās tavā darbistabā, kad tu šāvi uz neapbruņoto Valentīnu Jertsenu. Turklāt mums ir šī stilometrijas analīze!

Katrīne paskatījās uz saburzīto dzelteno mapīti, ko Harijs bija izvilcis no žaketes iekškabatas.

– Tā ir datorprogramma. Lai identificētu rakstnieku, tā salīdzina vārdu izvēli, teikumu uzbūvi, tekstu struktūru un pieturzīmju izvietojumu. Stilometrija aizsāka diskusiju par to, kuras lugas Šekspīrs ir rakstījis un kuras ne. Sakritība attiecībā uz īsto rakstnieku ir mazliet lielāka par 80 procentiem. Tātad tas nav pietiekami daudz, lai to varētu uzskatīt par pierādījumu. Bet sakritība, lai izslēgtu kādu noteiktu rakstnieku, piemēram, Šekspīru, ir deviņdesmit deviņi, komats, deviņi procenti. Mūsu IT eksperts Tords Grēns izmantoja šo datorprogrammu, lai salīdzinātu Valentīnam sūtītos e-pastus ar tūkstoti Lenija Hella agrāk sūtītajiem e-pastiem citiem. Secinājums ir tāds… – Harijs iedeva mapīti Katrīnei, – …ka Lenijs Hells nav to instrukciju autors, kuras Valentīns Jertsens saņēma pa e-pastu.

Smits blenza uz Hariju. Matu šķipsna bija noslīdējusi uz nosvīdušās pieres.

– Par to mēs runāsim policijā nopratināšanas laikā, – Harijs turpināja. – Bet šeit notiek disertācijas aizstāvēšana. Un tev joprojām ir iespēja sniegt atestācijas komisijai paskaidrojumu, lai tā neatteiktu tev doktora grādu. Vai tā nav, Eune?

Stole Eune ieklepojās.

– Piekrītu. Zinātne ir akla pret laika gara morāli, un šis nebūs pirmais doktora grāds, kas būs iegūts ar morāli apšaubāmām vai tieši pretlikumīgām metodēm. Pirms mēs, iespējams, atbalstām disertāciju, atestācijas komisijai ir jāzina, vai vispār bija kāds, kas Valentīnu vadīja. Ja tā nebija, tad neredzu iespēju, ka šī atestācijas komisija varētu disertāciju atbalstīt.

– Paldies! – Harijs sacīja. – Tātad – ko teiksi, Smit? Vai vēlies to paskaidrot atestācijas komisijai – šeit un tūlīt –, pirms mēs tevi arestējam?

Hallsteins Smits paskatījās uz Hariju. Bija dzirdama vienīgi viņa tusnīšana, it kā viņš zālē būtu vienīgais, kurš turpina elpot. Iezibsnījās vientuļa zibspuldze.

Aizstāvības vadītājs piesarcis noliecās pie Stoles un klusi nošņāca:

– Svētais Jeremija! Eune, kas te notiek?

– Vai tu zini, kas ir pērtiķu lamatas? – Stole Eune atjautāja, atgāzās krēslā un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Hallsteina Smita galva noraustījās, it kā būtu saņēmusi elektrības triecienu. Viņš pacēla roku un, norādīdams uz griestiem, smiedamies iesaucās:

– Vai man ir, ko zaudēt, Harij?

Harijs neatbildēja.

– Jā, Valentīns tika vadīts! Tas biju es! Protams, tās vēstules rakstīju es. Bet svarīgākais nav tas, kurš aiz visa stāvēja un Valentīnu vadīja, – zinātnei galvenais ir tas, ka Valentīns bija īsts vampīrists. Par to liecina mans pētījums, un nekas no tā, ko tu te saki, nespēj sašķobīt manus rezultātus. Ja man vajadzēja strādāt laboratorijas situācijas apstākļos – vai pētnieki nav tā darījuši vienmēr? Ko? – Viņa skatiens pārslīdēja sanākušajiem. – Bet galu galā tā nav mana izvēle, ko viņš dara. Viņš pats izvēlējās. Un sešu cilvēku dzīvība nav pārmēru augsta cena, lai samaksātu par to, cik lielā mērā tas… – Smits ar rādītājpirkstu pabungoja pa iesieto disertāciju, – …nākotnē cilvēci var pasargāt no ciešanām un slepkavībām. Te ir aprakstīti bīstamie signāli un virzieni. Tas bija Valentīns Jertsens, kurš dzēra viņu asinis, kurš viņas nogalināja, nevis es! Es tikai atviegloju viņa pūles. Ja reiz paveicas uzdurties īstam vampīristam, tad pienākums liek to izmantot un nedrīkst ļaut apturēt tuvredzīgiem morāles principiem. Ir jāsaskata lielā perspektīva, labums cilvēcei. Pajautājiet vien Openheimeram, pajautājiet Mao, pajautājiet tūkstošiem ar vēzi slimajām laboratoriju žurkām!

– Tātad tu nogalināji Leniju Hellu un nošāvi Marti Rūdu mūsu dēļ? – Harijs iesaucās.

– Jā, jā! Tie bija upuri uz zinātnisko pētījumu altāra!

– Tāpat kā tu upurē pats sevi un savu cilvēcīgumu? Cilvēcības vārdā?

– Tieši tā, tieši tā!

– Tātad viņi nemira tādēļ, lai tu, Hallstein Smit, tiktu reabilitēts? Lai Pērtiķis varētu sēdēt tronī, lai viņa vārds tiktu ierakstīts vēstures grāmatās? Tas taču visu laiku bija tavs dzinulis, vai ne?

– Esmu jums parādījis, kas ir vampīrists un uz ko tas ir spējīgs! Vai par to es nebūtu pelnījis cilvēku pateicību?

– Tā gan, – Harijs atbildēja. – Pats galvenais, tu esi mums parādījis, uz ko ir spējīgs pazemots cilvēks!

Hallsteinam Smitam notrīcēja galva. Mute pavērās un aizvērās. Viņa lūpas neizdvesa nevienu skaņu.

– Mēs esam dzirdējuši pietiekami daudz! – Dekāns piecēlās. – Disertācijas aizstāvēšana ir beigusies! Un es lūdzu policiju, ja tā šeit atrodas, arestēt…

Hallsteins Smits reaģēja pārsteidzoši strauji. Ar diviem ātriem soļiem viņš jau bija pie galda un sagrāba revolveri. Tad paspēra platu soli uz pirmās rindas pusi un pavērsa revolveri pret tuvākā klausītāja pieri.

– Piecelies! – viņš nošņāca. – Un visi pārējie paliek sēžam!

Katrīne ieraudzīja, ka pieceļas kāda gaišmataina sieviete, un Smits pagriež viņu sev priekšā kā vairogu. Tā bija Ulla Belmane. Ar pavērtu muti viņa mēmā izmisumā noraudzījās uz vīrieti pirmajā rindā. Katrīne redzēja vienīgi Mikaēla Belmana pakausi un nezināja, ko izsaka viņa sejas izteiksme. Redzēja tikai to, ka viņš sēž kā sasalis. Atskanēja vaids. Maija Smita. Viņa krēslā bija nedaudz paliekusies uz vienu pusi.

– Atlaid viņu!

Katrīne pagriezās uz rukšķošās balss pusi. Tas bija Trulss Berncens. Viņš bija piecēlies no sava krēsla pēdējā rindā un nāca lejup pa pakāpieniem.

– Apstājies, Berncen! – Smits iesaucās. – Citādi nošaušu viņu un pēc tam tevi!

Bet Trulss Berncens neapstājās. Profilā viņa apakšžoklis izcēlās vēl skaidrāk nekā parasti, arī muskuļi bija jūtami zem džempera. Viņš tika līdz auditorijas priekšpusei, pagriezās pirmās rindas priekšā un devās tieši pie Smita un Ullas Belmanes.

– Vēl vienu soli…

– Vispirms nošauj mani, Smit, citādi nepaspēsi!

– Kā vēlies.

Berncens iespurdzās.

– Tu, nolādētais civilist, tu neuzdr…

Katrīne sajuta ausīs spiedienu – it kā sēdētu lidmašīnā, kas pēkšņi krīt. Un tikai nākamajā mirklī saprata, ka no lielā revolvera ir atskanējis šāviens.

Trulss Berncens bija apstājies. Viegli saliecies, viņš stāvēja un līgojās. Nošļukušiem pleciem, vaļā muti un ieplestām acīm. Katrīne ieraudzīja džemperī uz krūtīm caurumu, gaidīja asinis. Un tās parādījās. Likās, ka Trulss sasprindzina pēdējos spēkus, lai noturētos kājās. Viņa skatiens bija pievērsts Ullai Belmanei. Tad viņš nokrita atmuguriski.

Kaut kur zālē iekliedzās sieviete.

– Nevienam nekustēties! – Smits uzkliedza, atkāpdamies uz izejas pusi un turēdams sev priekšā Ullu Belmani. – Mēs uz vienu minūti apstāsimies ārpusē aiz pavērtām durvīm, un, ja redzēšu, ka kāds no jums pieceļas, es viņu nošaušu!

Protams, tas bija blefs. Un, protams, neviens negribēja riskēt, ka tā varētu nebūt.

– Amazon atslēgas! – Harijs pačukstēja. Un pastiepa roku uz Bjērna pusi, kurš sekundi vēlāk reaģēja un ielika mašīnas atslēgas viņa plaukstā.

– Hallstein! – Harijs uzsauca un sāka virzīties uz priekšu. – Tava mašīna stāv universitātes viesu stāvvietā, un tieši šobrīd to ķemmē nozieguma vietas izpētes grupas tehniķi. Man ir atslēgas mašīnai, kas stāv tepat uz ielas, un es tev esmu labāks ķīlnieks!

– Jo? – Smits, turpinādams kāpties atpakaļ, atjautāja.

– Jo es izturēšos mierīgi. Un tāpēc, ka tev ir sirdsapziņa!

Smits apstājās. Dažas sekundes vērtējoši nopētīja Hariju.

– Ej un uzliec sev rokudzelžus! – viņš noteica un pamāja uz galda pusi.

Harijs iznāca no solu rindas, pagāja garām uz grīdas nekustīgi gulošajam Trulsam un apstājās pie galda ar muguru pret zāli un Smitu.

– Tā, lai varu redzēt! – Smits uzkliedza.

Harijs pagriezās un pacēla rokas tā, lai Smits redzētu, ka tās ir saslēgtas rokudzelžos.

– Nāc šurp!

Harijs piegāja viņam klāt.

Smits atgrūda Ullu Belmani sāņus un pavērsa revolveri pret Hariju.

– Vienu minūti!

Katrīne noskatījās, kā Smits ar brīvo roku sagrābj augumā garāko Hariju aiz pleca, pagriež un izvada ārā pa durvīm, atstājot tās puspievērtas.

Ulla Belmane skatījās uz durvīm, skatījās un tad pagriezās pret savu vīru. Katrīne redzēja, ka Belmans ar rokas mājienu aicina viņu pie sevis. Un Ulla sāka iet uz viņa pusi. Īsiem, nedrošiem solīšiem, it kā staigātu pa plānu ledu. Bet, nonākusi līdz Trulsam Berncenam, viņa noslīga uz ceļiem. Piespieda galvu viņa asiņainajam džemperim. Un zāles klusumā likās, it kā šis vienīgais, sāpīgais Ullas šņuksts izskanētu skaļāk par revolvera šāvienu.

Ejot Smitam pa priekšu, Harijs juta sev mugurā spiežamies revolvera stobru. Velns, velns! Jau kopš vakardienas viņš visu bija sīki izplānojis, apdomājis dažādus scenārijus, bet šādu situāciju nebija paredzējis.

Harijs ar kāju atgrūda vaļā ārdurvis. Sejā iesitās aukstais februāra gaiss. Tukšais Universitātes laukums sildījās ziemīgajā saulē. Saulē spīguļoja Bjērna melni lakotā Volvo Amazon.

– Ej!

Harijs nokāpa lejā pa kāpnēm un izgāja uz laukuma. Pēc otrā soļa pamats zem kājām pazuda, un viņš, nespēdams noturēties, nogāzās uz sāna. Plecam atsitoties pret ledu, rokai un mugurai iztriecās cauri sāpju vilnis.

– Augšā! – Smits iešņācās, sagrāba rokudzelžu ķēdi un uzrāva viņu kājās.

Harijs izmantoja Smita rāviena radīto inerci. Viņš zināja, ka diezin vai radīsies labāka izdevība. Ticis uz kājām, triecās ar galvu uz priekšu, trāpīdams Smitam, kurš salīgojās, pastreipuļoja divus soļus atpakaļ un pakrita. Harijs paspēra soli uz priekšu, lai viņu piebeigtu, bet Smits, ar abām rokām turēdams revolveri, gulēja uz muguras un tēmēja tieši uz viņu.

– Aiziet, Harij! Esmu jau pieradis, esmu tā gulējis katru brīvo brītiņu. Tādēļ – aiziet!

Harijs paskatījās uz revolvera stobru. Trieciens bija trāpījis Smita virsdegunei, un zem pārsistās ādas rēgojās balts kauls, bet lejup stiepās tieva asins svītriņa.

– Es zinu, ko tu domā, Harij! – Smits iesmējās. – Viņš nespēja nošaut Valentīnu no divarpus metru attāluma. Tādēļ – aiziet! Vai arī slēdz vaļā mašīnu!

Harija smadzenes veica nepieciešamos aprēķinus. Tad viņš pagriezās, lēni atslēdza durvis un klausījās, kā Smits pieceļas. Harijs iesēdās mašīnā un nesteidzīgi iebāza atslēgu aizdedzē.

– Mašīnu vadīšu es! – Smits sacīja. – Pavirzies!

Harijs darīja, kā viņam lika. Viņš neveikli pārrāpās pāri ātrumu pārslēgam uz pasažiera sēdvietu.

– Tagad pārkāp saviem rokudzelžiem!

Harijs paskatījās uz Smitu.

– Negribu braukšanas laikā tos sev ap kaklu, – Smits paskaidroja un pacēla revolveri. – Žēl, ka tu neesi apmeklējis jogas stundas. Un redzu, ka mēģini mūs aizkavēt! No šī brīža tev ir piecas sekundes. Četras…

Harijs atliecās atpakaļ, cik vien stāvā krēsla mugura ļāva, pacēla saķēdētās rokas sev priekšā un salieca ceļus.

– Trīs, divas…

Ar grūtībām Harijam izdevās dabūt kurpes pāri rokudzelžu ķēdei.

Smits iesēdās mašīnā, noliecās pāri Harijam un pārvilka vecmodīgo drošības jostu pāri viņa krūtīm un viduklim. Nostiprināja to un tik spēcīgi parāva, ka Harijs burtiski tika pielīmēts pie krēsla atzveltnes. No Harija žaketes kabatas viņš izmakšķerēja mobilo telefonu. Uzlika sev drošības jostu un pagrieza aizdedzes atslēgu. Iegaudojās motors. Viņš satvēra ātrumu pārslēgu, atlaida sajūga pedāli un atpakaļgaitā apmeta pusloku. Nolaida loga stiklu un izmeta ārā Harija telefonu, pēc tam arī savējo.

Viņi izbrauca uz Kārla Juhana gātes un nogriezās pa labi, kur visu redzeslauku aizņēma Pils. Krustojumā – zaļā gaisma. Nogriezās pa kreisi, apļveida krustojums, atkal zaļā gaisma krustojumā, garām koncertzālei. Ākerbrige. Satiksme bija vienmērīga. Pārāk vienmērīga, Harijs nodomāja. Jo tālāk viņi paspēs nokļūt, līdz Katrīne izsauks patruļmašīnas un policijas helikopteru, jo plašāku apvidu viņi būs spiesti iekļaut un jo vairāk ceļu aizsprostojumu vajadzēs uzstādīt.

Smits pameta skatienu uz fjordu.

– Diezin vai Oslo būs skaistāka nekā šajās dienās, vai ne?

Viņa balss skanēja caur degunu, mazliet svelpjoši. Droši vien lauztā deguna dēļ.

– Kluss ceļabiedrs, – Smits piebilda. – Jā, jā, protams, šodien tu esi daudz runājis!

Harijs vēroja šoseju. Lai viņus izsekotu, Katrīne nevarēja izmantot mobilo telefonu, bet, kamēr Smits brauca pa lielajiem ceļiem, bija cerība, ka viņus atklās ātri. No helikoptera mašīnu ar rallija svītrām uz jumta un bagāžnieka varētu viegli atšķirt no pārējām.

– Viņš ieradās pie manis, nosauca sevi par Aleksandru Dreijeru un vēlējās parunāt par Pink Floyd un balsīm, kuras dzirdot, – Smits ierunājās un pašūpoja galvu. – Bet, kā jau esi nopratis, es labi izprotu cilvēkus un ātri aptvēru, ka tas nav parasts indivīds, bet ārkārtīgi rets eksemplārs no psihopātu sugas. Tādēļ izmantoju viņa stāstīto par viņa seksuālajām preferencēm, mazliet aprunājos ar kolēģiem – tikumības ekspertiem – un pamazām sapratu, ar ko man ir darīšana. Un kāda bija viņa dilemma. Viņš alka sekot savam medību instinktam, bet viens vienīgs nepareizs solis, neskaidras aizdomas, kaut kāds sīkums, kas pievērstu policijas uzmanību Aleksandram Dreijeram, viņu atklātu. Vai tu klausies, Harij? – Smits uzmeta viņam ātru skatienu. – Lai viņš atsāktu medīt, vajadzēja būt pārliecībai, ka var justies drošs. Viņš bija perfekts, cilvēks bez alternatīvas. Vajadzēja tikai uzlikt viņam kaklasiksnu un atvērt būri. Viņš ēstu – un dzertu – visu, ko viņam piedāvātu. Bet es pats nevarēju piedāvāt viņam šo plānu, man bija vajadzīgs kāds fiktīvs marionetes vadītājs, zibensnovedējs, līdz kuram novestu pēdas, gadījumā ja Valentīns tiktu noķerts un atzītos. Kāds, kurš jebkurā gadījumā, apkārtnei saskanot ar karti, tiktu atklāts, kas apstiprināja manas disertācijas teoriju par impulsīvo, bērnišķīgi haotisko vampīristu. Un šis eremīts bija Lenijs Hells, kurš dzīvoja nomaļā mājā un pie kura nekad neviens neciemojās. Bet kādā dienā pārsteidzošā kārtā Leniju apmeklēja viņa psihologs. Psihologs ar galvassegu, kas atgādināja vistu vanagu, un ar lielu, sarkanu revolveri rokā. Krā, krā, krā! – Smits skaļi iesmējās. – Tev vajadzēja redzēt Lenija seju, kad viņš saprata, ka ir ticis sagūstīts un kļuvis par manu vergu! Vispirms es liku viņam uznest manu pacientu arhīvu, ko biju paņēmis līdzi, augšā uz savu darbistabu. Tad mēs atradām būri, ko ģimene bija izmantojusi cūku pārvadāšanai, un viņš nonesa to lejā uz pagrabu. Droši vien toreiz es sasitu galvu pret to nolādēto ūdens cauruli! Mēs ielikām būrī matraci, uz kura Lenijs varēja sēdēt un gulēt, un es viņu pieķēdēju ar rokudzelžiem. Un tur viņš arī sēdēja. Kad biju viņu sīki iztaujājis par visām izsekotajām sievietēm, dabūjis viņu dzīvokļu atslēgu kopijas un paroli, lai no Lenija datora varētu sūtīt Valentīnam e-pastus, Lenijs man patiesībā vairs nebija vajadzīgs. Bet ar viņa pašnāvības inscenēšanu tomēr bija jānogaida. Ja Valentīns tiktu nogalināts vai saņemts ciet un policija nokļūtu līdz Hellam, tai taču vajadzēja atrast zināmā mērā svaigu līķi, lai vēstures notikumi un laiki saskanētu. Bet, lai policija neaizkļūtu līdz Hellam pārāk agri, man nācās parūpēties par viņa neapgāžamu alibi attiecībā uz pirmo slepkavību. Es taču zināju, ka viņi pārbaudīs Hella alibi, jo viņš bija zvanījis Elīsei Hermansenai. Tādēļ aizvedu Leniju uz vietējo picēriju un parādīju viņu cilvēkiem – tajā laikā, kad biju devis Valentīnam norādījumus nogalināt Elīsi Hermansenu. Es tiešām biju tik ļoti koncentrējies, turēdams zem galda pret Leniju pavērstu “kaušanas” pistoli, ka nepamanīju picas pamatnē riekstus, līdz bija jau par vēlu. – Vēlreiz atskanēja smiekli. – Tādēļ būrī viņš, nabaga Lenijs, ilgu laiku bija viens. Man bija jāsmejas, kad jūs uz matrača atradāt Lenija Hella spermu un secinājāt, ka viņš tur bijis vardarbīgs pret Marti Rūdu!

Viņi pabrauca garām Bigdejai. Snārejai. Harijs automātiski skaitīja sekundes. Pirms desmit minūtēm viņi bija izbraukuši no universitātes laukuma. Viņš paskatījās uz kailajām, zilajām debesīm.

– Marte Rūda netika seksuāli izmantota. Es viņu nošāvu, tiklīdz biju nogādājis no meža uz pagrabu. Valentīns jau bija viņu sakropļojis, un nogalināšana bija žēlsirdības akts. – Smits pavērsās pret Hariju. – Ceru, ka tu to saproti, Harij? Harij? Vai tev liekas, Harij, ka pārāk daudz runāju?

Smits nopūtās.

– Tu esi kļuvis labs psihologs, Harij! Pacientiem patīk klusi psihologi. Tie domā, ka tas nozīmē – viņi tiek pamatīgi analizēti. Klusēšanu no profesionāļa puses vienmēr uztver kā kaut ko pozitīvu. Nujā, pie velna ar to…

Viņi tuvojās Hēvīkodenei. Kreisajā pusē atkal parādījās Oslofjords. Harijs parēķināja. Policija varbūt paspētu pie Askeras uzstādīt aizsprostojumus, viņi tur varētu nokļūt pēc desmit minūtēm.

– Vai spēj iedomāties, Harij, kādu dāvanu tu man pasniedzi, lūdzot piedalīties izmeklēšanā? Biju tik pārsteigts, ka sākumā atteicos, līdz iedomājos, ka, sēžot pie jums un saņemot visu informāciju, varēšu brīdināt Valentīnu, ja jūs viņam tuvosieties, un viņš varēs turpināt ilgāk. Mans vampīrists varēja pārspēt Kirtenu, Heigu un Čeizu un kļūt par lielāko no viņiem visiem. Tomēr visu informāciju es neieguvu. Es nezināju, ka viņa hamam tiek novērots – līdz brīdim, kad sēdāmies mašīnā un devāmies uz turieni. Un es sāku zaudēt kontroli pār Valentīnu. Viņš nogalināja to bārmeni un nolaupīja Marti Rūdu. Par laimi, laikus uzzināju, ka bankomātā tikusi noskaidrota Aleksandra Dreijera identitāte, un varēju viņu pabrīdināt, lai pazūd no dzīvokļa. Tobrīd Valentīns bija sapratis, ka tas esmu es, viņa bijušais psihologs – cilvēks, kurš raustīja aukliņas. Nu un tad? Viņam bija vienalga, ar ko kopā sēž laivā. Bet es jau biju sapratis, ka tīkls savelkas. Ka pienācis laiks lielajam finālam, ko labu brīdi biju plānojis. Es biju licis viņam pamest dzīvokli un apmesties Plaza Hotel. Ne tādēļ, lai tur paliktu, bet uz turieni es aizsūtīju viņam aploksni ar atslēgu kopijām kūtij un darbistabai, kopā ar instrukcijām, lai ap pusnakti, kad visi gulēs, viņš dodas turp un paslēpjas. Protams, nevaru izslēgt, ka viņam bija nelāga priekšnojauta, bet kāda alternatīva viņam varētu būt, ja segvārds bija atklāts? Viņam vienkārši vajadzēja riskēt un man uzticēties. Un tev, Harij, vajadzēja piešķirt ticamību manam uzvedumam. Es piezvanīju tev un Katrīnei, lai man būtu liecinieki pa telefonu, neskaitot to, ko fiksējušas novērošanas kameras. Jā, protams, to var nosaukt par aukstasinīgu likvidāciju, ka esmu safabricējis stāstiņu par drosmīgo pētnieku, kurš ar saviem izteicieniem sērijveida slepkavu sadusmojis un tad pašaizsardzības nolūkā to nogalinājis. Jā, es zinu, ka tas veicināja ārzemju preses ierašanos uz parastas disertācijas aizstāvēšanu, un to, ka četrpadsmit izdevniecības ir nopirkušas tiesības izdot šo disertāciju. Bet galu galā tas ir pētījums, zinātne. Tas ir panākums, Harij! Iespējams, ka ceļš uz elli ir bruģēts ar labiem nodomiem, bet tas ir arī ceļš uz izglītotu cilvēces nākotni!

Oļegs pagrieza aizdedzes atslēgu.

– Uz Ullevollas traumatoloģijas nodaļu! – uzsauca jaunais, blondais izmeklētājs. Viņš, turēdams Trulsa Berncena galvu klēpī, sēdēja aizmugures sēdeklī. Abu drēbes bija piesūkušās ar Berncena asinīm. – Pilnu gāzi! Un skaņas signālu!

Oļegs jau gatavojās atlaist sajūgu, kad tika atrautas vaļā aizmugures durvis.

– Nē! – inspektors dusmīgi iesaucās.

– Pavirzies, Anneš!

Tas bija Stefenss. Viņš ietrausās un piespieda jauno inspektoru pavirzīties sāņus.

– Pacel augstāk viņa kājas! – Stefenss, balstīdams Berncena galvu, uzbļāva. – Tā viņam…

– Vairāk asiņu pieplūdīs sirdij un smadzenēm! – Annešs pabeidza teikumu.

Oļegs palaida vaļā sajūgu, un viņi izbrauca no stāvlaukuma. Uz ceļa starp zvanošu tramvaju un signalizējošu taksometru.

– Kāda ir situācija, Anneš?

– Paskaties pats! – Annešs nošņāca. – Bez samaņas, vājš pulss, bet elpo. Kā pats redzi, ievainojums ir krūšu labajā pusē!

– Problēma neslēpjas tur, – Stefenss teica. – Problēma ir vietā, kur lode izgājusi cauri. Palīdzi man viņu pagriezt!

Oļegs pameta skatienu atpakaļskata spogulī. Redzēja, ka Trulsu Berncenu nogulda uz sāna un pārplēš kreklu. Viņš atkal pievērsās ceļam, uztaurēja, lai tiktu garām kravas mašīnai un krustojumā pie sarkanās gaismas piedeva gāzi.

– Vai! Velns! – Annešs iestenējās.

– Jā, tas ir liels caurums! – Stefenss sacīja. – Lode droši vien parāvusi līdzi daļu no ribas. Viņš noasiņos līdz nāvei, pirms nokļūsim līdz Ullevollai, ja vien…

– Ja vien…?

Oļegs dzirdēja, ka Stefenss smagi nopūšas.

– Ja vien nepastrādāsim labāk, nekā man veicās ar tavu māti! Pieliec plaukstu virspuses abās pusēs ievainojumam – tā, lūk, – un tad piespied! Nosedz brūci, cik vien labi spēj, jo cita varianta nav!

– Slīd rokas!

– Noplēs no viņa krekla dažas strēmeles un izmanto tās! Būs labāka saķere.

Oļegs dzirdēja Anneša smago elpu un vēlreiz paskatījās atpakaļskata spogulī. Stefenss bija pielicis pirkstu Berncenam pie krūtīm, bet ar otru pirkstu bungoja pa to.

– Es perkutēju, bet esmu te pārāk saspiests, lai varētu pielikt savu ausi, – Stefenss teica. – Vai tu vari…

Neatlaizdams rokas no brūces, Annešs noliecās un piespieda ausi pie Berncena krūtīm.

– Dobja skaņa, – viņš sacīja. – Nav gaisa. Vai tu domā…?

– Jā, baidos, ka tas ir hemotorakss, – Stefenss sacīja. – Pleiras dobums pildās ar asinīm, un drīz iestāsies kolapss. Oļeg…

– Es dzirdu! – Oļegs atsaucās un piedeva gāzi.

Katrīne, piespiedusi telefonu pie auss, stāvēja Universitātes laukuma vidū un skatījās augšup – uz tukšajām bezmākoņu debesīm. Policijas helikopters, ko viņa bija izsaukusi no Gardermūenes lidostas un lūgusi pa ceļam uz Oslo no ziemeļu puses pārbaudīt E6 ceļu, vēl nebija redzams.

– Nē, mums nav neviena mobilā telefona, ko varētu izsekot! – viņa iesaucās, pārspēdama sirēnu skaņas, kas pilsētā skanēja no visām pusēm un cita ar citu jaucās kopā. – Nav nevienas reģistrētas barjeras šķērsošanas! Nav nekā! Mēs uzstādīsim nožogojumus dienvidu virzienā uz E6 un E18. Tiklīdz kaut kas būs, ziņošu.

– Okay! – Falkeids otrā galā atbildēja. – Mēs gaidīsim.

Katrīne pabeidza sarunu. Saņēma jaunu zvanu.

– Askeres policija uz E18, – balss otrā galā ziņoja. – Mēs te esam apturējuši kravas mašīnu ar piekabi un novietojam to šķērsām pāri šosejai tieši pirms pagrieziena uz Askeri, pa vienai laižam iekšā un pēc apļa atkal ārā uz šosejas. Melna 70. gadu Amazon ar rallija svītrām?

– Jā.

– Vai mēs runājam par visu laiku sliktāko mašīnu bēgšanai?

– Cerēsim. Turi mani lietas kursā!

Pieskrēja Bjērns.

– Oļegs un galvenais ārsts ved Berncenu uz Ullevollu! – viņš aizelsies paziņoja. – Arī Villers iemetās mašīnā!

– Kā tev šķiet, cik lielas ir viņa izredzes izdzīvot?

– Man ir pieredze tikai ar līķiem.

– Okay. Vai Berncens pēc tāda izskatījās?

Bjērns Holms paraustīja plecus.

– Viņš turpināja asiņot, un tas vismaz nozīmē, ka vēl nav pavisam tukšs.

– Un Rākela?

– Viņa sēž aktu zālē un rūpējas par Belmana sievu, kura ir diezgan izmisusi. Belmanam pašam vajadzēja doties prom, lai vadītu operāciju no kādas pārredzamas vietas. Tā viņš teica.

– Pārredzamas? – Katrīne noņurdēja. – Vienīgā pārredzamība ir šeit!

– Es zinu, bet neuztraucies! Mēs negribam, lai mazais sanervozētos, vai ne?

– Ak Dievs, Bjērn! – Viņa sažņaudza plaukstā telefonu. – Kādēļ nevarēji man pastāstīt, ko Harijs plāno darīt?

– Tādēļ, ka es nezināju!

– Nezināji? Tev vajadzēja kaut ko zināt, ja jau viņš bija izsaucis tehniķus, lai tie pārbaudītu Smita mašīnu!

– Viņš nevienu neizsauca, tas bija blefs! Tieši tāpat kā ar datuma noteikšanu DNS materiālam uz tās ūdens caurules!

– Ko?

– Tiesu medicīna nevar noteikt, cik vecs ir DNS materiāls! Tas, ko Harijs teica, ka viņi konstatējuši: Smita DNS materiāls esot trīs mēnešus vecs, ir tīrie meli un blefs!

Katrīne neizpratnē blenza uz Bjērnu. Tad iebāza roku somā un izvilka dzelteno mapi, ko Harijs viņai bija iedevis. Atvēra to. Trīs A4 lapas. Visas tukšas.

– Blefs! – Bjērns sacīja. – Lai ar stilometriju varētu kaut ko precīzi noteikt, ir nepieciešams, lai tekstam būtu vismaz pieci tūkstoši zīmju. Īsās vēstulītes, kas tika sūtītas Valentīnam, neko nepastāsta par rakstītāju.

– Harijam nekā nebija! – Katrīne nočukstēja.

– Itin nekā, – Bjērns piekrita. – Viņš tikai spieda atzīties.

– Lai velns viņu parauj! – Katrīne piespieda telefonu pierei, īsti nezinādama, vai vēlas to sasildīt vai atdzesēt. – Bet kādēļ viņš neko nepateica? Ārpusē mums būtu stāvējuši bruņoti policisti!

– Viņš nedrīkstēja neko teikt.

Runātājs bija Stole Eune, kurš bija pienācis un apstājies viņiem blakus.

– Kādēļ?

– Pavisam vienkārši, – Stole paskaidroja. – Ja viņš policijā būtu kādu informējis par to, ko gatavojas darīt, un policija nebūtu iejaukusies, tad zālē notikušais būtu bijusi nopratināšana de facto. Nereglamentēta policijas nopratināšana, kurā pratināmais netika iepazīstināts ar savām tiesībām un pratinātājs, lai manipulētu, apzināti meloja. Un neko no visa tā, ko Smits šodien pateica, nevarētu izmantot tiesas procesā. Bet tagad…

Katrīne Brata mirkšķināja acis. Tad lēni pamāja ar galvu.

– Bet tagad lektors un privātpersona Harijs Hols ir bijis klāt disertācijas aizstāvēšanas procesā, kur Smits liecinieku klātbūtnē labprātīgi atzinās. Vai tu tam piekriti, Stole?

Stole Eune pamāja.

– Harijs man vakar piezvanīja. Viņš man pastāstīja par netiešajiem pierādījumiem pret Hallsteinu Smitu. Bet tiešu pierādījumu viņam neesot. Viņš plānojot disertācijas aizstāvēšanas laikā, man piepalīdzot, izlikt pērtiķu lamatas. Un galvenais ārsts Stefenss būšot kā liecinieks eksperts.

– Un ko tu atbildēji?

– To, ka Hallsteins “Pērtiķis” Smits jau reiz bija iekritis šādās lamatās un diezin vai darīs to otrreiz.

– Bet?

– Bet Harijs, atsaucoties uz Eunes postulātu, lika lietā tos pašus vārdus pret mani!

– Cilvēki ir paredzami, – Bjērns ieteicās. – Tie atkal un atkal izdara vienas un tās pašas kļūdas!

– Tieši tā! – Eune piekrita. – Un Smits Policijas pārvaldes ēkas liftā Harijam reiz teicis, ka ir gatavs mainīt garāku mūžu pret doktora grādu!

– Un, protams, iekrita pērtiķu lamatās, idiots tāds! – Katrīne ievaidējās.

– Jā, viņš attaisnoja savu palamu!

– Ne jau Smits, es runāju par Hariju!

Eune pamāja ar galvu.

– Es iešu uz aktu zāli. Belmanes kundzei nepieciešama palīdzība.

– Es iešu līdzi un pieskatīšu nozieguma vietu! – Bjērns teica.

– Nozieguma vietu? – Katrīne nesaprata.

– Berncena.

– Ā, jā! Jā!

Kad vīrieši bija viņu atstājuši, Katrīne atgāza galvu un pavērās debesīs. Kur palicis helikopters?

– Kaut velns tevi parautu! – viņa nomurmināja. – Kaut velns tevi parautu, Harij!

– Vai tā ir viņa vaina?

Katrīne pagriezās pret runātāju.

Viņai līdzās stāvēja Mūna Do.

– Es netraucēšu! – viņa sacīja. – Patiesībā esmu brīva, bet redzēju to internetā un tādēļ atnācu. Ja vēlies izmantot “VG”, lai kaut ko pateiktu, nodot ziņu Smitam vai kaut ko…

– Paldies, Do, es pateikšu.

– Okay.

Mūna Do pagriezās un savā pingvīna gaitā devās atpakaļ.

– Patiesībā jutos pārsteigta, ka neredzēju tevi zālē, – Katrīne ieteicās.

Mūna Do apstājās.

– Tevi, kas kopš pirmās dienas bija galvenā “VG” reportiere Vampīrista lietā! – Katrīne turpināja.

– Tātad Annešs nav runājis ar tevi?

Veids, kādā Mūna Do izrunāja Anneša Villera vārdu – tik dabiski un nepiespiesti –, lika Katrīnei izbrīnā saraukt uzacis.

– Runājis?

– Jā. Annešs un es, mēs…

– Tu joko! – Katrīne neticēja.

Mūna Do iesmējās.

– Nē. Es apzinos, ka no profesionālā viedokļa tas liekas mazliet nepraktiski, bet – nē, es nejokoju.

– Un kad jūs…?

– Patiesībā tagad. Starp mums runājot, šīs dienas mēs paņēmām brīvas un pavadījām ciešā tuvībā mazā dzīvoklītī – Anneša dzīvoklītī –, lai noskaidrotu, vai mēs saderam kopā. Mūsuprāt, tas jāzina, pirms to kādam stāstām.

– Tātad neviens to nezināja?

– Līdz brīdim, kad Harijs ar savu negaidīto apmeklējumu noķēra mūs uz līdzenas vietas. Annešs apgalvo, ka Harijs visu sapratis. Un es zinu, ka viņš mēģināja sastapt mani “VG”. Domāju, ka tādēļ, lai apstiprinātu savas aizdomas.

– Viņš ir diezgan spējīgs aizdomu izdomāšanā, – Katrīne sacīja un paskatījās debesīs, meklēdama helikopteru.

– Es zinu.

Harijs klausījās, kā, Smitam elpojot caur degunu, tas smalki sīc. Pēkšņi Harija uzmanību piesaistīja kaut kas neparasts fjordā. Kāds suns, kas it kā staigāja pa ūdens virsmu. Atkusis ūdens. Tas varēja izspiesties caur plaisām ledū, kaut gan pieturējās sals.

– Es esmu ticis apvainots vampīrisma saskatīšanā, jo es gribot, lai tas tā būtu, – Smits teica. – Bet tagad tas ir ticis pierādīts uz visiem laikiem, un drīz visa pasaule uzzinās, kas ir profesora Smita vampīrisms – neatkarīgi no tā, kas notiks ar mani. Un Valentīns nav vienīgais, būs vēl citi. Būs citi gadījumi, kas pasaulē uzturēs interesi par vampīrismu. Garantēju, ka šādi cilvēki jau ir atrasti. Reiz tu man jautāji, vai atzīšana nozīmē kaut ko vairāk par dzīvību. Protams, tā ir! Atzīšana ir mūžīgā dzīve. Un arī tu, Harij, dzīvosi mūžīgi. Kā tas, kurš gandrīz sagūstīja Hallsteinu Smitu – to, ko reiz iesauca par Pērtiķi. Vai tev šķiet, ka runāju pārāk daudz?

Viņi tuvojās IKEA. Vēl piecas minūtes, un viņi būs pie Askeras. Smits nereaģētu uz nelielo rindiņu, kas bieži izveidojas pie Askeras.

– Dānija, – Smits ieteicās. – Tur pavasaris iestājas agrāk!

Dānija? Vai Smitam sākās psihoze? Harijs saklausīja sausus klikšķus. Smits bija ieslēdzis pagrieziena rādītāju. Nē, nē! Viņš nogriezās no šosejas! Harijs ieraudzīja ceļa rādītāju ar uzrakstu: Nēseja.

– Vai tev neliekas, ka atkusušā ūdens būs pietiekami daudz, lai es varētu nokļūt līdz vietai, kur ledus beidzas? Supervieglai alumīnija laiviņai ar tikai vienu pasažieri nav dziļa iegrime.

Laiva. Harijs sakoda zobus un klusi izlamājās. Laivu šķūnis! Laivu šķūnis, par kuru Smits bija stāstījis, ka tas nopirkts kopā ar dzīvojamo māju. Tātad uz turieni viņi brauc!

– Līdz Skagerakam ir 130 jūras jūdzes. Vidējais ātrums – 20 mezgli. Cik laika tas prasīs, Harij? Rēķināt tu proti. – Smits iesmējās. – Es jau izrēķināju. Ar kalkulatoru. Sešarpus stundas. No turienes Dāniju var šķērsot nedaudzās stundās. Nokļūt Kopenhāgenā. Nerrebro. Sarkanais laukums. Apsēsties uz soliņa, turēt rokā autobusa biļeti un gaidīt atveramies ceļojumu biroju! Ko tu domā par Urugvaju? Maza, jauka zeme! Labi, ka es notīrīju ceļu līdz pat laivu šķūnim un atbrīvoju no sniega vietu vienai mašīnai. Tās rallija svītras uz jumta taču būtu viegli pamanāmas no helikoptera, vai ne?

Harijs aizvēra acis. Smitam jau sen ir bijis sagatavots bēgšanas plāns. Katram gadījumam. Un tam, ka tagad viņš to stāstīja Harijam, bija vienkāršs iemesls: Harijam nebūs izdevības pastāstīt to tālāk.

– Tur, pa kreisi! – Stefenss no aizmugures sēdekļa uzsauca. – Ēka numur 17!

Oļegs nogriezās un juta, ka uz mirkli riteņi zaudē saķeri ar ledu, bet tad izlīdzināja gaitu.

Viņš bija iedomājies, ka slimnīcas teritorijā būs braukšanas ātruma ierobežojums, bet reizē arī saprata, ka no Berncena izplūst gan viņa asinis, gan atlikušais laiks.

Viņš nobremzēja pie ieejas, kur jau gaidīja divi vīri dzeltenās ātrās palīdzības vestēs ar nestuvēm uz riteņiem. Ar ietrenētām kustībām viņi izdabūja Berncenu ārā no aizmugures sēdekļa uz nestuvēm.

– Viņam nav pulsa, – Stefenss paskaidroja. – Tieši uz reanimāciju! Traumu komanda…

– …jau gaida, – vecākais no abiem atbildēja.

Oļegs ar Annešu sekoja nestuvēm un Stefensam caur divām durvīm uz telpu, kurā jau stāvēja un gaidīja sešu cilvēku grupiņa kapucēs, plastmasas brillēs un sudrabpelēkās vestēs.

– Paldies! – Viena sieviete viņiem pateicās un pamāja ar roku.

Oļegs saprata, ka tas nozīmē – no šī brīža viņam un Annešam ieeja šeit ir liegta. Nestuves kopā ar Stefensu un mediķu komandu nozuda aiz divām platām durvīm, kas tūlīt arī aizcirtās ciet.

– Es zinu, ka tu strādā Smago noziegumu izmeklēšanas nodaļā, – iestājoties klusumam, Oļegs ierunājās. – Bet nezināju, ka esi studējis medicīnu!

– Neesmu, – Annešs atbildēja, skatīdamies uz aizvērtajām durvīm.

– Neesi? Mašīnā tiešām tā izklausījās!

– Kad mācījos ģimnāzijā, tad par medicīnu mazliet palasīju, bet nekad neuzsāku studijas.

– Kādēļ ne? Atzīmes?

– Man bija labas atzīmes.

– Bet?

Oļegs nezināja, vai turpina jautāt intereses dēļ vai tādēļ, lai atvairītu domas par to, kas noticis ar Hariju.

Annešs skatījās uz savām asiņainajām rokām.

– Droši vien ar mani notika tāpat kā ar tevi.

– Ar mani?

– Es gribēju būt tāds kā mans tēvs!

– Un tad?

Annešs paraustīja plecus.

– Tad es vairs negribēju.

– Tu vēlējies kļūt par policistu?

– Tad vismaz būtu varējis viņu izglābt!

– Viņu?

– Savu māti. Vai citus cilvēkus šādā situācijā. Tā es domāju.

– Kā viņa nomira?

Annešs paraustīja plecus.

– Mūsu mājā notika ielaušanās. Radās ķīlnieku krīze. Mēs ar tēvu tikai stāvējām un skatījāmies. Tēvam uznāca histērija, zaglis iegrūda manā mātē nazi un aizlaidās. Tēvs skraidīja šurpu turpu kā bezgalvaina vista un sauca, lai es viņu neaizskarot, kamēr viņš sameklēs šķēres. – Villers norija siekalas. – Mans tēvs, galvenais ārsts, meklēja šķēres, bet es stāvēju un skatījos, kā viņa noasiņo līdz nāvei. Vēlāk aprunājos ar vairākiem ārstiem un sapratu, ka viņu varēja glābt, ja vien uzreiz būtu rīkojušies pareizi. Mans tēvs ir hematologs, un valsts ir ieguldījusi miljonus, lai iemācītu viņam to, kas ir jāzina par asinīm. Un tomēr viņš nespēja izdarīt tās vienkāršās lietas, kas nepieciešamas, lai viņa nenoasiņotu. Ja zvērinātie būtu zinājuši to, kas viņam ir zināms par dzīvības glābšanu, tie būtu notiesājuši viņu par netīšu nogalināšanu.

– Tātad tavs tēvs kļūdījās. Kļūdīties ir cilvēcīgi.

– Un tomēr viņš sēž kabinetā un uzskata, ka ir labāks par pārējiem, jo viņam ir galvenā ārsta tituls! – Anneša balss bija sākusi trīcēt. – Policists ar vidējo izglītību un vienu nedēļu ilgiem tuvcīņas kursiem būtu spējis pieveikt zagli, pirms tas paspētu viņu nodurt!

– Bet šodien viņš nekļūdījās, – Oļegs iebilda. – Tavs tēvs ir Stefenss, vai ne?

Annešs pamāja ar galvu.

– Kad runa bija par tādu korumpētu, slinku maitasgabalu kā Berncens, viņš, protams, nekļūdījās.

Oļegs paskatījās pulkstenī. Izņēma no kabatas telefonu. No mammas ziņu nebija. Iebāza telefonu atpakaļ kabatā. Viņa bija teikusi, ka Harija labā viņš neko nespējot darīt, bet Trulsa Berncena labā – gan.

– Nav mana darīšana, – Oļegs ieteicās. – Bet vai esi kādreiz pajautājis savam tēvam, cik daudz viņš ir upurējis? Cik gadu, ik dienu smagi strādājot, ir ieguldījis, lai apgūtu visu, kas jāzina par asinīm, un cik daudzus cilvēkus šis smagais darbs ir palīdzējis izglābt?

Annešs noliedzoši papurināja galvu.

– Nē? – Oļegs pārjautāja.

– Es ar viņu nerunāju.

– Vispār nemaz?

Annešs paraustīja plecus.

– Es pārcēlos. Nomainīju viņa uzvārdu.

– Vai Villers bija tavas mātes uzvārds?

– Jā.

Viņi paspēja ieraudzīt kāda vīra muguru spīdīgā apģērbā iedrāžamies traumās, tad durvis aizcirtās ciet.

Oļegs ieklepojās.

– Teikšu vēlreiz: nav mana darīšana, bet vai tev neliekas, ka tiesā savu tēvu pārāk bargi?

Annešs pacēla galvu un ieskatījās Oļegam acīs.

– Tev taisnība! – Viņš lēni pamāja ar galvu. – Nav tava darīšana.

Tad piecēlās un devās uz izeju.

– Kurp tu dosies? – Oļegs pajautāja.

– Atpakaļ uz universitāti. Vai brauksi? Ja ne, tad es iešu uz autobusu.

Oļegs piecēlās un sekoja viņam.

– Tur cilvēku pietiek. Bet te guļ policists, kurš varbūt drīz nomirs. – Oļegs Annešu panāca un satvēra aiz pleca. – Un, būdams viņa kolēģis policists, šobrīd tu esi arī viņa tuvākais cilvēks. Tādēļ nevari doties prom. Tu esi viņam vajadzīgs!

Pagriezis Annešu pret sevi, viņš ieraudzīja, ka jaunajam policistam acīs pamirdz asaras.

– Tu esi vajadzīgs viņiem abiem! – Oļegs sacīja.

Harijam bija kaut kas jādara. Steidzīgi.

Smits bija nogriezies no šosejas un uzmanīgi stūrēja mašīnu lejup pa šauru meža celiņu ar sniega kupenām abās pusēs. Starp viņiem un aizsalušajiem ūdeņiem stāvēja sarkani krāsots laivu šķūnis. Platajām divviru durvīm priekšā bija aizlikts balts šķērskoks. Viņa skatienam pavīdēja divas villas – katra savā pusē ceļam, bet tās daļēji aizsedza koki un pakalniņi, turklāt abas atradās tik tālu prom, ka, saucot pēc palīdzības, viņš nepaspētu sacelt trauksmi. Harijs dziļi ievilka elpu un aplaizīja virslūpu. Sajuta metāla garšu un sviedrus, kas tecēja zem krekla, kaut gan pats viņš sala. Centās domāt. Centās iztēloties, ko domā Smits. Maza, vaļēja laiviņa ceļā uz Dāniju. Protams, tas bija pilnīgi iespējams, tomēr tik pārdrošs solis, ka policijā neviens neiedomātos par šādu bēgšanas iespēju. Un kā ar viņu pašu? Ko Smits gatavojās darīt? Harijs mēģināja apklusināt izmisīgās cerības balsi, kas iedrošināja, ka viņš paliks dzīvs. Un tīkamās apātijas balsi, kas stāstīja, ka viss ir zaudēts un pretošanās nozīmētu vienīgi lielākas sāpes. To vietā viņš klausījās aukstā, loģiskā saprāta balsī, kas apgalvoja, ka Harijs kā ķīlnieks vairs nav vajadzīgs un laivā Smitu tikai traucēs. Smits nebaidījās, jo bija jau nošāvis Valentīnu un vienu policistu. Un tam vajadzēja notikt šeit, pirms viņi izkāpj no mašīnas, jo tā noslāpētu skaņas.

Harijs mēģināja paliekties uz priekšu, bet stingrā trīspunktu sistēmas josta cieši spieda viņu pie sēdekļa. Rokudzelži bija iespiedušies krustos un grauzās plaukstu locītavās.

Līdz šķūnim bija atlikuši simts metri.

Harijs ieaurojās. Rīkles skaņa nāca no pašiem vēdera dziļumiem. Viņš pašūpojās uz sāniem un trieca galvu pret durvju stiklu. Tas nočirkstēja, un stiklā parādījās sīkas plaisiņas. Viņš ierēcās un vēlreiz iebadīja ar pieri stiklā. Plaisiņas kļuva lielākas. Trešo reizi. Mazliet stikla izkrita.

– Turi muti, citādi nošaušu tevi jau tagad! – Smits uzkliedza un, ar vienu aci vērodams ceļu, pielika revolveri Harijam pie galvas.

Harijs koda.

No spiediena sajuta smaganās sāpes, mutē – metāla garšu, ko bija jutis jau kopš tā brīža, kad aktu zālē bija nostājies pie galda ar muguru pret Smitu un ātri paķēris dzelzs zobu protēzi, ielicis to mutē un tad uzlicis sev rokudzelžus. Harijs juta, cik pārsteidzoši viegli asie zobi iekožas Hallsteina Smita plaukstas locītavā. Smita bļāviens piepildīja mašīnas salonu, un Harijs juta, ka revolveris nokrīt uz viņa kreisā ceļgala un pēc tam noslīd uz grīdas starp kājām. Viņš sasprindzināja kakla muskuļus un vilka Smita roku pa labi. Smits atlaida stūri un sita Harijam pa galvu, bet viņa drošības josta neļāva līdz tai aizsniegties. Harijs pavēra muti, izdzirdēja šļakstus un iekodās vēlreiz. Mute pildījās ar siltām asinīm. Laikam bija iekodies artērijā, bet varbūt arī ne. Viņš tās norija. Tās bija biezas, it kā viņš dzertu brūnu mērci, un garšoja pretīgi saldi.

Ar kreiso roku Smits atkal satvēra stūri. Harijs bija cerējis, ka Smits bremzēs, bet viņš bija piedevis gāzi.

Amazon uz ledus sāka buksēt un tad lejup pa nogāzi uzņēma ātrumu. Kad durvju šķērskokam uztriecās vecā, vairāk par tonnu smagā zviedru mašīna, tas pārlūza kā sērkociņš, un durvis izlidoja no eņģēm.

Drošības jostā Harijs tika pamests uz priekšu, jo mašīna uz betona šķūņa iekšpusē nobremzēja, uztriecoties divpadsmit pēdu garās metāla laivas pakaļgalam, kas tika aizmesta līdz laivas šķūņa durvīm jūras pusē.

Pirms motors noslāpa, Harijs paspēja pamanīt, ka aizdedzes atslēga ir nolūzusi. Un sajuta intensīvas sāpes zobos un mutē, jo Smits mēģināja roku izraut. Bet Harijs zināja, ka tā jātur stingri, jo pārāk stipri savainota tā nebija. Kaut gan viņš bija pārkodis artēriju, tā – to zināja katrs pašnāvnieks – pie plaukstas locītavas ir tik tieva, ka var paiet vairākas stundas, līdz Smits noasiņos līdz nāvei. Smits vēlreiz parāva roku, bet šoreiz ne tik stipri. Harijam izdevās ar acs kaktiņu ieraudzīt viņa seju. Tā bija bāla. Ja viņš necieš asinis, varbūt Harijam izdotos panākt, lai viņš noģībst? Harijs no visa spēka sakoda žokļus.

– Es redzu, Harij, ka asiņoju! – Smita balss bija vārga, taču mierīga. – Vai zināji, ka Diseldorfas vampīrs Pēteris Kirtens, kad viņam taisījās nocirst galvu, doktoram Karlam Bergam uzdeva jautājumu? Vai Bergs domājot, ka Kirtens pirms apziņas zaudēšanas paspēšot izdzirdēt, kā no viņa kakla izšļācas asinis? Tādā gadījumā tā būtu bauda, kas pārspēj jebkuru citu baudu! Bet baidos, ka ar šo nepietiks nāvessodam, tas būs tikai sākums manai baudai.

Ar strauju kustību Smits ar kreiso roku atbrīvojās no savas drošības jostas un, noliecies pār Hariju, uzlika galvu viņam uz ceļiem, vienlaikus pastiepjot kreiso roku līdz grīdai. Tā taustījās pa gumijas paklājiņu, bet revolveri acīmredzot neatrada. Viņš noliecās vēl zemāk un pavērsa galvu pret Hariju, lai pabāztu roku zem sēdekļa. Harijs redzēja, ka Smita lūpas savelkas smaidā. Viņš bija satvēris revolveri! Harijs pacēla kāju un trieca to uz leju. Zem lakkurpes plānās zoles sajuta tērauda gabalu un Smita roku.

Smits ievaidējās.

– Novāc kāju, Harij! Citādi ķeršos pie miesnieku naža un izmantošu to! Vai dzirdi? Aizvāc…

Harijs palaida vaļā Smita roku un sasprindzināja vēdera muskuļus.

– Hā tu hibi!

Ar vienu rāvienu viņš pacēla abas kājas un, savilktajai drošības jostai piepalīdzot, strauji pierāva ceļus ar Smita galvu līdz pat krūtīm.

Smits juta, ka Harija kurpe revolveri atbrīvo, bet Harija ceļi viņu pacēla uz augšu, un revolveris no rokas izkrita. Vajadzēja izstiept roku pilnībā, un Smits ar diviem pirkstiem jau sataustīja tā spalu, turklāt Harijs palaida vaļā viņa labo roku. Vajadzēja vienīgi pacelt ieroci un pavērst to pret Hariju. Te Smits saprata, kas tagad notiks, jo ieraudzīja, ka Harija mute atkal atveras, ieraudzīja pazibam metālu, redzēja, kā viņš pieliecas klāt, un sajuta sev pie rīkles viņa silto elpu. Likās, ka cauri ādai būtu izdūrušās lāstekas. Viņa kliedziens apklusa, kad Harija žokļi aizcirtās ap balseni. Tad Harijs vēlreiz spēra kāju pie zemes, triecot to uz rokas un revolvera.

Smits ar labo roku mēģināja iesist Harijam, taču atvēziens bija par mazu, lai sitiens izdotos spēcīgs. Un viņš nespēja paelpot. Kakla artēriju Harijs nebija pārkodis, jo tad asiņu strūkla uzšļāktos līdz griestiem, bet viņš bija nobloķējis gaisa piekļuvi, un Smits juta, ka spiediens galvā jau kāpj. Tomēr viņam negribējās izlaist no rokas revolveri. Tāds viņš bija vienmēr – puisis, kurš neatlaiž tvērienu. Pērtiķis. Pērtiķis. Bet vajadzēja gaisu, jo citādi galva uzsprāgs.

Hallsteins Smits palaida vaļā revolveri: to viņš varēs satvert vēlāk. Pacēla kreiso roku un no sāniem sita Harijam pa galvu. Tad vēlreiz ar labo – pa ausi. Tad ar kreiso pa aci, sajūtot, ka laulību gredzens pārsit policistam uzaci. Ieraugot svešas asinis, juta rodamies niknumu. Tās bija kā benzīns ugunskurā. Viņš juta jaunu spēku pieplūdumu un turpināja dauzīt. Sist! Sadot!

– Ko lai es daru? – lūkodamies uz fjordu, Mikaēls Belmans jautāja.

– Pirmām kārtām es nespēju noticēt, ka tu izdarīji to, ko izdarīji! – Isabelle Skeijena, soļodama šurpu turpu viņam aiz muguras, ierunājās.

– Viss notika tik ātri, – Mikaēls sacīja, vērodams stiklā pats savu caurspīdīgo atspulgu. – Es nepaspēju padomāt.

– Tā gan! Tu paspēji padomāt! – Isabelle atbildēja. – Vienīgi nepaspēji padomāt pietiekami ilgi. Tu paspēji iedomāties, ka viņš tevi nošaus, ja mēģināsi iejaukties, bet neapjēdzi, ka sanākusī prese sašaus tevi par to, ka neiejaucies!

– Es biju neapbruņots. Viņam bija revolveris, un nevienam pat prātā neienāca doma, ka varētu iejaukties, ja vien Trulss – šis idiots – nebūtu saskatījis iespēju notēlot varoni! – Belmans pakratīja galvu. – Viņš taču vienmēr ir bijis līdz ausīm iemīlējies Ullā, nabadziņš!

Isabelle ievaidējās.

– Ja Trulss gribēja iznīcināt tavu renomē, tad šis bija labākais veids, kā to izdarīt! Pats pirmais, ko ļaudis par tevi nodomās, pamatoti vai ne, ir gļēvulība.

– Pietiek! – Mikaēls nošņāca. – Ne tikai es vien neiejaucos, tur sēdēja policisti, kas…

– Viņa ir tava sieva, Mikaēl! Tu sēdi viņai blakus pirmajā rindā, un, kaut arī šīs ir tavas pēdējās dienas amatā, tu patiesībā esi policijas priekšnieks! Tu esi viņu šefs! Un tagad tu būsi tieslietu ministrs…

– Tātad tu uzskati, ka man vajadzēja ļaut sevi nošaut? Jo Smits tiešām izšāva! Un Trulss neizglāba Ullu! Vai tas neliecina, ka es, policijas priekšnieks, izvērtēju situāciju pareizi un izmeklētājs Berncens, kurš rīkojās pēc paša ierosmes, izdarīja rupju kļūdu? Jā, viņš pakļāva Ullas dzīvību briesmām!

– Protams, tā ir, un mums jāmēģina radīt tādu iespaidu. Es tikai saku – tas var būt grūti.

– Un kas tur ir tik nolādēti grūts?

– Harijs Hols. Tas, ka viņš pieteicās par ķīlnieku, nevis tu!

Mikaēls noplātīja rokas.

– Isabelle! Tas bija Harijs Hols, kurš izprovocēja situāciju! Atmaskodams Smitu kā slepkavu, viņš faktiski piespieda Smitu ķerties pie revolvera, kas gulēja turpat, viņa priekšā. Ļaujot sevi saņemt kā ķīlnieku, Harijs Hols tikai uzņēmās atbildību par to, pie kā jau bija vainīgs.

– Jā, bet mēs vispirms jūtam un tikai pēc tam domājam. Mēs redzam vīru, kurš neiejaucas, lai glābtu savu sievu, un izjūtam nicinājumu. Tam seko, mūsuprāt, aukstas, objektīvas pārdomas, bet patiesībā mēs meklējam argumentus mūsu pirmajām izjūtām. Tas ir impulsīvs nicinājums, Mikaēl, bet esmu diezgan pārliecināta, ka cilvēki izjutīs tieši to!

– Kāpēc?

Viņa neatbildēja.

Mikaēls pagriezās pret Isabelli un ieskatījās viņai acīs.

– Skaidrs, – viņš noteica. – Tieši šobrīd tu pati izjūti šo nicinājumu?

Mikaēls redzēja, kā, Isabellei Skeijenai dziļi ievelkot elpu, ieplešas viņas iespaidīgās nāsis.

– Tu esi tik daudzpusīgs, – viņa teica. – Tev piemīt tik daudzas īpašības, kuru dēļ tagad esi šeit!

– Un?

– Un viena no tām ir tava intuīcija nojaust, kad jāpaslēpjas un sitienus jāļauj saņemt citiem un kad gļēvulība atmaksājas. Tikai tieši šoreiz tu aizmirsi, ka tev ir skatītāji. Un ne tikai parastie skatītāji, bet sliktākā publika, ko vien var iedomāties!

Mikaēls Belmans klusuciešot pamāja ar galvu. Žurnālisti gan no Norvēģijas, gan no ārzemēm. Viņu un Isabelli gaidīja darbs. Viņš paņēma lielu austrumvācu binokli, kas gulēja uz Isabelles palodzes, – acīmredzot tā bija dāvana no kāda viņas pielūdzēja. Pavērsa to uz fjorda pusi. Viņš bija tur kaut ko ieraudzījis.

– Kāds, tavuprāt, mums būtu stratēģiski labākais iznākums? – viņš ievaicājās.

– Kā, lūdzu? – Isabelle pārjautāja.

Kaut gan bija uzaugusi laukos vai varbūt tieši tāpēc, viņa lietoja šos vecos, Oslo rietumdaļas aristokrātu izteicienus, kaut gan tie skanēja dīvaini. Arī Mikaēls bija mēģinājis, bet bez panākumiem. Austrumdaļā pavadītie bērnības un jaunības gadi bija nodarījuši nelabojamu ļaunumu.

– Tas, ka Trulss nomirs, vai tas, ka izdzīvos?

Binoklis kaut ko uztvēra. Viņš iedabūja to fokusā.

Pagāja sekunde, līdz viņš izdzirdēja Isabelles smieklus.

– Un tā ir vēl viena tava īpašība! – viņa paskaidroja. – Kad situācija to prasa, tu spēj izslēgt visas jūtas! Tas tev kaitēs, tomēr tu tiksi galā!

– Tas, ka nomirs, vai ne? Tad nebūs iespējams diskutēt par to, ka viņš rīkojies nepareizi, bet mana rīcība bija pareiza. Tad viņš netiks iztaujāts un ilgi par šo gadījumu nerunās.

Belmans sajuta viņas roku uz savas jostas sprādzes, un vienlaikus Isabelles balss nočukstēja viņam pie pašas auss:

– Vai tu vēlētos, lai nākamā īsziņa tavā telefonā pavēstītu, ka tavs labākais draugs ir miris?

Tas bija suns. Tālu ārā, fjordā. Uz kurieni, pie joda, tas domā doties?

Nākamā doma pieteicās automātiski.

Un tā bija jauna doma. Doma, kas policijas priekšniekam un nākamajam tieslietu ministram Mikaēlam Belmanam viņa četrdesmit gadu ilgajā mūžā būtībā nekad nebija ienākusi prātā.

Kurp mēs ejam?

Harija ausī skanēja augstas frekvences svilpšana, un no vienas acs tecēja asinis. Sitieni turpinājās. Viņš vairs nejuta sāpes, vienīgi salonā kļuva aukstāks un tumsa – biezāka.

Tomēr tvērienu viņš neatlaida. Agrāk viņš bija to atlaidis daudzkārt. Bija padevies sāpju dēļ, baiļu dēļ vai tādēļ, ka ilgojās nāves. Bet bija padevies arī primitīvam, egoistiskam izdzīvošanas instinktam, pārvarēdams ilgas pēc nesāpīga tukšuma, miega un tumsas. Tā dēļ viņš joprojām bija šeit. Joprojām šeit. Un šoreiz viņš neatlaidās.

Žokļu muskuļi tā sāpēja, ka trīcēja viss ķermenis. Un sitieni turpinājās. Bet viņš neatlaidās. Septiņdesmit kilogramu spiediena. Ja viņam būtu izdevies iekosties dziļāk kaklā, tad būtu apturējis asiņu pieplūdi smadzenēm un Smits diezgan drīz zaudētu samaņu. Apturot tikai iespēju elpot, tas varētu aizņemt vairākas minūtes. Jauns sitiens pa deniņiem! Harijs juta, ka pats sāk zaudēt samaņu. Nē! Viņš nodrebēja sēdeklī. Sakoda zobus spēcīgāk. Izturēt, izturēt! Lauva. Buivols. Elpodams caur degunu, Harijs skaitīja. Simts. Sitieni turpinājās, bet vai tie nebija kļuvuši nedaudz retāki un mazāk spēcīgi? Smita pirksti uzgūla sejai un mēģināja Hariju atgrūst. Padevās. Atlaidās. Vai Smita smadzenēs beidzot būtu aptrūcies skābekļa un tās būtu beigušas darboties? Harijs izjuta atvieglojumu, norija vēl mazliet Smita asiņu, un šajā mirklī pavīdēja doma. Valentīna paredzējums. Tu esi gaidījis uz savu kārtu kļūt par vampīru! Un kādā dienā arī tu dzersi! Varbūt tā bija doma, koncentrēšanās zudums, bet pēkšņi Harijs juta, ka revolveris zem kurpes zoles sakustas, un saprata, ka neapzināti samazinājis spiedienu uz to. Ka Smits beidzis sist, lai satvertu ieroci. Un viņam tas ir izdevies.

Katrīne apstājās aktu zāles durvīs.

Telpa bija tukša, ja neskaita divas apskāvušās sievietes pirmajā rindā.

Viņa tās vērīgi uzlūkoja. Neparasts pāris. Rākela un Ulla. Divu nesamierināmu ienaidnieku sievas. Vai sievietēm būtu vieglāk rast mierinājumu vienai pie otras nekā vīriešiem? Katrīne nezināja. Tā dēvētā sieviešu brālība nekad nebija viņu interesējusi.

Viņa piegāja tām klāt. Ullas Belmanes pleci trīcēja, bet raudas nebija dzirdamas.

Rākela jautājoši paskatījās uz Katrīni.

– Mēs neko vēl nezinām, – Katrīne sacīja.

– Okay, – Rākela ieteicās. – Bet viņš tiks galā!

Katrīnei likās, ka tā ir viņas, nevis Rākelas replika. Rākela Fauke. Tumšmatainā, stiprā, ar maigajām, brūnajām acīm. Katrīne vienmēr bija jutusi greizsirdību. Ne tāpēc, ka vēlētos sev šīs otrās sievietes dzīvi vai būt Harija sieviete. Harijs varbūt spēja sievietei sagrozīt galvu un uz brīdi darīt laimīgu, bet galu galā viņš sagādāja rūpes, vilšanos un postu. Ilgākam laikam vajadzētu tādu kā Bjērns Holms. Un tomēr viņa apskauda Rākelu Fauki. Viņa to apskauda par to, ka Rākela ir tāda, kādu Harijs Hols vēlas.

– Atvainojiet! – Zālē bija ienācis Stole Eune. – Es atradu telpu, kurā varēsim mazliet parunāt!

Ulla Belmane šņukstēdama pamāja ar galvu, piecēlās un izgāja viņam līdzi.

– Psiholoģiskā palīdzība? – Katrīne ievaicājās.

– Jā, – Rākela piekrita. – Un dīvainā kārtā tā darbojas.

– Tiešām?

– Es tur biju. Un kā iet tev?

– Man?

– Jā. Visa šī atbildība. Un grūtniecība. Un tu arī esi Harijam tuva!

Katrīne noglāstīja vēderu. Prātā iešāvās neparasta doma – katrā ziņā agrāk par to viņa nebija iedomājusies. Cik tuvu tās bija viena otrai: dzimšana un nāve! It kā viena pareģotu otru, it kā esamības nepielūdzamā riņķa deja pieprasītu upuri, lai varētu dot jaunu dzīvību.

– Vai jūs zināt – zēns būs vai meitene?

Katrīne papurināja galvu.

– Un vārds?

– Bjērns ieteica Henku, – Katrīne atbildēja. – Kā Henkam Viljamsam.

– Pats par sevi saprotams. Tātad viņš domā, ka būs puika?

– Neatkarīgi no dzimuma.

Abas iesmējās. Un tas nelikās absurdi. Viņas smējās un pļāpāja par nākamo dzīvībiņu, nevis par gaidāmo nāvi, jo dzīve ir maģiska, bet nāve – triviāla.

– Man jāiet, bet, tiklīdz kaut ko zināsim, es paziņošu! – Katrīne sacīja.

Rākela pamāja ar galvu.

– Es palikšu šeit. Ja varu palīdzēt, tad dod man ziņu!

Katrīne piecēlās. Pavilcinājās, bet tad izlēma. Vēlreiz noglāstīja vēderu.

– Reizēm iedomājos, ka varu to zaudēt.

– Tas ir dabiski.

– Un tad prātoju, kas paliktu pēc manis. Ja pietiktu spēka turpināt.

– Tev pietiks! – Rākela uzsvēra.

– Tad tev jāapsola man darīt to pašu, – Katrīne teica. – Tu saki, ka Harijs tiks galā, un cerībai ir svarīga nozīme! Bet domāju, ka būs pareizi tev pateikt, ka runāju ar grupu Delta, un tās vērtējums skan, ka ķīlnieka sagrābējs, tātad Hallsteins Smits, laikam gribēs… jā, parasti…

– Paldies! – Rākela saņēma Katrīnes roku. – Es mīlu Hariju, bet, ja tagad viņu zaudēšu, tad apsolu turpināt! Tagad ej un dari, ko spēj!

– Un Oļegs?

Katrīne ieraudzīja Rākelas acīs sāpes un tūdaļ nožēloja sacīto. Redzēja, ka Rākela grib kaut ko teikt, taču nespēja, un tikai paraustīja plecus.

Izgājusi uz laukuma, viņa izdzirdēja tarkšķus un pavērās debesīs. Tur saulē mirdzēja helikoptera fizelāža.

Džons D. Stefenss atgrūda traumpunkta durvis, ievilka plaušās auksto ziemas gaisu un piegāja pie padzīvojušā ambulances šofera, kurš, atbalstījies pret ēkas sienu un aizvēris acis, lēni, ar baudu smēķēja, ļaujot saulei glāstīt seju.

– Nu, Hansen? – Stefenss iejautājās un arī atspiedās pret sienu viņam blakus.

– Jauka ziema, – neatverot acis, šoferis noteica.

– Vai es varētu…?

Šoferis izņēma cigarešu paciņu un sniedza to Stefensam.

Stefenss paņēma vienu cigareti un šķiltavas.

– Vai viņš izdzīvos?

– Redzēsim, – Stefenss atbildēja. – Mums izdevās iesūknēt viņā mazliet asinis, bet lode vēl ir ķermenī.

– Cik dzīvību tev, tavuprāt, ir jāizglābj, Stefens?

– Ko?

– Tev bija naktsdežūra, un tu joprojām esi šeit. Kā parasti. Tātad – cik daudzas tev jāizglābj, lai justos labi?

– Es īsti nezinu, par ko tu runā, Hansen!

– Par tavu sievu. Tev neizdevās viņu glābt!

Stefenss neatbildēja, tikai ievilka plaušās cigaretes dūmus.

– Es apvaicājos, – ambulances šoferis teica.

– Kāpēc?

– Tāpēc, ka raizējos par tevi! Un tāpēc, ka mazliet zinu, kā tas ir. Es pats arī zaudēju sievu. Bet tu taču zini, ka ne virsstundu darbs, ne dzīvību glābšana viņu neatgriezīs! Un kādudien tu kļūdīsies, jo būsi pārāk noguris, un tad uz tavas sirdsapziņas būs vēl viena dzīvība!

– Kļūdīšos? – Stefenss nožāvājās. – Vai pazīsti kādu hematologu, kurš traumatoloģijā ir labāks par mani?

– Kad tu pēdējo reizi redzēji sauli? – Ambulances šoferis nodzēsa cigareti pret ķieģeļu sienu un nodeguli iebāza kabatā. – Tagad pastāvi šeit, izsmēķē cigareti un izbaudi šo dienu! Un tad brauc uz mājām pagulēt!

Stefenss dzirdēja, kā attālinās šofera soļi.

Viņš aizvēra acis.

Gulēt.

Viņš vēlējās, kaut to spētu.

Tas bija pirms 2152 dienām. Ne tad, kad nomira Īna – viņa sieva un Anneša māte –, tas notika pirms 2912 dienām. Bet tad viņš pēdējo reizi bija redzējis Annešu. Sākumā pēc Īnas nāves viņiem vismaz bija notikušas sporādiskas sarunas, kaut arī Annešs ārkārtīgi dusmojās un uzvēla viņam vainu, ka māte nav tikusi izglābta. Diezgan taisnīgi. Annešs pārcēlās uz citurieni, izvairījās un centās turēties iespējami tālāk no tēva. Viņš, piemēram, atmeta plānu studēt medicīnu un iestājās Policijas akadēmijā. Kādas viņu nejaušās, skaļās sarunas laikā Annešs bija pateicis, ka labāk vēlētos būt tāds kā viens no viņa lektoriem – bijušais slepkavību izmeklētājs Harijs Hols, kuru Annešs, spriežot pēc visa, dievināja tā, kā reiz bija dievinājis savu tēvu. Viņš bija uzmeklējis Annešu viņa dažādajās dzīvesvietās, Policijas akadēmijā, aizbraucis uz ziemeļiem līdz tālajam lensmaņa kantorim, bet ticis atraidīts. Gluži vienkārši – viņš bija kļuvis par stalkeru savam dēlam. Lai liktu viņam saprast, ka abiem viņas pietrūktu nedaudz mazāk, ja vien tie nezaudētu viens otru. Ka abi kopā viņi spētu to labāk paturēt atmiņā. Bet Annešs nebija gribējis klausīties.

Tādēļ, kad Rākela Fauke bija ieradusies uz izmeklēšanu un Stefenss bija sapratis, ka viņa ir Harija Hola sieva, viņš, dabiski, bija kļuvis ziņkārīgs. Kādēļ šis Harijs Hols tā ir ietekmējis Annešu? Vai viņš varētu kaut ko pārņemt un likt lietā, lai Annešam atkal tuvotos? Un tad viņš bija atklājis, ka Harija padēls Oļegs reaģē tieši tāpat kā Annešs – kad bija sapratis, ka arī Harijs Hols nebija spējis izglābt māti. Tas bija tas pats, mūžīgā tēva nodevība.

Gulēt.

Tas viņam bija šoks – šodien ieraudzīt Annešu. Viņa pirmā, muļķīgā doma bija – viņi ir piemānīti, Oļegs ar Hariju ir sarīkojuši tādu kā salabšanas tikšanos.

Tagad tikai pagulēt.

Kļuva tumšāks, sejai uzvēdīja aukstums. Saulei priekšā aizpeldējis mākonis? Džons D. Stefenss atvēra acis. Viņa priekšā, no mugurpuses spožās saules apņemta, stāvēja kāda būtne.

– Kad tu sāki smēķēt? – šī būtne ierunājās. – Vai tu neesi tāds kā ārsts?

Džons D. Stefenss samirkšķināja plakstus. Gaisma dedzināja acis. Vajadzēja ieklepoties, līdz viņš spēja kaut ko pateikt.

– Anneš?

– Berncens izdzīvos! – Pauze. – Viņi saka – pateicoties tev!

Klāss Hafslunns sēdēja savā ziemas dārzā un vēroja fjordu. Ledu klāja brīnišķīga, nekustīga ūdens kārtiņa, pārvēršot to gigantiskā spogulī. Viņš bija nolicis sāņus avīzi, kurā lappusi pēc lappuses atkal tika rakstīts par šo Vampīrista lietu. Lai nebūtu garlaicīgi. Šeit, Nēsejā, par laimi, nebija tādu monstru. Te visu gadu bija klusi un mierīgi. Kaut gan nupat kaut kur skanēja kaitinošais helikoptera dzinēja troksnis, droši vien uz E18 notikusi kāda sadursme. Klāss Hafslunns sarāvās, pēkšņi izdzirdis šāvienu.

Skaņu viļņi izplatījās virs fjorda.

Šaujamierocis.

Izklausījās, it kā tas būtu atskanējis kādā no kaimiņu īpašumiem. Hāgena vai Reinertsena. Abi tirgotāji jau gadiem ilgi strīdējās, vai īpašumu robežām jābūt labajā vai kreisajā pusē no vairākus simtus gadu veca ozola. Reinertsens kādā intervijā vietējai avīzei bija izteicies: kaut gan kaimiņu strīdu varot uzskatīt par smieklīgu, jo runa esot tikai par dažiem kvadrātmetriem no citādi milzīgā īpašuma, taču runa neesot par sīkumainību, bet par īpašuma tiesībām. Un viņš esot drošs, ka Nēsejas villu īpašnieki viņam piekrīt un ir pārliecināti, ka katra pilsoņa pienākums ir par to cīnīties, jo nevar būt šaubu par to, ka koks pieder Reinertsena īpašumam, vajagot vien paskatīties uz ģimenes ģerboni, no kuras īpašumu nopircis. Tajā esot redzams liels ozols, un katrs varot redzēt, ka tas esot strīdus ābola kopija. Tālāk Reinertsens atzinās, ka viņa dvēsele līksmojot, kad viņš sēžot un apbrīnojot vareno koku (te žurnālists bija piezīmējis, ka Reinertsenam, lai to ieraudzītu, būtu jāsēž uz savas mājas jumta), apzinoties, ka tas pieder viņam. Dienu pēc intervijas parādīšanās avīzē Hāgens koku bija nocirtis, sadedzinājis to kamīnā un pavēstījis avīzei, ka tas sasildījis ne vien viņa dvēseli, bet arī kāju pirkstus. Un Reinertsenam no šī brīža būs jāsamierinās ar to, ka varēs vērot dūmus no viņa skursteņa, jo, dažus turpmākos gadus kurinot kamīnu, tajā degs vienīgi šī ozolkoka malka. Provocējoši, protams, bet, kaut gan troksni, neapšaubāmi, radīja šaujamierocis, Klāsam Hafslunnam bija grūti noticēt, ka kaut kāda nolāpīta koka dēļ Reinertsens varētu nošaut Hāgenu.

Hafslunns pamanīja kaut kādu kustību lejā, pie vecā laivu šķūņa, aptuveni simts piecdesmit metru attālumā no viņa, Hāgena un Reinertsena īpašumiem. Tas bija vīrietis. Uzvalkā. Viņš uzkāpa uz ledus, vilka alumīnija laivu. Klāss samirkšķināja acis. Vīrietis salīgojās un nokrita ledainajā ūdenī uz ceļiem. Tad pagriezās uz Klāsa Hafslunna villas pusi, it kā juzdams, ka tiek novērots. Vīrieša seja bija melna. Vai tas bija bēglis? Vai tie būtu jau nokļuvuši līdz Nēsejai? Samulsis viņš paņēma binokli no plaukta sev aiz muguras un pavērsa to pret vīrieti. Nē. Tas nebija melns. Vīrieša seju klāja asinis. Sarkanajā sejā spīdēja divas baltas acis. Tagad viņš uzlika abas rokas uz laivas apmales un nostājās atkal uz kājām. Grīļodamies devās tālāk, ar abām rokām satvēra laivas virvi un vilka to sev līdzi. Un Klāss Hafslunns, kurš nebūt nebija reliģiozs cilvēks, iedomājās, ka redz Jēzu. Jēzu, kurš iet pa ūdens virsmu. Jēzu, kurš velk savu krustu uz Golgātu. Jēzu, kurš piecēlies no mirušajiem, lai apmeklētu Klāsu Hafslunnu un visu Nēseju. Jēzu ar lielu revolveri rokā.

* * *

Sīverts Falkeids sēdēja gumijas laivas priekšgalā ar seju pret vēju un Nēseju. Pēdējo reizi paskatījās pulkstenī. Tieši pirms trīspadsmit minūtēm viņš un Delta bija saņēmuši ziņojumu un tūlīt saistījuši to ar ķīlnieka krīzi.

– Tiek ziņots par šāvienu Nēsejā!

Viņu reakcijas laiks bija pieņemams. Viņi tur ieradīsies pirms dežurējošām mašīnām, kas arī tika nosūtītas uz Nēseju. Bet, vienalga, lode ir ātrāka, tas bija skaidrs.

Viņš varēja saskatīt alumīnija laivu un ūdens virsmu vietā, kur sākās ledus.

– Tagad! – viņš teica un pārvietojās uz laivas pakaļgalu pie pārējiem, tā, lai priekšgals paceltos uz augšu un, izmantojot laivas ātrumu, viņi varētu pa ūdeni uzslīdēt uz ledus.

Policists, kurš laivu vadīja, izcēla dzenskrūvi no ūdens.

Sasniegusi ledus malu, laiva noraustījās. Falkeids dzirdēja, kā tas skrāpē laivas dibenu, taču tās ātrums bija pietiekami liels, lai aizslīdētu tik tālu, ka ledus spētu izturēt cilvēka svaru. Cerams.

Sīverts Falkeids pārkāpa pāri laivas malai un piesardzīgi uzlika kāju uz ledus. Ūdens sniedzās mazliet pāri potītei.

– Sekojiet man ar divdesmit metru atstarpi! – viņš sacīja. – Pārējiem pa desmit metru atstarpei!

Falkeids sāka virzīties uz alumīnija laivas pusi. Aprēķināja attālumu – ap trīssimt metru. Laiva izskatījās pamesta, bet ziņojumā bija teikts, ka cilvēks, kurš it kā šāvis, izvilcis to no Hallsteinam Smitam piederošā šķūnīša.

– Ledus ir izturīgs! – viņš nočukstēja rācijā.

Delta visiem bija ledus āķi, auklā piestiprināti pie formastērpa. Ielūstot ledū, ar to palīdzību varēja izkļūt no ūdens. Un šāda aukla bija aptinusies ap Falkeida automāta stobru. Tādēļ, lai atbrīvotu ieroci, viņam nācās paskatīties uz leju.

Un tāpēc, izdzirdējis šāviena troksni, viņš nepaspēja pamanīt neko tādu, kas liecinātu, no kuras puses tas atskanējis. Viņš nedomādams nometās ūdenī guļus.

Vēlreiz norībēja. Tagad gan viņš ieraudzīja, ka viegls dūmu mākonītis paceļas no alumīnija laivas.

– Šāviens no laivas! – viņš izdzirdēja austiņā. – Mēs visi turam to uz grauda! Gaidām pavēli, lai sašautu to lupatās!

Viņiem bija paziņots, ka Smits ir bruņojies ar revolveri, un, protams, izredzes, ka viņam izdotos trāpīt Falkeidam no vairāk nekā divsimt metru attāluma, bija diezgan niecīgas. Bet tā šķita. Sīverts Falkeids smagi elsoja, bet stindzinoši aukstais ūdens sūcās cauri apģērbam un mērcēja miesu. Viņa uzdevums nebija izvērtēt, cik valstij izmaksātu šī sērijveida slepkavas dzīvības pietaupīšana. Cik izmaksātu tiesāšanas procesi, apsardze un cik – diennakts uzturēšanās pieczvaigžņu cietumā. Viņa pienākums bija novērtēt, cik lielus draudus šis slepkava var sagādāt viņa vīriem un citu cilvēku dzīvībām, un pielāgot atbildību. Nedomāt par vietām bērnudārzos un slimnīcās un vecu skolu kosmētiskajiem remontiem.

– Uguni! – Sīverts Falkeids pavēlēja.

Atbildes nebija. Tikai vējš un helikoptera dūkšana tālumā.

– Šaujiet! – viņš atkārtoja.

Joprojām neviens neapstiprināja, ka būtu dzirdējis. Helikopters tuvojās.

– Vai tu mani dzirdi? – austiņā atskanēja. – Vai esi ievainots?

Falkeids gatavojās atkārtot pavēli, bet tad saprata, ka noticis tas pats, kas mācību laikā pie Hokonsvernas – sāļais ūdens bija sabojājis mikrofonu, un darbojas tikai uztvērējs. Viņš pagriezās uz laivas pusi un kliedza, bet viņa balss noslīka helikoptera troksnī, kas tagad nekustīgi turējās gaisā tieši virs viņiem. Tad viņš deva savstarpēji norunāto signālu uguns atklāšanai – divas reizes iztaisnoja labo roku ar dūrē savilktu plaukstu. Reakcijas joprojām nekādas. Kas, pie velna, noticis? Falkeids devās atpakaļ pie gumijas laivas, kad pēkšņi pamanīja, ka divi no viņa vīriem pat nepieliecoties nāk uz viņa pusi.

– Gulstieties! – viņš iekliedzās, bet tie mierīgi turpināja viņam tuvoties.

– Mums ir sakari ar helikopteru! – viens no viņiem centās pārkliegt troksni. – Tie viņu redz, viņš laivā guļ!

Viņš gulēja laivas dibenā un ar aizvērtām acīm baudīja sauli, kas spīdēja tieši sejā. Viņš nevarēja neko dzirdēt, bet iztēlojās, kā ūdens klunkšķ un čalo pret laivas metāla korpusu. Ka ir vasara. Ka laivā sēž visa viņa ģimene. Ģimenes izbrauciens. Bērnu smiekli. Ja vien viņš turētu acis aizvērtas, tad varbūt varētu turpināt tur būt.

Viņš īsti nezināja, vai laiva kustas uz priekšu vai arī viņa svara dēļ nekustīgi guļ uz ledus. Tas nebija īpaši svarīgi. Nekur nebija jāsteidzas. Laiks bija apstājies. Varbūt tas vienmēr bija stāvējis uz vietas, bet varbūt tikai nupat apstājies? Apstājies viņam un tam, kurš turpināja sēdēt Amazon? Vai arī tam bija vasara? Vai arī tas tagad bija kādā patīkamākā vietā?

Kaut kas aizsedza sauli. Mākonis? Kāda seja? Jā, tā bija seja. Sievietes seja. Kā drūmas atmiņas, kas pēkšņi uzplaiksnī. Viņa sēdēja tam virsū un jāja. Čukstēja, ka mīlot viņu, ka vienmēr esot mīlējusi. Ka esot gaidījusi šo brīdi. Jautāja, vai viņš arī jūtot, ka laiks apstājies? Viņš sajuta laivas vibrēšanu, viņas vaidi izvērtās nepārtrauktā kliedzienā, it kā viņš būtu tai iedūris ar nazi. Un viņš izlaida gaisu no plaušām un sēklu no sēklinieku maisiņa. Un tad, uzgūlusies virsū, viņa nomira. Atsitās ar galvu pret viņa krūtīm, bet vējš dauzījās pret logu virs gultas viņu dzīvoklī. Un, pirms laiks atkal sāka ritēt, abi aizmiga, bezsamaņā, bez atmiņām, nekaunīgi.

Viņš atvēra acis.

Tas izskatījās pēc liela putna, kas lidinās virs viņa.

Tas bija helikopters. Tas karājās gaisā metrus desmit divdesmit virs viņa, tomēr viņš neko nedzirdēja, bet saprata, ka tas liek laivai vibrēt.

Katrīne stāvēja ēnā pie šķūnīša un drebinājās, vērodama, kā izmeklētāji tuvojas Amazon.

Redzēja, kā tiek atvērtas mašīnas priekšējās durvis abās pusēs un kā no salona izslīd žaketē tērpta roka. No nepareizās puses. No Harija puses. Kailā roka bija asiņaina. Inspektors iebāza galvu mašīnā – droši vien tādēļ, lai pārbaudītu elpošanu un pulsu. Tas vilkās ilgi, līdz beidzot Katrīne, nespēdama vairs ilgāk izturēt, izdzirda pati savu trīcošo balsi:

– Vai viņš ir dzīvs?

– Varbūt! – inspektors, pārkliegdams helikoptera rēkoņu jūras pusē, atsaucās. – Pulsu nejūtu, bet ir iespējams, ka viņš elpo! Manuprāt, ja ir dzīvs, tad ilgi tāds vairs nebūs!

Katrīne pagājās dažus soļus tuvāk.

– Ātrā palīdzība jau ir ceļā. Vai redzi šāviena brūci?

– Te ir pārāk daudz asiņu!

Katrīne iegāja šķūnītī. Paskatījās uz roku, kas nokarājās ārā pa durvīm. Likās, it kā tā kaut ko meklētu – kaut ko, ko vajadzētu satvert. Kādu citu roku. Viņa noglāstīja sev vēderu. Bija kaut kas tāds, ko vajadzētu viņam pastāstīt.

– Domāju, tu kļūdies! – otrs izmeklētājs no mašīnas salona atbildēja. – Viņš ir jau miris. Paskaties uz acu zīlītēm!

Katrīne aizmiedza acis.

Viņš vēroja sejas, kas bija saradušās abās pusēs viņa laivai. Viena no tām bija novilkusi savu melno masku. Tās mute, veidodama vārdus, pavērās, un, spriežot pēc saspringtās kakla muskulatūras, likās, ka viņš kliedz. Varbūt viņš sauca, lai nomet revolveri. Varbūt sauca viņu vārdā. Varbūt kliedza, ka atriebsies.

Katrīne piegāja pavisam klāt pie mašīnas durvīm Harija pusē. Dziļi ievilka elpu un paskatījās iekšā.

Stingi blenza. Juta, ka šoks ir vēl lielāks, nekā bija gaidījusi. Viņa tagad dzirdēja gaudojam ātrās palīdzības mašīnas sirēnu, bet viņa bija redzējusi vairāk mirušo cilvēku nekā šie inspektori un, uzmetusi īsu skatienu šim ķermenim, pamanīja, ka tajā asiņu vairs nav. Viņa to pazina un zināja, ka no tā ir palicis vairs tikai ārējais apvalks.

Viņa norija siekalas.

– Viņš ir miris. Neko neaiztieciet!

– Bet mums droši vien vajadzētu mēģināt atdzīvināt? Var gadīties…

– Nē! – viņa cieti noteica. – Lai paliek!

Viņa palika stāvam. Juta, ka šoks lēnām izzūd. Dod vietu izbrīnam. Pārsteigumam par to, ka Hallsteins Smits pats vadījis mašīnu un nebija ļāvis to darīt ķīlniekam. Tā, ko viņa bija uzskatījusi par Harija sēdvietu, tomēr nebija viņa vieta.

Harijs gulēja laivas dibenā un skatījās uz cilvēku sejām un helikopteru, kas aizsedza sauli un zilās debesis. Viņš bija paspējis vēlreiz piecirst kāju pie grīdas, pirms Hallsteins tika pie revolvera. Un tad viņam bija šķitis, ka Hallsteins padodas. Varbūt tā bija tikai iedoma, bet Harijam likās, ka ar zobiem un muti būtu sajutis, ka pulss tam kļūst aizvien vājāks un vājāks. Un tad – beidzot – izzuda pavisam. Harijs bija zaudējis samaņu divas reizes, līdz atkal pārdabūja rokudzelžos saslēgtās rokas sev priekšā, atbrīvojās no drošības jostas un no savas žaketes kabatas izmakšķerēja rokudzelžu atslēgas. Mašīnas aizdedzes atslēga bija nolūzusi, un viņš zināja, ka nepietiks spēka forsēt stāvo, apledojušo uzkalniņu līdz šosejai vai augstos kaimiņu īpašumu žogus abpus ceļam. Viņš bija saucis palīgā, bet Smits laikam bija izdauzījis no viņa balsi, un viņa vārgos saucienus noslāpēja kaut kur lidojošs helikopters – laikam policijas lidaparāts. Tāpēc viņš bija paņēmis revolveri, izgājis laivas šķūnīša priekšā un izšāvis gaisā – cerot, ka helikopterā to varētu sadzirdēt. Lai no gaisa varētu viņu arī ieraudzīt, viņš bija aizvilcis Smita laivu līdz ledum, iegūlies tajā un vairākkārt izšāvis gaisā.

Viņš nometa Ruger revolveri. Tas bija paveicis savu darbu. Viss bija beidzies. Tagad viņš varēja atgriezties. Atgriezties vasarā, kad bija divpadsmit gadus vecs un gulēja laivā, ielicis mātei klēpī savu galvu, un tēvs viņiem ar Sēsu stāstīja par kādu greizsirdīgu ģenerāli kara laikā starp venēciešiem un turkiem. Harijs zināja, ka vakarā, kad viņi apgulsies, viņam viss būs jāpaskaidro savai mazajai māšelei. Patiesībā viņš pat mazliet priecājās, jo… lai cik ilgu laiku tas prasītu, viņa nepadosies, kamēr nebūs sapratusi kopsakarību. Un Harijam patika kopsakarības. Arī tādas, par kurām dvēseles dziļumos zināja, ka to nav.

Viņš aizvēra acis.

Viņa joprojām tur bija. Gulēja viņam blakus. Un tagad viņa čukstēja tam ausī:

– Vai tu domā, Harij, ka spēj arī dot dzīvību?

27 O, esmu šeit tikai tāpēc, lai apsveiktu vienu no tiem, kurš man palīdzēja atšķetināt Vampīrista lietu. Šodien jums ir jārunā ar doktoru Smitu, nevis ar mani. (Angļu val.)

EPILOGS

Harijs iepildīja glāzē Jim Beam. Nolika pudeli atpakaļ plauktā. Pacēla glāzi. Un uzlika to uz letes blakus glāzei ar baltvīnu Anneša Villera priekšā. Aiz viņa, vēlēdamies pasūtīt, drūzmējās apmeklētāji.

– Tagad tu jau izskaties krietni labāk! – Annešs sacīja un paskatījās uz viskija glāzi, tai nepieskaroties.

– Tavs tēvs mani salāpīja! – Harijs atbildēja.

Viņš paskatījās uz Eisteinu, kurš pamāja ar galvu, apliecinādams, ka varēšot mēģināt kādu brīdi noturēt fortu viens pats.

– Kā sviežas nodaļā?

– Labi, – Annešs sacīja. – Bet tu jau zini. Klusums pēc vētras.

– Hmm. Tev taču ir skaidrs, ka to sauc…

– Jā. Gunnars Hāgens man šodien pajautāja, vai vēlos kļūt par izmeklēšanas šefa pagaidu vietnieku, kamēr Katrīne atrodas atvaļinājumā.

– Apsveicu! Bet vai neesi mazliet par jaunu tādam darbam?

– Viņš sacīja, ka tu esot to ieteicis.

– Es? Var jau būt – kamēr manas smadzenes bija traumētas!

Harijs pagrieza skaļuma regulēšanas pogu, un Jayhawks sāka dziedāt “Tampa to Tulsa” mazliet skaļāk.

Annešs pasmaidīja.

– Jā, tēvs man teica, ka tu esot saņēmis pamatīgu pērienu! Starp citu, kad tu saprati, ka viņš ir mans tēvs?

– Tur nebija, ko nesaprast. Pierādījumi runāja skaidru valodu. Kad nosūtīju viņa matu DNS analīzei, tiesu mediķi atrada sakritību ar vienu no nozieguma vietas DNS profiliem. Nevis ar kādu no aizdomās turamiem, bet ar vienu no izmeklētāju profiliem, kurus taču vienmēr pievieno gadījumos, kad tie atradušies nozieguma vietā. Ar tavējo, Anneš! Bet tā bija tikai daļēja sakritība. Radniecība. Sakritība: tēvs – dēls. Tu pirmais saņēmi rezultātu, taču nedevies tālāk ne pie manis, ne pie kāda cita policijā. Kad es galu galā uzzināju par šo sakritību, ātri vien tika noskaidrots, ka galvenā ārsta Stefensa mirušās sievas meitas uzvārds bijis Villere. Kādēļ tu mani neinformēji?

Annešs paraustīja plecus.

– Es nespēju saskatīt, ka šai sakritībai būtu kāds sakars ar lietu.

– Un tu negribēji tikt saistīts ar viņu? Tādēļ tu izmanto savas mātes meitas uzvārdu?

Annešs pamāja ar galvu.

– Tas ir garš stāsts, bet tagad kļūst labāk. Mēs sarunājamies. Viņš ir kļuvis lēnīgāks un ir sapratis, ka nav perfekts. Un es esmu kļuvis… mjā, mazliet vecāks un gudrāks varbūt. Un kā tu noprati, ka Mūna bija manā dzīvoklī?

– Dedukcija!

– Protams. Un kā?

– Smarža tavā koridorā. Old Spice. Losjons pēc skūšanās. Bet tu nebiji noskuvies! Un Oļegs pieminēja baumas, ka Mūna Do parfīma vietā lietojot Old Spice. Un vēl – krātiņš kaķim. Cilvēki nelieto krātiņus kaķiem, ja vien tos bieži neapmeklē, piemēram, kāda sieviete, kurai ir alerģija pret kaķiem.

– Nu gan tu laid, Harij!

– Tu arī, Anneš! Tomēr es domāju, ka šim darbam tu esi pārāk jauns un nepieredzējis.

– Kādēļ tad mani ieteici? Es neesmu pat inspektors!

– Tādēļ tev vajadzētu apdomāt un saprast, kurā jomā tev jākļūst labākam, un tad atteikties.

Annešs papurināja galvu un iesmējās.

– Okay. Tieši to es arī darīju.

– Labi. Vai nedzersi savu Jim Beam?

Annešs Villers paskatījās uz glāzi. Dziļi ievilka elpu un papurināja galvu.

– Patiesībā viskijs man nepatīk! Es to pasūtu, lai līdzinātos tev!

– Un?

– Un ir pienācis laiks izvēlēties pašam savu dzērienu. Lūdzu, izlej to!

Harijs paņēma glāzi un izlēja tās saturu izlietnē. Interesanti, vai nevarētu piedāvāt glāzīti no pudeles, ko Stole Eune bija atnesis kā novēlotu dāvanu par darba uzsākšanu bārā – oranžas krāsas vīnu no aromātiskām zālītēm ar nosaukumu Stumbras 999 Raudonos Devynerios. Viņš bija paskaidrojis, ka tāda pudele viņiem esot bijusi studentu bārā un tā esot iedvesmojusi bāra saimnieku uz seifa kodu, kas savukārt novedis Hallsteinu Smitu pērtiķu slazdā. Harijs pagriezās, lai pastāstītu to Annešam, kad pamanīja kādu, kurš nupat kā bija ienācis Jealousy bārā. Viņu skatieni sastapās.

– Atvaino, – Harijs ieteicās. – Mums ir jauks apmeklētājs.

Viņš vēroja, kā viņa lēni nāk cauri pilnajai telpai. Tomēr šķita, ka šobrīd viņa tajā ir pavisam viena. Viņa nāca tieši tāpat kā pirmajā reizē, kad viņš bija redzējis to nākam pretī pāri pagalmam. Kā balerīnu.

Rākela apstājās pie letes un uzsmaidīja viņam.

– Jā! – viņa ierunājās.

– Jā?

– Jā, es piekrītu!

Harijs plati pasmaidīja un uzlika plaukstu uz viņas rokas.

– Es mīlu tevi, sieviete!

– Labi, ka zinu. Jo mēs dibināsim akciju sabiedrību, kurā es būšu valdes priekšsēdētāja, man būs 30 procenti no akcijām, ceturtdaļa no slodzes un katru vakaru mēs atskaņosim vismaz vienu P. Dž. Hārvijas dziesmu!

– Norunāts! Vai dzirdi, Eistein?

– Ja viņa ir pieņemta, tad tūlīt dabū viņu aiz letes! – Eisteins noelsās.

Annešs aizvilka ciet jakas rāvējslēdzēju.

– Mūnai ir biļete uz kino. Novēlu jums jauki pavadīt vakaru!

Rākela nozuda aiz letes pie Eisteina, bet Annešs izmetās ārā pa durvīm.

Harijs paņēma telefonu un sastādīja numuru.

– Hāgens, – telefonā atskanēja atbilde.

– Sveiks, šef, te Harijs!

– Redzu. Vai tagad atkal esmu šefs?

– Piedāvā Villeram to darbu vēlreiz! Panāc, lai viņš piekrīt!

– Kāpēc?

– Es kļūdījos, viņš tam ir gatavs.

– Bet…

– Izmeklēšanas šefa vietniekam ir ierobežotas iespējas rakņāties lietās, un viņš daudz iemācīsies.

– Jā, bet…

– Un tagad ir īstais laiks, kad pēc vētras ir iestājies klusums.

– Tu zini, ka to sauc…

– Jā.

Harijs beidza runāt. Centās atvairīt domu. Par to, ko Smits mašīnā bija teicis par nākotni. Viņš bija izstāstījis to Katrīnei, un abi bija pārbaudījuši Smita saraksti, taču netika atraduši nekādas norādes par jaunu vampīristu vervēšanu. Tur viņi maz ko varēja darīt, laikam jau tomēr tā bija tikai galīgi jukuša cilvēka iedoma. Harijs uzgrieza Jayhawks vēl par divām iedaļām skaļāk. Tā, lūk!

Sveins “Saderinātais” Finne Gaina sporta centrā iznāca no dušas un tukšajā ģērbtuvē kails nostājās spoguļa priekšā. Viņam patika šī vieta, patika skats uz parku, telpas un brīvības sajūta. Nē, šī sajūta viņu nebiedēja tā, kā bija ticis brīdināts. Viņš ļāva ūdenim notecēt no ķermeņa, ļāva mitrumam izgarot no ādas. Treniņš bija turpinājies ilgi. Viņš pie tāda bija pieradis jau cietumā, stundu pēc stundas, smagi elpojot, svīstot un cilājot dzelžus. Viņa ķermenis izturēja. Tam bija jāiztur, jo priekšā stāvēja smags darbs. Viņš nezināja, kas ir šis cilvēks, kurš ar viņu sazinājās, un jau labu brīdi viņš neko nebija no tā saņēmis. Bet no piedāvājuma nebija iespējams atteikties. Dzīvoklis. Jauna identitāte. Un sievietes.

Viņa roka noglāstīja tetovējumu uz krūtīm.

Tad viņš pagriezās un piegāja pie ģērbtuves skapīša ar piekaramo atslēgu un sārtas krāsas traipu. Viņš sastādīja ciparu kodu, kas bija ticis atsūtīts. 0999. Dievam vien zināms, vai šis skaitlis kaut ko nozīmē, bet slēdzene atvērās. Viņš atvēra skapīša durvis. Tajā gulēja aploksne. Viņš to atplēsa un apvērsa otrādi. Rokā iekrita balta plastmasas atslēga. Viņš izņēma arī kādu papīra gabaliņu. Uz tā bija adrese. Holmenkollenē.

Aploksnē bija vēl kaut kas. Ieķēries tajā.

Viņš saplēsa aploksni. Skatījās uz tajā esošo priekšmetu. Melns. Un skaists savā vienkāršajā nežēlīgumā. Viņš ielika to mutē un sakoda žokļus. Juta sāls un rūgtas dzelzs garšu. Sajuta uguni. Sajuta slāpes.

saturs

PROLOGS

PIRMĀ DAĻA

1. NODAĻA Trešdienas vakars

2. NODAĻA Ceturtdienas priekšpusdiena

3. NODAĻA Ceturtdienas pēcpusdiena

4. NODAĻA Ceturtdienas vēla pēcpusdiena

5. NODAĻA Ceturtdiena, vakars un nakts

6. NODAĻA Piektdienas rīts

7. NODAĻA Piektdienas priekšpusdiena

8. NODAĻA Piektdiena, dienas vidus

9. NODAĻA Piektdienas pēcpusdiena

10. NODAĻA Sestdienas rīts

11. NODAĻASestdienas pēcpusdiena

12. NODAĻA Sestdienas vakars

13. NODAĻA Sestdiena, vēls vakars

14. NODAĻA Svētdienas rīts

15. NODAĻA Svētdienas vakars

16. NODAĻA Svētdienas nakts

17. NODAĻA Pirmdienas rīts

18. NODAĻA Pirmdiena, dienas vidus

19. NODAĻA Pirmdienas vakars

20. NODAĻA Nakts uz otrdienu

OTRĀ DAĻA

21. NODAĻA Otrdienas rīts

22. NODAĻA Otrdienas pēcpusdiena

23. NODAĻA Otrdiena, vēla pēcpusdiena

24. NODAĻA Otrdienas vakars

25. NODAĻA Otrdienas nakts

26. NODAĻA Otrdienas nakts

27. NODAĻA Trešdienas rīts

28. NODAĻA Trešdienas pēcpusdiena

29. NODAĻA Trešdienas vakars

30. NODAĻA Trešdienas nakts

31. NODAĻA Trešdienas nakts

32. NODAĻA Trešdienas nakts

33. NODAĻA Ceturtdienas rīts

TREŠĀ DAĻA

34. NODAĻA Sestdiena

35. NODAĻA Svētdienas priekšpusdiena

36. NODAĻA Svētdienas vakars

37. NODAĻA Trešdienas pēcpusdiena

38. NODAĻA Ceturtdienas rīts

39. NODAĻA Ceturtdienas nakts

40. NODAĻA Piektdienas priekšpusdiena

41. NODAĻA Piektdienas priekšpusdiena

EPILOGS

Content

Nesbē Jū Slāpes

PROLOGS

PIRMĀ DAĻA

1. NODAĻA Trešdienas vakars

2. NODAĻA Ceturtdienas priekšpusdiena

3. NODAĻA Ceturtdienas pēcpusdiena

4. NODAĻA Ceturtdienas vēla pēcpusdiena

5. NODAĻA Ceturtdiena, vakars un nakts

6. NODAĻA Piektdienas rīts

7. NODAĻA Piektdienas priekšpusdiena

8. NODAĻA Piektdiena, dienas vidus

9. NODAĻA Piektdienas pēcpusdiena

10. NODAĻA Sestdienas rīts

11. NODAĻA Sestdienas pēcpusdiena

12. NODAĻA Sestdienas vakars

13. NODAĻA Sestdiena, vēls vakars

14. NODAĻA Svētdienas rīts

15. NODAĻA Svētdienas vakars

16. NODAĻA Svētdienas nakts

17. NODAĻA Pirmdienas rīts

18. NODAĻA Pirmdiena, dienas vidus

19. NODAĻA Pirmdienas vakars

20. NODAĻA Nakts uz otrdienu

OTRĀ DAĻA

21. NODAĻA Otrdienas rīts

22. NODAĻA Otrdienas pēcpusdiena

23. NODAĻA Otrdiena, vēla pēcpusdiena

24. NODAĻA Otrdienas vakars

25. NODAĻA Otrdienas nakts

26. NODAĻA Otrdienas nakts

27. NODAĻA Trešdienas rīts

28. NODAĻA Trešdienas pēcpusdiena

29. NODAĻA Trešdienas vakars

30. NODAĻA Trešdienas nakts

31. NODAĻA Trešdienas nakts

32. NODAĻA Trešdienas nakts

33. NODAĻA Ceturtdienas rīts

TREŠĀ DAĻA

34. NODAĻA Sestdiena

35. NODAĻA Svētdienas priekšpusdiena

36. NODAĻA Svētdienas vakars

37. NODAĻA Trešdienas pēcpusdiena

38. NODAĻA Ceturtdienas rīts

39. NODAĻA Ceturtdienas nakts

40. NODAĻA Piektdienas priekšpusdiena

41. NODAĻA Piektdienas priekšpusdiena

saturs