Nesbē Jū

Spoks

Jū Nesbē

Spoks

.

Atsauksmes

Jū Nesbē viens no labākajiem kriminālromānu rakstniekiem. Iespējams, pats labākais… Romāns “Spoks” nedrīkst palaist to garām!

The Globe and Mail (Kanāda)

Pat ja neesi Harija Hola fans vai arī vēlies viņu iepazīt tikai tagad, aizraujošāku lasāmvielu par šo neatrast. Romāns “Spoks” turēs savā varā līdz pat pēdējai lappusei.

Oprah.com

Jau atkal Jū Nesbē demonstrē savas izcilās stāstnieka dotības! Un, izlasot romānu “Spoks”, atliek vienīgi secināt ar katru nākamo darbu Jū Nesbē kļūst tikai labāks.

Vāsterbotten (Zviedrija)

…Pilns negaidītu notikumu un sižeta pavērsienu… meistarīgi uzrakstīts darbs kriminālžanra labākajās tradīcijās, vienlaikus apliecinot rakstnieka talantu stilistiski daudzslāņaina sižeta radīšanā.

The Independent (Īrija)

Iepazīstot Jū Nesbē romānus “Sniegavīrs” un “Leopards”, likās ir sasniegts maksimāli iespējamais sajūtu, spriedzes un līdzpārdzīvojuma efekts. Un tomēr cik mānīgi! Katrs nākamais darbs ir jaunatklājums, un romāna “Spoks” fināla mistērija paceļ to vēl augstākā līmeni.

Daily Express (Anglija)

“Spoks” ir labākais kriminālromāns… Labāka par Jū Nesbē skandināvu literatūrā vienkārši nav!

Weekenddavisen (Dānija)

PIRMĀ DAĻA

.

1.   NODAĻA

Viņas ausīs skanēja izmisīgas vaimanas. Kā asi šķēpi tās lauzās cauri visām pārējām vakarīgā Oslo centra skaņām: vienmērīgajai mašīnu dūkoņai aiz loga, tālumā aurojošai sirēnai un baznīcas pulkstenim, kas nupat bija sācis iezvanīt veselo stundu. Tieši šajās vakara stundās un reizēm pirms paša saullēkta viņa devās barības meklējumos. Uz virtuves netīrā linoleja grīdas viņa grozīja degunu, zibenīgi reģistrējot apziņā smakas un iedalot tās trīs kategorijās: barības smaržas, draudīgās un tās, kuras neattiecas uz izdzīvošanu. Pelēko tabakas pelnu skābā dvaka. Saldenā cukura garša no asinīm uz vates tampona. Rūgtā alus smaka no korķa, kas reiz bijis uz Ringnes pudeles. Gaisīgās sēra, salpetra un ogļskābās gāzes molekulas, kas nāca no 9 x 18 milimetru patronas čaulītes, ko bieži vien dēvēja vienkārši par Makarov pēc pistoles nosaukuma, kurai sākotnēji tika paredzēts šis kalibrs. Dūmu strūkliņa no cigaretes izsmēķa ar dzeltenu filtru melna paciņa ar krievu divgalvaino ērgli. Tabaku varēja ēst. Un te vāja alkohola, ādas, tauku un asfalta smaka. Saišu zābaks. Viņa to apostīja un secināja, ka apēst nebūs tik viegli kā žaketi no skapja, to, kas smird pēc benzīna un puvuša dzīvnieka, no kura ādas tā šūta. Šobrīd grauzēja smadzenes pilnībā nodarbināja problēma, kā forsēt priekšā uzradušos šķērsli. Tā bija mēģinājusi no abām pusēm, bija mēģinājusi iespiesties ar savu divdesmit piecus centimetrus garo un puskilogramu smago miesas blāķīti starp šķērsli un sienu, tomēr tas nebija izdevies. Šķērslis gulēja uz sāniem, ar muguru aizsedzot ieeju uz midzeni, pie tās astoņiem jaundzimušajiem, vēl aklajiem un kailajiem mazuļiem, kas, pieprasot viņas pupus, pīkstēja aizvien skaļāk un skaļāk. Miesas kalns oda pēc sāls, sviedriem un asinīm. Tas bija cilvēks. Vēl dzīvs cilvēks: viņas jutīgās ausis uztvēra vājus sirdspukstus, ko neapslāpēja pat izsalkušo mazuļu skaļie spiedzieni.

Viņa baidījās, tomēr izvēles nebija. Kad jāpaēdina izsalkuši mazuļi, nav svarīgas nekādas briesmas, nekāda piepūle un nekādi instinkti. Un, lūk, tā, izslējusi degunu, sastinga un gaidīja, kad radīsies problēmas risinājums.

Baznīcas zvans tagad skanēja vienā ritmā ar cilvēka sirdspukstiem. Viens sitiens, divi. Trīs, četri…

Viņa atieza savus grauzēja zobus.

Jūlijs. Velns! Jūlijā nedrīkst mirt. Vai tiešām es dzirdu baznīcas zvana skaņas, vai arī nolādētajās lodēs ir bijis halucinogēns? Okay, viss beigsies šeit. Pie velna, kāda gan starpība? Šeit vai tur, tagad vai vēlāk? Bet vai tiešām esmu pelnījis nāvi jūlijā? Putnu dziesmām skanot, klausoties pudeļu šķindā un smieklos no Ākešelvas puses, nolāpītajā vasaras laimē, kas aiz loga piepildījusi visu pasauli? Vai tiešām esmu pelnījis gulēt uz grīdas netīrā narkomānu graustā ar vienu lieku caurumu ķermenī, pa kuru izplūst dzīvība, sekundes un atmiņu uzplaiksnījumi par notikumiem, kuru dēļ esmu šeit? Viss lielais un mazais, vesels gadījumu un neizdarīto izvēļu kalns vai tas esmu es? Vai tas ir viss? Vai tā ir mana dzīve? Man taču bija plāni, vai ne? Tagad palicis maisiņš ar putekļiem, anekdote bez kulminācijas, tik īsa, ka es paspētu to izstāstīt, pirms tas velna zvans pārstās skanēt. Nolādētais ugunsmetējs! Neviens man neteica, ka nomirt ir tik sāpīgi. Vai tu esi tur, tēt? Nepazūdi, tagad nepazūdi! Klausies, anekdote skan tā: mani sauc Gusto. Man palika deviņpadsmit gadu. Tu biji slikts puisis, kurš samīlēja sliktu meiteni, un pēc deviņiem mēnešiem pasaulē izsprāgu es un, vēl nepaspējis izteikt vārdu “tētis", jau nokļuvu pie audžuvecākiem. Es riebu tiem, cik vien spēju, bet viņi tikai ciešāk ievīstīja mani savā smacējošajā aizbildnības segā un jautāja, ko es vēlētos, lai kļūtu mierīgāks. Kaut kādu draņķa saldējumu? Viņi, velns parāvis, nesaprata, ka tādi kā tu un es uzreiz ir jānošauj, jāiznīcina kā kaitēkļi, ka mēs izplatām slimības un pagrimumu, turklāt, ja vien rodas iespēja, vairojamies kā žurkas. Viņi paši ir vainīgi. Bet arī tie kaut ko vēlas. Visi kaut ko vēlas. Man bija trīspadsmit gadu, kad savas audžumātes skatienā pirmo reizi saskatīju, ko vēlas viņa.

-     Tu esi tik skaists, Gusto, viņa teica, ienākot vannasistabā, kurai biju atstājis vaļā durvis. Un nebiju ieslēdzis arī dušu, lai viņu neizbiedētu. Viņa pastāvēja tieši vienu sekundi ilgāk, nekā vajadzēja, un tad izgāja. Un es iesmējos, jo beidzot zināju. Tas ir mans talants, tēt: es varu redzēt, ko cilvēki vēlas. Vai tas man no tevis, vai arī tu tāds biji? Pēc tam kad viņa izgāja, es aplūkoju sevi lielajā vannasistabas spogulī. Viņa nebija pirmā, kas bija teikusi, ka esmu skaists. Es biju straujāk attīstījies nekā citi puikas. Gara auguma, slaids, ar platiem pleciem, muskuļains. Tik melniem matiem, ka tie mirdzēja, it kā atgrūžot visu gaismu. Plati vaigukauli. Spēcīgs, pareizi veidots zods. Liela, alkatīga mute ar pilnīgām lūpām kā meitenei. Melnīgsnēja, gluda āda. Brūnas, gandrīz melnas acis. “Brūnā žurka” tā mani bija iesaucis viens no klasesbiedriem. Liekas, Didriks. Viņš vēlējās kļūt par pianistu un uzstāties koncertos. Man palika piecpadsmit, un viņš klasē pateica to skaļi. “Šī brūnā žurka pat lasīt nav kārtīgi iemācījusies.”

Es tikai pasmējos, jo zināju, protams, zināju, kāpēc viņš tā saka un ko viņš vēlas iegūt. Kamilla, kurā viņš bija klusībā iemīlējies un kura tikpat slepeni bija iemīlējusies manī. Klases vakarā es mazliet pataustīju to, kas viņai zem džempera. Nekā īpaša jau nebija. Par to es pastāstīju dažiem zēniem, un Didriks, šķiet, bija padzirdējis un nolēmis mani atbīdīt sāņus. Nebija tā, ka man ļoti gribētos noturēties savā vietā, taču atbīdīšana ir atbīdīšana. Tādēļ devos pie Tutu uz motociklistu klubu. Jau skolā es viņiem biju mazliet piegādājis hašišu un tagad paskaidroju: lai varētu labi veikt savu darbu, pret mani ir jāizturas ar cieņu. Tutu sacīja, ka parūpēšoties par Didriku. Vēlāk Didriks atteicās paskaidrot, kā viņam izdevies iespiest divus pirkstus tieši zem zēnu tualetes durvju augšējās eņģes, taču mani viņš nekad vairs nesaukāja par brūno žurku. Un tiešām viņš nekad arī nekļuva par koncertpianistu. Velns, cik sāpīgi! Nē, tēt, man nav vajadzīgs mierinājums, bet gan šāviens. Tikai pēdējais šāviens, un es klusi un mierīgi atstāšu šo pasauli. Apsolu! Atkal skan baznīcas zvans. Tēt!?

2.    NODAĻA

Oslo lidostā Gardermūenē bija gandrīz pusnakts, kad SK-459 reisa lidmašīna no Bangkokas iegriezās norādītajā vietā pie izejas numur 46. Pirmais pilots Tords Šulcs bremzēja, līdz Airbus 340 apstājās pavisam, un tad ātri izslēdza degvielas padevi. Reaktīvo dzinēju metāliskā kaukšana izvērtās labsirdīgā dūkoņā un brīdi vēlāk apklusa pavisam. Tords Šulcs automātiski atzīmēja laiku: trīs minūtes un četrdesmit sekundes pēc piezemēšanās, divpadsmit minūtes agrāk par noteikto laiku. Kopā ar otro pilotu viņi sāka aizpildīt kontroles datu kartes, jo lidmašīnai būs jāpaliek šeit visu nakti. Ar visu bagāžu. Viņš pašķirstīja borta žurnālu. 2011. gada septembris. Bangkokā joprojām lija, tur valdīja parastā tveice, un viņš bija ilgojies pēc mājām un pirmajiem vēsajiem rudens vakariem. Oslo septembrī nebija labākas vietas uz zemes! Viņš aizpildīja aili par atlikušo degvielu. Degvielas rēķini. Bija gadījies, ka viņam nācās par tiem atbildēt. Pēc reisiem no Amsterdamas vai Madrides, kad viņš bija lidojis ātrāk, nekā tas bija ekonomiski izdevīgi, bija sadedzinājis degvielu par tūkstošiem kronu, lai paspētu. Galu galā priekšnieks bija izsaucis viņu uz paklāja.

-    Ko paspēt? priekšnieks bija uzbrēcis. Tev nebija neviena pasažiera, kuram vajadzētu paspēt uz citu reisu!

-   Pati punktuālākā aviokompānija pasaulē, Tords Šulcs bija nomurminājis reklāmas saukli.

-    Ekonomiski visdraņķīgākā aviokompānija pasaulē! Vai tas ir viss, ko vari paskaidrot?

Tords Šulcs bija paraustījis plecus. Viņš taču nevarēja stāstīt patiesību: viņš bija atvēris degvielas vārstus, jo pašam vajadzēja

paspēt. Uz Bergenas, Tronheimas vai Stavangeres reisu, jo bija ārkārtīgi svarīgi, lai šajā reisā dotos tieši viņš, nevis kāds cits pilots.

Viņš bija pārāk vecs, un vienīgais, ko priekšnieki varēja ar viņu izdarīt, bija sakliegt un izlamāt. Nopietnas kļūdas viņš nebija pieļāvis, aviokompānija viņu aizstāvēja, un jau pēc dažiem gadiem viņš būs sasniedzis the two fives piecdesmit piecu gadu vecumu un tad varēs doties pensijā. Tords Šulcs nopūtās. Tikai daži gadi, lai sakārtotu lietas un nebeigtu savas dienas kā ekonomiski visdraņķīgākais pilots pasaulē.

Tords Šulcs parakstījās žurnālā, piecēlās un izgāja no pilota kabīnes, lai nodemonstrētu pasažieriem sniegbalto zobu rindu savā melnīgsnējā pilota sejā smaidu, kas liecinātu, ka viņš ir visīstākais misters Drošums. Pilots. Profesijas nosaukums kādreiz bija piešķīris viņam nozīmīgumu citu acīs. Viņš bija redzējis, kā cilvēki sievietes un vīrieši, jauni un veci -, izdzirdot maģisko vārdu “pilots”, automātiski bija sākuši raudzīties viņā ar citām acīm, ievērojuši viņā harismu, nevērīgu puicisku šarmu un reizē ar to gaisa kuģa kapteiņa auksto aprēķinu un rīcībspēju, viņa izcilo intelektu un drosmi, metot izaicinājumu fizikas likumiem un parasto cilvēku iedzimtajām bailēm. Bet tas bija sen. Tagad uz viņu skatījās kā uz autobusa šoferi un jautāja, cik maksā lētākās biļetes līdz Laspalmasai un kāpēc Lufthansa lidmašīnās ir ērtākas vietas kājām.

Lai velns viņus parauj! Lai velns parauj viņus visus!

Tords Šulcs nostājās pie izejas blakus stjuartēm, izslējās, pasmaidīja un Šepardas lidotāju skolā apgūtajā Teksasas dialektā norunāja savu “welcome back, miss”. Pretī saņēma atzinīgu smaidu. Bija laiks, kad, tā smaidot, viņš bija varējis ielidošanas zālē norunāt tikšanos. Un viss bija arī izdevies. No Keiptaunas līdz Aitai. Sievietes. Lūk, kur bija problēma! Un risinājums. Sievietes. Vairāk sieviešu. Jaunas sievietes. Un tagad? Mati zem formas cepures bija kļuvuši retāki, taču pēc pasūtījuma šūtais formastērps izcēla viņa augumu un platos plecus. Tieši augumu viņš bija vainojis, jo netika lidotāju skolas grupā, kurā mācīja lidot ar iznīcinātājiem. Viņš kļuva par kravas Herkules debesu darba zirga pilotu. Mājiniekiem viņš bija iestāstījis, ka esot dažus centimetrus par garu, ka Starfighter F-5 un F-16 kabīnēs varot iesēsties vienīgi punduri. Tomēr patiesībā viņš nebija izturējis konkursu. Ar ķermeni viss bija kārtībā. Tas vienmēr bija kārtībā. Ķermenis bija vienīgais, kuru viņam kopš tā laika bija izdevies uzturēt formā, tas nebija iziris vai izburbējis. Kā viņa laulība. Kā ģimene. Draugi. Kā tas bija noticis? Kur bija viņš, kad tas viss notika? Droši vien kādā viesnīcas numurā Keiptaunā vai Altā, ar kokaīnu degunā, lai atsvērtu potenci graujošo alkohola ietekmi bārā, un locekli pozīcijā “not-welcome-back-miss”, lai kompensētu to, kas viņš nav un nekad vairs nebūs.

Torda Šulca skatiens pievērsās kādam vīrietim, kurš starp lidmašīnas krēslu rindām nāca viņam pretī. Ar noliektu galvu un tomēr garāks par pārējiem pasažieriem. Tikpat platiem pleciem un slaids kā viņš pats. īsi apgrieztie, gaišie mati atgādināja drēbju suku. Izskatījās jaunāks par Tordu gandrīz vai pēc norvēģa, tomēr nelikās, ka būtu tūrists, kas atgriežas mājās. Ar savu pelēkbrūno iedegumu, kāds parasti piemīt baltajiem, kuri ilgi uzturējušies Dienvidaustrumu Āzijā, viņš vairāk atgādināja ekspatriantu. Brūnais, pēc pasūtījuma šūtais linauduma uzvalks liecināja par kvalitāti un nopietnību. Varbūt darījumu cilvēks, kuram pieder ne pārāk ienesīgs uzņēmums, jo ceļo taču ekonomiskajā klasē? Tomēr Torda Šulca skatienu nepiesaistīja ne uzvalks, ne arī vīrieša augums, bet rēta. Tā sniedzās no kreisā mutes kaktiņa gandrīz līdz ausij kā sirpim līdzīgs smaids.

-   See you.

Tords Šulcs nodrebēja, taču nepaspēja atbildēt uz sveicienu, jo vīrietis jau pagāja garām un izkāpa no lidmašīnas. Balss viņam bija rupja un aizsmakusi, arī asinīm pielijušās acis liecināja, ka viņš tikko ir pamodies.

Lidmašīna bija tukša. Kad kāpa ārā apkalpes grupiņa, pie nolaišanās joslas jau stāvēja minivens ar lidmašīnas salona uzkopējiem. Tords Šulcs ievēroja, ka mazais, druknais krievs dzeltenajā vestē ar firmas “Solox" logo pirmais izkāpj no mašīnas un uzsteidzas augšup pa trapu.

See you.

Ejot pa koridoru uz apkalpes telpu, Torda Šulca smadzenēs turpināja skanēt šie vārdi.

-   Vai tev nebija vēl arī soma? viena no stjuartēm, norādot uz Torda Samsonite čemodānu, pajautāja.

Viņš neatcerējās, kā šo stjuarti sauc. Mīa? Maja? Katrā ziņā kaut kad pagājušajā gadsimtā viņš ar to kādā apstāšanās reizē bija pārgulējis. Vai varbūt nebija?

-   Nē! Tords Šulcs atbildēja.

See you. Vai tas nozīmē: “Vēl tiksimies”? Vai arī: “Redzu, ka tu vēlies tikties ar mani”?

Viņi pagāja garām nožogojumam uz apkalpes telpu, kur teorētiski varēja sēdēt muitnieks. Deviņdesmit deviņos procentos gadījumu krēsls aiz nožogojuma bija tukšs, un Tords nekad ne reizi trīsdesmit gadu laikā, kamēr viņš strādāja aviokompānijā, nebija ticis apturēts un pārmeklēts.

See you. J

Gluži kā: “Es patiešām tevi redzu.” Un:.“Ei zinu, kas tu esi.”

Tords Šulcs iesteidzās pa apkalpes telpas durvīm.

Sergejs Ivanovs, kā parasti, raudzījās, lai pirmais tiktu ārā no minivena, kad tas apstājās uz asfalta blakus aerobusam, un uzskrēja pa trapu tukšajā lidmašīnā. Viņš paņēma putekļsūcēju un ieslēdzās pilotu kabīnē. Tad uzvilka lateksa cimdus līdz vietai, kur sākās tetovējumi, atvēra putekļsūcēja augšējo vāciņu un attaisīja kapteiņa skapīti. Izcēla no tā mazo Samsonite somiņu, atvilka rāvējslēdzēju, pacēla metāla dibena plāksnīti un pārliecinājās, ka zem tā guļ visi četri kilogramu smagie, ķieģeļiem līdzīgie sainīši. Pēc tam ielika somiņu putekļsūcējā iespieda to starp šļūteni un lielo putekļu maisiņu, kuru īsi pirms tam bija iztukšojis. Aizvēra vāciņu, atslēdza pilotu kabīnes durvis un iedarbināja putekļsūcēju. Tas viss tika paveikts dažu sekunžu laikā.

Uzkopuši un iztīrījuši salonu, apkopēji nesteidzīgi izkāpa no lidmašīnas, gaišzilos atkritumu maisus iemeta Daihatsu aizmugurē un brauca atpakaļ uz atpūtas telpu. Līdz lidostas slēgšanai uz nakti vēl tikai dažām lidmašīnām vajadzēja nosēsties un pacelties. Ivanovs pār plecu pašķielēja uz maiņas priekšnieci Jenniju un pārlaida skatienu arī datora monitoram, kurā bija redzami ielidošanas un izlidošanas laiki. Aizkavēšanās nebija.

-   Es ņemšu Bergenu pie 28. izejas, Sergejs ierunājās ar savu cieto krievu akcentu. Bet viņš vismaz runāja norvēģiski, lai gan viņam bija tautietis, kurš, nodzīvojis Norvēģijā desmit gadus, joprojām bija spiests izlīdzēties ar angļu valodu. Kad Sergeju pirms nepilniem diviem gadiem pieņēma šeit darbā, tēvocis bija licis saprast, ka viņam vajadzēs apgūt valodu, un mierinājis, ka Sergejam, iespējams, esot tāds pašas dotības uz valodām kā viņam.

-    Pie 28. ir cilvēki, Jennija teica. Tu vari pagaidīt Tronheimas reisu pie 22.

-   Es ņemšu Bergenu, Sergejs sacīja. Niks paņems Tronheimu.

Jennija pacēla galvu.

-    Kā vēlies! Tikai nepārpūlies, Sergej!

Sergejs piegāja pie sienas un apsēdās vienā no krēsliem, piesardzīgi atspiežoties pret tā atzveltni. Ada starp plecu lāpstiņām, kur bija padarbojies norvēģu tetovētājs, vēl bija jutīga. Zīmējumu Sergejam bija atsūtījis Imre tetovētājs no Tagilas cietuma, un darbs vēl nebija pabeigts. Sergejs atcerējās tēvoča palīgus Andreju un Peteru. Bāli zilās līnijas Altaja kazaku miesā vēstīja par viņu trauksmaino dzīvi. Arī Sergejam pagātnē bija viens varoņdarbs. Slepkavība. Neliela. Tomēr ar adatu un tinti viņam tika uzdurstīts eņģeļa attēls. Varbūt būs vēl viena slepkavība. Liela slepkavība. Ja vajadzīgais kļūs par nepieciešamību tā tēvocis bija sacījis un lūdzis viņu sagatavoties psiholoģiski, arī pavingrināties ar nazi. Vajadzēja ierasties kādam cilvēkam, viņš bija teicis. Nevarēja zināt, vai tas ieradīsies, tomēr tāda varbūtība pastāvēja.

Varbūtība.

Sergejs Ivanovs paskatījās uz savām rokām. Lateksa cimdus viņš vēl nebija novilcis. Protams, laimīgas sagadīšanās dēļ viņa darba apģērbs neļāva atstāt pirkstu nospiedumus uz sainīšiem. Ja kādudien kaut kas noietu greizi. Neviena pazīme neliecināja par trīcošām rokām. Viņi to darīja jau tik ilgi, ka reizēm, lai nezaudētu formu, bija jāatgādina sev par risku. Viņš cerēja, ka tās, proti, rokas, būs tikpat mierīgas, kad nāksies izdarīt vajadzīgo to, što nužno. Tad viņš būs nopelnījis tetovējumu, kura uzmetumu jau bija pasūtījis. Sergejs atkal iztēlojās skatu: kā viņš mājās, Tagilā, visu urku acu priekšā atpogās kreklu un izrādīs tiem jaunos tetovējumus, kas neprasīs ne paskaidrojumus, ne liekus vārdus. Viņš neko nesacīs, tikai ielūkosies tiem acīs: viņš vairs nebūs Mazais Sergejiņš. Viņš jau vairākas nedēļas savās vakara lūgšanās bija vēlējies, kaut drīzāk ierastos tas cilvēks. Un lai vajadzīgais kļūtu par nepieciešamību.

Rācijā nočērkstēja norādījums, ka jāuzkopj Bergenas reisa lidmašīna.

Sergejs piecēlās. Nožāvājās.

Procedūra pilota kabīnē bija vēl vienkāršāka.

Jāatver putekļsūcējs un jāieliek somiņa stūrmaņa skapītī.

Kāpjot ārā no lidmašīnas, viņi saskrējās ar ekipāžu, kas devās iekšā. Cenšoties nesastapties ar stūrmaņa skatienu, Sergejs Ivanovs nolaida acis un ievēroja, ka tam ir tāda pati soma kā Šulcam. SamsoniteAspire GRT. Arī sarkana. Bez mazās, sarkanās somiņas, kuru var piestiprināt tai virsū. Viņi neko nezināja cits par citu: ne par iemesliem, kādēļ tika iesaistīti visā, ne par pagātni vai ģimeni. Vienīgais, kas Sergeju, Šulcu un jauno stūrmani saistīja, bija nereģistrēto Taizemē iepirkto mobilo telefonu numuri, lai varētu saņemt īsziņas gadījumos, ja shēmā notiktu kaut kādas izmaiņas. Sergejs šaubījās, vai Šulcs un stūrmanis pazīst viens otru. Andrejs rūpīgi ierobežoja visu informāciju līdz need-to-know lai katrs zinātu tikai to, kas tam vajadzīgs. Tādēļ Sergejam nebija ne jausmas, kas ar sainīšiem notiek tālāk. Viņš spēja to vienīgi iedomāties. Kad iekšzemes reisa Oslo-Bergena pilots nosēdina lidmašīnu, nenotiek nekāda muitas un drošības kontrole. Stūrmanis ņem somiņu sev līdzi uz viesnīcu Bergenā, kur ekipāža nakšņo. Kluss klauvējiens nakts vidū pie viesnīcas numura durvīm, un četri kilogrami heroīna maina īpašnieku. Kaut arī jaunā narkotika, vijolīte, heroīna cenu bija nedaudz nospiedusi uz leju, uz ielas viena deva maksāja vismaz 250 kronas. Viens grams tūkstoš kronu. Un, ja šo jau tā atšķaidīto vielu atšķaida vēlreiz, tad sanāk astoņi miljoni kronu. Viņš prata rēķināt. Pietiekami, lai zinātu, ka viņam maksā par maz. Bet Sergejs zināja arī, ka nopelnīs krietni vairāk, ja izdarīs to, kas vajadzīgs. Un par tādu algu viņš pēc dažiem gadiem varēs nopirkt sev māju Tagilā, atrast kādu sibīriešu meiteni un, iespējams, atvest pie sevis māti un tēvu, kad tie kļūs veci.

Sergejs Ivanovs juta, ka starp lāpstiņām ieniezas tetovējums.

Likās, ka pat āda priecājas par turpinājumu.

3.    NODAĻA

No lidostas vilciena Oslo Centrālajā stacijā izkāpa vīrietis linauduma uzvalkā. Viņš konstatēja, ka vecajā, dzimtajā pilsētā ir silta un saulaina diena un gaiss joprojām ir rāms un patīkams. Turot rokā gandrīz smieklīgi mazu ādas čemodāniņu, viņš ātrā, atsperīgā gaitā devās ārā no stacijas pa dienvidu puses izeju. Tur mierīgi pulsēja Oslo sirds, kaut gan daži apgalvoja, ka pilsētai tādas neesot. Nakts ritmā. Nedaudzās mašīnas, kas riņķoja pa apļveida krustojumu, cita pēc citas griezās no tā ārā uz austrumiem Stokholmas un Tronheimas virzienā, uz ziemeļiem, uz citiem pilsētas rajoniem, vai uz rietumiem uz Drammeni un Kristiansannu. Gan pēc lieluma, gan formas ielu krustojums atgādināja brontozauru mirstošu gigantu, kuram drīz būs jāpazūd, dodot vietu dzīvojamām mājām un uzņēmumiem Oslo jaunajā, lepnajā pilsētas daļā ar grezno Operas ēku. Vīrietis apstājās un aplūkoja balto leduskalnu starp ceļu krustojumu un fjordu. Ēka visā pasaulē jau bija ieguvusi daudzas prēmijas par savu arhitektūru, cilvēki mēroja tālus ceļus, lai paietos pa balto, no itāliešu marmora darināto jumtu, kas slīpi sniedzās līdz pat ūdenim. Gaisma aiz ēkas lielajiem logiem bija tikpat spoža kā mēnesgaisma, kas to apspīdēja no ārpuses.

Jā, ir nu gan rota pilsētai, vīrietis nodomāja.

Viņa priekšā pletās nevis pilsētas nākotne, bet pagātne. Agrāk te bija Oslo šautuve, narkomānu teritorija, kurā tie durstījās un apreibinājās aiz barakas plānās sienas, kas šos pilsētai zudušos bērnus tik tikko aizsedza no ļaužu skatieniem. Plāna sieniņa starp tiem un neko nezinošiem, labvēlīgi noskaņotiem sociāldemokrātiskiem vecākiem. Pilsētas rota, viņš nodomāja. Tie dodas uz elli skaistā vietā!

Pēdējo reizi viņš bija šeit stāvējis pirms trim gadiem. Viss bija jauns. Nekas nebija mainījies.

Viņi bija apmetušies zālienā starp staciju un šoseju, pie pašas puķu dobes. Tikpat apdulluši tagad kā toreiz. Tie gulēja uz muguras ar aizvērtām acīm, it kā pārāk stipri spīdētu saule, tupēja, meklējot sev vēnu, kura vēl nebija izzudusi, vai arī stāvēja salīkuši, ļodzīgiem ceļgaliem, nesaprotot, no kurienes nāk un kurp iet. Tādas pašas sejas. Protams, ne jau to nedzīvās sejas, kuri bija toreiz, kad viņš te staigāja, tie jau sen bija miruši pa īstam. Bet sejas bija tādas pašas.

Ejot uz Tolbūgātas pusi, viņš sastapa vēl citus. Tā kā tam bija sakars ar viņa atgriešanās iemeslu, vīrietis mēģināja izvērtēt situāciju. Viņš mēģināja noteikt, vai to ir kļuvis vairāk vai mazāk. Ievēroja, ka Plātā atkal notiek tirdzniecība. Mazais, balti krāsotais asfalta četrstūris Stacijas laukuma rietumpusē tika dēvēts par Oslo Taivānu, narkotiku brīvās tirdzniecības zonu, kas bija izveidota tādēļ, lai varas iestādes kaut nedaudz spētu kontrolēt notiekošo un varbūt noķertu tos, kuri iepērkas pirmoreiz. Bet pamazām, tirdzniecības apjomiem pieaugot, Plāta parādīja īsto Oslo seju kā vienu no lielākajām heroīna patērētājām Eiropā, un šī vieta kļuva par ļoti iecienītu apskates objektu tūristiem. Heroīna apgrozības līmenis un pārdozēšanas statistika jau sen bija kauna traips pilsētai, tomēr ne tik lielā mērā kā Plāta. Avīzes un televīzijas kanāli rādīja pārējai valstij apdullušus jauniešus, zombijus, turklāt pilsētas centrā, gaišā dienas laikā. Visā tika vainoti politiķi. Kad pie varas bija labējie, tos kritizēja kreisie: “Pārāk maz ārstniecības programmu”, “Cietumi rada narkomānus”, “Jaunā šķiru sabiedrība noved pie bandu veidošanās un narkotiku tirdzniecības ieceļotāju vidē”. Kad kreisie tika pie varas, kritika plūda no labējo puses: “Pārāk maz policistu”, “Pārāk viegli ieceļošanas noteikumi patvēruma meklētājiem”, “Cietumos septiņi no desmit ieslodzītajiem ir ārzemnieki”.

Tā, mētājoties no vienas galējības citā, Oslo municipalitātes valde pieņēma neizbēgamo lēmumu: glābt pašiem sevi. Paslaucīt mēslus zem paklāja. Slēgt Plātu.

Vīrietis linauduma uzvalkā ieraudzīja uz kāpnēm stāvam jaunu cilvēku sarkanbaltā futbola kluba Arsenal krekliņā, ap kuru mīņājās četru puišu bariņš. “Arsenālieša” galva kā vistai strauji grozījās gan pa labi, gan pa kreisi. Pārējie četri stāvēja nekustīgi un cieši vēroja puisi Arsenal krekliņā. Bariņš. Pārdevējs uz kāpnēm pagaidīs, līdz tas kļūs pietiekami liels pieci, varbūt seši cilvēki. Tad viņš ievāks maksu par pasūtījumiem un aizvedis tos pie narkotikām. Aiz stūra vai kādā pagalmā, kur viņu gaida kolēģis. Princips bija vienkāršs: tas, kuram ir narkotikas, nekad nepieskaras naudai, un tas, kuram ir nauda, nekad nepieskaras narkotikām. Tādējādi policijai bija grūti sagādāt neapgāžamus pierādījumus pret kādu no abiem par narkotiku tirdzniecību. Taču vīrieti linauduma uzvalkā pārsteidza tas, ko viņš ieraudzīja: tika izmantota vecā, astoņdesmito deviņdesmito gadu metode. Pamazām, policijai pārtraucot tvarstīt šos tirgoņus uz ielām, pārdevēji atteicās no sarežģītās rutīnas un bariņa savākšanas un sāka tirgoties ar klientu uz vietas, tiklīdz tas uzradās: vienā rokā nauda, otrā narkotikas. Vai policija bija sākusi atkal tvarstīt dīlerus uz ielām?

Piebrauca kāds cilvēks velosipēdista formā: ķiverē, oranžās brillēs un spilgtu krāsu džemperi. Zem cieši piegulošajiem šortiem kustējās kāju muskuļi. Velosipēds izskatījās dārgs. Droši vien tādēļ viņš, ejot reizē ar pārējo bariņu nopakaļ “arsenālietim” ap stūri uz nama pretējo pusi, paņēma to līdzi. Viss bija jauns. Nekas nebija mainījies. Bet viņu taču bija kļuvis mazāk?

Uz Šippergātas stūra viņu lauzītā angļu valodā uzrunāja prostitūtas: “Hey, baby!”, “Wait a minute, handsome!” bet viņš par atbildi tikai papurināja galvu. Un likās, ka baumas par viņa šķīstumu un varbūtējo naudas trūkumu izplatījās straujāk, nekā viņš soļoja, jo meitenes, kuras uz ielas stāvēja attālāk, neizrādīja nekādu interesi. Viņa laikā Oslo prostitūtas bija ģērbušās praktiski: džinsa bikses un vējjaka. To bija maz galvenais tirgū bija pārdevējs. Bet tagad, konkurences apstākļos, bija parādījušies īsi svārciņi, augsti papēži un smalkas ažūra zeķes. Afrikāņu sievietes jau tagad šķita salstam. Pagaidiet vien līdz decembrim, vīrietis nodomāja.

Viņš devās dziļāk iekšā Kvadratūrā, kur agrāk atradās Oslo pilsētas centrs, tagad tas bija pārvērties asfalta un betona tuksnesi ar administrācijas ēkām un birojiem divdesmit pieciem tūkstošiem darba skudru, kuras pulksten četros vai piecos traucās uz savām mājām, atstājot šo pilsētas daļu nakts grauzējiem. Tolaik, kad karalis Kristiāns IV atbilstoši renesanses ideāliem un ģeometriskām formām veidoja šo pilsētas daļu ar kvadrātveida kvartāliem, iedzīvotāju skaitu Kvadratūrā regulēja ugunsgrēki. Tautā runāja, ka garajos gados katru nakti varot redzēt skraidām starp mājām degošus cilvēkus, varot dzirdēt to ldiedzienus un noraudzīties, kā tie sadeg un izkūp gaisā, taču uz asfalta paliekot maza pelnu čupiņa, un, ja paspējot to savākt, pirms vējš to nav aizpūtis prom, un apēst, tad māja, kurā tu pats dzīvo, nekad nenodegs. Ugunsgrēku draudu dēļ Kristiāns IV veidoja nabadzīgās Oslo mērogiem platas ielas. Turklāt ēkas tika celtas no Norvēģijai neraksturīga būvniecības materiāla ķieģeļiem. Un, ejot gar vienu no šādām ķieģeļu sienām, viņš pagāja garām kāda bāra atvērtajām durvīm. No tām uz ārpusē stāvošajiem smēķētājiem plūda galīgi izkropļota grupas Guns N’ Roses melodija “Welcome to the Jungle”, kas, pārveidota par regeju, iespļauj sejā gan Mārlijam un Rouzam, gan Slešam un Stredlinam. Viņš apstājās kādas pastieptas rokas priekšā.

-   Vai uguntiņas nav?

Uz viņu skatījās gadus trīsdesmit veca dūšīga sieviete ar kuplām krūtīm, sarkani krāsotajās lūpās aicinoši virpinādama cigareti.

Viņš pacēla vienu uzaci un paskatījās uz viņas smaidīgo draudzeni, kura stāvēja tai aiz muguras ar kvēlojošu cigareti zobos. Dūšīgā to pamanīja un, mazliet salīgojusies, arī iesmējās.

-   Neesi taču tik lēnīgs! sieviete ierunājās dienvidnieku dialektā tādā pašā, kā runā kroņprincese.

Viņš bija dzirdējis, ka iekšējā tirgū esot viena prostitūta, kas kļuvusi bagāta tādēļ, ka izskatoties, ģērbjoties un runājot kā viņa. Un piecu tūkstošu kronu samaksā par stundu ietilpstot ari plastmasas scepteris, ar kuru klients varot relatīvi brīvi rīkoties.

Kad viņš gatavojās doties tālāk, sieviete uzlika roku viņam uz pleca un paliecās uz priekšu, uzdvešot sarkanvīna aromātu.

-   Tu izskaties tīri jauks puisis! Vai nevari mani… iekvēlināt?

Viņš pagrieza pret sievieti savas sejas otru pusi. Slikto pusi. Ne

tik-jaukā-puiša pusi. Juta, kā viņa nodreb un atlaiž tvērienu, jo bija ieraudzījusi rētu no Kongo naglas, kas kā sniega aizputināta taciņa stiepās no mutes līdz ausij.

Viņš devās tālāk. Sāka skanēt Nirvana. “Come As You Are”. Oriģinālā versija.

-   Hašišu?

Balss atskanēja no pavārtes, taču viņš neapstājās un pat nepagrieza galvu.

-   Amfetamlnu?

Viņš bija atturējies jau trīs gadus un nedomāja atsākt no jauna.

-   Vijolīti?

Tikai ne tagad.

Kāds jauns puisis bija pienācis pie diviem narkotiku pārdevējiem, kaut ko sacīja un parādīja. Vīrietim tuvojoties, tas pacēla galvu un pārlaida viņam pelēko acu vērīgo skatienu. Policista skatiens, vīrietis secināja, nolieca galvu un šķērsoja ielu. Varbūt viņš bija neliels paranoiķis, jo maz ticams, ka tik jauns policists spētu viņu atpazīt.

Lūk, ari viesnīca. Patvērums. Leon.

Šajā ielas daļā nebija gandrīz neviena cilvēka. Viņš redzēja, kā ielas otrā pusē, zem laternas, braucamos starp kājām iespieduši, bija apstājušies divi velosipēdisti, abi ģērbušies sporta apģērbos. Viens palīdzēja otram iedurt kaklā šļirci.

Vīrietis linauduma uzvalkā pašūpoja galvu un paskatījās uz priekšā esošā nama fasādi.

Zem augšējā, ceturtā stāva loga, pelēks, netīrumiem klāts, karājās tas pats plakāts. “Četrsimt kronu par diennakti!” Viss bija jauns. Nekas nebija mainījies.

Viesnīcā Leon strādāja jauns administrators. Tas sagaidīja vīrieti linauduma uzvalkā ar pārsteidzoši pieklājīgu smaidu un Leon neraksturīgi bez mazākās aizdomu ēnas. Bez mazākās ironijas jaunais puisis pateica savu “welcome” un palūdza uzrādīt pasi. Vīrietis nosprieda, ka iedegušās ādas un lidauduma uzvalka dēļ viņš tiek uzskatīts par ārzemnieku, un pasniedza administratoram savu sarkano norvēģa pasi apbružātu un daudzu zīmogu izraibinātu pārāk daudzu, lai tās īpašnieka dzīvi varētu uzskatīt par laimīgu.

-   Lūk, kā! administrators noteica un atdeva pasi atpakaļ. Tad nolika uz letes anketu un pildspalvu. Pietiks, ja aizpildīsi atzīmētās ailītes.

Pierakstīšanās anketa Leon? vīrietis pabrīnījās. Varbūt kaut kas tomēr ir mainījies. Viņš paņēma pildspalvu un pamanīja, ka administrators blenž uz viņa roku, uz vidējo pirkstu. Uz to, kas reiz bija vidējais pirksts, pirms tika nogriezts kādā no mājām Holmenkollenē. Tagad pirksta pirmais posms bija aizstāts ar zilpelēku, matētu titāna protēzi. Pārāk liela labuma no tās nebija, tomēr, lai kaut ko satvertu, tā palīdzēja noturēt līdzsvaru starp rādītājpirkstu un zeltnesi, turklāt netraucēja, jo bija ļoti īsa. Vienīgās neērtības protēze sagādāja, viņam ejot cauri drošības kontrolei lidostās.

Ailēs First name un Last name viņš ierakstīja savu vārdu un uzvārdu.

Date ofbirth.

Viņš aizpildīja aili, zinot, ka tagad izskatās kā cilvēks mazliet pāri četrdesmit, nevis kā vecais grausts, kurš pirms trim gadiem bija no šejienes aizbraucis. Viņš bija pakļāvis sevi stingram režīmam: treniņš, veselīgs uzturs, pietiekami daudz miega un pats par sevi saprotams simtprocentīga atturība no narkotikām. Runa nebija par to, lai izskatītos jaunāks, bet gan lai nenomirtu. Turklāt viņam tas patika. Patiesībā viņam vienmēr bija paticis noteikts režīms, disciplīna un kārtība. Tad kādēļ gan viņa dzīve bija izvērtusies haosā, postošā pašiznīcināšanās kārē un attiecību izbeigšanā, kas izdzīvota laika posmos starp melnajiem narkotiskā apdulluma periodiem? Tukšās ailītes jautājoši skatījās uz viņu, taču tās bija pārāk mazas, lai tajās pietiktu vietas pieprasītajām atbildēm.

Permanent address. Pastāvīgas dzīvesvietas adrese.

Tā. Dzīvoklis Sufīesgātē tika pārdots pirms trim gadiem, tūlīt pēc viņa aizbraukšanas, tāpat arī vecāku māja Opsalā. Pastāvīga adrese viņa tagadējā profesijā būtu saistīta ar zināmu risku. Tādēļ viņš ierakstīja to, ko mēdza rakstīt, piereģistrējoties citās viesnīcās: Chung King Mansion, Honkonga. Un tas nebija tālāk no patiesības kā jebkas cits.

Profession.

Slepkavības. To viņš neierakstīja. Ailītei nebija krustiņa.

Phone number.

Viņš ierakstīja fiktīvu numuru. Mobilo telefonu ir iespējams izsekot gan sarunas, gan atrašanās vietu.

Phone number next of kin. Tuvākā radinieka telefona numurs.

Tuvākie radinieki? Kurš vīrs brīvprātīgi ierakstītu savas sievas numuru, ja piereģistrējas Leon? Šo vietu gandrīz pamatoti varēja saukt par Oslo publisko namu.

Pēc visa spriežot, administrators nolasīja viņa domas.

-   Tikai gadījumam, ja tev kļūtu slikti un mums nāktos kādu izsaukt.

Harijs pamāja ar galvu. Ja akta laikā viņam apstātos sirdsdarbība.

-   Nav vajadzības šo aili aizpildīt, ja tev nav…

-   Nē, vīrietis atbildēja, turpinādams skatīties uz anketu. Tuvākais radinieks. Viņam bija Sēsa. Māsa kā viņa pati to dēvēja “ar nelielu noslieci uz Dauna sindromu”, tomēr viņa vienmēr bija tikusi galā ar dzīves situācijām daudz labāk par savu lielo brāli. Izņemot Sēsu, neviena cita nebija. Tiešām neviena. Vismaz ne tuvāka radinieka.

Viņš ievilka krustiņu ailē par samaksu “Skaidrā naudā”, parakstījās un atdeva anketu administratoram, kas ātri pārlaida tai acis. Un tad Harijs beidzot to ieraudzīja. Aizdomīgumu.

-   Vai tu esi… vai tu esi Harijs Hols?

Harijs Hols piekrītoši pamāja.

-   Vai tā ir problēma?

Puisis papurināja galvu. Norija siekalas.

-  Jauki! Harijs Hols noteica. Vai iedosi man atslēgu?

-  Jā, piedod! Lūk. 301.

Harijs paņēma atslēgu un ievēroja, ka puisim acu zīlītes kļuvušas lielākas un balss saspringtāka.

-   Tas… tas ir mans tēvabrālis, puisis sacīja. Viņš vada viesnīcu, agrāk viņš te sēdēja. Viņš man stāstīja par tevi.

-   Ceru, ka tikai labas lietas. Harijs pasmaidīja, paņēma mazo ādas čemodāniņu un devās uz kāpnēm.

-   Lifts…

-   Man nepatīk lifti, Harijs atbildēja pat nepagriezies.

Istaba bija tāda pati kā agrāk. Apbružāta, maza un vietām tīra.

Nē, starp citu, aizkari bija jauni. Zaļi. Iestīvināti. Nav jāgludina. Starp citu. Viņš iekāra uzvalku vannasistabā un atgrieza dušas krānu, lai karstais tvaiks izlīdzinātu uzvalka krokas. Tas viņam Nātanroudas veikalā Punjab House bija izmaksājis astoņsimt Honkongas dolāru. Harija darbā tas bija nozīmīgs ieguldījums, jo neviens taču necienītu skrandās ģērbušos cilvēku. Viņš nostājās zem dušas. Siltais ūdens patīkami kņudināja ādu. Iznācis no vannasistabas, viņš kails pārgāja pāri istabai līdz logam un atvēra to. Trešais stāvs. Sētas puse. No kāda cita atvērta loga bija dzirdami sajūsmas pilni vaidi. Viņš satvēra aizkaru stieni un paliecās ārā. Tieši zem viņa stāvēja atvērts atkritumu konteiners, un Harijs sajuta saldeno atkritumu smaku, kas cēlās augšup. Viņš nospļāvās un dzirdēja, kā spļāviens trāpa papīriem konteinerā. Bet nākamo skaņu neradīja papīrs kaut kas nokrakstēja, un zaļie, stīvinātie aizkari nokrita uz grīdas. Velns! Viņš izvilka tievo stienīti no aizkariem. Tas bija no koka, ar sīpolveida galiem, jau agrāk lauzts un sastiprināts kopā ar līmlenti. Harijs apsēdās uz gultas malas un atvēra naktsgaldiņa atvilktni. Tajā gulēja Bībele gaišzilos ādas imitācijas vākos un piederumi šūšanai: uz papīra gabaliņa uztīts melns diegs un adata. Nedaudz padomājis, Harijs secināja, ka tas varbūt nav nemaz lieki, jo tādējādi viesi varēja piešūt no biksēm atrautās pogas un vēlāk palasīt par grēku piedošanu. Viņš atgūlās un paskatījās griestos. Viss bija jauns un nekāds… Harijs aizvēra acis. Lidmašīnā viņš nebija gulējis un tagad, par spīti laika joslu maiņai un aizkaru trūkumam, varēja pagulēt. Un viņš sapņos to pašu sapni, kas pēdējo trīs gadu laikā atkārtojās katru nakti: viņš skrien pa koridoru, bēgot no dārdošas lavīnas, kura iesūc sevī visu gaisu tā, ka viņš nespēj paelpot.

Vajadzēja tikai vēl mazliet paciesties un neatvērt acis.

Viņam pazuda domu gājiens tās sāka slīdēt prom.

Tuvākie radinieki.

Pazīt. Piederēt.

Piederīgais.

Tieši tas viņš bija. Tādēļ viņš bija atgriezies.

Sergejs brauca pa šoseju E6 uz Oslo. Viņš ilgojās tikt līdz gultai savā dzīvoklī Fūrusetes rajonā. Mašīnas spidometrs rādīja zem simt divdesmit, kaut gan tik vēlu naktī uz šosejas gandrīz neviena nebija. Iezvanījās mobilais telefons. Tas pats. Saruna ar Andreju bija īsa. Viņš bija parunājis ar tēvoci jeb atamanu vadoni kā Andrejs viņu dēvēja. Sarunai beidzoties, Sergejs vairs nespēja novaldīties, nospieda gāzes pedāli līdz grīdai un aiz prieka ieaurojās. Tas cilvēks bija ieradies. Nupat, šovakar. Viņš bija šeit! Andrejs bija sacījis, ka pagaidām Sergejam nekas neesot jādara, jo varot gadīties, ka situācija noskaidrojas pati no sevis, taču viņam jābūt gatavam gan morāli, gan fiziski. Jāpatrenējas ar nazi, jāizguļas, jākoncentrējas. Ja vajadzīgais kļūs nepieciešams.

4.    NODAĻA

Tords Šulcs, smagi elpodams, sēdēja uz dīvāna un gandrīz nedzirdēja lidmašīnu, kas ar troksni pārlaidās pāri mājas jumtam. Plāna sviedru kārtiņa klāja viņa kailo torsu, un tukšajās istabas sienās joprojām atbalsojās tērauda disku žvadzoņa. Viņam aiz muguras stāvēja statīvs ar svaru stieni, zem tā sols ar mākslīgās ādas pārklāju, vēl mitru no viņa sviedriem. No televizora ekrāna, cigaretes dūmos piemiedzis acis un malkodams no glāzes viskiju, uz viņu skatījās Donalds Dreipers. Virs viņiem norēcās vēl viena lidmašīna. Mad Men. Sešdesmitie gadi. ASV. Sievietes elegantos tērpos. Eleganti dzērieni elegantās glāzēs. Labas cigaretes bez mentola garšas un filtra. Toreiz tas, kas nenogalināja, darīja tevi stiprāku. Viņš bija nopircis tikai pirmo sezonu. Skatījās to atkal un atkal. Nebija pārliecināts, vai viņam patiktu turpinājums.

Tords Šulcs uzmeta acis baltajai strīpiņai uz žurnālu galdiņa stikla virsmas un noslaucīja savas ID kartītes malu. Kā parasti, viņš to bija izmantojis vielas sadalīšanai kartīti, kuru stiprināja pie kapteiņa uniformas krūšu kabatiņas, kartīti, kas ļāva iekļūt dienesta telpās, pilota kabīnē un tikt debesīs, kartīti, kas ļāva saņemt algu. Kartīti, kurai pateicoties viņš tagad bija tas, kas bija. Kartīti, kuru ieskaitot visu pārējo viņam atņems, ja kāds uzzinās. Tādēļ likās pareizi izmantot šo ID kartīti. Visapkārt valdošajā negodīgumā te jautās kaut kas godīgs.

Rīt agri viņiem jālido atpakaļ uz Bangkoku. Divu dienu ilga atpūta viesnīcā Sukhumvit Residence. Labi. Tagad viss būs labi. Labāk nekā agrāk. Lidojot no Amsterdamas, viņam nebija paticis izstrādātais plāns pārāk lielā riska dēļ. Kad atklājās, cik aktīvi dienvidamerikāņu ekipāžas iesaistās kokaīna piegādē uz Šipholu, visu aviokompāniju ekipāžas tika pakļautas rokas bagāžas un personas pārbaudes riskam, turklāt plāns paredzēja, ka sainīši viņam pašam jāņem līdzi un jātur pie sevis līdz brīdim, kad vēlāk tajā pašā dienā viņš lidos uz Bergenu, Tronheimu vai Stavangeri. Tie bija iekšzemes reisi, uz kuriem vajadzēja paspēt, kaut arī reizēm aizkavēšanos Amsterdamā nācās atgūt, sadedzinot lieku degvielas daudzumu. Gardermūenē viņš, protams, visu laiku uzturējās dienesta telpās, tādēļ nedraudēja nekādas muitas kontroles, tomēr dažreiz sainīšus nācās turēt savā bagāžā pat sešpadsmit stundas, līdz tos varēja nodot saņēmējam. Arī pati nodošana ne vienmēr bija bez riska. Mašīnu autostāvvietās. Restorānos ar pārāk maz apmeklētājiem. Viesnīcās ar vērīgiem administratoriem.

Viņš izņēma no aploksnes un sarullēja tūkstoškronu naudaszīmi, ko bija saņēmis iepriekšējā reizē. Šādiem nolūkiem ir īpaši izgatavotas plastmasas caurulītes, taču viņš nebija tāds: viņš nebija bezcerīgs narkomāns, kā viņa sieva bija stāstījusi savam advokātam laulības šķiršanas lietā. Glumā kuce viņa apgalvoja, ka gribot šķirties, jo nevēloties, ka bērni aug ar tēvu narkomānu, un viņa nespējot sēdēt un noraudzīties, kā viņš noosta māju un ģimeni. Tam neesot nekāda sakara ar stjuartēm, viņai pilnīgi vienalga, uz to viņa jau sen esot pievērusi acis, ar laiku tas pāriešot. Viņa kopīgi ar advokātu bija izvirzījusi ultimātu: viņas īpašumā pāries māja, viņa paturēs bērnus un atliekas no tēva mantojuma, ko viņš vēl nebija paspējis izšķērdēt. Pretējā gadījumā viņi ziņošot, ka Tords Šulcs uzglabā un lieto kokaīnu. Sieva bija savākusi tik daudz pierādījumu, ka pat viņa advokāts uzskatīja, ka Tordu notiesāšot un izmetīšot no kompānijas.

Izvēle bija vienkārša. Vienīgais, ko sieva bija ļāvusi viņam paturēt, bija parādi.

Tords piecēlās, piegāja pie istabas loga un palūkojās ārā. Bija jau laiks tiem ierasties, vai ne?

Tā bija samērā jauna procedūra. Viņam vajadzēja paņemt paciņu sev līdzi uz Bangkoku. Dievs vien zina, kādēļ. Apmēram tāpat kā vest zivis uz Lofotu salām. Un tomēr šī bija jau sestā reize, un pagaidām viss bija noritējis bez aizķeršanās.

Kaimiņu mājās dega gaisma, taču tās atradās tālu cita no citas. Vientuļas mājas, viņam iešāvās prātā. Tolaik, kad Gardermūene bija militārais lidlauks, tajās dzīvoja komandējošais sastāvs. Identiskas vienstāva kastītes ar lieliem zālieniem starp tām. Pavisam nelielas, lai pat ļoti zemu lidojošas lidmašīnas tajās neietriektos. Iespējami lielākā atstatumā cita no citas, lai ugunsgrēks pēc lidmašīnas avārijas nepārsviestos uz blakusēkām.

Viņi bija dzīvojuši šeit Torda dienesta laikā, kad viņš lidoja ar Hercules. Bērni tika skraidījuši starp mājām, pie kolēģu bērniem kaimiņos. Sestdiena, vasara. Vīrieši priekšautos ap grilu, turot rokās kokteilīšus. Skaļas pļāpas no virtuves caur atvērtajiem logiem, kur sievas gatavo salātus un dzer campari. Kā kadri no viņa mīļākās filmas “The Right Stuff", ar pirmo astronautu un pilotu izmēģinātāju Čaku Jēgeru. Velnišķīgi skaistas bija šīs lidotāju sievas. Kaut arī viņu vīri lidoja tikai ar herkulesiem. Tolaik taču viņi bija laimīgi, vai ne? Vai tādēļ viņš būtu atgriezies šeit? Vai tā būtu neapzināta vēlēšanās kaut ko atgūt? Varbūt saprast, kur nogājis greizi, un visu labot?

Tords pamanīja tuvojošos automašīnu un automātiski pašķielēja pulkstenī. Konstatēja, ka tie ierodas astoņpadsmit minūtes vēlāk par norunāto laiku.

Viņš piegāja pie žurnālu galdiņa. Vairākas reizes dziļi ievilka elpu. Tad pielika sarullēto tūkstoškronu banknoti pie svītriņas apakšējā gala un ievilka pulverīti degunā. Likās, ka gļotāda apdeg. Viņš aplaizīja pirksta galu, pārvilka to atlikušajam pulverītim un ieberzēja to smaganās. Tam bija rūgta garša. Pie durvīm atskanēja zvans.

Kā vienmēr atbraucēji bija tie paši: divi mormoņi. Viens mazs, otrs liela auguma, abi svētdienas skolas uzvalkos. Taču abiem uz rokām bija tetovējumi. Gandrīz vai smieklīgi.

Tie iedeva viņam sūtījumu. Puskilogramu smagā iesaiņojumā, līdzīgu iegarenai desai, kas labi iederējās viņa čemodāniņa izbīdāmajā rokturī zem metāla apkaluma. Pēc nolaišanās Suvarnabhumi

rdain .aimtis būs jāizņem un jānoliek pilota kabīnē, skapītī zem I>.ikl.i)iņ.i lur viņš sainīti redzēs pēdējo reizi pārējo acīmredzot nokārtos kāds no aerodroma personāla.

Kad misters Mazais un misters Lielais bija ieradušies ar piedāvājumu .uzvest sainīti uz Bangkoku, tas bija izklausījies idiotiski. Pasaulē taču nav tādas vietas, kur narkotiku cenas uz ielām būtu augstākas nekā Oslo. Kādēļ jāeksportē? Viņš nebija jautājis, jo zināja, ka atbildi nesaņems. Lai nu tā būtu. Taču Tords bija darījis t iem zināmu, ka Taizemē par heroīna kontrabandu draud nāvessods un tādēļ viņš vēlas lielāku atlīdzību.

Viņi bija pasmējušies. Vispirms mazais. Tad garais. Un Tordam bija iešāvies prātā, ka īsākas nervu stīdziņas laikam izsauc ātrāku reakciju, un pilotu kabīnes iznīcinātājos tik zemas varbūt ir tāpēc, lai tajās nevarētu iesēsties gara auguma lēnīgi piloti.

īsais savā cietajā, krieviski skanošajā angļu valodā bija paskaidrojis Tordam, ka tas neesot heroīns, bet kaut kas pavisam jauns tik jauns, ka tas neesot aizliegts pat ar likumu. Bet, kad Tords Šulcs bija painteresējies, kādēļ nelegāli jāieved viela, kas nav aizliegta, abi bija iesmējušies vēl skaļāk un palūguši turēt muti un atbildēt: “jā” vai “nē”.

Tords Šulcs bija teicis “jā”. Vienlaikus viņam galvā bija uzradusies cita doma: kādas būtu sekas, ja viņš būtu atteicies?

Tas viss notika pirms sešiem reisiem.

Tords Šulcs paskatījās uz sainīti. Pāris reižu viņam bija iešāvusies prātā doma noziest prezervatīvus un saldēšanai paredzētos maisiņus ar šķidrām ziepēm, taču kāds bija pastāstījis, ka narkotiku meklēšanai trenētie suņi spējot atšķirt smaržas un tādi lēti triki tos nepiemānīšot. Viss esot atkarīgs no maisiņu blīvuma.

Viņš gaidīja. Nekas nenotika. Tords ieklepojās.

- Oh, I almost forgot', misters Mazais ieteicās. Yesterday’s delivery...

Ļauni pasmaidījis, viņš iebāza roku žaketes iekškabatā. Bet varbūt tas nebija ļauns smaids, varbūt tāds bija Austrumu bloka humors? Tordam gribējās viņam iesist, iepūst sejā bezfiltra cigaretes dūmus, iespļaut acis divpadsmit gadus izturēto viskiju. Tāds būtu Rietumu bloka humors. Taču viņš vienīgi nomurmināja “thank you” un paņēma aploksni. Ar pirkstu galiem juta, ka tā ir pavisam plāna. Droši vien lielas naudaszīmes.

Tad viņš vēlreiz piegāja pie loga un noskatījās, kā mašīna nozūd tumsā. Tās motora troksni noslāpēja Boeing 737 rēkoņa. Bet varbūt 600. Katrā ziņā no jaunākajiem modeļiem ar dobjāku skaņu un spēju pacelties augstāk nekā vecās, klasiskā tipa lidmašīnas. Loga stiklā Tords ieraudzīja savu atspulgu.

Jā, viņš bija paņēmis. Un turpinās ņemt. Ņems visu, ko vien dzīve metis viņam sejā. Jo viņš nebija Donalds Dreipers. Viņš nebija ari ne Čaks Jēgers, ne Nils Armstrongs. Viņš bija Tords Šulcs izstīdzējis šoferis ar parādiem. Un atkarīgs no kokaina. Viņam vajadzētu…

Domas noslāpēja nākamā lidmašīna.

Nolādētais baznīcas zvans! Tu viņus redzi, tēt, šos tā sauktos piederīgos, kas stāv pie mana zārka? Birdinot uz mani savas krokodila asaras, šie bēdīgie ģīmji saka: “Gusto, vai tu nevarēji būt vienkārši tāds kā mēs?” Nē, nolāpītie pašapmierinātie hypocrites, liekuļi, nevarēju! Es nevarēju kļūt tāds kā mana audžumāte: tukšpauris, izlutināts, ar pārliecību, ka viss būs kārtībā, ja vien lasīšu pareizās grāmatas, klausīšos īstajā guru un ēdīšu draņķa pareizās garšvielas. Un, ja kādam izdevās iecirst robu viņas iedomātajā gudrībā, allaž tika izspēlēta viena un tā pati kārts: “Bet paraugies, kādu pasauli mēs esam radījuši: kari, netaisnības un cilvēki, kas vairs nedzīvo dabiskā harmonijā ar sevi.” Trīs lietas, baby. Pirmā: kari, netaisnība un disharmonija ir dabiski. Otrā: mūsu mazajā, pretīgajā ģimenītē tu esi visneharmoniskākā. Tu gribēji mīlēt to, kurš tevi atraidīja, un uzspļāvi tiem, kuri bija tev līdzās. Sorry, Rolf, Stein un Irēne, bet viņas dzīvē pietika vietas vienīgi man. Tādēļ trešā lieta ir vēl amizantāka: es nekad neesmu tevi mīlējis, baby, lai kā arī tu domātu, ka esi to pelnījusi! Es dēvēju tevi par mammu, jo tev tas patika un atviegloja man dzīvi. To, ko es darīju, darīju tāpēc, ka tu to pieļāvi, tāpēc, ka es nevarēju to nedarīt. Tāpēc, ka esmu tāds, kāds esmu.

Rolfs. Tu vismaz nelūdzi man saukt sevi par tēti. Tu tiešām mēģināji mani iemīlēt, tomēr nespēji piemānīt dabu, tu saprati, ka vairāk mīli pats savu miesu un asinis: Steinu un Irēni. Kad teicu citiem, ka jūs esat mani audžuvecāki, mammas sejā ieraudzīju sāpīgu izteiksmi, bet tavējā naidu. Ne tāpēc, ka vārds “audžuvecāki" novestu jūs līdz vienīgajai funkcijai, kādu ieņēmāt manā dzīvē, bet tāpēc, ka es apbēdināju sievieti, kuru tu man neizprotamā kārtā mīlēji. Manuprāt, tu biji pietiekami godīgs, lai ieraudzītu sevi tādu, kādu tevi redzēju es: kā cilvēku, kurš vienā jaukā brīdī, apreibis no sava ideālisma, uzņēmies audzināt pamestu bērnu, bet ātri vien atjautis, ka budžets ir kļuvis negatīvs, ka ikmēneša summa, ko tev maksā par manu aprūpi, nesedz faktiskos izdevumus. Tu atklāji, ka esmu dzeguzēns. Ka es apēdu visu. Visu, ko tu mīlēji. Visus, ko tu mīlēji. Tev vajadzēja saprast to agrāk un izmest mani no ligzdas, Rolf] Tu taču biji pirmais, kurš atklāja, ka es zogu! Pirmajā reizē tas bija tikai simtnieks. Es liedzos. Teicu, ka man to iedevusi mamma. “Vai ne, mammu? Tu man to iedevi.” Un “mamma”, lēni pamājusi ar galvu, asarām acīs mirdzot, sacīja, ka laikam bija piemirsusi. Nākamajā reizē tās bija tūkstoš kronas. No tavas rakstāmgalda atvilktnes. Mūsu atvaļinājumam paredzētā nauda, tu teici. “Viss, no kā es vēlos atvaļinājumu, esat jūs,” atbildēju. Un tad tu pirmo reizi iesiti. Likās, ka tevī kaut kas ir pārtrūcis, jo tu turpināji sist. Es jau biju garāks augumā un plecīgāks par tevi, taču nekad nebiju pratis tā kauties ar dūrēm un muskuļiem. Es cīnījos citādi, veiksmīgāk. Bet tu siti un siti ar dūrēm. Un es sapratu, kāpēc. Tu gribēji izkropļot manu seju. Atņemt manu varu. Bet sieviete, kuru es dēvēju par mammu, pienāca un nostājās starp mums. Tad tu to pateici. Šo vārdu. Zaglis. Tā bija patiesība. Bet tas nozīmēja arī to, ka man tevi jāsalauž, mazais!

Steins. Prātīgais vecākais brālis. Pirmais, kurš pēc spalvām atpazina dzeguzi, taču bija pietiekami gudrs, lai turētos nostāk. Gudrais, spējīgais un izveicīgais vienpatis, kas pie pirmās izdevības devās uz studentu pilsētiņu pēc iespējas tālāk prom no mājām. Un centās pierunāt Irēni -savu mīļo jaunāko māsiņu darīt to pašu. Viņš uzskatīja, ka māsa var pabeigt ģimnāziju tur, nolāpītajā Tronheimā, ka viņai būs labāk, ja aizvāksies no Oslo. Bet māte aizliedza Irēnei doties prom. Viņa taču neko nezināja. Arī negribēja zināt.

Irēne. Skaistā, burvīgā, vasarraibumainā, trauslā Irēne. Tu biji pārāk laba šai pasaulei. Tu biji viss, kas nebiju es. Un tomēr tu mani mīlēji. Vai būtu mīlējusi, ja zinātu? Vai mīlētu, ja būtu zinājusi, ka es kopš piecpadsmit gadu vecuma drāzu tavu māti? Es drāzu tavu sarkanvīnu sadzērušos māti, es ņēmu viņu no mugurpuses, piespiežot pie tualetes, pagraba vai virtuves durvīm, es čukstēju viņai ausī vārdu “mamma", jo tas uzbudināja gan viņu, gan mani. Viņa deva man naudu un, ja kaut kas atgadījās, piesedza mani. Teica, ka naudu tikai aizdodot līdz brīdim, kad kļūšot veca un neglīta un es satikšot kādu jauku meiteni. Un, kad es atbildēju: “Bet, mammu, tu taču jau esi veca un neglīta,” viņa tikai pasmējās un lūdza turpināt vēl.

Todien, kad piezvanīju audžutēvam uz darbu un, sakot, ka man ir kaut kas svarīgs sakāms, palūdzu viņu pulksten trijos pārnākt mājās, man vēl nebija nozuduši zilumi no viņa sitieniem un kāju spērieniem. Ārdurvis es atstāju puspievērtas, lai viņa nedzirdētu, kad viņš pārnāks. Un, lai apslāpētu viņa soļu troksni, es kaut ko čukstēju viņai ausī to, ko viņai tā patika klausīties.

Virtuves loga stiklā es ieraudzīju Rolfa atspulgu. Viņš stāvēja virtuves durvīs.

Nākamajā dienā viņš aizbrauca. Irēne un Steins saņēma ziņu, ka mamma un tētis pēdējā laikā nav spējuši saprasties un tādēļ izlēmuši kādu laiciņu padzīvot atsevišķi. Irēne bija satriekta. Steins dzīvoja savā studentu pilsētiņā un neatbildēja uz telefona zvaniem, bet atsūtīja īsziņu: “Bēdīgi. Kur lai ierodos uz Ziemassvētkiem?”

Irēne visu laiku raudāja. Viņa mani mīlēja. Protams, viņa sāka mani meklēt sāka meklēt Zagli.

Baznīcas zvans nosita piekto reizi. Baznīcas solos skan raudas un šņuksti. Kokaīns, milzīgs avanss. Noīrē pilsētas rietumdaļas centrā dzīvokli, piereģistrē to uz kāda narkomāna vārda, kurš par vienu devu atļaus tev to izmantot, un pārdod mazās devās uz kāpnēm vai pavārtēs, un, kad tie sāks justies droši, pamazām uzskrūvē cenu, jo kokas cienītāji par drošību maksās jebkuru summu. Celies augšup, izvirzies, pārtrauc lietošanu, kļūsti par kaut ko! Nenomirsti naktsmītnē kā dumjš zaudētājs! Mācītājs ieklepojas. “Mēs esam sapulcējušies, lai pieminētu Gusto Hansenu.”

Kāda balss no pēdējās rindas: “Z-z-zagli."

To izstosta motociklista jakā ieģērbies Tutu. Aiz viņa smilkstošs suns. Rufuss. Labais, uzticīgais Rufuss. Vai esat atgriezušies? Vai varbūt es esmu jau nokļuvis tur?

Tords Šulcs nolika savu Samsonite firmas čemodānu uz lentes, kas to nogādāja caurlūkošanai rentgenaparātā, kam blakus stāvēja smaidošs drošības dienesta darbinieks.

-   Nesaprotu, kā tu ļauj sevi dzenāt pēc tāda grafika, stjuarte ieteicās. Divas reizes nedēļā uz Bangkoku!

-   Es pats to palūdzu, Tords atbildēja un izgāja cauri metālu detektoram.

Arodbiedrībā kāds bija ieteicies, ka ekipāžām vajadzētu sākt pretoties tam, ka tās vairākas reizes dienā tiekot pakļautas starojumam, ASV veiktajos pētījumos esot konstatēts, ka lidmašīnu pilotu un ekipāžu vidū mirstība no vēža ir augstāka nekā pārējiem iedzīvotājiem. Tomēr šie kūdītāji neko nebija teikuši par to, ka arī vidējais dzīves ilgums pilotiem ir lielāks. Lidotāji mira no vēža, jo nebija nekā daudz, no kā mirt. Tie dzīvoja vismierīgāko dzīvi pasaulē. Visgarlaicīgāko dzīvi pasaulē.

-   Vai tu gribi tik daudz lidot?

-   Es esmu pilots, un man patīk lidot, Tords sameloja, paņēma čemodāniņu, pavilka garāku tā rokturi un sāka iet.

Stjuarte tūlīt arī bija viņam līdzās, viņas papēdīšu klabēšana uz Oslo lidostas pelēkās antīkā marmora grīdas gandrīz noslāpēja zem koka un tērauda siju velvēm skanošo balsu dūkoņu, tomēr ļāva saklausīt čukstus izteikto jautājumu:

-   Vai tas tāpēc, Tord, ka viņa no tevis aizgāja? Vai tas tāpēc, ka tev atliek pārāk daudz laika un nav, ar ko to piepildīt? Vai tāpēc, ka tu nespēj nosēdēt mājās un…?

-   Tas tāpēc, ka man vajadzīgs atalgojums par virsstundu darbu, Tords viņu pārtrauca.

Tie vismaz nebija skaidri meli.

-   Es ļoti labi saprotu, kā tu jūties. Tu jau zini es izšķīros pagājušajā ziemā.

-   Protams, Tords attrauca, kaut gan pat nezināja, ka viņa bija precējusies. Viņš uzmeta tai žiglu skatienu. Piecdesmit? Interesanti, kā viņa izskatās no rītiem, bez kosmētikas un krēmiem. Pavītusi stjuarte ar novītušu sapni. Viņš bija diezgan drošs, ka nekad nav viņu paņēmis. Vismaz no priekšpuses ne. Kurš kaut ko tādu darītu? Kāds no vecajiem pilotiem. “Viskijs-ar-ledu-zilas-debesis-skatienā tie ir iznīcinātāju piloti.” Kāds no tiem, kuri paspēja aiziet pensijā līdz pilota statusa atņemšanai. Nogriežoties koridorā uz atpūtas centru, Tords pielika soli. Sieviete bija aizelsusies, taču joprojām spēja turēties blakus. Ja viņš nepalēninās gaitu, varbūt viņai aptrūks elpas, lai spētu parunāt.

-   Paklau, Tord, ja jau paliekam Bangkokā, varbūt mēs varētu…

Viņš skaļi nožāvājās. Un vairāk sajuta nekā redzēja, ka viņa

apvainojas. Kopš iepriekšējās dienas Tords juta nelielas paģiras: pēc mormoņu aiziešanas bija vēl mazliet degvīna un pulveritis. Protams, ne tik daudz, lai neizietu alkohola testu, bet pietiekami, lai satrauktos par cīņu ar miegu vienpadsmit stundu garā lidojumā.

-   Skaties! stjuarte iesaucās idiotiski svepstošā balsī, kādā sievietes parasti runā, ieraugot kaut ko neticami jauku.

Tords paskatījās. Tas, centīgi luncinādams asti, nāca viņiem pretī. Mazs sunītis ar gaišu spalvu, garām ausīm un bēdīgām acīm. Springerspaniels. Pavadiņā to veda gaišmataina sieviete ar lieliem auskariem ausīs, svešādu smaidu sejā un maigām, brūnām acīm.

-   Vai nav jauks? stjuarte nodūdoja.

-  Jā! Tords asi atbildēja.

Pietuvojies priekšā ejošajam pilotam, suns pacēla purniņu un apostīja tam cirksni. Pilots pagriezās pret Tordu un stjuarti, sarauca uzacis un greizi pasmaidīja. Šim Smaidam laikam vajadzēja nozīmēt kaut ko puicisku, mazliet nekaunīgu. Taču Tords nespēja izsekot viņa domu gājienam. Viņš nespēja izprast neviena cita domas, izņemot savējās.

Sunītim bija uzšūta maza, dzeltena vestīte. Līdzīga veste bija mugurā ari sievietei ar lielajiem auskariem. Uz tās bija uzraksts: CUSTOMS. MUITA.

Suns tuvojās. Bija atlikuši vairs tikai pieci metri.

Problēmām nevajadzētu būt. Nekādu problēmu nevarēja būt. Viela bija iesaiņota prezervatīvos un divās kārtās aptīta ar plastikāta maisiņiem. No tiem nevarēja izkļūt neviena smaržas molekula. Tādēļ tikai smaidīt! Atslābt un smaidīt! Ne par daudz un ne par maz. Tords pievērsās pļāpājošajai stjuartei sev blakus, it kā viņas sacītais prasītu lielu uzmanības koncentrāciju.

-   Atvaino!

Viņi bija pagājuši garām sunim, un Tords turpināja soļot.

-   Atvaino! Balss noskanēja asāk.

Tords raudzījās uz priekšu. Līdz atpūtas centra durvīm bija ne¬pilni desmit metri. Drošība. Desmit soļi. Home free .

- Excuse me, sir!

Septiņi soļi.

-   Manuprāt, viņa uzrunā tevi, Tord!

-   Ko?

Tords apstājās. Viņam vajadzēja apstāties. Tad paskatījās pār plecu, kā pašam likās, ar ne pārāk liekuļotu izbrīnu. Sieviete dzeltenajā vestē pienāca viņam klāt.

-   Suns tevi ievēroja.

-   Tiešām? Tords paraudzījās uz dzīvnieku un nodomāja: kā?

Suns skatījās uz Tordu un mežonīgi kulstīja asti, it kā pilots būtu

viņa jaunais rotaļu biedrs.

Kā? Divi plastikāta maisiņi un prezervatīvi. Kā?

-   Tas nozīmē, ka mums vajadzēs tevi pārbaudīt! Būs jānāk līdzi!

Brūnās acis joprojām izskatījās laipnas, taču vārdi neskanēja lūdzoši. Un tajā pašā mirklī viņš saprata, kā. Tords atcerējās ID kartīti krūšu kabatā.

Kokaīns.

Viņš bija piemirsis noslaucīt ID kartīti pēc tam, kad pēdējo reizi bija sadalījis devu! Tur tā vaina.

Bet tie taču bija tikai daži graudiņi, un viņš viegli varēs attaisnoties, sakot, ka ballītē kartīti no viņa kāds aizņēmies. Tā šobrīd nebija viņa lielākā problēma. Čemodāniņš. Tas tiks pārbaudīts. Būdams lidotājs, viņš tika trenējies un atkārtojis nepieciešamās darbības tik bieži, ka rīkojās gandrīz automātiski, lai pat tādos brīžos, kad tevi pārņem panika, tu spētu darīt to, kas vajadzīgs: lai citu pavēļu trūkuma dēļ smadzenes liktu veikt nepieciešamās darbības. Cik gan reižu viņš bija iedomājies šādu ainu: muitnieks lūdz viņu tam sekot. Domās izvērtējot situāciju, viņš bija prātojis, ko darīt. Tords pievērsās stjuartei un, uzmetis ašu skatienu piespraudei ar viņas vārdu, izmisīgi pasmaidīja.

-   Es esmu ievērots, Kristīni Vai paņemsi manu čemodāniņu?

-   To mēs ņemsim līdzi! muitniece sacīja.

Tords Šulcs pagriezās pret viņu.

-   Man liekas, tu teici, ka suns ir pievērsies man, nevis čemodānam!

-   Tā ir, bet…

-   Tajā ir dokumenti, kas pārējiem ekipāžas locekļiem pirms reisa jāpārskata. Ja vieri tu nevēlies uzņemties atbildību par pārpildītas lidmašīnas Airbus 340 reisa aizkavēšanu uz Bangkoku! Viņš juta, ka burtiski uzpūšas ka plaušas piepildās ar gaisu un zem formas žaketes izspīlējas krūšu muskuļi. Ja zaudēsim savu rindu pie pacelšanās, tas var nozīmēt vairāku stundu aizkavēšanos un simttūkstoš kronu zaudējumu aviokompānijai.

-   Baidos, ka likumi…

-            Trīssimt četrdesmit divi pasažieri! Šulcs viņu pārtrauca.

-     Daudzi no tiem ir bērni!

Viņš cerēja, ka muitniece saklausīs nopietnu gaisa kuģa kapteiņa satraukumu, nevis narkotiku kurjera pieaugošo paniku.

Muitniece noglaudīja sunim galvu un paskatījās uz Tordu.

Viņa izskatās pēc mājsaimnieces, Tords nodomāja. Sieviete, kurai ir bērni un atbildība. Sieviete, kurai vajadzētu izprast viņa situāciju.

-   Čemodāniņu ņemsim līdzi, viņa noteica.

Aiz viņas parādījās vēl viens muitnieks. Tas stāvēja, plati iepletis kājas un sakrustojis rokas uz krūtīm.

-   Labi, izbeigsim visu pēc iespējas ātrāk! Tords nopūtās.

*                                                                                                          * *

Oslo Policijas pārvaldes Smago noziegumu nodaļas šefs Gunnars Hāgens atspieda muguru pret biroja krēsla atzveltni un nopētīja vīru linauduma uzvalkā. Puslokā sašūtā rēta viņa sejā pirms trim gadiem bija izskatījusies asinssarkana, un pats viņš bija licies galīgi salauzts, bet tagad viņa bijušais pakļautais šķita spēkpilns, bija ieguvis ķermenim ļoti nepieciešamos vairākus kilogramus svara, un arī viņa pleci piepildīja uzvalku. Uzvalks. Hāgens atcerējās izmeklētāju, ģērbušos džinsos un puszābakos nekā citādi. Tikpat neparasta likās piespraude uz žaketes atloka, kas liecināja, ka viņa viesis nav darbinieks, bet apmeklētājs: HARIJS HOLS. Bet krēslā ieņemtā poza bija parastā vairāk guloša nekā sēdoša.

-   Tu izskaties labāk, Hāgens ierunājās.

-   Tava pilsēta arī, Harijs, virpinot pirkstos neaizdegtu cigareti, atbildēja.

-   Tev tā šķiet?

-   Skaista Opera. Nedaudz mazāk narkomānu uz ielām.

Hāgens piecēlās un piegāja pie loga. No Policijas pārvaldes

sestā stāva viņš varēja redzēt, kā saules stariem pielijis jaunais Oslo rajons Bjērvīka. Celtniecība ritēja pilnā sparā. Nojaukšana bija pabeigta.

-   Pēdējā gada laikā pārdozēšanas gadījumu skaits ir ievērojami samazinājies. Cenas ir cēlušās. Municipalitātes valde ir saņēmusi to, ko lūdza. Oslo vairs nav OD, proti, pārdozēšanas, saraksta augšgalā Eiropā.

-   “Happy days are here again”. Harijs aizlika rokas aiz galvas. Šķita, ka viņš tūlīt noslīdēs no krēsla.

Hāgens nopūtās.

-   Tu neesi pastāstījis, Harij, kas tevi atveda uz Oslo.

-   Vai es neteicu?

-   Nē. Ja precīzāk, tad šurp uz Smago noziegumu nodaļu.

-   Vai tad nav pieņemts apciemot bijušos kolēģus?

-  Jā gan, bet citus normālas sabiedrības cilvēkus.

-  Jā. Harijs pakodīja Camel cigaretes filtru. Mana profesija ir slepkavību izmeklēšana.

-   Tu gribēji sacīt bija slepkavību izmeklēšana.

-    Teikšu citādi: mana profesija, mana nodarbošanās ir slepkavību izmeklēšana. Un tas joprojām ir vienīgais, kur es kaut ko sajēdzu.

-   Un ko tu vēlies?

-   Strādāt savā specialitātē. Izmeklēt slepkavības.

Hāgens sarauca uzacis.

-   Vai atkal vēlies strādāt pie manis?

-   Kādēļ ne? Ja pareizi atceros, tad biju viens no labākajiem.

-   Nepareizi! Hāgens atkal pievērsās logam. Tu biji labākais. Un mazliet klusāk piebilda: Sliktākais un arī labākais!

-   Es labprāt uzņemtos kādu slepkavību saistībā ar narkotikām.

Hāgens sausi iesmējās.

-   Kuru no visām? Pēdējā pusgada laikā mums to ir bijušas četras. Un nevienā no tām neesam pavirzījušies uz priekšu.

-   Gusto Hansena slepkavību.

Hāgens neatbildēja. Viņš turpināja vērot cilvēkus, kas tur, lejā, bija ērti iekārtojušies zālienā. Galvā automātiski uzpeldēja dažādas domas. Sociālo pabalstu izkrāpēji. Zagļi. Teroristi. Kādēļ viņš redzēja tieši tos, nevis godīgi strādājošus ļaudis, kuri bija atraduši dažas stundas brīva laika, lai pagozētos septembra saulītē? Policista skatiens. Policista aklums. Viņš izklaidīgi klausījās Harija balsī, kas skanēja viņam aiz muguras.

-   Gusto Hansens, deviņpadsmit gadus vecs. Pazīstams policijai kā dīleris un narkomāns. Divpadsmitajā jūlijā atrasts miris dzīvoklī Hausmana ielā. Pēc šāviena krūtīs noasiņojis līdz nāvei.

Hāgens iesmējās.

-   Kādēļ tu vēlies vienīgo lietu, kura faktiski ir noskaidrota?

-   Domāju, ka tu to zini!

-  Jā, zinu gan. Hāgens nopūtās. Bet, ja es tevi atkal pieņemtu darbā, tad dotu kādu no pārējām lietām. Slepenā aģenta lietu.

-   Es vēlos to lietu.

-   Aptuveni rēķinot, ir simts iemeslu, kādēļ tu nekad nedabūsi to lietu, Harij!

-   Kādi tie būtu?

Hāgens pagriezās pret Hariju.

-   Pietiek ar to, ka nosaukšu pirmo. Šī lieta ir atklāta.

-   Un vēl?

-   Šo lietu neizmeklējam mēs, bet KRIPOS. Un man nav brīvu vietu, gluži pretēji mēs mēģinām samazināt štatus. Un tu būtu neobjektīvs. Vai man turpināt?

-   Mm. Kur viņš ir?

Hāgens norādīja uz pelēko ķieģeļu ēku aiz liepu dzeltenās lapotnes.

-   Botsenā, Harijs noteica. Izmeklēšanas izolatorā.

-   Pagaidām.

-   Vai apmeklējumi ir aizliegti?

-   Kurš tevi Honkongā izsekoja un pastāstīja par šo lietu? Vai…

-   Nē! Harijs viņu pārtrauca.

-   Tā?

-   Tā.

-   Kurš?

-   Varbūt izlasīju internetā!

-   Diez vai tā bija. Hāgens viegli pasmaidīja. Viņa skatiens bija neizdibināms. Avīzēs šī informācija parādījās tikai vienu dienu un tad tika aizmirsta. Nebija minēts neviens vārds. Tikai piezīme, ka narkotiku dēļ kāds apreibis narkomāns nošāvis citu narkomānu. Nebija nekā tāda, kas citus ieinteresētu, nekā tāda, lai šis gadījums pievērstu sev uzmanību.

-   Izņemot to, ka tie bija divi pusaudži, Harijs teica. Deviņpadsmit gadu. Un astoņpadsmit.

Viņa balss bija kļuvusi citāda.

Hāgens paraustīja plecus.

-   Pietiekami pieauguši, lai nogalinātu, pietiekami pieauguši, lai mirtu. Nākamgad viņi tiktu iesaukti militārajā dienestā.

-   Vai vari nokārtot ar viņu tikšanos?

-   Kurš tevi informēja, Harij?

Harijs pakasīja pakausi.

-   Kāds draugs no Krimināltehniskās nodaļas.

Hāgens pasmaidīja. Šoreiz smaidīja arī viņa acis.

-   Tu esi ellīgi jauks, Harij! Cik zinu, tad tev policijā ir tikai trīs draugi. Bjērns Holms no Krimināltehniskās un Beāte Lenna no Krimināltehniskās. Tātad, kurš tas bija?

-   Beāte. Vai izkārtosi tikšanos?

Hāgens bija apsēdies uz sava rakstāmgalda malas un vēroja Hariju. Tad pašķielēja uz telefona aparātu.

-   Ar vienu noteikumu, Harij. Tu apsolīsi turēties vairāku jūdžu attālumā no šīs lietas! Pašlaik starp mums un KRIPOS valda miers un saskaņa, un strīdi ar viņiem man nav vajadzīgi.

Harijs skābi pasmaidīja. Viņš bija noslīdējis krēslā tik zemu, ka varēja aplūkot savu jostas sprādzi.

-   Tātad tu un KRIPOS karalis esat kļuvuši labākie draugi?

-   Mikaēls Belmans vairs nestrādā KRIPOS, Hāgens noteica.

-     Tādēļ arī valda miers un saskaņa.

-   Psihopāts ir prom? Happy days…

-   Gluži pretēji. Hāgens neskanīgi iesmējās. Belmans ir tik tuvu kā vēl nekad. Viņš ir šajā ēkā!

-   Ka’ tevi velns! Šeit, Smago noziegumu nodaļā?

-   Dievs, pasargi! Viņš jau ilgāk par gadu vada Orgnozu.

-  Jums ir radušies arī jauni saīsinājumi.

-   Organizētā noziedzība. Tika apvienotas vairākas vecās nodaļas. Laupīšanas, nelegāla tirgošanās, narkotikas. Tagad ar visu to nodarbojas Orgnozs. Vairāk nekā divsimt darbinieku, tā ir lielākā nodaļa kriminālpolicijā.

-   Mm. Vairāk, nekā viņam bija KRIPOS.

-   Alga tomēr tika samazināta. Tu jau zini, ko tas nozīmē, ja tāds cilvēks kā viņš piekrīt pāriet uz mazāk apmaksātu darbu?

-   Tie tiecas pēc lielākas varas, Harijs sacīja.

-   Belmans ieviesa kārtību narkotiku apkarošanā, Harij. Teicami organizēta novērošana. Aresti un kratīšanas. Bandu skaits ir sarucis, un to iekšējie kari beigušies. Pārdozēšanas gadījumu skaits, kā jau teicu, samazinās… Hāgens pacēla rādītājpirkstu pret griestiem.

-     Un Belmans virzās augšup. Šis puisis tēmē uz labām vietām, Harij!

-   Es arī, Harijs sacīja un piecēlās. Uz Botsenu. Ceru, ka manas ierašanās brīdī dežurantam jau būs atļauja apmeklējumam.

-  Vai mēs esam vienojušies?

-  Protams, esam! Harijs saņēma sava bijušā šefa roku, divas reizes to pakratīja un devās uz durvju pusi. Honkongā viņš bija izgājis lielisku skolu melošanā. Viņš dzirdēja, kā Hāgens paceļ telefona klausuli, bet, sasniedzis durvju slieksni, tomēr pagriezās.

-  Kurš bija trešais?

-  Ko? Hāgens, neatraujot skatienu no telefona, ar resnu rādītājpirkstu spaidīja taustiņus.

-  Kurš bija mans trešais draugs šajā namā?

Nodaļas šefs Gunnars Hāgens pielika klausuli pie auss, ar gurdenu skatienu pavērās Harijā un nopūtās:

-  Kā tu pats domā kurš? un tad: Hallo? Runā Hāgens. Man vajadzētu atļauju apmeklējumam. Jā? Hāgens aizlika plaukstu priekšā klausulei. Viss būs kārtībā. Pašlaik ir lenčs, tādēļ ej uz turieni pulksten divpadsmitos.

Harijs pasmaidīja, nomurmināja “paldies” un klusi aizvēra aiz sevis durvis.

Tords Šulcs stāvēja mazā istabiņā un, aizpogājis bikses, uzvilka žaketi. Viņi bija atturējušies pārbaudīt viņa ķermeņa atveres. Muitniece tā pati, kura viņu bija aizturējusi, gaidīja ārpusē. Stāvēja tur kā eksaminators pēc mutiski nokārtota eksāmena.

-  Pateicos par sadarbību! viņa sacīja un ar žestu norādīja uz izejas durvīm.

Tords pieļāva, ka viņi varētu būt ilgi strīdējušies, kā labāk atvainoties katru reizi, kad suns kādu uzostījis, bet narkotikas netika atrastas. Aizturētais, aizdomās turamais un apmulsušais cilvēks noteikti neiebilstu pret atvainošanos. Bet vai ir jāatvainojas par to, ka dari savu darbu? Suņi pastāvīgi uzrāda cilvēkus, kuriem narkotiku nav, un šāda atvainošanās būtu netieša atzīšanās par procedūras nepilnību, par šīs sistēmas kļūdu. No otras puses, pēc uzšuvju skaita tiem vajadzēja saprast, ka viņš ir kapteinis. Ka viņam nav tikai trīs uzšuves, ka viņš nav viens no tiem neveiksmīgajiem piecdesmitgadniekiem, kuri savas vainas dēļ tā arī palikuši labās puses stūrmaņa krēslā. Gluži pretēji viņam ir četras uzšuves, un tas liecina, ka ar viņu viss ir kārtībā, ka viņš kontrolē situāciju un atbild par savu dzīvi, ka viņš pieder pie lidostas braminu kastas. Gaisa kuģa kapteinis ir cilvēks, kuram vajadzētu pieņemt atvainošanos no muitnieka ar divām uzšuvēm, vienalga vietā vai nevietā.

-   Tas nekas, ir labi zināt, ka kāds visu uzrauga, Tords sacīja, raudzīdamies pēc sava čemodāniņa. Sliktākajā gadījumā viņi būs to tikai pārmeklējuši, jo suns uz to nenorādīja. Un metāla korpuss, kura iekšpusē gulēja sainīši, rentgenaparātā nebija caurskatāms.

-   Tas drīz vien būs, muitniece sacīja.

Vairākas sekundes viņi vēroja viens otru.

Šķīrusies, Tords nosprieda.

Šajā brīdī pienāca otrs muitnieks.

-   Tavs čemodāniņš… viņš ierunājās.

Tords pagriezās. Ieraudzīja to viņa skatienā. Juta, kā vēderā veidojas kamols, kā tas ceļas augšup un spiežas rīklē. Kā? Kā?

-   Mēs izņēmām no čemodāniņa visu un nosvērām to, muitnieks sacīja. Tukšs divdesmit sešu collu Samsonite Aspire GRT sver piecus kilogramus un astoņsimt gramus. Tavējā svars ir seši kilogrami un trīssimt grami. Vai vari paskaidrot, kāpēc tā?

Muitnieks bija pārāk profesionāls, lai atklāti smaidītu, taču Tords Šulcs tomēr saskatīja viņa acīs triumfu. Muitnieks mazliet paliecās viņam tuvāk un pieklusināja balsi:

-   Vai arī mēs…?

Ieturējis Olimpā lenču, Harijs izgāja uz ielas. Vecajā, mazliet nolaistajā restorāniņā, kādu viņš to atcerējās, bija paveikts krietns remonts, un tas bija pārvērties par austrumdaļas restorānu pilsētas dārgās rietumdaļas versijā ar lielām gleznām, kurās atainots Oslo vecais strādnieku rajons. Nebija tā, ka šī vieta būtu slikta ar lustrām un tamlīdzīgi, pat makreles bija garšīgas. Tikai tas nebija… Olimps.

Viņš aizsmēķēja cigareti un devās cauri Botsa parkam, starp Policijas pārvaldes ēku un Oslo cietuma vecajām, pelēkajām ķieģeļu sienām. Pagāja garām kādam vīram, kurš vienā no kokiem kāra nodriskātu, sarkanu plakātu ar nagliņām sita to pie simtgadīgas aizsargājamas liepas mizas. Likās, viņš neapzinās faktu, ka izdara nopietnu pārkāpumu, turklāt ieraugāmu no visiem logiem ēkā, kurā izvietojusies Norvēģijā lielākā policistu vienība. Harijs uz mirkli apstājās. Ne tādēļ, lai aizkavētu noziegumu, bet lai izlasītu plakātu. Tā bija informācija par Russian Amcar Club koncertu klubā Sardines. Harijs atcerējās gan šo sen izjukušo grupu, gan slēgto restorāniņu. Olimps. Harijs Hols. Šis acīmredzot bija mirušo augšāmcelšanās gads. Viņš gatavojās doties tālāk, kad aiz muguras izdzirda trīcošu balsi.

-   Vai vijolītes tev nav?

Harijs pagriezās. Aizmugurē stāvošais bija ģērbies jaunā, tīrā G-Star jakā. Viņš bija sakņupis uz priekšu un ieliecies ceļos, it kā mugurā tam pūstu spēcīgs vējš. Tas nepārprotami liecināja par heroīna lietošanu. Harijs jau gatavojās atbildēt, bet pēkšņi saprata, ka narkomāns vēršas pie plakāta licēja, taču tas, ne vārda neteicis, devās prom. Jauni nodaļu saīsinājumi, jauna narkotiku terminoloģija. Vecās grupas, vecie klubi.

Oslo cietums, tautā vairāk pazīstams kā Botsens, tika celts 19. gadsimta vidū, un tā ieeja, ieslēgta starp diviem lieliem spārniem, Harijam vienmēr atgādināja arestantu starp diviem policistiem. Viņš pazvanīja pie ieejas durvīm, ieskatījās videokamerā, izdzirdēja klusu dūkoņu un atvēra durvis. Viņu sagaidīja formā tērpies uzraugs. Tas aizvadīja Hariju augšup pa kāpnēm, caur durvīm, garām diviem citiem uzraugiem un ieveda garenā, apmeklētājiem paredzētā telpā bez logiem. Harijs jau agrāk šeit bija bijis. Te ieslodzītie varēja satikties ar saviem tuvākajiem radiniekiem. Administrācija bija centusies padarīt tikšanos pēc iespējas mājīgāku. Harijs pagāja garām dīvānam un apsēdās uz krēsla, labi zinādams, kas šo nedaudzo minūšu laikā parasti notiek, kad ieslodzītais satiekas ar dzīvesbiedru vai partneri.

Viņš gaidīja. Pamanījis, ka pie žaketes joprojām piestiprināta Policijas pārvaldes apmeklētāja atļauja, viņš to norāva un iebāza kabatā. Pagājušās nakts sapnis par šauro koridoru un sniega lavīnu bija beidzies sliktāk nekā parasti viņš bija ticis aprakts un mute bija piedzīta pilna ar sniegu. Tomēr tagad viņa sirds dauzījās ne jau tādēļ. Vai tas notika gaidu dēļ? Varbūt aiz bailēm?

Harijs nepaspēja izdomāt, kad durvis atvērās.

-   Divdesmit minūtes, uzraugs noteica, tad izgāja un aizslēdza durvis.

Puisis, kas apstājās un palika stāvam pie durvīm, bija tā izmainījies, ka Harijam gandrīz gribējās iesaukties, ka šis cilvēks nav īstais, ka tas nav viņš. Šim jauneklim kājās bija Diesel firmas džinsi, mugurā melns džemperis ar kapuci un Machine Head reklāmu uz tā, kam, kā Harijs noprata, nav nekāda sakara ar vecās Deep Purple skaņuplates nosaukumu, bet gan ar jauno smagā metāla grupu. Smagais metāls, protams, bija norāde, bet pierādījums bija acis un vaigukauli. Precīzāk: Rākelas brūnās acis un augstie vaigukauli. Gandrīz šokējoši: viņi bija tik līdzīgi! Starp citu, viņš nebija mantojis mātes skaistumu pārāk izvirzītā piere piešķīra viņa sejai drūmu, gandrīz agresīvu izteiksmi. To vēl vairāk pastiprināja gludie, īsi apgrieztie mati pēc Harija domām, mantojums no tēva, maskavieša. No tēva alkoholiķa, kuru puisēns gandrīz nepazina, jo Oļegam bija tikai daži gadiņi, kad Rākela atveda viņu uz Oslo, kur vēlāk satika Hariju.

Rākela.

Viņa mūža lielā mīlestība. Tik vienkārši. Un tik sarežģīti.

Oļegs. Gudrais, nopietnais Oļegs. Tik noslēgtais Oļegs, kurš nevienam, izņemot Hariju, neatklāja savu dvēseli. Harijs nekad nebija stāstījis Rākelai, bet viņš zināja vairāk nekā Rākela, ko Oļegs domāja, juta un vēlējās. Lūk, viņš ar Oļegu spēlē Tetris uz viņa Gameboy konsoles, un abi vēlas pārspēt viens otra rekordu. Lūk, viņš ar Oļegu slidošanas treniņā Valle Hovin stadionā. Toreiz Oļegs vēlējās kļūt par garo distanču slidotāju, un viņam patiesībā piemita šāds talants. Oļegs, kurš katru reizi iecietīgi smaidīja, kad Harijs solīja, ka uz rudens pusi vai pavasarī viņi aizbrauks uz Londonu un White Hart Lane stadionā noskatīsies Tottenham spēli. Oļegs, kurš reizēm bija nosaucis viņu par tēti kad bija jau vēls, viņš bija samiegojies un zaudējis koncentrēšanās spējas. Pēdējo reizi Harijs bija redzējis Oļegu pirms nepilniem pieciem gadiem. Pirms pieciem gadiem Rākela bija aizvedusi viņu prom no Oslo, prom no drausmīgajām atmiņām par Sniegavīru, prom no Harija vardarbību un slepkavību pasaules.

Un tagad viņš stāvēja šeit, pie durvīm, astoņpadsmit gadus vecs, gandrīz jau pieaudzis, un neizteiksmīgi noraudzījās Harijā vismaz Harijs nespēja atšifrēt viņa sejas izteiksmi.

-   Sveiks! Harijs ierunājās.

Velns parāvis, rīklē kaut kas bija ieķēries, jo atskanēja tikai aizsmacis čuksts. Puika varētu nodomāt, ka viņš tūdaļ apraudāsies vai kaut ko tamlīdzīgu. Lai it kā novirzītu savas vai Oļega domas, Harijs izņēma no kabatas Camel paciņu un iesprauda starp lūpām cigareti.

Pacēlis acis, viņš ieraudzīja, ka Oļega seja ir kļuvusi sarkana. Aiz niknuma tā eksplozīvā niknuma, kura dēļ acis satumst un vēnas uz kakla un pieres piepampst un ietrīcas kā ģitāras stīgas.

-   Neuztraucies, es nesmēķēšu! Harijs pamāja ar galvu uz plāksnītes “SMĒĶĒT AIZLIEGTS” pusi.

-   Tā bija mamma, vai ne?

Arī balss bija kļuvusi vīrišķīgāka. Un neskaidra aiz dusmām.

-   Par ko tu runā?

-   Viņa tev paziņoja!

-   Nē, tā nav, es…

-   Protams, viņa!

-   Nē, Oļeg, patiesībā viņa pat nezina, ka esmu Norvēģijā.

-   Tu melo! Melo, kā parasti!

Harijs izbrīnā paskatījās uz viņu.

-   Kā parasti?

-  Tāpat, kā tu meloji, ka vienmēr būsi kopā ar mums un tamlīdzīgi. Bet tagad ir jau par vēlu. Tādēļ ej vien atpakaļ uz… elli!

-   Oļeg! Uzklausi mani…

-   Nē! Negribu tevī klausīties! Tev nevajadzēja nākt šurp! Tu nevari tā vienkārši atnākt un notēlot tēti! Vai saproti?

Puisis ar pūlēm valdījās. Niknais skatiens mazliet atslāba, bet tad uzvilnīja no jauna.

-   Tu mums vairs nekas neesi! Kādu laiciņu tu mūs apciemoji dažus gadus, un tad… Oļegs mēģināja uzsist knipjus, taču pirksti neskanīgi noslīdēja cits gar citu, …nozudi.

-   Tā nav taisnība, Oļeg! Un tu to zini.

Harijs ieklausījās savā balsī, kas tagad bija stingra un cieta. Tā liecināja, ka viņš ir mierīgs un drošs kā lidmašīnu bāzes kuģis.

Tomēr kamols vēderā liecināja ko citu. Viņš bija pieradis, ka pratināšanu laikā tiek izsmiets, un vienkārši nepievērsa tam uzmanību labākajā gadījumā viņš kļuva vēl mierīgāks un apdomīgāks. Bet pret šo puisi, pret Oļegu… pret šo viņš nespēja aizstāvēties.

Oļegs rūgti iesmējās.

-   Paraudzīsim, vai tas vēl darbojas? Viņš atspieda vidējo pirkstu pret īkšķi. Pazūdi… tūlīt!

Harijs pavērsa plaukstas pret Oļegu.

-   Oļeg…

Oļegs pakratīja galvu un, nenovēršot no Harija savu satumsušo acu skatienu, pabungoja pa durvīm.

-   Uzraug! Tikšanās ir beigusies! Vediet mani prom!

Pēc Oļega aiziešanas Harijs kādu brītiņu palika sēžam.

Tad viņš smagi piecēlās un izsteberēja saules pielietajā Botsa parkā.

Viņš apstājās un paskatījās uz Policijas pārvaldes ēku. Paprātoja. Tad sāka iet uz aizturēšanas kameras pusi, bet pusceļā apstājās, atspieda muguru pret kādu no kokiem un samiedza acis tik cieši, ka šķita no tām sāks tecēt ārā ūdens. Nolādētā gaisma. Nolādētā laika joslu starpība!

5.   NODAĻA

-   Es tikai paskatīšos, es neko neņemšu! Harijs apsolīja.

Aizturēšanas kameras dežurants ar aizdomām paskatījās uz Hariju.

-   Izbeidz, Tūre, tu taču mani pazīsti!

Nilsens ieklepojās.

-  Jā gan. Bet vai tu šeit atkal strādā, Harij?

Harijs paraustīja plecus.

Nilsens pašķieba galvu un pa pusei pievēra acis, it kā vēlētos izfiltrēt vizuālo iespaidu. Atsijāt nebūtisko. Atlikums acīmredzot tika iztulkots Harija labā.

Nilsens smagi nopūtās, izgāja un atgriezās ar kastīti. Kā jau Harijs bija paredzējis, priekšmeti, kas tika atrasti pie Oļega viņa aizturēšanas brīdī, glabājās šeit, kur viņš bija ievests. Kad kļūst skaidrs, ka aizturētais pavadīs ieslodzījumā vairāk nekā divas dienas, to pārved uz Botsenu, bet viņa mantas ne vienmēr nogādā uz D bloka noliktavu.

Harijs aplūkoja saturu. Monētas. Breloks ar divām atslēgām, galvaskausu un grupas Slayer emblēmiņu. Šveiciešu armijas nazis ar vienu asmeni, dažādiem skrūvgriežiem un sešstūru atslēdziņām. Vienreiz lietojamas šķiltavas. Un vēl kāda lietiņa.

Harijs nodrebinājās, kaut gan jau zināja. Avīzes notikušo bija dēvējušas par “attiecību noskaidrošanu narkomānu aprindās”.

Tā bija vienreizējas lietošanas šļirce joprojām plastikāta iesaiņojumā.

-   Vai tas ir viss? Harijs iejautājās un pacēla atslēgu saišķīti. Nilsenam, protams, nepatika, ka Harijs tās aplūko, turot tik zemu zem barjeras, ka viņš tās vairs neredz, tāpēc paliecās uz priekšu.

-  Kabatas portfeļa nebija? Harijs jautāja. Arī bankas kartes vai ID kartes nav?

-  Šķiet, nav.

-  Vai vari pārbaudīt pēc saraksta?

Nilsens paņēma lapiņu, kas salocīta gulēja kastītes dibenā, lēni uzlika brilles un ieskatījās papīrā.

-  Bija mobilais telefons, bet to paņēma. Laikam gribēja pārbaudīt, vai puisis zvanījis upurim.

-  Mm, Harijs noteica. Kas vēl?

-  Kas vēl varētu būt? Nilsens pārlaida skatienu sarakstam. Visu pārlasījis, viņš secināja: Nē, vairāk nekā nav!

-  Paldies, tas bija viss, ko gribēju zināt! Paldies par palīdzību, Nilsen!

Nilsens, nenoņemot brilles, domīgi pamāja ar galvu.

-  Atslēgas!

-  Jā, protams.

Harijs ielika tās atpakaļ kastītē. Ievēroja, ka Nilsens pārbauda, vai atslēgas joprojām ir divas.

Harijs izgāja ārā, šķērsoja stāvlaukumu un, nonācis uz Okebergveienas, devās uz Teijenas un Urtegātas pusi. Mazā Karači. Mazi pārtikas preču veikaliņi, hidžabi un veci vīri pie plastmasas galdiņiem savu kafejnīcu priekšā. Un “Bākas gaisma”. Pestīšanas armijas kafejnīca šīs pilsētas pabērniem. Harijs zināja, ka tādās dienās kā šī te valda miers, bet ziemā, kad uznāks sals, tie pulcēsies tur, iekšā, ap kafejnīcas galdiņiem. Kafija un sviestmaizītes. Tīra, pagājušajā gadā modē pabijusi drēbju kārta, zilas kedas no Aizsardzības ministrijas pāri palikušajiem krājumiem. Medpunktā otrajā stāvā noreibuma stāvoklī kautiņos gūto ievainojumu aprūpe vai ja tiešām slikta situācija šļirce ar B vitamīnu. Harijs uz mirkli pārlika, vai neiegriezties pie Martīnes. Varbūt viņa vēl tur strādā. Kāds dzejnieks reiz teicis, ka pēc lielās mīlestības nākot mazās. Viņa bija viena no mazajām. Bet ne jau tāpēc Harijs par to iedomājās. Oslo nebija liela, un smago narkotiku lietotāji pulcējās vai nu šeit, vai ari pilsētas misionāru biedrības kafejnīcā Šippergātā. Iespējams, viņa pazina Gusto Hansenu. Un Oļegu.

Bet Harijs nolēma rīkoties pakāpeniski un turpināja iet. Šķērsojot Akešelvu, paskatījās no tilta lejup. Brūnais ūdens, kādu viņš to atcerējās kopš bērnības, bija dzidrs kā kalnu strautiņš. Runāja, ka tagad te varot ķert foreles. Uz taciņām abpus upei stāvēja viņi narkotiku tirgoņi. Viss bija jauns, un nekas nebija mainījies.

Viņš devās pa Hausmana ielu. Pagāja garām Jākoba baznīcai. Uzmeta acis māju numuriem. Izkārtne “Cietsirdības teātris”. Aprakstītas durvis, ar smaidiņu. Atklāta vieta ar ugunsgrēka pazīmēm. Lūk, ari tas, ko viņš meklē! Tipisks 19. gadsimtā celts Oslo nams, izbalējis, racionāls, četri stāvi. Harijs pagrūda durvis, kas tūlīt atvērās. Neaizslēgtas. Tās veda tieši uz kāpnēm. Smirdēja pēc urīna un atkritumiem.

Uz kāpņu telpas sienām Harijs ievēroja kodētus paziņojumus. Salauztas margas. Durvis ar ielaušanās pēdām, kurām pieliktas vairākas jaunas, daudz izturīgākas un drošākas atslēgas. Trešajā stāvā viņš apstājās: nozieguma vieta bija atrasta. Durvīm krusteniski bija pārvilktas baltas un oranžas policijas nožogojuma lentes.

Viņš iebāza roku kabatā un izmakšķerēja no tās divas atslēgas, ko bija noņēmis no Oļega saišķa, kamēr Nilsens lasīja sarakstu. Harijs precīzi nezināja, tieši kuras no savām atslēgām steigā bija uzlicis noņemto vietā, bet Honkonga noteikti nebija tā vieta, kur būtu grūti pievīlēt jaunas.

Viena atslēga bija Abus ražojums. Harijs zināja, ka šī firma taisa piekaramās atslēgas, jo pats bija tādu nopircis. Otrā bija Ving atslēga. Viņš iebāza to slēdzenē līdz pusei, tad atslēga iesprūda. Harijs mēģināja paspiest. Mēģināja pagriezt.

-   Velns!

Viņš izņēma no kabatas mobilo telefonu. “Kontaktu” sarakstā viņas numurs bija atzīmēts ar burtu “B”. Tā kā pavisam šajā sarakstā bija tikai astoņi numuri, tad katra abonenta apzīmēšanai pietika ar vienu burtu.

-   Lenna.

Ja neskaita to, ka Beāte Lenna bija viena no diviem talantīgākajiem Krimināltehniskās nodaļas darbiniekiem, ar kuriem viņam bija nācies strādāt, Harijam patika tas, ka viņa vienmēr teica tikai pašu svarīgāko ka viņa, līdzīgi Harijam, nekad nekavēja izmeklēšanas procesu ar nevajadzīgu vārdu plūdiem.

-   Sveika, Beāte! Esmu Hausmana ielā!

-   Nozieguma vietā? Kas tev tur…

-   Netieku iekšā. Vai tev ir atslēga?

-   Vai man ir atslēga?

-   Tu taču vadi visu šo lietu, vai ne?

-   Protams, man ir atslēga! Bet es nedomāju tev to dot!

-   Protams, ne. Bet tev nozieguma vietā droši vien vēl kaut kas ir jāpārbauda. Es atceros kādu guru, kurš teica, ka slepkavības gadījumā kriminālists nekad nevar būt pietiekami precīzs!

-   Tātad tu atceries.

-   Tas bija pirmais, ko viņa teica visiem, kurus apmācīja. Es varētu ieiet tev līdzi un paskatīties, kā tu strādā!

-   Harij…

-   Es neko neaiztikšu.

Klusums. Harijs zināja, ka izmanto Beāti. Viņa bija vairāk nekā kolēģis, viņa bija draugs, bet vēl svarīgāk: viņa pati bija māte.

Beāte nopūtās.

-   Dod man divdesmit.

Vārds “minūtes” viņas uztverē bija lieks.

Viņam lieks bija vārdiņš “paldies”. Harijs vienkārši beidza sarunu.

Policijas inspektors Trulss Berncens lēni soļoja pa Orgnoza koridoru. Viņa pieredze liecināja: jo lēnāk viņš iet, jo straujāk rit laiks. Un, ja kaut kā viņam bija pietiekami, tad tas bija laiks. Kabinetā viņu gaidīja nodeldēts krēsls un mazs rakstāmgaldiņš ar ziņojumu kaudzi uz tā, kas vairāk gan gulēja tur skata pēc. Datoru viņš izmantoja galvenokārt sērfošanai internetā, bet arī šī nodarbe bija kļuvusi garlaicīga pēc tam, kad tika ieviesti ierobežojumi noteiktu vietņu apmeklēšanai. Tā kā viņš strādāja Narkotiku apkarošanas, nevis Tikumības nodaļā, tad drīz vien nāktos sniegt paskaidrojumus. Inspektors Berncens, turot rokā līdz malām pilnu kafijas krūzīti, pārkāpa pāri slieksnim un nolika krūzīti uz galda, cenšoties neizšļakstīt kafiju uz brošūras par jauno Audi Q5. 211 zirgspēku. Visurgājējs, bet, vienalga, pakistāniešu auto. Bandītu mašīna. Vismaz no policijas vecajiem Volvo V70 tas aizbēg kā vēja spārniem. Mašīna, kas liecina, ka tu kaut kas esi. Lai viņa, kas dzīvo jaunajā mājā Heijenhallē, zinātu, ka tu esi kaut kas. Nevis nekas.

Saglabāt status quo. Uz to tagad jākoncentrējas. Jānostiprina sasniegtie rezultāti tā Mikaēls pirmdienas kopējā sapulcē tos bija nosaucis. Tas nozīmē raudzīties, lai uz skatuves neparādītos jauni aktieri. “Mēs vienmēr varam vēlēties, lai uz ielām būtu mazāk narkotiku. Bet, kad tik īsā laika sprīdī kā tagad esam sasnieguši tik daudz, vienmēr pastāv regresa draudi. Atcerieties Hitleru un Maskavu! Nedrīkst nokost lielāku gabalu, nekā spēj sagremot.”

Inspektors Berncens apmēram zināja, ko tas nozīmē. Daudzas dienas sēdēt krēslā, kājas turot uz galda.

Bija reizes, kad viņš ilgojās pēc sava darba KR1POS. Slepkavības nebija tas pats, kas cīņa pret narkotikām, un tām nebija nekādas saistības ar politiku. Tās vajadzēja tikai atklāt, un punkts. Bet Mikaēls Belmans pats bija uzstājis, lai Trulss kopā ar viņu pārceltos no Brīnās uz Policijas pārvaldi. Viņam ienaidnieka teritorijā Policijas pārvaldē esot vajadzīgs sabiedrotais, kuram varot uzticēties un kurš varēšot piesegt viņu no flangiem, ja pret Mikaēlu tikšot vērsts uzbrukums. Tāpat kā Mikaēls reiz bija piesedzis Trulsu tas gan palika neizteikts: toreiz, kad aresta telpā Trulss bija mazliet palaidis rokas un puisim nelaimīgā kārtā tika bojāta redze. Mikaēls Trulsu, protams, bija krietni izlamājis, teicis, ka ienīstot vardarbību policijā un viņa nodaļā tā nedrīkstot notikt, un tagad diemžēl viņam kā šefam esot jāziņo par Trulsu Stratēģiskā štāba juristei, lai tā izvērtē, vai viņa ziņojums nav jāsūta tālāk uz īpašo nodaļu. Bet puisis bija atguvis redzi gandrīz pilnībā, un Mikaēls bija vienojies ar puiša advokātu apsūdzība par narkotiku glabāšanu tika atcelta, un ar to viss arī beidzās.

It kā nekas nebūtu bijis.

Daudzas dienas sēdēt krēslā, kājas turot uz galda.

Un tieši tur Trulss gatavojās tās uzlikt, kad palūkojās ārā pa logu kā mēdza to darīt vismaz desmit reižu dienā uz Botsa parku un veco liepu alejas vidū, kura veda uz cietumu.

Tas bija uzradies.

Sarkanais plakāts.

Viņš juta, kā pa ķermeni pārskrien sīkas skudriņas, juta, kā paātrinās pulss. Un uzlabojas garastāvoklis.

Viņš pielēca kājās un uzvilka virsjaku. Kafija neskarta palika uz galda.

Gamlebīenes baznīca atradās astoņu minūšu gājiena attālumā no Policijas pārvaldes. Trulss Berncens pagājās pa Oslogāti līdz Minneparkam, nogriezās pa kreisi, pāri Dīvēkes tiltam un nonāca Oslo sirdī tur, kur pilsēta reiz bija sākusies. Pati baznīca bija vienkārša, gandrīz nabadzīga, bez samākslotiem izrotājumiem tādiem kā jaunromantisma laika baznīcai netālu no Policijas pārvaldes ēkas. Savukārt Gamlebīenes baznīcai bija cienījamāka vēsture vismaz tādā gadījumā, ja kaut puse no tā, ko bērnībā, dzīvojot Manglerudā, viņam bija stāstījusi vecmāmiņa, atbilda patiesībai. Berncenu ģimene piecdesmito gadu beigās bija pārcēlusies no vecas mājas pilsētas centrā uz jauno Manglerudas priekšpilsētas rajonu. Interesanti bija tas, ka Bernceni īsta Oslo strādnieku ģimene trīs paaudzēs jutās šeit kā ienācēji. Piecdesmitajos gados vairums priekšpilsētu iedzīvotāju bija zemnieki un iebraucēji no tālākām vietām, kas ienāca pilsētā, cerot sākt jaunu dzīvi. Un, kad Trulsa tēvs septiņdesmitajos astoņdesmitajos gados piedzērās un, sēdēdams viņu daudzstāvu nama dzīvoklī, sāka visus gānīt un lamāt, Trulss devās prom pie sava labākā un vienīgā drauga Mikaēla vai arī pie savas vecmāmiņas Gamlebīenē.

Viņa bija stāstījusi, ka Gamlebīenes baznīca tikusi uzcelta vietā, kur 13. gadsimtā atradies klosteris. Tajā mūki melnās nāves laikā ieslēgušies, lai noturētu lūgšanas, taču ļaudis runājuši, ka tādējādi tie cenšas izvairīties no sava kristiešu pienākuma rūpēties par slimajiem. Kad klostera iemītnieki vairākus mēnešus nebija izrādījuši dzīvības pazīmes, kanclers beidzot bija licis uzspridzināt klostera vārtus, un cilvēki ieraudzījuši īstas žurku dzīres pie trūdošiem mūku līķiem. Vecmāmiņas mīļākā vakara pasaciņa bija par to, kā šajā vietā tikusi uzcelta psihiatriskā slimnīca, kas iedēvēta par “leļļu namu”, un kā daži no vājprātīgajiem žēlojušies: naktīs pa koridoriem klaiņojot mūku apmetņos tērpušies vīri. Kad viens no pacientiem norāvis mūkam no galvas kapuci, viņa skatienam atklājusies bāla, žurku apgrauzta seja ar tukšiem acu dobumiem.

Tomēr vislabāk Trulsam patika stāsts par Askillu Ausaini. Viņš dzīvoja un nomira pirms vairāk nekā simts gadiem tolaik, kad Kristiānija kļuva par īstu pilsētu un Gamlebīenes baznīca jau sen kā bija uzcelta. Runāja, ka viņa spoks klīdis pa kapiem, tuvējām ielām, ostu un Kvadratūru. Taču ne tālāk, jo kā stāstīja vecmāmiņa viņam bijusi tikai viena kāja un līdz rīta gaismiņai tam vajadzējis atgriezties atpakaļ savā kapā. Kāju Askills Ausainis trīs gadu vecumā zaudējis, pakļūstot zem ugunsdzēsēju ratu riteņa, bet vecmāmiņa stāstīja, ka asprātīgie austrumu rajonu iedzīvotāji iesauku viņam devuši lielo ausu dēļ. Bijuši grūti laiki, un bērnam ar vienu kāju profesijas izvēle bija diezgan nosacīta. Tā nu Askills Ausainis sāka ubagot un drīz vien kļuva par ierastu tēlu augošajā pilsētā. Viņš kliboja pa ielām, vienmēr bija labā garastāvoklī un gatavs papļāpāt. īpaši ar tiem, kuri dienas laikā sēdēja vienkāršās dzertuvītēs un kuriem nebija darba, bet pēkšņi bija uzradusies nauda. Tad kaut kas tika arī Askillam Ausainim. Tomēr bija reizes, kad Askillam ievajadzējās mazliet vairāk naudas, un tad gadījās, ka viņš pastāstīja policijai, kurš pēdējā laikā ir bijis īpaši dāsns. Un kurš, patukšojis ceturto glāzīti nepievēršot uzmanību maliņā sēdošajam, lādzīgajam ubagam -, pastāstījis par uzaicinājumu aplaupīt zeltkali Kārla Juhana ielā vai kokmateriālu tirgotāju Drammenē. Sāka klīst baumas, ka Askillam Ausainim tiešām esot lielas ausis, un pēc kādas laupītāju bandas atklāšanas Kampenē Askills Ausainis pazuda. Viņu tā arī neatrada, bet reiz kādā ziemas rītā uz Gamlebīenes baznīcas kāpnēm gulējis kruķis un divas nogrieztas ausis. Askills bija apbedīts kaut kur baznīcas kapsētā, bet, tā kā neviens mācītājs nebija gribējis noskaitīt lūgšanu, tad viņa gars sāka klejot. Un pēc tumsas iestāšanās Kvadratūrā vai baznīcas apkaimē varēja sastapt klibu vīru ar dziļi uz acīm uzvilktu cepuri, kurš lūdz divas ēres, “divas ēres!”. Nepasniegt lūdzējam sīknaudu nozīmēja nelaimi.

Tā vecmāmiņa bija stāstījusi. Tomēr Trulss Berncens ignorēja pie kapsētas vārtiem sēdošo kalsno, svešādā apģērbā tērpušos lūdzēju ar brūnu, vēja appūstu seju un, skaitīdams kapakmeņus, sāka soļot pa grants celiņu. Ticis līdz septītajam, nogriezās pa kreisi, tad pie trešā pa labi un apstājās pie ceturtā kapakmens.

Tajā iegravētais vārds viņam neko neizteica. A. K. Rūds. Miris 1905. gadā, kad Norvēģija ieguva neatkarību, tikai divdesmit deviņus gadus vecs. Bez dzimšanas un miršanas datumiem cita teksta uz akmens nebija pat ne parastā novēlējuma dusēt mierā vai citu burtiskā nozīmē spārnotu izteicienu. Varbūt tāpēc, ka raupjais akmens bija pārāk mazs, lai pietiktu vietas nolāpīti garam tekstam, bet līdzenā virsma lieliski noderēja, lai uz tās ar krītu uzrakstītu īsus paziņojumus. Tieši tādēļ viņi bija to izvēlējušies.

CUULDUŠORNITZIDEDSA

Trulss atšifrēja tekstu ar ļoti vienkārša koda palīdzību, kuru viņi lietoja, lai nejauši garāmgājēji nespētu to saprast: viņš izlasīja divus pēdējos burtus, tad paņēma trīs pirms tiem stāvošos, pēc tam nākamos divus, tad trīs un tā tālāk.

SADEDZINI TORDU ŠULCU

Trulss Berncens neko nepierakstīja. Nebija vajadzības. Viņš lieliski atcerējās visus vārdus, kuri ar katru reizi viņu pietuvināja ādas sēdekļiem Audi Q5 ar sešpakāpju ātrumkārbu. Ar jakas piedurkni Trulss burtus no plāksnes noslaucīja.

Pie vārtiem sēdošais lūdzējs paskatījās uz Trulsu, kad tas devās ārā no kapsētas. Velns, kādas brūnas suņa acis! Droši vien tam kaut kur darbojas vesela lūdzēju armija un stāv bieza mašīna. Mercedes vai viņiem nepatīk tādas? Iezvanījās baznīcas zvans. Cenrādī bija rakstīts, ka Q5 maksā 666 tūkstošus. Ja tur slēpās kaut kāda dziļāka jēga, tad Trulsa Bemcena prātam tā paslīdēja garām.

*  * *

-   Tu labi izskaties! sacīja Beāte, liekot atslēgu slēdzenē. Ari pirkstu esi ieguvis.

-   Made in Hong Kong. Harijs paberzēja īso titāna falangu.

Kamēr viņa slēdza vaļā durvis, Harijs vēroja mazo, bālo sievieti.

Plānie, īsi apgrieztie gaišie mati bija saņemti ar matu gumiju. Ada tik caurspīdīga, ka deniņos varēja redzēt sīko asinsvadu tīklojumu. Viņa atgādināja Harijam kailās eksperimentu peles, kas tika izmantotas vēža ārstēšanas metožu pētīšanai.

-   Tu rakstīji, ka Oļegs uzturējies nozieguma vietā, tādēļ nospriedu, ka ar viņa atslēgu palīdzību tikšu iekšā!

-   Šo durvju atslēga droši vien jau sen tikusi salauzta, Beāte atbildēja un atvēra durvis. Varēja vienkārši iet iekšā. Mēs ielikām šo, lai neviens narkomāns neatgrieztos un nepiemēslotu nozieguma vietu.

Harijs pamāja ar galvu. Tas bija raksturīgi narkomānu midzeņiem un dzīvokļiem, kuros narkomāni dzīvoja kopā. Nebija jēgas likt atslēgas, jo tās tūlīt tika salauztas. Pirmkārt, šādās vietās ielauzās citi narkomāni, ja zināja, ka tur varētu atrasties narkotikas. Otrkārt, pat tie, kuri dzīvoja kopā, darīja visu, lai apzagtu cits citu.

Beāte atbīdīja sāņus nožogojuma lenti, un Harijs iegāja dzīvoklī. Koridorā uz āķīšiem karājās apģērbs un plastikāta maisiņi. Harijs ieskatījās vienā no tiem. Kartona trubiņa no papīra dvieļa, tukšas alus bundžas, slapjš T krekls ar asins plankumiem, folijas gabaliņi, izlietota cigarešu paciņa. Pie vienas sienas bija sakrāmētas tukšas Grandiosa picas kastītes slīps picu tornis, kas sniedzās gandrīz līdz griestiem. Līdzās četri balti vienādi drēbju pakaramo statīvi. Harijs pabrīnījās, bet tad atskārta, ka pakaramie, protams, ir zagti un tos nav izdevies realizēt. Viņš atcerējās, ka šādos midzeņos pastāvīgi tika atrastas lietas, par kurām kāds reiz bija cerējis saņemt naudu. Reiz viņi bija atraduši sešdesmit bezcerīgi novecojušus mobilos telefonus, citviet kādā virtuvē daļēji izjauktu mopēdu.

Harijs iegāja dzīvojamā istabā. Oda pēc sviedriem, ar alu piesūcināta koka, mitriem pelniem un kaut kā saldena. Saldeno smaku viņš nepazina. Parastajā izpratnē telpā mēbeļu nebija. Uz grīdas bija novietoti četri matrači kā nometnē ap ugunskuru. No viena matrača, saliekta deviņdesmit grādu leņķi, rēgojās tērauda stieple ar Y veidā salocītu galu. Koka grīdas četrstūris starp matračiem bija apdedzis melns ap tukšu pelnutrauku. Harijs pieļāva, ka to iztukšojusi ekspertu grupa.

-   Gusto gulēja šeit, pie virtuves sienas, Beāte ierunājās. Viņa bija nostājusies durvīs starp istabu un virtuvi un norādīja uz vietu, kur tika atrasts līķis.

Harijs negāja uzreiz iekšā, bet apstājās uz virtuves sliekšņa un pārlaida tai skatienu. Aiz ieraduma. Nevis kā kriminālisti, kas izpēta nozieguma vietu no attāluma, tad uzsāk pārmeklēšanu no perifērijas, pamazām tuvojoties līķim. Tā nedarīja arī policisti no dežūrdaļas vai patrulējošām mašīnām, kuri, pirmie ieradušies nozieguma vietā, lieliski apzinās, ka viņš vai viņa ar savu pēdu nospiedumiem var piesārņot nozieguma vietu vai sliktākajā gadījumā iznīcināt palikušās pēdas. Šeit Beātes cilvēki jau sen bija izdarījuši visu nepieciešamo. Nē, tas bija izmeklētāja-taktiķa ieradums: viņš zināja, ka būs tikai viena vienīga izdevība ļauties pirmajam iespaidam, iespēja gandrīz nemanāmām detaļām izveidot savu stāstu, atstāt savus nospiedumus, pirms cements sacietē. Tam jānotiek tagad, pirms atkal ieslēdzas smadzeņu analītiskā daļa, tā, kurai vajadzīgi skaidri noformulēti fakti. Harijs mēdza definēt intuīciju kā vienkāršus, loģiskus secinājumus, kuri balstīti uz parastām izjūtām, ko smadzenes nevar vai nepaspēj pārvērst saprotamā valodā.

Tomēr šī nozieguma vieta Harijam neko daudz nepastāstīja par notikušo slepkavību.

Viss, ko viņš redzēja, dzirdēja un saoda, bija vieta, kurā uzturējušies vairāk vai mazāk gadījuma cilvēki, kas te atpūtušies, lietojuši narkotikas, gulējuši, retu reizi kaut ko uzēduši un pēc laiciņa nozuduši. Uz kādu citu vietu, kādu lētu istabiņu, parku, konteineru, lētu guļammaisu zem tilta vai guļamvietu baltā koka kastē zem kapakmens.

-   Protams, mēs bijām spiesti šeit mazliet sakopt, Beāte sacīja, it kā atbildot uz viņa neuzdoto jautājumu. Te visapkārt bija atkritumi.

-   Narkotikas? Harijs pajautāja.

-   Plastikāta maisiņš ar nenovāritiem vates tamponiem, Beāte paskaidroja.

Harijs pamāja ar galvu. Visvairāk izmocītie un nabadzīgākie narkomāni mēdza savākt vates tamponus, ko izmantoja narkotiku attīrīšanai no sārņiem pirms to ievilkšanas šļircē. Nebaltā dienā tos varēja novārīt un novārījumu injicēt.

-   Un prezervatīvs ar spermu un heroīnu tajā.

-   Tiešām? Harijs sarauca uzaci. Vai iesaki?

Beāte piesarka, kā tolaik Harijs joprojām atcerējās -, kad viņa vēl bija kautrīga meitene, tikko beigusi Policijas skolu.

-   Precīzāk ar heroīna paliekām. Mēs uzskatām, ka prezervatīvs ticis izmantots uzglabāšanai un tad pēc pulverīša iztērēšanas to lietojuši tiešajam nolūkam.

-   Mm, Harijs novilka. Narkomāni, kas rūpējas par aizsargāšanos. Nav slikti! Vai noskaidrojāt, kas…

-   DNS prezervatīva iekšpusē un ārpusē sakrīt ar divu mums zināmu cilvēku DNS. Viena zviedru meitene un Ivars Torsteinstens, vairāk zināms kā Hivars.

-   Hivars?

-   Mēdza draudēt policistiem ar netīrām šļircēm. Apgalvoja, ka esot inficējies.

-   Mm, tad ir skaidrs, kāpēc lietojis prezervatīvu. Vai viņa personīgajā lietā ir ziņas par vardarbību?

-   Nē. Tikai simtiem ielaušanās, glabāšana un tirgošana. Mazliet pat kontrabandas.

-   Bet draudi nogalināt ar šļirces galu?

Beāte nopūtās un iegāja dzīvojamā istabā. Uzgrieza viņam muguru.

-   Man žēl, Harij, bet šajā lietā viss ir skaidrs.

-   Oļegs nekad pat mušai nav nodarījis pāri, Beāte! Viņš vienkārši nav tāds! Bet šis Hivars…

-   Hivars un tā zviedru meitene ir… jā, tie vairs nav aktuāli tā varētu teikt.

Harijs vēroja Beātes muguru.

-  Miruši?

-  Pārdozēšana. Nedēļu pirms slepkavības. Slikts heroīns bija sajaukts ar fentanilu. Vijolītei droši vien nepietika naudas.

Harijs ļāva skatienam slīdēt gar sienām. Vairumam smago narkomānu bez noteiktas dzīvesvietas ir viena vai divas slēptuves slepenas vietiņas, kurās var paslēpt vai ieslēgt narkotiku rezerves krājumiņu. Reizēm nedaudz naudas. Iespējams, ari citas svarīgas lietas. Nēsāt visu sev līdzi nebija jēgas: narkomānam bezpajumtniekam nācās durties publiskās vietās, un, narkotikai ieplūstot vēnā, tas kļuva bezpalīdzīgs upuris laupītājiem. Tādēļ slēptuve bija svēta vieta. Galīgi notrulinājies narkomāns, lai radītu savu slēptuvi, spēja patērēt tik daudz enerģijas un izdomas, ka pat pieredzējuši izmeklētāji un narkotiku suņi nonāca strupceļā. Šādu slēptuvi narkomāns nekad nevienam neatklāja, pat ne savam labākajam draugam. Tas zināja no paša pieredzes, ka neviens draugs ar miesu un asinīm nevar būt tuvāks par viņa kodeīnu, morfīnu vai heroīnu.

-  Vai esat šeit meklējuši slēptuvi?

Beāte pašūpoja galvu.

-  Kādēļ ne? Harijs painteresējās, zinādams, ka jautājums ir muļķīgs.

-  Tādēļ, ka mums droši vien būtu vajadzējis izārdīt visu dzīvokli, lai atrastu kaut ko, kas nebūtu nozīmīgs izmeklēšanai, Beāte pacietīgi skaidroja. Jāņem vērā ierobežotie resursi, turklāt mums bija nepieciešamie pierādījumi.

Harijs pamāja. Kāds jautājums, tāda atbilde.

-  Un pierādījumi? viņš klusi iejautājās.

-  Mēs domājam, ka slepkava šāvis no vietas, kurā pašlaik stāvu. Kriminālistiem bija paradums nelietot vārdus. Beāte pastiepa roku sev priekšā. No tuva attāluma. Mazāk par metru. Pulvera pēdas brūcēs un ap to.

-  Vairākās?

-  Bijuši divi šāvieni.

Viņa paskatījās uz Hariju ar nožēlas pilnu skatienu, it kā sacīdama, ka saprot, ko viņš domā: tas izgaisina aizstāvībai iespēju apgalvot, ka šāviens noticis nejauši.

-   Abi šāvieni tieši krūtīs. Beāte izpleta vidējo un rādītājpirkstu un pielika tos kreisajā pusē pie krūtīm, it kā izsakot savu domu kurlmēmo valodā. Ja upuris un slepkava ir stāvējuši un slepkava turējis ieroci parastajā veidā, lodes izejas caurums pēc pirmā šāviena liecina, ka slepkavas augums ir no metra astoņdesmit līdz metram astoņdesmit pieci. Aizdomās turamā augums ir metrs astoņdesmit trīs centimetri.

Ak Dievs! Viņš iedomājās par puišeli, kurš stāvēja apmeklētāju telpas durvīs. Likās, ka tas būtu noticis tikai vakar, kad viņi pa jokam cīnījās, kad Oļega augums sniedzās Harijam tikai līdz krūtīm.

Beāte iegāja virtuvē un norādīja uz sienu līdzās taukiem notašķītai plītij.

-   Kā redzi, lodes ir ietriekušās šeit un arī šeit. Tas liecina, ka otrs šāviens ticis izdarīts relatīvi ātri pēc pirmā, kad upuris bija sācis krist. Pirmā lode izgāja cauri plaušām, bet otrā caur krūšu augšējo daļu, pie lāpstiņas. Upuris…

-   Gusto Hansens, Harijs ieteicās.

Beāte apstājās. Paskatījās uz Hariju. Pamāja ar galvu.

-   Gusto Hansens nenomira uzreiz. Asiņu peļķē bija nospiedumi, asinis bija arī uz apģērba. Tas norāda, ka pēc nokrišanas viņš kustējies. Taču ne ilgi.

-   Saprotu. Un kas…? Harijs pārlaida plaukstu sejai. Vajadzētu mēģināt pāris stundu pagulēt. …kas saista Oļegu ar šo slepkavību?

-   Trīs minūtes pirms deviņiem vakarā divi cilvēki piezvanīja uz policijas operatīvo centrāli un ziņoja, ka dzirdējuši kaut ko līdzīgu šāvienam. Viens dzīvo Mellergātā, otrpus krustojumam, bet otrs šeit, ielas pretējā pusē.

Harijs piemiegtām acīm paskatījās pa putekļu klāto logu uz Hausmana ielu.

-   Tam nu gan ir laba dzirde, kurš te, centrā, dzird, kas notiek pretējā mājā!

-   Atceries, ka bija jūlijs. Silts vakars. Visi logi vaļā, visiem vienlaikus atvaļinājumi, satiksmes gandrīz nav. Turklāt kaimiņi bija mēģinājuši piespiest policiju slēgt šo zaņķi, tādēļ, ja tā var teikt, trokšņa līmeņa slieksnis bija zems. Operatīvās centrāles dežurants lūdza tos izturēties mierīgi un novērot māju, līdz ieradīsies patruļmašīnas. Tūdaļ tika nosūtīta ziņa dežūrbrigādei. Divdesmit minūtes pēc deviņiem ieradās divas patruļmašīnas un, gaidot pastiprinājumu, ieņēma pozīcijas.

-   Delta?

-   Tiem vienmēr vajag nedaudz laika, lai ietērptos ķiverēs un bruņās. Tad patruļmašīnas saņēma informāciju no operatīvās centrāles: kaimiņi esot redzējuši kādu puisi, kas iziet pa durvīm, apiet ap mājas stūri un dodas Akešelvas virzienā. Divi policisti nogājuši līdz upei un tur atraduši…

Beāte apklusa. Harijs gandrīz nemanāmi pamāja, lai viņa turpina.

-    …Oļegu. Viņš nepretojās, jo bija tik apdullis, ka diezin vai saprata, kas notiek. Uz viņa labās plaukstas un rokas atradām pulvera pēdas.

-    Slepkavības ierocis?

-   Tā kā tas ir neparasts kalibrs, 9x18 mm Makarov pistole, tad daudz alternatīvu nav.

-   Jā, Makarov ir bijušo padomju republiku organizētās noziedzības iemīļotākais ierocis. Arī Fort-12, ko lieto Ukrainas policijā. Un vēl daži citi.

-   Tieši tā. Uz grīdas mēs atradām tukšas čaulītes ar pulvera paliekām. Makarov patronās ir citāda salpetra un sēra attiecība, viņi pievieno arī nedaudz spirta kā bezdūmu pulverī. Pulvera ķīmiskais sastāvs uz tukšās čaulītes un upura ķermeņa sakrīt ar atrastā pulvera sastāvu uz Oļega rokas.

-    Mm. Un pats ierocis?

-    Nav atrasts. Mūsu ļaudis un nirēji meklēja gan upē, gan tās apkārtnē, taču bez rezultātiem. Tas nenozīmē, ka pistoles tur nav dūņās un netīrumos… tu taču saproti!

-    Es zinu.

-   Divi no šeit dzīvojošiem stāstīja, ka Oļegs rādījis tiem pistoli un lielījies, ka tādas izmantojot krievu mafija. Neviens no šiem abiem nav ieroču pazinējs, bet, kad tiem parādīja ap simts dažādu pistoļu fotogrāfijas, abi norādīja uz Odessa. Un tajā, tu jau droši vien zini, izmanto…

Harijs pamāja ar galvu. Makarov 9 x 18 mm. Gandrīz neiespējami kļūdīties. Pirmo reizi ieraudzījis šādu Odessa, viņš bija iedomājies vecu, futūristisku pistoli uz grupas Foo Fighters diska vāka uz viena no daudzajiem viņa kompaktdiskiem, kuri palikuši pie Rākelas un Oļega.

-   Pieļauju, ka tie ir absolūti uzticami liecinieki, kuriem nav problēmu ar narkotikām?

Beāte neatbildēja. Tas nebija jādara, jo Harijs zināja, ka viņa saprot, ko viņš dara: ķeras pie salmiņa.

-   Tālāk: Oļega asins un urīna analīzes. Harijs paraustīja žaketes aproces, it kā tieši šobrīd būtu svarīgi, lai tās neparaujas augšup.

-     Ko tās uzrādīja?

-   Vijolītes sastāvdaļas. Narkotisko noreibumu var, protams, uzskatīt kā mīkstinošu apstākli.

-   Mm. Tātad tu uzskati, ka viņš bija sakaifojies, kad šāva uz Gusto Hansenu? Bet kā ir ar motīvu?

Beāte neizpratnē paskatījās uz Hariju.

-   Motīvu?

Viņš zināja, ko Beāte domā: vai var iedomāties, ka viens narkomāns nogalinātu otru narkomānu kaut kā cita, nevis narkotiku dēļ?

-  Ja Oļegs jau bija kaifā, kādēļ lai viņš kādu nogalinātu? Harijs iejautājās. Slepkavība narkotiku dēļ parasti ir spontāna, izmisuma pilna rīcība, ko rada vajadzība pēc narkotikām vai arī abstinences sākums.

-   Ar motīvu nodarbojas tava nodaļa, Beāte atbildēja. Es esmu tehniķe-krimināliste.

Harijs dziļi ievilka elpu.

-   Okay. Vai vēl kas?

-   Domāju, ka gribēsi redzēt fotogrāfijas, Beāte sacīja un atvēra plānu ādas mapīti.

Harijs paņēma fotogrāfiju kaudzīti. Pirmais, kas viņu pārsteidza, Gusto skaistums. Cita apzīmējuma tam nebija. Glīts, simpātisks ar to bija par maz. Pat mirušam, ar aizvērtām acīm un asinīm piemirkušā kreklā, Gusto Hansenam piemita grūti nosakāmais, bet acīm redzamais jaunā Elvisa Preslija skaistums, tāds izskats, kas pievelk gan vīriešus, gan sievietes abu dzimumu dievu skaistums, kāds raksturīgs visās reliģijās. Viņš pacilāja fotogrāfijas. Pēc pirmajiem uzņēmumiem visā augumā fotogrāfs bija nofotografējis seju un ložu trāpījumu vietas.

-   Un kas ir tas? Harijs norādīja uz Gusto labās rokas attēlu.

-   Zem nagiem viņam bija asinis. Tika paņemti paraugi, bet diemžēl tos nozaudēja.

-   Nozaudēja?

-   Tā gadās, Harij!

-   Ne jau tavā nodaļā!

-   Paraugs tika sabojāts pa ceļam uz Tiesu medicīnas institūtu, kur vajadzēja veikt DNS analīzi. Patiesībā mēs īpaši neuztraucamies! Asinis bija relatīvi svaigas, tomēr tik sarecējušas, ka tām diezin vai bija sakars ar slepkavības brīdi. Turklāt, ņemot vērā, ka upuris pats sev veica injekcijas, tās, visticamāk, bija viņa paša asinis. Bet…

-   …bet, ja ne, vienmēr ir interesanti uzzināt, ar ko viņš todien sakāvies. Paskaties uz kurpēm… Viņš parādīja Beātei fotogrāfiju, kurā Gusto bija redzams visā augumā. Vai tas nav Alberto Fasciani?

-   Pat nenojautu, ka tu, Harij, tik daudz zini par apaviem!

-   Viens no maniem klientiem Honkongā tos ražo.

-   Lūk, kā! Klients? Cik man zināms, tad oriģinālos Fasciani ražo vienīgi Itālijā.

Harijs paraustīja plecus.

-   Starpību nav iespējams pamanīt. Bet, ja tās ir Alberto Fasciani, tad īsti nesaskan ar pārējo apģērbu. Šķiet, to viņš dabūjis no “Bākas gaismas”.

-   Kurpes varētu būt zagtas, Beāte sacīja. Gusto Hansenam bija iesauka Zaglis. Viņš izcēlās ar to, ka zaga visu, kas gadījās pa rokai, it īpaši narkotikas. Runā, ka Zviedrijā Gusto esot nozadzis pensijā aizlaistu suni narkotiku meklētāju un izmantojis to slēptuvju meklēšanai.

-            Varbūt tas atrada Oļega ierīkoto slēptuvi, Harijs ieminējās.

-     Vai nopratināšanā viņš kaut ko teica?

-  Turpina klusēt kā ūdeni mutē ieņēmis. Oļegs pateica vienīgi to, ka viss esot melns un viņš pat neatceroties, ka bijis tajā dzīvoklī.

-   Varbūt viņa tur nebija.

-   Mēs atradām viņa DNS, Harij! Matu, sviedrus.

-   Viņš taču te gulēja un dzīvoja!

-   Uz līķa, Harij!

Harijs apklusa un klusēdams skatījās grīdā.

Beāte pacēla roku, iespējams, lai uzliktu to viņam uz pleca, bet pārdomāja un atkal to nolaida.

-   Vai aprunājies ar viņu?

Harijs pakratīja galvu.

-   Viņš mani izmeta ārā.

-   Viņam ir kauns!

-   Nu, protams.

-   Nopietni! Tu esi viņa paraugs. Viņš jūtas pazemots, ka tu ieraugi viņu tādu.

-   Pazemots? Es šim puišelim esmu slaucījis asaras un pūtis dvašu uz viņa skrambām! Dzenāju troļļus un ļāvu gulēt, neizslēdzot gaismu!

-   Tā puišeļa vairs nav, Harij! Tagadējais Oļegs vairs negrib, lai tu viņam palīdzi, viņš vēlas būt līdzīgs tev!

Raugoties sienā, Harijs iespēra pa grīdu.

-   Es neesmu tas, kuram vajadzētu līdzināties, Beāte! Un tieši to viņš ir sapratis.

-   Harij…

-   Noiesim lejā pie upes?

Sergejs, nolaidis rokas gar sāniem, stāvēja spoguļa priekšā. Atbīdīja drošinātāju un nospieda podziņu. Naža asmens izsprāga ārā un iemirdzējās saulē. Tas bija skaists nazis, sibīriešu nazis ar atsperi jeb vienkārši dzelzis, kā to mēdza dēvēt urkas Sibīrijas noziedznieku klanu pārstāvji. Labākais duramais ierocis pasaulē. Garš, šaurs rokturis ar smailu, plānu asmeni. Saskaņā ar tradīciju tādu nazi cilvēks, kad bija to nopelnījis, saņēma kā dāvanu no cita, vecāka noziedznieka ģimenē, taču tradīcijas sāka izzust, un tagad šādus nažus vienkārši pirka, nozaga vai ieguva pakaļdarinājumus. Tomēr tieši šo nazi viņš bija ieguvis no sava tēvoča. Pēc Andreja vārdiem, nazis pirms nokļūšanas pie Sergeja bija gulējis zem atamana matrača. Sergejs atcerējās leģendu par to, ka, noliekot dzelzi slimajam zem matrača, tas iesūks sevī visas tā sāpes un ciešanas un pāries pie tā, kurā nazis vēlāk tiks iedurts. Tas bija viens no urku iecienītajiem mītiem, kā arī tas: ja kāds iegūst tavu nazi, tad to drīz vien piemeklē dažādas nelaimes un nāve. Sena māņticība un romantika, kas sāka izzust. Tomēr Sergejs bija pieņēmis dāvanu ar lielu un varbūt pat nedaudz pārspīlētu godbijību. Un kādēļ gan ne? Par visu viņš varēja pateikties tēvocim. Tas bija izvilcis Sergeju no nepatikšanām, kurās viņš bija iekūlies, bija sagādājis dokumentus, lai Sergejs varētu nokļūt Norvēģijā, un bija pat sameklējis tam apkopēja darbu Oslo lidostā. Darbs bija labi apmaksāts, taču atrast to nebija grūti: uz šāda veida darbiem norvēģus bija grūti pierunāt, jo tie labprātāk dzīvoja no pabalstiem. Un nedaudzie Krievijā piespriestie sodi arī nesagādāja grūtības, jo tēvocis jau iepriekš bija parūpējies, lai visas sodāmības nozustu no viņa biogrāfijas. Tādēļ Sergejs, saņemot dāvanu, bija noskūpstījis sava labdara zilo gredzenu. Un Sergejam nācās atzīt, ka nazis, kuru viņš turēja rokā, ir ļoti skaists: tumši brūns, no brieža raga veidots spals ar pareizticīgo krusta inkrustāciju ziloņkaula krāsā.

Sergejs, kā bija mācījies, izdarīja izklupienu no gurna, juta, ka saglabā līdzsvaru, un izgrūda nazi uz priekšu un uz augšu. Izšāva un noslēpa asmeni. Vēlreiz un vēlreiz. Strauji, bet ne tik ātri, lai garais naža asmens nepaspētu katru reizi ievilkties pilnībā.

Iemesls, kādēļ to nācās darīt ar nazi, bija viens: cilvēks, kuru Sergejam vajadzēs nogalināt, ir policists. Ja tiek nogalināts policists, tad slepkavu meklē daudz rūpīgāk, tādēļ būs jāatstāj pēc iespējas mazāk pēdu. Pistoles lode vienmēr spēj norādīt uz vietām, ieroci un cilvēkiem. Tīra un gluda naža grieziens ir anonīms. Dūriens tāds nav, jo tas var liecināt par naža asmens garumu un formu, tādēļ Andrejs viņam bija pavēlējis nedurt sirdī, bet pārgriezt policistam kakla artēriju. Sergejs nekad agrāk nevienam nebija griezis rīkli vai dūris sirdī, izņemot gadījumu, kad bija iebakstījis ar nazi gurnā kādam gruzīnam, kura vienīgā vaina bija tā, ka viņš bija gruzīns. Tādēļ Sergejs iedomājās, ka vajadzētu patrenēties pie kaut kā dzīva. Viņa kaimiņam, pakistānietim, bija trīs kaķi, un katru ritu, izejot kāpņu telpā, nāsīs cirtās kaķu urīna smaka.

Sergejs nolaida nazi, pielieca galvu un palūkojās uz sevi spogulī. Viņš izskatījās lieliski: trenēts, draudīgs, bīstams, gatavībā. Kā no kinofilmu afišas. Tetovējumam būs jānorāda, ka viņš ir nogalinājis policistu.

Viņš nostāsies policistam aiz muguras. Paspers soli uz priekšu. Ar kreiso roku sagrābs to aiz matiem un atgāzīs viņa galvu. Pieliks naža smaili pie kakla, no kreisās puses, pāršķels ādu un pusmēness lokā pārvilks asmeni pār viņa rīkli. Tieši tā.

Sirds izmetīs asins strūklu. Trīs sirdspuksti, un strūkla pierims. Tobrīd policista smadzenes jau būs mirušas.

Salocīt nazi, ļaut tam ieslīdēt kabatā un doties prom. Ātri, bet ne pārāk ātri, nevienam neskatīties acīs gadījumā ja tur būs citi cilvēki. Iet un būt brīvam.

Viņš soli atkāpās. No jauna izslējās un ievilka elpu. Vizualizēja. Izelpoja. Paspēra soli uz priekšu. Blāvi un skaisti iemirdzējās naža asmens. Kā dārga rotaslieta.

6.  nodaĻa

Beāte un Harijs izgāja uz Hausmana ielas, nogriezās pa kreisi, pagāja ap mājas stūri un šķērsoja ugunsgrēka vietu, kur joprojām mētājās nokvēpuši stikla gabali un apdeguši ķieģeļi. Aiz tās aizaugusi nogāze veda lejup uz upi. Harijs ievēroja, ka mājas aizmugurē durvju nav, bet no augšējā stāva līdz zemei ir šauras ugunsdzēsēju kāpnes.

-  Kas dzīvo kaimiņu dzīvoklī tajā pašā stāvā? Harijs painteresējās.

-  Neviens, Beāte atbildēja. Tukšas biroju telpas. Pieder “Anarhistam”, mazai avīzītei, kas…

-  Es zinu. Nebija slikts fanu laikrakstiņš. Tagad šie cilvēki sēž lielo avīžu kultūras nodaļu redakcijās. Vai telpas bija aizslēgtas?

-  Uzlauztas. Droši vien ilgi stāvējušas vaļā.

Harijs paskatījās uz Beāti, kas mazliet nomākta pamāja, apstiprinot Harija neizteikto jautājumu: vai kāds varēja iekļūt Oļega dzīvoklī un, neviena nemanīts, tikt ārā pa šīm kāpnēm? Salmiņš.

Viņi nokāpa līdz taciņai gar Akešelvu. Harijs pārliecinājās, ka upe nav tik plata, lai puisis ar labu atvēzienu nespētu pārmest pistoli pāri uz otru krastu.

-  Kamēr nebūsiet atraduši slepkavības ieroci… Harijs ieteicās.

-  Prokuroram nav vajadzīga pistole, Harij!

Viņš pamāja ar galvu. Pulvera pēdas uz rokas. Liecinieki, kuriem Oļegs rādījis pistoli. DNS uz nogalinātā.

Atspiedušies pret zaļi krāsotu dzelzs solu, sabāzuši kopā galvas, viņus nopētīja divi baltie puiši pelēkās jakās ar kapucēm, kuri brīdi vēlāk šļūcošiem soļiem devās prom pa taciņu.

-   Izskatās, ka narkotiku tirgoņi joprojām saož tevī policistu, Harij!

-   Mm. Biju iedomājies, ka hašišu te pārdod tikai marokāņi!

-   Tiem ir uzradušies konkurenti. Kosovas albāņi, somālieši, austrumeiropieši. Patvēruma meklētāji, kas pārdod visu: metamfetamīnu, ecstasy, morfīnu.

-   Heroīnu.

-   Šaubos. Oslo ir gandrīz neiespējami atrast parasto heroīnu. Te valda vijolīte, un to tu vari dabūt tikai ap Plātas rajonu. Ja vien nevēlies braukt uz Gēteborgu vai Kopenhāgenu, kur tā pēdējā laikā arī ir parādījusies.

-   Es pastāvīgi dzirdu par šo vijolīti. Kas tā ir?

-  Jauna sintētiskā narkotika. Nav tik elpu aizraujoša kā parastais heroīns. Kaut gan tā izposta dzīvi, pārdozēšana gadās retāk. Ārkārtīgi ātri izraisa atkarību: katrs, kurš vienu reizi nobaudījis, vēlas vēl. Tomēr ir tik dārga, ka nabadzīgākie to nevar atļauties.

-   Un tādēļ tie pērk citas narkotikas?

-   Zelta bedre morfīnam.

-   Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ!

Beāte pašūpoja galvu.

-   Runa ir par cīņu pret heroīnu. Un tajā viņš ir uzvarējis.

-   Belmans?

-   Tātad esi jau dzirdējis?

-   Hāgens teica, ka viņš esot saņēmis ciet vairumu heroīna bandu.

-   Pakistāniešu bandas. Vjetnamiešus. Kad viņš atmaskoja lielu ziemeļafrikāņu tīklu, “Dagbladet” nodēvēja Belmanu par ģenerāli Rommelu. Arī baikeru bandu no Alnabrū. Tie visi ir aiz restēm.

-   Motociklisti? Manā laikā baikeri tirgoja amfetamīnu un bijās no heroīna kā no mēra!

-   Los Lobos. Hells Angels atdarinātāji. Mēs domājam, ka viņi bija viena no divām grupām, kuras tirgoja vijolīti. Tos saņēma ciet kratīšanas un arestu laikā Alnabrū. Tev vajadzēja redzēt Belmana smīnu avīžu lappusēs! Šajā operācijā viņš piedalījās personīgi.

-   Let’s do some good?[4]

Beāte iesmējās. Harijam patika ari tas, ka Beāte diezgan labi orientējās kino jomā un spēja reaģēt, kad viņš citēja viduvējas replikas no viduvējām filmām. Harijs piedāvāja viņai cigareti. Beāte atteicās. Viņš aizsmēķēja viens.

-   Mm. Kā, pie joda, Belmanam izdevās tas, kam Narkotiku nodaļa visus šos gadus, kamēr es strādāju Pārvaldē, netika pat tuvumā?

-   Es zinu, ka tev viņš nepatīk, bet patiesībā viņš ir labs vadītājs. KR1POS Belmanu mīlēja, un tie dusmojas uz Policijas pārvaldes priekšnieku, kurš pārcēla viņu pie mums.

-   Mm.

Harijs ievilka dūmus. Sajuta, kā pierimst asiņu tieksme pēc nikotīna. Nikotīns. Trīszilbīgs vārds, kas beidzas ar -īns.

-   Un kas ir palicis?

-   Te jau slēpjas tas āķis! Iznīcinot kaitēkļus, tu iejaucies pārtikas produktu ķēdītē un nezini, ka vienkārši esi atbrīvojis ceļu kaut kam citam sliktākam par to, ko iznīcināji…

-   Vai kaut kas uz to norāda?

Beāte paraustīja plecus.

-   Pēkšņi mēs vairs nesaņemam informāciju no ielas. Ziņu pienesēji neko nezina. Vai arī klusē. Tiek baumots par kādu cilvēku no Dubaijas, kuru neviens nav ne redzējis, ne arī zina tā vārdu. Tāds kā neredzams diktators. Skaidrs, ka runa ir par vijolīti, taču mums neizdodas izsekot piegādes. Pārdevēji, kurus aizturam, saka, ka esot pirkuši no citiem tāda paša līmeņa pārdevējiem. Nav pierasts, ka kāds tik labi slēpj savas pēdas. Tas nozīmē, ka pastāv vienkāršs un ļoti profesionāls tīkls, kas nodrošina narkotiku ievešanu un izplatīšanu.

-   Cilvēks no Dubaijas. Noslēpumains un ģeniāls. Vai šo pasaciņu neesam dzirdējuši jau agrāk? Un allaž tas izrādās kāds pavisam parasts nelietis.

-   Šoreiz ir citādi, Harij! Pēc Jaungada ir notikušas vairākas ar narkotikām saistītas slepkavības. Agrāk nepieredzēta brutalitāte. Un neviens neko nestāsta. Divi vjetnamiešu narkotirgoņi tika atrasti pakārti aiz kājām pie griestiem dzīvoklī, kurā tie tirgojās. Noslīkuši. Abiem ap galvu bija apsieti plastikāta maisiņi, pilni ar ūdeni.

-   Tā nav arābu, bet gan krievu metode.

-   Kā, lūdzu?

-   Tie pakar upuri aiz kājām, ar galvu uz leju, apsien ap galvu plastikāta maisiņu un, lai tas varētu elpot, pie kakla izdur maisiņā caurumu. Pēc tam uz pēdām sāk liet ūdeni. Tas tek lejup pa ķermeni maisiņā, pamazām to piepildot. Šo metodi dēvē par Man on the Moon.

-   Kā tu to zini?

Harijs paraustīja plecus.

-    Bija kāds ļoti bagāts kirgīzu boss Birajevs. Astoņdesmitajos gados viņš ieguva vienu no oriģinālajiem Apollo 11 astronautu skafandriem. Divi miljoni dolāru melnajā tirgū. Tos, kuri mēģināja piekrāpt Birajevu vai nemaksāja savus parādus, ieģērba šajā skafandrā. Lejot tajā ūdeni, tika filmēta nelaimīgā cilvēka seja. Pēc tam šo filmiņu nosūtīja pārējiem, kuri bija nokavējuši maksājumu termiņus.

Harijs izpūta dūmus pret debesīm.

Beāte viņu vēroja un lēni šūpoja galvu.

-   Ar ko tu patiesībā nodarbojies Honkongā, Harij?

-   Tu man to jautāji pa telefonu.

-   Un tu neatbildēji!

-   Tieši tā! Hāgens teica, ka šī darbiņa vietā varot man iedot citu. Ieminējās par kādu nogalinātu slepeno aģentu.

-  Jā! Beāte atsaucās, redzami atvieglota, ka viņi vairs nerunā par Gusto lietu un Oļegu.

-   Kas tur notika?

-   Jauns cilvēks. Viņu izskaloja pie krasta vietā, kur Operas nama jumts noliecas līdz ūdenim. Tūristi, bērni un tamlīdzīgi. Bija liels troksnis.

-   Nošauts?

-   Noslīcis.

-   Un kā jūs zināt, ka tā bija slepkavība?

-    Nekādu ārēju ievainojumu nebija, un patiesībā izskatījās, it kā viņš nejauši būtu iekritis ūdeni, jo grozījās taču Operas apkaimē. Bet tad Bjērns Holms pārbaudīja ūdens sastāvu viņa plaušās. Tas bija saldūdens, bet Oslofjordā, kā zināms, ūdens ir sāļš. Kāds viņu tur iemetis, lai izskatītos, ka viņš noslīcis.

-   Tā, tā, Harijs noteica. Kā aģentam viņam vajadzēja iet ari šeit, gar upi. Te ir saldūdens, un tas ieplūst jūrā pie Operas.

Beāte pasmaidīja.

-    Cik jauki, ka esi atgriezies, Harij! Bet Bjērns par to iedomājās un salīdzināja baktēriju floru, mikroorganismu saturu un visu pārējo. Ūdens plaušās bija pārāk tīrs, lai būtu no Akešelvas. Tas bija izgājis cauri dzeramā ūdens filtram. Manuprāt, viņš noslīcis vannā. Vai kādā attīrīšanas iekārtas bedrē. Vai arī…

Harijs izpūta dūmus uz taciņas, pa kuru viņi gāja.

-    Plastikāta maisiņā.

-Jā-

-    Cilvēks no Dubaijas. Kas jums zināms par viņu?

-   Tikai tas, ko tev pastāstīju, Harij!

-   Tu neko nepastāstīji!

-   Tieši tā.

Viņi apstājās pie Enkura tilta. Harijs paskatījās pulkstenī.

-    Vai tev kaut kur jāpaspēj? Beāte jautāja.

-    Nē, Harijs atbildēja. Es to darīju tikai tādēļ, lai, nejūtot vainas apziņu, dotu tev iespēju pateikt, ka tev kaut kur jāpaspēj.

Beāte pasmaidīja. Patiesībā viņa ir tīri jauka, kad smaida, Harijs nodomāja. Savādi, ka viņai šobrīd neviena nav. Bet varbūt tomēr ir. Viņa bija viena no astoņiem cilvēkiem viņa adrešu grāmatiņā, bet viņš pat to nezināja.

“B” nozīmē “Beāte”.

“H” “Halvošens”, Harija bijušais kolēģis un Beātes bērna tēvs. Nogalināts, dienesta pienākumu pildot, tomēr vēl nebija izdzēsts no telefona piezīmju grāmatiņas.

-   Vai esi sazinājies ar Rākelu? Beāte painteresējās.

“R.” Harijs iedomājās, vai tikai viņas vārds nav atausis atmiņā kā asociācija vārdiem “vainas apziņa”. Viņš papurināja galvu. Beāte gaidīja. Taču Harijam nebija, ko piebilst.

Abi ierunājās vienlaikus.

-   Tev droši vien…

-   Patiesībā man…

Viņa pasmaidīja:

-   …jāskrien.

-   Protams.

Harijs noskatījās, kā viņa dodas prom.

Tad apsēdās uz viena no soliņiem un sāka vērot piles, kas klusi slīdēja mierīgajā ūdeni.

Atgriezās abas pelēkās jakas ar kapucēm. Pienāca pie Harija.

-   Vai tu esi no “Five-0” vienības?

Amerikāņu slengā, izmantojot it kā autentiskus televīzijas seriālus, tā sauc policiju. Viņi bija sajutuši Beāti, nevis Hariju.

Harijs pašūpoja galvu.

-   Tu meklē…

-   Mieru, Harijs atbildēja. Mieru un klusumu.

Viņš izņēma no žaketes iekškabatas saulesbrilles Prada. Tās bija uzdāvinājis kāds veikaliņa īpašnieks Kantonroudā, kurš mazliet kavēja maksājumus, taču uzskatīja, ka ar viņu apietas taisnīgi. Dāmu modelis, bet Harijs to ignorēja, jo viņam brilles patika.

-   Starp citu, viņš nokliedza tiem pakaļ, vai jums ir vijolīte?

Viens no viņiem tikai iespurdzās.

-   Centrā! Otrs norādīja ar roku pār plecu.

-   Kur?

-   Pameklē van Persiju vai Fabregasu![5]

Abu smiekli izgaisa džeza kluba BĪ& virzienā.

Harijs atspieda muguru pret sola atzveltni un turpināja vērot piļu pārsteidzoši efektīvās kustības, kas ļāva tām slīdēt pa ūdeni, atgādinot slidotājus uz melna ledus.

Oļegs klusēja. Tā parasti klusē vainīgie. Tāda ir vainīgo privilēģija un vienīgā saprātīgā stratēģija. Ko tālāk? Kā izmeklēt to, kas ir jau atklāts, kā atbildēt uz jautājumiem, kuriem jau atrastas adekvātas atbildes? Ko viņš cerēja sasniegt? Iegrožot patiesību, to noliedzot? Būdams izmeklētājs, viņš pats bija redzējis, kā radinieki patētiski skandina: “Mans dēls? Nekad!” Harijs zināja, kādēļ grib izmeklēt šo lietu: izmeklēšana bija vienīgais, ko viņš prata. Vienīgais veids, kā viņš spēja palīdzēt. Viņš bija līdzīgs namamātei, kas cītīgi gatavo mielastu sava dēla bērēm, muzikantam, kas uz drauga bērēm ņem līdzi savu instrumentu. Vajadzēja kaut ko darīt, lai izklaidētos vai nomierinātos.

Viena no pīlēm slīdēja uz viņa pusi, laikam cerot saņemt kādu maizes gabaliņu. Ne tāpēc, ka ticēja, bet tādēļ, ka tā varēja notikt. Aprēķināts enerģijas patēriņš pret atalgojuma iespējamību. Cerība. Melns ledus.

Harijs spēji izslējās un izņēma no jakas kabatas atslēgas. Viņš nupat atcerējās, kāpēc toreiz bija nopircis piekaramo atslēgu. Ne jau sev pašam. Slidotājam. Oļegam.

7.  nodaĻa

Inspektoram Trulsam Bemcenam bija īsa saruna ar Oslo lidostas policijas darbinieku. Berncens sacīja: jā, viņš zinot, ka lidosta atrodas Rūmerīkes policijas apgabalā un viņam neesot nekāda sakara ar aizturēšanu, bet viņš kā specgrupas slepenais aģents kādu laiku vērojis aizturēto, un nupat viens no viņa aģentiem esot brīdinājis, ka Tords Šulcs aizturēts ar narkotikām. Trulss bija uzrādījis ID karti, kas apliecināja, ka viņš ir “Oslo policijas pārvaldes Organizētās noziedzības apkarošanas īpašo operāciju grupas izmeklētājs ar 3. līmeņa pielaidi”. Inspektors bija paraustījis plecus un, nebilstot ne vārda, aizvedis viņu uz vienu no trim iepriekšējās aizturēšanas kamerām.

Kad kameras durvis aiz Trulsa bija aizcirtušās, viņš palūkojās visapkārt, lai pārliecinātos, ka koridorā un abās pārējās kamerās neviena nav. Tad apsēdās uz tualetes poda vāka un paskatījās uz cilvēku, kurš, sakņupis un rokām satvēris galvu, sēdēja uz guļam-

lāvas.

-   Tords Šulcs?

Cilvēks pacēla galvu. Viņš bija novilcis žaketi un, ja uz krekla nebūtu atšķirības zīmju, Berncens nekad nebūtu viņu uzskatījis par gaisa kuģa komandieri. Ekipāžas komandieris nedrīkst tā izskatīties: līdz nāvei nobijies, bāls, ar lielām, šoka iespaidā nomelnējušām acu zīlītēm. No otras puses, vairums no tiem, kuri iekrīt pirmo reizi, izskatās tieši tāpat. Bemcenam meklējumos bija pagājis krietns laiciņš, līdz viņš noskaidroja, ka Tords Šulcs atrodas Oslo lidostā. Tālāk bija viegli. Policijas reģistrā par Tordu Šulcu nekā nebija,

nekādu kontaktu ar policiju viņam nav bijis, un atbilstoši neoficiāliem izlūkošanas datiem viņš nav cilvēks, par kuru policijai būtu zināma jebkāda viņa saistība ar narkotiku tirgoņu vidi.

-   Kas tu tāds esi?

-   Es ierados tavu darba devēju uzdevumā, Šulc, un es šeit nerunāju par aviokompāniju! Par pārējo tev nav jādomā. Skaidrs?

Šulcs norādīja uz ID karti, kas karājās aukliņā Berncenam uz krūtīm.

-   Tu esi policists! Tu mēģini mani piemānīt!

-  Ja es to darītu, Šulc, tad tā būtu laba ziņa! Tas būtu procedūras pārkāpums un tavam advokātam iespēja tevi atbrīvot. Bet mēs iztiksim bez advokāta. Sarunāts?

Lidotājs turpināja blenzt ar plati ieplestām acīm, iesūcot sevī visu gaismu un mazāko cerību stariņu. Trulss Berncens nopūtās. Viņš varēja vienīgi cerēt, ka viņa sacītais tiks saprasts.

-   Vai tu zini, kas ir dedzinātājs? Berncens pajautāja un, nesagaidījis atbildi, turpināja: Tas ir cilvēks, kas iznīcina policijai materiālus. Viņš parūpējas, lai tiktu sabojāti vai iznīcināti pierādījumi, lai lietas izskatīšanas laikā tiktu pieļautas kļūdas un tādējādi lieta nekad nenonāktu līdz tiesai vai arī lai izmeklēšanas gaitā tiktu pieļautas citas ikdienišķas kļūdas, kuru dēļ aizturētais varētu tikt atbrīvots. Vai saproti?

Šulcs vairākkārt pamirkšķināja. Un lēni pamāja ar galvu.

-   Labi! Berncens noteica. Situācija tagad ir šāda: mēs esam divi cilvēki brīvā kritienā, kuriem ir tikai viens izpletnis. Es nupat izlēcu no lidmašīnas, lai glābtu tevi. Pagaidām vari man nepateikties, jo tagad tev jāuzticas man par visiem simts procentiem, lai mēs abi nenosistos. Capisce?1

Atkal pamirkšķināja. Acīmredzot nesaprata.

-   Reiz dzīvoja kāds vācu policists, dedzinātājs. Viņš strādāja Kosovas albāņu bandas labā, kura caur Balkāniem importēja heroīnu. Narkotikas ar kravas mašīnām veda no Afganistānas opija laukiem uz Turciju, tālāk cauri bijušajai Dienvidslāvijai uz Amsterdamu, bet no turienes albāņi tās nogādāja Skandināvijā. Nācās

šķērsot daudzas robežas un maksāt daudziem cilvēkiem. Ari šim dedzinātājam. Un kādā jaukā dienā saņēma ciet vienu jaunu Kosovas albāni ar benzīna bāku, pilnu ar opija jēlproduktu; tā gabaliņi nebija pat iesaiņoti, bet vienkārši iemesti benzīnā. Viņu arestēja, un tajā pašā dienā Kosovas albāņi sazinājās ar savu vācu dedzinātāju. Tas devās pie jaunā albāņa, paskaidroja, ka esot viņa dedzinātājs, ka vajagot tikai nomierināties, jo viņš visu nokārtošot. Dedzinātājs teica, ka nākamajā dienā atgriezīsies un pateiks, kādi paskaidrojumi jāsniedz policijai. Līdz tam vajagot klusēt. Bet jaunais albānis bija iesācējs un nekad agrāk nebija sēdējis. Droši vien bija saklausījies pārāk daudz stāstu par to, ko nozīmē cietuma dušas telpā noliekties pēc ziepēm, un jau pirmajā nopratināšanas reizē pārplīsa kā ola mikroviļņu krāsnī, izstāstot visu par dedzinātāju, cerot, ka tiesnesis to novērtēs. Tā, lūk! Lai iegūtu pierādījumus pret dedzinātāju, policija ierīkoja kamerā slēptu mikrofonu. Bet dedzinātājs, korumpēts policists, uz norunāto tikšanos neieradās. Viņu atrada tikai pēc sešiem mēnešiem. Ķermeņa daļas bija izkaisītas tulpju laukā. Es esmu pilsētas puika, taču esmu dzirdējis, ka tas esot labs mēslojums.

Berncens apklusa un paskatījās uz pilotu, gaidot parasto jautājumu.

Lidotājs bija izslējies uz lāviņas. Sejā bija atgriezies neliels sārtums, un balss bija kļuvusi nedaudz skaidrāka:

-   Kāpēc… ē-e, dedzinātājs? Ne jau viņš izpļāpājās?

-   Tāpēc, ka nav taisnības, Šulc. Ir tikai praktisko problēmu nepieciešamie risinājumi. Dedzinātājs, kuram vajadzēja iznīcināt pierādījumus, pats bija kļuvis par pierādījumu. Viņš bija atmaskots, un, ja nonāktu policijas rokās, tad aizvestu izmeklētājus līdz Kosovas albāņiem. Tā kā dedzinātājs nebija albānis, bet tikai uzpirkts nelietis, tad loģiski, ka uz viņpasauli aizsūtīja viņu. Turklāt viņi zināja, ka šai policista slepkavībai policija nepievērsīs pārāk lielu uzmanību. Kādēļ lai to darītu? Dedzinātājs jau bija saņēmis savu sodu, un policija neuzsāks izmeklēšanu, kuras vienīgais ieguvums būtu sabiedrības uzmanības piesaistīšana vēl vienam korupcijas gadījumam policijas rindās. Piekriti?

Šulcs neatbildēja.

Berncens paliecās uz priekšu. Viņa balss kļuva klusāka, bet dedzīgāka.

-   Man nav nekāda prieka tikt atrastam tulpju laukā, Šulc! Vienīgais veids, kā mums no tā izvairīties, ir savstarpēja uzticēšanās. Ir tikai viens izpletnis! Saproti?

Šulcs ieklepojās.

-   Un kā bija ar Kosovas albāni? Vai viņam mīkstināja sodu?

-   Grūti pateikt. Pirms tiesas viņu atrada kamerā, pakārtu pie sienas. Kāds bija uzkabinājis viņu aiz pakauša uz āķa. Tā, lūk!

Pilots atkal nobālēja.

-   Elpo, Šulc! Trulss Berncens nočukstēja. Tas viņam savā darbā patika vislabāk. Sajūta, ka kaut reizi situāciju kontrolē viņš.

Šulcs atslējās pret sienu un atbalstīja pret to galvu. Aizvēra acis.

-   Un ja es tagad atteikšos no palīdzības un mēs izliksimies, ka tevis šeit nav bijis?

-   Nelīdzēs. Mans un tavs darba devējs nevēlas redzēt tevi liecinieka krēslā!

-   Utad tu vēlies sacīt, ka man nav izvēles?

Berncens pasmaidīja. Un pateica savu iemīļotāko frāzi:

-   Izvēle, Šulc, ir greznība, kuras tev sen vairs nav!

Valle Hovin stadions. Maza betona oāzīte zālienu, bērzu, dārzu un ziediem apaudzētu verandu tuksnesī. Ziemā celiņus izmantoja slidotāji, bet vasarās stadions pārvērtās par koncertu arēnu tādiem dinozauriem kā Rolling Stones, Prinss, Brūss Springstīns. Rākela bija pierunājusi Hariju aiziet pat uz U2 koncertu, kaut gan viņam vienmēr bija paticis klausīties uzstāšanos klubos un viņš ienīda koncertus stadionos. Vēlāk viņa bija kaitinājusi Hariju, ka sirds dziļumos viņš esot muzikāls konservators.

Lielākoties Valle Hovin stadions tomēr bija tāds kā tagad tukšs, nolaists, līdzīgs slēgtai fabrikai, kas bija ražojusi vairs nevienam nevajadzīgu produkciju. Harija patīkamākās atmiņas par šo vietu bija saistītas ar Oļega treniņiem slidošanā. Vienkārši sēdēt un skatīties, kā viņš slido. Kā cīnās. Zaudē. Zaudē. Un tad uzvar. Nedaudz: labākais uzrādītais laiks, otrā vieta klubu sacensībās dažāda vecuma grupās. Bet vairāk nekā pietiekami, lai Harija dumjā sirds izplestos līdz tik absurdiem izmēriem, ka viņam nācās uzlikt sejai vienaldzības masku, lai nenonāktu neveiklā situācijā “nav nemaz slikti, Oļeg”.

Harijs paraudzījās apkārt. Neviena cilvēka. Viņš iebāza Ving firmas atslēdziņu zem tribīnēm esošās ģērbtuves durvju slēdzenē. Iekšpusē nekas nebija mainījies, tikai nedaudz vairāk paplucis. Viņš iegāja vīriešu ģērbtuvē. Uz grīdas mētājās gruži. Viss liecināja, ka šeit reti kāds uzrodas. Vieta, kur pabūt vienatnē. Harijs pagājās starp skapīšiem. Vairums no tiem stāvēja neaizslēgti. Tad viņš atrada to, ko bija meklējis, Abus piekaramo atslēgu.

Viņš piespieda atslēgas galiņu robotajam caurumiņam. Neder. Velns!

Harijs pagriezās. Ļāva skatienam slīdēt gar apbružāto dzelzs skapīšu rindām. Apstājās un paskatījās uz iepriekšējo skapīti. Arī tam bija firmas Abus piekaramā atslēga un uz zaļās krāsas ieskrāpēts aplis. “O”.

Pirmais, ko Harijs, noņēmis slēdzeni, ieraudzīja, bija Oļega slidas. Garos, šauros asmeņus bija izraibinājuši sarkanas rūsas plankumi.

Skapīša durvju iekšpusē starp ventilācijas caurumiņiem karājās divas fotogrāfijas. Divas ģimenes fotogrāfijas. Uz vienas no tām bija pieci cilvēki. Divus bērnus un, iespējams, to vecākus, viņš nepazina. Taču trešo bērnu Harijs pazina. Bija to redzējis uz citām fotogrāfijām. Uz nozieguma vietas fotogrāfijām.

Tas bija glītumiņš. Gusto Hansens.

Harijam tūlīt radās sajūta, ka Gusto Hansens šajā uzņēmumā neiederas. Pareizāk sakot, viņš neiederas šajā ģimenē. Vai tas būtu viņa skaistā izskata dēļ?

Diezgan dīvaini, taču to pašu nevarēja teikt par otrā fotogrāfijā redzamo gara auguma gaišmati, kurš sēdēja aiz brunetes un viņas dēla. Tā bija uzņemta kādā rudenīgā dienā pirms vairākiem gadiem. Viņi bija izgājuši pastaigāties pa Holmenkolleni, bradājuši pa kritušajām apelsīnu krāsas lapām, un Rākela, uzlikusi savu mazo fotoaparātiņu uz akmens, bija nospiedusi aizturētā laika slēdzi.

Vai tiešām tas bija viņš? Harijs nespēja atcerēties, kad viņam būtu bijusi tik maiga sejas izteiksme kā šajā attēlā.

Rākelas acis staroja, un viņam likās, ka sadzird viņas smieklus šos smieklus, ko viņš tā mīlēja, kas nekad neapnika, smieklus, ko viņš vienmēr centās izraisīt. Viņa smējās ari ar citiem, bet, esot kopā ar viņu un Oļegu, tie skanēja nedaudz citādi un tika veltīti vienīgi viņam un Oļegam.

Harijs pārlūkoja skapīti.

Balts džemperis ar baltu maliņu. Nav Oļega stilā: viņš staigāja īsās jaciņās un melnos T kreklos ar uzrakstiem Slayer un Slipknot. Harijs paostīja džemperi. Viegls parfīms, sieviešu. Cepuru plauktiņā plastikāta maisiņš. Viņš to atvēra. Spēji ievilka elpu. Tajā bija darba instrumenti: divas šļirces, karote, gumijas saite, šķiltaviņas un vate. Trūka vienīgi narkotiku. Harijs jau gatavojās nolikt maisiņu vietā, kad pamanīja vēl kaut ko. Skapīša dibenā gulēja krekliņš. Sarkanbalts. Viņš to izņēma. Tas bija futbolista krekliņš ar uzrakstu uz krūtīm: “Fly Emirates. Arsenal".

Harijs paskatījās uz fotogrāfiju, uz Oļegu. Pat viņš smaidīja. Smaidīja, it kā domātu, vismaz tur un toreiz, ka tur sēž trīs cilvēki, kuri ir pārliecināti, ka viss ir lieliski, viss ir kārtībā un tā ir jābūt. Tad kādēļ viss nogāja greizi? Kādēļ tas, kurš sēdēja pie stūres, iebrauca grāvī?

“Un tu meloji, sakot, ka vienmēr būsi kopā ar mums!”

Harijs noņēma abas fotogrāfijas no skapīša durvīm un iebāza tās iekškabatā.

Kad viņš iznāca uz ielas, saule jau bija izzudusi aiz Ullemosenes kalna.

8.  nodaĻa

-   Vai tu redzi, tēt, ka asiņoju? Tās ir tavas sliktās asinis. Un tavas asinis, Oļeg! Baznīcas zvanam vajadzēja skanēt tev. Es nolādu tevi, nolādu dienu, kad tevi satiku! Tu biji koncertzālē Spektrum uz Jūdas Priest koncertu. Es gaidīju ārpusē un iejuku ārā plūstošo ļaužu straumē.

-   Wow, cool t-shirt!1 es teicu. Kur tu to ņēmi?

Tu tā dīvaini paskatījies uz mani.

-   Amsterdamā.

-   Vai tu skatījies Judas Priest koncertu Amsterdamā?

-   Kādēļ ne?

Man nebija ne jausmas, kas ir Judas Priest, tomēr biju paspējis noskaidrot, ka tas nav nekāds puisis, bet grupa, un tās vokālista vārds ir Robs vai kaut kā tamlīdzīgi.

-   Forši! Priest rullē!

Tu uz mirkli sastingi un paskatījies uz mani. Saspringti, kā zvērs, kurš kaut ko sajutis. Briesmas, laupījumu vai treniņu partneri. Vai kā tavā gadījumā iespējamo radniecīgo dvēseli. Jo tava vientulība, Oļeg, tev bija kā smags, slapjš mētelis, ko nēsāji sakumpis, ar šļūcošiem soļiem. Es tevi izvēlējos tieši šīs vientulības dēļ. Teicu, ka uzcienāšu ar kolu, ja tu pastāstīsi par savu Amsterdamas džigu.

Un tu pastāstīji par Judas Priest, par koncertu Heineken Music Hall pirms diviem gadiem, par diviem draugiem, astoņpadsmit un deviņpadsmit gadus veciem, kuri mēģinājuši nošauties ar skrošu bisi pēc Priest skaņuplates noklausīšanās, kurā bijis slēpts vēstījums “do it”, dari to. Un tikai viens no viņiem izdzīvojis. Priest bija smagā metāla

grupa, spēlējusi "speed metal”. Un pēc divdesmit minūtēm tu biji pastāstījis tik daudz par gotiem un nāvi, ka bija laiks ierunāties par metamfetamīnu.

-   Izmetīsim līkumu līdz debesīm, Oļeg! Atzīmēsim šo radniecīgo dvēseļu tikšanos. Ko teiksi?

-   Par ko tu runā?

-   Es pazīstu dažus cilvēkus, kuri grasījās parkā mazliet uzsmēķēt.

-  Ak tā? atbilde skanēja skeptiski.

-   Nekā nopietna, tikai mazliet ice[6].

-   Sorry, bet es ar to nenodarbojos.

-   Pie velna, es taču arī ar to neniekojos! Tikai mazliet nogaršosim pa dūmiņam! Tu un es. īstu ice, nevis kaut kādu pulveri! Tieši kā Robs.

Oļegs sastinga, nepaspējis norīt kolas malku.

-   Robs?

-Jā!

-   Robs Halfords?

-   Protams. Viņa draugi pērk no tā paša, no kura es tagad pirkšu. Vai tev ir nauda?

Es to pateicu viegli, tik viegli un dabiski, ka viņa nopietnajā skatienā neradās pat aizdomu ēna.

-   Robs Halfords smēķē ice?

Viņš iedeva man prasītās piecsimt kronas. Es palūdzu uzgaidīt, piecēlos un devos prom. Uz Vāterlannes tilta pusi. Pēc tam kad viņš mani vairs nevarēja redzēt, nogriezos pa labi, pārgāju pāri ceļam un nogāju trīssimt metrus līdz Oslo Centrālajai stacijai. Un domāju, ka nekad vairs neredzēšu šo nolādēto Oļegu Fauki.

Un tikai tad, kad sēdēju tunelī zem peroniem un smēķēju, sapratu, ka mēs ar viņu vēl neesam beiguši. Ne tuvu tam. Viņš, ne vārda nesakot, stāvēja, noliecies pār mani. Atspieda muguru pret sienu un noslīdēja zemē man blakus. Pastiepa roku. Es iedevu viņam smēķi. Viņš ievilka dūmus. Ieklepojās. Tad pastiepa otru roku.

-   Atlikumu!

Līdz ar to radās grupa “Gusto un Oļegs”. Katru dienu, kad viņš pabeidza darbu veikalā Clas Ohlson, kur vasaras brīvlaikā piestrādāja noliktavā, mēs devāmies uz Oslo centru, uz parkiem, peldējāmies netīrajā Viduslaiku parka ūdenī un skatījāmies, kā ap jauno Operas namu ceļ jaunu pilsētas rajonu.

Mēs stāstījām viens otram visu ko gribētu darīt un par ko kļūt, par vietām, uz kurieni labprāt aizbrauktu, un smēķējām un ostījām visu, ko varējām nopirkt par viņa nopelnīto naudu.

Es viņam izstāstīju par savu audžutēvu, par to, ka viņš izmetis mani no mājām, jo mana audžumāte bija man uzmākusies. Un tu, Oļeg, pastāstīji par puisi, ar kuru draudzējusies tava māte, par kruķi, vārdā Harijs. Tu apgalvoji, ka viņš esot “top notch”. Tāds, kuram var uzticēties. Bet kaut kas esot nogājis greizi. Starp viņu un tavu māti. Un jūs tikāt iesaistīti slepkavības lietā, pie kuras viņš strādājis. Un tad jūs ar māti pārcēlāties uz Amsterdamu. Es teicu, ka tas puisis noteikti bijis “top notch”, taču izteiciens liekas tāds diezgan nemoderns. Bet tu sacīji, ka vārds "nolādēts” skan vēl vecmodīgāk un kādam vajadzējis man pateikt, ka tas skan riebīgi un turklāt visai bērnišķīgi. Un kāpēc es runājot tik pārspīlēti koknejnorvēģiski es taču neesot pat no Oslo austrumdaļas. Atbildēju, ka pārspīlējumi ir mans princips, ka tur slēpjas visa jēga un vārds "nolādēts” tik ļoti ir nevietā, ka tas ir īstais. Spīdēja saulīte, un es iedomājos, ka tas ir pats jaukākais, ko kāds jebkad par mani ir teicis.

Joka pēc mēs diedelējām naudu Kārla Juhana ielā, Rātslaukumā es pievācu skeitborda dēli un pēc pusstundas Jernbānetorgetā iemainīju to pret amfetamīnu. Mēs aizbraucām ar kuģīti līdz Hūvedejai, peldējāmies un ubagojām alu. Dažas meitenes uzaicināja mani uz viņu tēva jahtas, un tu nolēci no masta pameti, tā sakot, klāju. Ar tramvaju mēs aizbraucām līdz Ēkebergai, lai palūkotos uz saulrietu, bet tur notika futbola turnīrs Norway Cup, un uz mani paskatījās kāds bēdīga izskata futbola treneris no Trendelāgas. Es viņam teicu, ka par tūkstoš kronām varu pasūkāt. Viņš noskaitīja naudu. Es pagaidīju, līdz viņš nolaiž bikses līdz ceļiem, un tad metos prom. Vēlāk tu stāstīji, ka viņš izskatījies gluži apjucis un pievērsies tev, it kā lūgdams pabeigt to darbiņu. Kā mēs smējāmies!

Tā vasara negribēja vien beigties. Tomēr beidzās. Tavu pēdējo algu mēs iztērējām kāsim un izpūtām to pret bālajām un tukšajām nakts debesīm. Tu sacīji, ka atsākšot iet skolā, pelnīšot teicamas atzīmes un studēšot tiesību zinātnes tāpat kā tava māte. Un pēc tam tu iestāšoties nolādētajā Policijas akadēmijā! Smējāmies līdz asarām!

Bet, kad sākās mācības, redzēju tevi retāk. Pēc tam vēl retāk. Tu dzīvoji tur, augšā, Holmenkollenē pie savas mātes, bet es vārtījos uz matrača kādas grupas mēģinājumu zālē, kuri teica, ka varu tur uzturēties, kamēr pieskatu viņu aparatūru un esmu ar mieru aizvākties mēģinājumu laikā. Un es sāku aizmirst tevi. Nospriedu, ka esi atgriezies savā normālajā dzīvē. Un apmēram tajā laikā es sāku tirgot narkotikas.

Patiesībā viss sākās gluži nejauši. Es biju pievācis naudiņu no kādas sievietes, pie kuras pārnakšņoju. Pēc tam devos uz Oslo Centrālo staciju un jautāju Tutu, vai viņam ir ice. Tutu mazliet stostījās, viņš bija Ūdina Los Lobos bandas vadoņa Alnabrū vergs. Tutu bija ieguvis savu iesauku toreiz, kad Ūdinam ievajadzējās atmazgāt veselu čemodānu ar narkotiku naudu un viņš bija aizsūtījis Tutu uz legālu bukmeikeru kantori Itālijā noslēgt derības par kādu futbola maču, jo Ūdinam bija zināms, ka rezultāts ir sarunāts un mājinieki uzvarēs ar pārsvaru 2:0. Ūdins bija mācījis Tutu pareizi izrunāt “two nill”, bet Tutu, stāvot pie lodziņa, tā nervozēja un stostījās, ka bukmeikers saklausīja vienīgi “tu-tu" un tā arī ierakstīja kvītī. Desmit minūtes pirms spēles beigām rezultāts, protams, bija mājinieku labā 2:0, un viss bija kārtībā. Vienīgi Tutu uz savas kvīts kopijas tikko kā bija izlasījis, ka licis naudu uz rezultātu “tu-tu". 2:2. Viņš zināja, ka par to Ūdins iešaus viņam celī. Ūdins ļoti labi prata iešaut cilvēkiem celī. Bet šeit ir otrais pagrieziena punkts. Uz rezervistu soliņa sēdēja nesen nopirkts poļu uzbrucējs, kurš itāliski prata tikpat slikti, kā Tutu angliski, un tas nebija sapratis, ka sacensību rezultāts ir jau iepriekš sarunāts. Tādēļ, kad menedžeris sūtīja viņu laukumā, polis darīja to, par ko, pēc viņa domām, tam maksāja: iesita vārtus. Divas reizes! Tutu bija glābts. Bet, kad Tutu tajā pašā vakarā ielidoja Oslo un taisnā ceļā devās pie Ūdina, lai pavēstītu par savu “cūkas laimi", veiksme no viņa novērsās. Viņš iesāka ar to, ka vispirms pastāstīja slikto ziņu: ka kļūdījies un uzlicis naudu uz nepareizu rezultātu. Tutu bija tā uzbudināts un tik stipri stostījās, ka Ūdins zaudēja pacietību, izņēma no atvilktnes revolveri un trešais pagrieziena punkts! iešāva Tutu celī, pirms vēl tas bija nonācis līdz stāstam par poli.

Vienalga, todien Oslo Centrālajā stacijā Tutu man pateica, ka ice vairs n-n-nevarot dabūt un man vajadzēšot samierināties ar p-p-pulveri. Tas bija lētāks un turklāt metamfetamīns, bet to es nevaru ciest. Ice ir balti, skaisti kristāliņi, kas norauj tev jumtu, bet dzeltenais, smirdošais draņķa pulveris, ko Oslo pārdod, ir cepamā pulvera, pūdercukura, aspirīna un Bļ2 vitamīna sajaukums ar velna vecmāmiņu. Vai gardēžiem: sasmalcinātas sāpju remdējošas tabletes, kas garšo pēc speed. Bet es ar nelielu atlaidi nopirku to, kas viņam bija, un man vēl atlika nedaudz naudas amfetamīnam. Un, tā kā amfetamīns attiecībā pret metamfetamīnu ir gluži veselīgs ēdiens, tikai nedaudz lēnāk iedarbojas, tad es paostīju speed, piejaucu metamfetamīnam vairāk cepamā pulvera un pārdevu to Plātā ar krietnu peļņu.

Nākamajā dienā es atgriezos pie Tutu un atkārtoju to pašu, tikai nopirku mazliet vairāk. Paostīju, atšķaidīju un atlikumu pārdevu. Tāpat arī aiznākamajā dienā. Es teicu: ja līdz nākamajai dienai man dotu uz kredīta, tad varētu paņemt vairāk, bet viņš tikai pasmējās. Kad ceturtajā dienā atgriezos, Tutu paziņoja, ka šefs esot teicis: mums vajadzētu to darīt o-o-organizētākā veidā. Viņi bija redzējuši, kā es pārdodu, un redzētais tiem bija paticis. Ja dienā pārdevu divas paciņas, tad tas nozīmēja piecus tūkstošus manā kabatā. Līdz ar to es kļuvu par vienu no Ūdina un Los Lobos ielu tirgoņiem. Priekšpusdienā saņēmu no Tutu narkotikas un pulksten piecos atdevu dienas peļņu un atlikumu. Atlikuma nekad nebija.

Apmēram trīs nedēļas viss bija lieliski. Bija trešdiena Vippetangenē. Biju pārdevis divas paciņas, manas kabatas bija pilnas ar naudu, degunā speed, un pēkšņi es vairs neredzēju iemeslu Oslo Centrālajā stacijā tikties ar Tutu. Nosūtīju viņam īsziņu, ka aizeju atvaļinājumā, un ielēcu kuģī, kas devās uz Dāniju. Ar tādu koncentrācijas zudumu jārēķinās, ja pārāk ilgi un bieži izmanto speed.

Kad atgriezos, dzirdēju runas, ka Ūdins mani meklējot. Tas mani mazliet biedēja, īpaši jau tāpēc, ka zināju, kā Tutu ieguvis savu palamu. Tādēļ turējos patālāk un klaiņoju pa Grīnerleku. Gaidīju tiesas dienu. Bet Ūdinam bija jādomā par svarīgākām lietām nekā par dīleri, kas viņam parādā dažus tūkstošus. Pilsētā bija uzradušies konkurenti. “Cilvēks no Dubaijas". Ne speed, bet heroīna tirgū, kas Los Lobos bija svarīgāks par visu pārējo. Dažs labs teica, ka tie esot baltkrievi, cits -, ka lietuvieši, vēl citi -, ka tas esot kāds Norvēģijas pakistānietis. Vienīgais, ko zināja visi, operācija bija noritējusi profesionāli, tie ne no viena nebaidījās un labāk esot zināt mazāk nekā vairāk.

Tas bija draņķīgs rudens.

Man jau sen bija izbeigusies nauda, nebija vairs darba, un es biju spiests turēties ēnā. Biju sameklējis pircēju mūzikas aparatūrai Bispegātā. Viņš bija atnācis un apskatījis to, būdams pārliecībā, ka tā pieder man, jo es taču tur dzīvoju! Atlika vienoties par aizvešanu. Un tad kā glābējeņģelis uzradās Irēne. Vasarraibumainā, labā Irēne! Bija oktobra priekšpusdiena, un es Sufīenbergas parkā mazliet noņēmos ar dažiem tipiem, kad pēkšņi tur stāvēja viņa ar prieka asarām acīs. Es pajautāju, vai viņai ir nauda, un viņa pavicināja VISA karti sava tēva Rolfa karti. Mēs devāmies līdz tuvākajam bankomātam un iztukšojām viņa kontu. Sākumā Irēne to negribēja, bet, kad paskaidroju, ka no tā ir atkarīga mana dzīvība, viņa piekrita, ka tā jādara. Trīsdesmit viens tūkstotis. Mēs aizgājām uz Olimpu, paēdām un iedzērām, nopirkām dažus gramus speed un devāmies mājup uz Bispeloku. Viņa pastāstīja, ka esot sastrīdējusies ar mammu. Palika pa nakti. Nākamajā dienā paņēmu viņu sev līdzi uz Oslo Centrālo staciju. Tutu, uzvilcis ādas jaku ar vilka purna attēlu mugurpusē, sēdēja uz motocikla. Tutu ar nokarenām ūsām, pirātu lakatiņu ap galvu un tetovējumiem, kas rēgojās no kakles izgriezuma, un tomēr izskatījās pēc izsūtāmā puišeļa. Viņš jau gatavojās lēkt nost no motocikla un dzīties man pakaļ, kad pēkšņi apjēdza, ka mēs dodamies pie viņa. Es atdevu Tutu divdesmit tūkstošus kronu parādu un piecus tūkstošus kā procentus. Pateicos par to, ka aizdevis naudu atvaļinājumam. Cerēju, ka pāršķirsim lapu un sāksim visu no jauna. Tutu, vērodams Irēni, piezvanīja Ūdinam. Es redzēju, kas viņam prātā, un arī paskatījos uz Irēni. Nabaga skaistā, bālā Irēne!

-    Ūdins saka, ka viņš gribot vēl p-p-piecus tūkstošus! Tutu teica.

-     Ja ne, tad man ir pavēle p-p-pie…

Viņš ievilka elpu.

-   Piekaut tevi, es pateicu priekšā.

-   Šeit un tūlīt, Tutu piebilda.

-   Labi, šodien es pārdošu divas paciņas.

-   Par tām tev būs j-j-jāsamaksā!

-  Attopies, es pārdošu tās divu stundu laikā!

Tutu paskatījās uz mani. Pamāja uz Irēnes pusi, kas stāvēja un gaidīja attālāk, pie kāpnēm uz Dzelzceļa stacijas laukumu.

-   Un v-v-viņa?

-   Viņa man palīdz.

-   Meitenes ir labas p-p-pārdevējas! Vai viņa lieto?

-   Vēl ne, es atbildēju.

-   Z-zaglis! Tutu noteica un pasmaidīja savu bezzobaino smaidu.

Es pārskaitīju naudu. Pēdējo. Tā vienmēr bija pēdējā. Asinis, kas

iztek no manis.

Nedēļu vēlāk, pie Elm Street Rock Cafй, manā un Irēnes priekšā nostājās kāds puisis.

-            Iepazīsties ar Oļegu! es teicu un nolēcu no akmens apmales.

-     Iepazīsties ar manu māsu, Oļeg!

Es viņu apskāvu. Jutu, ka viņš nenolaiž galvu, bet skatās pāri manam plecam. Uz Irēni. Un pat cauri džinsa jakai es sajutu, kā sāk dauzīties viņa sirds.

Inspektors Berncens sēdēja, kājas uzcēlis uz galda un pie auss piespiedis telefona klausuli. Viņš bija piezvanījis uz Rūmerīkes policijas apgabala Lillestremas policijas iecirkni un stādījies priekšā kā KRIPOS laborants Rojs Lunders. Inspektors, ar kuru viņš runāja, nupat bija apstiprinājis, ka viņi saņēmuši no Gardermūenes paciņu, iespējams, ar heroīnu. Parasti visas valstī konfiscētās narkotikas tika sūtītas analīzei uz KRIPOS laboratoriju Brīnā Oslo. Reizi nedēļā KRIPOS mašīna apbraukāja Dienvidaustrumnorvēģijas policijas iecirkņus un savāca narkotikas. Pārējās Policijas pārvaldes sūtīja narkotikas ar saviem kurjeriem.

-   Labi! Berncens noteica, grozīdams rokā savu viltoto ID karti ar fotogrāfiju un uzrakstu zem tās: “Rojs Lunders, KRIPOS”. Es braukšu garām Lillestremai un tad arī paņemšu paciņu līdzi uz

Brīnu. Tik lielu daudzumu mēs gribam apstrādāt pēc iespējas drīzāk. Labi, tiksimies rīt no rīta!

Viņš nolika klausuli un paskatījās ārā pa logu, uz jauno pilsētas rajonu ap Bjērvīkas līci, kurš aizvien augstāk slējās pret debesīm. Domāja par vissīkākajām detaļām: skrūvju lielumiem, uzgriežņu vītnēm, cementa kvalitāti, logu stiklu pielāgojamību par visu, kam ir jāsaskan, lai vienotais veselums funkcionētu. Un sajuta dziļu apmierinājumu. Jo viss bija kārtībā. Šī pilsēta dzīvoja.

9.  nodaļa

Priežu garie, sieviešu kājām līdzīgie stumbri iestiepās to zaļajos svārkos, kas uz grantētā laukumiņa mājas priekšā meta bālas pēcpusdienas ēnas. Harijs stāvēja piebraucamā ceļa galā un, slaucīdams sviedrus pēc stāvā kāpiena pa Holmendammenes nogāzi, skatījās uz tumšo ēku. Melni beicētie smagie baļķi izstaroja stabilitāti, mieru un spēju aizsargāt no troļļiem un dabas. Tomēr tie nebija izturējuši. Kaimiņu mājas bija lielas, neglītas villas, kas pastāvīgi tika atjaunotas un paplašinātas. Eisteins, kurš telefona adrešu sarakstā figurēja kā “E”, bija sacījis, ka no baļķiem celta māja esot turīgo pilsoņu vēlme būt tuvāk dabai, vienkāršībai un estētismam. Bet Harijs saskatīja tikai slimo un izkropļoto kā sērijveida slepkava sagūsta ģimeni. Tomēr viņa bija nolēmusi paturēt māju.

Harijs piegāja pie durvīm un piezvanīja.

Iekšpusē atskanēja smagi soļi. Harijs apjēdza, ka vispirms būtu vajadzējis piezvanīt pa telefonu.

Durvis atvērās.

Vīrietim, kurš tajās parādījās, bija gaišu matu cekuls, kas jaunībā acīmredzot bijis kupls un nešaubīgi sniedzis tā īpašniekam zināmas priekšrocības, un, iespējams, tieši tādēļ tas atstājis to arī vēl tagad, savā pieauguša cilvēka dzīvē, cerot, ka mazliet panīkusī versija joprojām varētu atstāt iespaidu. Vīrietis bija ģērbies izgludinātā gaišzilā kreklā. Harijs iedomājās, ka arī viņš savā jaunībā bija tā ģērbies.

-  Jā? vīrietis ierunājās. Atklāta, draudzīga seja. Viņa acis, šķita, bija saskārušās vienīgi ar draudzīgumu. Uz krūšu kabatiņas bija uzšuve polo spēlētājs.

Harijs juta, ka rīkle kļūst sausa. Viņš uzmeta skatienu uzvārda plāksnītei zem durvju zvana.

Rākela Fauke.

Tomēr šis vīrietis ar glīto, labsirdīgo seju bija iestājies durvīs tā, it kā tās piederētu viņam. Harijs zināja, ka viņam ir vairākas iespējas, kā uzsākt sarunu, tomēr viņš izvēlējās šo:

-   Kas tu esi?

Durvīs stāvošā cilvēka sejā parādījās tāda izteiksme, kādu Harijam nekad nebija izdevies panākt. Vīrietis sarauca pieri un vienlaikus pasmaidīja. Labvēlīgā pārākuma apziņā pret vājākā nekaunību.

-   Tā kā tu stāvi ārpusē, bet es iekšpusē, tad dabiskāk būtu, ja tu pastāstītu, kas esi. Un ko vēlies.

-   Kā gribi, Harijs atbildēja un skaļi nožāvājās. Protams, te varēja vainot laika joslu maiņu. Esmu ieradies, lai parunātu ar to, kuras vārds ir uz durvju plāksnītes.

-   Un no kurienes esi ieradies?

-   No Jehovas lieciniekiem, Harijs atteica un paskatījās pulkstenī.

Durvīs stāvošais automātiski palūkojās apkārt, ar acīm meklēdams obligāto Jehovas liecinieka kolēģi.

-   Mani sauc Harijs, un esmu ieradies no Honkongas. Kur viņa ir?

Vīrietis sarauca uzaci.

-   Tas Harijs?

-   Tā kā pēdējos piecdesmit gadus tas nav no populārākajiem vārdiem Norvēģijā, tad tā var teikt.

Sarunbiedrs nopētīja Hariju un, viegli smaidot, pamāja ar galvu. Likās, viņa smadzenes apstrādā informāciju par cilvēku, kurš stāv viņa priekšā, tomēr viņš netaisījās atvirzīties no durvīm vai arī atbildēt uz kādu no Harija jautājumiem.

-   Nu? Harijs pamīņājās uz vietas.

-   Es pateikšu, ka biji atnācis.

Harijs ātri ielika kāju durvju spraugā un automātiski nedaudz pacēla pēdu tā, lai durvis atsistos pret pazoli, nevis pret apavu augšdaļu. Tādas lietas viņam bija iemācījusi jaunā profesija. Sarunbiedrs paskatījās uz Harija kāju un tad uz viņu pašu. Pārākuma apziņa bija izgaisusi. Viņš gribēja kaut ko sacīt. Kaut ko asu, kas atjaunotu kārtību. Bet Harijs zināja, ka viņš pārdomās. Kad ieraudzīs Harija sejā to, kas tiem vienmēr liek pārdomāt.

-   Tev vajag… vīrietis ierunājās. Apklusa. Samirkšķināja acis.

Harijs gaidīja. Apjukums. Šaubas. Atkāpšanās. Acis vēlreiz pamirkšķināja. Vīrietis ieklepojās.

-   Viņas nav mājās.

Harijs klusēdams turpināja stāvēt. Skanošā klusumā. Divas sekundes. Trīs sekundes.

-   Es… ē-e, nezinu, kad viņa atgriezīsies.

Harija sejā nepakustējās ne muskulis, bet otra vīrieša sejā izteiksmes mainījās cita pēc citas, it kā meklēdamas to, aiz kuras paslēpties. Un apstājās tur, no kurienes bija sākusies, pie draudzīgās izteiksmes.

-   Mani sauc Hanss Kristiāns. Es… es atvainojos, ka biju tik dzedrs, bet sakarā ar šo notikumu mums uzdod daudz dīvainu jautājumu, un Rākelai šobrīd vairāk par visu ir nepieciešams miers. Esmu viņas advokāts.

-   Viņas?

-   Viņu. Rākelas un Oļega. Vai ienāksi?

Harijs piekrītoši pamāja.

Istabā uz galda gulēja papīru kaudzes. Harijs piegāja tuvāk. Dokumenti saistībā ar lietu. Ziņojumi. Dokumentu kaudžu augstums liecināja, ka izmeklēšana bijusi plaša un ilga.

-   Vai drīkstu pajautāt, kāpēc esi ieradies? Hanss Kristiāns painteresējās.

Harijs šķirstīja dokumentus. DNS analīzes. Liecinieku izteikumi.

-   Nu labi. Un tu?

-   Ko?

-   Kāpēc tu esi šeit? Vai tev nav biroja, kurā vari gatavoties aizstāvībai?

-   Rākela gribēja iesaistīties, jo viņa taču pati arī ir juriste. Paklausies, Hole! Es ļoti labi zinu, kas tu esi un cik tuvi esat bijuši ar Rākelu un Oļegu, bet…

-   Un cik tuvs viņiem esi tu?

-   Es?

-  Jā! Tu izklausies pēc tāda, kurš būtu uzņēmies rūpes gan par vienu, gan otru.

Harijs saklausīja savā balsī asus toņus un saprata, ka ir sevi nodevis, redzēja, ka Hanss paskatās uz viņu ar izbrīnu. Un zināja, ka ir zaudējis pārsvaru.

-   Mēs ar Rākelu esam seni draugi, Hanss Kristiāns sacīja. Es uzaugu tepat netālu, kopā studējām un… jā. Ja savus labākos dzīves gadus cilvēki pavada līdzās viens otram, tad taču rodas ciešāka saikne!

Harijs pamāja ar galvu. Zināja, ka jāpievalda mēle. Zināja, ka pēc visa teiktā kļūs tikai sliktāk.

-   Mm. Dīvaini tikai tas, ka, pastāvot tik ciešai saiknei, toreiz, kad biju vēl kopā ar Rākelu, neko nebiju par tādu dzirdējis.

Hanss Kristiāns nepaspēja atbildēt. Atvērās durvis. Un tur stāvēja viņa.

Harijs juta, ka sirdi sagrābj tāds kā ass nags un sāk to plēst.

Viņa bija tāda pati kā agrāk gara auguma, slaida. Arī seja tāda pati sirdsveidīga, ar tumšbrūnām acīm un mazliet paplatu muti, kas tik labprāt smējās. Garie mati gandrīz tādi paši, tikai nedaudz nosirmojuši. Taču skatiens gan bija mainījies. Tas likās nervozs un atgādināja vajātu dzīvnieku. Bet, pievērsies Harijam, tas, šķiet, mazliet atsila. Parādījās atblāzma no tā, kāda viņa bija agrāk. Kādi viņi bija agrāk.

-   Harij! viņa ieteicās. Un, atskanot viņas balsij, atgriezās ari viss pārējais.

Viņš paspēra divus lielus soļus un apskāva Rākelu. Viņas matu smarža. Pirksti uz viņa muguras. Pirmā atbrīvojās viņa. Harijs, nenovēršot acis, soli atkāpās.

-   Tu labi izskaties! viņa sacīja.

-   Tu ari!

-   Melis! Rākela aši pasmaidīja. Viņas acis jau pildījās asarām.

Tā viņi palika stāvot. Harijs ļāva Rākelai sevi nopētīt, ļāva ielūkoties savā par trim gadiem novecojušā sejā ar jauno rētu.

-   Harij! viņa atkārtoja un, pašķiebusi galvu, iesmējās. Skropstā iedrebējās pirmā asara un noripoja, atstājot celiņu uz maigās ādas.

Kaut kur istabā ieklepojās vīrietis ar polo spēlētāja uzšuvi uz krekla un kaut ko ieminējās par tikšanos, uz kuru esot jāpaspēj.

Tad viņi palika vieni.

Kamēr Rākela vārīja kafiju, Harijs ievēroja, kā viņas skatiens pārslīd metāla pirkstam, taču neviens no abiem par to neieminējās. Tā bija klusa vienošanās nekad nepieminēt Sniegavlru. Tagad Harijs sēdēja virtuvē pie galda un stāstīja par savu jauno dzīvi Honkongā. Stāstīja to, ko varēja. To, ko gribēja. To, ka darbs pie Hermaņa Kluita kā padomniekam parādu jautājumos sastāvēja no tā, ka nācās doties pie cilvēkiem, kuri bija nokavējuši maksāšanas termiņus, un pieklājīgi par to atgādināt. īsi sakot, viņš ieteica tiem samaksāt pēc iespējas ātrāk. Harijs pastāstīja, ka galvenā un patiesībā vienīgā kvalifikācija bija viņa 193 centimetrus garais augums (bez apaviem), platie pleci, asinīm pielijušās acis un svaigā rēta sejā.

-   Laipni, profesionāli. Uzvalks, kaklasaite, starptautiskas kompānijas Honkongā, Taivānā un Šanhajā. Viesnīcu numuri ar apkalpošanu. Glītas biroju ēkas. Civilizēti, privātu banku darbība ā la Šveice, tikai ar ķīniešu specifiku. Ar rietumnieku rokasspiedieniem un pieklājības frāzēm. Un aziātu smaidiem. Parasti tie samaksā nākamajā dienā. Hermans Kluits ir apmierināts. Mēs saprotamies.

Viņa ielēja abiem kafiju un apsēdās. Nopūtās.

-   Es dabūju darbu Starptautiskajā tiesā Hāgā, ar biroju Amsterdamā. Cerēju, ka, aizbraucot no šīs mājas, no šīs pilsētas, no visas šīs uzmanības, no…

No manis, Harijs nodomāja.

-   …atmiņām, viss kļūs labāk. Un vienu brīdi tā tiešām arī bija. Bet tad sākās. Vispirms nepamatotās niknuma lēkmes. Kad bija mazs, Oļegs taču nekad nepacēla balsi. Jā, bija neapmierināts, bet nekad… tāds. Teica, ka es, aizvedot viņu no Oslo, esot izpostījusi viņam dzīvi. Sacīja tāpēc, ka zināja: es nespēju aizstāvēties. Un, kad es sāku raudāt, raudāja arī viņš. Jautāja, kādēļ atgrūdu tevi, jo tu izglābi mūs no… no…

Harijs pamāja ar galvu, tādēļ nebija vajadzības skaļi izrunāt vārdu.

-   Viņš sāka vēlu atgriezties mājās. Teica, ka esot saticis draugus, bet tie bija draugi, kurus nepazinu. Reiz viņš atzinās, ka bijis kādā kafejnīcā Leidsepleinā un smēķējis hašišu.

-   Kopā ar visiem tūristiem?

-   Tieši tā. Es nodomāju: tūristiem tā ir daļa no the Amsterdam experience. Bet vienlaikus arī izbijos. Viņa tēvs… jā, tu taču zini.

Harijs pamāja. Oļega ģimene no tēva puses piederēja pie augstākās sabiedrības. Dzeršana, trakošana un depresijas. Kā Dostojevska darbos.

-   Viņš bieži sēdēja istabā viens un klausījās mūziku. Smagu, drūmu. Jā, tu taču zini šīs grupas…

Harijs vēlreiz pamāja ar galvu.

-   Arī tavus diskus. Frenku Zapu. Mailzu Deivisu. Supergrass. Nīlu Jangu. Supersilent.

Vārdi sekoja cits citam tik ātri un dabiski, ka Harijam radās aizdomas, ka arī viņa slepus klausījusies.

-   Kādā dienā, kad darbojos Oļega istabā ar putekļsūcēju, atradu divas tabletes ar smaidiņiem!

-   Ecstasy?

Viņa piekrītoši pamāja.

-   Pēc diviem mēnešiem uzrakstīju iesniegumu, dabūju darbu Valsts prokuratūrā un pārcēlos atpakaļ uz šejieni.

-   Uz drošo, nevainīgo Oslo.

Rākela paraustīja plecus.

-   Viņam vajadzēja mainīt apstākļus. Sākt no jauna. Un tas izdevās. Oļegs taču nav no tiem, kuriem ir daudz draugu, bet viņš sastapa dažus no vecajiem paziņām, arī skolā labi veicās, līdz…

Viņas balss pēkšņi aizlūza.

Harijs gaidīja. Viņa iedzēra malku kafijas. Saņēmās.

-   Viņš varēja nozust uz vairākām dienām. Es nezināju, kā rīkoties. Viņš darīja, ko gribēja. Es zvanīju policijai, psihologiem, sociologiem. Viņš bija nepilngadīgs, tomēr neviens neko nevarēja darīt, kamēr nebija gūti pierādījumi par narkotiku lietošanu vai likuma pārkāpumiem. Es jutos pilnīgi bezpalīdzīga. Es! Vienmēr biju uzskatījusi, ka vaina meklējama vecākos, es vienmēr biju zinājusi, kā rīkoties, ja citu bērniem paslīdēja kāja! Nenolaist rokas, nekavēties. Rīkoties!

Harijs paskatījās uz viņas roku līdzās savējai uz galda. Slaidie pirksti. Smalkie asinsvadi uz bālās ādas, kas tik agrā rudenī parasti vēl saglabāja iedeguma pēdas. Tomēr viņš nepakļāvās pēkšņajam impulsam uzlikt savu plaukstu uz Rākelas rokas. Kaut kas traucēja. Oļegs traucēja.

Viņa nopūtās.

-   Tā nu es devos uz centru un sāku viņu meklēt. Katru vakaru. Līdz atradu. Viņš stāvēja uz Tolbūgātas stūra un, mani ieraugot, nopriecājās. Teica, ka esot laimīgs. Ka viņam esot darbs, un kopīgi ar dažiem draugiem viņš īrējot dzīvokli. Ka viņam vajadzīga brīvība un lai es tik daudz nejautājot. Viņš “ceļojot”, tā esot viņa akadēmiskā atvaļinājuma versija, lai apceļotu pasauli, kā to darot citi Holmenkollenas jaunieši. Pasaules apceļošana Oslo centrā.

-   Kā viņš bija ģērbies?

-   Kā tu to domā?

-   Nekas. Turpini!

-   Viņš teica, ka drīz atkal atgriezīšoties mājās. Un pabeigšot mācības vidusskolā. Tad norunājām, ka to svētdien viņš atnāks pie manis uz pusdienām.

-   Un vai viņš atnāca?

-  Jā. Bet, kad bija aizgājis, es atklāju, ka viņš bijis manā guļamistabā un nozadzis kastīti ar rotaslietām.

Rākela smagi nopūtās.

-   Tajā kastītē bija gredzens, kuru tu man nopirki Vestkanttorgetā.

-   Vestkanttorgetā?

-   Vai tu neatceries?

Harija smadzenes ātri ritināja atmiņu pavedienu. Tajā bija daži melnie plankumi, vairāki baltie, kurus viņš apzināti bija radījis, un lieli, alkohola izveidoti tukšumi. Taču bija arī krāsainu veidojumu zonas. Piemēram, tā diena, kad viņi Vestkanttorgetā klaiņoja pa lietoto mantu tirdziņu. Vai ari Oļegs toreiz bija? Jā, protams. Pats par sevi saprotams. Fotogrāfija. Taimers. Rudenīgās lapas. Varbūt tas bija citā dienā? Viņi bija klīduši starp kioskiņiem no cita pie cita. Senas rotaļlietiņas, servīzes, sarūsējušas cigāru kastītes, vinila skaņuplates ar apvākiem un bez tiem, šķiltavas. Un apzeltīts gredzens.

Tas bija gulējis uz letes, tik vientuļš, ka Harijs to nopirka un uzmauca viņai pirkstā. Lai dotu tam jaunas mājas tā viņš bija paskaidrojis. Kaut kā tamlīdzīgi. Sanāca muļķīgi, un viņš zināja, ka Rākela to uztvers kā kautrīgu un slēptu atzīšanos mīlestībā. Varbūt tā arī bija, vismaz viņi abi bija pasmējusies. Par viņa rīcību, par gredzenu, par to, ka viņi zināja, ka otrs to zina. Un par to, ka abi jutās tik labi. Jo viss, ko viņi vēlējās un tomēr nevēlējās, slēpās šajā novalkātajā, lētajā gredzentiņā. Solījums mīlēt vienam otru tik ilgi un patiesi, cik būs iespējams, un šķirties, kad mīlestības vairs nebūs. Viņa tomēr bija aizgājusi, tas, protams, notika citu iemeslu dēļ. Labāku iemeslu dēļ. Bet Harijs konstatēja, ka viņa mazo gredzentiņu tomēr saglabājusi, ieslēpusi to kastītē kopā ar greznumlietām, kas mantotas no mātes austrietes.

-    Vai neiziesim pastaigāties, kamēr vēl spīd saulīte? Rākela iejautājās.

-    Labprāt! Harijs pasmaidīja. Iesim.

Viņi devās pa celiņu, kas vijās augšup uz pakalna virsotni. Lapu koki austrumu pusē bija iekrāsojušies tik sarkani, ka šķita liesmu apņemti. Saules stari rotaļājās fjordā, un tā ūdens atgādināja izkausētu metālu. Bet lejā, pilsētā, Hariju, kā parasti, fascinēja cilvēku roku radītais. Skudru pūžņa aspekts. Mājas, parki, ceļi, krāni, kuģi ostā, gaismas, kas sāka iedegties. Mašīnas un vilcieni, kas šaudī. jās šurpu turpu. Visu mūsu veikto darbību summa. Un jautājums, kuru spēj atļauties sev uzdot vienīgi tas, kuram ir pietiekami daudz laika, lai varētu apstāties un palūkoties lejup uz rosīgajām skudriņām: “Kāpēc?”

-    Es sapņoju par mieru un saticību, sacīja Rākela. Tikai par to. Un tu? Par ko sapņo tu?

Harijs paraustīja plecus.

-   Par to, ka atrodos šaurā koridorā, ka pār mani nobrūk lavīna un mani aprok.

-   Vai dieviņ!

-   Tu taču zini, ka man ir klaustrofobija!

-   Mēs bieži sapņojam gan par to, no kā baidāmies, gan par to, ko vēlamies. Pazust, tikt apraktam. Savā ziņā tā ir drošība, vai ne?

Harijs sabāza rokas dziļāk kabatās.

-   Pirms trim gadiem es iekļuvu lavīnā. Teiksim tā tas ir ļoti vienkārši.

-   Tātad tu neesi atbrīvojies no spokiem, kaut arī aizbrauci līdz pat Honkongai?

-   Gluži tā nav, Harijs noteica. Ceļojums paretināja to pulciņu.

-   Tiešām?

-  Jā. Patiesībā dažas lietas ir iespējams atstāt pagātnē, Rākel! Attiecībā uz spokiem: vajag uzdrošināties paraudzīties uz tiem pietiekami ilgi un cieši, lai saprastu, ka tie ir tikai spoki. Beigti un nespēcīgi rēgi.

-   Tā! Rākela noteica balsī, kas lika Harijam saprast, ka viņai šī tēma nav pa prātam. Vai tavā dzīvē ir sievietes?

Jautājums nāca viegli. Tik viegli, ka viņš pat nenoticēja.

-Jā-

-   Pastāsti!

Rākela bija uzlikusi saulesbrilles. Grūti izvērtēt, cik daudz viņa grib dzirdēt. Harijs nosprieda, ka stāstīto varēs iemainīt pret atbilstošu informāciju no viņas puses. Ja viņš gribēs dzirdēt.

-   Viņa bija ķīniete.

-   Bija? Vai viņa ir mirusi? Rākela rotaļīgi pasmaidīja.

Harijs izlēma, ka viņa spēj izturēt vēl mazliet vairāk. Tomēr

patiktu, ja viņa būtu nedaudz delikātāka.

-   Darījumu sieviete no Šanhajas. Viņa rūpīgi kopj un lolo savu guanxi vajadzīgo sakaru tīklu. Un savu ļoti bagāto, ļoti veco vīru ķīnieti. Un kad rodas piemērots brīdis arī mani.

-   Citiem vārdiem sakot, tu izmanto viņas aprūpes gēnu?

-   Vēlētos, kaut varētu tā teikt.

-  Ak tā?

-  Viņa uzstāda diezgan specifiskas prasības attiecībā uz vietu un laiku. Un veidu. Viņai patīk…

-  Pietiek! Rākela iesaucās.

Harijs greizi pasmīnēja.

-  Tu jau zini, ka man vienmēr ir patikušas sievietes, kuras zina, ko vēlas!

-  Es teicu pietiek!

-  Sapratu.

Viņi turpināja iet klusēdami. Līdz Harijs beidzot izteica vārdus, kas līdz šim brīdim lieliem burtiem bija vīdējuši gaisā:

-  Un kā ir ar šo puišeli Hansu Kristiānu?

-  Ar Hansu Kristiānu Sīmonsenu? Viņš ir Oļega advokāts.

-  Slepkavību izmeklēšanu lietās nekad neesmu dzirdējis kaut kāda Hansa Kristiānā Sīmonsena vārdu.

-  Viņš ir no šī rajona. Mēs studējām vienā kursā Juridiskajā fakultātē. Viņš atnāca un piedāvāja savus pakalpojumus.

-  Mm. Tieši tā!

Rākela iesmējās.

-  Atceros, ka studiju laikā viņš dažas reizes mani uzaicināja satikties. Gribēja, lai es eju viņam līdzi uz svinga kursiem.

-  Pasarg’ Dievs!

Viņa iesmējās vēl skaļāk. Kā viņš bija ilgojies pēc šiem smiekliem!

Rākela iebukņīja viņam sānos.

-  Tu taču zini, ka man vienmēr ir patikuši vīrieši, kuri zina, ko vēlas!

-  Jā gan, Harijs atbildēja. Un ko tie ir izdarījuši tavā labā?

Viņa neatbildēja. Nebija vajadzības. Atbildes vietā Rākela sagrumboja virsdeguni starp melnajām, biezajām uzacīm, ko pamanot Harijs parasti mēdza ar rādītājpirkstu izlīdzināt.

-  Reizēm ir labāk, ja ir tiešām ieinteresēts jurists, nekā tad, ja tas ir tik pieredzējis, ka jau iepriekš zina, ar ko lieta beigsies.

-  Mm. Tu domā tāds, kurš zina, ka šī lieta ir bezcerīga.

-  Tev šķiet, ka man vajadzēja nolīgt kādu no vecajiem, pagurušajiem rikšotājiem?

-   Njā, labākie patiesībā ir diezgan ieinteresēti.

-   ŠI ir neliela slepkavība narkomānu vidē, Harij! Labākie ir aizņemti ar prestižām lietām.

-   Un ko Oļegs par notikušo ir izstāstījis savam ieinteresētajam advokātam?

Rākela nopūtās.

-   To, ka viņš neko neatceroties. Turklāt viņš vispār neko nevēlas stāstīt.

-   Un uz to jūs balstīsiet savu aizstāvību?

-   Paklau, Hanss Kristiāns ir ļoti labs advokāts, un viņš zina, kas vajadzīgs. Viņš apspriežas ar labākajiem. Un strādā dienu un nakti, tiešām!

-   Citiem vārdiem sakot, tu izmanto viņa rūpju gēnu?

Šoreiz Rākela neiesmējās.

-   Es esmu māte. Tas ir vienkārši. Esmu ar mieru darīt jebko.

Viņi apstājās mežmalā un apsēdās katrs uz sava egles celma.

Rietumpusē saule, līdzīgi pagurušam 17. maija’ balonam, lēni slīdēja lejup uz koku galotnēm.

-   Es taču saprotu, kādēļ tu esi ieradies, Rākela sacīja. Bet ko tieši tu domā darīt?

-   Noskaidrot, vai Oļega vainu nevar apšaubīt.

-Jo?

Harijs paraustīja plecus.

-  Jo esmu izmeklētājs. Jo tā mēs esam organizējuši šo skudru pūzni. Nevienu nevar notiesāt, pirms mēs neesam pārliecināti par vainu.

-   Un tu neesi pārliecināts?

-   Nē, es neesmu pārliecināts!

-   Un tikai tādēļ tu esi šeit?

Egļu ēnas bija pietuvojušās pavisam klāt. Harijs nodrebinājās savā linauduma uzvalkā. Acīmredzot viņa ķermeņa termostats vēl nebija pārregulējies uz ziemeļu platuma grādiem.

-   Savādi, viņš ieteicās, bet no mūsu kopā pavadītā laika man ir grūti atcerēties ko citu kā vien atsevišķus momentus. Raugoties fotogrāfijā, atceros. Atceros mūs tādus, kādi esam tajā uzņēmumā. Kaut ari zinu, ka patiesībā tā nav.

Harijs paskatījās uz viņu. Rākela sēdēja, atspiedusi zodu plaukstā. Viņas piemiegtajās acīs atmirdzēja saule.

-   Bet varbūt tāpēc mēs fotografējam, Harijs turpināja. Lai sagādātu viltus pierādījumus un apstiprinātu nepatiesos apgalvojumus, ka esam bijuši laimīgi. Jo doma par to, ka mēs ne reizi mūžā neesam bijuši laimīgi, ir neizturama. Pieaugušie liek bērniem fotogrāfijās smaidīt, iesaista tos melos, un mēs smaidām, apgalvojam, ka esam laimīgi. Bet Oļegs nekad nesmaidīja, ja to nevēlējās. Viņš neprata melot, jo viņam nebija tādu dotību.

Harijs pagriezās pret sauli un paspēja pamanīt pēdējos saules stariņus, kas, līdzīgi dzelteniem pirkstiņiem, spraucās starp egļu galotnēm paugura virsotnē.

-   Es atradu fotogrāfiju uz viņa skapīša durvīm Valle Hovin stadionā. Tajā esam mēs visi trīs. Un vai zini, Rākel? Viņš tajā smaida!

Harijs pievērsās eglēm. Šķita, ka tām pēkšņi būtu izsūktas visas krāsas, un tagad tās stāvēja kā melnos mundieros sarindojušies gvardi. Viņš juta, kā Rākela pienāk blakus, juta viņas roku paslīdam zem sava elkoņa un plecam pieglaužamies viņas galvu, sajuta Rākelas matu smaržu un cauri linu audeklam siltā vaiga pieskārienu.

-   Man nav vajadzīga neviena fotogrāfija, lai atcerētos, cik laimīgi mēs bijām, Harij!

-   Mm.

-   Varbūt viņš iemācījās melot. Tā notiek ar mums visiem!

Harijs pamāja ar galvu. Vēja pūsma lika viņam nodrebināties.

Kad viņš pats bija iemācījies melot? Varbūt toreiz, kad Sēsa bija jautājusi, vai mamma redz viņus no debesīm? Tas bija tik sen, un, iespējams, tāpēc viņam izdevās tik viegli samelot arī tagad, izliekoties, ka nezina, ar ko Oļegs nodarbojas? Oļega nevainības zudums neslēpās apstāklī, ka viņš bija iemācījies melot, ka bija iemācījies injicēt heroīnu vai nozagt mātes dārglietas. Bet gan viņš prata bez riska un diezgan efektīvi pārdot vielu, kura saēd dvēseli, noārda ķermeni un aizsūta pircēju uz auksto atkarības elli. Ja Oļegs izrādīsies nevainīgs Gusto slepkavībā, viņš tomēr būs vainīgs. Viņš bija sūtījis tos ceļojumā. Uz Dubaiju.

Lidojiet ar Emirates.

Dubaija atrodas Apvienotajos Arābu Emirātos.

Tie nebija arābi, bet tikai narkotiku tirgoņi, kas staigāja Arsenal krekliņos un pārdeva vijolīti. Apģērbu tie bija saņēmuši kopā ar instrukcijām, kā pareizi pārdot narkotikas: vienam cilvēkam nauda, otram narkotikas. Uzkrītošs, tomēr parasts apģērbs, kas norādīja, ko tie pārdod un pie kādas organizācijas pieder, nevienas no parastajām īslaicīgajām bandām, kuras vienmēr iekrīt savas alkatības, muļķības, slinkuma un pārdrošības dēļ, bet pie organizācijas, kura neuzņemas nevajadzīgu risku, neatklāj informāciju par saviem darbiniekiem un kurai tomēr pieder monopols uz narkomānu iecienīto jauno apdullinātāju. Un Oļegs bija viens no viņiem. Harijs neko daudz nezināja par futbolu, tomēr bija diezgan pārliecināts, ka van Persijs un Fabregass ir Arsenal spēlētāji. Un pilnīgi drošs viņš bija par to, ka neviens Tottenham līdzjutējs bez īpaša iemesla neiedomāsies uzģērbt Arsenal krekliņu. Tik daudz Oļegam bija izdevies Harijam iemācīt.

Oļegam bija pamatots iemesls nerunāt ne ar viņu, ne ar policiju. Viņš strādāja kāda vai kādu labā, par kuriem neviens neko nezināja. Šis kāds vai kādi lika visiem turēt muti. Lūk, tur Harijam vajadzēja sākt.

Rākela, piekļāvusi seju viņa kaklam, bija sākusi raudāt. Asaras, zem krekla ritot lejup pa krūtīm, pāri sirdij, sildīja viņa ādu.

Strauji uznāca tumsa.

Sergejs gulēja gultā un blenza griestos.

Sekundes ritēja cita pēc citas.

Gaidīšanas laiks šķiet pats lēnākais. Un viņš pat droši nezināja, vai tas notiks. Vai tas būs nepieciešams. Viņš slikti gulēja. Rādījās murgi. Viņam jāzina. Un viņš piezvanīja Andrejam un pajautāja, vai nevar parunāt ar tēvoci. Andrejs bija atbildējis, ka atamans ir aizņemts. Neko vairāk.

Ar tēvoci vienmēr bija tā. Tas ir, gandrīz visu savu mūžu Sergejs pat nebija zinājis, ka tāds vispār eksistē. Tikai pēc tam, kad viņš pareizāk, viņa rokaspuisis armēnis bija uzradies un nokārtojis visus jautājumus, Sergejs bija sācis ievākt informāciju un jutās pārsteigts, cik maz ģimenes locekļu zināja par savu radinieku. Viņš noskaidroja, ka tēvocis ieradies no rietumiem un piecdesmitajos gados ieprecējies ģimenē. Kāds ieminējās, ka tēvocis esot no Lietuvas, no kulaku ģimenes, no pārtikušajiem zemniekiem un zemes īpašniekiem, kurus Staļins aktīvi deportējis, un tēvoča ģimene piespiedu kārtā tikusi izsūtīta uz Sibīriju. Citi runāja, ka viņš esot bijis nelielā Jehovas liecinieku grupiņā, kuru 1951. gadā deportēja uz Sibīriju no Moldāvijas. Kāda gados veca Sergeja radiniece pastāstīja: kaut gan tēvocis bijis izglītots, labi audzināts un pratis vairākas valodas, viņš ātri apguvis sibīriešu vienkāršo dzīvesveidu un pārņēmis senās sibīriešu urku tradīcijas, it kā vienmēr būtu dzīvojis saskaņā ar tām. Un varbūt tieši viņa pielāgošanās spēja kopā ar acīmredzamo privātās iniciatīvas talantu noveda pie tā, ka pārējie urkas drīz vien atzina viņu par savu līderi. Un neilgi pēc tam viņš sāka vadīt vienu no ienesīgākajiem kontrabandas tīkliem visā Dienvidsibīrijā. Astoņdesmitajos gados tēvoča bizness kļuva tik plašs, ka varas iestādes, par spīti lielajiem kukuļiem, vairs nevarēja skatīties caur pirkstiem. Padomju milicija iejaukusies brīdī, kad pati Savienība jau taisījās sairt pīšļos. Tvarstīšana bijusi tik nežēlīga un asiņaina, ka pēc kāda kaimiņa stāstītā, kurš atcerējās tēvoci, vairāk atgādinājusi zibenskaru nekā likumu ievērošanu. Sākumā ziņojuši, ka tēvocis esot miris. Runāja, ka viņam iešauts mugurā un milicija, baidoties no represijām, pilnīgā slepenībā līķi esot iemetusi Ļenā. Kāds no miličiem nozadzis viņa saliekamo nazi un neesot spējis atturēties no palielīšanās ar to. Bet gadu vēlāk tēvocis tomēr izrādījās dzīvs. Viņš bija ticis līdz Francijai. Viņš ziņoja, ka slēpjoties, un vienīgais, ko viņš gribēja uzzināt, vai viņa sieva ir stāvoklī vai nav. Viņa nebija stāvoklī, un līdz ar to Tagilā vairākus gadus par tēvoci neviens neko nedzirdēja. Līdz brīdim, kad nomira tēvoča sieva. Tēvs pastāstīja, ka tad viņš ieradies uz bērēm. Par visu arī samaksājis, bet bēres pēc krievu pareizticīgās baznīcas tradīcijām nav lētas. Viņš iedevis naudu arī tiem sievas radiniekiem, kuriem bijusi vajadzīga palīdzīga roka. Tēva nebija starp tiem, taču tieši pie viņa tēvocis vērsies, lai uzzinātu, kādi radinieki viņa sievai palikuši Tagilā. Un tad viņa uzmanība tikusi pievērsta mazajam Sergejam. Nākamajā rītā tēvocis atkal nozudis tikpat mistiskā un neizskaidrojamā veidā, kā bija uzradies. Ritēja gadi, Sergejs kļuva jaunietis, pēc tam pieaudzis, un vairums sprieda, ka tēvocis kuru tie atcerējās kā vecu vīru jau toreiz, kad viņš ieradās Sibīrijā, jau sen miris un apbedīts. Bet tad, kad Sergeju saņēma ciet par hašiša kontrabandu, pēkšņi uzradās kāds cilvēks, armēnis, kurš stādījās priekšā kā tēvoča uzticības persona, atrisināja Sergeja problēmas un nodeva viņam tēvoča uzaicinājumu ierasties Norvēģijā.

Sergejs paskatījās pulkstenī. Secināja, ka pēdējo reizi skatījies tajā tieši pirms divpadsmit minūtēm. Viņš pievēra acis un mēģināja to iedomāties. Policistu.

Starp citu, šajā stāstā par tēvoča iespējamo nāvi bija vēl kāda detaļa. Milicis, kurš bija nozadzis viņa nazi, drīz pēc tam tika atrasts taigā, pareizāk sakot, tas, kas no viņa palicis pāri, jo pārējo bija apēduši lāči.

Kad iezvanījās telefons, gan ārā, gan istabā bija kļuvis jau pavisam tumšs.

Tas bija Andrejs.

10.  nodaļa

Tords Šulcs atslēdza savas mājas durvis, ieskatījās tumsā un brīdi ieklausījās blīvajā klusumā. Neieslēdzis gaismu, apsēdās dīvānā un gaidīja nākamās lidmašīnas nomierinošo rēkoņu.

Viņu bija atbrīvojuši.

Pie viņa kamerā bija ienācis kāds cilvēks, stādījies priekšā kā inspektors, apsēdies viņam priekšā un noprasījis, kāda velna pēc viņš savā čemodāniņā paslēpis kartupeļu miltus.

-   Kartupeļu miltus?

-   KRIPOS laboratorijā apgalvo, ka saņēmuši tieši miltus.

Tords Šulcs bija atkārtojis to pašu, ko aresta brīdī. Viņš atkārtoja

nepieciešamo procedūru: ne viņš zina, kā sainītis tur nokļuvis, ne arī to, kas tajā iekšā.

-   Tu melo! inspektors bija sacījis. Un mēs tevi pieskatīsim!

Pieturēdams kameras atvērtās durvis, viņš pamāja Tordam zīmi, ka tas var iet.

Tords nodrebēja no griezīgās skaņas, kas pēkšņi piepildīja auksto, tumšo istabu. Viņš pielēca kājās un aiztaustījās līdz telefona aparātam, kas stāvēja uz Vīnes krēsla blakus trenažierim.

Zvanītājs bija lidojumu vadītājs. Viņš paziņoja, ka Tords pagaidām tiekot atstādināts no visiem starptautiskajiem reisiem un pārcelts uz domestic.

Tords painteresējās, kādēļ tā.

Lidojumu vadītājs paskaidroja, ka vadība savā sanāksmē izvērtējusi radušos situāciju.

-   Ceru, tu saproti, ka mēs nevaram likt tevi uz starptautiskiem reisiem, kamēr pastāv šis aizdomas.

-   Tad kāpēc neliekat man strādāt uz zemes?

-   Tā izlēma.

-   Tā izlēma?

-  Ja mēs tevi uz laiku atbrīvosim un informācija par arestu nokļūs presē, tad žurnālisti ātri vien secinās, ka mēs uzskatām: tev sainītī nav bijuši vienkārši milti. Ē-e… no pun intended.

-   Un jūs tā nedomājat?

Uz brīdi iestājās klusums, tad sekoja atbilde:

-  Ja mēs atzītu, ka vienu no pilotiem turam aizdomās par narkotiku kontrabandu, tas kaitētu aviokompānijai. Kā tev šķiet?

Pun intended.

Viss pārējais lidojumu vadītāja teiktais noslīka TU-154 rēkoņā.

Tords nolika klausuli.

Aiztaustījās atpakaļ līdz dīvānam un apsēdās. Pārlaida pirkstu galus žurnālu galdiņa stikla virsmai. Sajuta piekaltušu gļotu, siekalu un kokaīna palieku traipus. Ko tālāk? Glāzīti vai svītriņu? Glāzīti un svītriņu?

Viņš uzslējās kājās. Tupoļevs lidoja zemu. Gaisma nāca no guļamlāviņas puses pie griestiem, piepildīja visu telpu, un istabas logā Tords uz mirkli ieraudzīja savu spoguļattēlu.

Tad atkal kļuva tumšs. Bet viņš bija redzējis. Bija pamanījis savā skatienā to, ko viņš zināja ieraudzīs kolēģu acīs. Nicinājumu, nosodījumu un vissliktākais līdzcietību.

Domestic. Mēs tevi pieskatīsim. I see you.

Ja viņš nevarēs lidot uz ārzemēm, tad nebūs vairs tiem vajadzīgs. Viņš būs tikai izmisuma pilns, parādos iestidzis, no kokaīna atkarīgs riska faktors. Policijas redzeslokā nonācis cilvēks. Viņš nezināja daudz, taču zināja vairāk nekā pietiekami, lai spētu iznīcināt izveidoto infrastruktūru. Un viņi izdarīs to, kas darāms. Tords Šulcs sakrustoja rokas aiz galvas un klusi ievaidējās. Viņš nebija dzimis lidošanai ar iznīcinātāju. Tas bija iegājis grīstē, un viņš nebija spējīgs atgūt kontroli pār tā vadības sistēmu. Viņš vienkārši sēdēja un noraudzījās, kā virpuļodama tuvojas zeme. Zināja, ka vienīgā iespēja izdzīvot ir upurēt iznīcinātāju. Vajadzēja katapultēties. Izšauties ārā. Nekavējoties.

Viņam vajadzēja doties uz policiju pie kādas augstu stāvošas personas, pie kāda, par kuru viņš varēja būt pārliecināts, ka tas stāv pāri narkobandu korupcijas naudām. Jāiet pie priekšniecības.

Jā, Tords Šulcs nodomāja. Viņš atviegloti uzelpoja un juta, kā atslābst muskuļi, kaut gan nebija pamanījis, kā tie saspringst. Jāiet pie priekšniecības.

Bet vispirms vienu glāzīti.

Un vienu svītriņu.

Sava numura atslēgu Harijs saņēma no tā paša portjē.

Pateicies viņš lieliem soļiem metās augšup pa kāpnēm. Pa ceļam no metrostacijas Egera laukumā līdz viesnīcai Leon viņš nemanīja nevienu, kas būtu ģērbies Arsenal formā.

Tuvojoties 301. numuram, Harijs palēnināja soļus. Koridorā divas lampiņas bija izdegušas, tādēļ bija tik tumšs, ka skaidri varēja saskatīt gaismas strēli, kas nāca no viņa numura durvjapakšas. Elektrības cenas Honkongā bija spiedušas Hariju atsacīties no norvēģu paraduma neizslēgt gaismu, izejot no mājām, bet… varbūt to bija atstājusi apkopēja. Tādā gadījumā viņa būs piemirsusi arī durvis aizslēgt.

Harijs apstājās, turēdams labā rokā atslēgu, kad durvis pavērās pašas. Vientuļās griestu lampas gaismā Harijs pamanīja kādu būtni. Cilvēks stāvēja ar muguru pret durvīm, noliecies pār viņa atvērto ādas čemodānu gultā. Kad durvis viegli atsitās pret sienu, nepazīstamais mierīgi pagriezās, un Harijs ieraudzīja iegarenu, grumbainu seju ar maigām sanbernāra acīm. Vīrs bija gara auguma, sakumpis, ģērbies garā mētelī un vilnas džemperī ar nosmulētu garīdznieka apkaklīti ap kaklu. Garie, nekoptie mati daļēji nosedza lielākās ausis, kādas Harijam jelkad bija nācies redzēt. Vīrietis varēja būt ne mazāk kā septiņdesmit gadus vecs. Atšķirīgāki viņi vairs nevarēja būt, tomēr pirmā doma, kas Harijam iešāvās prātā, bija: viņš spogulī redz savu atspulgu.

-   Pie velna, ko tu te dari? Harijs noprasīja un palika stāvot koridorā. Rutīna.

-   Un pēc kā tas izskatās?

Vīrieša balss izklausījās jaunāka par seju. Tā bija spēcīga, ar zviedriem raksturīgo intonāciju, kas kaut kādu iemeslu dēļ ļoti patīk zviedru deju orķestriem un sprediķotājiem.

-   Es ielauzos, lai pārbaudītu, vai tev nav kaut kā vērtīga, vecais vīrs atbildēja un parādīja abas rokas. Labajā bija universālais adapters, bet kreisajā Filipa Rota “American Pastoral" izdevums mīkstos vākos. Tev taču vispār nekā nav!

Viņš nometa mantas uz gultas. Tad ieskatījās mazajā ādas čemodāniņā un jautājoši palūkojās uz Hariju.

-   Nav pat elektriskā bārdas skuvekļa?

-   Pie velna… Harijs, uzspļaujot ieradumiem, iegāja istabā un aizcirta ciet čemodāna vāku.

-   Tikai mieru, mans dēls! vīrietis noteica un pavērsa pret Hariju abas plaukstas. Neuzņem to personiski! Tu esi jauns šajā iestādē! Jautājums ir tikai par to, kurš pirmais tevi aplaupīs!

-   Šeit? Vai tas nozīmē…

Vecais vīrs sniedza viņam roku.

-   Laipni lūdzu! Es esmu Kato. Dzīvoju trīssimt desmitajā.

Harijs pameta acis uz milzīgo, pannai līdzīgo, netīro plaukstu.

-   Aiziet! Kato mudināja. Rokas man ir vienīgais, kam ieteicams pieskarties!

Harijs nosauca savu vārdu un paspieda viņam roku. Tā bija apbrīnojami mīksta.

-   Garīdznieka rokas! it kā atbildot uz Harija domām, vīrietis noteica. Vai tev ir, ko iedzert, Harij?

Harijs pamāja uz čemodāna un atvērto skapja durvju pusi.

-   Tu jau esi pārbaudījis.

-   To, ka šeit nekā nav, esmu. Es domāju: tev klāt. Piemēram, jakas kabatā?

Harijs izvilka no kabatas Gameboy spēli un iemeta gultā pie pārējām mantām.

Kato piešķieba galvu un, ausi piespiedis pie pleca, paskatījās uz Hariju.

-   Spriežot pēc tava uzvalka, tu esi no tiem, kas numuru aizņem uz stundu, nevis pastāvīgi. Ko tu patiesībā te dari?

-   Es tomēr domāju, ka šo jautājumu uzdevu pirmais!

Kato uzlika roku Harijam uz pleca un ieskatījās viņam acīs.

-   Mans dēls! viņš spēcīgā balsī ieteicās un pārlaida divus pirkstus uzvalka audumam. Šis ir ļoti labs uzvalks. Cik samaksāji?

Harijam bija kaut kas jāsaka. Pieklājības frāze jāapvieno ar noraidījumu un draudiem. Bet viņš saprata, ka tas nelīdzēs. Viņš padevās. Un pasmaidīja.

Arī Kato pasmaidīja.

Kā spoguļattēlā.

-   Es nepļāpāšu, turklāt man jāiet uz darbu.

-   Un tas būtu?

-    Paskat tik! Arī tevi mazliet interesē līdzcilvēki! Es nelaimīgajiem sludinu Dieva vārdu.

-   Tagad?

-   Manai misijai baznīca nav noteikusi laiku. Ardievu!

Galanti paklanījies, vecais vīrs pagriezās un devās prom. Kad

viņš kāpa pāri slieksnim, Harijs ieraudzīja, ka no Kato mēteļa kabatas rēgojas viena no viņa neatvērtajām Camel cigarešu paciņām. Harijs aizvēra durvis. Telpā vēl lidinājās vecuma un pelnu smaka. Viņš piegāja pie loga un atvēra to. Istabu tūdaļ piepildīja pilsētas trokšņi: vājā, bet vienmērīgā satiksmes duna, džeza mūzikas skaņas no kāda atvērta loga, tāla policijas sirēna, kas gan tuvojās, gan attālinājās, kāds nelaimīgais kaut kur starp namu fasādēm izkliedza savu sāpi, kam sekoja plīstoša stikla skaņas, vējš, kas čabināja sausās lapas, sieviešu apavu papēdīšu kliksti. Oslo pilsētas skaņas.

Vārga kustība lika viņam paskatīties lejup. Vientulīgās spuldzītes gaisma pie pagalma puses sienas krita uz atkritumu konteineru zem Harija loga. Tajā pazibēja brūna aste. Uz konteinera malas, izslējusi spīdīgo purniņu, sēdēja žurka un vēroja viņu. Harijs atcerējās, ko bija teicis viņa apdomīgais darba devējs Hermanis Kluits un

kas varbūt (bet varbūt ari ne) attiecās uz viņa paša darbību: “Žurka nav ne laba, ne slikta. Tā tikai dara to, kas tai jādara.”

Bija pienācis Oslo ziemas sliktākais periods. Laiks, kad fjords sāk pārklāties ar ledu un pa centra ielām nesas ledains, sāļš vējš. Es, kā parasti, stāvēju uz Karalienes ielas un tirgoju amfetamīnu, stesolīdu un rohipnolu. Mīņājos uz vietas. Kāju pirksti bija kļuvuši nejutīgi, un es prātoju, vai dienas ienākumus nevarētu izlietot, lai nopirktu mežonīgi dārgos firmas Freelance zābakus, kurus biju redzējis veikala Steen & Strom skatlogā. Vai ice, kas kā biju dzirdējis parādījies Plātā. Varbūt mēģināt nospert nedaudz amfetamīna Tutu to nepamanītu un nopirkt šos zābakus. Bet, visu apdomājis, nolēmu, ka būs mierīgāk, ja atdošu Ūdinam to, kas viņam pienākas. Katrā ziņā mana situācija bija labāka nekā Oļegam, kurš bija spiests sākt no pašas apakšas un tirgot hašišu ledainajā ellē pie upes. Tutu bija ierādījis viņam vietu zem Nībrū tilta, kurtam nācās konkurēt ar cilvēkiem no vistumšākajiem pasaules nostūriem, un viņš droši vien bija vienīgais no Ankerbrū tilta līdz pat ostas baseinam, kurš tekoši runāja norvēģiski.

Nedaudz tālāk uz ielas es ievēroju kādu puisi Arsenal formastērpā. Parasti tur stāvēja Šunelis, piņņains dienvidnorvēģis, ar suņa kaklasiksnu ap kaklu. Šis bija cits, bet procedūra tā pati: viņš vāca kopā bariņu. Trīs klienti jau stāvēja un mīņājās. Dievs vien zina, no kā tie baidījās. Kruķi jau sen bija pametuši šo vietu, un, ja arī tie aizturēja uz šīs ielas kādu tirgoni, tad vienīgi skata pēc, jo kāds no politiķiem atkal kaut ko bija samuldējis.

Kāds puisis, ģērbies tā, it kā dotos uz konfirmāciju, pagāja garām šim bariņam, un es redzēju, kā tas un Arsenal darbonis gandrīz nemanāmi pamāj viens otram. Gājējs apstājās pie manis. Ferner Jacobsen firmas putekļu mētelis, uzvalks no Ermenegildo Zegna un matu sakārtojums kā zēnu kora “Solvguttene”, “Sudraba puisēni", dalībniekiem. Viņš bija liela auguma.

-   Somebody wants to meet you,1 viņš teica angliski ar ņurdošu krievu akcentu.

Es iedomājos, ka tā ir pierastā lieta. Viņš bija ieraudzījis manu seju, nospriedis, ka esmu pērkams, un nu vēlējās minētu vai manu dibenu. Un jāatzīstas, ka tādās dienās kā šī esmu iedomājies par savas darbības sfēras maiņu: apsildāmi mašīnu sēdekļi un četrreiz augstāka samaksa par stundas darbu.

-    No thanks!1 es atbildēju.

-   Right answer is “yes, thanks”,[7] šis puisis noteica, sagrāba mani aiz rokas un drīzāk aiznesa nekā aizvilka līdz melnam limuzīnam, kas tajā pašā acumirklī bez skaņas pieslīdēja pie trotuāra apmales mums līdzās. Aizmugures durvis atvērās, un, tā kā pretošanās būtu bezjēdzīga, es sāku prātot par iespējamo cenu. Izvarošana par samaksu tomēr ir labāka par bezmaksas.

Es tiku iegrūsts aizmugures sēdeklī, un mašīnas durvis ar vieglu, dārgu klikšķi aizcirtās. Caur logiem, kas no ārpuses šķita melni un necaurredzami, manīju, ka mēs nogriežamies uz rietumpusi. Pie stūres sēdēja mazs cilvēciņš ar tik mazu galviņu, ka uz tās ar grūtībām atradās vieta garam, brutālam degunam, baltam bezlūpu haizivs žoklim un izvalbītām acīm, novietotām zem uzacīm, kuras šķita pielīmētas ar sliktu līmi. Arī viņš bija ģērbies dārgā bēru uzvalkā, un an viņam bija frizūra kā kora zēnam. Viņš paskatījās uz mani atpakaļskata spogulītī.

-   Sales good, eh?3

-   What sales4 , jākli?

Mazais draudzīgi pasmaidīja un pamāja ar galvu. Savā prātā biju nolēmis, ka nedošu tiem nekādas atlaides par vairāku klientu apkalpošanu, ja man to palūgs, taču pēc viņa skatiena sapratu, ka es tiem neesmu vajadzīgs. Tas bija kaut kas cits, ko pagaidām neizpratu. Rātsnams parādījās un nozuda. Amerikāņu vēstniecība. Pils parks. Tālāk uz rietumiem. Hjirkeveiena. NRKS . Un tad villas, bagātnieku rajons.

Mēs apstājāmies uzkalniņā pie lielas koka mājas, un apbedīšanas biroja aģenti iestūma mani pa vārtiņiem. Kamēr devāmies pa grants celiņu līdz ozolkoka durvīm, es paraudzījos apkārt. īpašums bija futbola laukuma lielumā, te auga ābeles un bumbieres, stāvēja bunkuram līdzīgs betona tornis kādus tuksnešos izmanto ūdens pārdošanai. Divvietīga garāža ar dzelzs žalūzijām radīja sajūtu, ka tajā varētu atrasties ugunsdzēsēju vai policijas mašīnas. Visu šo greznību apjoza divu trīs metru augsts tērauda žogs. Man jau radās nojausma, uz kurieni dodamies. Limuzīns, lauzītā angļu valoda, “saies good?”, cietoksnim līdzīgā villa.

Priekštelpā lielākais uzvalks mani pārmeklēja, tad kopā ar mazāko devās uz telpas stūri, kur stāvēja mazs galdiņš ar sarkana filca galdautu un pie sienām karājās vesels lērums senu ikonu un krucifiksu. No plecu makstīm tie izņēma savus šaujamos un nolika uz sarkanā galdauta, bet uz tiem katrs savu krustiņu. Tad augumā mazākais atvēra durvis uz citu istabu.

-   Ataman! viņš ierunājās un deva zīmi, lai eju iekšā.

Vecais vīrs likās vismaz tikpat vecs kā ādas krēsls, kurā viņš sēdēja. Es viņu nopētīju. Mezglainie veča pirksti turēja melnu cigareti.

Pārāk lielajā kamīnā jautri sprakšķēja malka. Es centos nostāties tam tuvāk, lai mugura justu siltumu. Liesmu mēles meta atspīdumus uz vecā vīra seju un balto zīda kreklu. Viņš nolika cigareti un pacēla roku ar delnas virspusi uz augšu, it kā domādams, ka es vēlos noskūpstīt lielo, zilo akmeni uz viņa zeltneša.

-  Birmas safīrs, vecais vīrs paskaidroja. Seši, komats, seši karāti. Četrarpus tūkstoši dolāru par karātu.

Viņam bija akcents. To nebija viegli saklausīt, bet tas bija. Polija? Krievija? Noteikti kaut kas no austrumiem.

-   Cik? viņš noprasīja, atbalstījis zodu pret gredzenu.

Pagāja vairākas sekundes, pirms sapratu, ko viņš jautā.

-   Nedaudz mazāk par trīsdesmit tūkstošiem, es sacīju.

-   Cik daudz mazāk?

Es apdomājos.

-   Divdesmit deviņi tūkstoši septiņi simti, apmēram tā.

-   Dolāra kurss ir pieci, komats, astoņdesmit trīs.

-  Apmēram simt septiņdesmit tūkstoši.

Vecais vīrs pamāja ar galvu.

-   Runā, ka tu esot labs! Viņa vecīgās acis mirdzēja zilāk par šo draņķa Birmas safīru.

-    Viņi to ir sapratuši, es atbildēju.

-   Es redzēju tevi darbībā. Tev ir daudz jāmācās, tomēr ir skaidrs, ka esi izveicīgāks par citiem imbeciliem. Skatoties uz klientu, tu spēj noteikt, cik daudz tas ir gatavs maksāt.

Es paraustīju plecus. Mani interesēja, cik gatavs maksāt ir viņš.

-    Bet runā arī to, ka tu zogot.

-    Tikai tad, kad ir vērts zagt.

Vecais vīrs iesmējās. Tā kā es viņu redzēju pirmoreiz, tad iedomājos, ka viņam uznākusi vidēji spēcīga klepus lēkme kā plaušu vēža slimniekam. Kaut kur kaklā atskanēja tāda kā burbuļošana, kas stipri atgādināja jauku, vecu dienvidnieku laivas motora troksni. Tad viņš ar savām aukstajām, zilajām ebreja acīm ieurbās manī un ierunājās tādā balsī, it kā paziņotu man Ņūtona otro likumu:

-   Tev jā tiek galā arī ar nākamo uzdevumu. Ja nozagsi man, es tevi nogalināšu!

Man uz muguras parādījās sviedri. Es piespiedu sevi ieskatīties viņam acīs. Tas bija tāpat kā blenzt uz nolādēto Antarktīdu. Tukšums. Aukstums. Velnišķīgs tuksnesis. Tomēr ieraudzīju vismaz divas lietas, ko viņš vēlējās saņemt. Pirmā no tām nauda.

-   Šie motociklisti par katriem piecdesmit gramiem, ko tu pārdod viņu labā, ļauj tev paturēt peļņu par desmit gramiem. Septiņpadsmit procentus. Pie manis tu pārdosi tikai manu mantu, un samaksa tev būs skaidrā naudā. Piecpadsmit procenti. Tev būs savs ielas stūris. Jūs būsiet trīs. Vienam nauda, otram prece, bet trešais būs izlūks. Septiņi procenti tam, kuram prece, trīs procenti izlūkam. Norēķināsies ar Andreju katru vakaru ap pusnakti. Viņš pamāja uz mazāko no “sudraba puisēniem”.

Ielas stūris. Izlūks. Tāpat kā seriālā “The Wire”.

-   Sarunāts! es teicu. Dod šurp formu!

Vecais pasmaidīja īstu reptiļa smaidu, kam vajadzēja norādīt precīzu vietu šajā hierarhijā.

-   Andrejs to nokārtos.

Mēs vēl mazliet parunājām. Viņš painteresējās par maniem vecākiem, draugiem, par to, vai man ir, kur dzīvot. Pastāstīju, ka esmu apmeties pie savu audžuvecāku meitas, turklāt nemeloju vairāk, nekā nepieciešams, jo man bija sajūta, ka atbildes viņam jau zināmas. Mazliet saminstinājos tikai tad, kad viņš pajautāja, kādēļ runāju tik arhaiskā Oslo austrumu rajona dialektā, kaut gan esmu uzaudzis akadēmiķa ģimenē pilsētas ziemeļu daļā. Atbildēju, ka mans tēvs, mans īstais tēvs, bija no austrumu rajona. Velns parāvis, tēt, bet es vienmēr iedomājos, kā tu klīsti pa austrumu rajonu, gandrīz bez naudas, bez darba, kā tu dzīvo mazā, ledusaukstā dzīvoklītī, kas nav labākā vieta, kur audzināt bērnu. Bet varbūt es sāku tā runāt, lai pakaitinātu Rolfu un augstprātīgos kaimiņbērnus. Un tad atklāju, ka tas man dod zināmas priekšrocības apmēram tādas pašas kā tetovējumi uz rokām: ļaudis sāka mazliet baidīties, kļuva izvairīgi, atvēlēja man vairāk vietas. Kamēr es pļāpāju par savu dzīvi, vecais visu laiku pētīja manu ģīmi un bungoja ar savu safīra gredzenu pa krēsla atzveltni, vienmērīgi un nepielūdzami, it kā nezin kādēļ atskaitītu laiku. Kad izjautāšanas procesā iestājās pauze un istabā bija dzirdama tikai šī bungošana, man likās: ja nepārtraukšu klusumu, mēs vienkārši uzsprāgsim.

-   Glīta villa! ieteicos.

Tas izskanēja tik dumji, ka es gandrīz nosarku.

-   No 1942. līdz 1945. gadam šeit dzīvoja gestapo šefs Norvēģijā Helmūts Reinhards.

-   Kaimiņi tevi droši vien neapgrūtina?

-   Blakusmāja arī pieder man. Tajā dzīvoja Reinharda leitnants. Vai otrādi.

-   Otrādi?

-   Šeit visu tik viegli nemaz nevar izprast, vecais vīrs noteica un pasmaidīja savu ķirzakas smaidu. Komodo salas varāns.

Es zināju, ka manjābūt piesardzīgam, tomēr nenoturējos:

-    Vienu lietu es tomēr nesaprotu. Ūdins maksā man septiņpadsmit procentus, un arī citiem ir tāda pati cena. Bet tu tātad vēlies trīs cilvēku komandu un atdosi kopumā divdesmit piecus procentus. Kāpēc tā?

Vecā skatiens bija pievērsts manas sejas vienai pusei.

-   Tāpēc, ka trīs tas ir drošāk nekā būt vienam, Gusto. Manu pārdevēju risks ir mans risks. Ja zaudēsi visus bandiniekus, tad dabūsi šahu un matu, Gusto. Tas ir tikai laika jautājums.

Likās, ka viņš atkārto manu vārdu tikai tādēļ, lai dzirdētu, kā tas izskan.

-   Bet peļņa…

-   Par to tev nav jārūpējas! viņš asi attrauca. Tad pasmaidīja, un balss atkal kļuva maigāka. Mūsu preces, Gusto, nāk tieši no ražotāja. Tām ir sešas reizes augstāka tīrības pakāpe nekā tā dēvētajam heroīnam, ko vispirms atšķaida Stambulā, pēc tam Belgradā un tad Amsterdamā. Un tomēr par gramu mēs maksājam mazāk. Saproti?

Es piekrītoši pamāju.

-   Tu vari to atšķaidīt septiņas līdz astoņas reizes vairāk nekā pārējie!

-   Mēs arī atšķaidām, tomēr mazāk nekā citi. Mēs pārdodam to, ko tiešām var saukt par heroīnu. To tu jau zini, tāpēc tik ātri piekriti zemākai komisijas maksai.

Kamīna liesmas atspulgi iemirdzējās viņa baltajos zobos.

-   Tas tāpēc, ka tu zini tu pārdosi labāko preci šajā pilsētā un tev būs trīs četras reizes lielāks apgrozījums, nekā tirgojot Ūdina kviešu miltus. To tu zini, jo katru dienu redzi, kā pircēji iet garām heroīna dīleru rindai, lai nonāktu pie tiem, kuriem mugurā ir…

-   …Arsenal forma.

-   Klienti jau no pirmās dienas zinās, ka tev ir laba prece, Gusto!

To pateicis, viņš izvadīja mani ārā.

Tā kā vecis bija sēdējis ar vilnas segu uz kājām, man radās doma, ka viņš varētu būt kroplis vai tamlīdzīgi, taču vecais bija pārsteidzoši kustīgs. Pie durvīm viņš apstājās, acīmredzot nevēlējās rādīties blakustelpā. Satvēra manu roku, tieši virs elkoņa, un viegli saspieda tricepsu.

-   Drīz atkal tiksimies, Gusto!

Es pamāju ar galvu. Kā jau teicu, es zināju, ko vēl viņš vēlas.

-   Es redzēju tevi darbībā.

Viņš bija sēdējis limuzīnā ar tonētajiem stikliem un pētījis mani, it kā es būtu kaut kāda tur Rembranta glezna. Tādēļ es nojautu, ka dabūšu to, ko vēlos.

-  Izlūks būs manu audžuvecāku meita. Un cilvēks ar preci puisis, vārdā Oļegs.

-  Izklausās labi. Vēl kaut kas?

-   Es gribu tērpu ar numuru 23.

-  Aršavins, lielākais no “sudraba puisēniem” apmierināti nomurmināja. Russian.

Droši vien nekad nebija dzirdējis par Maiklu Džordanu!

-            Paskatīsimies, vecais nomurmināja. Viņš paraudzījās debesīs.

-     Tagad Andrejs tev kaut ko parādīs, un tu varēsi sākt.

Viņa roka turpināja plikšķināt pa manējo, un arī smaids, velns parāvis, nenozuda no viņa lūpām. Es biju nobijies. Un uzbudināts. Nobijies un uzbudināts kā Komodo salas varāna mednieks.

“Sudraba puisēni” aizbrauca līdz tuksnesīgajai mazo kuģīšu ostai Frongneres līcī. Viņiem bija vārtu atslēga, un mēs devāmies uz priekšu starp ziemas guļā novietotajām laivām. Uz viena no tiltiņiem apstājāmies un izkāpām no mašīnas. Es stāvēju un blenzu tumšajā, mierīgajā ūdenī, bet Andrejs atvēra bagāžnieku.

-   Come here1 , Aršavin!

Es piegāju un ielūkojos bagāžniekā.

Viņam joprojām bija suņa kaklasiksna un mugurā Arsenal tērps. Šunelis vienmēr bija izskatījies neglīts, bet, ieraugot viņu tagad, gandrīz savēmos. Viņa piņņainajā ģīmī rēgojās lieli, melni caurumi ar sarecējušām asinīm, viena auss bija pārplēsta uz pusēm un vienas acs vietā kaut kas līdzīgs rīsu biezputrai. Novērsis skatienu no šīs biezputras, ieraudzīju mazu caurumiņu apģērbā, tieši virs burta “m” vārdā “Emirati”. It kā to būtu atstājusi lode.

-   What happened?[8] es izspiedu jautājumu.

-   He talked to the cop in sixpence.3

Es zināju, par ko viņš runā. Kvadratūrā bija grozījies viens slepenais aģents. Visi zināja, kurš ir slepenais policijas aģents, bet šis bija it kā under-cover, piesegts. Vismaz viņš pats tā domāja.

Andrejs nogaidīja, ļaujot man pamatīgi visu aplūkot, tad iejautājās:

-   Got the message?4

Es pamāju. Nevarēju vien beigt skatīties uz sakropļoto aci. Ko, pie velna, tie bija izdarījuši?

-   Peter! Andrejs pasauca.

Pa abiem viņi izcēla līķi no bagāžnieka, novilka tam Arsenal apģērbu un nolika pie tiltiņa malas. Melnais ūdens to pieņēma, bez skaņas norija un aizvēra savu rīkli. Tas bija prom.

Andrejs pasvieda krekliņu man.

-   This is yours now.1

Es iebāzu pirkstu lodes caurumā, apvērsu krekliņu un paskatījos uz tā mugurpusi.

52. Bendtners.

11.  nodaĻa

Pulkstenis rādīja 6.30 līdz saullēktam, pēc “Aftenposten" rīta izdevuma apgalvojuma, bija atlikusi ceturtdaļstunda. Tords Šulcs salocīja avīzi un nolika to uz krēsla sev blakus. Pāri ātrijam vēlreiz paskatījās uz ieejas durvīm.

-   Parasti viņš darbā ierodas agri, reģistratūrā sēdošais Securitas dežurants apgalvoja.

Tords Šulcs bija ieradies Oslo ar agro rīta vilcienu un, ejot no Centrālās stacijas pa Grenlannsleireti austrumu virzienā, vēroja, kā mostas pilsēta. Viņš pagāja garām atkritumu mašīnai. Vīri apgājās ar atkritumu konteineriem tik nesaudzīgi, ka Tordam likās runa vairāk ir par attieksmi nekā par darba efektivitāti. F-16 piloti. Kāds pakistānietis, sakņu tirgotājs, iznesis kastītes ar savām precēm veikaliņa priekšā, apstājās, priekšautā noslaucīja rokas un uzsmaidīja Tordam. Hercules pilots. Pagājis garām Grenlannes baznīcai, viņš nogriezās pa kreisi. Priekšā izslējās milzīga, pagājušā gadsimta 70. gados projektēta un uzbūvēta stikla fasāde. Policijas pārvaldes ēka.

Pulksten 6.37 durvis atvērās. Reģistrators ieklepojās, un Tords pacēla galvu. Saņēmis apstiprinošu galvas mājienu, viņš piecēlās. Vīrietis, kurš tuvojās Tordam, augumā bija mazāks par viņu.

Tas gāja steidzīgiem, atsperīgiem soļiem. Tords bija iedomājies, ka Norvēģijā lielākās narkotiku apkarošanas nodaļas šefam nevajadzētu būt ar tik gariem matiem. Kad viņš pienāca tuvāk, Tords pievērsa uzmanību baltajām un gaišsarkanajām josliņām nācēja iedegušajā, gandrīz meitenīgi glītajā sejā. Viņš atcerējās kādu stjuarti ar ādas pigmenta plankumiem. Solārijā iedegušajā ķermeni viņai balta josla stiepās no kakla, tālāk starp krūtīm, līdz pat noskūtajiem dzimumorgāniem. Tādēļ pārējais ķermenis viņai bija izskatījies kā ietērpts cieši piegulošā neilona apģērbā.

-   Mikaēls Belmans?

-  Jā. Kā varu palīdzēt? Vīrietis, nepalēninot gaitu, pasmaidīja.

-   Saruna zem četrām acīm.

-   Baidos, ka man jāgatavojas rīta sanāksmei, bet ja piezvanīsi…

-   Man ir jārunā ar tevi, tūlīt! Tords sacīja, pats būdams pārsteigts par savu uzstājību.

-  Tiešām? Orgnoza nodaļas šefs jau bija ielicis savu ID karti caurlaides aparātā, bet tad apstājās un uzlūkoja viņu.

Tords Šulcs piegāja tuvāk. Pieklusināja balsi, kaut arī ātrijā vienīgais cilvēks, izņemot viņus, bija tikai Securitas darbinieks.

-   Mans vārds ir Tords Šulcs, un es esmu Skandināvijā lielākās aviokompānijas pilots. Man ir informācija par narkotiku kontrabandu Norvēģijā caur Oslo lidostu.

-   Saprotu. Vai runājam par lieliem daudzumiem?

-   Astoņi kilogrami nedēļā.

Tords gandrīz fiziski sajuta, kā sarunbiedrs viņu uzmanīgi nopēta. Viņš zināja, ka šobrīd policista smadzenes apstrādā visu pieejamo informāciju: ķermeņa valodu, apģērbu, izturēšanās veidu, sejas izteiksmi, laulību gredzenu, kuru viņš kaut kādu iemeslu dēļ turpināja nēsāt, to, ka viņam ausī nav gredzena, apavus, vārdu krājumu, stingro skatienu.

-   Varbūt izrakstīt tev caurlaidi? Belmans deva zīmi reģistratoram.

Tords Šulcs piesardzīgi papurināja galvu.

-   Es gan vēlētos, lai šī saruna būtu pavisam konfidenciāla.

-   Reglaments nosaka, ka visiem jāpiereģistrējas, bet varu apliecināt, ka visa informācija paliks šeit, Policijas pārvaldē!

Belmans padeva zīmi Securitas darbiniekam.

Braucot liftā, Šulcs ar pirkstu paglaudīja piespraudi ar savu vārdu, ko darbinieks bija izdrukājis un licis piestiprināt pie žaketes atloka.

-  Vai kaut kas nav pareizi? Belmans painteresējās.

-  Nē, viss kārtībā! Tords atbildēja, tomēr turpināja to glaudīt, it kā cerot izsvītrot savu vārdu.

Belmana birojs izrādījās pārsteidzoši mazs.

-  Svarīgs jau nav telpas lielums, Belmans ierunājās balsī, kas liecināja, ka viņš pieradis pie šādas reakcijas. No šejienes ir paveiktas lielas lietas!

Viņš norādīja uz fotogrāfiju pie sienas.

-  Lāšs Akselsens, agrākās Laupīšanu nodaļas šefs. Deviņdesmitajos gados piedalījās Tveitas bandas likvidēšanā.

Belmans pamāja Tordam, lai tas apsēžas. Sadabūja piezīmju grāmatiņu, bet, sastapies ar Torda skatienu, nolika to sāņus.

-  Tātad? Belmans mudināja.

Tords ievilka elpu. Un izstāstīja. Iesāka ar šķiršanos. Tas bija nepieciešams. Vajadzēja iesākt ar paskaidrojumu, kāpēc tā noticis. Tad turpināja ar to, kad un kur. Pēc tam kurš un kā. Un pašās beigās pastāstīja par dedzinātāju.

Stāstījuma laikā Belmans bija sēdējis un, paliecies uz priekšu, uzmanīgi klausījies. Tikai tad, kad Tords pieminēja dedzinātāju, sejā izzuda koncentrētā, bet profesionālā izteiksme. Pēc pirmā pārsteiguma baltajos pigmenta plankumos sāka parādīties sarkana krāsa. Tas bija brīnumains skats it kā policista ķermenī būtu iedegta uguns. Tords zaudēja acu kontaktu ar Belmanu, kurš ar saniknotu sejas izteiksmi blenza sienā viņam aiz muguras. Laikam uz Lāša Akselsena fotogrāfiju.

Kad Tords savu stāstījumu bija beidzis, Belmans nopūtās un nolieca galvu.

Kad viņš to atkal pacēla, Tords ieraudzīja, ka viņa skatienā parādījies kaut kas jauns. Kaut kas skarbs un spītīgs.

-  Man žēl, nodaļas priekšnieks ierunājās. Savā, savu kolēģu un visu nodaļas darbinieku vārdā izsaku nožēlu, ka neesam atbrīvojušies no blaktīm!

Tords nosprieda, ka Belmans to droši vien attiecinājis uz sevi pašu, nevis uz viņu pilotu, kurš katru nedēļu ievedis astoņus kilogramus heroīna.

-  Es saprotu, ka tu baidies, Belmans sacīja. Gribētos, kaut varētu teikt, ka tev nav, no kā baidīties. Bet mana bagātīgā pieredze saka: atklājot šāda mēroga korupciju, tā sniedzas daudz tālāk par kādu atsevišķu indivīdu.

-  Saprotu.

-  Vai esi kādam par to stāstījis?

-  Nē.

-  Vai kāds zina, ka esi šeit un runā ar mani?

-  Nē, neviens.

-  Tiešām neviens?

Tords paskatījās uz Belmanu. Greizi pasmaidīja, neizsakot savas domas: kurš gan tas varētu būt?

-  Okay, Belmans turpināja. Tu, protams, saproti, šī ir liela, nopietna un ārkārtīgi delikāta lieta. Man ļoti piesardzīgi jāveic iekšējā izmeklēšana, tā, lai neinformētu tos, kuri neko nedrīkst uzzināt. Tas nozīmē, ka man būs jāiet vēl augstāk. Patiesībā par to, ko tu pastāstīji, man vajadzētu tevi arestēt, taču arests atklātu gan tevi, gan mani. Tādēļ līdz brīdim, kad tiks noskaidrota situācija, dodies uz mājām un nekur neej! Saproti? Nevienam nestāsti par mūsu tikšanos, neizej ārā no mājām, neatver durvis nepazīstamiem cilvēkiem un neatbildi uz telefona zvaniem no nepazīstamiem numuriem!

Tords domīgi pamāja ar galvu.

-  Cik ilgu laiku tas prasīs?

-  Ilgākais trīs dienas.

-  Roger that.1

Belmans it kā gribēja kaut ko sacīt, bet apklusa, brīdi vilcinājās, tad beidzot izlēma.

-  Ir lietas, ar kurām nekad neesmu spējis samierināties, viņš teica. Daži cilvēki ir gatavi iznīcināt citu cilvēku dzīvi tikai tādēļ, lai nopelnītu naudu, tas ir zināmā mērā es varu izprast nabadzīgu afgāņu zemnieku. Bet cilvēks no Norvēģijas ar lidmašīnas pilota algu…

Torda Šulca un Belmana skatieni sastapās. Viņš bija tam sagatavojies un izjuta gandrīz vai apmierinājumu, ka šie vārdi beidzot tika izteikti.

-  Tomēr izsaku cieņu par to, ka ieradies brīvprātīgi un atklāji visas kārtis. Es zinu, ka tu saproti, ar ko riskē. Turpmāk tev nebūs vienkārši palikt tādam, kāds esi, Šulc!

Pēc šiem vārdiem nodaļas šefs piecēlās un sniedza viņam roku. Un Tords nodomāja to pašu, kas viņam bija iešāvies prātā, ieraugot Belmanu nākam pretī reģistratūrā: Mikaēla Belmana augums bija kā radīts lidmašīnai iznīcinātājam.

Brīdī, kad Tords Šulcs izgāja pa Policijas pārvaldes ēkas durvīm, Harijs Hols piezvanīja pie Rākelas durvīm. Viņa atvēra, ģērbusies rītasvārkos, ar miegpilnām acīm. Nožāvājās.

-  Mazliet vēlāk es izskatīšos labāk, viņa atvainojās.

-  Labi, ka vismaz viens no mums labi izskatās, Harijs sacīja un devās iekšā.

-  Lai tev veicas! Rākela novēlēja, kad abi piegāja viesistabā pie galda ar papīru kaudzēm. Te ir viss. Izmeklēšanas ziņojumi. Fotogrāfijas. Avīžu izgriezumi. Liecinieku sacītais. Viņš strādā pamatīgi. Man jāiet uz darbu.

Kad durvis aiz viņas aizcirtās, Harijs jau bija uzvārījis pirmo krūzi kafijas un ķēries pie darba.

Pēc triju stundu ilgas lasīšanas Harijam vajadzēja atvilkt elpu, lai pārvarētu pieaugošo grūtsirdību. Viņš paņēma kafijas krūzi un piegāja pie virtuves loga. Atgādināja pats sev, ka ir atnācis, lai atrastu iemeslu šaubīties par vainu, nevis pierādījumus par nevainību. Pietiktu ar šaubām. Un tomēr. Materiāls bija viennozīmīgs. Un visa viņa gadiem ilgā slepkavību izmeklētāja pieredze nostājās pret viņu: pārsteidzoši bieži viss atklājās tieši tā, kā izskatījās.

Pēc nākamajām trim stundām slēdziens bija tāds pats. Lietas materiālā nebija nekā tāda, ko varētu skaidrot citādi. Tas nenozīmēja, ka cita izskaidrojuma nav, bet tā nebija šajos materiālos. Tāds bija Harija secinājums.

Viņš devās prom pirms Rākelas atgriešanās, iestāstot sev, ka pie visa vainīga ir laika joslu maiņa, ka viņam nepieciešams pagulēt. Taču Harijs zināja arī īsto iemeslu: viņš nespēja atzīties Rākelai, ka viss izlasītais nav radījis viņā šaubas un viss šķiet patiesība, ceļš, dzīve un vienīgā iespēja uz glābiņu.

Tādēļ viņš saģērbās un izgāja. Kājām mēroja ceļu no Holmenkollenes, garām Rīsai, pāri Songnai, Ullevollai un Boltelekai līdz Šrēdera restorānam. Pārlika, vai neieiet. Neiegāja. Turpināja ceļu uz austrumpusi, pāri upei, uz Teijeni.

Kad Harijs atvēra “Bākas gaismas” durvis, dienasgaisma pamazām jau bālēja. Šeit viss bija tāpat kā agrāk. Baltas sienas, gaišs kafijas krāsas interjers, lieli logi, lai telpā iekļūtu pēc iespējas vairāk gaismas. Un visā šajā gaišumā ap galdiem pie kafijas un sviestmaizītēm sēdēja pēcpusdienas klientūra. Dažs labs bija noliecis galvu uz galda virsmas, it kā nupat būtu noskrējis piecdesmit kilometrus, citi aprauti sarunājās neaptveramā narkomānu valodā, bet vēl citi bija tādi, kurus tikpat labi varētu sastapt, dzerot savu espreso krūzīti mietpilsoniskajā kafejnīcā United Bakeries, pie kuras parasti izvietojusies bērnu ratiņu armāda.

Daži bija saņēmuši jaunus lietota apģērba gabalus un jau paspējuši tajos ietērpties vai arī vēl turēja tos plastikāta maisiņos. Citi izskatījās pēc apdrošināšanas aģentiem vai mazpilsētas skolotājām.

Harijs izbrīvēja sev ceļu līdz letei, un smaidīga apaļvaidze Pestīšanas armijas triko krekliņā ar kapuci piedāvāja viņam bezmaksas kafiju un kanapē ar brūno sieru.

-  Paldies, šodien nevēlos! Vai Martīne strādā?

-  Šodien viņa ir poliklīnikā.

Meitene pavērsa rādītājpirkstu pret griestiem, norādot uz Pestīšanas armijas poliklīnikas pieņemšanas telpu otrajā stāvā.

-  Bet viņai vajadzētu būt…

-  Harij!

Viņš pagriezās.

Martīne Ekhofa bija tikpat maza kā agrāk. Smaidīgajam kaķa ģīmītim bija tā pati neproporcionāli platā mute un mazam izcilnītim līdzīgais deguntiņš. Acu zīlītes šķita noslīdējušas līdz brūno varavīksneņu malai, tā veidojot it kā atslēgas caurumu. Reiz viņa bija paskaidrojusi Harijam, ka tas esot iedzimts un to saucot iris coloboma.

Mazā auguma sieviete pastiepās uz pirkstgaliem un apskāva Hariju. Vēl ilgi negribēja laist viņu vaļā un, turēdama abas Harija plaukstas, turpināja uzlūkot. Harijs pamanīja, ka, ieraugot rētu viņa sejā, Martīnes smaidam pārskrien ēna.

-  Tu esi kļuvis tik… vājš!

Harijs iesmējās.

-  Paldies! Bet tas neesmu es, kurš ir kļuvis vājāks, tā…

-  Es zinu! Martīne iesaucās. Tā esmu es, kura kļuvusi resnāka! Bet visi ir kļuvuši resnāki, Harij! Visi, izņemot tevi. Bet man ir iemesls kļūt dūšīgākai…

Viņa paplikšķināja sev pa vēderu, kur melnais aitas vilnas džemperis bija krietni izspīlējies.

-  Mm. Vai Rikards tev to nodarīja?

Viņa skaļi iesmējās un dedzīgi pamāja. Martīnes seja bija piesarkusi, un siltums no tās izstaroja kā no plazmas ekrāna.

Viņi piegāja pie vienīgā brīvā galdiņa. Harijs apsēdās un noraudzījās uz melno vēdera puslodi, kas mēģināja iekārtoties krēslā. Uz salauzto dzīvju un apātiskās bezcerības fona tas izskatījās tik absurdi!

-  Gusto, Harijs ieteicās. Vai tu zini par šo gadījumu?

Martīne smagi nopūtās.

-  Protams. Šeit visi to zina. Viņš bija daļa no šīs sabiedrības. Pārāk bieži šurp nenāca, bet šad un tad mēs viņu redzējām. Visas meitenes, kuras te strādā, bija viņā samīlējušās. Viņš bija tik glīts!

-  Un par Oļegu, kurš, kā apgalvo, esot viņu nogalinājis?

-  Arī viņš reizēm te sēdēja. Kopā ar kādu meiteni. Viņa sarauca pieri. Apgalvo? Vai tad par to ir kādas šaubas?

-  To es gribu noskaidrot. Tu saki ar kādu meiteni?

-  Burvīga, bet bāla, maza auguma. Ingunna? Iriama? Viņa pagriezās pret leti un iesaucās: Hallo! Kā sauc Gusto audžuvecāku meitu?

Un, pirms vēl kāds paspēja atbildēt, pati ari atcerējās:

-  Irēne!

-  Ar sarkaniem matiem un vasarraibumiem? Harijs pajautāja.

-  Viņa bija tik bāla: ja nebūtu šo matu, tad viņa būtu bijusi neredzama. Es runāju nopietni. Beigās saules stari spīdēja meitenei cauri.

-  Beigās?

-  Jā, mēs nupat par to runājām. Viņa jau sen te nav bijusi. Esmu apjautājusies vairākiem apmeklētājiem, vai viņa nav aizbraukusi no pilsētas, taču šķiet, neviens nezina, kur viņa palikusi.

-  Vai atceries kaut ko, kas šeit notika ap slepkavības laiku?

-  Tovakar nekā īpaša nebija. Es dzirdēju policijas mašīnu sirēnas un nodomāju, ka droši vien kaut kas noticis ar kādu no mūsu rūpju bērniem, kad vienam no taviem kolēģiem iezvanījās telefons un nākamajā mirklī viņš izmetās ārā.

-  Biju domājis, ka pastāv nerakstīts likums slepenie aģenti nedrīkst strādāt šeit, kafejnīcā!

-  Es nedomāju, Harij, ka viņš strādāja. Viņš viens pats sēdēja tur, pie tā galdiņa, un lasīja avīzi “Klassekampen". Varbūt tas izklausīsies iedomīgi, bet, manuprāt, viņš te sēdēja, lai paskatītos uz moi, tas ir, mani.

Martīne koķeti pielika plaukstu pie krūtīm.

-  Varbūt tu piesaisti vientuļus policistus!

Viņa iesmējās.

-  Vai esi aizmirsis, ka es metu acis uz tevi?

-  Tik kristīgā garā audzināta meitene kā tu?

-  Patiesībā mani mazliet mulsināja viņa lūrēšana, bet, kad grūtniecība kļuva redzama, viņš pārstāja nākt. Vienalga. Tovakar viņš aizcirta durvis, un es redzēju viņu nozūdam prom pa Hausmana ielu. Nozieguma vieta bija tikai pāris simtu metru no šejienes. Tūlīt pēc tam sāka klīst baumas, ka esot nošauts Gusto. Un Oļegs esot arestēts.

-  Ko tu zini par Gusto, ja neskaita to, ka viņš patika sievietēm un nāca no audžuģimenes?

-  Viņu dēvēja par Zagli. Viņš pārdeva vijolīti.

-  Kā labā viņš strādāja?

-  Viņš kopā ar Oļegu parasti tirgoja Alnabrū motociklistu bandai Los Lobos. Vēlāk, šķiet, pārgāja pie Dubaja. Tā darīja visi, kuriem tika piedāvāta izdevība. Viņiem bija vistīrākais heroīns, un, kad uzradās vijolīte, tā bija vienīgi Dubaja dīleriem. Tā tas ir arī šobrīd.

-  Ko tu zini par Dubaju? Kas viņš ir?

Viņa pašūpoja galvu.

-  Es pat nezinu, kurš tas ir vai kas tas ir!

-  Tik redzami tie ir uz ielām, tomēr tik neredzami ir viņu vadoņi! Vai tiešām neviens neko nezina?

-  Protams, zina. Bet tie neko neteiks.

Martīni kāds pasauca.

-         Pasēdi! Martīne sacīja un mēģināja nostāties uz kājām.

-    Drīz būšu atpakaļ!

-  Ej vien, man jādodas tālāk, Harijs teica.

-  Uz kurieni?

Uz mirkli iestājās klusums, un tad abi saprata, ka uz šo jautājumu viņam nav saprātīgas atbildes.

Tords Šulcs sēdēja virtuvē pie galda līdzās logam. Saule bija zemu, tomēr dienasgaismas pietika, lai viņš varētu saskatīt visus garāmgājējus. Bet Tords neskatījās uz ielu. Viņš nokoda krietnu gabaliņu no sviestmaizes ar desu.

Virs mājas jumta lidoja lidmašīnas. Nolaidās un pacēlās. Nolaidās un pacēlās.

Tords Šulcs ieklausījās dažādo motoru skaņās. Tas atgādināja laika ritumu: vecie motori darbojās pareizi, tiem piemita maigā dūkoņa, kas izraisīja jaukās atmiņas, kuras bija kā tālaika skaņu celiņš, kad kaut ko nozīmēja tādas lietas kā darbs, precizitāte, ģimene, sievietes glāsti, kolēģa cieņa. Jaunās paaudzes motori patērēja vairāk gaisa, bet darbojās drudžaini, centās lidot ātrāk ar mazāku degvielas patēriņu, centās būt efektīvāki, atstājot vairāk laika būtiskajam. Arī būtiskam nebūtiskajam. Viņš vēlreiz paraudzījās lielajā pulkstenī uz ledusskapja. Tas tikšķēja ātri un nemierīgi, kā maza, bailīga sirds. Septiņi. Vēl jāgaida divpadsmit stundas. Drīz būs tumšs. Viņš saklausīja Boeing 747. Klasiskais variants. Labākais. Skaņa aizvien pieauga, līdz izvērtās rēkoņā, kas lika iedrebēties loga rūtīm. Glāzīte uz galda piesitās pie pustukšās pudeles. Tords Šulcs aizvēra acis. Tā bija optimisma pilnās nākotnes, brutālas varas un pamatotas arogances skaņa. Vīrieša labākajos gados neuzvaramības skaņa.

Kad skaņa izgaisa un mājā pēkšņi atkal iestājās klusums, viņš pievērsa uzmanību tam, ka klusums ir kļuvis citāds. It kā gaisam būtu izmainījies tā blīvums.

It kā tajā būtu vēl kāds.

Viņš pagriezās ar seju uz istabas pusi. Aiz durvīm Tords varēja redzēt trenažieri un žurnālu galdiņa malu. Viņš paskatījās uz parketu, uz ēnām, kas krita no tās istabas daļas, kuru nevarēja redzēt. Aizturēja elpu un ieklausījās. Nekā. Vienīgi pulkstenis tikšķēja uz ledusskapja. Tords nokoda vēl vienu kumosu no desmaizītes, ieņēma malciņu no glāzes un atlaidās krēslā. Tuvojās liela lidmašīna. No mājas otras puses. Tā noslāpēja ritošā laika skaņas. Tordam iešāvās prātā, ka lidmašīna palidos garām starp māju un sauli, jo viņu un galdu nosedza ēna.

Harijs devās pa Urtegātu un Platū gāti uz Grenlannsleireti. Uz Policijas pārvaldi it kā viņam būtu ieslēdzies autopilots. Apstājās Botsa parkā. Paskatījās uz cietumu, uz varenajām, pelēkajām akmens sienām.

“Uz kurieni?” viņa bija jautājusi.

Vai viņš tiešām šaubījās, kurš nogalinājis Gusto Hansenu?

Katru dienu pirms pusnakts no Oslo uz Bangkoku devās SAS lidmašīna. No turienes uz Honkongu pieci reisi diennaktī. Tagad varētu doties uz Leon. Čemodāna paņemšana un izrakstīšanās prasītu tikai piecas minūtes. Ar ekspresi uz Gardermūeni. Pie SAS letes nopirkt biļeti. Pusdienas un avīzes lidostā, mierīgā, bezpersoniskā tranzītpasažiera noskaņojumā.

Harijs paskatījās sāņus. Iepriekšējās dienas sarkanās koncertafišas vairs nebija.

Viņš turpināja iet pa Oslogāti, garām Minneparkam, līdz Gamleblenes kapsētai, kad pēkšņi no žoga ēnu puses izdzirda kādu balsi:

- Vai neiedosi divus simtiņus?

Harijs apstājās, un ubags pienāca klāt. Mugurā tam bija garš, sadriskāts mētelis. No prožektora gaismas lielās ausis aizēnoja viņa seju.

-  Es ceru, ka tu lūdz aizdevumu? Harijs jautāja, izņemdams kabatas portfeli.

-  Vācu ziedojumus, Kato atbildēja un pastiepa roku. To tu nekad nesaņemsi atpakaļ. Savu naudasmaku es atstāju Leon.

Vecā vira elpā nejuta ne alus, ne alkohola smaku. Tikai tabaku un kaut ko tādu, kas Harijam atgādināja bērnību, kad, pie vectēva spēlējot paslēpes, Harijs bija ieslēpies guļamistabas skapi un ieelpojis saldi rūgteno drēbju smaku, kuras tur karājās gadiem ilgi un droši vien bija tikpat vecas kā pati māja.

Harijs makā atrada tikai piecsimt kronu naudaszīmi un pasniedza to Kato.

- Te būs.

Kato paskatījās uz naudu. Noglaudīja to.

-  Esmu šo un to dzirdējis, viņš teica. Runā, ka tu esot policists.

-  Tiešām?

-  Turklāt super. Kā sauc tavu indi?

- Jim Beam.

-  Ā, Džims! Labs paziņa manam Džonijam. Un tu pazīstot to puiku, Oļegu.

-  Vai tu pazīsti viņu?

-  Cietums ir sliktāks par nāvi, Harij! Nāve ir vienkārša, tā atbrīvo dvēseli. Bet cietums saēd dvēseli, līdz tevī vairs nav nekā cilvēcīga. Līdz tu kļūsti par spoku.

-  Kas tev pastāstīja par Oļegu?

-  Mana draudze ir liela, un avju ir gana, Harij! Es tikai klausos. Runā, ka tu medījot to cilvēku. Dubaju.

Harijs paskatījās pulkstenī. Parasti šajā gada laikā lidmašīnās bija daudz brīvu vietu. No Bangkokas viņš varēja lidot arī uz Šanhaju.

Džaņa Jiņa bija atsūtījusi īsziņu, ka šonedēļ būšot viena. Viņi varot kopīgi doties uz vasarnīcu.

-  Es ceru, ka tu viņu neatradīsi, Harij!

-  Neesmu teicis, ka…

-  Tie, kuri viņu atrod, mirst!

-  Kato, šovakar es…

-  Vai esi dzirdējis par vaboli?

-  Nē, bet…

-  Sešas kukaiņa kājas ieurbjas tavā ģīmī.

-  Man jāiet, Kato!

-  Es pats esmu redzējis. Kato nolieca zodu pie mācītāja apkaklītes. Zem Elvsborgas tilta, pie Gēteborgas ostas. Tas bija policists, kurš izsekoja kādu heroīna bandu. Viņa sejā bija iemests ķieģelis ar tajā iedzītām naglām.

Harijs beidzot saprata, par ko viņš runā. Žuk. Vabole.

Sākotnēji šī bija krievu metode un to izmantoja ziņu pienesēju sodīšanai. Vispirms vienu ziņotāja ausi pienagloja pie grīdas, tieši zem griestu sijas. Pēc tam parastā ķieģelī līdz pusei iedzina sešas lielas naglas, ķieģeli iesēja virvē, kuru apmeta ap siju, un virves galu ziņotājam lika turēt zobos. Jēga un simbolisms bija tāda, ka ziņotājs bija dzīvs tik ilgi, kamēr spēja turēt muti ciet. Harijs bija redzējis šādas ar žuk sodīšanas rezultātus, ko bija paveikusi Taipejas Triāde. Nelaimīgais tika atrasts kādā Tanshui šķērsieliņā. Tie bija izmantojuši naglas ar platām galvām, kas, ieduroties sejā, radīja nelielus caurumus. Kad ieradās cilvēki no ātrās palīdzības un vilka ķieģeli ārā no mirušā sejas, tam līdzi bija nonākusi visa seja.

Kato iebāza piecsimt kronu banknoti bikšu kabatā un uzlika roku Harijam uz pleca.

-  Es saprotu, ka tu gribi pasargāt savu dēlu. Bet apdomā ja nu viņš bija tas, kurš nogalināja to otru? Tam puisim arī bija tēvs, Harij! Kad vecāki cīnās par savu bērnu, to sauc par pašuzupurēšanos, bet patiesībā viņi vēlas aizsargāt paši sevi, savu klonu. Un nav vajadzīga nekāda morāla drosme, tas ir tikai gēnu egoisms. Kad es biju bērns un tēvs lasīja mums priekšā Bībeli, es domāju, ka

Ābrams bija mazdūšīgs, paklausot Dievam, kurš bija lūdzis viņam ziedot savu dēlu. Kad pieaugu, es sapratu, ka tiešām nesavtīgs tēvs ir gatavs ziedot savu bērnu, ja tas kalpos augstākam mērķim nekā tikai radnieciskās saites. Un tādi mērķi pastāv.

Harijs nometa cigareti uz trotuāra.

-  Tu kļūdies. Oļegs nav mans dēls.

-  Nav? Kādēļ tad esi šeit?

-  Es esmu policists.

Kato iesmējās.

-  Sestais bauslis, Harij! Tev nebūs melot!

-  Vai tad tas nav astotais? Harijs samina kūpošo cigaretes galu. Un, cik atceros, bauslis apgalvo, ka nedrīksti runāt nepatiesību par savu tuvāko, un tas varētu nozīmēt, ka mazliet vari samelot pats par sevi. Bet tu jau laikam neesi paspējis pabeigt savas teoloģijas studijas?

Kato paraustīja plecus.

-  Mums ar Jēzu nav nekādu formālu profesiju. Mēs esam vārda cilvēki. Bet, tāpat kā visi šamaņi, pareģotāji un šarlatāni, mēs varam reizēm sniegt veltas cerības un patiesu mierinājumu.

- Tu pat neesi kristietis?

-  Atļauj sacīt, ka ticība man nekad nav sniegusi nekā laba, vienīgi šaubas. Tās tad arī ir kļuvušas par manu testamentu.

-  Šaubas.

-  Tieši tā! Tumsā paspīdēja Kato dzeltenie zobi. Es jautāju: vai tagad varam būt droši, ka Dieva nav, vai ari ka viņam ir nolūks?

Harijs klusi iesmējās.

-  Mēs laikam nemaz neesam tik dažādi, Harij! Man ir neīsta mācītāja apkaklīte, bet tev neīsta šerifa zvaigzne. Cik nesatricināms patiesībā ir tavs evaņģēlijs? Aizsargāt cietējus un raudzīties, lai noklīdušie tiktu sodīti par saviem grēkiem? Vai tu pats arī nešaubies?

Harijs izmakšķerēja no paciņas jaunu cigareti.

-  Diemžēl šajā gadījumā šaubu nav. Es dodos uz mājām.

-  Tādā gadījumā novēlu laimīgu ceļu! Man jāpaspēj uz savu dievkalpojumu.

Atskanēja kādas mašīnas signāls, un Harijs automātiski pagriezās. Viņu apžilbināja divi starmeši, un tad tie nozuda aiz stūra. Policijas mašīnai pie Pārvaldes garāžas samazinot ātrumu, bremžu gaismiņas tumsā šķita kā degošas oglītes. Kad Harijs atkal pagriezās pret Kato, viņa vairs nebija. Likās vecais mācītājs tumsā izgaisis. Harijs saklausīja vienīgi kapsētas virzienā attālinošos soļus.

Kā jau tika paredzēts, sakravāšanās un izrakstīšanās no Leon prasīja piecas minūtes.

-  Viesiem, kuri maksā skaidrā naudā, mēs dodam nelielas atlaides, puisis aiz letes sacīja.

Ne viss te bija jauns.

Harijs parakņājās kabatas portfelī. Honkongas dolāri, juaņi, amerikāņu dolāri, eiro. Iezvanījās mobilais telefons. Harijs pielika to pie auss, vēdekļveidā izklādams banknotes puiša priekšā.

-  SpeakV

-  Tā esmu es. Ko tu dari?

Velns! Viņš bija plānojis nezvanīt viņai, kamēr nebūs ieradies lidostā. Gribēja izdarīt visu pēc iespējas vienkāršāk un brutālāk. Saraut ar vienu vēzienu.

-  Es izrakstos no viesnīcas. Vai varu atzvanīt pēc divām?

-  Gribēju tikai pateikt, ka Oļegs runājis ar savu advokātu. Ē-e… Hansu Kristiānu.

-  Norvēģu kronas, puisis sacīja.

-  Oļegs apgalvo, ka vēloties satikt tevi, Harij!

-  Velns!

-  Ko, lūdzu? Harij, vai tu tur esi?

-  Vai pieņemsi VISA?

-  Tev iznāks lētāk, ja aiziesi līdz bankomātam un izņemsi skaidru naudu.

-  Satikt mani?

-  Tā viņš saka. Pēc iespējas ātrāk.

-  Tas nav iespējams, Rākel!

-  Kādēļ ne?

-  Tādēļ, ka…

-  Bankomāts ir tikai simts metru attālumā, Tolbūgātā.

-  Tādēļ, ka?

-  Vienkārši ņem karti! Okay?

-  Harij?

-  Pirmkārt, tas nav iespējams, Rākel! Viņam ir aizliegts pieņemt apmeklētājus, un es nevaru vēlreiz apiet šo aizliegumu!

-  Un otrkārt?

-  Otrkārt, es neredzu tam jēgu, Rākel. Es izlasīju dokumentus. Es…

-  Ko?

-  Es domāju, ka viņš nošāva Gusto Hansenu!

-  Mēs nepieņemam. Vai nav kas cits? MasterCard, American Express?

-  Nē! Rākela?

-  Tad lai būtu dolāri un eiro. Maiņas kurss nav pārāk izdevīgs, tomēr būs labāk, nekā maksājot ar karti.

-  Rākela? Rākela? Velns!

-  Vai kaut kas noticis, Hol?

-  Viņa nolika klausuli. Vai ar šo pietiks?

12.  NODAĻA

Es stāvēju Šippergātā un skatījos, kā no debesīm gāžas lietus. Ziema it kā vēl nebūtu iestājusies, toties aizvien biežāk lija. Tomēr pieprasījums nebija mazinājies. Mēs ar Oļegu un Irēni vienā dienā pārdevām vairāk, nekā es Ūdinam un Tutu biju pārdevis nedēļas laikā. Pelnīju vidēji sešus tūkstošus dienā. Es saskaitīju pārējos Arsenal formās, kuri darbojās centrā. Vecā apgrozījumam vajadzēja būt vairāk par diviem miljoniem kronu nedēļā, un tas bija tikai piesardzīgs aprēķins.

Katru vakaru pirms norēķināšanās ar Andreju mēs rūpīgi pārskaitījām kronas un preces atlikumu. Nekad netrūka pat kronas. Tas nebūtu bijis izdevīgi.

Oļegam es varēju ticēt par simts procentiem. Nedomāju, ka viņam pietiktu fantāzijas kaut ko izdomāt-tādā gadījumā viņš nebūtu izpratis jēdzienu “zagšana”. Bet varbūt viņa smadzenes un sirds vienkārši bija pārpilna ar Irēni. Gandrīz smieklīgi bija noraudzīties, kā viņš kulsta asti, kad viņa ir tuvumā. Un cik neaptverami akla ir viņa, neredzot Oļega zemošanos. Jo Irēne spēja saskatīt tikai vienu.

Mani.

Tas mani ne apgrūtināja, ne arī priecēja. Tā vienkārši bija un vienmēr bija bijis.

Es viņu ļoti labi pazinu. Es lieliski zināju, kā likt viņas mazajai, no narkotikām brīvajai sirsniņai iepukstēties, saldajai mutītei iesmieties un -ja vien es to vēlētos zilajām acīm nobirdināt pa asarai. Es varētu atļaut viņai iet, atvērt durvis un sacīt “uz redzēšanos". Bet es taču esmu zaglis, un zagļi neatdod to, ko cer kādudien pārdot. Irēne piederēja man, bet divi miljoni nedēļā vecajam.

Apbrīnojami, kā sešiem tūkstošiem dienā pieaug kājas, ja ledus gabaliņu vietā dzērienam pievieno kristālisko amfetamīnu un valkā apģērbu, kas nav pirkts Cubus. Tādēļ es joprojām dzīvoju mēģinājumu telpā, kopā ar Irēni, kura gulēja uz matrača aiz bungu komplekta. Bet viņa tika ar visu galā, nepieskārās nekam stiprākam par cigareti, ēda vienīgi veģetāros draņķus un bija atvērusi štrunta bankas kontu. Oļegs dzīvoja mājās pie mātes un droši vien peldējās naudā. Turklāt viņš bija saņēmies, mazliet mācījās un bija pat atsācis trenēties Valle Hovin stadionā.

Stāvot uz Šippergātas un prātojot un rēķinot, redzēju, ka cauri lietum man tuvojas kāds cilvēks. Aizsvīdušas brilles, retie mati pielipuši pie galvas, mugurā tāda pati visiem laikapstākļiem piemērota jaka, kādu tava resnā, neglītā draudzene nopirka jums abiem uz Ziemassvētkiem. Tātad vai nu draudzene šim puisim bija neglīta, vai arī tādas vispār nebija. Par to varēja spriest pēc viņa gaitas. Nācējs kliboja. Noteikti ir taču izdomāts vārds, kas mazliet apslēpj šo trūkumu, bet es to dēvēju par kleinumu. Un es taču saku arī “maniakālā depresija” un “nēģeris".

Viņš apstājās manā priekšā.

Es jau biju pārstājis brīnīties, kādi cilvēki pērk heroīnu, bet šis nu noteikti nepiederēja pie parastās pircēju kategorijas.

-  Cik…

-  Trīssimt piecdesmit par kvartu.

-  …jūs maksājat par vienu gramu heroīna?

-  Maksājam? Mēs pārdodam, stulbeni!

-  Es zinu. Vienkārši mazliet papētu.

Paskatījos uz viņu. Žurnālists? Sociālais darbinieks? Varbūt politiķis? Kad strādāju pie Ūdina un Tutu, reiz bija pienācis kāds šim līdzīgs tips, pateicis, ka strādājot pilsētas domē un kaut kādā tur RUNO komitejā, un ļoti pieklājīgi pajautāja, vai es nevarot atnākt uz komitejas sanāksmi par tēmu “Narkotikas un jaunatne". Viņi vēloties uzklausīt “balsis no ielas”. Joka pēc aizgāju un paklausījos, kā tie runā par ECAD Eiropas pilsētas pret narkotikām un lielu starptautisku plānu par Eiropu, brīvu no narkotikām. Es dzēru limonādi, ēdu bulciņas un smējos līdz asarām. Sanāksmi vadīja kāda seksapīla dāma ar vulgāri blondiem matiem, vīrieša sejas vaibstiem un jefreitora balsi. Brīdi paprātoju, vai viņa nav operējusi kaut ko vairāk nekā tikai krūtis. Pēc

sanāksmes viņa pienāca man klāt un pateica, ka esot pilsētas domes locekļa sekretāre, kura atbild par sociāliem jautājumiem un dažādu atkarību profilaksi un kura labprāt vēlētos aprunāties par šīm lietām. Mēs varētu kādudien tikties pie viņas kad man radīsies "iespēja”. Viņa mājā dzīvoja gluži viena. Atvēra man durvis, ģērbusies šaurās, jāšanai paredzētās biksēs, un pieprasīja, ka tam jānotiek stallī. Vai viņa tiešām bija izoperējusi sev locekli tas mani neinteresēja. Ķirurgi bija labi pastrādājuši un ielikuši slaukšanas aparātu, kas darbojās bez mitas. Bet mazliet dīvaini ir drāzt sievieti, kas gaudo kā lidmašīnas modelis, divu metru attālumā no lieliem, gremojošiem zirgiem, kuri stāv un ne pārāk ieinteresēti skatās. Kad viss beidzās, es izvilku no kājstarpes salmus un pajautāju, vai viņa nevar man aizdot tūkstoškronu banknoti. Mēs turpinājām tikties, līdz sāku pelnīt sešus tūkstošus dienā, un seksa starplaikos viņa paspēja izstāstīt, ka viņa, būdama sekretāre, nesēž, rakstot vēstules sava šefa vietā, bet nodarbojas ar praktisko politiku. Ka, par spīti viņas pašreizējam verga stāvoklim, tieši viņa paveic visu darbu. Un, kad īstie cilvēki to sapratīs, pienāks viņas kārta kļūt par domes locekli. Klausoties viņas stāstos par rātsnamu, es sapratu, ka visi politiķi gan mazie, gan lielie vēlas divas lietas: varu un seksu. Tieši šādā secībā. Čukstot viņai ausī “ministrs” un vienlaikus ievadot divus pirkstus, varēju panākt, ka viņas strūkla izšļācas līdz pat cūku aizgaldam. Es nejokoju! Arī puiša sejā, kurš tagad stāvēja manā priekšā, es izlasīju gandrīz tādu pašu slimīgi spēcīgu vēlmi.

-  Aizvācies!

-  Kas ir tavs šefs? Gribu ar viņu runāt!

Take me to your leader?1 Šis puisis bija vai nu traks, vai vienkārši idiots.

-  Pazūdi!

Pienācējs nepakustējās. Vienkārši stāvēja un, dīvaini izliecis gurnu, kaut ko izvilka no savas jakas kabatas. Plastikāta maisiņš ar baltu pulveri aptuveni pusgramu.

-  Tas ir preces paraugs. Iedod to savam šefam! Cena ir astoņsimt kronu par gramu. Piesargies ar dozēšanu, sadali šo desmit daļās! Es atgriezīšos parīt, šajā pašā laikā.

Vīrietis iedeva man maisiņu, pagriezās uz papēža un aizkliboja projām pa ielu.

Parastos apstākļos es izmestu šo maisiņu tuvākajā atkritumu tvertnē. Es pat nevarēju pārdot šo draņķi kā savējo, jo bija jādomā par reputāciju. Tomēr kaut kas slēpās šī pustrakā devēja acu spīdumā. It kā viņš kaut ko zinātu. Tādēļ, kad darba diena bija galā un mēs bijām norēķinājušies ar Andreju, paaicināju Oļegu un Irēni uz Heroīna parku. Painteresējāmies pie vietējiem, vai kāds no tiem nevēlas kļūt par izmēģinājuma trusīti. Es jau agrāk biju piedalījies šādā testēšanā kopā ar Tutu.Ja pilsētā uzrodas jauna prece, to nogādā tur, kur pulcējas visbezcerīgākie narkomāni, kuri ir gatavi izmēģināt jebko, kas ir par velti. Tie neuztraucas, ka varētu nomirt, jo zina, ka nāve, vienalga, tos gaida jau tepat, aiz stūra.

Pieteicās četri, taču teica, ka vēloties vēl papildus parasto nulle-desmit. Es atbildēju, ka tas nav aktuāli, un tad palika tikai trīs interesenti. Izdalīju tiem dozas.

-  Pārāk maz! viens no narkomāniem iesaucās balsī, kas atgādināja insulta slimnieku.

Palūdzu viņu aizvērties, ja vēlas saņemt desertu.

Mēs ar Irēni un Oļegu sēdējām un vērojām, kā tie starp asiņu krevelēm sameklē vēnas un ar pārsteidzoši efektīvām kustībām izdara injekcijas.

-  Ā-a, velns un elle! viens no viņiem iestenējās.

-   Ui-i-i… iekaucās otrs.

Tad kļuva kluss. Ļoti kluss. It kā kosmosā būtu izsūtīta raķete un būtu zuduši visi sakari ar to. Bet es jau zināju, jo pirms viņu nozušanas paspēju ieraudzīt to acīs ekstāzi: “Houston, we have no problem!”1 Kad viņi atkal nolaidās uz zemes, bija jau tumšs. Ceļojums bija turpinājies ilgāk par piecām stundām, divreiz ilgāk par parasto heroīna noreibumu. Testētāju slēdziens bija vienprātīgs. Tie nekad nebija izjutuši ko tamlīdzīgu. Viņi gribēja vēl, gribēja visu atlikušo paciņu, tūlīt, lūdzu, tie grīļojās uz mūsu pusi tāpat kā līķi filmā “Thriller”. Mēs skaļi pasmējāmies un devāmies prom.

Pusstundu vēlāk mēs sēdējām mēģinājumu telpā uz mana matrača un es mazliet paprātoju. Pieredzējis narkomāns vienā reizē sev parasti injicē ceturtdaļu grama ielas heroīna, bet te pilsētas rūdītākie vīri ar ceturto daļu no šīs dozas bija pacēlušies augstāk par pašu nolāpīto Dievmāti! Man bija iedota tīra manta! Bet kas tas bija? Pulverītis izskatījās, oda un likās ar tādu pašu konsistenci kā heroīns; bet piecu stundu ilgs kaifs no tik mazas dozas? Vienalga, es sapratu, ka sēžu uz zelta dzīslas. Astoņsimt kronu par vienu gramu, ko var atšķaidīt trīskārtīgi un pārdot par tūkstoš četrsimt kronām. Piecdesmit gramu dienā. Trīsdesmit tūkstoši kabatā. Man. Un Oļegam, un Irēnei.

Es apspriedos par savu ieceri. Paskaidroju aprēķinus.

Viņi saskatījās. Nelikās tik sajūsmināti, kā biju iedomājies.

-  Bet Dubajs… Oļegs ieminējās.

Es sameloju un atbildēju, ka nekā bīstama nav, kamēr mēs veco nekrāpjam. Vispirms aiziesim un teiksim, ka vairs nestrādāsim, ka esam pieņēmuši Jēzu vai kaut ko tamlīdzīgi. Nedaudz nogaidīsim un tad pamazām sāksim strādāt paši savā labā.

Abi vēlreiz saskatījās. Un pēkšņi es sapratu, ka tur kaut kas ir, kaut kas tāds, ko līdz šim brīdim nebiju pamanījis.

-  Ir tāda lieta… Oļega skatiens mēģināja ieķerties sienā, …Irēne un es, mēs…

- Jūs ko?

Viņš sāka locīties kā tārps uz āķa un galu galā, palīdzību meklēdams, paskatījās uz Irēni.

-  Mēs ar Oļegu domājam dzīvot kopā, Irēne paskaidroja. Mēs krājam naudu kooperatīvajam dzīvoklim Bēlerē. Esam nodomājuši pastrādāt līdz vasarai un tad…

-  Un tad?

-  Tad esam nolēmuši pabeigt vidusskolu, Oļegs turpināja. Un varbūt sāksim studēt.

- Juridiskajā, Irēne teica. Oļegam taču ir ļoti labas atzīmes!

Viņa iesmējās tā, kā to parasti mēdza darīt, kad iedomājās, ka pateikusi kaut ko muļķīgu, bet vienmēr tik bālie vaigi no prieka piesarka.

Viņi bija slēpušies un kļuvuši mīļākie, man nezinot! Kā tas bija paslīdējis man garām?

-Juridiskajā! es iesaucos un atvēru maisiņu, kurā vēl bija atlicis nedaudz vairāk par gramu. Vai tā nav domāta tādiem, kuri vēlāk kļūst par kruķu šefiem?

Neviens no abiem neatbildēja.

Es sameklēju karoti, ar kuru parasti mēdzu ēst kukurūzas pārslas, un paberzēju to pret bikšu staru.

-  Ko tu dari? Oļegs iejautājās.

-         Tas taču ir jānosvin! es atbildēju un izbēru pulverīti karotē.

-    Turklāt, pirms iesakām šo produktu vecajam, tas tomēr jānotestē!

-  Tātad viss kārtībā? Irēne atviegloti iesaucās. Turpināsim tāpat kā agrāk?

-  Protams, dārgā, es sacīju un paliku šķiltavu liesmiņu zem karotes. Tas būs tev, Irēne!

-   Man? Bet es nedomāju…

-  Manis dēļ, māsiņ!-Es paskatījos uz viņu un pasmaidīju. Uzsmaidīju to smaidu, pēc kura viņa zināja, ka es zinu: viņai nav, ko iebilst. -Redzi! Ir garlaicīgi lidot vienam. Vienatnē.

Pulverītis karotē izkusa un sāka burbuļot. Man nebija vates, tādēļ nospriedu tās vietā izfiltrēt šķidrumu caur nolauztu cigaretes filtru. Taču tas šķita tīrs. Balts un viendabīgs. Tādēļ ļāvu tam tikai dažas sekundes atdzist un tad ievilku to šļircē.

-   Gusto… Oļegs ieteicās.

-   Mums jārīkojas piesardzīgi, lai nepārdozētu, jo ar šo pietiek trijiem. Arī tu, draugs, esi uzaicināts! Bet varbūt tu vēlies tikai noskatīties?

Man nebija vajadzības skatīties uz Oļegu. Pārāk labi viņu pazinu. Ar tīru sirdi, akls aiz mīlestības, tērpies vīrišķības bruņās, kas reiz Oslojjordā lika viņam mesties lejup no piecpadsmit metrus augsta jahtas masta.

-   Labi, viņš noteica un sāka uzlocīt krekla piedurkni. Piedalos!

Tās pašas bruņas, kas liks viņam nogrimt līdz pašam dibenam,

noslīkt kā žurkai.

Es pamodos no klauvējieniem pie durvīm. Šķita, it kā manā galvā strādātu kalnrači, un briesmīga likās doma saņemties un pavērt vienu aci. Rīta gaismiņa spiedās spraugās starp koka dēļiem, kuri bija pienagloti pie loga un palodzes. Irēne gulēja uz sava matrača, un es ieraudzīju Oļega baltajā Puma Speed Cat sporta kurpē ieauto kāju starp diviem ģitāru pastiprinātājiem. Pēc skaņām no durvju puses sapratu, ka ārpusē stāvošais sācis dauzīt durvis ar kāju.

Piecēlos un aizgrīļojos tās atvērt, pa ceļam mēģinot atcerēties, vai kāds mani brīdinājis par mēģinājumu vai to, ka ieradīsies pēc tehniskā aprīkojuma. Mazliet pavēru durvis, pa vecam paradumam to iekšpusē pieliekot priekšā kāju. Tas nelīdzēja. No trieciena es atmuguriski ielidoju istabā un uzgāzos bungām. Nolādētais troksnis! Kad biju atbrīvojies no šķīvju statīviem un mazajām bungām, deguna priekšā ieraudzīju savu dārgo audžuvecāku dēlu Steinu.

Izsvītro vārdu “dārgo”.

Viņš bija kļuvis druknāks, bet īsā desantnieka frizūra un tumšo acu naidpilnais skatiens bija tas pats. Redzēju, ka viņš atver muti un kaut ko saka, taču man ausīs vēl dārdēja šķīvju troksnis. Viņam tuvojoties, es automātiski aizsedzu seju ar rokām. Taču viņš pagāja garām, pārkāpa pāri bungām un tuvojās uz matrača gulošajai Irēnei. Kad viņš to sagrāba aiz rokas un nostatīja uz kājām, Irēne, vārgi ievaidējusies, atjēdzās.

Ar vienu roku balstot Irēni, ar otru viņš iegrūda dažas no viņas mantām mugursomā. Virzoties uz durvīm, Irēne bija pārstājusi pretoties.

-   Stein… es mēģināju sākt runāt.

Durvīs viņš apstājās un jautājoši mani uzlūkoja, taču es nebiju spējīgs turpināt.

-   Tu jau pietiekami daudz bēdu esi sagādājis mūsu ģimenei, viņš sacīja.

Kad viņš pacēla kāju un iespēra pa dzelzs durvīm, man ienāca prātā nolādētais Brūss Lī. Gaiss trīcēja, Oļegs pacēla galvu virs pastiprinātāja un kaut ko teica, bet es biju atkal kurls.

Es stāvēju ar muguru pret kamīnu un jutu, kā siltums kņudina miesu. Liesmas un veclaicīga galda lampa bija vienīgie gaismas avoti šajā istabā. Vecais sēdēja ādas krēslā un vēroja vīreli, kuru mēs limuzīnā bijām atveduši no Šippergātas. Mugurā viņam bija tā pati jaka. Andrejs stāvēja viņam aiz muguras un raisīja apsēju no viņa acīm.

-   Tātad, vecais ierunājās. Tātad tu piegādā šo preci, par kuru esmu tik daudz dzirdējis?

-  Jā, vīrietis atbildēja, uzlika brilles un nopētīja telpu.

-  No kurienes tā ir?

-   Esmu ieradies, lai pārdotu, nevis informētu par to.

Vecais ar diviem pirkstiem nobraucīja zodu.

-   Tādā gadījumā neesmu ieinteresēts. Šajā nozarē zagtu mantu pārpirkšana vienmēr noved pie līķiem. Beigti cilvēki rada problēmas un kaitē darījumiem.

-   Prece nav zagta!

-   Uzdrošinos sacīt, ka labi pārzinu visus kanālus, un šis ir produkts, ko neviens agrāk nav redzējis. Tādēļ atkārtoju: es neko nepirkšu, iekams nebūšu pārliecinājies, ka tas nav nekas tāds, kas dos mums atbildes triecienu!

-   Es ļāvu jums atvest mani šurp ar aizsietām acīm, jo saprotu slepenības nepieciešamību. Ceru, ka jūs varat izrādīt tādu pašu izpratni attiecībā pret mani!

Brilles siltuma dēļ bija aizsvīdušas, taču viņš tās nenoņēma. Andrejs un Peters bija pārmeklējuši viņu mašīnā, bet es vēroju viņa skatienu, ķermeņa valodu, balsi, rokas. Vienīgais, ko atradu, vientulību. Nebija nekādas resnas, neglītas draudzenes tikai šis cilvēks un viņa fantastiskā narkotika.

-  Spriežot pēc visa, kas man zināms, tu varētu būt policists, vecais ieteicās.

-  Ar šo? vīrietis atjautāja, norādīdams uz savu kāju.

-Ja tu nodarbojies ar ievešanu, kāpēc agrāk par tevi neko neesmu dzirdējis?

-   Tāpēc, ka esmu jaunatnācējs. Sodīts neesmu, un neviens mani nepazīst. Ne policijā, ne šajā nozarē. Man ir tā sauktā respektablā profesija, un līdz šim brīdim esmu dzīvojis normālu dzīvi. Viņš mazliet savieba seju, kas, manuprāt, nozīmēja smaidu. Nenormāli normālu dzīvi. Tā noteikti kāds apgalvotu.

-   Hm.

Vecais turpināja braucīt zodu. Tad sagrāba mani aiz rokas un pievilka pie krēsla tā, ka paliku stāvam viņam blakus. Turpināju vērot sev priekšā stāvošo.

-   Vai zini, Gusto, ko es domāju? Manuprāt, viņš šo preci izgatavo pats! Kā tev šķiet?

Es padomāju un atbildēju:

-  Varbūt.

-  Tu taču zini, Gusto, ka tādēļ nav jābūt Einšteinam ķīmijā. Tīklā var atrast sīkus aprakstus par to, kā opiju pārvērst morfinā un pēc tam heroīnā. Teiksim, tu esi dabūjis desmit kilogramus jēlopija. Tad sagādā iekārtu vārīšanai, ledusskapi, mazliet metanola un ventilatoru, un, lūk, tev jau ir astoņi ar pusi kilogramu heroīna kristālu! Atšķaidi to, un tev ir kilograms un divsimt gramu ielu heroīna.

Vīrietis jakā ieklepojās.

-  Droši vien vajadzēs mazliet vairāk.

- Jautājums ir šāds, vecais sacīja, kur tu ņem opiju?

Vīrietis pašūpoja galvu.

-  Ahā! vecais lēni noteica un noglāstīja manu roku. Tie nav opiāti, bet opioīdi!

Atbildes nebija.

-   Vai dzirdēji, ko viņš teica, Gusto? Vecais pavērsa rādītājpirkstu pret kroplīgo kāju. Viņš izgatavo pilnībā sintētiskas narkotikas. Viņam nav vajadzīga palīdzība no dabas un Afganistānas, viņš liek lietā parastu ķīmiju un visu paveic uz virtuves galda. Pilnīga kontrole un nekāda kontrabandas riska. Un vismaz tikpat iedarbīgas kā heroīns. Pie mums, Gusto, ir uzradies gudrinieks! Tāda uzņēmība iedveš cieņu!

-  Cieņu, es nomurmināju.

-  Cik daudz tu spēj saražot?

-  Divus kilogramus nedēļā. Varbūt. Tas atkarīgs no dažiem faktoriem.

-  Es ņemu visu! vecais noteica.

-  Visu? vīrietis pārjautāja. Mierīgi, bez īpašas izbrīna pieskaņas balsī.

- Jā, visu, ko izgatavosi. Vai varu tev izteikt lietišķu piedāvājumu, kungs…?

-  Ibsens.

-  Ibsens?

-  Ja neiebilsti!

-  Dieva dēļ, viņš taču arī bija liels mākslinieks! Es piedāvāju lietišķu sadarbību, Ibsena kungs! Vertikālā integrācija. Mēs pārņemsim tirgu un varēsim noteikt cenu. Būs lielāki ienākumi mums abiem. Ko teiksi?

Ibsens pašūpoja galvu.

Vecais pašķieba galvu uz sāniem un mazliet pasmaidīja ar savu bezlūpu muti.

-  Kādēļ ne, Ibsena kungs?

Es redzēju, kā mazais vīrelis izslējās, it kā izaug savā nedaudz lielajā visiem-gadalaikiem-domātajā-neglītajā-vīriešujakā.

-Ja es tev atdošu monopolu, kungs…?

Vecais salika kopā abu roku pirkstu galus.

-  Sauc mani, kā vien vēlies, Ibsena kungs!

-   Es nevēlos būt atkarīgs no viena vienīga pircēja, Dubaja kungs! Tas ir pārāk riskanti. Un tas nozīmē, ka tu varētu samazināt cenu. No otras puses, es nevēlos pārāk daudzus pircējus, jo tad pastāv lielāks risks, ka policija mani var izsekot. Es ierados pie tevis, jo ir zināms, ka tu spēj būt neredzams, tomēr vēlos vēl vienu pircēju. Esmu jau sazinājies ar Los Lobos. Ceru, ka tu sapratīsi!

Vecais iesmējās savus dīvainos smieklus, kas atgādināja dienvidnorvēģu koka motorlaivas rūkoņu.

-  Klausies un mācies, Gusto! Viņš ir ne tikai farmaceits, bet arī biznesmenis! Labi, Ibsena kungs, pie tā arī paliksim.

-   Cena…

-  Es maksāšu tik, cik prasīji. Tu sapratīsi, Ibsena kungs, ka šī ir nozare, kurā daudz laika netērē runām par cenu. Dzīve ir pārāk īsa, un nāve pārāk tuvu. Vai varam vienoties, ka pirmā piegāde notiks nākamajā otrdienā?

Ejot uz durvju pusi, vecais izlikās, it kā būtu spiests atbalstīties pret mani. Viņa nagi skrāpēja manas rokas ādu.

-   Vai par eksportu esi domājis, Ibsen? Zini taču, ka Norvēģijā nepastāv narkotiku izvešanas kontrole!

Ibsens neatbildēja. Bet tagad es redzēju, ko viņš vēlas. Ieraudzīju to veidā, kā viņš stāv uz savas kroplīgās kājas ar izmežģīto gurnu. Redzēju to atblāzmā uz viņa nosvīdušās, tīrās pieres zem retajiem matiem. Aizsvīdums no brillēm bija izzudis, un viņa skatienā bija tāds pats mirdzums, kādu biju redzējis tur, Šippergātā. Samaksa ar atpakaļejošu datumu, tēt! Viņš gribēja samaksu par visu to, ko nebija saņēmis: cieņu, mīlestību, apbrīnu, atbalstu. Par to, ko nav iespējams nopirkt. Bet, protams, arī to var nopirkt! Par naudu, nevis arštrunta līdzjūtību. Vai tā nav, tēt? Dzīve ir tev parādā, un, ja tu parādu nesaņem, tad tas ir jāpieprasa, tev ir jākļūst par reketieri pašam sev. Un, ja par to nāksies degt elles ugunīs, tad debesis būs reti apdzīvotas. Vai ne, tēt?

Harijs sēdēja pie izejas un skatījās ārā. Vēroja, kā lidmašīnas izstūrē un izgriež uz pacelšanās joslas.

Pēc astoņpadsmit stundām viņš būs Šanhajā.

Viņam patika Šanhaja. Patika tās ēdieni, patika iet pa The Bund, slaveno Šanhajas krastmalu, gar Huangpu upi līdz viesnīcai Peace Hotel, patika ieiet Old Jazz bārā un paklausīties vecos džeza muzikantus un viņu pastāvīgās dziesmas, patika pati doma, ka viņi tieši turpat sēdējuši un bez īpašām pauzēm spēlējuši kopš četrdesmit devītā gada revolūcijas. Harijam patika viņa. Patika tas, kas starp viņiem bijis, un tas, kā nav bijis, taču viņš atmeta šīs domas.

Atmest. Tā bija fantastiska īpašība, ar kuru viņš nebija apveltīts kopš dzimšanas, bet kurā pēdējos trīs gadus bija vingrinājies. Netriekties ar galvu sienā, ja tas nav nepieciešams.

Cik nesatricināma patiesībā ir tava ticība tavam evaņģēlijam? Vai arī tu neesi skeptiķis?

Viņš būs Šanhajā pēc astoņpadsmit stundām.

Varētu būt Šanhajā pēc astoņpadsmit stundām.

Velns.

Viņa atbildēja pēc otrā signāla.

-   Ko tu gribi?

-   Nenoliec atkal klausuli! Okay?

-   Es vēl klausos.

-   Paklau, cik stingri tu turi šo Nilsu Kristiānu?

-   Hansu Kristiānu.

-  Vai viņš ir pietiekami iemīlējies, lai tu varētu viņu pierunāt piedalīties vienā ļoti apšaubāmā akcijā?

13.   NODAĻA

Visu nakti bija lijis, un Harijs, stāvot pie Oslo cietuma, ievēroja, ka parkā zemi noklājusi jauna lapu kārta līdzīga dzeltenam, slapjam brezentam. Tieši no lidostas viņš bija devies pie Rākelas un bija maz gulējis. Hanss Kristiāns bija ieradies, īpaši neprotestējis un atkal aizbraucis. Pēc tam Rākela un Harijs bija kopīgi padzēruši tēju un runājuši par Oļegu. Par to, kā bija agrāk. Par to, kā bija. Bet ne par to, kā būtu varējis būt. Uz rīta pusi Rākela bija teikusi, ka Harijs varot pagulēt Oļega istabā. Pirms apgulšanās Harijs ieskatījās Oļega datorā un atrada vecus rakstus par policistu, kurš Gēteborgā, zem Elvsborgas tilta, tika atrasts nogalināts. Rakstītais apstiprināja Kato teikto, un vēl allaž sensāciju kārā avīze “Goteborgstidningen” bija palaidusi ziņu, ka nogalinātais esot bijis dedzinātājs, cilvēks, kuru noziedznieki izmantojot pierādījumu iznīcināšanai pret sevi. Rākela ar klusu čukstu un kūpošu krūzīti kafijas bija pamodinājusi viņu tikai pirms divām stundām. Viņa vienmēr tā darīja iesāka dienu ar klusu čukstu ausī gan viņam, gan Oļegam, it kā lai mīkstinātu pāreju no sapņiem uz īstenību.

Harijs ieskatījās videokamerā, izdzirda kluso dūkoņu un, atvēris durvis, ātri iegāja. Turot portfeli tā, lai tas būtu labi redzams, viņš, pievērsis inspektorei savu glīto vaigu, nolika uz letes ID karti.

-  Hanss Kristiāns Sīmonsens… nepaceļot galvu un ar acīm pārskrienot sarakstam sev priekšā, viņa nomurmināja. Jā, te ir. Pie Oļega Faukes.

-  Tieši tā, Harijs piekrita.

Otrs uzraugs aizvadīja viņu pa koridoriem, pāri vaļējai galerijai uz cietuma vidusdaļu. Viņš pļāpāja par iespējami silto rudeni un katru reizi, slēdzot vaļā jaunas durvis, žvadzināja lielo atslēgu saišķi. Viņi izgāja cauri koptelpai, un Harijs ieraudzīja tajā tenisa galdu ar divām raketēm, atvērtu grāmatu uz galda un stūrīti tējas padzeršanai ar baltmaizi un sieru, un maizes nazi. Bet ieslodzīto nebija.

Viņi apstājās pie baltām durvīm, un uzraugs tās atslēdza.

-  Es domāju, ka šajā laikā kameru durvis būs atvērtas, Harijs ieteicās.

-  Citas ir vaļā, bet šis ieslodzītais sēž pēc 171. panta, uzraugs sacīja. Dienā tikai vienu stundu ilga pastaiga.

-  Kur tad palikuši pārējie?

-  Kas to lai zina. Varbūt televizora telpā atkal skatās Hustler kanālu.

Kad uzraugs bija viņu ieslēdzis, Harijs palika stāvam pie durvīm un ieklausījās, kā attālinās viņa soļi. Kamera bija parasta. Desmit kvadrātmetri. Gulta, skapis, rakstāmgalds ar krēslu, grāmatplaukti, televizors. Oļegs sēdēja pie rakstāmgalda un izbrīnā noskatījās.

-  Tu gribēji mani satikt! Harijs ieteicās.

-  Biju domājis, ka apmeklējumi man aizliegti, Oļegs atbildēja.

-  Šis nav apmeklējums, bet konsultācija ar tavu advokātu.

-  Advokātu?

Harijs pamāja ar galvu. Un redzēja, ka Oļegs saprot. Gudrs puisis.

-  Kā…?

-  Slepkavība, kurā tevi tur aizdomās, neparedz stingrā režīma ieslodzījumu, tādēļ tas nebija pārāk grūti, Harijs paskaidroja, atvēra portfeli, izņēma no tā balto Gameboy un sniedza to Oļegam. Lūdzu, tas ir tev!

Oļegs pārlaida pirkstus displejam.

-  Kur tu to dabūji?

Harijam likās, ka nopietnajā puiša sejā ir pamanījis smaida atblāzmu.

-  Vecs modelis, ar baterijām. Atradu Honkongā. Mūsu nākamajā tikšanās reizē gatavojos tevi sakaut Tetris spēlē.

-  Nekad! Oļegs iesmējās. Nekad nepieveiksi mani ne šajā spēlē, ne arī peldēšanā zem ūdens!

-  Kā toreiz Frongnerbādetē? Mm. Manuprāt, tiku metru tālāk par tevi…

-  Tu paliki metru aiz manis! Mamma bija lieciniece!

Harijs sēdēja klusi, it kā lai nesabojātu noskaņojumu. Viņš iesūca sevī Oļega sejā redzamo uzbudinājumu.

-  Par ko tu gribēji ar mani runāt, Oļeg?

Puiša seja atkal satumsa. Viņš spaidīja Gameboy, grozīja un virpināja to, it kā meklētu ieslēgšanas podziņu.

-  Apdomā, Oļeg, cik ilgi vien vēlies, bet bieži vien vislabākais ir sākt visu no sākuma!

Oļegs pacēla galvu un paskatījās uz Hariju.

-  Vai varu tev uzticēties? Jebkurā gadījumā?

Harijs gribēja kaut ko sacīt, bet pārdomāja un tikai pamāja.

-  Tev man kaut kas jādabū…

Likās kāds Harija sirdī būtu iedūris nazi un to pagrozījis. Viņš jau zināja turpinājumu.

-  Šeit viņiem ir tikai heroīns un amfetamīns, bet man ir vajadzīga vijolīte. Vai vari man palīdzēt, Harij?

-  Vai tāpēc tu lūdzi mani atnākt?

-  Tu esi vienīgais, kuram ir izdevies apiet apmeklēšanas aizliegumu!

Oļegs skatījās uz Hariju ar savām melnajām, nopietnajām acīm. Tikai niecīgas grumbiņas nervoza trīcēšana zem vienas acs atklāja viņa izmisumu.

-  Tu zini, Oļeg, ka es to nevaru izdarīt!

-  Protams, vari! Viņa balss cieti un metāliski atbalsojās kameras sienās.

-  Un tie, kuru labā tu pārdevi, vai tie nevar tevi atbalstīt?

-  Ko es pārdevu?

-  Pie velna, nemelo taču man! Harijs uzsita ar plaukstu pa portfeli. Valle Hovin, tavā skapītī es atradu Arsenal krekliņu!

-  Vai tu uzlauzi…

-  Es atradu arī šo! Harijs nometa uz galda viņa priekšā ģimenes fotogrāfiju piecu cilvēku sastāvā. Šī meitene fotogrāfijā vai tu zini, kur viņa ir tagad?

-  Kas…?

-  Irene Hansena. Jūs bijāt miļākie.

-  Kā…?

-  Jūs redzēja kopā “Bākas gaismā”. Tavā skapīti karājas džemperis, kas smaržo pēc ziedošas pļavas, un ir arī narkomāna piederumi diviem. Kopīga slēptuve ir intīmāka lieta nekā kopīga gulta, vai ne? Un vēl tava māte stāstīja, ka toreiz, kad viņa tevi pilsētā atrada, tu esot izskatījies kā laimīgs idiots! Mana diagnoze: nesen iemīlējies.

Oļega kaklā raustījās ādamābols.

-  Nu? Harijs pajautāja.

-  Es nezinu, kur viņa ir! Okay? Viņa vienkārši nozuda. Varbūt atkal uzradās vecākais brālis un viņu savāca. Varbūt viņa ir ieslēgta kādā narkomānu ārstēšanas klīnikā. Varbūt iekāpa kādā lidmašīnā un aizlaidās no šiem mēsliem!

-  Varbūt tik labi viss arī nebeidzās, Harijs sacīja. Kad tu redzēji viņu pēdējo reizi?

-  Neatceros.

-  Tu atceries pat stundu!

Oļegs aizvēra acis.

-  Pirms simt divdesmit divām dienām. Ilgi pirms notikuma ar Gusto, tādēļ kāds tam sakars ar šo lietu?

-  Tas viss ir saistīts, Oļeg! Slepkavība tas ir balts valis. Cilvēks, kas vienkārši pazūd, ir balts valis. Ja esi redzējis baltu vali divas reizes, tad tas ir tas pats valis. Ko vari man pastāstīt par Dubaju?

-  Tā, šķiet, ir lielākā pilsēta, taču nav galvaspilsēta Apvienoto Arābu Emirāt…

-  Kādēļ tu viņus aizsargā, Oļeg? Ko tu nevari izstāstīt?

Oļegs bija atradis Gameboy ieslēgšanas podziņu un sāka to spaidīt. Tad uz aizmugures paneļa atvēra bateriju ligzdas vāciņu, pacēla pie rakstāmgalda stāvošā papīrgroza metāla vāku, iemeta tajā baterijas un atdeva rotaļlietiņu atpakaļ Harijam.

-  Tās ir tukšas.

Harijs paskatījās uz Gameboy un ieslidināja to kabatā.

-  Ja nevari sagādāt man vijolīti, tad vajadzēs durt to draņķi, ko varu dabūt šeit. Vai esi dzirdējis par fetanilu un heroīnu?

-  Fetanils nozīmē pārdozēšanu, Oļeg!

-  Tieši tā! Tad vēlāk mammai varēsi pastāstīt, ka tā bija tava vaina.

Harijs neatbildēja. Oļega patētiskā manipulācija viņu nebūt

nesadusmoja. Viņam sagribējās puisi apskaut un pieglaust sev pie krūtīm. Harijam nevajadzēja pat ieraudzīt asaras Oļega acīs, lai saprastu, kāda cīņa norisinās viņa ķermenī un galvā, viņš fiziski sajuta viņa slāpes pēc narkotikas. Un tad nav vairs nekā cita: ne morāles, ne mīlestības, ne saprāta, tikai nepārtraukti urdoša doma par nepieciešamību, ekstāzi un mieru. Reizi savā mūžā Harijs bija ļoti tuvu tam, lai piekristu saņemt heroīna devu, tomēr nejaušas apskaidrības mirklī paspēja atsacīties no tās. Varbūt tā bija apziņa, ka heroīns paveiks to, kas alkoholam līdz šim nebija izdevies, atņems viņam dzīvību. Varbūt viņš atcerējās meiteni, kura bija pastāstījusi, kā pēc pirmās devas uzsēdusies uz adatas, jo itin nekas no agrāk piedzīvotā vai no tā, ko viņa varēja iztēloties, nespēja līdzināties ekstāzei. Bet varbūt tas bija paziņa no Opsalas, kurš bija devies uz klīniku narkomāniem, lai atradinātos, jo cerēja, ka vēlāk, pēc ārstēšanās, atkal izdarot pirmo injekciju, piedzīvos kaut ko līdzīgu pirmajai saldajai reizei. Vēl viņš pastāstīja, ka, redzot, kā viņa trīs mēnešus vecajam dēliņam, veicot pirmo poti, gurnā iedur adatu, viņš sācis raudāt, jo radusies tik spēcīga tieksme pēc narkotikām, ka gribējies visu pamest un taisnā ceļā no poliklīnikas mesties projām uz Plātu.

-  Noslēgsim vienošanos! Harijs beidzot sacīja, ieklausīdamies savā gandrīz raudulīgajā balsī. Es pagādāšu tev to, ko tu lūdz, un tu pastāstīsi man visu, ko zini.

-  Labi! Oļegs piekrita.

Harijs redzēja, kā paplašinās viņa acu zīlītes. Viņš kaut kur bija lasījis, ka heroīna lietotājiem daži smadzeņu posmi aktivizējoties jau pirms devas saņemšanas, ka tie jau tīri fiziski jūtas pacilāti, kamēr vēl pulverītis kūst un tiek uzpumpētas vēnas. Un Harijs zināja arī to, ka šobrīd ar viņu runāja šīs Oļega smadzeņu daļas, ka šeit nebija citas atbildes kā vien “labi!” vai nu tie bija meli, vai patiesība.

-  Bet es negribu pirkt uz ielas, Harijs sacīja. Vai tavā slēptuvē tev ir vijolīte?

Oļegs kādu mirkli šaubījās.

-  Tu taču pārbaudīji manu slēptuvi!

Harijs atkal atcerējās, ka tā nav patiesība, ja apgalvo, ka heroīna lietotājam nav nekā svēta. Slēptuve tam ir svēta.

-  Izbeidz, Oļeg! Tu neglabāsi narkotikas tādā vietā, kurai var piekļūt cits narkomāns! Kur ir tava otrā slēptuve, rezerves noliktava?

-  Man ir tikai viena.

-  Es tev neko nenozagšu!

-  Es teicu, ka man nav citas slēptuves!

Harijs dzirdēja, ka viņš melo, tomēr tas nebija svarīgi. Tas tikai varēja nozīmēt, ka vijolītes tur nav.

-  Es rīt atgriezīšos, Harijs sacīja, piecēlās, pabungoja pa durvīm un gaidīja.

Bet neviens nenāca. Tad viņš satvēra durvju rokturi. Tās atvērās. Šis noteikti nebija stingrā režīma cietums.

Harijs devās atpakaļ pa to pašu ceļu. Koridorā neviena nebija, tikpat tukša bija arī kopējā telpa. Harijs automātiski ievēroja, ka maize un siers joprojām atrodas turpat, bet maizes nazis ir novākts. Viņš devās tālāk uz durvīm, kas veda ārā uz galeriju, un, sev par izbrīnu, atklāja, ka arī tās nav aizslēgtas.

Aizslēgtas durvis viņš atrada tikai pie reģistratūras. Viņš ieminējās cietuma uzraudzei aiz stikla lodziņa par neaizslēgtajām durvīm. Viņa sarauca uzacis un ieskatījās monitorā.

-  Tālāk par šo vietu, vienalga, neviens netiks!

-  Izņemot mani es ceru.

-  Ko?

-  Neko.

Harijs bija nogājis pa parku gandrīz simts metrus Grenlannsleiretes virzienā, kad viss nostājās savās vietās. Tukšās telpas, vaļējās durvis, maizes nazis. Viņš spēji apstājās. Sirds sāka dauzīties tik strauji, ka kļuva slikti. Viņš izdzirdēja kāda putna dziedāšanu. Sajuta zāles smaržu. Tad Harijs pagriezās un metās atpakaļ uz cietumu. Apjauta, ka mute aiz bailēm kļuvusi sausa, un sajuta adrenalīnu, ko sirds izmeta asinīs.

14.   NODAļA

Vijolīte uzkrita Oslo kā asteroīds. Oļegs izskaidroja man starpību starp meteorītu un meteoru, un visādiem citādiem draņķiem, kas jebkurā brīdī var nogāzties mums uz galvas, un šis tātad bija asteroīds milzīgs briesmonis, kas spēj nolīdzināt zemi līdz… velns, tu taču saproti, tēt, ko es domāju, nesmejies! Mēs stāvējām un pārdevām dozas nulle-desmit, ceturtdaļas, veselus gramus un piecus gramus uzreiz, no rīta līdz vakaram. Centrs bija sagriezies šķērsām. Un tad mēs pacēlām cenas. Rindas kļuva vēl garākas. Un tad mēs pacēlām cenas. Rindas bija tikpat garas. Un tad mēs pacēlām cenas. Tad gan sākās elle.

Kosovas albāņu banda aplaupīja mūsu komandu aiz Biržas. Tajā bija divi brāļi igauņi, kuri strādāja bez izlūka, un Kosovas albāņi tiem uzbruka ar vālēm un kastetēm. Pievāca naudu un narkotikas, salauza abiem gūžas kaulus. Divas dienas vēlāk, vakarā, desmit minūtes pirms Andreja un Petera ierašanās pēc dienas peļņas, Prinča ielā mums uzbruka vjetnamiešu banda. Tie iemānīja mūsu cilvēku ar preci pagalmā ne izlūks, ne cilvēks ar naudu to nepamanīja. Radās jautājums: “Ko darīt?”

Jautājums rada atbildi pēc divām dienām.

Oslo iedzīvotāji, agri no rīta steidzoties uz darbu, pirms policistu ierašanās paspēja ieraudzīt zem Sannerbrū tilta aiz kājām pakārtu kādu dzelteno. Viņš bija ģērbies kā trakais, ar trakokreklu mugurā un vīkšķi mutē. Ap potītēm apsietā virve bija tieši tik gara, lai viņš nevarētu turēt galvu virs ūdens virsmas. Vismaz ne uz ilgu laiku, jo vēdera muskuļi nespētu izturēt tādu slodzi.

Tajā pašā vakarā mēs ar Oļegu saņēmām no Andreja šaujamo. Tas bija krievu, jo Andrejs uzticējās tikai krievu ražojumiem. Viņš smēķēja melnas krievu cigaretes, zvanīja ar krievu mobilo telefonu (es nejokoju, tēt, Gresso, dārga luksusa lietiņa, darināta no Āfrikas melnā koka, protams, ūdensdroša. Izslēgtā stāvoklī tas neraida signālus, tādēļ kruķi nevar to izsekot) un cienīja tātad krievu pistoles. Andrejs paskaidroja, ka tā esot Odessa, Stečkina pistoles lētā versija it kā kāds no mums zinātu, kas tas ir. Lai nu kā, bet Odessa īpatnība bija tā, ka ar to varēja šaut kārtām. Aptverē ietilpa divdesmit 9 x 18 mm kalibra Makarov patronas tādas pašas, kādas Andrejs, Peters un daži citi narkotirgoņi izmantoja savās pistolēs. Mēs abi saņēmām vienu paciņu ar patronām, un viņš mums ierādīja, kā ieroci pielādēt, noņemt no drošinātāja un kā izdarīt šāvienu no šīs dīvainās, smagās pistoles. Pateica arī, lai turam to stingri un mērķējam nedaudz zemāk par vietu, kurā vēlamies trāpīt. Un trāpīt mēs vēloties nevis ģīmī, bet jebkurā citā vietā ķermeņa augšdaļā. Ja mazo pārslēgu sānos pagriezīsim stāvoklī “C”, pistole šaus kārtām, un pietiks ar vieglu spiedienu uz mēlīti, lai izdarītu trīs četrus šāvienus. Bet Andrejs apgalvoja arī to, ka deviņos no desmit gadījumiem pietiks ar to, ja pistoli tikai parādīsim. Kad viņš bija aizgājis, Oļegs ieteicās, ka šis esot līdzīgs šaujamajam uz kaut kāda grupas Foo Fighters skaņuplates apvāka un viņš, velns lai parauj, negrasoties nevienu nošaut, un mums vajagot šaujamo iemest atkritumu konteinerā. Tad es sacīju, ka varu to paņemt.

Avīzes trakoja. Tās bļaustījās par bandu kariem un “blood in the streets”, it kā mēs dzīvotu nolādētajā Losandželosā. Politiķi no pilsētas domē nepārstāvētajām partijām gaudoja par nepareizu politiku attiecībā uz cīņu pret noziedzību, pret narkotikām, par nepareizu pilsētas domes priekšsēdētāju un nepareiziem pilsētas domes locekļiem. Kāds nenormālais no Centra partijas uzskatīja, ka pati pilsēta esot nepareiza un to vajagot noslaucīt no kartes, jo tā esot kauna traips tēvzemei. Visvairāk tika Policijas pārvaldes priekšniekam, bet, kā zināms, mēsli tek uz leju, un pēc tam, kad kāds somālietis priekšpusdienā, gaišā dienas laikā, Plātā nošāva divus savus tautiešus un neviens netika arestēts, Orgnoza šefs iesniedza atlūgumu. Pilsētas domes locekle, kuras pārziņā bija sociālie jautājumi viņa vadīja arī Policijas padomi -, sacīja, ka atbildība par noziedzību, narkomāniju un policiju gulstas galvenokārt uz valsti, bet viņa uzskatot par savu pienākumu rūpēties, lai Oslo iedzīvotāji varētu mierīgi staigāt pa ielām. Avīzē bija viņas fotogrāfija un aiz viņas sekretāre, mana sena paziņa. Seksapīlā dāma. Viņa izskatījās ļoti nopietna un lietišķa, bet es saskatīju tikai uzbudinātu sievieti izjādei domātās biksēs, kas nolaistas līdz ceļiem.

Reiz kādā vakarā Andrejs ieradās agri un teica, ka mūsu darba diena esot beigusies un man jādodas viņam līdzi uz Blinnernu.

Braucot garām vecā vīra īpašumam, man galvā sāka līst ļoti nepatīkamas domas. Bet, par laimi, Andrejs iegriezās blakus zemes gabalā, pie otrās mājas, kas, kā vecais bija man stāstījis, arī piederot viņam. Andrejs ieveda mani iekšā. Tur nepavisam nebija tik tukšs, kā bija licies no ārpuses. Aiz krāsu nolupušajām sienām un iesprāgušajām logu rūtīm stāvēja mēbeles un bija silti. Vecais sēdēja istabā, kurā plaukti no grīdas līdz pat griestiem bija pilni ar grāmatām. No vairākiem lieliem skaļruņiem uz grīdas plūda klasiskai mūzikai līdzīgas skaņas. Es apsēdos uz vienīgā brīvā krēsla, bet Andrejs izgāja, aizverot aiz sevis durvis.

-  Es gribēju palūgt tevi, Gusto, izdarīt kaut ko manā labā, vecais ierunājās un uzlika plaukstu man uz ceļa.

Es pašķielēju uz aizvērtajām durvīm.

-   Mēs karojam! viņš teica un piecēlās. Tad piegāja pie plauktiem un izvilka biezu grāmatu brūnos, notraipītos vākos. Šis teksts tika uzrakstīts sešsimt gadus pirms Kristus dzimšanas. Es neprotu ķīniešu valodu, tādēļ man ir tikai šis vairāk nekā divsimt gadu vecais tulkojums franču valodā, kura autors ir jezuīts Žans Žozefs Marī Amio. Es nopirku to izsolē, samaksāju simt deviņdesmit tūkstošus kronu. Tajā runa ir par to, kā kara laikā apmānīt ienaidnieku, un šis ir visbiežāk citētais darbs par šo tēmu. Gan Staļinam, gan Hitleram un Brūsam Lī tas bija Bībeles vietā. Un vai zini? Viņš ielika grāmatu atpakaļ plauktā un izņēma citu. Man vairāk patīk šī!

Tā bija plāna grāmatiņa spīdīgos, zilos vākos, acīmredzot tikai nesen izdota. Es izlasīju tās nosaukumu: “Šahs iesācējiem”.

-  Izpārdošanā par sešdesmit kronām, vecais paskaidroja. Mēs izdarīsim rokādi.

-   Rokādi?

-   Tādu gājienu, kurā karalim blakus parādīsies tornis. Mēs izveidosim aliansi.

-  Ar torni?

-  Padomā par rātsnama torni!

Es padomāju.

-   Pilsētas dome, vecais turpināja. Par sociālajām lietām atbildīgajam domes loceklim ir sekretāre Isabelle Skeijena, kura praktiski atbild par pilsētas politiku attiecībā uz narkotikām. Es aprunājos ar vienu no saviem ziņu avotiem un noskaidroju, ka viņa ir lieliska. Inteliģenta, efektīva un ārkārtīgi ambicioza. Mans informators apgalvo, ka iemesls, kādēļ viņa nav tikusi augstāk, esot viņas dzīvesveids, kura dēļ avīzēs drīz vien parādīsies skandalozi virsraksti. Viņa līksmojas, runā to, ko grib, un viņai ir mīļākie gan pa labi, gan pa kreisi.

-   Izklausās gluži briesmīgi! es ieteicos.

Vecais brīdinoši pavērās manī, tad turpināja:

-    Viņas tēvs bija Centra partijas spīkers, bet, kad tam sagribējās kļūt par valsts mēroga politiķi, viņu izbrāķēja. Un mani avoti uzskata, ka Isabelle ir pārņēmusi tēva sapni un, tā kā labākas izredzes ir Strādnieku partijai, viņa izstājusies no tēva mazās Zemnieku partijas. īsi sakot, Isabelle Skeijena ir ļoti elastīga un visu pielāgo savām ambīcijām. Turklāt viņa viena atmaksā ievērojamu parāda summu par ģimenes īpašumu.

-   Un ko mēs darīsim? es pajautāju, it kā pats būtu vijolītes valdības loceklis.

Vecais pasmaidīja, it kā manis sacītais viņam šķistu kaut kas brīnum jauks.

-  Mēs piespiedīsim viņu apsēsties pie sarunu galda un tad ievilināsim aliansē. Un tu, Gusto, atbildēsi par draudiem! Tādēļ tu tagad esi šeit!

-   Es? Vai man būs jādraud sievietei politiķei?

-   Tieši tā! Sievietei politiķei, ar kuru tu, Gusto, esi gulējis! Pilsētas domes darbiniecei, kura ir izmantojusi savu dienesta stāvokli, lai seksuāli izmantotu pusaudzi, kuram ir lielas sociālās grūtības!

Sākumā neticēju savām ausīm, bet tad viņš izņēma no žaketes kabatas kādu fotogrāfiju un nolika uz galda man priekšā. Izskatījās, ka tā varētu būt uzņemta no mašīnas salona caur tonētu loga stiklu. Tajā bija redzams kāds jauns puisis, kurš uz Tolbūgātas kāpj iekšā Land Rover, kurai labi redzama numurzīme. Tas puisis biju es. Mašīna piederēja Isabellei Skeijenai.

Pār muguru man pārskrēja aukstas tirpas.

-  Kā tu uzzināji…?

-  Dārgais Gusto, es taču stāstīju, ka paturēšu tevi acīs! Es gribu, lai tu izdari šādi: piezvani Isabellei Skeijenai pa viņas privāto numuru esmu pārliecināts, ka tev tas ir, un pastāsti, kādu šī notikuma versiju esam sagatavojuši presei. Pēc tam palūdz pilnīgi konfidenciālu tikšanos mums trijiem!

Viņš piegāja pie loga un palūkojās ārā drūmākie laikapstākļi.

-  Gan redzēsi, ka mums atradīsies vietiņa viņas darba kalendārā!

15.  NODAĻA

Pēdējos trīs gadus Harijs Honkongā bija trenējies skriešanā vairāk nekā visas savas agrākās dzīves laikā. Tomēr trīspadsmit sekunžu laikā, kas pagāja, jožot atpakaļ tos simts metrus līdz cietuma durvīm, viņa smadzenes apstrādāja dažādus scenārijus, kuriem kopīgs bija viens: viņš atgriežas par vēlu.

Apspiežot vēlmi sākt raustīt durvis, viņš piezvanīja un gaidīja, līdz tās iezumēsies un automātiski atvērsies. Beidzot tas notika, un viņš metās augšup pa kāpnēm uz reģistratūru.

-  Vai kaut ko aizmirsi? inspektore pajautāja.

-  Jā! Harijs atbildēja un gaidīja, līdz viņu ielaidīs pa aizslēgtajām durvīm. Ieslēdz trauksmes signālu! viņš iekliedzās, nometa čemodāniņu un skrēja tālāk. Uz Oļega Faukes kameru!

Viņa soļi atbalsojās tukšajā ātrijā, tukšajos koridoros un pārāk tukšajā koptelpā. Harijs nejutās aizelsies, tomēr viņam pašam elpošana izklausījās pēc rēkšanas.

Iedrāzies pēdējā koridorā, viņš izdzirda Oļega kliedzienu.

Viņa kameras durvis bija puspavērtas, un sekundes, kas pagāja, līdz viņš tās sasniedza, bija kā murgs, kā lavīna, taču kājas atteicās kustēties ātrāk.

Beidzot Harijs bija iekšā un aptvēra situāciju.

Rakstāmgalds bija apgāzts, papīri un grāmatas mētājās uz grīdas. Tālākajā kameras stūrī, muguru piespiedis skapim, stāvēja Oļegs. Melnais Slayer T krekls bija piesūcies ar asinīm. Rokās Oļegs turēja atkritumu spaiņa metāla vāciņu. Pavēris muti, viņš bez mitas kliedza. Viņam priekšā Harijs ieraudzīja Gymtec firmas krekliņa mugurpusi, virs tās resnu, nosvīdušu vērša kaklu, vēl augstāk noskūtu galvu un virs tās paceltu roku ar maizes nazi. Naža asmenim saskaroties ar atkritumu spaiņa vāciņu, nodžinkstēja metāls. Virs, acīmredzot pamanījis gaismas izmaiņas telpā, nākamajā mirklī apmetās pret Hariju. Pielieca galvu un, turot nazi zemu sev priekšā, notēmēja to pret Hariju.

-  Arā! viņš nošņāca.

Harijs neļāva sevi apmānīt un nesekoja ar acīm nazim, bet koncentrēja skatienu uz kājām. Viņš ievēroja, ka Oļegs aiz uzbrucēja lēnām noslīgst uz grīdas. Salīdzinājumā ar cilvēku, kurš nodarbojas ar kaujas mākslām, Harija rīcībā bija ārkārtīgi maz uzbrukuma paņēmienu. Viņš prata tikai divus. Un zināja tikai divus noteikumus. Pirmais: nekādu noteikumu nav. Otrais: uzbrūc pirmais! Un, sākot rīkoties, Harijs automātiski veica kustības, kuras bija mācījies, atkārtojis un vingrinājies, apgūstot tikai divus uzbrukšanas veidus. Viņš bīdījās nazim tieši virsū, tā, lai pretinieks būtu spiests atvirzīt nazi sāņus un spētu piešķirt tā asmenim paātrinājumu. Kad nepazīstamais uzsāka šo kustību, Harijs jau bija pacēlis labo kāju un, iesaistot gurna kustību, spēra. Pirms vēl nazis šāvās atkal uz priekšu, Harija pēda jau triecās lejup un trāpīja pa ceļa skriemeļa augšējo daļu. Un, tā kā cilvēka anatomija īpaši labi neaizsargā ķermeni pret tieši šādā leņķī vērstiem sitieniem, kvadricepss un ceļa locītavas cīpslas tūdaļ pārtrūka un ceļa skriemelim uzspiežoties uz apakšstilba salūza arī tas.

Skaļi iekliedzies, vīrietis nogāzās zemē. Rokām taustoties ap celi, nazis noskanēja uz grīdas. Atrodot skriemeli pavisam citā vietā, viņa acis šausmās iepletās.

Harijs paspēra nazi sāņus un pacēla kāju, lai pabeigtu uzbrukumu tā, kā bija to mācījies: no augšas iespert pa gurna muskuļiem, lai tur sāktos spēcīga asiņošana un pretinieks vairs nebūtu spējīgs piecelties, bet tad saprata, ka viss jau ir izdarīts.

Koridorā bija dzirdama skrejošu kāju dipoņa un atslēgu žvadzēšana.

-  Šurp! Harijs iesaucās un, pārkāpis pāri kliedzošajam uzbrucējam, devās pie Oļega.

Pie durvīm kāds skaļi elsoja.

-  Aizvāciet šo un izsauciet ārstu! Harijs, pārkliedzot gulošā nepārtrauktos bļāvienus, ieaurojās.

-  Kas, pie velna…

-  Tagad nav svarīgi, vienkārši izsauciet ārstu! Harijs pārplēsa Slayer T kreklu un taustījās pa asinīm noplūdušo ķermeni, līdz atrada brūci. Un ārstam vispirms jānāk šurp. Tam tur ir tikai sadragāts celis!

Turot Oļega seju savās asinīm notraipītajās plaukstās, Harijs dzirdēja, kā kliedzošo uzbrucēju izvelk no kameras.

-  Oļeg? Vai tu dzirdi? Oļeg?

Zēns samirkšķināja acis, un vārds, kas pārvēlās pāri viņa lūpām, izskanēja tik klusi, ka Harijs to tikko spēja saklausīt. Un juta, kā sažņaudzas sirds.

-  Viss būs kārtībā, Oļeg! Viņš neiedūra nazi tādā vietā, kas apdraudētu tavu dzīvību!

-  Harij…

-  Un drīz būs Ziemassvētki, jo tev iedos morfinu.

-  Aizveries, Harij!

Harijs apklusa. Oļegs atvēra acis. Tajās manīja drudžainu, izmisīgu spīdumu. Viņa balss bija aizsmakusi, taču tagad skanēja pavisam skaidri:

-  Tev vajadzēja ļaut viņam izdarīt savu darbu, Harij!

-  Ko tu runā?

-  Tev jāļauj man to izdarīt.

-  Ko izdarīt?

Klusums.

-  Ko izdarīt, Oļeg?

Oļegs uzlika plaukstu Harijam uz pakauša, pievilka viņu sev pavisam klāt un nočukstēja:

-  Tas ir kas tāds, ko tu nespēj apturēt, Harij! Tas jau ir noticis, un visam jāiet sava gaita. Ja tu nostāsies ceļā, tad mirs vēl vairāk cilvēku.

-  Kas mirs?

-  Pārāk liela lieta, Harij! Tā tevi aprīs. Tā aprīs mūs visus!

-  Kas mirs? Kuru tu aizsargā, Oļeg? Vai tā ir Irēne?

Oļegs pievēra acis. Viņa lūpas mazliet sakustējās. Tad norima. Un Harijam iešāvās prātā, ka tagad Oļegs izskatās tāpat kā vienpadsmit gadu vecumā, kad pēc garas dienas bija iesnaudies. Tomēr viņš ierunājās:

- Tu, Harij! Viņi nogalinās tevi!

Kad Harijs izgāja no cietuma, ātrās palīdzības mašīna jau bija piebraukusi. Viņš domāja par to, kā bija agrāk. Kāda šī pilsēta bija agrāk. Kāda agrāk bija viņa dzīve. Iepriekšējā vakarā, apsēžoties pie Oļega datora, viņš bija pameklējis arī Sardines un Russian Amcar Club. Nebija atradis neko, kas norādītu, ka tie ir augšāmcēlušies. Varbūt uz augšāmcelšanos vispār daudz nevar cerēt. Dzīve varbūt nekā daudz neiemāca, izņemot vienu: atpakaļceļa nav.

Harijs aizsmēķēja cigareti un vienu mirkli pirms pirmā dūma ievilkšanas tajā mirklī, kad smadzenes jau priecājas par nikotīnu, kas iejauksies asinīs, viņš vēlreiz izdzirda šo skaņu, kura viņš to zināja skanēs viņā visu turpmāko vakaru un visu nakti, gandrīz nedzirdami izteiktais vārds, kas kamerā pirmais bija nācis pār Oļega lūpām:

- Tēt!

OTRĀ DAĻA

.

16.   NODAĻA

Žurciene nolaizīja metālu. Sāļa garša. Tā nodrebēja, kad ledusskapis pamodās un sāka dūkt. Joprojām skanēja baznīcas zvans. Bija vēl viens, taču nepārbaudīts ceļš uz midzeni. Tā nebija uzdrošinājusies to izmantot, jo cilvēks, kurš aizsedza ieeju, vēl nebija miris, bet mazuļu augstfrekvences pīkstieni dzina žurku izmisumā. Beidzot tā izlēma. Metās augšup pa cilvēka žaketes piedurkni. Tā mazliet oda pēc dūmiem. Ne cigaretes vai ugunskura dūmiem, bet kaut kādiem citiem, savādākiem. Pēc kaut kā gāzveidīga, kas iesūcies apģērbā, tad ticis izmazgāts tā, ka starp auduma iekšējiem diegiem palikušas tikai dažas smakas molekulas. Žurka nokļuva līdz elkonim, bet tur bija pārāk šauri. Apstājās un ieklausījās. Tālumā bija dzirdama policijas mašīnas sirēna.

Viss sastāv no īsiem acumirkļiem un izvēlēm, tēt! Tavuprāt, nesvarīgiem, piemēram, “here today, gone tomorrow”. Tomēr tie uzkrājas. Un, pirms vēl esi to pamanījis, tie jau ir pārvērtušies par upi, kas aizrauj sev līdzi. Tā aiznes tevi uz turieni, kur tev vajag. Un man vajadzēja uz šejieni. Nolādētajā jūlijā! Nē, man taču nevajadzēja uz šejieni! Man vajadzēja pavisam uz citām vietām, tēt! Kad mēs pie galvenās ēkas pagriezāmies, Isabelle Skeijena savās šaurajās, jāšanai paredzētajās biksēs, plati iepletusi kājas, stāvēja pagalma vidū.

-  Andrej, gaidi šeit!-vecais nokomandēja. Peter, pārbaudi apkārtni!

Mēs izkāpām no limuzīna, un degunā uzreiz iesitās kūts smaka, dzirde uztvēra mušu sanoņu un tālumā govju zvaniņu skaņas. Viņa stīvi paspieda vecajam roku un, uz mani pat nepaskatījusies, uzaicināja mūs uz vienu kafijas tasīti, īpaši uzsverot vārdu “vienu”.

Koridorā karājās dižciltīgāko šķirņu zirgu fotogrāfijas, daudzās populārās sacensībās iegūtas balvas un velns viņu zina kas vēl. Vecais, iedams garām fotogrāfijām, apvaicājās, vai tie esot angļu tīrasiņu auļotāji, un uzlielīja to slaidās kājas un varenos torsus, un es jau sāku prātot, par ko viņš runā: par zirgiem vai par viņu. Vienalga, tas iedarbojās. Isabelles skatiens nedaudz atmaiga, un atbildes vairs nebija tik īsas.

-  Apsēdīsimies viesistabā un aprunāsimies! viņš ieteicās.

-  Domāju, ka darīsim to virtuvē, viņa atbildēja balsī, kurā atkal uzvēdīja aukstums.

Mēs apsēdāmies, un viņa galda vidū uzlika kafijkannu.

-  Ielej mums, Gusto! vecais sacīja un palūkojās ārā pa logu. Tev te ir lieliska saimniecība, Skeijenas kundze!

-  Šeit nav nevienas "kundzes”!

-  Tur, kur uzaugu es, mēs visas sievietes, kuras spēja vadīt saimniecību, dēvējām par “kundzēm”. Vienalga, vai tās bija atraitnes, šķīrušās vai neprecētas. To uzskatīja par goda parādīšanu.

Vecais pagriezās pret Isabelli un plati pasmaidīja. Viņu skatieni sastapās, un uz dažām sekundēm iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt, kā, cenšoties izkļūt brīvībā, pret loga stiklu sitas muša.

-  Paldies! Isabelle sacīja.

-  Labi. Pagaidām aizmirsīsim šīs fotogrāfijas, Skeijenas kundze!

Viņa krēslā sastinga. Telefona sarunas laikā ar Isabelli, kad pateicu,

ka mums ir fotogrāfijas, kuras varam nosūtīt presei, viņa sākumā mēģināja pārvērst visu par joku. Teica, ka esot neprecējusies, taču seksuāli aktīva sieviete, kas tikusies ar kādu, kurš mazliet jaunāks par viņu. Nu un? Pirmkārt, viņa esot nožēlojama pilsētas domes locekļa sekretāre un, otrkārt, šī esot Norvēģija un dubultmorāle esot raksturīga amerikāņu prezidenta kampaņu rīkotājiem. Tad es īsi un kodolīgi aprakstīju viņai spilgtu un draudīgu ainu. To, ka viņa man patiesībā maksājusi un es varu to pierādīt. Ka viņa vienkārši izmantojusi žigolo pakalpojumus, bet prostitūcija un narkomānija ir sfēras, kuras viņa pārstāv presē pilsētas domes vārdā, vai ne?

Divas minūtes vēlāk mēs bijām vienojušies par šīs tikšanās laiku un vietu.

-  Prese raksta pietiekami daudz par politiķu privāto dzīvi, kāda tā ir, vecais teica. Labāk parunāsim par kādu lietišķu piedāvājumu,

Skeijenas kundze! Labam lietišķam piedāvājumam atšķirībā no šantāžas irjābūt izdevīgam abām pusēm. Vai piekrītat?

Viņa sarauca pieri. Vecais plati pasmaidīja.

-  Ar “lietišķu piedāvājumu” es, protams, nedomāju, ka te būtu iesaistīta nauda. Kaut arī šis īpašums sevi neatpelna. Bet tā būtu korupcija. Es piedāvāju tīri politisku darījumu. Jā, slēptu, bet tādas lietas rātsnamā tiek praktizētas katru dienu. Un tas viss tiek darīts iedzīvotāju labā! Vai man taisnība?

Skeijena vēlreiz nopietni pamāja ar galvu.

-   Šī darījuma noteikumi nedrīkst tikt izpausti, Skeijenas kundze! Kā jau teicu, no tā iegūs galvenokārt pilsēta, un vienīgais labums personīgi tev būs politisko ambīciju apmierināšana, ja tev tādas ir. Un, ja tādas tiešām ir, tad šis darījums, protams, ceļu līdz šefa krēslam rātsnamā padarīs daudz īsāku. Nemaz nerunājot par vietu valsts politiskajā dzīvē.

Viņas kafijas krūzīte bija apstājusies pusceļā līdz mutei.

-  Es pat neesmu domājis lūgt darīt kaut ko neētisku, Skeijenas kundze! Es tikai gribu izskaidrot mūsu kopīgās intereses un dot tev iespēju darīt to, ko es uzskatu par pareizu!

-  Man jādara tas, ko tu uzskati par pareizu?

-   Uz pilsētas domi tiek izdarīts spiediens. Vēl pirms pēdējo mēnešu nelaimīgajiem notikumiem pilsētas domei bija mērķis izslēgt Oslo no to Eiropas pilsētu saraksta, kurās visvairāk izplatīts heroīns. Jūs gribējāt samazināt tā apriti, samazināt jaunu narkomānu piesaisti un it īpaši nāves gadījumu skaitu pārdozēšanas dēļ. Šobrīd nekas nešķiet tālāks par šiem mērķiem, vai ne, Skeijenas kundze?

Viņa neatbildēja.

-  Šādos apstākļos ir vajadzīgs kāds varonis vai varone, kas ieviesīs kārtību no pašiem pamatiem.

Isabelle lēni pamāja ar galvu.

-   Viņai vajadzētu sākt ar to, ka jātiek galā ar bandām un līgām.

Isabelle iespurdzās.

-  Paldies, bet tas jau tika izmēģināts katrā Eiropas lielpilsētā! Jaunas bandas uzrodas kā sēnes pēc lietus! Kur ir pieprasījums, allaž parādīsies jauni piedāvājumi.

-  Tieši tā! viņš piekrita. Kā sēnes pēc lietus! Skatos tev tur ārā ir zemeņu lauciņš, Skeijenas kundze. Vai tu izmanto virsaugus?

-  Jā. Āboliņu.

-    Varu tev piedāvāt virsaugu, vecais sacīja. Āboliņu Arsenal formā.

Isabelle paskatījās uz veco. Varēju manīt, kā viņas alkatīgās smadzenes darbojas ar pilnu jaudu. Vecais šķita apmierināts.

-   Virsaugi, mans dārgais Gusto, ieņemdams malku no kafijas krūzītes, viņš paskaidroja, tā ir nezāle, kuru iesēj un kurai ļauj netraucēti augt, lai tā kavētu citu nezāļu parādīšanos. Vienkārši tāpēc, ka āboliņš nodara mazāk ļaunuma nekā kaut kas cits. Vai saproti?

-  Domāju, ka saprotu, es teicu. Vietā, kur jebkurā gadījumā izaugs nezāles, ir saprātīgi palīdzēt augt tādai, kura neiznīcinās zemenes!

-  Pareizi. Un, runājot līdzībās, zemenes varētu būt pilsētas domes vīzija par tīrāku Oslo, bet visas bandas, kuras pārdod dzīvībai bīstamo heroīnu un izplata anarhiju Oslo ielās, tās ir nezāles. Bet mēs ar vijolīti esam virsaugi.

-   Un tādēļ? Isabelle ievaicājās.

-   Un tādēļ jāizravē visas tās nezāles, kuras nav āboliņš! Un tad jāļauj āboliņam augt.

-   Un kādēļ lai āboliņš būtu daudz labāks?

-   Mēs nevienu nenogalinām. Mēs darbojamies delikāti. Mēs pārdodam preci, kas gandrīz nekad nenoved līdz pārdozēšanai. Ja uz zemeņu lauciņu būs monopols, mēs varēsim uzskrūvēt cenas tik augstu, ka patērētāju kļūs mazāk un mazāks skaits jauniešu lietos mūsu preci. Jāatzīst, ka mūsu kopējie ienākumi nemazināsies. Mazāk patērētāju un mazāk pārdevēju, narkomāni vairs nepulcēsies parkos un mūsu centrālajās ielās. īsi sakot: Oslo priecēs tūristu, politiķu un vēlētāju acis.

-  Es neesmu pilsētas domes sociālās nodaļas šefs.

-   Pagaidām neesi, kundze! Bet šefi taču neravē nezāles! Tādiem darbiņiem tiem ir sekretāres, kas pieņem visus šos sīkos, ikdienišķos lēmumus, kuri beigu beigās noved pie reāli paveiktā darba. Protams, tu ievēro domes noteiktos principus, bet tu esi tā, kurai ir pastāvīgie sakari ar policiju, kura apspriež, piemēram, savas aktivitātes un pasākumus Kvadratūrā. Jā, tev nāksies darīt redzamāku savu lomu,

bet, šķiet, talanta tev netrūkst. Vienā vietā neliela intervija par narkomānijas profilaksi Oslo, citviet izteikumi par nāves gadījumiem pārdozēšanas dēļ. Tādējādi, kad panākumi kļūs redzami, gan prese, gan partijas biedri uzzinās, kura cilvēka smadzenēm un rokām pienākas… viņš pasmaidīja savu Komodo salas varāna smīniņu, …gada lielāko zemeņu audzētāja lepnā uzvarētāja lauri.

Visi sēdēja klusēdami. Atradusi cukura graudiņu, muša bija pārtraukusi savu bēgšanas mēģinājumu.

-  Šī saruna, protams, nekad nav notikusil Isabelle ieteicās.

-   Protams.

-  Mēs pat neesam tikušies!

-  Žēl, bet tā tas ir, Skeijenas kundze!

-   Un kā, tavuprāt, jānotiek… ravēšanai?

-   Mēs, protams, varam mazliet palīdzēt. Šajā nozarē, lai atbrīvotos no konkurentiem, pastāv senas tradīcijas ziņu pienešanā, un vajadzīgo informāciju mēs tev piegādāsim. Protams, tu piedāvāsi sociālās nodaļas šefam iesniegt priekšlikumus Policijas padomei, taču tev vajadzēs policijā kādu uzticamu cilvēku. Varbūt tādu, kurš arī varētu gūt sev labumu no šāda veiksmīga pasākuma. Kādu… kā lai to pasaka…?

-   …ambiciozu personu, kādu, kurš spēj būt pragmatisks tik ilgi, kamēr pilsētai tas nāk par labu?

Isabelle Skeijena pacēla kafijas krūzīti it kā nelielam tostam.

-   Varbūt iesim apsēsties viesistabā?

Kamēr tetovētājs klusēdams pētīja zīmējumus, Sergejs gulēja ar muguru uz soliņa.

Kad viņš norunātajā laikā ieradās mazajā saloniņā, tetovētājs bija veidojis milzīgu pūķi uz kāda puiša muguras, kurš, zobus sakodis, tur gulēja, bet sieviete, droši vien viņa māte, to mierināja un ik pa brīdim pārjautāja, vai tetovējumam tiešām jābūt tik lielam. Kad darbs bija pabeigts, viņa samaksāja un, dodoties prom, vaicāja dēlam, vai viņš tagad priecājoties, ka nu viņam esot foršāks tetovējums nekā Prēbenam un Kristoferam.

-   Šis labāk iederētos uz muguras, tetovētājs teica, norādot uz vienu no zīmējumiem.

-  Tupoi! Sergejs klusi noteica.

-  Ko?

-  Visam jābūt tā, kā ir zīmējumā! Vai man tas ilgi būs jāatkārto?

-  Jā, jā. Bet visu es nevaru dabūt gatavu šodien!

-  Jā gan, visu vajag šodien! Maksāšu dubultu cenu.

-  Tātad tas ir steidzami?

Sergejs īsi pamāja. Andrejs bija zvanījis viņam katru dienu, bija turējis viņu lietas kursā. Tādēļ, kad viņš piezvanīja šorīt, Sergejs nebija gatavs. Viņš nebija gatavs tam, ko Andrejs pateica.

Ka vajadzīgais bija kļuvis nepieciešams.

Un Sergeja pirmā doma, pabeidzot sarunu, bija: tagad atpakaļceļa vairs nav!

Bet tūlīt viņš aprāva domu: nav vairs atpakaļceļa? Kurš te vēlas atkāpties?

Varbūt viņš tā nodomāja tāpēc, ka Andrejs bija brīdinājis. Pastāstījis, ka policistam izdevies atbruņot ieslodzīto, kuram viņi bija samaksājuši, lai tas nogalinātu Oļegu Fauki. Protams, ieslodzītais bija tikai norvēģis un agrāk nevienu ar nazi nebija nogalinājis, bet tas tomēr nozīmēja, ka turpmāk nebūs tik viegli, nebūs tik vienkārši kā nošaut viņu dīleri, puišeli tas bija īsts nāvessods. Šim policistam vajadzēs pielavīties klāt, nogaidīt, līdz tas nonāks piemērotā vietā, un uzbrukt tad, kad viņš vismazāk to gaidīs.

-  Negribu tevi aizvainot, bet tavu veco tetovējumu kvalitāte nav no labākajām. Līnijas ir neskaidras, arī tinte slikta. Vai neatsvaidzināsim tos?

Sergejs neatbildēja. Ko šis puisis zina par kvalitatīvu darbu? Līnijas bija neskaidras tāpēc, ka tetovētājs cietumā adatas vietā izmantoja skūšanās aparātam piestiprinātu, uzasinātu ģitāras stīgu, bet tinte tika izveidota no izkausētas zābaka zoles, kas sajaukta ar urīnu.

-  Zīmējums! Sergejs, norādot uz papīru, teica. Tūlīt!

-  Vai tu esi pārliecināts, ka vēlies pistoli? Noteicējs esi tu, bet no pieredzes zinu, ka vardarbības simboli cilvēkus satrauc. Es tātad tikai brīdinu!

Acīmredzot šis neko nezināja par krievu cietumnieku tetovējumiem. Nezināja, ka kaķis nozīmē spriedumu par zādzību, bet baznīca ar diviem kupoliem to, ka cilvēks bijis notiesāts divas reizes. Viņš nezināja, ka apdegums uz krūtīm radies tetovējuma vietā, ko viņš bija izdedzinājis, piesienot tieši pie ādas magnija pulveri. Tajā bija attēlots sieviešu dzimumorgāns. To Sergejam otrā ieslodzījuma laikā bija uztetovējuši gruzīnu bandas “Melnie graudi” biedri, kuri uzskatīja, ka viņš pēc kāršu spēles palicis tiem parādā naudu.

Tetovētājs nenojauta arī to, ka Makarova tipa pistole, kuras zīmējumu viņš turēja rokā, ir krievu policijas dienesta ierocis un simbolizē to, ka viņš, Sergejs Ivanovs, ir nogalinājis policistu.

Neko tādu viņš nezināja, bet tas nekas. Visiem būs labāk, ja viņš, kā parasti, attēlos tauriņus, ķīniešu hieroglifus un izteiksmīgus pūķus uz miesās dūšīgu norvēģu jauniešu ķermeņiem, kuri uzskatīja, ka vidējas kvalitātes tetovējumi kaut ko nozīmē.

-   Nu tad sāksim? meistars apjautājās.

Sergejs mirkli vilcinājās. Tetovētājam bija taisnība, tas bija steidzami. Sergejs bija uzdevis jautājumu pats sev: kādēļ vajadzēja tā steigties, kādēļ viņš nevar atlikt līdz brīdim, kad policists būs beigts? Un pats bija atbildējis to, ko vēlējās dzirdēt: ja tūlīt pēc slepkavības viņu arestēs un ieslodzīs norvēģu cietumā, kur starp ieslodzītajiem nav tetovētāja kā tas ir Krievijā tad viņam, velns parāvis, vismaz būs tetovējums. Vismaz tas viņam būs.

Taču Sergejs zināja, ka uz šo jautājumu ir arī cita atbilde.

Vai viņš bija nolēmis tetovēties pirms slepkavības tāpēc, ka dvēseles dziļumos mazliet baidījās? Baidījās, jo nebija pārliecināts, vai viņam viss izdosies? Ka tieši tādēļ vajag ļaut sevi sadurstīt jau tagad, lai nodedzinātu aiz sevis visus tiltus, lai novērstu atkāpšanās iespēju un slepkavība kļūtu nepieciešama? Ir taču skaidrs, ka neviens sibīriešu urka nespēj dzīvot un staigāt ar tetovējumu, kas stāsta nepatiesību! Un viņš taču bija priecājies, viņš zināja, ka priecājas; tad no kurienes radušās šīs domas?

Viņš zināja, no kurienes.

Dīleris. Puišelis Arsenal krekliņā.

Tas bija sācis rādīties viņam sapņos.

-   Sāc! Sergejs sacīja.

17.   NODAĻA

-  Ārsts uzskata, ka pēc pāris dienām Oļegs būs atkal uz kājām, Rākela teica.

Turot rokā tējas krūzīti, viņa stāvēja, atspiedusies pret ledusskapi.

-  Tad viņš būs jāpārved uz tādu vietu, kur neviens viņam netiks klāt, Harijs ieminējās.

Viņš stāvēja pie loga Rākelas virtuvē un skatījās lejup uz pilsētu, kur platajās ielās, līdzīgi spīdošām čūskām, izlocījās pēcpusdienas sastrēgumstundu blīvā satiksme.

-  Policijai taču ir tādas vietas, kas paredzētas liecinieku aizsardzībai, viņa ieminējās.

Rākela nebija kritusi panikā. Ziņu par uzbrukumu Oļegam ar nazi viņa bija uzņēmusi diezgan rezignēti. It kā kaut ko līdzīgu būtu gaidījusi. Vienlaikus Harijs pamanīja Rākelas sejā niknuma pazīmes. Viņā notika iekšēja cīņa.

-   Viņam jāsēž cietumā, bet es parunāšu ar prokuroru par pārvietošanu, Hanss Kristiāns Sīmonsens iebilda.

Viņš bija ieradies tūlīt pēc Rākelas zvana un tagad sēdēja virtuvē pie galda kreklā ar piesviedrētām padusēm.

-   Palūko, vai nevari apiet oficiālos kanālus! Harijs ieteica.

-   Ko tu gribi sacīt? advokāts nesaprata.

-   Durvis nebija aizslēgtas, tātad vismaz vienam no apsargiem jābūt līdzzinātājam. Kamēr nenoskaidrosim, kurš ir iesaistīts, jāpieļauj iespēja, ka tādi var būt visi.

-   Vai tev nesākas paranoja?

-  Paranoja glābj dzīvību, Harijs sacīja. Vai spēsi to nokārtot, SImonsen?

-  Palūkošu, ko varu darīt. Kā ar vietu, kur viņš ir šobrīd?

-  Viņš guļ Ullevollas slimnīcā, un es parūpējos, lai viņu apsargā divi policisti, kuriem es uzticos. Vēl viena lieta: Oļega uzbrucējs pašlaik atrodas slimnīcā, bet pēc tam nokļūs stingrā režīma kamerā.

-  Vēstuļu saņemšanas un apmeklējumu aizliegums? Sīmonsens painteresējās.

-  Tieši tā! Vai vari pacensties un uzzināt, ko viņš teicis policijai vai savam advokātam?

-  Tas būs grūtāk. Sīmonsens pakasīja pakausi.

-  Tie droši vien neizdabūs no viņa neviena vārda, tomēr pamēģini, Harijs sacīja un aizpogāja žaketi.

-  Uz kurieni dosies? Rākela iejautājās un uzlika plaukstu viņam uz rokas.

-  Pie avota, Harijs atbildēja.

Pulkstenis rādīja astoņi vakarā, un galvaspilsētas satiksme valstī, kurā noteikta pati īsākā darba diena pasaulē, jau sen bija pierimusi. Zēnam, kurš stāvēja uz kāpnēm vienā no Tolbūgātas krustojumiem, mugurā bija jaka ar 23. numuru uz tās. Aršavins. Tās kapuci viņš bija uzvilcis pāri galvai, bet kājās apāvis pārspīlēti lielus, baltus Air Jordan sporta apavus. Girbaud džinsi bija izgludināti un tik iestīvināti, ka gandrīz varētu stāvēt paši. Pilns gangstera komplekts, viss līdz sīkākajai detaļai bija nokopēts no pēdējā Rika Rosa video, un Harijs nosprieda ja bikses tiktu nolaistas, tad tās atsegtu gluži parastas apakšbikses un uz ķermeņa nebūtu nevienas naža vai lodes atstātas rētas, bet vismaz viens vardarbību slavinošs tetovējums.

Neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi, Harijs devās tieši pie viņa.

-  Vijolīti! Ceturtdaļu.

Puišelis, neizņemot rokas no jakas kabatām, paskatījās uz Hariju un pamāja ar galvu.

-  Nu? Harijs pajautāja.

-  Tev jāpagaida, boraz\

Viņš runāja ar pakistāniešu akcentu, bet Harijs pieļāva, ka, ēdot mātes ceptās kotletes īstā norvēģu mājā, viņš to aizmirsa.

-  Man nav laika gaidīt, līdz tu savāksi baru!

-  Nomierinies, tas nebūs ilgi.

-  Maksāšu par simtiņu vairāk!

Puisis nomērīja Hariju ar skatienu. Un Harijs aptuveni nojauta, ko viņš domā: nožēlojams darbonis dīvainā uzvalkā, ar kontrolētiem izdevumiem, nāvīgi baidās, ka nejauši varētu satikt kādu kolēģi vai ģimenes locekli. Cilvēks, kurš lūdz, lai viņu izslēdz.

-  Seši simti! puišelis sacīja.

Harijs nopūtās un piekrītoši pamāja.

-  Idra! tirgonis noteica un sāka iet.

Harijs saprata, ka šim vārdam vajadzēja nozīmēt, lai viņš tam seko.

Viņi nogriezās ap stūri un pa atvērtiem vārtiem iegāja kādā pagalmā. Cilvēks ar narkotikām bija melnais, droši vien no Ziemeļāfrikas. Viņš stāvēja atspiedies pret koka paliktņu grēdu un līgojās no iPod skanošās mūzikas taktī. Viena no austiņām nokarājās vadiņā uz leju.

-  Ceturtdaļu! Riks Ross Arsenal jakā sacīja.

Dīleris izņēma kaut ko no dziļās jakas kabatas un sniedza Harijam ar plaukstu uz leju tā, lai nekas nebūtu redzams. Harijs paskatījās uz saņemto paciņu. Pulverītis bija balts, ar dažiem maziem, tumšiem graudiņiem.

-  Man ir kāds jautājums, Harijs ieteicās un iebāza paciņu žaketes kabatā.

Abi puiši sastinga. Harijs redzēja, kā dīlera roka pieslīd tuvāk jostasvietai. Droši vien aiz jostas tam bija aizbāzta mazkalibra pistole.

-  Vai kāds no jums ir redzējis šo meiteni?

Viņš parādīja Hansenu ģimenes fotogrāfiju.

Tie paskatījās un papurināja galvu.

-  Man ir pieci tūkstoši kronu tam, kurš iedos kaut vienu norādi, baumu vai vienalga ko!

Puiši saskatījās. Harijs gaidīja. Tie noplātīja rokas un atkal pagriezās pret Hariju. Varbūt bija palaiduši jautājumu gar ausīm, jo reiz bija dzirdējuši kaut ko līdzīgu piemēram, no tēva, kurš Oslo starp narkomāniem meklē savu meitu. Tomēr tiem pietrūka cinisma vai fantāzijas, lai kaut ko izdomātu un varētu saņemt atlīdzību.

-  Nu labi! Harijs sacīja. Bet es gribu, lai jūs nodotu sveicienu Dubajam un pastāstītu, ka man ir informācija, kas, pēc manām domām, varētu viņu interesēt. Runa ir par Oļegu. Pasakiet, ka viņš var atnākt uz Leon un jautāt pēc Harija.

Nākamajā mirklī tas parādījās. Harijam bija taisnība: tas izskatījās pēc Cheetah sērijas Beretta. Deviņi milimetri. Riebīgs īsstobra verķis.

-   Vai tu esi baosj?

Kebab-norvēģu valodā “policists”.

-   Nē! Harijs atbildēja, mēģinādams apspiest nelabumu, kas vienmēr uzradās, skatoties pistoles stobrā.

-  Tu melo! Tu nedursties ar vijolīti, tu esi spiegs!

-   Es nemeloju!

Dīleris īsi pamāja Rikām Rosam. Tas piegāja pie Harija un pavilka uz augšu viņa žaketes piedurkni. Harijs mēģināja novērst skatienu no pistoles stobra.

-   Izskatās, ka viņš tomēr durstās! Riks Ross klusi iesvilpās.

Harijs bija izmantojis parastu šujamadatu, paturot to virs šķiltavu liesmiņas. Četrās piecās vietās viņš bija dziļi iedūris to apakšdelmā un pagrozījis, pēc tam paberzējis brūcītes ar ožamo spirtu, lai rastos spēcīgāks apsārtums. Beigās vēl bija pārdūris vēnu abpus elkonim tā, lai zem ādas izplūstu asinis un rastos efektīgi zilumi.

-  Man tomēr liekas, ka viņš melo, dīleris noteica, pamīņājās un satvēra pistoles spalu ar abām rokām.

-   Kāpēc? Paskaties viņam kabatā ir arī šļirce un folija!

-   Viņš nebaidās.

-  Ko tu muldi? Paskaties uz viņu!

-  Viņš nav pietiekami nobijies! Ei, baosj, sagatavo šļirci! Tūlīt!

-   Vai esi nojūdzies, Rāge?

-  Turi muti!

-   Atslābinies! Kāpēc tu tā ārdies?

-  Domāju, Rāgem nepatika, ka tu pieminēji viņa vārdu! Harijs sacīja.

-  Tu arī aizveries! Gatavo šļirci! Pats no savas paciņas!

Nekad agrāk Harijs nebija sagatavojis šļirci un injicējis, pie pilna

saprāta būdams, bet bija lietojis opiju un zināja, kas darāms: jāizšķīdina viela līdz šķidram stāvoklim un tad jāievelk šļircē. Vai tas varētu būt grūti? Viņš pietupās un izbēra pulverīti metāla folijā. Daži graudiņi nokrita zemē, bet viņš saslapināja pirkstu, pacēla tos un, mēģinot izlikties lietišķs, ieberzēja smaganās. Tas bija rūgts, tāpat kā citas narkotikas, kuras viņš, policists būdams, bija licis pie mēles. Taču šim bija arī cita piegarša. Gandrīz nemanāma amonjaka garša. Nē, ne amonjaka. Tagad viņš atcerējās: piegarša atgādināja pārgatavojušos papaju. Harijs sadabūja šķiltavas, cerot, ka viņa neveiklību tie saistīs ar viņa rīkošanos zem pistoles stobra.

Divas minūtes vēlāk šļirce bija sagatavota.

Riks Ross bija atguvis savu gangstera savaldīgumu. Uzlocījis piedurknes līdz elkoņiem, plati iepletis kājas, viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un atgāza galvu.

-   Šauj iekšā! viņš pavēlēja. Un brīdinoši pastiepa roku: Ne jau tu, Rāge!

Harijs uzmeta acis abiem. Uz Rika Rosa kailajiem apakšdelmiem dūrienu pēdu nebija, un Rāge šķita nedaudz uzbudināts. Harijs divas reizes palocīja elkonī kreiso roku, pabungoja pa apakšdelmu un iedūra šļirci ieteicamajā trīsdesmit grādu leņķī. Un cerēja, ka tas izskatās profesionāli tāda cilvēka acīs, kurš pats nedurstās.

-  Aaah! Harijs iestenējās.

Pietiekami profesionāli, lai tie neprātotu, vai šļirces gals tiešām ticis iedurts vēnā vai tikai miesā.

Viņš pārgrieza acis un saļodzījās ceļos.

Pietiekami profesionāli, lai tie noticētu notēlotajam orgasmam.

-  Neaizmirsti nodot ziņu Dubajam, Harijs nočukstēja.

Pēc tam izgrīļojās uz ielas un aizvilkās rietumu virzienā uz pils pusi.

Visā augumā viņš izslējās tikai Karalienes ielā.

Prinča ielā sākās novēlota narkotikas ietekme. Iedarbojās tās substances daļiņas, kuras bija atradušas ceļu uz asinīm un pa kapilāru apkārtceļiem nonākušas smadzenēs. Tā bija kā tāla atbalss noreibumam, ja šļirce būtu iedurta vēnā. Un tomēr Harijs juta, ka acīs sariešas asaras. It kā viņš atkal saplūstu ar iemīļoto, kuru nebija vairs cerējis ieraudzīt. Ausis pildījās nevis ar debesu mūziku, bet ar debesu gaismu. Un viņš uzreiz saprata, kāpēc to dēvē par vijolīti.

Pulkstenis rādīja desmit vakarā, un visos Orgnoza kabinetos gaismas bija izslēgtas, koridori bija tukši. Bet Trulsa Berncena kabinetā datora monitors meta zilganu gaismu uz inspektoru, kurš sēdēja pie tā, kājas uzstutējis uz galda. Viņš bija licis tūkstoš piecsimt kronas uz City un tagad gatavojās zaudēt. Bet tūlīt būs brīvais sitiens. Astoņpadsmit metru un Tevess.

Viņš dzirdēja, kā atveras durvis, un labais rādītājpirksts automātiski sniedzās pēc taustiņa Escape, bet bija jau par vēlu.

-  Ceru, ka tas nav mans budžets, kurš maksā par straumēšanu!

Mikaēls Belmans iesēdās vienīgajā brīvajā krēslā. Trulss bija

ievērojis, ka līdz ar virzīšanos augšup pa karjeras kāpnēm Belmans pārtraucis to izteicienu lietošanu, ar kādiem viņi Manglerudā bija uzauguši. Tikai sarunās ar Trulsu viņš reizēm atkal kļuva Manglerudas puika.

-  Vai lasīji avīzi?

Trulss pamāja. Tā kā nekā cita nebija, ko lasīt, tad pēc kriminālo un sporta ziņu pārlūkošanas viņš turpināja iesākto. Starp citu, bija apskatījis arī pilsētas domes locekļa sekretāres Isabelles Skeijenas fotogrāfijas. Viņu bija sākuši fotografēt pirmizrādēs un sociālos pasākumos pēc tam, kad vasarā avīze “VG” publicēja interviju ar nosaukumu “Ielu slaucītāja”, kurā viņa tika slavināta kā “arhitekte” Oslo ielu attīrīšanā no narkomānu bandām un heroīna lietotājiem. Turpat tika izteiktas prognozes par iespēju viņai kandidēt uz deputātes vietu stortingā. Katrā ziņā viņas darbs pilsētas domē bija auglīgs. Trulsam šķita, ka pamanījis arī to, ka līdz ar opozīcijas atbalstu viņas dekoltē kļuvis dziļāks, bet smaids fotogrāfijā drīz vien būs tikpat plats kā viņas dibens.

-  Man bija gluži neoficiāla saruna ar Policijas pārvaldes direktori, Belmans sacīja. Viņa rekomendēs tieslietu ministram iecelt mani par Policijas pārvaldes priekšnieku!

-  Pie velna! Trulss iebļāvās.

Tevess bija iesitis bumbu vārtu stūri.

Belmans piecēlās.

-  Vienkārši iedomājos, ka tu gribēsi to zināt. Starp citu, nākamsestdien mēs ar Ullu ielūdzam pie sevis viesos dažus cilvēkus.

Izdzirdot pieminam Ullas vārdu, Trulss, kā parasti, sajuta sirdi sīku dūrienu.

-  Tu jau zini: jauna māja, jauns darbs. Un tu taču palīdzēji betonēt terasi!

Palīdzēju? Trulss nodomāja. Es viens uzlēju visu to draņķi!

-  Tādēļ, ja neesi ļoti aizņemts… Belmans, pamājot ar galvu uz datora pusi, turpināja, …tad tiec aicināts!

Trulss pieņēma uzaicinājumu. Tāpat kā bija piekritis visam toreiz, kad abi vēl bija puišeļi. Piekrita būt par piekto riteni ratiem, būt par vērotāju Mikaēla Belmana un Ullas neapšaubāmajai laimei. Piekrita vēl vienam vakaram, kura laikā viņam vajadzēs slēpt, ar ko nodarbojas un ko jūt.

-  Vēl kāda lieta, Belmans piebilda. Vai atceries es palūdzu tevi izsvītrot vienu vārdu no apmeklētāju saraksta reģistratūrā?

Trulss, nemainot sejas izteiksmi, pamāja. Belmans bija piezvanījis un pateicis, ka nupat pie viņa bijis kāds Tords Šulcs un sniedzis ziņas par narkotiku kontrabandu un dedzinātāju viņu pašu rindās. Viņš esot norūpējies par šī cilvēka drošību, un viņa vārdu vajagot izsvītrot no apmeklētāju saraksta, jo šis dedzinātājs varbūt strādājot Pārvaldē un varot piekļūt reģistrācijas žurnālam.

-  Vairākkārt esmu mēģinājis viņu sazvanīt, bet neviens neatbild. Esmu mazliet norūpējies. Vai esi pilnīgi drošs, ka Securitas ir izsvītrojusi viņa vārdu un neviens cits to nav uzzinājis?

-  Esmu pārliecināts, policijas priekšniek! Trulss atbildēja. City bija pārgājuši aizsardzībā. Starp citu, vai tev vairs nav zvanījis tas uzmācīgais kolēģis no Oslo lidostas?

-  Nē, Belmans noteica. Šķiet, viņš ir samierinājies ar to, ka pulveris izrādījies kartupeļu milti. Kādēļ jautā?

-  Tikai painteresējos, policijas priekšniek! Mājās pasveicini pūķi!

-  Vai tu, lūdzu, nevarētu lietot citu apzīmējumu?

Trulss paraustīja plecus.

-  Tu viņu tā sauc!

-  Es domāju par to “policijas priekšnieku”. Oficiāli tas būs ne agrāk kā pēc pāris nedēļām!

Aviodispečers nopūtās. Nupat bija piezvanījuši no lidojumu kontroles dienesta un paziņojuši, ka reiss uz Bergenu kavējas, jo kapteinis nebija ne ieradies, ne arī zvanījis un viņi bijuši spiesti steidzīgi meklēt aizstājēju.

-  Šobrīd Šulcam ir mazliet pagrūts laiks, aviodispečers ieminējās.

-  Viņš neatbild arī uz telefona zvaniem, dežurants pasūdzējās.

-  No tā es jau baidījos. Gadās, ka brīvajā laikā viņš reizēm nozūd.

-Jā, esmu dzirdējis. Bet šis nav brīvais laiks! Gandrīz nācās

atcelt reisu!

-  Es jau teicu tieši šobrīd viņam ir nelielas problēmas. Es ar viņu parunāšu.

-  Mums visiem ir problēmas, Georg! Tu taču saproti, ka man vajadzēs iesniegt sīku ziņojumu?

Aviodispečers brīdi šaubījās, tad padevās.

-  Protams.

Sarunai beidzoties, aviodispečera atmiņā atausa kāda aina. Pēcpusdiena, grils, vasara. Campari. Budweiser un gigantiski steiki tieši no Teksasas, ko atvedis pilots praktikants. Viņš un Else guļamistabā neviens nebija redzējis viņus tur iešmaucam. Viņa bija klusi vaidējusi, pietiekami klusi, lai nekas nebūtu dzirdams rotaļājošos bērnu, atlidojošo lidmašīnu un citu cilvēku bezrūpīgo smieklu dēļ aiz vaļējā loga. Cita pēc citas nolaidās lidmašīnas. Viņa, Torda, skanīgie smiekli pēc vēl vienas klasiskas anekdotes par pilotiem. Un viņas, Elses, Torda sievas, klusie vaidi.

18.   NODAļA

-  Tu nopirki vijolīti?

Beāte Lenna neticīgi skatījās uz Hariju, kurš sēdēja viņas kabineta stūrī. Viņš bija atbīdījis krēslu tālāk ēnā, prom no spilgtās rita gaismas, un turēja ar abām rokām viņas iedoto krūzīti ar kafiju. Žakete karājās uz krēsla atzveltnes, Harija seju klāja plāna sviedru kārtiņa.

- Tu taču ne…?

-  Vai esi jukusi? Harijs pastrēba karsto kafiju. Alkoholiķi ar tādām lietām nenodarbojas!

- Tas ir labi, jo citādi būtu domājusi, ka tas ir klasiskais tukšais šāviens, Beāte sacīja, norādot uz viņa roku.

Harijs uzmeta acis savam apakšdelmam. Bez uzvalka viņam no apģērba gabaliem vēl bija trīs pāri apakšbikšu, viens zeķu pāris nomaiņai un divi krekli ar īsām piedurknēm. Visu vajadzīgo viņš bija domājis iegādāties Oslo, bet līdz šim nebija atlicis laika. Šorīt viņš bija pamodies tāds, it kā viņam būtu paģiras, un aiz veca ieraduma tualetē izvēmās. Pēc šļirces dūriena uz rokas bija izveidojies plankums, kas pēc formas un krāsas atgādināja Savienotās Valstis Reigana pārvēlēšanu laikā.

-  Gribu, lai tu izdarītu šim analīzi, Harijs sacīja.

-  Kādēļ?

-  Nozieguma vietā uzņemtas fotogrāfijas dēļ, kurā redzama paciņa, ko jūs atradāt pie Oļega.

-  Un?

- Jūs esat iegādājušies ļoti labus fotoaparātus! Uzņēmumā pulverītis ir pilnīgi balts. Paraugies šeit šajā pulverītī ir daži brūni graudiņi. Gribu zināt, kas tie ir!

Beāte izņēma no kastītes palielināmo stiklu un noliecās pār vielu, ko Harijs bija izbēris uz “Forensic Magazine” vāka.

-  Tev taisnība, viņa piekrita. Paraugi, kurus mēs saņēmām analīzei, bija balti, taču pēdējo mēnešu laikā nav notikusi praktiski neviena konfiskācija, tādēļ tas ir interesanti. īpaši tāpēc, ka nesen piezvanīja kāds inspektors no Oslo lidostas un runāja par kaut ko līdzīgu.

-  Ko tieši?

-  Kāda pilota rokas bagāžā viņi atraduši paciņu ar pulveri. Inspektors interesējās, kā mēs esam nonākuši pie slēdziena, ka tie esot tīri kartupeļu milti. Pats personīgi viņš esot redzējis pulverītī brūnus graudiņus.

-  Vai viņš uzskatīja, ka pilots ieved vijolīti?

-  Patiesībā līdz šim uz robežas ne reizi nav aizturēts kāds ar vijolīti, tādēļ šis inspektors droši vien to nekad nav redzējis. Balts heroīns taču ir retums, parasti tas ir brūns, tādēļ inspektors sākumā nosprieda, ka tas ir divu partiju sajaukums. Starp citu, šis pilots Norvēģijā neielidoja, bet gatavojās doties ārā!

-  Prom?

-Jā-

-  Uz kurieni?

-  Uz Bangkoku.

-  Viņš ņēma sev līdzi uz Bangkoku kartupeļu miltus?

-  Droši vien kādam norvēģim, kurš vēlējās pagatavot balto mērci savām zivju kotletēm. Beāte pasmaidīja un, mēģinādama pajokot, mazliet pat nosarka.

-  Mm. Te ir pavisam kas cits. Nupat lasīju par kādu slepeno aģentu, ko Gēteborgas ostā atraduši nogalinātu. Baumoja, ka viņš varētu būt bijis dedzinātājs. Vai par šeit, Oslo, nogalināto aģentu nav bijušas tādas runas?

Beāte apņēmīgi papurināja galvu.

-  Nē. Gluži pretēji. Viņš drīzāk izcēlās ar pārāk lielu dedzību bandītu gūstīšanā. Neilgi pirms slepkavības viņš izteicās, ka uz āķa uzķērusies liela zivs un to viņš izvilkšot viens pats.

-  Jā, viens pats!

-      Vairāk neko viņš negribēja stāstīt. Teica, ka uzticoties vienīgi sev. Varbūt izklausās pēc kāda, kuru tu pazīsti, Harij?

Viņš māksloti pasmaidīja, piecēlās un iestīvēja rokas žaketes piedurknēs.

-      Kurp dosies?

-      Apciemošu kādu senu draugu.

-      Nezināju, ka tev tādi ir.

-      Tas tikai tāds izteiciens. Es zvanīju KRIPOS šefam.

-      Heimenam?

-     Jā. Es jautāju, vai viņš nevar man iedot to cilvēku sarakstu, ar kuriem Gusto neilgi pirms nāves runājis pa mobilo telefonu. Viņš atbildēja, ka, pirmkārt, viss bijis tik acīm redzams, ka viņi nekādu sarakstu neesot veidojuši. Otrkārt, ja arī būtu to darījuši, tad viņi nekad nedotu to… pagaidi, Harijs pievēra acis un sāka skaitīt uz pirkstiem, …’’atlaistam kruķim, alkoholiķim un tādam nodevējam kā es”.

-      Kā jau teicu nezināju, ka tev ir seni draugi!

-      Tādēļ tagad man jāmēģina citviet.

-       Okay. Es pārbaudīšu šo pulverīti. Šodien pat.

Pie durvīm Harijs apstājās.

-      Kad pēdējo reizi tikāmies, tu sacīji, ka vijolīte nesen parādījusies Gēteborgā un Kopenhāgenā. Vai tas nozīmē, ka tur tā uzradusies pēc Oslo?

-Jā-

-      Vai parasti nenotiek otrādi: jaunas narkotikas vispirms nonāk Kopenhāgenā un tad izplatās ziemeļu virzienā?

-      Iespējams, tev taisnība. Kādēļ jautā?

-      īsti vēl nezinu. Kā tu teici kā sauc to pilotu?

-      Es neteicu. Šulcs. Tords. Vēl kaut kas?

-     Jā. Vai esi iedomājusies, ka tam aģentam varētu būt bijusi taisnība?

-      Taisnība?

-      Tajā ziņā, ka viņš turēja muti un nevienam neuzticējās. Varbūt bija sapratis, ka kaut kur vazājas dedzinātājs.

Harijs uzlūkoja lielo, plašo, katedrālei līdzīgo Telenor galvenās mītnes reģistratūru Fornebū. Desmit metrus tālāk, pie letes,

stāvēja divi apmeklētāji un gaidīja savu kārtu. Viņš redzēja, ka tiem izsniedz piespraudes un pie turniketiem tos sagaida cilvēki. Telenor acīmredzot bija ieviesis stingrākus noteikumus, un viņa plāns negaidīti ielauzties Klausa Torkilsena kabinetā vairs nelikās labs.

Harijs izvērtēja situāciju.

Torkilsenam noteikti nepatiks viņa apmeklējums. Tā vienkāršā iemesla dēļ, ka reiz viņš bija notiesāts par ekshibicionismu. No darba devēja to bija izdevies noslēpt, bet Harijs vairākus gadus bija izmantojis šo apstākli, piespiežot sniegt informāciju reizēm krietni plašāku, nekā telefonu kompānijai juridiski tas būtu atļauts. Un bez pilnvaras kopā ar policista ID karti Torkilsens droši vien pat nerunās ar viņu.

Pa labi no četriem turniketiem, kas veda uz liftiem, bija atvērtas lielas durvis, pa kurām devās iekšā apmeklētāju bariņš. Harijs ātri izlēma. Straujiem soļiem viņš devās pie grupiņas un iespiedās šajā pūlītī, kas lēnām tuvojās Telenor darbiniekam, kurš pieturēja atvērtās durvis. Harijs pievērsās blakus esošam vīrietim ar ķīniešiem raksturīgiem sejas vaibstiem:

-      Nin hāo.

-      Piedodiet?

Harijs izlasīja vārdu uz viņa piespraudes. Juki Nakazava.

-       Oh, Japanese! Harijs iesmējās un paplikšķināja mazajam cilvēciņam uz pleca, it kā tas būtu viņa sens draugs.

Juki Nakazava nedroši pasmaidīja.

-      Nice day! Harijs teica, nenoņemot roku no sarunbiedra pleca.

-       Yes, Juki atbildēja. Which company are you?'

-       “Telia Sonera”, Harijs paskaidroja.

-       Very, very good.[9]

Viņi pagāja garām Telenor darbiniekam, un Harijs ar acs kaktiņu ieraudzīja, ka tas viņiem tuvojas. Viņš jau aptuveni zināja, ko tas teiks. Un tā arī notika:

-      Sorry, sir, I can't let you in without a tag.3

Juki Nakazava izbrīnā paskatījās uz darbinieku.

*   * *

Torkilsens bija ticis pie jauna kabineta. Nostaigājis apmēram kilometru pa biroju gaiteņiem, Harijs beidzot kādā stikla būri pamanīja labi pazīstamu iespaidīga izmēra figūru.

Viņš devās iekšā.

Telefonu piespiedis pie auss, kabineta saimnieks sēdēja ar muguru pret durvīm. Harijs redzēja, kā siekalu šalts izdaiļo loga stiklu.

-     Velns lai parauj, jums jau sen vajadzēja palaist to SW2 serveri!

Harijs ieklepojās.

Krēsls pagriezās. Klauss Torkilsens bija kļuvis vēl treknāks. Pārsteidzoši elegantais, pēc pasūtījuma šūtais uzvalks daļēji apslēpa tauku krokas, tomēr nekas nespēja apslēpt visīstāko baiļu izteiksmi viņa burvīgajā sejā. Apburoši bija tas, ka acis, deguns un mute bija izlēmuši sapulcēties uz mazas saliņas viņa lielā ģīmja okeānā. Torkilsena skatiens noslīdēja pār Harija žaketes atloku.

-    Juki… Nakazava?

-     Kļaus! Harijs plati pasmaidīja un izpleta rokas it kā apkampienam.

-     Ko, pie velna, tu šeit dari? Klauss Torkilsens nočukstēja.

Harijs nolaida rokas.

-     Man arī ir prieks tevi redzēt!

Viņš apsēdās uz rakstāmgalda malas. Turpat, kur vienmēr mēdza sēdēt. Ielauzties un ieņemt mazliet augstāku vietu. Vienkārša un efektīva vadības metode. Torkilsens norija siekalas, un Harijs manīja, kā viņam uz pieres izspiežas lielas sviedru lāses.

-    Tronheimas mobilais tīkls, Torkilsens norūca un pamāja uz telefona pusi. Serverim vajadzēja darboties jau pagājušajā nedēļā. Cilvēkiem vairs nevar ticēt, velns parāvis! Man nav laika. Ko tu gribi?

-     Gusto Hansena mobilā telefona sarunu sarakstu, sākot ar maiju!

Harijs paņēma pildspalvu un uz dzeltenas lapiņas uzrakstīja vārdu.

-    Tagad esmu vadošā amatā un vairs nestrādāju tīklu ekspluatācijā.

-      Nē, bet tu tomēr vari pagādāt man šos numurus!

-      Vai tev ir atļauja?

-       Tad es būtu devies tieši pie atbildīgā par sakariem ar policiju, nevis pie tevis!

-      Un kādēļ tavs prokurors negribēja izsniegt atļauju?

Agrākais Torkilsens nebūtu atļāvies uzdot šādu jautājumu. Viņš

bija kļuvis drosmīgāks. Pašpārliecinātāks. Vai par iemeslu tam bija jaunais amats? Varbūt kaut kas cits? Harijs redzēja uz galda fotogrāfijas rāmīša mugurpusi. Šādas fotogrāfijas tiek novietotas, lai nepiemirstos, ka cilvēkam ir vēl kāds. Tātad ja tas nav suns, tad tā ir sieviete. Varbūt pat jauna. Kurš to būtu domājis? Vecais ekshibicionists sagādājis sev sievieti!

-       Es vairs nestrādāju policijā, Harijs sacīja.

Torkilsens viegli pasmaidīja.

-      Un tomēr vēlies informāciju par sarunām?

-       Man nevajag daudz. Tikai šo telefonu.

-         Kādēļ lai es to darītu? Ja atklāsies, ka šādu informāciju esmu sniedzis privātpersonai, mani padzīs no darba! Un to, ka esmu iegājis sistēmā un meklējis informāciju, var viegli noskaidrot.

Harijs neatbildēja.

Torkilsens rūgti iesmējās.

-        Es saprotu. Tā pati vecā, mazdūšīgā šantāža! Ja nesniegšu tev informāciju, apejot noteikumus, tu parūpēsies, lai mani kolēģi uzzinātu par to tiesas spriedumu!

-       Nē! Harijs iebilda. Es nedomāju baumot. Lūdzu tev tikai pakalpojumu. Kļaus! Tā ir personīga lieta. Manas bijušās draudzenes puika, būdams nevainīgs, riskē tikt notiesāts uz mūžu.

Harijs redzēja, kā notrīc Torkilsena dubultzods un kaklā izveidojas ņirba, kas turpina virzīties lejup un izzūd lielajā ķermeņa masā. Harijs nekad agrāk nebija uzrunājis Klausu Torkilsenu vārdā. Viņš skatījās uz Hariju. Samirkšķināja acis. Koncentrējās. Uz pieres tam iemirdzējās sviedru lāsītes, un Harijs varēja redzēt, kā viņa smadzeņu kalkulators saskaita, atņem un galu galā sasummē. Torkilsens noplātīja rokas un atgāzās pret krēsla atzveltni tā, ka tas nočīkstēja zem lielā svara.

-      Man žēl, Harij. Es labprāt tev palīdzētu, bet tieši šobrīd nevaru atļauties šāda veida līdzjūtību! Ceru, tu saproti!

-      Protams, Harijs atbildēja un pabraucīja zodu. Tas ir pilnīgi saprotami!

-      Paldies! Torkilsens, redzami atvieglots, noteica un sāka grozīties krēslā, laikam jau tādēļ, lai pieceltos un izvadītu Hariju ārā no šī stikla būra un no savas dzīves.

-      Tātad, Harijs turpināja, ja tu nesameklēsi man nepieciešamo informāciju, tad ne tikai tavi kolēģi uzzinās par atkailināšanos, bet ari tava sieva. Vai bērni jau ir? Jā? Viens, divi?

Torkilsens vēlreiz atslīga krēslā. Neticīgi vēroja Hariju. Vecais, trīcošais Klauss Torkilsens!

-      Tu… tu teici, ka ne…

Harijs paraustīja plecus.

-      Piedod! Bet tieši šobrīd nevaru atļauties šāda veida līdzjūtību!

Pulkstenis rādīja desmit minūtes pāri deviņiem vakarā, un Šrēdera restorāns bija pustukšs.

-                          Es negribēju, lai tu ierastos pie manis darbā, Beāte teica.

-            Zvanīja Heimens un pastāstīja, ka tu esot jautājis par telefonu sarakstiem. Esot dzirdējis, ka biji pie manis. Viņš mani brīdināja, lai nerakņājos šajā Gusto lietā.

-      Ko lai saku? Harijs atbildēja. Jauki, ka varēji atnākt!

Harijs uztvēra Nīnas acu skatienu, kura telpas otrā galā pasniedza puslitra alus kausus. Viņš pacēla divus pirkstus. Nīna pamāja ar galvu. Pēdējo reizi Harijs bija šeit pirms trim gadiem, taču Nīna joprojām saprata sava pastāvīgā viesa zīmju valodu: vienu alu sarunbiedram un vienu kafiju alkoholiķim.

-      Vai tavs biedrs izpalīdzēja dabūt to personu telefonu sarakstu, ar kuriem Gusto bija runājis?

-      Ļoti izpalīdzēja!

-      Un ko tu noskaidroji?

-      To, ka Gusto beigās droši vien bijušas naudas grūtības. Viņa numurs vairākas reizes ticis atslēgts. Daudz viņš nav zvanījis, bet ar Oļegu notikušas dažas īsas sarunas. Reizēm parunājis ar savu audžuvecāku meitu Irēni, taču sarunas pēkšņi izbeigušās dažas nedēļas pirms viņa nāves. Pārējie zvani galvenokārt uz PizzaXpressen. Vēlāk iegriezīšos pie Rākelas un sameklēšu internetā pārējos vārdus. Ko vari pastāstīt par analīzi?

-      Tavs nopirktais pulverītis ir gandrīz identisks tiem vijolītes paraugiem, kurus analizējām jau agrāk. Ir tikai neliela atšķirība to ķīmiskajā sastāvā šie brūnie fragmentiņi.

-      Tiešām?

-      Tā nav nekāda aktīva farmaceitiska viela. Gluži vienkārši tā ir glazūra, ar ko pārklāj tabletes. Saproti lai tās būtu vieglāk norīt un uzlabotos to garša.

-      Vai ir iespējams noskaidrot šīs glazūras ražotāju?

-      Teorētiski jā. Bet es pārbaudīju. Izrādās, ka ārstniecības līdzekļu ražotāji parasti izmanto paši savu glazūru, un tas nozīmē, ka globālā mērogā tādu ir vairāki tūkstoši.

-      Tātad šādā veidā mēs nekur netiksim?

-      Ar to vien nepietiek, Beāte turpināja. Dažu glazūras fragmentiņu iekšpusē vēl turējās tablešu daļiņas. Tas bija metadons.

Nīna pienāca ar kafiju un alu. Harijs pateicās, un viņa nozuda.

-      Biju domājis, ka metadons ir šķidrums un tiek pārdots pudelītēs.

-      To metadonu, kuru izmanto tā sauktajai narkomānu medikamentozai rehabilitācijai, lej pudelītēs. Es piezvanīju uz Svētā Ūlava slimnīcu. Viņi tur pēta opioīdus un opiātus un pastāstīja, ka metadona tabletes izmantojot sāpju remdināšanai.

-      Un vijolītē?

-     Jā, esot pilnīgi iespējams, ka modificētu metadonu var izmantot tās ražošanā.

-      Tas tikai nozīmē, ka vijolīti neražo no nulles. Bet kā tas var mums palīdzēt?

-      Tas var mums palīdzēt, Beāte sacīja un ar plaukstu apņēma alus glāzi. Ir tikai ļoti nedaudz kompāniju, kuras ražo metadona tabletes, un viena no tādām ir šeit, Oslo.

-      AB? Nycomed?

-      Onkoloģijas klīnika. Tiem ir sava pētījumu nodaļa, kas izgatavo metadona tabletes pret ļoti stiprām sāpēm.

-      Vēzis.

Beāte piekrītoši pamāja. Ar vienu roku viņa pielika pie lūpām alus kausu, bet ar otru kaut ko sameklēja un nolika Harija priekšā uz galda.

-      No Onkoloģijas klīnikas?

Beāte vēlreiz pamāja.

Harijs paņēma tabletīti pirkstos. Tā bija apaļa, maza, ar brūnajā glazūrā iespiestu burtiņu “0”.

-      Vai zini, Beāte, ko es domāju?

-      Nē.

-      Domāju, ka Norvēģija ir radījusi sev jaunu eksporta preci!

-      Vai tu gribi teikt, ka Norvēģijā kāds ražo un eksportē vijolīti? Rākela jautāja.

Sakrustojusi rokas uz krūtīm, viņa stāvēja, atspiedusies pret Oļega durvju stenderi.

-      Uz to norāda vairāki faktori, Harijs atbildēja un ierakstīja meklētājā nākamo vārdu no Torkilsena saņemtā saraksta. Pirmkārt, Oslo atrodas centrā un apļi no tās plešas uz āru. Interpolā neviens nebija ne redzējis, ne arī ko dzirdējis par vijolīti, pirms tā uzradās Oslo, un tikai tagad to var nopirkt uz ielām Zviedrijā un Dānijā. Otrkārt, tajā ir sasmalcinātas metadona tabletes, kas varu apzvērēt ir ražotas Norvēģijā. Harijs nospieda meklēšanas ikoniņu. Treškārt, nupat Oslo lidostā tika aizturēts pilots ar vielu, kas varētu būt vijolīte, bet vēlāk tā tika apmainīta.

-      Apmainīta?

-      Tādiem gadījumiem sistēmā ir dedzinātājs. Lieta tāda, ka šis pilots gatavojās atstāt Norvēģiju, viņam vajadzēja lidot uz Bangkoku.

Harijs sajuta viņas parfīmu un saprata, ka Rākela atgājusi no durvīm un tagad stāv viņam aiz muguras. Tumšajā zēna istabā vienīgais gaismas avots bija monitors.

-      Seksīga bilde! Kas viņa ir? Viņas balss atskanēja Harijam tieši pie auss.

-      Isabelle Skeijena. Pilsētas domes locekļa sekretāre. Viena no tām, kam Gusto bija zvanījis. Pareizāk sakot, viņa bija zvanījusi Gusto.

-      Asins donora T krekliņš viņai, šķiet, ir vienu numuru par mazu!

-      Politiķu darbā laikam ietilpst arī aģitācija par asins nodošanu.

-      Vai tevi var uzskatīt par politiķi, ja esi tikai pilsētas domes locekļa sekretārs?

-      Vienalga. Šī kundzīte apgalvo, ka viņai esot AB grupa un negatīvais rēzus faktors un tad vienkārši ir pienākums būt donoram!

-     Jā, reta asinsgrupa. Vai tāpēc tu tik ilgi skaties uz šo fotogrāfiju?

Harijs pasmaidīja.

-      Te ir daudzas norādes. Zirgu audzēšana. “Ielu slaucītāja”?

-      Tā bija viņa, kurai tika tas gods iesēdināt visas narkobandas aiz restēm.

-      Acīmredzot ne visas! Mani interesē, par ko gan viņa un tāds kā Gusto varētu būt runājuši!

-      Njā. Viņa taču vada pilsētas domes sociālās daļas cīņu pret narkotikām, tādēļ varbūt izmantoja viņu vispārējas informācijas iegūšanai.

-      Pulksten pusdivos naktī?

-      Opā!

-       Nāksies viņai pajautāt!

-     Jā, to tu laikam darīsi labprāt!

Harijs pagrieza galvu uz viņas pusi. Rākelas seja bija tik tuvu, ka viņš nespēja fokusēt skatienu.

-      Vai tas ir tas, ko es domāju, mīļā?

Viņa klusi iesmējās.

-       Nepavisam. Viņa taču izskatās lēta!

Harijs lēni ievilka elpu. Rākela nepakustējās.

-      Un kas liek tev domāt, ka man nepatīk lētas? viņš iejautājās.

-      Un kādēļ tu čuksti?

Rākelas lūpas kustējās tik tuvu Harija sejai, ka viņš juta gaisa plūsmu no viņas mutes.

Divas garas sekundes istabā bija dzirdams vienīgi datora ventilators. Tad viņa pēkšņi izslējās. Paskatījās uz Hariju ar svešādu skatienu, it kā būtu tūkstoš metru lielā attālumā no viņa, iespieda vaigus plaukstās, kā vēlēdamās tos atvēsināt, tad pagriezās un izgāja no istabas.

Harijs atgāza galvu, aizvēra acis un klusi izlamājās. Dzirdēja, kā viņa ņemas pa virtuvi. Vairākas reizes dziļi ieelpoja. Nolēma: tas, kas nupat notika, nav noticis. Mēģināja atkal sakopot domas. Un turpināja.

Viņš sāka meklēt pārējos vārdus. Daži no tiem parādījās desmit gadus vecu slēpošanas sacensību uzvarētāju sarakstos vai atskaitēs par radinieku kopā sanākšanām. Daži vārdi vispār neparādījās. Tie bija cilvēki, kuri vairs neeksistēja, kuri bija izslēgti no modernās sabiedrības gandrīz visaptverošās prožektoru gaismas, kuri bija atraduši ēnainus stūrīšus un negaidīja neko vairāk kā vien nākamo devu.

Harijs sēdēja un skatījās sienā uz puisi afišā, ar spalvu rotājumu uz galvas. Zem tā bija uzraksts: Jonsi. Harijam radās vāja nojausma, ka tam varētu būt kāds sakars ar islandiešu grupu Sigur Ros. Debešķīga mūzika un pastāvīga dziedāšana falsetā. Diezgan patālu no Megadeth un Slayer. Bet Oļegam, protams, gaume varēja mainīties. Vai arī tikt ietekmēta. Harijs aizlika plaukstas aiz pakauša.

Irēne Hansena.

Harijs atskārta, ka telefonu numuru sarakstā viņu kaut kas bija pārsteidzis. Ka Gusto un Irēne runājuši pa telefonu gandrīz katru dienu, līdz pat pēdējai sarunai. Un pēc tās viņš nebija pat mēģinājis piezvanīt. It kā abi būtu sastrīdējušies. Vai arī Gusto bija zinājis, ka Irēni vairs nevarēs sazvanīt. Bet tad, tās dienas rītā, kad Gusto tika nošauts, viņš bija piezvanījis uz viņas mājas telefonu. Un viņam atbildēja. Saruna bija ilgusi vienu minūti un divpadsmit sekundes. Kāpēc Harijam tas šķita dīvaini? Viņš pamēģināja atgriezties pie sākotnējās domas, tomēr tas neizdevās. Tad uzklikšķināja Irēnes mājas telefona numuru. Neviens neatbildēja. Pamēģināja mobilo telefonu. Sveša balss paziņoja, ka abonenta numurs uz laiku ir atvienots. Neapmaksāti rēķini.

Nauda.

Viss sākas un beidzas ar naudu. Ar narkotikām vienmēr bija tā. Harijs apdomājās. Mēģināja atcerēties Beātes pieminēto vārdu tā pilota vārdu, kurš tika aizturēts ar pulventi rokas bagāžā. Policista atmiņa nepievīla. Abonentu bāzē viņš ierakstīja vārdu “TORDS ŠULCS”.

Parādījās mobilā telefona numurs.

Harijs atvēra Oļega rakstāmgalda atvilktni, lai sameklētu pildspalvu. Paceļot žurnāla “Masterful Magazine” numuru, viņa uzmanību piesaistīja avīzes izgriezums plastikāta vāciņos. Viņš tūlīt atpazina pats savu seju tikai krietni jaunāku. Harijs izņēma vāciņus un pārcilāja pārējos avīžrakstiņus. Tie visi vēstīja par lietām, pie kurām viņš bija strādājis, visos bija pieminēts vai nu viņa vārds, vai ievietota fotogrāfija. Bija arī kāda sena intervija psiholoģijas žurnālā, kur viņš bija atbildējis ne bez zināma sapīkuma, cik Harijs atcerējās, uz jautājumiem par sērijveida slepkavībām. Harijs aizvēra atvilktni. Pārlaida skatienu istabai. Radās vēlme kaut ko sasist. Tad izslēdza datoru, paņēma mazo čemodāniņu, izgāja koridorā un uzvilka savu linauduma žaketi. No virtuves iznāca Rākela. Notrauca neredzamu puteklīti no Harija žaketes piedurknes.

-       Tas ir savādi, viņa ieteicās. Tik sen neesmu tevi redzējusi, man jau bija izdevies sākt tevi aizmirst, un tad tu atkal esi šeit!

-     Jā! Harijs piekrita. Vai tas ir labi?

Viņas lūpām pārslīdēja ašs smaids.

-       Nezinu. Gan labi, gan slikti. Saproti?

Harijs pamāja un pievilka Rākelu sev klāt.

-      Tu esi pats sliktākais, kas ar mani ir noticis, viņa turpināja. Un pats labākais. Pat tagad, tikai ar savu klātbūtni vien, tu vari mani piespiest aizmirst visu pārējo! Nē, es nezinu, vai tas ir labi!

-      Es zinu.

-      Kas tas ir? Viņa norādīja uz čemodāniņu.

-      Es atkal apmetīšos Leon.

-       Bet…

-      Parunāsim rīt! Arlabunakti, Rākela!

Harijs noskūpstīja viņu uz pieres, atvēra durvis un izgāja ārā, siltajā rudens vakarā.

*   * *

Jaunais cilvēks Leon reģistratūrā pateica, ka Harijam nevajagot aizpildīt jaunu anketu, un piedāvāja viņa bijušo, 301. numuru. Harijs piekrita ar noteikumu, ka tiks izlabots salauztais aizkaru stienis.

-     Vai tas atkal salūzis? reģistrators pabrīnījās. To izdarīja iepriekšējais īrnieks. Viņam, nabadziņam, uznāca niknuma lēkme.

Viņš iedeva Harijam istabas atslēgu un piebilda:

-     Ari viņš bija policists.

-     Šis īrnieks?

-    Jā, viens no pastāvīgajiem klientiem! Slepenais aģents. Under cover, kā jūs sakāt.

-     Mm. Ja jau tu zini, ka viņš bija slepenais aģents, tad drīzāk over cover!

Puisis pasmaidīja.

-     Palūkošu, vai blakustelpā ir kāds aizkaru stienis.

Un viņš nozuda.

-     Aģentiņš bija ļoti līdzīgs tev! kāda zema balss ierunājās.

Harijs pagriezās.

Uz krēsla telpā, kuru ļoti nosacīti varēja saukt pat vestibilu, sēdēja Kato. Viņš izskatījās noguris un lēni kratīja galvu.

-     Ļoti līdzīgs tev, Harij! Ļoti kaislīgs. Ļoti pacietīgs. Ļoti spītīgs. Diemžēl. Ne tik garš kā tu, protams. Ar pelēkām acīm. Bet tāds pats policista skatiens un tikpat vientuļš. Un turpat viņš nomira. Tev vajadzēja aizbraukt, Harij! Tev vajadzēja būt tajā lidmašīnā!

Ar saviem garajiem pirkstiem viņš izdarīja kaut kādus nesaprotamus žestus. Kato skatiens bija tik sērīgs, ka Harijam vienu mirkli likās vecais virs tūlīt sāks raudāt. Kato sāka smagi slieties kājās, un Harijs pievērsās puisim aiz letes.

-     Vai viņš runā patiesību?

-     Kurš? jaunais cilvēks pārjautāja.

-     Viņš! Harijs pagriezās, lai norādītu uz Kato.

Bet viņa vairs nebija. Acīmredzot bija ātri nozudis tumsā pie kāpnēm.

-     Vai aģents nomira šeit, manā numurā?

Puisis ar ilgu skatienu nopētīja Hariju, tad atbildēja:

-      Nē, viņš pazuda. Viņu izskaloja krastā pie Operas. Paklau, aizkaru stieni es neatradu, bet ko teiksi par šo neilona auklu? To var ievilkt aizkaros un galus piesiet pie stieņa kronšteiniem!

Harijs domīgi pamāja ar galvu.

Kad pulkstenis rādīja jau pāri diviem naktī, Harijs vēl bija nomodā un smēķēja savu pēdējo cigareti. Aizkari un tievā neilona aukliņa gulēja uz grīdas. Logā pagalma pretējā pusē viņš redzēja sievieti. Tā dejoja nedzirdamu valsi, bez partnera. Harijs ieklausījās pilsētas skaņās un vēroja dūmus, kas vijās pret griestiem. Pētīja to līkumaino virzību augšup, it kā to nejaušos rakstus, un mēģināja tajos saskatīt kaut kādu likumsakarību.

19.  NODAļA

Divus mēnešus pēc vecā un Isabelles sarunas sākās tīrīšana.

Pirmie tika novākti vjetnamieši. Avīzē rakstīja, ka kruķi esot vienlaicīgi iebrukuši deviņās vietās, atraduši piecas heroīna noliktavas un arestējuši trīsdesmit sešus vjetkongiešus. Nedēļu vēlāk pienāca kārta Kosovas albāņiem. Kruķi izmantoja grupas Delta palīdzību, lai iebruktu dzīvoklī Helsfīras rajonā, par kuru, pēc čigānu barona domām, neviens nezināja. Tiem sekoja ziemeļafrikāņi un lietuvieši. Orgnoza šefs, glīts švīts ar garām skropstām, avīzei komentēja, ka viņi saņēmuši anonīmu informāciju. Turpmāko nedēļu laikā visi ielu tirgoņi, sākot ar ogļmelnajiem somāliešiem līdz pienbaltajiem norvēģiem, tika izķerti un iesēdināti aiz restēm. Taču starp tiem nebija neviena no mums, kuri nēsā Arsenal formu. Mēs jutām, ka uz ielām kļuvis brīvāk, un rindas sāk veidoties garākas. Vecais piesaistīja vairākus bez darba esošus ielu tirgoņus, tomēr pildīja savu vienošanās daļu: Oslo centrā tirdzniecība ar heroīnu kļuva gandrīz nemanāma. Mēs samazinājām heroīna importu, jo ar vijolīti nopelnījām daudz vairāk. Vijolīte bija dārga, tādēļ daļa mēģināja pārslēgties uz morfīnu, tomēr pēc neilga laiciņa atkal atgriezās.

Mēs pārdevām ātrāk, nekā Ibsens spēja saražot.

Reiz, otrdienā, prece mums izbeidzās jau pusvienos, un, tā kā bija stingri aizliegts izmantot mobilos telefonus vecais domāja, ka Oslo ir tāda pati kā draņķa Baltimora, es devos uz dzelzceļa staciju un no telefona automāta piezvanīju uz krievu Gresso telefonu. Andrejs atbildēja, ka esot aizņemts, bet padomāšot, kā rīkoties. Oļegs, Irēne un es apsēdāmies Šippergātā uz kāpnēm, aizraidījām prom pircējus un atpūtāmies. Pēc stundas ieraudzīju, ka klibodams mums tuvojas kāds tips. Tas bija pats Ibsens. Viņš bija piedzēries. Lamājās un plātījās ar rokām. Līdz brīdim, kad pamanīja Irēni. Tad uzreiz pierima un balss kļuva samiernieciskāka. Ienāca mums līdzi pagalmā un iedeva plastikāta maisiņu ar simts devām.

-      Divdesmit tūkstošus! viņš sacīja un pastiepa roku, jo šis tomēr esot “cash business”.

Es pavedu viņu sāņus un teicu, ka nākamreiz, kad beigsies prece, mēs taču varētu aizskriet tieši līdz viņam.

-      Es nevēlos viesus! viņš atcirta.

-       Varbūt es samaksāšu mazliet vairāk nekā divus simtus par devu! sacīju.

Viņš ar aizdomām paskatījās uz mani.

-       Vai tu plāno atvērt pats savu bodīti? Ko tavs šefs par to sacīs?

-      Tas lai paliek starp mums, es atbildēju. Mēs runājam par mazām partijām. Desmit divdesmit devas draugiem un paziņām!

Ibsens skaļi iesmējās.

-     Paņemšu līdzi meiteni, es turpināju. Starp citu, viņas vārds ir Irēne.

Ibsens pārstāja smieties. Skatījās uz mani. Mēģināja vēlreiz iesmieties, taču tas viņam, kroplim, neizdevās. Viņa skatienā bija skaidri izlasāms: vientulība, alkatība, naids. Un iekāre. Nolādētā iekāre.

-      Piektdien, viņš noteica. Pulksten divdesmitos. Vai viņa dzer džinu?

Es pamāju. No šī brīža dzer.

Viņš iedeva man adresi.

Pēc divām dienām vecais uzaicināja mani uz pusdienām. Vienu mirkli iedomājos, ka Ibsens izpļāpājies, bet tad atcerējos viņa skatienu. Mūs apkalpoja Peters. Sēdējām aukstajā ēdamistabā pie garā galda, un vecais pastāstīja, ka esot samazinājis heroīna importu pa sauszemi no Amsterdamas un tagad ar dažu pilotu palīdzību piegādes notiekot no Bangkokas. Viņš izskaidroja man skaitļus, pārbaudīja, vai es visu saprotu, un atkārtoja parasto jautājumu, vai es nelietoju vijolīti. Viņš sēdēja pustumsā un vēroja mani, bet, kad kļuva vēls, pasauca Peteru un palūdza aizvest mani līdz mājām. Mašīnā es iedomājos, vai nepajautāt Peteram: kā viņam šķiet, varbūt vecais ir impotents?

Ibsens dzīvoja tipiskā vecpuiša dzīvoklī daudzdzīvokļu mājā Ēkebergā. Liels plazmas ekrāns, mazs ledusskapītis un kailas sienas. Viņš pasniedza sliktu “GT” ar negaršīgu toniku, bez citrona šķēlītes, bet ar trim ledus gabaliņiem. Irēne rīkojās pēc plāna: smaidīja, bija laipna un visu runāšanu atstāja manā ziņā. Ibsens idiotiski ķiķināja un blenza uz Irēni, taču laimīgā kārtā paspēja aizvērt muti ikreiz, kad no tās gatavojās tecēt siekalas. Viņš atskaņoja nolādēto klasisko mūziku. Es dabūju savas paciņas, un mēs vienojāmies, ka piekāpšu atkal pēc četrpadsmit dienām. Kopā ar Irēni.

Tad parādījās pirmās ziņas par to, ka nāves gadījumu skaits pārdozēšanas dēļ ir samazinājies. Taču netika rakstīts, ka tie, kuri vijolīti lietoja pirmo reizi, jau pēc dažām nedēļām, drudžaini trīcēdami, abstinences ieplestām acīm, stāvēja rindā pēc devas un, turot rokā sagumzītās simt kronu banknotes, raudāja, uzzinot, ka cena atkal cēlusies.

Trešajā apmeklējuma reizē pie Ibsena viņš paveda mani sāņus un teica, ka vēloties, lai nākamreiz Irēne nākot viena. Es piekritu, bet tādā gadījumā man vajadzēs piecdesmit paciņas un cena būs simts kronu par vienu. Viņš viegli pamāja ar galvu.

Irēni nācās nedaudz pierunāt, jo šoreiz vecie triki nelīdzēja, vajadzēja runāt asākā tonī. Paskaidroju, ka tā ir mana izdevība. Mūsu izdevība. Pajautāju, vai viņa grib, lai es dzīvotu uz matrača mēģinājumu zālē. Galu galā Irēne, asarām plūstot, nomurmināja, ka to nu gan viņa nevēloties. Un vēl viņa negribot… Un es atbildēju, ka to arī nevajag, viņa varētu būt tikai mazliet laipna pret šo nabaga vientuļo cilvēku, ar tādu kāju viņa dzīve droši vien nav īpaši jauka. Irēne pamāja un sacīja, lai apsolu, ka neko neteikšu Oļegam. Pēc viņas aiziešanas jutos tik slikti, ka izšķīdināju vienu vijolītes paciņu un pārpalikumu izsmēķēju cigaretē. Pamodos no tā, ka mani kāds purināja aiz pleca. Viņa stāvēja, noliekusies pār matraci, un raudāja tā, ka asaras krita man uz sejas un dzeldināja acis. Ibsens bija mēģinājis, bet viņa aizbēgusi.

-        Vai paciņas dabūji? es noprasīju.

Acīmredzot biju uzdevis nepareizu jautājumu. Viņa galīgi sabruka. Tad teicu, ka man ir kaut kas tāds, no kā viņai atkal kļūs labi. Es sagatavoju šļirci, un viņa ar savām lielajām, asaru pilnajām acīm noskatījās, kā es viņas baltajā, gludajā ādā sameklēju zilu vēnu un ieduru tajā adatu. Spiežot šļirces virzuli, jutu, kā spazmas no viņas ķermeņa pāriet uz manējo. Viņas mute pavērās it kā mēmā orgasmā. Un tad reibums aizvilka priekšā viņas acīm bezkrāsainu plīvuru.

Ibsens varbūt bija vecs cūka, taču savu ķīmiju viņš pieprata.

Bet es zināju arī to, ka esmu zaudējis Irēni. Ieraudzīju to viņas skatienā, kad pajautāju par paciņām. Nekas vairs nevarēja būt pa vecam. Tovakar redzēju, kā Irēne ieslīd noreibumā kopā ar manām iespējām kļūt par miljonāru.

Vecais turpināja pelnīt miljonus. Tomēr viņš pieprasīja vairāk un ātrāk. Likās, ka viņam kaut kas jāpaspēj, varbūt jāatdod parāds, kura atmaksas termiņš drīz beigsies. Es neredzēju, ka viņš tērētu naudu: māja bija tā pati vecā, limuzīns tika mazgāts un bija tīrs, bet to nenomainīja, un personāls bija un palika divi cilvēki Andrejs un Peters. Vienīgais mūsu konkurents bija Los Lobos. Bet arī tie bija paplašinājuši savu ielu tirgoņu tīklu, nolīgstot tos vjetnamiešus un marokāņus, kuri vēl nebija sabāzti aiz restēm. Un tie pārdeva vijolīti ne tikai Oslo centrā, bet arī Kongsvingerē, Trumsē, Tronheimā un tā vismaz baumoja arī Helsinkos. Iespējams, Ūdins un Los Lobos nopelnīja vairāk nekā vecais, bet abi bija sadalījuši tirgu, nenotika cīņas par teritoriju, abi grasījās kļūt stāvus bagāti. Normālam biznesmenim jāsamierinās ar nolādēto status quo.

Pie spilgti zilajām debesīm bija tikai divi mākonīši.

Pirmais no tiem bija slepenais aģents ciešajā žokejcepurītē. Mēs zinājām: policija saņēmusi rīkojumu, ka pagaidām Arsenal formas nav galvenais mērķis, taču šis aģents tomēr turpināja grozīties ap mums. Otrs mākonītis Los Lobos bija sākuši pārdot vijolīti Lillestremā un Drammenē lētāk nekā Oslo, tādēļ vairāki mūsu klienti sēdās vilcienā un devās uz turieni.

Reiz mani izsauca pie vecā un lika nodot ziņu kādam policistam. Viņa vārds bija Trulss Berncens, un tam vajadzēja notikt pilnīgi slepeni. Es pajautāju, kādēļ to nevar izdarīt Andrejs vai Peters, bet vecais paskaidroja, ka tāda bijusi viņa vienošanās arBerncenu nekādu tiešu kontaktu, kas varētu aizvest policiju līdz viņam. Un, kaut gan arī man esot informācija, kas var viņu atklāt, es, neskaitot Peteru un Andreju, esot vienīgais, kuram viņš uzticoties. Jā, daudzējādā ziņā viņš vairāk uzticējās man. Narkotiku barons uzticas Zaglim, es nodomāju.

Runa bija par to, ka viņš ir noorganizējis tikšanos ar Ūdinu, lai aprunātos par Drammeni un Lillestremu. Tikšanās bija paredzēta McDonald’s Hjirkeveienā Majūštuenas rajonā ceturtdien, pulksten septiņos vakarā. Viņi bija noīrējuši visu otro stāvu bērnu svētkiem, un citiem apmeklētājiem tas būs slēgts. Es iztēlē iedomājos situāciju: baloniņi, serpentīns, papīra kronīši un viens nolāpīts klauns. Un sastingušo klauna ģīmi, ieraugot dzimšanas dienas viesus: muskuļainos baikerus ar slepkavnieciskām sejām un kniedēm uz apģērba un Ūdinu ar veco, kuri, mielojoties ar pommes frites, ar skatieniem mēģina piebeigt cits citu.

Trulss Berncens dzīvoja viens pats īrētā dzīvoklī Manglerudā, bet, kad agri svētdienas rītā piezvanīju pie durvīm, viņa nebija mājās. Kaimiņš, droši vien saklausījis zvanu Berncena dzīvoklī, paliecās ārā no balkona un nokliedza, ka Trulss esot pie Mikaēla un būvējot terasi. Un, braucot uz norādīto adresi, man ienāca prātā, ka Manglerudai jābūt draņķīgai vietai, kurā visi cits citu pazīst.

Heienhallē esmu bijis jau agrāk. Tā ir Manglerudas Beverlihilsa. Lielas villas ar panorāmu uz Kvērnerdālenu, centru un Holmenkolleni. Es stāvēju uz ceļa un skatījos lejup uz pusuzcelto māju. Tās priekšā, turot rokās alus bundžas, stāvēja līdz viduklim kailu vīru bariņš. Tie sarunājās, smējās un norādīja uz ieveidņiem, kur acīmredzot atradīsies terase. Vienu no šiem vīriem es tūlīt pazinu. Glīts kā modelis, ar garām skropstām. Jaunais Orgnoza šefs. Pamanījuši mani, vīri strauji apklusa. Un es sapratu, kādēļ. Viņi visi bija policisti policisti, kuri sajutuši bandītu. Situācija nebija laba. Vecajam netiku vaicājis, taču pats biju spējīgs uzminēt, ka Trulss Berncens ir tas sabiedrotais policijā, kuru vecais bija ieteicis sameklēt Isabellei Skeijenai.

-Jā? vīrietis ar garajām skropstām iejautājās.

Viņš izskatījās ļoti labi trenēts. Vēdera muskuļi atgādināja bruģakmeņus. Man vēl bija iespēja atkāpties un sameklēt Berncenu vēlāk. Patiešām nezinu, kādēļ darīju to, ko darīju.

-      Man ir kas sakāms Trulsam Berncenam, skaļi un skaidri atbildēju.

Pārējie pievērsās savam biedram, kurš, nolicis alus bundžiņu, gāzelēdamies uz līkajām kājām, sāka man tuvoties. Viņš neapstājās līdz brīdim, kamēr pienāca man tik tuvu, lai pārējie nevarētu mūs dzirdēt.

Gaišiem matiem, ar atvilktnei līdzīgu, izvirzītu, spēcīgu apakšžokli. Mazajās cūkas ačtelēs vīdēja naidpilns aizdomīgums. Ja viņš būtu mājdzīvnieks, tad tīri estētisku iemeslu dēļ to vajadzētu iemidzināt.

-      Es nezinu, kas tu esi, viņš nočukstēja, taču varu nojaust un, velns parāvis, nevēlos, lai kāds pie manis ierastos šādā veidā! Skaidrs?

-      Skaidrs.

-      Runā ātri, kas sakāms!

Pateicu par tikšanās vietu un laiku. Un to, ka Ūdins brīdinājis: ieradīšoties ar visu savu bandu.

-      Citādi droši vien neuzdrošinātos! Berncens ierukšķējās.

-      Mums ir informācija, ka viņi nupat saņēmuši lielu heroīna partiju, es teicu.

Vīri pie terases bija atsākuši dzert alu, taču es ievēroju, ka Orgnoza šefs visu laiku met uz mums skatienu. Es runāju klusi, cenšoties pateikt visu nepieciešamo.

-       Tas atrodas klubā Alnabrū, bet pēc pāris dienām to aizvāks.

-      Izklausās pēc dažiem arestiem, kam sekos neliela kratīšana! Berncens atkal ierukšķējās, un tikai tagad es sapratu, ka tiem vajadzētu būt smiekliem.

-       Tas ir viss! es sacīju un pagriezos, lai dotos prom.

Biju pagājis tikai dažus metrus, kad izdzirdēju uzsaucienu. Nemaz nevajadzēja pagriezties, lai zinātu, kurš tas ir. Jau uzreiz ieraudzīju to viņa acīs. Tā tomēr ir mana specialitāte. Viņš mani panāca, un es apstājos.

-      Kas tu esi? viņš noprasīja.

-      Gusto. Es atbīdīju matus no acīm, lai viņam tās būtu labāk redzamas. Un tu?

Kādu sekundi viņš izbrīnā mani vēroja, it kā tas būtu grūts jautājums. Tad, viegli pasmaidījis, atbildēja:

-      Mikaēls.

-      Sveiks, Mikaēl! Kur tu trenējies?

Viņš ieklepojās.

-      Ko tu šeit dari?

-      Es jau teicu. Ziņojums Trulsam. Vai varu dabūt malciņu no tava alus?

Likās, ka savādie baltie plankumi viņa sejā pēkšņi iekvēlotos. Viņš ierunājās aiz niknuma drebošā balsī:

-Ja esi izpildījis savu uzdevumu, tad iesaku nozust!

Es sastapu viņa skatienu. Traki niknas, zaļas acis. Mikaēls Belmans bija tik skaists, ka man radās vēlēšanās pieskarties viņa krūtīm. Ar pirkstu galiem sajust saulē sasilušo, sasvīdušo ādu. Sajust muskuļus, kas šoka dēļ automātiski saspringst; ko, pie velna, es atļaujos? Sajust, kā, ar īkšķi un rādītājpirkstu saspiests, piebriest krūšu galiņš. Un sajust saldās sāpes no viņa sitiena, aizsargājot savu labo vārdu un reputāciju. Mikaēls Belmans. Es pazinu šo iekāri. Pats savu nolādēto vēlmi.

-      Gan tiksimies! es noteicu.

Tovakar es to sapratu. Sapratu, kā man izdarīt to, kas es pieļauju nav izdevies tev. Ja tev būtu izdevies, tu droši vien nepamestu mani, vai ne? Kā kļūt par cilvēku. Kā kļūt par miljonāru.

20.   NODAĻA

Fjordā tik intensīvi atmirdzēja saule, ka Harijam savās sieviešu saulesbrillēs vajadzēja piemiegt acis.

Oslo sejas savilkšanu veica ne tikai Bjērvīkā vien, tā bija ieguvusi arī silikona krūti jauna pilsētas rajona veidolā, kas slējās fjordā vietā, kur agrāk bija neizteiksmīgs un garlaicīgs skats. Šī silikona monstra vārds bija Tjuvholmene, un tā izskatījās dārga. Dārgi dzīvokļi ar dārgu skatu uz fjordu, dārgas laivu piestātnes, mazi, dārgi modes veikaliņi, kuros katrs modelis bija tikai vienā eksemplārā, galerijas ar parketu, darināta no nezināma džungļu koka, kas izraisīja lielāku interesi nekā mākslas darbi pie sienām. Šī rajona silikona krūts galiņš raudzījās tieši uz fjordu, un to sauca “Jūras žurnāls”. Tas gan nebija nekāds drukāts izdevums par jahtām, bet ekskluzīvs restorāns ar tādām cenām, ka palīdzēja Oslo aiziet garām Tokijai kā pasaulē dārgākajai pilsētai.

Harijs devās iekšā. Galvenais oficiants viņu pieklājīgi pasveicināja.

-      Es meklēju Isabelli Skeijenu! Harijs sacīja un palūkojās telpā. Tā izskatījās pēc pārpildītas barakas.

-     Vai zini, uz kā vārda galdiņš ir pasūtīts? oficiants, viegli smaidot, pajautāja.

Harijs saprata, ka visi galdiņi tiek iepriekš pasūtīti.

Harijs bija piezvanījis uz rātsnamu, uz pilsētas domes sociālo lietu biroju, un sieviete, kura viņam atbildēja, sākumā pateica tikai to, ka Isabelle Skeijena devusies ieturēt lenču. Bet, kad Harijs pateica, ka tieši tādēļ arī zvanot, jo sēžot Continental un gaidot viņu, sekretāre, nedaudz izbijusies, izpļāpājās, ka lenču viņa ieturot “Jūras žurnālā”.

-       Nē, Harijs atbildēja. Vai varu iet un pameklēt?

Oficiants vilcinājās. Novērtēja viņa apģērbu.

-      Viss kārtībā, Harijs sacīja. Es viņu redzu!

Viņš ātri pagāja garām oficiantam, nesagaidījis tā galīgo spriedumu.

Gan seju, gan pozu viņš atpazina pēc fotogrāfijām intemetā. Sieviete stāvēja ar seju pret ēdamzāli, elkoņus atspiedusi uz bāra letes. Droši vien gaidīja kādu, ar kuru bija norunājusi tikties, bet, raugoties no malas, vairāk likās, it kā viņa uzstātos ar runu. Uzlūkojis vīriešus pie galdiņiem, Harijs saprata, ka viņa, visticamāk, dara gan vienu, gan otru. Viņas raupjo, gandrīz vīrišķīgo seju uz pusēm dalīja cirvja asmenim līdzīgs deguns. Un tomēr Isabellei Skeijenai piemita tas parastais skaistums, ko citas sievietes labprāt dēvē par elegantu. Aukstās, zilās acis bija iekrāsotas melnas, atgādinot plēsīga vilka skatienu. Savukārt matu sakārtojums likās gandrīz smieklīgs: blondajiem matiem izveidotā lelles frizūra vijīgās cirtās nokarājās abpus vīrišķīgajai sejai. Tomēr apkārtējo skatienus viņai piesaistīja tieši augums.

Isabelle Skeijena bija ļoti gara, atlētiski veidota sieviete ar platiem pleciem un gurniem. Melnās, cieši piegulošās bikses izcēla muskuļotās ciskas. Harijs prātoja, ka viņas krūtis ir vai nu neīstas, paceltas ar neparastas konstrukcijas krūšturi, vai arī vienkārši ļoti iespaidīgas. Google meklētājā viņš bija noskaidrojis, ka Isabelle kādā saimniecībā Riges komūnā nodarbojas ar zirgu audzēšanu, ir divas reizes šķīrusies, pēdējā reizē no kāda finansista, kurš četras reizes kļuvis bagāts un trīs reizes bankrotējis, viņa piedalījusies valsts mēroga šaušanas sacensībās, ir donore, bijusi iesaistīta skandālā: padzinusi no darba politisko padomnieku, jo viņš “esot tūļa”, un viņa ar lielu patiku pozējot fotogrāfiem filmu un teātra pirmizrādēs. īsi sakot aktīva dāmīte.

Harijs ienāca viņas redzeslokā, un pusi no visa noietā attāluma līdz viņai Isabelle nenovērsa no Harija skatienu. Kā cilvēks, kurš skatīšanos uzskata par savām dabiskajām tiesībām. Harijs piegāja pie viņas, lieliski apzinoties, ka viņa muguru vēro vismaz ducis acu.

-      Tu esi Isabelle Skeijena! viņš ierunājās.

Likās, viņa tam atbildēs pavisam īsi, bet Isabelle pārdomāja, piešķieba galvu un teica:

-      Tā vienmēr ir ar šiem pārāk dārgajiem Oslo restorāniem, vai ne? Visi apmeklētāji ir personības. Tā… Viņa vilka skaņu “ā”, vienlaikus ar skatienu lēnām nopētot Hariju no galvas līdz kājām. Kas tu esi?

-      Harijs Hols.

-       Kaut kas tevī šķiet pazīstams. Vai esi bijis televīzijā?

-      Pirms daudziem gadiem. Pirms šīs. Viņš pieskārās rētai uz sejas.

-      Tieši tā! Tu esi tas policists, kurš toreiz noķēra sērijveida slepkavu, vai ne?

Šeit varēja iet divus ceļus. Harijs izvēlējās šauro.

-      Biju policists.

-      Un ko tagad dari? Isabelle vienaldzīgi pajautāja, ļaujot skatienam slīdēt pāri viņa plecam uz ieejas pusi. Saknieba sarkani krāsotās lūpas un vairākas reizes noplivināja skropstas. Laikam jau nozīmīgs lenčs.

-      Gatavie apģērbi un apavi, Harijs atbildēja.

-      Redzu. Lielisks uzvalciņš.

-       Lieliski apavi! Riks Ovenss?

Viņa pavērās Harijā, it kā iepazīstoties no jauna. Gatavojās kaut ko teikt, taču skatiens uztvēra kādu kustību Harijam aiz muguras.

-      Ir atnācis mans draugs. Varbūt vēl tiksimies, Harij!

-      Mm. Cerēju, ka varēsim mazliet parunāt tagad.

Viņa iesmējās un paliecās uz priekšu.

-     Jauks mēģinājums, Harij! Bet pulkstenis ir divpadsmit priekšpusdienā, esmu pavisam skaidrā, un man jau ir sarunbiedrs. Jauku dienu!

Zābaku papēdīšiem klaudzot, viņa devās prom.

-      Vai Gusto Hansens bija tavs mīļākais?

Harijs pateica to klusi, un Isabelle Skeijena jau bija trīs metru attālumā, tomēr viņa sastinga, it kā Harijs būtu pieslēdzies frekvencei, kas, izejot cauri zābaku papēžu troksnim, balsīm un Diānas Krollas trallināšanai, iekļūtu taisni viņas ausu bungādiņās.

Viņa pagriezās pret Hariju.

-      Kādu vakaru tu zvanīji viņam četras reizes, un pēdējā saruna bija četras minūtes pēc pusdiviem.

Harijs bija apsēdies uz viena no bāra krēsliem. Isabelle Skeijena panācās trīs metrus atpakaļ līdz Harijam. Viņa skatījās uz Hariju no augšas. Harijs atcerējās pasaku par Sarkangalvīti un vilku. Un Isabelle nebija Sarkangalvīte.

-       Ko tu gribi, Harijpuika? viņa noprasīja.

-      Vēlos zināt visu, ko tu zini par Gusto Hansenu!

Cirvim līdzīgā deguna nāsis iepletās, un iespaidīgās krūtis sāka cilāties. Harijs redzēja, ka viņas ādai ir lielas, melnas poras kā pikseļi multfilmā.

-       Tā kā esmu viena no nedaudzajiem šajā pilsētā, kuri rūpējas par narkomānu veselību, tad esmu ari viena no nedaudzajiem, kas atceras Gusto Hansenu. Mēs viņu zaudējām, un tas ir bēdīgi. Šie zvani notika tāpēc, ka manā mobilajā bija saglabājies viņa numurs, jo mēs viņu uzaicinājām uz RUNO komitejas sēdi. Viņa vārds ir stipri līdzīgs kāda mana laba drauga vārdam, un reizēm es sajaucu numurus. Tā gadās.

-      Kad tu viņu satiki pēdējoreiz?

-       Paklausies, Harij Hol! viņa klusi nošņāca, pietuvinot seju Harija sejai un īpaši uzsverot vārdu Hol. Ja esmu pareizi sapratusi, tu neesi nekāds policists, bet cilvēks, kurš tirgojas ar apģērbiem un apaviem. Neredzu nevienu iemeslu, lai ar tevi runātu!

-  Runa ir par to, Harijs turpināja un atspiedās pret bāra leti,

-          ka mani pārņēmusi briesmīga vēlēšanās ar kādu parunāt. Tādēļ, ja es neparunāšu ar tevi, tad atradīšu kādu žurnālistu! Un tiem taču ļoti tik runāt par slavenību skandāliem un tamlīdzīgi.

-       Slavenību? Isabelle pārjautāja un uzspieda uz lūpām žilbinošu smaidu, kas gan nebija domāts Harijam, bet kādam vīrietim uzvalkā, kurš stāvēja blakus galvenajam oficiantam un atbildēja viņai ar mājienu. Es, Harij, esmu tikai pilsētas domes locekļa sekretāre, un viena vai divas fotogrāfijas avīzē nepārvērš tevi par slavenību! Paraug vien, cik tevi pašu ātri aizmirsa!

-      Manuprāt, avīzes tevi uzskata par uzlecošu zvaigzni.

-      Tev tā šķiet? Var jau būt, bet pat sliktākajiem tabloīdiem vajadzīgs kaut kas konkrēts, bet tev nav nekā! Kļūdainie zvani ir…

-      Tā notiek. Turpretī tas, kas nenotiek… Harijs ievilka elpu. Viņai taisnība, viņam nekā nav. Tādēļ uz šaurā celiņa nebija, ko darīt, …ir tas, ka AB grupas asinis ar negatīvo rēzus faktoru nejauši uzrodas divās vietās, kas saistītas ar vienu slepkavību. Šīs grupas asinis ir vienam no divsimt cilvēkiem. Un, ja tiesu mediķu ziņojumā par veikto analīžu rezultātiem ir teikts, ka zem Gusto nagiem bijušas šīs grupas asinis, un avīzes raksta, ka tev arī ir šīs grupas asinis, tad vecs izmeklētājs nevar nesaskaitīt divi plus divi. Viss, kas man jāizdara jāpalūdz veikt DNS analīzi, un tad simtprocentīgi zināsim, kur Gusto bija iegrābies ar saviem nagiem īsi pirms nogalināšanas. Vai neizklausās mazliet labāk par vidēji interesantu virsrakstu avīzē, Skeijena?

Pilsētas domes locekļa sekretāre sāka nikni mirkšķināt skropstas, it kā tās spētu iekustināt žokli.

-      Saki man, vai tas cilvēks nav Strādnieku partijas kroņprincis? Harijs pajautāja un piemiedza acis. Kā viņu tur sauc?

-      Mēs varam parunāt, Isabelle Skeijena sacīja. Vēlāk. Bet apsoli, ka turēsi mēli aiz zobiem!

-      Kad un kur?

-      Iedod man savu telefona numuru, pēc darba es tev piezvanīšu.

Ārpusē fjords joprojām mirdzēja tikpat histēriski. Harijs uzlika

saulesbrilles un aizsmēķēja cigareti, lai nosvinētu labi izdevušos blefu. Apsēdās uz piestātnes malas, tīksminājās par katru dūmu un nopētīja bezjēdzīgi dārgās rotaļlietiņas, kas bija pietauvotas pie pasaulē bagātākās strādnieku šķiras piestātnes. Tad nodzēsa cigareti, iespļāva fjordā un bija gatavs pēc saraksta nākamajai vizītei.

Onkoloģijas klīnikas sekretārei Harijs apstiprināja, ka viņam ir nozīmēta tikšanās, un viņa iedeva Harijam anketu. Viņš ierakstīja savu vārdu un telefona numuru, bet aili Uzņēmums atstāja tukšu.

-      Privāta vizīte?

Harijs pakratīja galvu. Viņš zināja, ka labām sekretārēm ir profesionāls ieradums uzkrāt informāciju par visiem, kuri nāk un iet, un par tiem, kuri te strādā. Ja viņam kā izmeklētājam bija nepieciešama privāta rakstura informācija par kādu darbavietu, sekretāre bija pirmais cilvēks, ar kuru viņš runāja.

Viņa norādīja ar roku vajadzīgajā virzienā, lai Harijs dodas uz kabinetu koridora galā. Viņš pagāja garām vairākām aizvērtām durvīm un lielu telpu stiklotajiem logiem, kurās darbojās cilvēki baltos halātos un stāvēja galdi ar stikla kolbām, statīvi ar mēģenēm un tērauda skapji ar lielām piekaramajām atslēgām. Harijs iedomājās, ka tā būtu īsta Leiputrija jebkuram narkomānam.

Koridora galā Harijs apstājās pie aizvērtām durvīm un, pirms spēra soli tālāk, drošības dēļ izlasīja uzrakstu uz plāksnītes: Stīgs Nībaks. Viņš paspēja pieklauvēt tikai vienu reizi, kad kāda balss iesaucās:

-      Nāc iekšā!

Nībaks, turot telefona klausuli pie auss, stāvēja aiz rakstāmgalda. Pamāja Harijam, lai tas ienāk, un norādīja uz krēslu. Trīs reizes noteicis “jā”, divas reizes “nē” un vienu reizi “velns lai parauj”, viņš sirsnīgi iesmējās, nolika klausuli un ziņkārīgi paskatījās uz Hariju, kurš pa vecam ieradumam bija ieslīdzis krēslā un izstiepis kājas.

-      Harijs Hols! Tu, protams, mani neatceries, taču es tevi gan!

-      Es daudzus esmu arestējis, Harijs atbildēja.

Vēlreiz atskanēja sirsnīgi smiekli.

-       Mēs Opsalā gājām skolā, es biju dažas klases zemāk par tevi.

-     Jaunākie vecākos atceras.

-      Jā, tā ir. Bet, godīgi runājot, no skolas laikiem es tevi neatceros. Tevi rādīja televīzijā, un kāds man pastāstīja, ka tu esot mācījies Opsalā un draudzējies ar Treskū.

-      Mm.

Harijs paskatījās uz savu kurpju purngaliem, lai dotu mājienu, ka viņam negribas iedziļināties privātās dzīves sfērā.

-       Tātad tu kļuvi par slepkavību izmeklētāju? Kādu slepkavību jūs izmeklējat šobrīd?

-      Es… Harijs iesāka, turēdamies pēc iespējas tuvāk patiesībai, …izmeklēju slepkavību saistībā ar narkotikām. Vai apskatījāt vielu, kuru atsūtīju?

-      Jā. Nībaks vēlreiz pacēla klausuli, uzspieda numuru un, gaidot savienojumu, nikni pakasīja pakausi. Martin? Vai vari ienākt? Jā, runa ir par to paraudziņu!

Nībaks nolika klausuli, un uz trim sekundēm kabinetā iestājās klusums. Nībaks smaidīja, bet Harijs zināja, ka viņa smadzenes drudžaini strādā, lai atrastu tēmu sarunai. Harijs klusēja. Nībaks ieklepojās.

-      Tu taču dzīvoji dzeltenajā mājā pie grantētā sporta laukuma! Es uzaugu sarkanajā mājā, pakalnā. Vai atceries Nībaku ģimeni?

-      Protams! Harijs sameloja, lieku reizi pārliecinājies, cik maz spēj atcerēties no savas bērnības.

-      Vai jums tā māja vēl pieder?

Harijs sakrustoja kājas. Viņš zināja, ka neizdosies pārtraukt šo cīņu, līdz atnāks šis Martins.

-      Pirms trim gadiem nomira mans tēvs. Pārdošana mazliet aizkavējās, bet…

-      Spoki.

-      Kā, lūdzu?

-      Runa ir par to, ka spokiem pirms pārdošanas māja ir jāpamet, vai ne? Mana māte nomira pagājušajā gadā, bet māja joprojām stāv tukša. Precējies, bērni?

Harijs papurināja galvu un domās aizmeta bumbu pretinieka laukuma pusē:

-      Bet tu, kā redzu, esi precējies?

-      Ko?

-      Gredzens. Harijs norādīja uz sarunbiedra roku. Man bija tāds pats.

Nībaks pacēla roku ar gredzenu un pasmaidīja.

-     Bija? Vai esi šķīries?

Harijs klusībā nolamājās. Kādēļ cilvēkiem noteikti jārunā? Šķīries? Pie velna, protams, šķīries! Šķīries no tās, kuru mīlēja. No tiem, kurus mīlēja. Harijs ieklepojās.

-     Te nu tu esi! Nībaks iesaucās.

Harijs pagrieza galvu. Pie durvīm stāvēja sakumpis cilvēks zilā laboratorijas halātā un caur pieri skatījās uz viņu. Gari, melni mati pa pusei nosedza bālu, gandrīz vai baltu, augstu pieri. Dziļi iegrimušas acis. Harijs pat nebija dzirdējis viņu ienākam.

-     Tas ir Martins Prāns, viens no mūsu labākajiem pētniekiem, Nībaks iepazīstināja.

Izskatās gluži kā zvaniķis no “Parīzes Dievmātes katedrāles”, Harijam iešāvās prātā.

-     Nu, Martin? Nībaks mudināja.

-     Tas, ko tu dēvē par vijolīti, nav heroīns, bet levorfanolam līdzīga viela.

Harijs pierakstīja nosaukumu.

-     Un tas ir…?

-     Opioīda atombumba, Nībaks iejaucās. Spēcīgs anestēzijas līdzeklis. Sešas līdz astoņas reizes spēcīgāks par morfīnu. Trīsreiz iedarbīgāks par heroīnu.

-     Tiešām?

-    Tiešām! Nībaks apstiprināja. Un tā iedarbība ir divas reizes ilgāka nekā morfīnam. No astoņām līdz četrpadsmit stundām. Ja norīsi tikai trīs miligramus levorfanola, tad varam runāt par vispārēju narkozi. Injicējot vēnā, pietiek ar pusi no šīs devas.

-     Mm. Izklausās bīstami.

-     Nav tik bīstami, kā varbūt šķiet. Pareizas tīro opioīdu, tādu kā heroīns, devas neiznīcina ķermeni tieši. Dzīves kvalitāti galvenokārt iznīcina atkarība.

-    Tiešām? Heroīnisti šajā pilsētā mirst kā mušas!

-   Jā, bet lielākoties divu iemeslu dēļ. Pirmais heroīnam piejauc citas vielas, kas pārvērš to pamatīgā indē. Ja sajauc, piemēram, heroīnu ar kokaīnu…

-     Speedball, Harijs sacīja. Džons Beluši.

-      Miers viņa pīšļiem! Otrs parastais nāves cēlonis no heroīna tas traucē elpošanai. Ja injicēsi sev pārāk lielu devu, vienkārši pārstāsi elpot. Un, tā kā tavs vielas panesamības slieksnis aug, tad devas tiek aizvien palielinātas. Bet ar levorfanolu ir tā, ka tas netraucē elpošanai. Vai tā nav, Martin?

Zvaniķis, nepaceļot acis, piekrītoši pamāja ar galvu.

-      Mm. Harijs paskatījās uz Prānu. Spēcīgāks par heroīnu, ilgāks efekts un turklāt mazākas iespējas pārdozēt. Liekas narkomānu sapnis.

-      Atkarība, zvaniķis nomurmināja. Un cena.

-      Kā, lūdzu?

-       Mēs to redzam pie pacientiem, Nibaks nopūtās. Viņi ļoti viegli kļūst atkarīgi. Viņš uzsita knipi. Bet, ja runa ir par vēža slimniekiem, tad atkarība nav svarīgs faktors. Mēs izmantojam dažādus sāpju remdinošus līdzekļus un palielinām devas saskaņā ar plānu. Mūsu mērķis ir novērst sāpes, nevis cīņa ar tām. Un levorfanols ir dārgs gan tā ražošana, gan importēšana. Tas varētu būt par iemeslu, kādēļ neredzam to uz ielām.

-      Tas nav levorfanols!

Harijs un Nībaks pievērsās Martinam Prānam.

-      Tas ir modificēts. Prāns pacēla galvu, un Harijam šķita, ka viņa acis iemirdzas, it kā tajās nupat būtu iedegusies svecīte.

-      Kā tad tā? Nībaks iejautājās.

-      Lai to noskaidrotu, ir vajadzīgs laiks, bet katrā ziņā izskatās, ka hlora molekulas būtu nomainītas ar fluora molekulām. Un varbūt šī ražošana nav nemaz tik dārga.

-       Ak Dievs! Nībaka balsī ieskanējās neuzticība. Vai mēs runājam par Drēzeru?

-      Var jau būt, gandrīz nemanāmi pasmaidījis, Prāns atbildēja.

-      Svētā debess! Nībaks iesaucās un ar abām rokām jūsmīgi pakasīja pakausi. Tad jau mēs runājam par ģēniju! Vai par kādu, kuram necerēti paveicies!

-      Baidos, ka es īsti nesaprotu, puiši! Harijs ieteicās.

-      A, piedod! Nībaks apķērās. Heinrihs Drēzers. 1897. gadā izgudroja aspirīnu. Nākamajā dienā viņš turpināja strādāt pie sava

aspirīna modificēšanas. Nekas daudz nav vajadzīgs: vienu molekulu te, otru tur, un lūk! tas jau piestiprinās pie citiem receptoriem cilvēka ķermenī. Pēc vienpadsmit dienām Drēzers bija atklājis jaunu vielu. To pārdeva kā pretklepus līdzekli līdz pat 1913. gadam.

-      Un šī viela bija?

-      Šim vārdam varētu būt alūzija ar vārdu savienojumu “drosmīga sieviete”1 .

-      Heroīns, Harijs minēja.

-      Tieši tā.

-      Un glazūra? Harijs pievērsās Prānam.

-      Tās sauc par dražētām tabletēm, zvaniķis skābi noteica.

-           Kas par vainu?

Viņa seja bija pavērsta pret Hariju, taču acis raudzījās uz citu pusi, sienā. Kā zvēram, kas meklē izeju, Harijs nodomāja. Vai kā bara dzīvniekam, kas nevēlas pieņemt izaicinājumu no zvēra, kurš skatās tev tieši acīs. Vai arī kā cilvēkam ar nedaudz lielākām sociālām problēmām. Bet Harija uzmanību piesaistīja vēl kaut kas veids, kā viņš stāvēja. It kā būtu greizs.

-      Jā, Harijs sacīja. Kriminālisti uzskata, ka brūnie ielāsmojumi vijolītē ir sīki saberztas glazūras fragmentiņi. Un ka tā ir tā pati… ē-e, dražeja, ko jūs izmantojat metadona tabletēm, kas tiek izgatavotas šeit, Onkoloģijas klīnikā.

-      Un? Prāns ātri iejautājās.

-      Vai var pieļaut, ka vijolīti izgatavo šeit, Norvēģijā, kāds, kurš var piekļūt jūsu metadona tabletēm?

Stīgs Nībaks un Martins Prāns saskatījās.

-      Mēs taču piegādājam metadona tabletes arī citām slimnīcām, tādēļ diezgan daudzi var tām piekļūt, Nībaks ieminējās. Bet vijolīte ir augsta līmeņa ķīmija. Izelpojot viņam drebēja lūpas.

-          Kā tev šķiet, Prān? Vai Norvēģijas pētnieku aprindās ir kāda gaiša galva, kas spētu izgudrot tādu vielu?

Prāns papurināja galvu.

-      Un kā ir ar veiksmi? Harijs iejautājās.

Prāns paraustīja plecus.

-      Ir, protams, iespējams, ka Brāmsam paveicās, uzrakstot "Ein deutsches Requiem".

Telpā iestājās klusums. Likās, pat Nībakam nav ko piebilst.

-      Tā gan! Harijs noteica un piecēlās.

-      Ceru, ka mēs spējām palīdzēt! Nibaks piebilda un pāri rakstāmgaldam sniedza Harijam roku. Un nodod sveicienu Treskū! Laikam joprojām dežurē pa naktīm Hafslund Energi un apsargā pilsētas slēdzi?

-      Apmēram tā tas ir.

-      Vai viņam nepatīk dienasgaisma?

-      Viņam nepatīk uzbāzība.

Nībaks nedroši pasmaidīja.

Dodoties prom, Harijs divas reizes apstājās: lai uzmestu acis tukšajai laboratorijai, kurā gaismas jau bija izslēgtas, un otru reizi plāksnītei pie durvīm ar uzrakstu “MARTINS PRĀNS”. Pa durvju apakšu vīdēja gaisma. Harijs piesardzīgi nospieda durvju rokturi, lās bija aizslēgtas.

Iesēdies noīrētajā mašīnā, Harijs vispirms pārbaudīja mobilo telefonu. Viņš ieraudzīja neatbildētu zvanu no Beātes Lennas, taču īsziņas no Isabelles Skeijenas nebija. Tikai pie Ullevollas stadiona Harijs saprata, cik nepareizi bija aprēķinājis laiku izbraukšanai no pilsētas. Cilvēki, kuriem ir īsākā darba diena pasaulē, jau bija devušies uz mājām. Ceļš līdz Kārihaugenei viņam aizņēma piecdesmit minūtes.

Sergejs sēdēja mašīnā un bungoja ar pirkstiem pa stūri. Teorētiski no rītiem viņa darbavieta atradās blīvās satiksmes kustības virzienā, bet, dodoties uz vakara maiņu, viņš vienmēr iekļuva sastrēgumos. Mašīnas uz Kārihaugenes pusi virzījās lēni, līdzīgi pusatdzisušai lavai. Internetā viņš bija meklējis informāciju par šo policistu un atradis novecojušus rakstiņus. Slepkavību lietas. Viņš Austrālijā esot notvēris sērijveida slepkavu. Sergejs pievērsa tam uzmanību, jo priekšpusdienā televīzijas kanālā Animal Planet bija skatījies programmu no Austrālijas. Runa bija par krokodilu prāta spējām ziemeļu teritorijās, par to, kā tie izpēta savu upuru ieradumus. Ja cilvēks nakšņo krūmājā uzceltā telti, tad no rīta pa taciņu dosies gar upes malu pēc ūdens. Uz taciņas tas jūtas drošībā no krokodiliem, kuri guļ ūdenī un to novēro. Ja cilvēks pārlaiž turpat vēl vienu nakti, nākamajā rītā atkārtojas tas pats. Ja tas pārnakšņo vēl trešo nakti, tad no rīta atkal iet pa taciņu, taču šoreiz krokodilu neredz. Līdz brīdim, kad krūmos taciņas otrā pusē atskan troksnis un krokodils ierauj cilvēku sev līdzi ūdenī.

Internetā ievietotajā fotogrāfijā policists bija šķitis neapmierināts. It kā tam nepatiktu, ka viņu fotografē. Vai tas, ka uz viņu skatās.

Iezvanījās telefons. Tas bija Andrejs. Runāja īsi.

-      Viņš dzīvo viesnīcā Leon.

Dienvidsibīrieša dialekts patiesībā bija ass un aprauts, taču Andrejam tas skanēja maigi un plūstoši. Viņš atkārtoja adresi divas reizes, lēni un skaidri. Sergejs to iegaumēja.

-       Labi! Sergejs sacīja, mēģinādams izlikties možs. Es pajautāšu, kurā numurā viņš apmeties. Un, ja tas nebūs koridora galā, tad gaidīšu viņu tur. Izejot no istabas un dodoties uz kāpnēm vai liftu, viņš būs uzgriezis man muguru!

-      Nē, Sergej!

-      Nē?

-       Ne viesnīcā! Viņš būs gatavs tam, ka mēs ieradīsimies Leon.

Sergejs nodrebēja.

-      Sagatavojies?

Viņš pārkārtojās blakusjoslā aiz kādas noīrētas mašīnas. Andrejs pastāstīja, ka policists esot saticies ar diviem viņu dīleriem un uzaicinājis atamanu uz viesnīcu Leon. Un tas stipri ožot pēc lamatām. Atamans esot devis stingru norādījumu, ka Sergejam darbiņš jāpaveic citā vietā.

-      Kur? Sergejs jautāja.

-      Gaidi viņu uz ielas pie viesnīcas, Andrejs atbildēja.

-      Bet kur lai es to izdaru1

-      Izvēlies pats, Andrejs teica. Personīgi man mīļākā vieta ir slēpnis.

-       Slēpnis?

-      Vienmer tikai slēpnis, Sergej! Un vēl kas…

-Jā?

-      Viņš sāk tuvoties lietām, kurām mēs negribam, lai viņš tuvotos. Tas nozīmē, ka jāpasteidzas.

-      Ko… ē-e, tas nozīmē?

-      Atamans saka tev ir viss nepieciešamais laiks, bet ne vairāk. Viena diennakts ir labāk nekā divas diennaktis. Un tas ir labāk nekā trīs diennaktis. Saprati?

-       Sapratu! Sergejs atbildēja, cerot, ka Andrejs nedzirdēja, kā viņš norij siekalas.

Kad saruna beidzās, Sergejs vēl joprojām stāvēja sastrēgumā. Vēl nekad mūžā viņš nebija juties tik vientuļš.

Pēcpusdienas sastrēgumi šajā laika posmā bija visblīvākie, un kustība kļuva brīvāka tikai pie Šesmū krustojuma Bergerē. Harijs bija nosēdējis mašīnā jau veselu stundu un pārslēdzis visas radiostacijas, līdz, protestējot pret visu, sāka klausīties NRK pārraidīto klasisko mūziku. Pēc divdesmit minūtēm viņš ieraudzīja ceļa zīmi virziena norādi uz Oslo lidostu. Pēdējās diennakts laikā viņš, nesaņemot atbildi, reizes divpadsmit bija zvanījis Tordam Šulcam. Šulca kolēģis, kuru viņam aviokompānijā beidzot bija izdevies sazvanīt, sacīja, ka viņam neesot ne jausmas, kur Tords varētu būt. Parasti viņš, ja nekur nelidojot, esot mājās, un apstiprināja, ka internetā atrastā Šulca mājas adrese esot pareiza.

Bija jau sācis satumst, kad Harijs ieraudzīja ceļa zīmi, kas liecināja viņš ieradies pareizajā vietā. Viņš lēni brauca gar identiskajām, kurpju kastītēm līdzīgajām mājām, kuras stāvēja abpus nesen noasfaltētam ceļam. Šulca mājokli viņš izskaitļoja, vadoties pēc kaimiņu mājām, kas bija tik labi apgaismotas, ka varēja saskatīt numuru zīmes pie to sienām. Torda Šulca māja bija ieslīgusi tumsā.

Harijs novietoja mašīnu stāvvietā. Paskatījās debesīs. No tumsas iznira sudrabs lidmašīna, klusa kā plēsīgs putns. Tās gaismas pārslīdēja namu jumtiem, un lidmašīna nozuda, velkot aiz sevis skaņu, kā līgava plīvuru.

Harijs piegāja pie ārdurvīm, piebāza seju pie durvju lodziņa un piezvanīja. Gaidīja. Zvanīja vēlreiz. Nogaidīja vienu minūti.

Tad izsita stiklu.

Viņš iebāza roku, sataustīja atslēgu un atvēra durvis.

Tad pārkāpa pāri stikla lauskām un pa koridoru iegāja viesistabā.

Harijs pabrīnījās par tumsu lielāku, nekā tai vajadzētu būt pat tad, ja gaisma ir izslēgta. Viņš saprata, ka telpā ir aizvilkti aizkari. Biezi, gaismnecaurlaidīgi aizkari, līdzīgi tiem, kādi viņiem bija karaspēka daļā Finnmarkā, lai polārās dienas gaisma netraucētu gulēt.

Un vēl Harijam radās sajūta, ka viņš nav viens. Tā kā viņa pieredze liecināja, ka līdzīgas sajūtas gandrīz vienmēr ir konkrētu juteklisku izjūtu rezultāts, viņš koncentrējās, lai tiktu skaidrībā par šīm izjūtām un apspiestu savu pilnīgi dabisko reakciju: paaugstināts pulss un vēlme atkāpties pa to pašu ceļu, pa kuru nācis. Harijs ieklausījās, taču dzirdēja vienīgi pulksteņa tikšķus kaut kur, droši vien blakusistabā. Viņš paostīja gaisu. Tas bija šķebinošs un smacīgs, bet bija arī kaut kas vēl kaut kas tāls, taču pazīstams. Harijs pievēra acis. Parasti viņš spēja smaržas atpazīt jau priekšlaikus. Gadu gaitā viņš bija iemācījies domāt stratēģiski un noturēt tos noteiktā attālumā. Bet tagad tie metās virsū, pirms viņš bija paspējis aizvērt durvis. Spoki. Te oda pēc nozieguma vietas.

Viņš atvēra acis un tika apžilbināts. Gaisma ieplūda caur jumta lodziņu virs guļamlāvas viņa priekšā. Stars pārslīdēja pāri istabas grīdai. Tam sekoja lidmašīnas motoru rēkoņa, un nākamajā mirklī telpa atkal iegrima tumsā. Bet Harijs bija redzējis. Un nebija vairs iespējams nomierināt satraukto pulsu un apspiest vēlmi mesties prom.

Tā bija vabole. Žuk. Tā šūpojās gaisā tieši viņam priekšā.

21.   NODAĻA

Seja bija sakropļota.

Harijs bija ieslēdzis istabā gaismu un skatījās uz mirušo vīrieti.

Labā auss tam bija pienaglota pie parketa grīdas, sejā seši melni, asiņaini krāteri. Slepkavības ierocis nebija jāmeklē, jo tas karājās tieši priekšā, Harija sejas līmenī. Griestu sijai pārmestas virves galā bija piesiets ķieģelis. No tā rēgojās sešas asiņainas naglas.

Harijs notupās un pacēla līķa roku. Tā bija auksta, un rigor mortis\ neraugoties uz silto istabu, jau bija iestājies. Tāpat arī livor mortis[10]: smaguma spēka un asinsspiediena neesamības dēļ asinis bija saplūdušas ķermeņa zemākajās vietās, piešķirot rokas apakšējai daļai viegli sarkanīgu nokrāsu. Harijs pieļāva, ka vīrietis ir miris aptuveni pirms divpadsmit stundām. Baltais, izgludinātais krekls bija uzrauts tā, ka nedaudz varēja redzēt kailu vēderu. Tam vēl nebija zaļās krāsas, kas rodas, kad baktērijas saēd ķermeni. To dzīres parasti sākas tikai pēc četrdesmit astoņām stundām, un tās izplatās pa visu ķermeni.

Uz krekla viņam bija atraisīta kaklasaite, kājās melna uzvalka bikses un tīri apavi. It kā būtu nācis tieši no bērēm vai biroja, kurā ir noteikumi par apģērba stilu, Harijs nodomāja.

Viņš pacēla telefona klausuli, prātodams, uz kurieni zvanīt: uz Operatīvo centrāli vai tieši uz Smago noziegumu nodaļu. Pārlaižot skatienu istabai, viņš uzgrieza Operatīvās centrāles numuru. Nekādu ielaušanās pēdu nebija, arī par cīniņu viesistabā nekas neliecināja.

Izņemot līķi un ķieģeli, nekā te nebija, un Harijs zināja, ka operatīvā grupa, kad ieradīsies, neko neatradīs. Ne pirkstu nospiedumus, ne apavu pēdas, ne DNS materiālu. Un izmeklētāji-taktiķi būs strupceļā: neviens no kaimiņiem neko nebūs redzējis, neviena novērošanas kamera netālajā degvielas uzpildes stacijā nebūs fiksējusi svešas sejas, nav nevienas atmaskojošas telefonsarunas no Šulca telefona vai uz tā. Nekā. Gaidot atbildi, Harijs iegāja virtuvē. Pēc veca ieraduma viņš lika soļus piesardzīgi un centās nekam nepieskarties. Viņa skatiens pievērsās virtuves galdiņam un deserta šķīvītim ar neapēstu desmaizīti. Uz krēsla atzveltnes karājās žakete, kas atbilda biksēm uz līķa ķermeņa. Harijs pārmeklēja kabatas un atrada četrsimt kronas, piespraudi, vilciena biļeti un aviokompānijas darbinieka ID karti. Tords Šulcs. Profesionāli smaidošā seja fotogrāfijā bija līdzīga sakropļotajai, viesistabā redzētajai sejai.

-      Operatīvā centrāle!

-      Man te ir līķis. Adrese…

Harija skatiens pievērsās piespraudei.

-Jā?

Taja šķita kaut kas pazīstams.

-      Hallo?

Harijs paņēma piespraudi rokā. Tās augšējā daļā ar lieliem burtiem bija uzraksts: OSLO POLICIJAS PĀRVALDE. Zemāk TORDS ŠULCS un datums. Viņš ir bijis policijas iecirknī vai Policijas pārvaldē pirms trim dienām. Un tagad bija miris.

-      Hallo?

Harijs nolika klausuli.

Apsēdās.

Pārdomāja.

Mājas pārmeklēšana viņam prasīja pusotru stundu. Pēc tam viņš apslaucīja visas vietas, kur būtu varējis atstāt pirkstu nospiedumus, un noņēma no galvas polietilēna maisiņu, ko ar auklas gabaliņu bija piesējis, lai nejauši neatstātu kādu matu. Bija stingrs noteikums, ka visiem slepkavību izmeklētājiem un citiem policistiem, kuriem nākas strādāt noziegumu vietās, jāreģistrē savu pirkstu nospiedumi un DNS. Ja viņš kaut ko atstātu, tad policija piecu minūšu laikā uzzinātu, ka Harijs ir bijis šeit. Pārmeklēšanas rezultātā viņš bija atradis trīs mazas paciņas ar kokaīnu un četras pudeles ar, viņaprāt, kontrabandas alkoholu. Citādi viss bija tā, kā viņš bija paredzējis: nekā.

Harijs izgāja uz ielas, iesēdās mašīnā un devās prom.

Oslo Policijas pārvalde.

Velns, velns!

Atbraucis līdz centram un apturējis mašīnu, Harijs turpināja sēdēt un lūkoties caur priekšējo stiklu uz ielu. Tad uzklikšķināja Beātes numuru.

-        Sveiks, Harij!

-      Divas lietas. Gribu lūgt tev palīdzību. Un anonīmi paziņot, ka saistībā ar šo lietu ir vēl viens līķis!

-        Es nupat to uzzināju.

-      Tātad jūs to zināt? Harijs pabrīnījās. Slepkavības metodi sauc žuk. Krievu valodā tas nozīmē vabole.

-        Par ko tu runā?

-        Par ķieģeli.

-       Par kādu ķieģeli?

Harijs dziļi ievilka elpu.

-        Bet par ko runā tu7

-        Par Goiko Tošiču!

-        Kas viņš tāds ir?

-        Puisis, kurš uzbruka Oļegam.

-        Un?

-       Viņš ir atrasts miris savā kamerā!

Harijam acīs iesitās pretimbraucošas mašīnas starmeši.

-       Kā…?

-        Šobrīd tiek noskaidrots. Izskatās, it kā būtu pakāries.

-        Atmet galotni -ies! Viņi ir nogalinājuši arī pilotu!

-        Ko?

-       Tords Šulcs guļ savas mājas viesistabā Gardermūenē!

Beāte atbildēja tikai pēc divām sekundēm:

-        Es paziņošu Operatīvajai centrālei!

-     Okay.

-     Kas bija otrā?

-     Ko?

-     Tu teici, ka gribot lūgt palīdzību!

-     Tieši tā.

Harijs izņēma no kabatas piespraudi.

-     Gribēju pajautāt, vai tu nevari pārbaudīt apmeklētāju žurnālu Policijas pārvaldes reģistratūrā? Paskaties, ko pirms trim dienām ir apmeklējis Tords Šulcs.

Atkal iestājās klusums.

-     Beāte?

-    Jā. Vai esi drošs, Harij, ka es vēlos tikt iesaistīta šajā lietā?

-     Esmu drošs, ka tu nevēlies tikt iesaistīta!

-    Velns lai tevi parauj!

Harijs izslēdza telefonu.

Harijs atstāja noīrēto mašīnu daudzstāvu stāvvietā Kvadratūrā un devās Leon virzienā. Viņš pagāja garām bāram. Mūzika, kas skanēja pa atvērtajām durvīm, atsauca atmiņā pirmo vakaru pēc ierašanās Oslo, Nirvana aicinošo dziesmu “Come As You Are”. Viņš nemanīja, kā bija iegājis pa atvērtajām durvīm, līdz atjēdzās garā telpā pie bāra letes.

Uz bāra krēsliem sakņupuši sēdēja trīs apmeklētāji. Šķita, tie jau mēnesi ietur bēru mielastu un nekādi nespēj apstāties. Oda pēc līķa un ceptas gaļas. Bārmenis skatījās uz Hariju ar “pasūti-vai-vāciesuz-elli” skatienu un lēni skrūvēja korķi nost no korķviļķa. Šķērsām pāri viņa resnajam kaklam rēgojās trīs ietetovēti gotu burti. EAT.

-     Nu, kā tad būs? bārmenis nokliedza, pamanījies pārbļaut Kurtu Kobeinu, kurš aicināja Hariju ienākt kā draugam. Senais ienaidnieks.

Harijs aplaizīja lūpas, kas momentā bija kļuvušas sausas. Paskatījās uz bārmeņa rokām, kuras darbojās ar visvienkāršākās konstrukcijas korķviļķi, kam vajadzīga vienīgi stingra un trenēta roka, ir nepieciešamas tikai dažas kustības, lai iespiestu to dziļi korķī un viegli atvērtu pudeli. Šis korķis bija caururbts. Bet te jau nebija vīna bārs! Tātad ko vēl te piedāvā? Viņš paskatījās uz savu izķēmoto attēlu spogulī aiz bārmeņa muguras. Sakropļota seja. Bet tā nebija tikai viņa seja vien, tur bija visas viņu spoku sejas. Un nupat tām bija pievienojies Tords Šulcs. Harija skatiens meklējās spoguļstikla plauktiņā starp pudelēm un, līdzīgi siltuma starojumu meklējošam ierocim, atrada mērķi. Seno ienaidnieku. Jim Beam.

Kurts Kobeins kliedza, ka viņam neesot pistoles.

Harijs ieklepojās. Tikai vienu.

Nāc tāds, kāds esi, un nē, man nav pistoles!

Viņš pasūtīja.

-       Ko? bārmenis nokliedza un paliecās uz priekšu.

-    Jim Beam!

Nav pistoles.

-      Džinu ar ko?

Harijs norija siekalas. Kobeins atkārtoja vārdu memoria. Harijs agrāk bija dzirdējis šo dziesmu jau simtiem reižu un tagad apjēdza, ka vienmēr domājis, ka Kobeins dzied The more un tā tālāk.

“Memoria. In memoriam”.

Kur viņš to ir redzējis? Uz kapakmens?

Viņš pamanīja spogulī kaut kādu kustību. Tai pašā mirklī kabatā sāka vibrēt mobilais telefons.

-       Džinu ar ko? bārmenis iesaucās un nolika korķviļķi uz letes.

Harijs sadabūja telefonu. Paskatījās uz displeju. “R.” Nospieda taustiņu.

-      Sveika, Rākel!

-      Harij?

Jauna kustība aiz muguras.

-      Es dzirdu tikai troksni, Harij! Kur tu esi?

Harijs piecēlās un straujiem soļiem devās uz izejas pusi. Ievilka krūtīs izplūdes gāzēm piesātināto, tomēr svaigo ielas gaisu.

-      Ko tu dari? Rākela apjautājās.

-      Stāvu un domāju, vai man doties pa labi vai pa kreisi, Harijs atbildēja. Un tu?

-      Gatavojos gulēšanai. Vai esi skaidrā?

-      Ko?

-      Tu mani dzirdēji. Un es dzirdu tevi. Es jūtu, kad tev ir stress. Un tas izklausās pēc bāra!

Harijs izņēma no kabatas Camel paciņu. Izvilka cigareti. Ievēroja, ka trīc pirksti.

-     Jauki, ka piezvanīji, Rākel!

-      Harij?

Viņš aizsmēķēja.

-Jā?

-      Hanss Kristians ir nokārtojis tā, ka Oļegs tiek apsargāts kādā slepenā vietā. Kaut kur Dienvidaustrumnorvēģijā, bet neviens nezinās, kur tieši.

-       Nav slikti.

-      Viņš ir labs cilvēks, Harij!

-       Nešaubos.

-      Harij?

-      Tepat vien esmu!

-     Ja mēs viltotu pierādījumus, ja es uzņemtos vainu par slepkavību… vai tu man palīdzētu?

Harijs ievilka dūmus.

-      Nē!

-       Kāpēc ne?

Harijam aiz muguras atvērās durvis, taču viņš nedzirdēja attālinošos soļu troksni.

-      Piezvanīšu tev no viesnīcas! Okay?

-      Okay.

Harijs pārtrauca sarunu un izgāja uz ielas.

Sergejs skatījās uz cilvēku, kurš skrēja pāri ielai.

Noskatījās, kā tas pazūd viesnīcā Leon.

Viņš bija tik tuvu. Tik tuvu! Vispirms bārā un tagad šeit, ārā uz ielas.

Sergeja roka jakas kabatā turpināja spiest naža briežraga spalu. Asmens bija izlēcis no spala un graizīja kabatas oderi. Divas reizes viņš bija gatavs spert soli, ar kreiso roku sagrābt viņa matus un ar nazi izzīmēt uz viņa kakla pusmēnesi. Policists izrādījās krietni garāka auguma, nekā viņš bija iedomājies, tomēr tas nesagādātu grūtības.

Nekas nesagādātu grūtības. Pulsam palēninoties, Sergejs juta, ka atgriežas miers. Zaudētais miers, ko bija izspiedušas bailes. Un atkal viņš juta, ka priecājas par padarīto, par to, ka kļūs par daļu no jau izstāstītās vēstures.

Šī bija tā vieta, tas slēpnis, par kuru bija runājis Andrejs. Sergejs nupat bija redzējis policista skatienu, kad tas blenza uz pudelēm. Viņam bija tāds pats skatiens kā Sergeja tēvam, kad tas atgriezās no cietuma. Sergejs bija kā krokodils krūmājā, kā krokodils, kurš zināja, ka šis vīrs, lai kaut ko iedzertu, ies pa šo pašu taciņu, vajag tikai nogaidīt.

Harijs gulēja gultā 301. numurā, pūta griestos dūmus un ieklausījās telefonā viņas balsī.

-      Es zinu, ka esi darījis vēl sliktākas lietas par viltotiem pierādījumiem, viņa teica. Kādēļ negribi? Kādēļ nepalīdzēt cilvēkam, kurš tev patīk?

-      Tu dzer baltvīnu! viņš sacīja.

-      Kā tu zini, ka tas nav sarkanvīns?

-      Varu to dzirdēt!

-      Paskaidro, kāpēc negribi man palīdzēt!

-      Vai tas ir vajadzīgs?

-Jā, Harij!

Harijs nodzēsa cigareti tukšajā kafijas krūzītē uz naktsgaldiņa.

-      Es, likumpārkāpējs un bijušais policists, uzskatu, ka likums kaut ko nozīmē. Vai izklausās pēc murgiem?

-      Turpini!

-      Likums ir kā žogs, kuru esam uzcēluši bezdibeņa malā. Katru reizi, kad kāds likumu pārkāpj, šis žogs tiek nedaudz bojāts, un mums tas jālabo. Vainīgajam ir jāsaņem sods.

-      Nē, kādam ir jāsaņem sods! Kādam ir jāsaņem sods, lai parādītu sabiedrībai, ka slepkavība nav pieļaujama. Šo žogu var atjaunot katrs grēkāzis.

-     Tu tulko likumu tā, lai tas derētu tev! Tu esi juriste, tev labāk zināms.

-      Es esmu māte, es strādāju par juristi. Un tu, Harij? Vai tu esi policists? Par ko esi kļuvis? Par robotu, par vergu skudru pūznī, ar citu izdomātām domām? Vai tāds tu esi?

-      Mm.

-      Vai tev ir ko atbildēt?

-      Nu labi. Kā tev liekas, kādēļ es ierados Oslo?

Iestājās klusums.

-      Harij?

-Jā?

-      Piedod!

-      Neraudi!

-      Es zinu. Piedod!

-       Nevajag atvainoties.

-      Arlabunakti, Harij! Es…

-      Arlabunakti.

Harijs pamodās. Viņš kaut ko bija dzirdējis. Kaut ko tādu, kas bija skaļāks par viņa paša soļiem koridorā un sniega lavīnu. Viņš paskatījās pulkstenī. 1.34. Salauztais aizkaru stienis bija atsliets pret palodzi. Tā siluets atgādināja tulpes formu. Viņš piecēlās, piegāja pie loga un palūkojās uz pagalmu. Uz asfalta, vēl nedaudz vibrēdams, gulēja atkritumu spainis. Harijs piespieda pieri pie aukstā stikla.

22.   NODAĻA

Kad Trulss tuvojās Policijas pārvaldes ēkas durvīm, bija vēl agrs rīts, un transporta plūsma lēnām virzījās Grenlannsleiretes virzienā. Gandrīz nokļuvis līdz durvīm ar jocīgajiem lodziņiem, viņš pamanīja liepā sarkano plakātu, tādēļ pagriezās un mierīgā solī devās atpakaļ garām inertajai mašīnu straumei Oslo ielās uz kapsētas pusi.

Viņš iegāja kapsētas teritorijā, kur, kā parasti šajā laikā, nebija neviena cilvēka. Vismaz dzīvo tur nebija. Trulss apstājās pie A. K. Rūda kapakmens. Uz tā nebija nevienas ziņas, ergo vajadzēja būt algas dienai.

Trulss pietupās un parakņāja zemi pie paša akmens. Sataustīja brūno aploksni un izcēla to. Apspiedis kārdinājumu to atvērt un tūdaļ pārbaudīt saturu, iebāza aploksni jakas kabatā. Gatavojās jau slieties kājās, bet pēkšņā sajūta, ka tiek novērots, lika viņam dažas sekundes palikt tupus it kā pārdomājot A. K. Rūda un visas dzīves nīcību vai tamlīdzīgus niekus.

-      Paliec sēžot, Berncen!

Viņam uzslīdēja kāda ēna. Un tai līdzi arī aukstums, it kā saule būtu noslēpusies aiz mākoņa. Trulss Berncens juta, ka atrodas brīvā kritienā, viņa vēders pacēlās pie krūtīm. Tātad, lūk, kā tas notiks! Atmaskošana.

-      Šoreiz mums tev ir cits darbiņš.

Trulss atkal sajuta stingru pamatu zem kājām. Šī balss. Vieglais akcents. Tas ir viņš. Trulss pašķielēja sāņus. Divas kapavietas tālāk ieraudzīja kādu stāvu ar noliektu galvu, šķiet, iegrimušu lūgšanā.

-      Tev ir jāuzzina, kur tie noslēpuši Oļegu Fauki. Skaties tieši uz priekšu!

Trulss blenza kapakmenī sev priekšā.

-      Esmu mēģinājis, viņš sacīja. Bet pārvietošana nekur nav reģistrēta. Vismaz ne tur, kur man ir pielaide. Un tie, ar kuriem esmu runājis, nav neko dzirdējuši par viņu, tādēļ domāju, ka viņam iedevuši jaunu vārdu.

-      Tev jāaprunājas ar tiem, kuri zina. Parunā ar viņa advokātu! Ar Sīmonsenu.

-      Kādēļ ne ar māti? Viņai taču…

-      Nekādu sieviešu!

Šie vārdi noskanēja ļoti ātri, līdzīgi pistoles šāvieniem. Ja kapsētā bija vēl kādi, tiem vajadzēja tos dzirdēt. Tad jau nedaudz mierīgāk:

-      Pamēģini aprunāties ar advokātu! Un ja tas neizdosies…

Pauzes laikā, kas iestājās, Bemcens saklausīja lapu šalkoņu kapsētas koku galotnēs. Tas laikam bija vējš, un vēja dēļ pēkšņi bija kļuvis tik auksti.

-       …ir kāds puisis, kuru sauc Kriss Reddijs, balss turpināja. Uz ielas viņu dēvē par Adidas. Viņš tirgo…

-      Speed. Adidas nozīmē amfet…

-      Turi muti, Bemcen! Vienkārši klausies!

Trulss aizvēra muti. Un klausījās. Kā bija aizvēris muti katru reizi, kad kāds no tiem, kuriem bija līdzīgas balsis, palūdza viņam turēt muti. Klausījās, kad tie lūdza viņam parakņāties mēslos. Lūdza viņam…

Balss nosauca adresi.

-      Tu esi dzirdējis baumas, ka Adidas staigājot lielīdamies, ka Gusto Hansenu nošāvis viņš. Tu viņu atgādāsi uz nopratināšanu! Un tur viņš vaļsirdīgi atzīsies. Jūs vienosieties par detaļām, lai viss būtu simtprocentīgi ticami. Bet vispirms tātad tu mēģināsi likt runāt Sīmonsenam! Saprati?

-     Jā, bet kāpēc Adidas…

-       Kāpēc tā nav tava darīšana, Bemcen! Tavs vienīgais jautājums varētu būt: “Cik?”

Trulss norija siekalas. Rija un rija. Rakņāties mēslos. Rit mēslus.

-        Cik?

-       Tā, lūk! Sešdesmit tūkstoši.

-       Simt tūkstoši.

Atbildes nebija.

-        Hallo?

Dzirdami bija vienīgi rīta satiksmes trokšņi.

Berncens sēdēja klusēdams. Pašķielēja apkārt. Neviena nebija. Juta, ka saulīte atkal sāk sildīt. Un sešdesmit tūkstoši tas bija diezgan labi.

Kad pulksten desmitos no rīta Harijs piestūrēja pie Skeijenas īpašuma galvenās ēkas, zemi vietām vēl klāja migla. Isabelle Skeijena smaidīdama stāvēja uz kāpnēm un ar mazu pātadziņu plikšķināja pa savu jāšanas biksēs ietērpto gurnu. Rāpjoties ārā no nomātās mašīnas, Harijs dzirdēja, kā zem viņas zābaku papēdīšiem čirkst grants.

-        Labrīt, Harij! Ko tu zini par zirgiem?

Harijs aizcirta mašīnas durvis.

-       Esmu uz tiem zaudējis krietni daudz naudas. Vai tas kaut ko izsaka?

-       Tātad arī tu esi spēlmanis?

-       Arī?

-       Es arī mazliet papētīju tevi. Tavi varoņdarbi līdzsvarojas ar tavu grēku nastu. Vismaz tā, šķiet, uzskata tavi kolēģi. Vai naudu zaudēji Honkongā?

-       Happy Valley hipodromā. Tas notika vienu reizi.

Viņa sāka iet uz zemas sarkanas koka ēkas pusi, un Harijam nācās pielikt soli, lai spētu turēties līdzi.

-       Vai esi kādreiz jājis, Harij?

-        Manam vectēvam Ondalsnēsē bija braucamais zirgs.

-       Tātad tu esi pieredzējis jātnieks!

-       Arī tikai vienu reizi. Vectēvs teica, ka zirgi nav nekādas rotaļlietiņas. Viņš sacīja, ka jāšana sava prieka pēc ir necieņa pret darba dzīvnieku.

Isabelle apstājās pie koka statņa ar diviem šauriem ādas segliem.

-      Neviens no maniem zirgiem nav redzējis un ari neredzēs ne ratus, ne arklu! Kamēr es segloju, piedāvāju ieiet koridorā, tur… Viņa pamāja uz dzīvojamās ēkas pusi. Tur, skapī, tu atradīsi mana bijušā vīra atstātu, jāšanai piemērotu apģērbu. Jāpasaudzē taču tavs glītais uzvalks, vai ne?

Koridora skapī Harijs atrada džemperi un piemērota garuma džinsa bikses. Isabelles bijušajam vīram kājas izmērs gan, izrādījās, bijis mazāks, jo Harijam nederēja neviens no kurpju pāriem, līdz viņš skapja dziļumā atrada krietni panēsātus, zilus armijas sporta apavus.

Kad viņš iznāca pagalmā, Isabelle jau bija apseglojusi divus zirgus. Harijs atvēra mašīnas durvis, sāniski iesēdās tajā un nomainīja apavus, izņēma saistzoles, nolika tās uz grīdas un cimdu nodalījumā atrada saulesbrilles.

-      Esmu gatavs!

-      Šī ir Medūza, Isabelle sacīja un paplikšķināja pa liela, ruda zirga purnu. Oldenburgas šķirne, no Dānijas, lieliski jājamzirgi. Desmit gadu, bara vadone. Un šis ir Balders piecus gadus vecs. Ērzelis, tādēļ sekos Medūzai.

Viņa sniedza Harijam mazā Baldera pavadiņu un pati ielēca Medūzas seglos.

Harijs rīkojās līdzīgi: ielika kreiso kāju kreisajā kāpslī un uzmetās seglos. Zirgs, nesagaidījis komandu, sāka soļot pakaļ Medūzai.

Harijs bija pārspīlējis, sacīdams, ka ir jājis tikai vienu reizi, taču šī pastaiga nepavisam nelīdzinājās jāšanai ar vectēva spēcīgo darba zirgu īstu aviācijas bāzes kuģi. Viņam vajadzēja balansēt seglos, un, piespiežot ceļus zirgam pie sāniem, Harijs varēja just staltā zirga muskuļu rotaļu un ribas. Un, kad Medūza uz taciņas pāri laukam palielināja ātrumu un Balders tai sekoja, pat šis mazais paātrinājums lika Harijam saprast, ka viņam starp kājām atrodas Pirmās formulas zvērs. Lauka galā viņi nogriezās uz celiņa, kas veda mežā pret kalnu. Kādā vietā, kur taciņa sadalījās abpus kokam, Harijs mēģināja pagriezt Balderu pa kreisi, taču zirgs viņu ignorēja un sekoja Medūzai pa taciņu labajā pusē.

-      Biju iedomājies, ka zirgu baru vada ērzeļi! Harijs ieteicās.

-       Parasti tā ari ir, Isabelle pār plecu atbildēja. Bet viss ir atkarīgs no rakstura. Spēcīga, ambicioza un gudra ķēve, ja vien vēlas, spēj izkonkurēt visus.

-      Un tu vēlies?

Isabelle Skeijena iesmējās.

-       Protams! Lai kaut kas izdotos, ir jāgrib to panākt. Politikā runa ir par varas iegūšanu, un cilvēkam, ja viņš ir politiķis, protams, ir jāgrib konkurēt.

-      Un vai tev patīk konkurēt?

Harijs redzēja, ka Isabelle parausta plecus.

-      Veselīga konkurence tas ir labi. Tas nozīmē, ka lēmumus pieņem stiprākais un labākais, un tas nāk par labu visam baram.

-      Un attiecīgais zirgs arī pāroties var, ar ko vien vēlas?

Viņa neatbildēja. Harijs paskatījās uz Isabelli viņa sēdēja seglos taisni, ar nedaudz ieliektu muguru, un šķita, it kā vingro gūžu vieglās kustības masētu viņas ķēvi. Viņi izjāja nelielā meža pļaviņā. Spīdēja saulīte. Ainavu vietām vēl klāja mazi miglas mākonīši.

-      Ļausim tiem mazliet atpūsties! ieteicās Isabelle Skeijena, nokāpjot no zirga.

Kad abi bija piesējuši zirgus pie koka, Isabelle atlaidās zālītē un pamāja Harijam, lai tas seko viņas piemēram. Harijs apsēdās viņai blakus un uzlika saulesbrilles.

-       Klausies, vai šīs ir domātas vīriešiem? viņa paķircināja Hariju.

-     Tās aizsargā pret sauli, Harijs atbildēja un izņēma no kabatas cigarešu paciņu.

-      Tas man patīk!

-      Kas patīk?

-      Man patīk, ka vīrieši neuztraucas par savu vīrišķīgumu.

Harijs paskatījās uz viņu. Isabelle, atpogājusi blūzītei vienu

pogu, gulēja, atspiedusies uz elkoņiem. Harijs cerēja, ka saulesbriļļu stikli ir pietiekami tumši. Viņa smaidīja.

-      Ko tu vari man pastāstīt par Gusto? Harijs iejautājās.

-      Man patīk, ka vīrieši ir patiesi, viņa atbildēja.

Isabelles smaids kļuva platāks.

Garām savā pēdējā rudens lidojumā aizšvīkstēja brūna spāre. Harijam nepatika tas, ko nolasīja viņas acīs. Tas, ko redzēja kopš savas ierašanās pirmā brīža. Gaidpilnu prieku. Nevis mokošu nemieru, kāds varētu nervozēt cilvēku, kurš riskē nonākt karjeru apdraudoša skandāla centrā.

-      Man nepatīk neīstais, viņa sacīja. Piemēram, blefs.

Isabelles zilās acis ar krāsotajām uzacīm izstaroja triumfu.

-      Paklausies! Es piezvanīju uz policiju vienam no saviem paziņām. Un, neskaitot īsu informāciju par leģendāro slepkavību izmeklētāju Hariju Holu, viņš varēja man pastāstīt, ka Gusto Hansena lietā netika izdarīta neviena asins analīze! Tās paraugs acīmredzot tika iznīcināts. Nav nekāda naga ar manas asinsgrupas asinīm zem tā! Tu blefo, Harij!

Harijs aizkūpināja cigareti. Nejuta ne mazāko samulsumu. Varbūt kļuvis pārāk vecs, lai nosarktu.

-       Mm. Ja visi tavi kontakti ar Gusto bija tikai nevainīgas intervijas, kādēļ tik ļoti izbijies, ka es varētu nosūtīt asinis DNS analīzei?

Viņa klusi iesmējās.

-      Kurš saka, ka es izbijos? Varbūt tikai vēlējos, lai tu atbrauktu šurp? Papriecāties par dabu un tamlīdzīgi.

Harijs pārliecinājās, ka vēl nav par vecu, lai sarktu. Viņš nogūlās un izpūta dūmus pārsteidzoši zilajās debesīs. Aizvēra acis un mēģināja izdomāt pamatotu iemeslu, lai neizdrāztu Isabelli Skeijenu. Tādi bija vairāki.

-      Vai tā nav? viņa jautāja. Es tikai saku, ka esmu pieaugusi, vientuļa sieviete ar dabiskām vajadzībām. Tas nenozīmē, ka esmu nenopietna. Es nekad nesaietos ar tādu, kuru neuzskatītu par sev līdzvērtīgu, piemēram, ar Gusto. Viņas balss ieskanējās tuvāk.

-          Turpretī ar pieaugušu, lielu vīrieti…

Viņa uzlika siltu roku Harijam uz vēdera.

-      Vai jūs ar Gusto gulējāt šajā pašā vietā? Harijs klusi iejautājās.

-      Ko?

Viņš paslējās uz elkoņiem un pamāja uz zilajiem sporta apaviem.

-       Tavs skapis bija pilns ar ekskluzīviem četrdesmit otrā numura vīriešu apaviem. Šie bija vienīgie četrdesmit piektā izmēra zābaki!

-       Un tad? Nevaru garantēt, ka mani nav apmeklējuši vīrieši ar četrdesmit piektā izmēra apaviem kājās!

Viņas roka glaudīja Harija vēderu.

-         Šos apavus kādu laiciņu ražoja Aizsardzības ministrijai, un, kad modeli nomainīja, pārpalikumu atdeva labdarības organizācijām, kas tos izdalīja pēc vajadzības. Mēs policijā tos dēvējam par narkomānu apaviem, jo Pestīšanas armija tos dala saviem klientiem “Bākas gaismā”. Protams, rodas jautājums: kādēļ kāds nejaušs apmeklētājs ar četrdesmit piektā izmēra apaviem pēkšņi tos atstāj šeit? Dabiskais izskaidrojums droši vien ir tāds, ka viņš pēkšņi dabū jaunu pāri.

Isabelles Skeijenas roka pārstāja kustēties. Harijs turpināja:

-        Kāds kolēģis man parādīja fotogrāfijas no nozieguma vietas. Kad Gusto nomira, viņam kājās bija lētas bikses, bet pārāk dārgu apavu pāris. Ja nekļūdos, Alberto Fasciani. Bagātīga dāvana! Cik tu par tām samaksāji? Piecus tūkstošus?

-        Nav ne jausmas, par ko tu runā. Isabelle atvilka roku.

Harijs neapmierināti paskatījās uz savu locekli, kas jau spiedās

pret aizdotajām biksēm. Pašūpoja pēdas.

-        Saistzoles es atstāju mašīnā. Vai zināji, ka kāju sviedri ir lielisks DNS materiāls? Noteikti atradīsim arī kādu mikroskopisku ādas daļiņu! Turklāt Oslo nebūs daudz veikalu, kuros pārdod Alberto Fasciani apavus. Viens, divi? Katrā ziņā pēc tavas kredītkartes to varēs viegli noskaidrot.

Isabelle Skeijena bija piecēlusies sēdus. Viņas skatiens bija vērsts tālumā.

-       Vai redzi mājas? viņa iejautājās. Vai tās nav skaistas? Es mīlu šādas ainavas. Un ienīstu mežu. Izņemot tādu, kas speciāli stādīts. Ienīstu haosu.

Harijs vēroja viņas profilu. Cirvim līdzīgais deguns izskatījās bīstams.

-       Pastāsti man par Gusto Hansenu!

Isabelle paraustīja plecus.

-      Kādēļ? Tu taču acīmredzot gandrīz visu esi sapratis!

-      Tu vari izvēlēties, kurš tev uzdos jautājumus es vai “VG”.

Viņa iesmējās.

-        Gusto bija jauns un glīts. Ērzelis, uz kuru patīkami skatīties, bet ar apšaubāmiem gēniem. Pēc audžutēva vārdiem, viņa bioloģiskais tēvs bijis noziedznieks, bet māte narkomāne. Viņš nebija tas zirgs, no kura iegūt pēcnācējus, bet tāds, uz kura prieks pajāties, ja tu… Viņa atvilka elpu. Viņš ieradās šeit, un šeit mums bija sekss. Reizēm viņš saņēma naudu. Viņš tikās arī ar citām, un tur nebija nekā īpaša.

-      Vai tu biji greizsirdīga?

-       Greizsirdīga? Isabelle pašūpoja galvu. Seksa dēļ nekad neesmu bijusi greizsirdīga. Arī es tikos ar citiem. Ar vienu īpaši bieži. Tad es pametu Gusto. Jeb varbūt viņš jau bija pametis mani. Likās, ka viņam vairs nav vajadzīga kabatas nauda, ko viņam devu. Bet beigās viņš atkal uzmeklēja mani. Kļuva uzmācīgs. Manuprāt, viņam bija grūtības ar naudu. Arī ar narkotikām.

-      Kāds viņš bija?

-      Ko tu domā ar vārdu “kāds”? Viņš bija egoistisks, neuzticams, valdzinošs. Pašpārliecināts nelietis.

-      Un ko viņš gribēja iegūt?

-      Vai es izskatos pēc psihologa, Harij?

-       Nē.

-      Nē. Cilvēki mani interesē tikai dažreiz.

-      Tiešām?

Isabelle Skeijena pamāja ar galvu. Raudzījās prom. Viņas acīs iemirdzējās asara.

-      Gusto bija vientuļš, viņa sacīja.

-      Kā tu to zini?

-      Es zinu, kas ir vientulība, okay? Un viņš sevi nicināja.

-      Pašpārliecināts un nicināja sevi?

-      Šeit nav pretrunas. Cilvēks zina, ko tas var un uz ko ir spējīgs, bet tas nenozīmē, ka redz sevi tādu, kuru kāds cits spēj mīlēt.

-      Un kurš pie tā varētu būt vainīgs?

-      Paklau, es teicu, ka neesmu psihologs!

-      Nē.

Harijs gaidīja. Viņa ieklepojās.

-      Vecāki bija atteikušies no viņa. Kādu, tavuprāt, iespaidu tas atstāja uz zēnu? Aiz visiem faktiem un glītās ārienes slēpās cilvēks, kurš uzskatīja, ka nav nekā vērts. Ka ir tikpat nevērtīgs kā tie, kas no viņa atteikušies. Vai tā nav vienkārša loģika, gandrīz-policistakungs?

Harijs paskatījās uz Isabelli. Piekrītoši pamāja. Manīja, ka viņai no šī skatiena kļūst neērti. Taču viņš neuzdeva jautājumu, kuru droši vien viņa to gaidīja gribējās uzdot: kā ir ar viņu pašu? Cik vientuļa ir viņa, cik stipri aiz šīs ārējās fasādes viņa nicina pati sevi?

-      Kā ar Oļegu? Vai ar viņu tu arī satikies?

-      Ar to, kuru arestēja par slepkavību? Nekad. Bet Gusto pāris reižu pieminēja tāda Oļega vārdu, sacīja, ka tas esot viņa labākais draugs. Manuprāt, viņš bija vienīgais draugs.

-      Un Irēne?

-      Arī viņas vārdu Gusto nosauca. Viņa bijusi kā māsa.

-      Viņa bija māsa.

-      Ne bioloģiskā, Harij! Tas nav viens un tas pats!

-      Nav?

-       Cilvēki naivi domā, ka ir spējīgi uz nesavtīgu mīlestību. Bet viss grozās ap dzimtas turpināšanos, lai pēcteču gēni būtu pēc iespējas identiski tavējiem gēniem. Tici man, audzējot zirgus, es to pieredzu katru dienu! Un, jā, cilvēki ir līdzīgi zirgiem, mēs esam bara dzīvnieki! Tēvs aizsargā savu bioloģisko dēlu, brālis savu bioloģisko māsu. Konflikta gadījumā mēs instinktīvi nostājamies tā pusē, kurš liekas vairāk līdzīgs mums. Iedomājies, ka esi nonācis džungļos, mierīgi pastaigājies un pēkšņi ieraugi citu balto cilvēku, kurš ir ģērbies tāpat kā tu un cīnās ar puskailu melno, kas izkrāsojies kara krāsās. Katram no viņiem rokās ir nazis, un tie cīnās uz dzīvību un nāvi. Tev ir pistole. Kāda ir tava pirmā instinktīvā doma? Nošaut balto, lai izglābtu melno? Varbūt ne?

-      Mm. Un ko tas pierāda?

-      Tas pierāda, ka mūsu lojalitātei ir bioloģiskas saknes, tā apļveidā izplatās no centra, kurā esam mēs paši ar saviem gēniem.

-      Tātad tu nošautu vienu no viņiem, lai aizsargātu savus gēnus?

-       Bez jebkādas vilcināšanās!

-      Varbūt nogalināt abus divus, lai būtu drošāk?

Isabelle paskatījās uz Hariju.

-      Ko tu gribi sacīt?

-      Ko tu darīji tovakar, kad nogalināja Gusto?

-      Ko? Viņa piemiedza saulē vienu aci un, plati smaidīdama, paskatījās uz Hariju. Vai tu, Harij, turi mani aizdomās par Gusto slepkavību? Un vēl, ka es meklējot šo… Oļegu?

-      Vienkārši atbildi uz jautājumu!

-      Es atceros, kur biju, jo domāju par to, kad izlasīju avīzē par šo slepkavību. Es piedalījos sanāksmē ar policijas narkotiku apkarošanas grupas pārstāvjiem. Tiem vajadzētu būt ticamiem lieciniekiem. Vai nosaukt vārdus?

Harijs papurināja galvu.

-      Vai vēl kaut kas?

-     Jā. Tas Dubajs. Ko tu zini par viņu?

-     Jā, Dubajs! Tikpat maz, cik visi pārējie. Par viņu tiek runāts, bet policija tam netiek klāt. Tas ir raksturīgi: profesionālie barveži vienmēr tiek cauri sveikā.

Harijs vēroja, kā mainās acu zīlītes un vaigu nokrāsa. Ja Isabelle Skeijena meloja, tad meloja viņa labi.

-     Jautāju tāpēc, ka tu esi attīrījusi ielas no visiem narkotiku dīleriem, izņemot Dubaja vīrus un dažas sīkas bandas.

-      Ne jau es, Harij! Esmu tikai pilsētas domes locekļa sekretāre un pildu sociālās pārvaldes rīkojumus, tā īstenoju pilsētas valdes politiku. Un to, ko tu dēvē par ielu uzkopšanu, patiesībā paveica policija.

-      Mm. Norvēģija ir īsta pasaku zeme. Bet es, Skeijena, pēdējos gadus esmu pavadījis reālā pasaulē! Un reālajā pasaulē valda divu tipu cilvēki. Tie, kuri grib varu, un tie, kuri vēlas naudu. Pirmajam tipam ir vajadzīgi pieminekļi, bet otrajam izpriecas. Un valūta, kuru tie izmanto, tirgojoties cits ar citu, lai iegūtu sev vēlamo, sauc par korupciju.

-      Man šodien jāizdara vēl dažas lietas, Hol! Kur tu gribi nonākt?

-      Tur, kur citiem acīmredzot ir pietrūcis fantāzijas vai aptrūcies drosmes. Ilgi dzīvojot kādā pilsētā, tu redzi situāciju kā mozaīku no labi pazīstamām detaļām. Bet tas, kurš pilsētā ir atgriezies un nepazīst šīs detaļas, saskata tikai kopējo ainu. Un šī kopaina rāda, ka situācija Oslo ir labvēlīga tikai divām pusēm: dīleriem, kuri ir ieguvuši sev tirgu, un tiem politiķiem, kuri saņēmuši uzslavas par pilsētas sakopšanu.

-      Vai tu apgalvo, ka esmu korumpēta?

-      Vai tā ir?

Harijs redzēja, kā Isabelles acis iekvēlojas niknumā. Šaubu nebija tas bija neviltots. Viņu tikai interesēja, vai tas ir pamatots niknums vai arī viņš būtu trāpījis desmitniekā. Bet viņa pēkšņi iesmējās. Skanīgus, pārsteidzoši meitenīgus smieklus.

-      Tu man patīc, Harij! Viņa piecēlās. Es pazīstu vairākus vīriešus, kuri izšķirīgajā brīdī ir īsti tūļas. Tomēr man liekas, tu varētu būt izņēmums!

-     Jā, jā, Harijs noteica. Tad tu vismaz zini manu nostāju.

-      Realitāte aicina, dārgais!

Harijs pagriezās un noskatījās, kā Isabelles Skeijenas apjomīgais dibens aizlīgojas zirgu virzienā.

Viņš tai sekoja. Uzsēdās Balderam mugurā. Iebāza kājas kāpšļos. Pacēla galvu un sastapa Isabelles skatienu. Viņas stingrajā, skaisti veidotajā sejā rotājās viegls, izaicinošs smaidiņš. Isabelle pastiepa lūpas kā skūpstam. Nepieklājīgi nošmakstināja un iespieda papēžus Medūzai sānos. Viegli sagrīļojās, kad lielais dzīvnieks salēcās uz priekšu.

Balders reaģēja bez brīdinājuma, taču Harijam izdevās noturēties seglos.

Isabelle bija labu gabaliņu priekšā. No Medūzas pakavu apakšas lidoja mitras zemes kukuržņi. Lielā auguma zirgs vēl palielināja ātrumu, un tieši pirms pagrieziena Harijs ieraudzīja, kā ķēvei nostiepjas aste. Viņš satvēra stingrāk pavadu kā vectēvs bija mācījis -, taču nepievilka to. Taciņa bija tik šaura, ka koku zari sitās Harijam sejā, bet viņš sakņupa seglos un cieši piespieda ceļus zirga sāniem. Viņš zināja, ka nespēs Balderu apstādināt, tādēļ koncentrējās, lai kājas varētu noturēt kāpšļos un galvu pēc iespējas zemāk. Kaut kur sāņus nozibēja koku dzeltenās un sarkanās lapotnes. Harijs automātiski pacēlās seglos un pārnesa svaru uz ceļiem un kāpšļiem. Zem viņa ķermeņa darbojās un saspringa muskuļi. Sajūta bija tāda, it kā viņš sēdētu uz milzu čūskas. Tagad, pakaviem vienoti dunot pret zemi, bija izveidojies tāds kā kopīgs ritms. Baiļu sajūta sacentās ar sajūsmu. Taciņa iztaisnojās, un piecdesmit metrus sev priekšā Harijs ieraudzīja Medūzu un Isabelli. Vienu mirkli viņam šķita, it kā ainava būtu sastingusi, it kā viņi būtu pārstājuši auļot. Likās jātniece ar zirgu nedaudz pacēlusies virs zemes. Tad Medūza atsāka savu galopu. Pagāja vēl viena sekunde, līdz Harijs apjēdza, kas noticis.

Tā bija dārga sekunde.

Policijas akadēmijā viņš bija lasījis pētījumus par to, ka katastrofu situācijās cilvēka smadzenes mēģina īsā laikā apstrādāt milzīgu informācijas daudzumu. Daži policisti var zaudēt spēju rīkoties, citiem rodas sajūta, ka laiks rit lēnāk, iztēlē acu priekšā pazib visa dzīve, un tie paspēj izdarīt pārsteidzoši daudzus novērojumus un izanalizēt situācijas. Kā tagad kad viņi ar aptuveno ātrumu septiņdesmit kilometri stundā bija nolidojuši divdesmit metrus un vēl tikai trīsdesmit metri un pusotra sekunde bija atlikusi līdz aizai, kurai nupat bija pārlēkusi Medūza.

Kad nav iespējams redzēt, cik plata tā ir.

Ka Medūza ir labi trenēts, pieaudzis zirgs ar pieredzējušu jātnieci, turpretī Balders jaunāks, mazāka auguma, un mugurā tam sēž aptuveni deviņdesmit kilogramus smags iesācējs.

Turklāt Balders ir bara dzīvnieks, un Isabelle Skeijena to, protams, zina.

Un arī to, ka apstāties jau ir par vēlu.

Harijs apņēma ar rokām pavadu un iecirta papēžus Balderam sānos. Juta, kā pieaug ātrums. Tad pēkšņi iestājās klusums. Pakavu dipoņas vairs nebija. Viņi lidoja. Tālu lejā Harijs ieraudzīja koka galotni un strautiņu. Tad viņš tika pamests uz priekšu un atsitās ar pieri pret zirga kaklu. Viņi krita.

23.   NODAĻA

Vai tu arī biji zaglis, tēt? Jo es taču visu laiku biju zinājis, kā kļūt par miljonāru. Mana devīze ir: zagt tikai tad, kad tas atmaksājas, tādēļ esmu bijis pacietīgs un gaidījis. Un gaidījis. Gaidījis tik ilgi, ka tagad, kad beidzot radās izdevība, es nodomāju: velns lai parauj, esmu to pelnījis!

Plāns bija tikpat vienkāršs, cik ģeniāls. Kamēr Ūdina baikeru banda McDonald’s apspriedīsies ar veco, mēs ar Oļegu Alnabrū noliktavā nozagsim daļu no heroīna krājuma. Pirmkārt, kluba telpās neviena nebūs Jo Ūdins ņems līdzi visus savus muskuļus. Otrkārt, Ūdins nekad neuzzinātu, ka ticis apzagts, jo McDonald’s viņu arestētu. Sēžot uz apsūdzēto sola, viņam patiesībā vajadzēs pateikties mums ar Oļegu par to, ka samazinājām kilogramu skaitu, ko kruķi kratīšanas laikā atradīs. Vienīgā problēma bija policija un vecais. Ja kruķi sapratīs, ka kāds ieradies pirms viņiem un nozadzis daļu no kravas un vecais to padzirdēs, vajadzēs laisties prom. Es atrisināju problēmu tā, kā mani bija mācījis vecais: ar rokādi, ar stratēģisku aliansi. Gluži vienkārši es aizbraucu uz Manglerudu, un šoreiz Trulss Berncens bija mājās.

Kamēr es visu paskaidroju, viņš mani skeptiski vēroja, taču es neuztraucos, jo saskatīju to viņa acīs. Alkatību. Vēl viens no tiem cilvēkiem, kuri vēlas saņemt papildu samaksu, kuri domā, ka nauda var nopirkt tiem zāles pret depresiju, vientulību un niknumu. Ka tāda lieta kā taisnīgums ne tikai eksistē, bet turklāt ir arī gabalprece. Es paskaidroju, ka mums ir nepieciešama viņa palīdzība, lai noslēptu pēdas, kuras policija meklēs, un sadedzināt to, kas tomēr tiktu atrasts. Varbūt pat ja būs vajadzīgs novirzīt aizdomas uz citu pusi. Redzēju, kā viņam iezibas acis, kad pateicu, ka no divdesmit kilogramu lielās partijas gribam paņemt piecus kilogramus. Sev un viņam pa diviem, Oļegam vienu kilogramu. Redzēju, ka sarēķināt viņš spēja pats: viens, komats, divi miljoni, pareizināti ar divi, virta daļa būs divi, komats, četri miljoni.

-       Un vai šis Oļegs ir vienīgais, ar kuru esi runājis? Trulss pajautāja.

-      Zvēru!

-       Vai jums ir ieroči?

-       Viena Odessa uz abiem.

-      Kas?

-      Stečkina pistoles Hennes & Mauritz versija.

-      Okay. Iespējams, izmeklētāji nedomās par kilogramu skaitu, ja neatradīs ielaušanās pēdas, taču tu baidies, ka Ūdins zina, cik daudz tur ir, un ieradīsies pēc tevis?

-      Nē! es atbildēju. Man nospļauties par Ūdinu. Es bīstos no sava šefa. Nezinu, kā, bet viņam ir zināms ar precizitāti līdz gramam cik daudz heroīna ir tajā sūtījumā.

-      Es gribu pusi, viņš sacīja. Jūs ar Borisu varat sadalīt pārējo!

-     Ar Oļegu!

-       Vari priecāties, ka man ir slikta atmiņa! Bet varu arī citādi. Man vajadzēs pusi dienas, lai jūs atrastu, un piecas ēres, lai nogalinātu! viņš sacīja, īpaši pavelkot skaņu "r” vārdā “ēres".

Oļegs bija izdomājis, kā mēs varētu nomaskēt laupīšanu. Tas bija tik vienkārši un pašsaprotami, ka nebija skaidrs, kā viņš pats nebija par to iedomājies.

-      To daudzumu, ko paņemsim, aizstāsim ar kartupeļu miltiem! Policija taču ziņos tikai par konfiscēto kilogramu skaitu, nevis par narkotiku tīrības pakāpi, vai ne?

Kā jau teicu, plāns bija tikpat vienkāršs, cik ģeniāls.

Tajā vakarā, kad Ūdins un vecais McDonald’s svinēja dzimšanas dienu un Drammenē un Lillestremā apspriedās par vijolītes cenu, Berncens, Oļegs un es stāvējām tumsā pie žoga ap baikeru klubu Alnabrū. Berncens bija uzņēmies vadību. Masku vietā mums bija neilona zeķes, mugurā melnas jakas un rokās cimdi. Mugursomās nesām ieroci, urbi, skrūvgriežus, lauznīti un sešus kilogramu smagus plastikāta maisiņus ar kartupeļu miltiem. Mēs ar Oļegu bijām pastāstījuši, kur Los Lobos ir izvietojuši novērošanas kameras, un, pārrāpjoties pāri žogam un aizskrienot līdz garajai ēkas rietumpuses sienai, mēs visu laiku būtu ārpus novērošanas kameru leņķiem. Mēs zinājām, ka varam trokšņot pēc sirds patikas, jo blīvā satiksme uz turpat līdzās esošā E6 ceļa visu noslāpēs, tādēļ Berncens pielika urbjmašīnu pie koka sienas un sāka darboties. Oļegs vēroja apkārtni, bet es dungoju dziesmiņu “Been Caught Stealing” no Steina spēles GTA skaņas ieraksta, kuru, pēc viņa vārdiem, izpildīja grupa ar nosaukumu Jane’s Addiction. To atceros tāpēc, ka grupas nosaukums man patika vairāk nekā pati dziesmiņa. Mēs ar Oļegu bijām pazīstamā vietā un zinājām, ka orientēties baikeru klubā ir viegli: tā bija viena plaša telpa, bet, tā kā visi logi diezgan saprātīgi bija aiznagloti ar koka slēģīšiem, tad mēs gribējām izurbt caurumiņu, lai pirms došanās iekšā pārliecinātos, ka telpā neviena nav. Tā rīkoties bija pieprasījis Berncens. Viņš bija atteicies ticēt, ka Ūdins būtu atstājis bez apsardzes divdesmit kilogramus heroīna, kuru ielas vērtība ir divdesmit pieci miljoni. Ūdinu mēs pazinām labāk, tomēr piekāpāmies. Galvenais ir drošība.

-      Tā, lūk! Berncens sacīja un izvilka urbi no cauruma. Tas apklusa.

Es pieliku aci pie cauruma. Neredzēju ne velna. Vai nu kāds bija izslēdzis gaismu, vai arī nebijām caururbuši sienu. Paskatījos uz Berncenu, kurš slaucīja urbi.

-      Kas, pie joda, tā par izolāciju? viņš ierunājās, pacēlis pirkstu.

Izskatījās pēc olas dzeltenuma, ar kaut kādiem matiņiem.

Pagājām dažus metrus tālāk un izurbām jaunu caurumu. Ieskatījos

tajā. Jā, tas bija vecais labais baikeru klubiņš! Ar tām pašām vecajām ādas mēbelēm, to pašu bāra Ieti un to pašu Kārenas Makdugalas “Playmate of the Year” fotogrāfiju pie kāda pārveidota motocikla. Līdz šim brīdim nesaprotu, kas viņus uzbudināja vairāk: meitene vai motocikls.

-      Ceļš ir brīvs! es sacīju.

Sētas puses durvis bija izrotātas ar eņģēm un atslēgām.

-      Man likās, ka tu teici durvīm ir viena atslēga! Berncens piezīmēja.

-      Agrāk bija viena, es atteicu. Ūdinam acīmredzot radusies neliela paranoja!

Pēc plāna mums vajadzēja atslēgu izurbt un izņemt un promejot ielikt atpakaļ tā, lai nepaliktu nekādas ielaušanās pēdas. Tas viss bija iespējams, vienīgi to nevarēja izdarīt aprēķinātajā laikā. Mēs ķērāmies pie darba.

Pēc divdesmit minūtēm Oļegs paskatījās pulkstenī un sacīja, ka vajagot pasteigties. Mums nebija zināms, tieši cikos sāksies kratīšana. Zinājām vienīgi to, ka tā notiks pēc arestiem, un arestiem noteikti jānotiek tūlīt pēc septiņiem, jo Ūdins nesēdēs un negaidīs, kad būs apjēdzis, ka vecais neieradīsies.

Mēs izniekojām pusstundu, lai dabūtu vaļā durvis, trīsreiz ilgāku laiku, nekā bija paredzēts. Sadabūjām ieročus, uz sejām uzvilkām neilona zeķes un devāmies iekšā. Berncens gāja pirmais. Tiklīdz bijām iegājuši pa durvīm, viņš nometās uz ceļiem un, ar abām rokām satvēris ieroci, pastiepa to uz priekšu kā īsts specvienības policists.

Krēslā pie rietumpuses sienas kāds sēdēja. Sargsuņa vietā Ūdins bija atstājis Tutu. Klēpī viņš turēja medību bisi ar nozāģētu galu. Taču acis šim sargsunim bija aizvērtas, žoklis atkāries un galva balstījās pret sienu. Tika baumots, ka Tutu stostoties pat tad, kad miegā krāc, taču tagad viņš gulēja mierīgi, kā bērns.

Berncens piecēlās un, turēdams pistoli sev priekšā, piesardzīgi lavījās uz Tutu pusi. Mēs ar Oļegu uzmanīgi sekojām.

-        Tas ir pirmā cauruma dēļ, Oļegs man pačukstēja.

-       Ko? es pārjautāju.

Bet tad sapratu.

Es varēju redzēt pēdējo izurbto caurumu. Aptuveni izrēķināju, kurā vietā jābūt pirmajam.

-       Ak tu velns! es nočukstēju, kaut gan biju jau sapratis, ka nav vairs vajadzības čukstēt.

Berncens bija piegājis pie Tutu. Pagrūda viņu. Tutu nogāzās zemē un palika guļam ar seju uz betona grīdas, un mēs ieraudzījām viņa pakausī apaļu caurumiņu.

-       Okay, viņš ir izurbts, Berncens konstatēja un ar pirkstu paurbināja caurumu sienā.

-  Pie velna! es pačukstēju Oļegam. Kāda bija varbūtība, ka tā notiks? Ko?

Taču viņš neatbildēja, bet tikai skatījās uz līķi ar tādu sejas izteiksmi, it kā nespētu izšķirties vemt vai raudāt.

-   Gustol viņš čukstēja. Ko mēs esam izdarījuši?

Nezinu, kas ar mani notika, taču es sāku smieties. Vienkārši nespēju atturēties: jocīgā poza kruķim ar ekskavatora kausam līdzīgu apakšžokli, izmisuma pilnā Oļega sejas izteiksme zem neilona zeķes, un vaļējā Tutu mute, kuram, kā izrādījās, tomēr ir bijušas smadzenes. Es smējos pilnā balsī. Līdz pēkšņi atskanēja plaukšķis un man gar acīm nošķīda dzirksteles.

-   Saņemies! Ja ne, dabūsi vēl vienu! Berncens piedraudēja un paberzēja plaukstu.

-   Paldies! es atbildēju visā nopietnībā. Meklēsim narkotikas!

-   Vispirms jāizlemj, ko darīsim ar šo Drillo, Berncens sacīja.

-   Ir jau par vēlu, es ieteicos. Tagad viņi, vienalga, sapratīs, ka notikusi ielaušanās!

-   Nesapratīs, ja iedabūsim Tutu mašīnā un pieskrūvēsim atslēgu atpakaļ vietā, Oļegs smalkā, asaru pilnā balsī noteica. Ja viņi atklās, ka daļa no preces ir pazudusi, tad uzskatīs, ka viņš ir to nozadzis un aizlaidies.

Berncens paskatījās uz Oļegu un atzinīgi pamāja ar galvu.

-   Tev ir apķērīgs partneris, Dusto! Ķersimies pie darba!

-   Vispirms narkotikas! es sacīju.

-   Drillo vispirms! Berncens teica.

-   Narkotikas! es atkārtoju.

-   Drillo!

-   Šovakar biju domājis kļūt par miljonāru, draņķa pelikān!

Berncens pacēla roku.

-   Drillo!

-   Aizverieties! Oļegs iejaucās.

Mēs paskatījāmies uz viņu.

-   Loģika ir vienkārša. Ja Tutu pirms policijas ierašanās negulēs bagāžniekā, tad zaudēsim gan narkotikas, gan brīvību. Ja bagāžniekā būs Tutu, bet bez narkotikām, tad zaudēsim tikai naudu.

Berncens pagriezās pret mani.

-   Šķiet, Boriss piekrīt man, Dusto! Divi pret vienu.

-   Okay! es sacīju. Stiepiet līķi, un es meklēšu preci!

-  Nepareizi! Berncens aizrādīja. Mēs nesīsim līķi, bet tu uzslaucīsi netīrumus aiz mums!

Viņš norādīja uz izlietni pie sienas līdzās bāram.

Es piepildīju spaini ar ūdeni, bet Oļegs arBerncenu satvēra Tutu aiz kājām un aizvilka līdz durvīm, atstājot uz grīdas tievu asiņu svītriņu. Zem Kārenas Makdugalas uzmundrinošā skatiena es notīrīju sienu un pēc tam grīdu no smadzenēm un asinīm. Biju jau pabeidzis un gatavojos ķerties pie narkotiku meklēšanas, kad caur atvērtajām durvīm, kas veda uz E6 ceļu, izdzirdēju skaņu. Mēģināju sevi pārliecināt, ka tā virzās uz citu pusi. Un es tikai iedomājos, ka tā pamazām kļūst skaļāka. Policijas mašīnu sirēnas.

Es pārbaudīju bāra skapīti, kabinetu un tualeti. Telpas plānojums bija vienkāršs. Ne bēniņu, ne pagraba. Nebija daudz tādu vietu, kur paslēpt divdesmit kilogramus heroīna. Mans skatiens pievērsās darbarīku kastei. Un piekaramajai atslēgai pie tās. Agrāk tādas nebija.

Oļegs no durvju puses kaut ko sauca.

-   Iedod lauzni! es atkliedzu.

-   Mums jāpazūd! Viņi jau ir ielas galā!

-   Lauzni!

-   Ejam, Gusto!

Es zināju, ka tās ir tur. Divdesmit pieci miljoni kronu, tieši manā priekšā, nolādētā koka kastē! Es iespēru pa atslēgu.

-   Es šaušu, Gusto!

Pagriezos pret Oļegu. Viņš tēmēja uz mani ar draņķa krievu pistoli. Nedomāju par to, ka viņš varētu man trāpīt attālums bija mazliet vairāk par desmit metriem -, bet viņš pavērsa pret mani ieroci.

-Ja tie saņems tevi, tad saņems arī mūs! gandrīz raudot, viņš iesaucās. Nāc!

Es vēlreiz metos virsū atslēgai. Sirēnas kļuva aizvien skaļākas. Bet ar tām vienmēr tā ir tās vienmēr liekas tuvāk, nekā patiesībā ir.

Sienā virs manis, kā šķita, noplīkšķēja pātagas cirtiens. Atskatījos uz durvīm, un man pār muguru pārskrēja aukstas tirpas. Tas bija Berncens. Rokā viņam kūpēja policista pistole.

-    Nākamreiz nekļūdīšos, viņš mierīgi noteica.

Pēdējo reizi iespēru pa kasti un tad metos prom.

Tiklīdz nokļuvām pāri žogam ārā uz ceļa un norāvām neilona zeķes no galvām, acīs mums iesitās policijas mašīnu starmeši. Mēs mierīgi gājām tiem pretī.

Tās padrāzās mums garām un nogriezās uz kluba ēkas pusi.

Turpinājām ceļu augšup pa pauguru līdz vietai, kur Berncens bija atstājis savu mašīnu. Iesēdāmies un mierīgi devāmies prom. Kad braucām garām klubam, es pagriezos un paskatījos uz Oļegu, kurš sēdēja aizmugures sēdeklī. Zilas gaismas strēle pārslīdēja viņa sejai, kas bija piesarkusi no asarām un no stingrās neilona zeķes. Viņš, šķiet, bija galīgi iztukšots. Blenza tumsā, it kā gatavotos mirt.

Neviens no mums neteica ne vārda, līdz Berncens iebrauca autobusu pieturā Sinsenē.

-    Tur kriti kaunā, Dusto, viņš paziņoja.

-   Es nevarēju zināt par tām atslēgām! centos atvairīties.

-    To sauc par sagatavošanos, Berncens pamācīja. Rekognoscēšana un tamlīdzīgi. Vai izklausās pazīstami? Mums vajadzēs nopietni padomāt par atvērtajām durvīm ar noņemtu atslēgu!

Es sapratu, ka ar vārdu “mēs” viņš domā kruķus. Savāds cilvēks.

-    Atslēgu un eņģes es paņēmu līdzi, -r Oļegs nošņaukājās. Izskatīsies tā, ka Tutu, izdzirdējis sirēnas, būtu aizmucis, pat nepaspējis aizslēgt durvis. Un skrūvju pēdas taču var būt palikušas pēc ielaušanās jebkurā brīdī pēdējā gada laikā, vai ne?

Berncens paskatījās uz Oļega attēlu atpakaļskata spogulī.

-   Pamācies no sava biedra, Dusto! Starp citu labāk nevajag! Oslo nav vajadzīgi gudri zagļi.

-   Labi, es noteicu. Bet, iespējams, nav nemaz tik ellīgi gudri stāvēt neatļautā vietā autobusu pieturvietā, turklāt ar līķi bagāžniekā.

-   Piekrītu! Berncens noteica. Pazūdiet!

-    Līķis…

-    Es parūpēšos par Drillo.

-   Kur…?

-   Kāda jums tur daļa! Ārā!

Mēs izkāpām un noskatījāmies, kā Berncena Saab aizslīd prom.

-   No ši brīža mums jāturas tālāk no šī vīra! es sacīju.

-   Kādēļ?

-   Viņš nogalināja cilvēku, Oļeg! Viņam ir jālikvidē visi fiziskie pierādījumi. Tagad viņš vispirms atradīs vietu, kur paslēpt līķi. Bet pēc tam…

-   Viņam nāksies likvidēt lieciniekus.

Es piekritu. Jutos riebīgi. Tad pamēģināju domāt optimistiski.

-   Izklausījās, ka viņam prātā būtu kāda ļoti laba slēptuve Tutu līķim, vai ne?

-   Es būtu izmantojis šo naudu, lai kopā ar Irēni pārceltos uz Bergenu, Oļegs ieteicās.

Es paskatījos uz viņu.

-   Tikko tur iestājos Juridiskajā fakultātē. Irēne pašlaik ir Tronheimā kopā ar Steinu. Es gribēju aizbraukt uz turieni un pierunāt viņu.

Mēs devāmies ar autobusu uz pilsētu. Es vairs nespēju izturēt Oļega tukšo skatienu, to vajadzēja ar kaut ko piepildīt.

-   Nāc! es sacīju.

Mēģinājumu zālē gatavojot viņam šļirci, ievēroju, ka Oļegs nepacietīgi noskatās, it kā gribēdams iejaukties, it kā uzskatītu mani par nemākuli. Un, kad viņš uzlocīja krekla piedurkni, lai saņemtu devu, es sapratu, kāpēc. Puisim viss apakšdelms bija izrotāts ar dūrienu pēdām.

-   Tik ilgi, līdz atgriezīsies Irēne, viņš paskaidroja.

-   Vai tev ir arī sava slēptuvīte? es jautāju.

Oļegs pašūpoja galvu.

-   Man to nozaga.

Tajā vakarā es viņam iemācīju, kur un kā ierīkot kārtīgu slēptuvi.

Trulss Berncens autostāvvietu ēkā bija nogaidījis ilgāk par stundu, kad beidzot kāda mašīna iegriezās pēdējā brīvajā vietā. Plāksnīte pie tās vēstīja par piederību advokātu firmai Bach Ј> Simonsen. Viņš bija nospriedis, ka šī vieta ir īstā: šajā stāvvietu pusē viņam garām bija pabraukušas tikai divas mašīnas, turklāt te nebija novērošanas kameru. Trulss pārliecinājās, ka mašīnas reģistrācijas numurs sakrīt ar to, ko bija atradis sistēmā AUTOSYS. Hanss Kristiāns Sīmonsens rītos gulēja ilgi. Varbūt arī negulēja, varbūt bija pie kādas sievietes. Vīrietim, kurš izkāpa no mašīnas, bija gaiši, uz pieres krītoši mati, tādi, ar kādiem Trulsa bērnībā parasti staigāja Oslo rietumdaļas tipiņi.

Trulss Berncens uzlika saulesbrilles, iebāza roku mēteļa kabatā un satvēra Steyr austriešu pusautomātiskās pistoles spalu. Viņš nebija ņēmis līdzi parasto policijas dienesta revolveri, lai advokātam nerastos nekādi nevajadzīgi pavedieni. Viņš gāja ātri, lai nogrieztu SImonsenam ceļu, kamēr tas vēl stāvēja starp mašīnām. Draudiem ir lielāks efekts, ja tie rodas ātri un agresīvi. Ja upurim nav laika mobilizēt citas domas kā vien bailes par savu paša dzīvību, tad tas uzreiz pateiks to, kas tev vajadzīgs.

Likās, viņa asinīs būtu ieplūdis kaut kāds putojošs šķidrums, jo ausis, cirkšņos un kaklā šņāca un dunēja. Viņš domās iztēlojās, kas notiks. Pistoli Sīmonsenam pie sejas tik tuvu, ka viņš atcerēsies vienīgi tās stobru. “Kur ir Oļegs Fauke? Atbildi īsi un skaidri, vai arī es tevi nogalināšu!” Atbilde. Pēc tam: “Ja tu kādu brīdināsi vai pastāstīsi par šo sarunu, mēs atgriezīsimies un tevi nogalināsim. Saprati?” Jā. Vai arī stīvs galvas mājiens. Varbūt patvaļīga urīna noplūde. Šī doma Trulsam lika pasmaidīt. Viņš pielika soli. Dunoņa bija sasniegusi vēderu.

-   Sīmonsen!

Advokāts paskatījās, un viņa seja atplauka smaidā.

-   A, sveiks, Berncen! Trulss Berncens, vai ne?

Trulsa labā roka mēteļa kabatā sastinga. Laikam viņa sejā bija parādījusies tāda izteiksme, it kā būtu nokritis no debesīm, jo Sīmonsens sirsnīgi iesmējās.

-   Es labi atceros cilvēku sejas, Berncen! Tu un tavs šefs Mikaēls Belmans izmeklējāt izšķērdēšanas lietu Heidera muzejā! Es biju aizstāvis. Man šķiet, jūs uzvarējāt!

Sīmonsens atkal iesmējās. Jautrus, omulīgus, rietumrajonu iedzīvotāju smieklus. Tāda cilvēka smieklus, kurš audzis labvēlīgā vidē, vietā, kurā valda tāda pārticība, ka novēl to arī citiem. Trulss šajā pasaulē ienīda visus sīmonsenus.

-   Vai varu tev kaut kā palīdzēt, Berncen?

-   Es…

Trulss Berncens meklēja vārdus. Bet tā nebija viņa stiprā puse izdomāt, kā rīkoties, ja nonāk aci pret aci ar… ar ko? Ar cilvēkiem, kuri domā ātrāk par viņu? Toreiz, Alnabrū, viss bija kārtībā, toreiz bija tikai divi puišeļi, toreiz viņš bija spējis nokomandēt. Bet Sīmonsenam bija uzvalks, izglītība, cits runas veids, pārākums, viņš… velns!

-   Es tikai gribēju sasveicināties.

-   Sasveicināties? Sīmonsena balsī un sejas izteiksmē parādījās neizpratne.

-             Sasveicināties, Berncens atbildēja un piespiesti pasmaidīja.

-     Man žēl par to lietu. Nākamreiz tu mums atspēlēsies!

Ātriem soļiem viņš devās uz izejas pusi. Juta savai mugurai pievērstu Sīmonsena skatienu. Novākt mēslus, ēst mēslus. Kaut velns tos visus parautu!

Pamēģini aprunāties ar advokātu! Un, ja tas neizdosies, tad ir kāds puisis, kuru sauc Kriss Reddijs. Uz ielas viņu dēvē par Adidas.

Amfetamīna tirgonis. Trulss cerēja, ka atradīsies iemesls aizturēšanai.

Harijs peldēja uz gaismu, uz augšu. Gaisma kļuva aizvien spēcīgāka. Viņš izrāvās virspusē. Atvēra acis. Un ieraudzīja debesis. Viņš gulēja uz muguras. Kaut kas parādījās viņa redzeslokā. Zirga galva. Un vēl viena.

Harijs aizsedza acis ar roku. Zirgā kāds sēdēja, taču gaisma viņu bija apžilbinājusi.

Kā no tālienes atskanēja balss:

-   Manuprāt, tu teici, Harij, ka esi jājis jau agrāk.

Harijs iestenējās un uzrausās kājās, mēģinot atcerēties, kas nupat bija noticis. Balders bija pārlidojis pāri aizai un otrā pusē ar priekškājām pieskāries zemei. Harijs tika pamests uz priekšu un, atsities pret Baldera kaklu un izslīdējis no kāpšļiem, nošļūca gar zirga sānu zemē. Pavadu tomēr neizlaida no rokām. Viņš miglaini atcerējās, ka bija vilcis Balderu sev līdzi, tomēr pēdējā mirklī atgrūdis, lai pustonnu smagais zirgs neuzgāztos viņam virsū.

Mugura sāpēja, bet citādi likās, viss varētu būt kārtībā.

-    Vectēva zirgs nelēca pāri aizām, Harijs sacīja.

-    Aizām? Isabelle Skeijena iesmējās un sniedza viņam Baldera pavadu. Šī ir maza, piecus metrus plata spraudziņa! Es bez zirga varu pārlēkt tai pāri! Nezināju, ka esi tik bailīgs, Harij. Kurš pirmais līdz mājām?

-    Balder! Harijs paplikšķināja zirgam pa purnu, noraugoties, kā Isabelle Skeijena ar savu Medūzu attālinās pa lauku. Vai tu zini, ko nozīmē “lēna gaita”?

Harijs apstājās pie degvielas uzpildes stacijas uz E6 šosejas un nopirka kafiju. Iesēdās mašīnā un aplūkoja sevi spogulī. Isabelle bija iedevusi viņam plāksteri, ko uzlīmēt uz skrambiņas pierē, uzaicinājusi kopā aiziet uz operas “Dons Žuans” pirmizrādi (…ir neiespējami atrast pavadoni, kurš sniegtos augstāk par manu zodu, ja uzvelku kurpes ar augstiem papēžiem, un avīzēs tas izskatās neglīti…) un uz atvadām cieši apskāvusi. Harijs paņēma telefonu un piezvanīja uz neatbildētu izsaukumu.

-    Kur tu biji? Beāte jautāja.

-    Laukos, Harijs atbildēja.

-   Diemžēl nozieguma vietā Gardermūenē neko daudz neatradām. Mani ļaudis visu pamatīgi izčamdīja. Nekā. Vienīgais, ko noskaidrojām: naglas ir no parasta tērauda, tikai ar īpašām, sešpadsmit milimetru lielām alumīnija cepurītēm un ķieģelis droši vien ir no kādas deviņpadsmitā gadsimta beigās būvētas mājas.

-   Ak tā?

-   Mūrjavā mēs atradām cūkas asinis un zirga sarus. Oslo reiz bija kāds pazīstams mūrnieks, kurš izmantoja šādu sastāvu. Centrā daudzas ēkas ir šādi mūrētas. Ķieģelis var būt paņemts no jebkuras vietas.

-    Mm.

-    īsi sakot, arī šeit nav nekādu pēdu.

-    Arī?

-   Jā. Par tevis pieminēto apmeklējumu. Tas varēja notikt citur, nevis Policijas pārvaldē, jo tur neviens Tords Šulcs nav piereģistrēts. Uz kartītes taču ir rakstīts tikai: “Oslo Policijas apgabals”, un līdzīga kartīšu sistēma ir vairākos policijas iecirkņos.

-   Okay. Paldies!

Harijs parakņājās kabatās, līdz atrada meklēto. Torda Šulca apmeklējuma piespraudi. Un pats savējo, ko bija saņēmis, apmeklējot Hāgenu Smago noziegumu nodaļā pirmajā dienā pēc ierašanās Oslo. Viņš nolika tās vienu otrai blakus uz mērieriču paneļa. Nopētīja. Izdarīja secinājumu un iebāza atpakaļ kabatā. Pagrieza aizdedzes atslēgu, ievilka nāsīs gaisu un, konstatējis, ka vēl joprojām ož pēc zirga, nolēma apciemot senu sāncensi Heijenhallē.

24.    NODAĻA

Ap pulksten pieciem sāka līt, un pulksten sešos, kad Harijs zvanīja pie lielās villas durvīm, Heijenhallē jau bija tumšs kā Ziemassvētku vakarā. Visas pazīmes liecināja, ka māja tikusi celta pavisam nesen. Pie garāžas kaudzē joprojām gulēja pāri palikušie būvmateriāli, un zem kāpnēm viņš pamanīja spaini ar krāsu un izolācijas materiālu iesaiņojumu.

Harijs redzēja, kā aiz viļņotā stikla kustas kāda būtne, un juta, ka pakausī mati saceļas stāvus.

Tad durvis atvērās ātri, asi. Tā durvis atver cilvēks, kuram nav no kā baidīties. Tomēr, ieraudzījis Hariju, cilvēks sastinga.

-   Labvakar, Belman! Harijs sveicināja.

-   Hole! Tas tik ir pārsteigums!

-   Pārsteigums?

Belmans īsi iesmējās.

-   Kā nu ne ieraudzīt tevi pie manām durvīm! Kā tu uzzināji, kur es dzīvoju?

-   Pērtiķi pazīst visi. Tu taču zini, ka daudzās citās zemēs pie organizētās noziedzības apkarošanas šefa namdurvīm stāv miesassargs? Vai traucēju?

-   Nepavisam, Belmans atbildēja un pabraucīja zodu. Tikai apdomāju, vai aicināt tevi iekšā vai ne.

-   Tā gan, Harijs noteica. Te ir slapjš. Un man ir miermīlīgi nolūki.

-  Tu nezini, ko šie vārdi nozīmē! Belmans ieteicās un atvēra durvis. Noslauki apavus!

Mikaēls Belmans izveda Hariju pa koridoru, garām kartona kastu kaudzei, garām vēl neiekārtotai virtuvei, līdz viņi nonāca viesistabā. Harijs konstatēja, ka māja ir ļoti laba. Ne tik grezna, kādas bija dažas villas rietumrajonos, tomēr solīda, kurā ir pietiekami daudz vietas ģimenei. Skats uz Kvērnerdumpu, Centrālo staciju un Oslo centru bija fantastisks. Harijs izteica savu atzinību.

-  Zemes gabals izmaksāja gandrīz vairāk par māju, Belmans atbildēja. Atvaino par nekārtību mēs nupat ievācāmies. Nākamnedēļ notiks jaunās dzīvesvietas iesvētīšana.

-  Un tu aizmirsi uzaicināt mani? Harijs draudzīgi norāja Belmanu un novilka slapjo žaketi.

Belmans pasmaidīja.

-  Varu piedāvāt glāzīti tagad. Ko…

-  Es nedzeru! Arī Harijs pasmaidīja.

-  Protams! Belmans noteica bez redzamas nožēlas. Tas bieži piemirstas. Paskaties, vai kaut kur neatradīsi kādu krēslu, bet es pameklēšu kafijas kannu un divas krūzītes!

Desmit minūtes vēlāk viņi sēdēja pie loga un pāri terasei skatījās uz pilsētu. Harijs tūlīt ķērās pie lietas. Mikaēls Belmans klausījās, nepārtraucot viņu pat tad, kad Harijs Mikaēla skatienā pamanīja neticību. Kad viņš beidza runāt, Belmans rezumēja:

-  Tātad tu domā, ka šis lidotājs, Tords Šulcs, mēģināja izvest no valsts vijolīti. Viņš tika aizturēts, bet tad viņu atbrīvoja, jo kāds dedzinātājs ar policista ID karti nomainīja vijolīti pret kartupeļu miltiem. Un Šulcs pēc atbrīvošanas tika sodīts ar nāvi savā mājā acīmredzot tāpēc, ka viņa nolīdzējs bija atklājis, ka Tords bijis policijā, un baidījās, ka tas izstāstīs, kas viņam zināms.

-  Mm.

-  Un to, ka viņš ir bijis Policijas pārvaldē, tu secini tādēļ, ka viņam bija piespraude ar uzrakstu “Policija”?

-  Es to salīdzināju ar savējo, ko saņēmu, kad apmeklēju Hāgenu. Abām ir vienāds drukājums. Tas noteikti ir viens un tas pats printeris.

-  Es nejautāšu, kur tu ņēmi Šulca ieejas piespraudi, bet kā tu vari apgalvot, ka tas nav bijis gluži parasts apmeklējums? Varbūt viņš gribēja kaut ko paskaidrot par šiem kartupeļu miltiem, mēģināt mūs pārliecināt?

-   Tāpēc, ka viņa vārds bija izsvītrots no apmeklētāju reģistra. Bija svarīgi, lai šis apmeklējums būtu slepens.

Mikaēls Belmans nopūtās.

-   Es vienmēr esmu tā uzskatījis, Harij! Mums vajadzētu strādāt kopā, nevis vienam pret otru. Tev patiktu KRJPOS.

-   Par ko tu runā?

-   Pirms paskaidroju, man patiesībā jālūdz tavs atbalsts: tu klusēsi par to, ko šovakar pastāstīšu!

-   Okay.

-   Šīs lietas dēļ esmu nokļuvis grūtā situācijā. Šulcs bija ieradies pie manis. Viņš tiešām gribēja runāt par to, kas viņam zināms. Starp citu, viņš pastāstīja to, par ko man sen jau bija aizdomas: mūsu vidū ir dedzinātājs. Kāds, kurš, manuprāt, strādā Pārvaldē un kuram ir pieeja Orgnoza lietām. Es lūdzu viņu pagaidīt mājās, kamēr aprunāšos ar vadību. Man vajadzēja rīkoties piesardzīgi, lai neizbiedētu dedzinātāju. Bet piesardzība bieži vien nozīmē, ka lietas virzās lēni. Es aprunājos ar pensijā aizejošo pārvaldes priekšnieku, bet viņš ļāva izlemt man, kā turpmāk rīkoties.

-   Kādēļ tā?

-   Kā jau teicu, viņš dodas pensijā. Viņam nevajag atvadu dāvanas vietā saņemt lietu par kādu korumpētu policistu.

-   Tātad viņš līdz savai aiziešanai gribēja šo lietu pieturēt kaut kur sistēmas lejasdaļā?

Belmans lūkojās kafijas krūzītē.

-   Ļoti iespējams, Harij, ka nākamais Policijas pārvaldes priekšnieks būšu es.

-   Tu?

-   Viņš droši vien nodomāja, ka es uzreiz ķeršos pie sava pirmā mēslu vezuma. Problēma tikai tā, ka es ilgi vilcinājos nospiest mēlīti. Es visādi prātoju. Mēs varējām likt Šulcam atklāt dedzinātāju pēc iespējas agrāk, bet tad visi pārējie izklīstu un noslēptos. Es iedomājos: ja mēs pieliktu Šulcam slepenu mikrofonu, lai viņš mūs aizved pie pārējiem, kurus gribam saņemt ciet vispirms? Kas zina, varbūt pat pie šobrīd īstā barveža Oslo.

-   Pie Dubaja.

Belmans pamāja ar galvu.

-  Jautājums bija šāds: kuram Pārvaldē es varēju uzticēties un kuram ne? Es biju izveidojis nelielu grupiņu, biju visus pārbaudījis, kad pienāca anonīms ziņojums…

-   Tords Šulcs tika atrasts miris, Harijs pabeidza teikumu.

Belmans uzmeta viņam asu skatienu.

-   Un tagad, Harijs turpināja, tev ir problēma: ja kļūs zināms, ka esi vilcinājies, tad var rasties grūtības ar tavu nozīmēšanu pārvaldes priekšnieka amatā.

-   Var! Belmans piekrita. Taču ne jau tas mani satrauc. Grūtības rada fakts, ka neko no tā, ko Šulcs pastāstīja, nevar izmantot. Mums itin nekā nav! Tas varbūtējais policists, kurš it kā esot apmeklējis Šulcu kamerā un apmainījis narkotikas…

-Jā?

-   Viņš stādījies priekšā kā policists. Oslo lidostas inspektors atceras, ka viņš esot bijis kaut kāds Tomass. Policijas pārvaldē mums ir pieci Tomasi! Starp citu, neviens no tiem nestrādā Orgnozā. Es aizsūtīju mūsu Tomasu fotogrāfijas, taču viņš nevienu no tiem neatpazina. Tādēļ patiesībā mēs pat nezinām, vai dedzinātājs vispār strādā policijā!

-   Mm. Varbūt tas ir cilvēks ar viltotu policista apliecību. Vai vēl ticamāk viņš ir tāds kā es, izbijis policists.

-   Kāpēc?

Harijs paraustīja plecus.

-   Lai piemānītu policistu, pašam ir jābūt policistam.

Atvērās ārdurvis.

-   Dārgā! Belmans iesaucās. Mēs esam šeit, iekšā!

Viesistabas durvis pavērās, un parādījās jauka, saulē iedegusi,

gadus trīsdesmit vecas sievietes sejiņa. Gaišie mati uz pakauša bija saņemti zirgastē, un Harijam iešāvās prātā Taigera Vuda bijusī sieva.

-   Es atstāju mazos pie mammas! Vai nāksi, saldumiņ?

Belmans ieklepojās.

-   Mums ir viesis.

Viņa piešķieba galvu.

-   Es redzu, saldumiņ!

Belmans paskatījās uz Hariju ar “ko-lai-dara” sejas izteiksmi.

-   Sveiks! viņa noteica un īgni palūkojās uz Hariju. Mēs ar tēti piekabē atvedām jaunu kravu. Vai nevēlies…

-   Man sāp mugura, un es pēkšņi sailgojos pēc mājām, Harijs nomurmināja, iztukšoja kafijas krūzīti un piecēlās.

-   Vēl kāda lieta, Harijs ieteicās, kad abi ar Belmanu jau stāvēja pie ieejas durvīm. Vai es stāstīju par savu vizīti Onkoloģijas klīnikā?

-Jā?

-   Tur bija viens puisis, tāds sakumpis zinātnieks. Martins Prāns. Vienkārši intuīcija, bet vai tu nevarētu viņu pārbaudīt manis dēļ?

-   Tevis dēļ?

-   Sorry, sens ieradums! Policijai. Valstij. Cilvēcei.

-   Intuīcija?

-   Šajā lietā man nākas izmantot galvenokārt intuīciju. Ja tu varētu dot man mājienu par to, ko atradīsiet…

-   Es padomāšu.

-   Paldies, Mikaēl!

Harijs juta, cik savādi bija izrunāt šī cilvēka vārdu. Viņš mēģināja atcerēties, vai kādreiz agrāk to ir darījis. Mikaēls atvēra durvis lietū, un viņiem uzbrāzās auksts gaiss.

-   Man ir žēl, ka ar zēnu tā notika, Belmans ieteicās.

-   Ar kuru?

-   Ar abiem.

-   Mm.

-   Vai zini? Es reiz satiku Gusto Hansenu. Viņš atnāca šurp.

-   Šeit?

-  Jā. Apbrīnojami glīts puisis. Tāds… Belmans meklēja vārdus. Tad padevās. Vai arī tu zēna gados biji iemīlējies Elvisā? Man crush, kā to saka Amerikā.

-               Lūk, kā, Harijs noteica un izņēma cigarešu paciņu. Nē! Viņš bija gatavs apzvērēt, ka baltie pigmenta plankumi Mikaēla

Belmana sejā iezaigojās sarkanīgos toņos.

-   Viņam bija līdzīga seja. Un pievilcīgums.

-   Ko viņam vajadzēja?

-   Parunāt ar kādu policistu. Sestdien pie manis palīgos bija ieradušies kolēģi. Ja iztiec tikai ar policista algu, tad vairums darbu nākas darīt pašam.

-   Ar ko viņš runāja?

-   Ar ko? Belmans pavērās Harijā. Tas ir, skatiens bija vērsts uz Hariju, taču fokusējās uz kaut ko citu, uz ko tādu, ko tikai nupat būtu ieraudzījis. Es neatceros. Šiem narkomāniem vienmēr ir kaut kas, par ko ziņot policistiem, ja vien ir iespēja nopelnīt kādu tūkstoti devai. Arlabvakar, Harij!

Harijam ejot pa Kvadratūru, bija jau tumšs. Mazliet attālāk uz ielas, līdzās vienai no melnādainajām prostitūtām, bija apstājies kemperis. Atvērās durvis, un no tā izlēca ārā trīs puiši nedaudz vecāki par divdesmit gadiem. Viens sāka filmēt, bet otrs pievērsās sievietei. Viņa papurināja galvu. Laikam atteicās piedalīties grupveida seksā, ko pēc tam ieliktu vietnē YouPorn. Tur, no kurienes viņa atbraukusi, arī ir internets. Ģimene, radinieki. Varbūt tie domāja, ka naudu, kas tiek sūtīta uz mājām, viņa nopelna, strādājot par oficianti. Bet varbūt nedomāja neko, taču ari nejautāja. Kad Harijs pietuvojās, viens no puišiem nospļāvās uz asfalta, tieši viņai priekšā, un iesaucās griezīgā dzērāja balsī:

-   Cheap nigger ass!'

Harijs uztvēra melnādainās sievietes nogurušo skatienu. Viņi pamāja viens otram, it kā abi būtu ieraudzījuši kaut ko pazīstamu. Abi pārējie puiši pamanīja Hariju un izslējās. Liela auguma, labi baroti tēvaiņi. Apaļvaidzīši, treniņos uzpumpētiem bicepsiem, varbūt nodarbojušies ar kikboksu vai karatē.

-   Labvakar, labie ļaudis! Harijs, nepalēninot gaitu, pasmaidīja.

Viņš pagāja tiem garām un dzirdēja, kā aizcērtas kempera durvis

un ierūcas mašīnas motors.

Pa bāra durvīm skanēja tā pati melodija. “Come As You Are”. Uzaicinājums.

Harijs palēnināja gaitu. Uz mirkli.

Tad atkal pielika soli un pagāja garām, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi.

Nākamajā rītā Hariju pamodināja telefona zvans. Viņš pacēlās gultā sēdus, samiedza acis no gaismas, kas plūda iekšā caur logu, kuram nebija aizkaru, tad pastiepa roku līdz žaketei uz krēsla, parakņājās kabatās un izvilka telefonu.

-   Runā!

-   Šeit Rākela. Viņas balss aizslāpa no saviļņojuma. Viņi ir atbrīvojuši Oļegu! Viņš ir brīvs, Harij!

25.    NODAĻA

Harijs stāvēja rīta saules staru pielietajā viesnīcas istabā. Ja neskaita telefonu, kas piesedza viņa labo ausi, tad Harijs bija kails. Pagalma pretējā pusē pie loga sēdēja kāda sieviete un, pieliekusi galvu, lēni košļājot maizes šķēli, ar miegainām acīm vēroja viņu.

-   Hanss Kristiāns to uzzināja pirms ceturtdaļstundas, kad ieradās darbā, Rākela pa telefonu stāstīja. Viņi atbrīvojuši Oļegu vakar pēcpusdienā. Gusto slepkavībā esot atzinies kāds cits. Vai tas nav brīnišķīgi, Harij?

Jā, Harijs nodomāja. Tas ir brīnišķīgi. Skan kā “gandrīz-neticami”.

-   Kurš atzinās?

-   Kāds Kriss Reddijs, alias Adidas. No narkomānu vides. Viņš nošāvis Gusto, jo bijis viņam parādā naudu par amfetamīnu.

-   Kur Oļegs ir tagad?

-   Mēs vēl nezinām. Mēs taču tikai nupat to padzirdējām.

-   Padomā, Rākel! Kur viņš varētu būt? Harija balss skanēja stingrāk, nekā viņam gribētos.

-   Par… par ko ir runa?

-   Atzīšanās. Atzīšanās ir šķērslis, Rākel!

-   Kādēļ tā?

-   Vai tu nesaproti? Atzīšanās ir safabricēta!

-   Nē, nē! Hanss Kristiāns uzskata, ka tā esot detalizēta un ļoti ticama. Tādēļ arī viņi ir atbrīvojuši Oļegu!

-   Šis Adidas apgalvo, ka nošāvis Gusto, jo bijis viņam parādā naudu. Tātad viņš ir aukstasinīgs, cinisks slepkava! Pēc tam viņu sāk mocīt sirdsapziņa un viņš atzīstas?

-   Bet, redzot, ka var tikt notiesāta nevainīga persona…

-   Aizmirsti! Izmisuša narkomāna galvā ir tikai viena doma: narkotikas. Tici man, tajā vienkārši nav vietas sirdsapziņas pārmetumiem! Šis Adidas ir narkomāns, kuram galīgi nav naudas, un pret pieklājīgu atlīdzību viņš ar prieku atzīsies slepkavībā un vēlāk, kad galvenais aizdomās turamais tiks atbrīvots, atteiksies no savas liecības! Vai tu neredzi, kāds plāns šeit veidojas? Kad kaķis ir sapratis, ka nevar tikt pie putniņa būrītī…

-   Izbeidz! Rākela iesaucās, balsij aizlūstot.

Bet Harijs nebeidza:

-   …tam putniņš ir jāizdabū no būrīša ārā!

Viņš dzirdēja, ka Rākela raud. Zināja, ka droši vien tikai pateicis skaļi to, ko viņa pati bija nojautusi, tikai neuzdrošinājās izdomāt līdz galam.

-   Vai nevari mani nomierināt, Harij?

Viņš neatbildēja.

-   Es vairs negribu baidīties, viņa nočukstēja.

Harijs ievilka elpu.

-   Mēs jau agrāk esam tikuši galā un tiksim arī tagad, Rākel!

Viņš nolika telefonu uz galda. Un lieku reizi saprata, ka ir kļuvis

par spīdošu meli.

Sieviete no pretējā loga laiski, ar trim pirkstiņiem pamāja viņam sveicienu.

Harijs ar plaukstu nobraucīja seju.

Atlika vienīgi jautājums: kurš atradīs Oļegu pirmais viņš vai viņi?

Jādomā.

Oļegs tika atbrīvots vakar pēcpusdienā, kaut kur Dienvidaustrumnorvēģijā. Kāds narkomāns, kuram vajadzīga vijolīte. Viņš taisnā ceļā dosies uz Oslo, uz Plātu, ja vien nebūs to kaut kur nobēdzinājis. Uz Hausmana ielu viņš nevar iet, jo nozieguma vieta joprojām ir aizzīmogota. Kur viņam pārgulēt bez naudas, bez draugiem? Urtegātā? Nē, Oļegs saprastu, ka tur viņu ieraudzīs un tad paklīdīs baumas.

Bija tikai viena vieta, kurā Oļegs varētu būt.

Harijs paskatījās pulkstenī. Vajadzēja tur nokļūt, pirms putniņš nav izlidojis.

Valle Hovin stadionā tāpat kā iepriekšējā reizē nebija neviena cilvēka. Nogriezies ap stūri uz ģērbtuvēm, Harijs ieraudzīja, ka viens no pirmā stāva logiem ir izsists. Viņš paskatījās iekšā. Stikla lauskas gulēja iekšpusē. Harijs ātri sasniedza ārdurvis un ar atslēgu, kas viņam vēl bija saglabājusies, atslēdza durvis, un iegāja ģērbtuvē.

Likās, viņam virsū būtu uztriecies kravas vilciens.

Gulēdams uz grīdas un kāri tverdams gaisu, Harijs cīnījās ar kādu, kas bija uzgāzies viņam virsū. Ar kaut ko smirdīgu, slapju un izmisīgu. Harijs grozījās, mēģināja atbrīvoties no tvēriena. Apspiedis sevī vēlmi sist, sagrāba pretinieka plaukstu un atlieca to. Uzrausās uz ceļiem, izgrieza tam roku un piespieda uzbrucēja seju pie zemes.

-   Ai! Velns! Laid vaļā!

-   Oļeg, tas esmu es! Es Harijs!

Viņš atlaida tvērienu, palīdzēja Oļegam piecelties un nosēdināja uz garderobes sola.

Zēns izskatījās nožēlojami. Bāls. Vājš. Ar izvalbītām acīm. Un smirdēja pēc nenosakāma ekskrementu un zobārsta kabineta smaku sajaukuma. Taču nebija narkotiku ietekmē.

-   Es domāju… Oļegs iesāka.

-   Tu domāji, ka tie ir viņi.

Oļegs aizsedza seju ar plaukstām.

-   Nāc! Harijs sacīja. Iesim prom!

Viņi apsēdās tribīnē. Pelēcīgā priekšpusdienas gaisma apspīdēja ieplaisājušo betona segumu. Harijs atcerējās, cik reižu bija te sēdējis un vērojis Oļegu, klausījies, kā slidu asmeņi iedziedas un tad iegriežas ledū, noskatījies prožektoru atspīdumos ledus vizmā no zaļgana līdz pienbaltam.

Abi sēdēja, cieši piespiedušies viens otram, it kā tribīnē nebūtu vietas.

Harijs brīdi ieklausījās Oļega elpā un tad sāka runāt.

-   Kas viņi ir, Oļeg? Tev ir jāuzticas man! Ja es tevi atradu, tad ari viņi atradīs.

-   Un kā tu mani atradi?

-   To sauc par dedukciju.

-   Es zinu, kas tas ir. Izslēdz neiespējamo un tad skatās, kas paliek pāri.

-   Kad tu šeit ieradies?

Oļegs paraustīja plecus.

-   Kaut kad vakar vakarā. Ap deviņiem.

-   Kādēļ nepiezvanīji savai mammai, kad tevi izlaida? Tu taču zini, ka tev tagad ir ļoti bīstami atrasties uz ielas!

-   Viņa būtu mani vienkārši kaut kur aizvedusi un noslēpusi. Viņa vai tas Nilss Kristiāns.

-   Hanss Kristiāns. Tu taču zini, ka viņi tevi atradīs!

Oļegs aplūkoja savas rokas.

-   Es domāju, ka tu brauksi uz Oslo, lai dabūtu sev devu, Harijs teica. Taču tu esi tīrs.

-   Esmu tīrs jau ilgāk par nedēļu!

-   Kādēļ?

Oļegs klusēja.

-   Viņas dēļ? Irēnes dēļ?

Oļegs skatījās betona segumā, it kā spētu tur ieraudzīt pats sevi un saklausīt aso slidas atgrūdiena skaņu pret ledu. Tad lēni pamāja ar galvu.

-   Esmu vienīgais, kurš mēģina viņu atrast. Viņai esmu vienīgi es.

Harijs klusēja.

-   To rotaslietu kastīti, kuru nozagu mammai…

-Jā?

-   Es to pārdevu, lai nopirktu narkotikas. Atstāju vienīgi gredzenu, kuru tu nopirki mammai.

-   Kāpēc nepārdevi arī to?

Oļegs pasmaidīja.

-   Pirmām kārtām, tas nav īpaši vērtīgs.

-   Ko? Harijs izlikās izbijies. Vai mani būtu piekrāpuši?

Oļegs iesmējās.

-   Zelta gredzens ar melnu robiņu? Tas ir patinēts varš. Smaguma dēļ pievienots nedaudz svina.

-   Tad kāpēc neatstāji šos nieciņus mājās?

-   Mamma tos vairs nenēsāja. Un es gribēju uzdāvināt Irēnei.

-   Varu, svinu un zeltainu krāsu?

Oļegs paraustīja plecus.

-   Man tas likās pareizi. Atceros, kā mamma priecājās, kad tu uzvilki to viņai pirkstā!

-   Ko vēl tu atceries?

-   Svētdienu. Vestkanttorgetu. Saule spīd mazliet ieslīpi, un mēs slīgstam čaukstošās rudens lapās. Jūs ar mammu smaidāt un par kaut ko smejaties. Man gribējās saņemt tavu roku. Bet es taču vairs nebiju nekāds puišelis! Kādā veikaliņā, kurā pārdeva miruša cilvēka mantas, tu nopirki gredzentiņu.

-   Un to visu tu atceries?

-  Jā. Un es nodomāju: ja Irēne būtu kaut uz pusi tik priecīga kā mamma…

-   Vai viņa nopriecājās?

Oļegs paskatījās uz Hariju. Samirkšķināja acis.

-   Neatceros. Kad viņa to saņēma, mēs bijām kaifa.

Harijs norija siekalas.

-   Irēne ir pie viņa, Oļegs sacīja.

-   Pie kā?

-   Pie Dubaja. Irēne ir pie viņa. Viņš tur meiteni kā ķīlnieci, lai es nesāktu runāt.

Harijs skatījās uz Oļegu. Puisis bija nokāris galvu.

-   Tādēļ es arī neko neteicu.

-   Vai viņi piedraudēja izrēķināties ar Irēni, ja tu sāksi runāt?

-   Tas nav vajadzīgs. Viņi zina, ka neesmu dumjš. Turklāt ari viņai tie grib aizvērt muti. Viņa ir tur, Harij!

Harijs pagrozījās uz sola. Atcerējās, ka pirms nozīmīgām sacensībām viņi parasti sēdējuši tieši šādi. Ar noliektām galvām, klusēdami, it kā vienoti koncentrēdamies. Oļegs negribēja uzklausīt padomus. Un Harijam tādu nebija. Bet Oļegam bija paticis tā pasēdēt.

Harijs ieklepojās. Šis nebija Oļega skrējiens.

-   Lai mums būtu iespēja izglābt Irēni, tev jāpalīdz man atrast Dubaju, Harijs teica.

Oļegs paskatījās uz viņu. Pabāza plaukstas zem ciskām un pašvīkāja kājas. Tā, kā mēdza darīt agrāk. Tad pamāja.

-   Sāc ar slepkavību, Harijs teica. Nesteidzies!

Oļegs uz dažām sekundēm pievēra acis. Tad atkal atvēra.

-   Es biju kaifā. Tur, lejā pie upes, aiz mūsu dzīvokļa Hausmana ielā, es tikko kā biju iedūris sev vijolītes devu. Tur bija mierīgāk, jo bija gadījies, ka, esot dzīvoklī, kāds no pārējiem kļūst tik izmisis, ka metas virsū, lai devu atņemtu. Saproti?

Harijs piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Pirmais, ko ieraudzīju, kad uzkāpu pa kāpnēm, pretī esošā biroja durvis bija uzlauztas. Kārtējo reizi. Vairāk par to es nedomāju. Iegāju mūsu istabā, un tur bija Gusto. Viņam pretī stāvēja kāds vīrs laupītāju maskā ar pistoli, pavērstu pret Gusto. Nezinu, vai tās bija narkotikas vai kas cits, bet es sapratu, ka tā nav laupīšana, ka Gusto tiks nogalināts. Es reaģēju instinktīvi. Metos pie rokas, kas turēja pistoli, bet biju pārāk lēns, jo viņš paspēja izšaut. Nokritu uz grīdas un, kad atvēru acis, tad gulēju blakus Gusto un pie manas pieres bija pielikts pistoles stobrs. Vīrietis neteica nevienu vārdu, un es biju pārliecināts, ka tūlīt miršu.

Oļegs apklusa un dziļi ievilka elpu. Tad turpināja:

-   Likās, viņš nespēj izšķirties. Novilka ar plaukstu man pār rīkli.

Harijs pamāja. “Turi muti vai mirsi!”

-   Viņš atkārtoja šo kustību, un es pamāju ar galvu, ka esmu sapratis. Tad viņš izgāja. Gusto asiņoja kā sivēns, un man bija skaidrs, ka viņam taču steidzami vajadzīga medicīniskā palīdzība. Bet es neuzdrošinājos iziet, jo biju pārliecināts, ka vīrs ar pistoli joprojām stāv aiz durvīm, tāpēc ka nebiju dzirdējis viņa soļus uz kāpnēm. Un, ja viņš mani ieraudzīs, tad, iespējams, pārdomās un tomēr nošaus mani.

Oļegs šūpoja kājas.

-   Es mēģināju sataustīt Gusto pulsu, mēģināju ar viņu runāt, teicu, ka iešu meklēt palīdzību. Bet viņš klusēja. Un tad vairs nevarēju sataustīt pulsu. Nespēju vairs ilgāk tur palikt. Es izgāju. Oļegs izslējās, it kā viņam būtu iesāpējusies mugura, sakrampēja pirkstus un aizlika rokas aiz galvas. Un turpināja mazliet čerkstošā balsī: Es biju apdullis un nevarēju skaidri domāt. Nogāju lejā līdz upei. Iedomājos, ka jāpeld. Varbūt man paveiktos un es noslīktu. Izdzirdēju sirēnas. Un tad tās bija tur… Domāju vienīgi par tā vīra plaukstu pie rīkles. Un par to, ka jāklusē. Es zinu, kādi tie cilvēki ir, esmu dzirdējis tos runājam, kā tas tiek darīts.

-   Un kā viņi to dara?

-   Viņi sit pa vissāpīgāko vietu. Sākumā baidījos par mammu.

-   Bet vienkāršāk bija paņemt Irēni, Harijs sacīja. Neviens neuztrauktos, ja kāda meitene no ielas uz brīdi nozustu!

Oļegs paskatījās uz Hariju. Norija siekalas.

-   Tātad tu man tici?

Harijs paraustīja plecus.

-   Mani ir viegli piemānīt, ja runa ir par tevi, Oļeg. Tā parasti notiek, ja tu… kad tu… tu jau zini.

Oļega acīs sariesās asaras.

-   Bet… tas taču ir pilnīgi neticami. Visi pierādījumi…

-   Viss nostājas savās vietās, Harijs teica. Pulvera pēdas uz savas rokas dabūji, kad meties pie pistoles. Viņa asinis kad taustīji pulsu. Tad arī atstāji savus pirkstu nospiedumus. Pēc šāviena neviens neredzēja kādu citu, izņemot tevi, iznākam no dzīvokļa, jo slepkava iegāja birojā, izlīda pa logu un nokāpa lejā pa ugunsdzēsēju kāpnēm upes pusē. Tādēļ tu nedzirdēji viņa soļus uz kāpnēm.

Oļega domīgais skatiens bija pievērsts Harija krūtīm.

-   Bet kādēļ Gusto tika nogalināts? Kurš to izdarīja?

-   Es nezinu. Bet domāju, ka tu zini, kurš to izdarīja!

-   Es?

-  Jā. Tāpēc viņš izmantoja žestus, nevis runāja. Lai tu neatpazītu viņa balsi. Bet maska norāda uz to, ka viņš baidījās kāds no vietējiem varētu viņu pazīt. Droši vien vairums no turienes iedzīvotājiem ir redzējis viņu jau agrāk.

-   Bet kādēļ viņš mani pažēloja?

-   Es arī to nezinu.

-   Es nesaprotu. Vēlāk cietumā viņi taču mēģināja mani nogalināt! Kaut gan nebiju bildis ne vārda!

-   Slepkavam varbūt netika doti sīki norādījumi, ko darīt ar iespējamiem lieciniekiem. Viņš šaubījās. No vienas puses, ja tu būtu redzējis viņu agrāk, tad varētu pazīt pēc ārējā veidola, ķermeņa valodas un gaitas. No otras puses, tu biji tik noreibis, ka tāpat neko daudz neatcerētos.

-   Narkotikas izglābj dzīvību? Oļegs piesardzīgi pasmaidīja.

-  Jā. Taču viņa šefs, kad vēlāk noklausījās slepkavas paskaidrojumus, droši vien nepiekrita šādam vērtējumam. Tomēr bija par vēlu. Tādēļ, lai būtu pārliecība, ka tu neizpļāpāsies, viņi nolaupīja Irēni.

-   Viņi zināja, ka es turēšu muti, kamēr Irēne ir pie viņiem. Kāpēc jānogalina mani?

-  Jo uzrados es, Harijs sacīja.

-   Tu?

-  Jā. Kopš manas nolaišanās brīža viņi zināja, ka esmu Oslo! Viņi zināja, ka es esmu tas, kurš spēj piespiest tevi runāt, ka ar Irēni vien nepietiek. Tādēļ Dubajs deva pavēli tevi apklusināt cietumā.

Oļegs lēnām pamāja ar galvu.

-   Pastāsti man par Dubaju! Harijs palūdza.

-   Es nekad neesmu viņu saticis. Bet, manuprāt, vienu reizi esmu bijis vietā, kur viņš dzīvo.

-   Un kur tas ir?

-   Nezinu. Mūs ar Gusto savāca viņa palīgi un aizveda uz kādu māju, bet man tika aizsietas acis.

-   Vai esi pārliecināts, ka tā bija Dubaja māja?

-   Es tā sapratu no Gusto sacītā. Šķita, ka tur dzīvo cilvēki. Tā bija māja ar mēbelēm, paklājiem un aizkariem, ja tu…

-   Es saprotu. Turpini.

-   Mūs noveda lejā uz pagrabu, un tikai tad man noņēma apsēju. Uz grīdas gulēja miris cilvēks. Viņi teica, ka tā notiks ar visiem, kuri mēģinās tos piemānīt. Lai uzmanīgi paskatāmies uz līķi un tad izstāstām, kas noticis Alnabrū. Kādēļ policijas ierašanās brīdī durvis nebija aizslēgtas. Un kāpēc bija pazudis Tutu.

-   Alnabrū?

-  Līdz tam es vēl nonākšu.

-  Okay. Šis cilvēks kā viņš bija nogalināts?

-  Kā tu to domā?

-  Vai viņam sejā bija durtas brūces? Varbūt bija nošauts?

-  Vai tad neteicu? Es nesapratu, kā viņš bija miris, līdz Peters iebakstīja līķim vēderā. Tad viņam pa mutes kaktiņiem iztecēja ūdens.

Harijs aplaizīja lūpas.

-  Vai tu zini, kas bija šis mirušais?

- Jā. Aģents, kurš parasti grozījās mūsu tuvumā. Cepures dēļ mēs viņu dēvējām par Žokejmici.

-  Mm.

-  Harij?

-Jā?

Oļega kājas mežonīgi bungoja pa betonu.

-  Es daudz nezinu par Dubaju. Pat Gusto negribēja par viņu runāt. Taču viens ir skaidrs: ja tu mēģināsi viņu notvert, tad mirsi!

TREŠĀ DAĻA

.

26.    NODAĻA

Žurka nepacietīgi lodāja pa grīdu. Cilvēka sirds pukstēja, taču aizvien vārgāk. Tā vēlreiz apstājās pie kurpes. Iekoda ādā. Mīksta, bet bieza un izturīga āda. Vēlreiz pārskrēja cilvēka ķermenim. Apģērbs smirdēja vairāk nekā kurpes pēc sviedriem, barības un asinīm. Cilvēks pēc smakas tā spēja sajust, ka tas ir vīrietis, gulēja iepriekšējā pozā, nebija pakustējies un joprojām aizsedza ieeju alā. Žurka uzrāpās viņam uz vēdera. Zināja, ka tas ir īsākais ceļš. Vāji sirdspuksti. Ilgi vairs nebūs jāgaida.

Runa nav par to, tēt, ka cilvēkam jābeidz dzīvot, bet par to, ka jāmirst, lai izkļūtu no mēsliem. Vajadzētu būt labākam veidam, vai ne? Nesāpīgām beigām gaismā, nevis šajā nolādēti aukstajā tumsā, kas neatlaidīgi tev uzbrūk. Kādam vajadzēja Makarov lodēm pievienot vismaz opiāta drusciņu, izdarīt to, kā es izrīkojos ar kašķaino suni Rujvsu, iedot man vienvirziena biļeti ceļojumam uz Eiforiju, tā sakot patīkamu ceļu, pie velna! Bet viss, kas šajā draņķīgajā pasaulē ir labs, tiek vai nu pārdots pēc receptēm, ir jau izpārdots, vai arī maksā tik dārgi, ka par iespēju nogaršot ir jāmaksā ar savu dvēseli. Dzīve ir restorāns, kura apmeklēšanai tev nav naudas. Nāve ir rēķins par ēdienu, kuru tu pat nepaspēji apēst. Tātad tu pasūti no ēdienkartes pašu dārgāko vienalga, tev taču būs jāmirst, vai ne, bet varbūt paspēsi nogaršot.

Okay, tēt, beigšu žēloties! Neaizej tagad, tu neesi noklausījies līdz galam! Beigas ir labas. Kur mēs palikām? Jā! Pēc ielaušanās Alnabrū pagāja tikai dažas dienas, tad ieradās Peters ar Andreju un savāca mani un Oļegu. Viņi ar šalli aizsēja Oļegam acis, aizveda mūs līdz vecā mājai un noveda pagrabā. Nekad agrāk nebiju tur bijis. Mūs veda pa garu, šauru un tik zemu koridoru, ka vajadzēja pieliekt galvas. Ar pleciem uzdūrāmies sienām. Pamazām nopratu, ka tas nav pagrabs, bet pazemes tunelis. Iespējams, bēgšanai. Žokejmicei tas nebija līdzējis. Viņš atgādināja noslīkušu žurku. Jā, viņš arī bija noslīkusi žurka.

Pēc tam viņi Oļegam atkal ar šalli aizsēja acis un izveda viņu ārā līdz mašīnai, bet mani izsauca pie vecā. Viņš sēdēja tieši manā priekšā uz krēsla.

-   Vai jūs tur bijāt? viņš jautāja.

Skatījos viņam tieši acīs.

-  Ja tu vaicā, vai bijām Alnabrū, tad atbilde ir nē.

Viņš klusēdams mani vēroja.

-    Tu esi tāds pats kā es, viņš beidzot noteica. Nav iespējams pateikt, kad tu melo!

Nevaru apzvērēt, taču man likās, ka pamanīju smaidu.

-   Nu ko, Gusto, vai saprati, kas tas bija tur, lejā?

-   Tas bija aģents. Žokejmice.

-   Pareizi. Un kāpēc?

-   Nezinu.

-   Padomā!

Manuprāt, agrākajā dzīvē vecais varētu būt bijis nejauks skolotājs. Bet tas nekas, es atbildēju:

-   Viņš kaut ko bija nozadzis.

Vecais papurināja galvu.

-   Viņš uzzināja, ka es dzīvoju šeit. Zināja, ka viņam nav iemesla iegūt kratīšanas orderi. Pēc Los Lobos aresta un preces konfiskācijas Alnabrū viņš laikam saprata, ka nekad nedabūs kaut kādu kratīšanas orderi, lai cik spēcīgi būtu viņa argumenti… Vecais pavīpsnāja. Mēs viņu brīdinājām un domājām, ka viņš apstāsies.

-   Tā?

-   Tādi aģenti kā viņš paļaujas uz savu viltoto identitāti. Tie domā, ka nav iespējams noskaidrot, kas viņi ir. Kas ir viņu ģimenes. Bet policijas arhīvā var atrast visu, vienīgi jāzina pareizās paroles. Un tās ir tiem, kuri, piemēram, Orgnozā, ieņem atbildīgus amatus. Bet kā mēs viņu brīdinājām?

Es atbildēju nedomājot:

-    Piebeidzāt viņa bērnus?

Vecā seja apmācās.

-    Mēs neesam briesmoņi, Gusto.

-   Sorry.

-    Turklāt viņam bērnu nebija. Atskanēja laivas motora skaņai līdzīgi smiekli. Viņam bija māsa. Varbūt no audžuģimenes.

Es pamāju. Nevarēju saprast, vai viņš melo vai ne.

-     Pateicām, ka viņu vispirms izvaros, pēc tam nogalinās. Es viņu pietiekami nenovērtēju. Jo viņš nevis padomāja par pārējiem saviem radiniekiem, bet gan metās uzbrukumā. Viens pats izmisīgā uzbrukumā. Naktī viņam izdevās šeit iekļūt. Mēs šādam uzbrukumam nebijām sagatavojušies. Laikam jau viņš ļoti mīlēja šo savu māsu. Bija bruņots. Es nogāju pagrabā, un viņš man sekoja. Tad viņš nomira. Vecais nolieca galvu. No kā?

-   No viņa mutes tecēja ūdens. Noslīka?

-   Pareizi. Kur noslīka?

-    Viņu atgādāja šurp no kāda ezera vai tamlīdzīgi.

-    Nē. Viņš iekļuva šeit un noslīka. Tātad?

-    Tad es nezinu…

-    Domā! Šis vārds noskanēja līdzīgi pātagas cirtienam. Ja gribi izdzīvot, tev jāprot domāt un spriest pēc tā, ko redzi. Tāda ir īstā dzīve!

-    Labi, labi. Es mēģināju domāt. Šis pagrabs nav pagrabs, bet gan tunelis!

Vecais sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Un?

-    Tas ir garāks par šo īpašumu un, protams, var iziet kaut kur virs zemes.

-   Bet?

-   Bet tu taču stāstīji, ka tev piederot arī kaimiņmāja, tātad tunelis droši vien ved uz turieni.

Vecais apmierināti pasmaidīja.

-    Uzmini, cik sens ir šis tunelis!

-   Sens. Tā sienas ir apsūnojušas zaļas.

-   Tās ir aļģes. Pēc tam kad Pretošanās kustība četras reizes neveiksmīgi bija mēģinājusi uzbrukt šai mājai, gestapo šefs izbūvēja tuneli. To izdevās paturēt slepenībā. Kad Reinhards pēcpusdienā atgriezās mājās, viņš ienāca pa šīs mājas galveno ieeju, un visi to varēja redzēt. Viņš ieslēdza gaismu, tad pa tuneli devās uz savu īsto dzīvesvietu kaimiņu namā un atsūtīja vācu leitnantu, kurš it kā dzīvoja tur, uz šo māju. Un šis leitnants te pastaigājās, turklāt ģērbies tādā pašā formā kā gestapo šefs.

-   Viņš bija pīle-pievilinātāja!

-   Pareizi.

-   Kādēļ tu man to stāsti?

-    Vēlos, lai tu zinātu, Gusto, kāda ir īstā dzīve. Vairums cilvēku šajā zemē par to neko nezina. Tie nezina, ko nozīmē izdzīvot reālajā pasaulē. Bet tev es visu to stāstu tāpēc, lai tu atcerētos, ka es tev uzticos.

Viņš paskatījās uz mani tā, it kā sacītais būtu ārkārtīgi svarīgs. Es izlikos, ka saprotu, gribēju tikt uz mājām. Viņš droši vien to pamanīja.

-   Paldies, Gusto. Andrejs jūs aizvedīs.

Kad mašīna brauca garām universitātei, tās teritorijā acīmredzot notika kāds studentu pasākums. Varējām dzirdēt aizrautīgu ģitāristu grupiņu, kas uzstājās uz brīvdabas skatuvītes. Mums pretī pa Blindernveienu nāca jaunieši. Priecīgām, gaidpilnām sejām, it kā tiem kaut kas būtu apsolīts nākotne vai velns zina kas.

-   Kas tas ir? Oļegs pajautāja. Acis viņam joprojām bija aizsietas.

-   Tā, es atbildēju, ir neīstā dzīve.

-   Un tev nav ne jausmas, kā viņš noslīka? Harijs jautāja.

-   Nē, Oļegs atbildēja.

Kājas viņam trīcēja vēl vairāk, patiesībā vibrēja viss ķermenis.

-   Okay, tātad tev bija aizsietas acis, bet pastāsti man visu, ko atceries par šo braucienu turp un atpakaļ. Visas skaņas. Kad izkāpāt no mašīnas, vai dzirdēji, piemēram, braucošu vilcienu vai tramvaju?

-   Nē. Bet mūsu ierašanās brīdī lija, un es galvenokārt dzirdēju vienīgi to.

-   Stiprs lietus, smidzinošs lietus?

-   Smidzināja. Kad izkāpām no mašīnas, es to gandrīz nejutu, tikai saklausīju.

-   Okay, ja smidzinošs lietus ir tik skaļš, tad varbūt tas līst uz koku lapām?

-   Iespējams.

-   Un kas tev bija zem kājām, kad devāties uz durvīm? Asfalts? Akmens plāksnes? Zāle?

-   Grants. Tā man šķiet. Jā, tā čirkstēja. Tālab es nojautu, kur iet Peters. Viņš ir liela auguma, viņam tā čirkstēja stiprāk.

-   Labi. Vai pie durvīm bija kāpnes?

-Jā-

-   Cik pakāpienu?

Oļegs ievaidējās.

-   Okay, Harijs noteica. Kad stāvēji pie durvīm, vai tad vēl lija?

-  Jā, protams.

-   Es domāju vai lietus tev joprojām lija uz galvas?

-  Jā-

-   Tātad virs kāpnēm nebija jumtiņa.

-   Vai tu plāno meklēt visā Oslo mājas, pie kuru kāpnēm nav jumtiņa?

-   Dažādi Oslo rajoni ir būvēti dažādos laika periodos, un katram no šiem periodiem ir savas kopīgās iezīmes.

-   Un kādam periodam atbilst koka villa ar dārzu, grants celiņu un kāpnēm līdz ieejas durvīm bez jumtiņa un bez tramvaja sliedēm tuvumā?

-   Tu runā kā kriminālpolicijas šefs!

Atbildes vietā Harijs nesagaidīja ne smaidu, ne cerētos smieklus.

-   Kad braucāt no turienes prom, vai nepievērsi uzmanību citām skaņām turpat netālu?

-   Piemēram?

-   Piemēram, luksofora pīkstieni, pie kuriem apstājāties.

-   Nē, nekā tāda nebija. Bija mūzika.

-   Ieraksts vai dzīvā?

-   Šķiet, dzīvā. Šķīvji skanēja skaidri. Ģitāru skaņas it kā mazliet viļņojās vējā.

-   Izklausās pēc dzīvās mūzikas. Tev ir laba atmiņa!

-   Atceros tikai tāpēc, ka tie spēlēja vienu no tavām dziesmām.

-   No manām dziesmām?

-   Dziesmu no viena tava diska. Atceros tāpēc, ka Gusto teica tā esot neīstā dzīve, un es nodomāju, ka viņš to pateicis neapzināti, jo bija izdzirdējis nupat nodziedātos vārdus.

-   Kādus vārdus?

-   Kaut ko par sapni, neatceros. Bet tu vienmēr spēlēji disku ar šo dziesmu.

-   Mēģini atcerēties, Oļeg, tas ir svarīgi!

Oļegs paskatījās uz Hariju. Viņa kājas pārstāja šūpoties. Viņš pievēra acis un sāka klusītēm dungot.

-  It’s just a dreamy Gonzales… Oļegs, nedaudz piesarcis, atvēra acis. Apmēram tā.

Harijs ari nodungoja to pašu. Un papurināja galvu.

-   Atvaino, Oļegs sacīja. Neesmu pārliecināts, jo tas ilga tikai dažas sekundes!

-   Ir jau labi. Harijs uzlika roku puisim uz pleca. Labāk pastāsti, kas notika Alnabrū!

Oļega kāja atkal sāka šūpoties. Viņš divas reizes dziļi ievilka elpu, ar vēderu, kā bija iemācījies darīt uz starta līnijas pirms noliekšanās starta pozīcijā. Tad izstāstīja.

Pēc tam Harijs ilgi sēdēja un braucīja pakausi.

-  Jūs tātad caururbāt cilvēku?

-   Ne mēs. Tas bija policists.

-   Un tu nezini, kā viņu sauc? Arī to nezini, kur viņš strādā.

-    Nē, viņi ar Gusto bija ļoti korekti. Gusto sacīja, ka būs labāk, ja es neko nezināšu.

-   Un jums nav ne jausmas, kur palika līķis?

-   Nē. Vai tu mani nodosi?

-   Nē.

Harijs sadabūja paciņu un izkratīja vienu cigareti.

-   Vai varu palūgt vienu? Oļegs iejautājās.

-   Sorry, puisīt! Apdraud veselību.

-   Bet…

-   Ar vienu noteikumu. Tu ļausi Hansam Kristiānām sevi noslēpt un dosi man iespēju atrast Irēni.

Oļegs paskatījās uz daudzstāvu mājām pakalnā aiz stadiona. Pie balkonu malām vēl turējās puķu kastes. Harijs vēroja viņa profilu. Tievajā kaklā augšup lejup kustējās ādamābols.

-   Deal, Oļegs noteica.

-   Labi.

Harijs pasniedza viņam cigareti, un abi aizsmēķēja.

-            Tagad sapratu, kādēļ tev šis metāla pirksts, Oļegs sacīja.

-     Lai varētu smēķēt.

-  Jā! Harijs, turēdams cigareti iespiestu starp titāna protēzi un lielo pirkstu, piekrita un uzspieda Rākelas telefona numuru.

Viņam nebija vajadzības jautāt Hansa Kristiānā numuru, jo tas jau bija pie viņas. Advokāts sacīja, ka tūlīt ieradīšoties.

Oļegs sabozās, it kā pēkšņi būtu kļuvis aukstāks.

-   Kur viņš mani slēps?

-   Es to nezinu un negribu zināt!

-   Kāpēc?

-   Man ir ļoti jutīgi sēklinieki. Tie runā bez mitas, tiklīdz tiek pieminēti vārdi “mašīnas akumulators”.

Oļegs iesmējās. īsi, tomēr tie bija smiekli.

-   Neticu. Tu ļautu viņiem atņemt sev dzīvību, nesakot ne vārda!

Harijs paskatījās uz puisi. Viņš varētu turpināt izdomāt dažādus

jokus visu atlikušo dienu tikai tādēļ vien, lai redzētu šī smaida atblāzmu Oļega sejā.

-   Tu vienmēr esi bijis augstās domās par mani, Oļeg! Pārāk augstās. Un es vienmēr esmu vēlējies tavās acīs izskatīties labāks, nekā patiesībā esmu.

Oļegs nolaida acis uz savām rokām.

-   Vai tad visi zēni neuzskata savus tēvus par varoņiem?

-   Varbūt. Un es negribēju, lai tu mani uzskatītu par nodevēju, par tādu, kurš aizbēg. Bet viss tomēr sanāca tā, kā sanāca. Es gribu sacīt: kaut arī nevarēju būt tev līdzās, tas nenozīmē, ka tas man nebija svarīgi. Mums neizdodas nodzīvot tādu dzīvi, kādu mums gribētos. Mēs esam… lietu gūstekņi.

Oļegs pacēla galvu.

-  Narkotiku un mēslu gūstekņi.

-  Arī to.

Abi vienlaicīgi ievilka cigarešu dūmus. Vēroja, kā tie izšķīst pret zilajām debesīm. Harijs zināja, ka nikotīns nespēj noslāpēt puiša vēlmi pēc narkotikām, tomēr uz dažām minūtēm tas novērsa uzmanību, un runa bija tieši par to.

-  Klausies!

-Jā?

-  Kāpēc tu neatgriezies?

Harijs vēlreiz ievilka dūmus un tikai tad atbildēja:

-  Tava mamma uzskatīja, ka es jums nederu. Un viņai bija taisnība.

Harijs turpināja smēķēt. Viņš lūkojās taisni uz priekšu. Zināja, ka Oļegs negrib, lai viņš tagad skatītos uz viņu. Astoņpadsmitgadīgiem puišiem nepatīk, kad uz tiem skatās, ja viņi raud. Nevajag arī uzlikt roku uz pleca vai kaut ko sacīt. Vienkārši vajag būt līdzās. Nekur neaiziet. Vienkārši domāt par gaidāmo kopīgo skrējienu.

Izdzirduši tuvojamies mašīnu, viņi nokāpa no tribīnes un devās uz stāvvietu. Harijs ieraudzīja, ka Hanss Kristiāns piesardzīgi uzliek plaukstu Rākelai uz rokas, kad tā gribēja mesties ārā no mašīnas.

Oļegs pagriezās pret Hariju, dziļi ieelpoja, izpleta rokas, ar lielo pirkstu ieķērās Harija pirkstā un piegrūda labo plecu viņa plecam, bet Harijs nevēlējās tik viegli ļaut Oļegam aiziet un pievilka sev klāt. Klusi iečukstēja viņam ausī:

-  Uzvari!

Irēnes Hansenas adrese bija tāda pati kā viņas vecākiem. Divām ģimenēm celtā māja atradās Grefsenē. Mazs, aizaudzis dārziņš ar ābelēm, kurās nebija ābolu, un ar šūpolēm.

Durvis atvēra jauns vīrietis, pēc Harija domām, aptuveni divdesmit gadus vecs. Seja šķita pazīstama, un policista smadzenes dažās sekundes desmitdaļās atrada savā datubāzē divas sakritības.

-               Mani sauc Harijs Hols. Un tu droši vien esi Steins Hansens? -Jā?

Viņa seja mijās tā jaunu cilvēku nevainība un piesardzība, kuri paspējuši piedzīvot gan labus, gan sliktus laikus, tomēr vēl nespēj izlemt, kā uztvert pasauli ar pilnu atvērtību vai nelielu piesardzību.

-   Es tevi pazinu pēc fotogrāfijas. Esmu Oļega Faukes draugs.

Harijs cerēja ieraudzīt Steina Hansena pelēkajās acīs kādu reakciju, taču tā izpalika.

-   Varbūt esi dzirdējis, ka viņš ir atbrīvots un tava audžubrāļa slepkavībā ir atzinies cits cilvēks?

Steins Hansens pašūpoja galvu. Joprojām bez jebkādas mīmikas.

-   Es esmu izbijis policists. Mēģinu atrast tavu māsu Irēni.

-   Kādēļ?

-   Lai pārliecinātos, ka ar viņu viss ir kārtībā. Apsolīju Oļegam to izdarīt.

-   Lieliski. Lai viņš varētu turpināt apgādāt viņu ar narkotikām?

Harijs pamīņājās.

-   Oļegs tagad ir tīrs. Tu varbūt zini, ka tas nav vienkārši. Bet viņš vairs nelieto, jo gribēja mēģināt pats atrast Irēni. Viņš mīl viņu, Stein! Bet es gribu pamēģināt atrast Irēni mūsu visu, ne tikai viņa dēļ. Tiek uzskatīts, ka cilvēku atrašana man veicas tīri labi!

Steins Hansens vēroja Hariju. Mazliet vilcinājās. Tad atvēra durvis.

Harijs sekoja viņam uz istabu. Tā bija sakopta, skaisti mēbelēta un likās gluži neapdzīvota.

-   Tavi vecāki…

-   Tie šobrīd te nedzīvo. Un arī es šeit esmu tikai tad, kad neesmu Tronheimā.

Viņa izrunā skanēja skaidri guturāls “r” to kādreiz uzskatīja par statusa simbolu ģimenēm, kurām pietika naudas, lai nolīgtu auklītes no Dienvidnorvēģijas.

Šāda “r” dēļ tavu balsi ir viegli atcerēties, Harijs nezin kāpēc nodomāja.

Uz klavierēm, kuras, šķiet, nekad nav bijušas lietotas, stāvēja kāda fotogrāfija gadus sešus septiņus veca. Irēne un Gusto tajā izskatījās jaunāki. Harijs iedomājās, ka tagad viņiem pašiem netīk skatīties uz saviem matu sakārtojumiem un apģērbu. Steins ar nopietnu sejas izteiksmi stāvēja visiem aiz muguras. Māte, sakrustojusi rokas uz krūtīm, augstprātīgi, gandrīz indīgi smaidīja. Tēva smaids liecināja, ka viņš varētu būt šī ģimenes kopuzņēmuma autors vismaz viņš vienīgais šķita pilns entuziasma.

-   Šī tātad ir ģimene!

-   Bija. Māte un tēvs ir šķīrušies. Viņš pārcēlās uz Dāniju. Pareizāk sakot, aizbēga. Māte atrodas slimnīcā. Pārējo… jā, pārējo tu acīmredzot zini.

Harijs pamāja ar galvu. Viens ir nogalināts. Viena pazudusi. Lieli zaudējumi vienai ģimenei.

Harijs bez uzaicinājuma apsēdās vienā no dziļajiem atzveltnes krēsliem.

-   Ko tu vari pastāstīt, lai man vieglāk veiktos ar Irēnes atrašanu?

-   To nu gan nezinu.

Harijs pasmaidīja.

-   Pamēģini!

-   Irēne atbrauca pie manis uz Tronheimu pēc tam, kad bija tikusi iesaistīta kādā notikumā, par kuru nevēlējās stāstīt. Esmu pārliecināts, ka viņu tur ievilcis Gusto. Māsa to dievināja un viņa dēļ darīja visu, iedomājās, ka nav viņam vienaldzīga tikai tāpēc, ka Gusto reizēm paplikšķināja viņai pa vaigu. Bet dažus mēnešus vēlāk atskanēja telefona zvans, un viņa sacīja, ka esot jāatgriežas Oslo. Atteicās paskaidrot iemeslu. Tas notika pirms vairāk nekā četriem mēnešiem, un kopš tā brīža neesmu viņu ne redzējis, ne arī kaut ko dzirdējis. Vairāk nekā divas nedēļas izmeklējies, devos uz policiju un paziņoju par viņas pazušanu. Viņi piereģistrēja manu iesniegumu, mazliet pārbaudīja, un pēc tam vairs nekas nenotika. Nevienam nav daļas par narkomāni bez noteiktas adreses.

-   Vai ir kāda teorija? Harijs iejautājās.

-   Nē, bet aiz brīvas gribas viņa nenozuda. Viņa nav no tādām, kas vienkārši aizbēg kā… daži citi.

Harijs saprata, ko viņš domā, tomēr šis nejaušais šāviens viņu aizskāra.

Steins Hansens paberzēja ievainojuma kreveli uz apakšdelma.

-   Ko jūs viņā saskatāt? Savu paša meitu? Vai domājat, ka varat dabūt paši savas meitas?

Harijs izbrīnā paskatījās uz Steinu.

-  Jūs? Ko tu gribi sacīt?

-  Jūs, vecie, ieraugot viņu, siekalojaties. Tikai tāpēc, ka viņa atgādina Lolitu četrpadsmit gadu vecumā!

Harijs atcerējās fotogrāfiju pie ģērbtuves skapīša durvīm. Steinam Hansenam bija taisnība. Viņš iedomājās, ka, iespējams, tomēr ir kļūdījies, ka Irēne varēja nebūt saistīta ar šo lietu.

-   Vai tu studē Tronheimā? Tehnisko zinātņu universitātē?

-Jā-

-   Ko studē?

-   Datortehniku.

-   Mm. Oļegs ari gribēja studēt. Vai pazīsti viņu?

Steins papurināja galvu.

-   Nekad neesi runājis ar viņu?

-   Dažas reizes esam saskrējušies. Var teikt ļoti īsas tikšanās.

Harijs paskatījās uz Steina apakšdelmu. Tā bija profesionāla trauma. Izņemot šo kreveli, rokai citu ievainojumu nebija. Protams, nebija, jo Steins Hansens bija izdzīvotājs, viens no tiem, kuriem viss izdodas. Harijs piecēlās.

-   Lai kā tur būtu, man žēl, ka tā notika ar tavu brāli!

-   Neīstu brāli.

-   Mm. Vai varu dabūt tava telefona numuru? Gadījumā ja kaut kas atklātos.

-   Piemēram, kas?

Abi saskatījās. Atbilde palika karājamies gaisā, nevajadzīga, lai izskaistinātu, nepanesama lai izteiktu vārdos. Krevele bija pārplīsusi, un pa roku notecēja tieva asins urdziņa.

-   Zinu vienu lietu, kas varbūt var tev palīdzēt, Steins Hansens ieteicās, kad Harijs iznāca uz kāpnēm. Tās vietas, kur tu gatavojies viņu meklēt: Urtegāta, tikšanās vieta, parki, slimnīcas, narkomānu kabineti, prostitūtu ielas par tām aizmirsti, esmu tur bijis.

Harijs klusējot pamāja. Uzlika savas sieviešu saulesbrilles.

-   Neizslēdz telefonu, okay?

Harijs devās uz kafejnīcu Lorry, lai ieturētu otrās brokastis, taču jau uz kāpnēm sajuta vēlmi iedzert alu, pagriezās atpakaļ un iegāja jaunajā iestādē iepretī Literātu namam. Pārlaida ātru skatienu publikai, pagriezās, izgāja un beidzot nonāca Pla, kur pasūtīja taizemiešu tapas variantu.

-   Ko iedzersiet? Singha?

-   Nē.

-   Tiger?

-   Vai jums ir tikai alus?

Oficiants saprata mājienu un atgriezās ar ūdeni.

Harijs uzēda karaliskās garneles un cāli, bet atteicās no cīsiņiem taizemiešu gaumē. Tad piezvanīja Rākelai uz mājām un palūdza pārlūkot CD ierakstus, kurus savā laikā bija atgādājis uz Holmenkolleni un tur atstājis. Dažus no tiem viņš pats gribēja klausīties, ar citiem bija vēlējies glābt pārējos. Elviss Kostello, Mailzs Deiviss, Led Zeppelin, Kaunts Beisijs Jayhawks, Madijs Voters. Tas nebija glābis nevienu.

Tas, ko viņa bez atklātas ironijas dēvēja par “Harija mūziku”, disku plauktiņā stāvēja atsevišķi.

-   Gribētu, lai tu nolasi visu dziesmu nosaukumus, Harijs palūdza.

-   Vai tu joko?

-   Vēlāk paskaidrošu.

-   Okay. Pirmais ir “Aztec Camera".

-   Vai tu…?

-  Jā, esmu sarindojusi alfabēta kārtībā. Viņa šķita samulsusi.

-   Tā ir puišu mūzika.

-   Tā ir Harija mūzika! Un tie ir tavi diski! Vai tagad varu lasīt?

Divdesmit minūtes vēlāk viņi bija tikuši līdz “W" un “Wilco”,

bet Harijam neuzradās neviena asociācija. Rākela smagi nopūtās un turpināja:

-    “When You Wake Up Feeling Old".

-    Mm. Nē.

-    “Summerteeth”.

-    Mm. Nākamo!

-    “In a Future Age”.

-    Pagaidi!

Rākela gaidīja.

Harijs sāka smieties.

-   Vai bija jautri? Rākela noprasīja.

-   Piedziedājums no “Summerteeth”. Tas skan tā… Harijs nodziedāja: “It’s just a dream he keeps having.”

-    Skaisti tas neskan, Harij!

-    Jā, jā! Gribēju sacīt oriģināls ir skaists! Tik skaists, ka vairākkārt esmu to atskaņojis Oļegam. Bet viņš uztvēra šo tekstu kā “it’s just a dreamy Gonzales”. Harijs vēlreiz iesmējās. Un sāka dziedāt: “It's just a dreamy Gon…”

-    Harij, lūdzu!

-    Okay. Vai tu nevari ieslēgt Oļega datoru un kaut ko man atrast tīklā?

-    Ko?

-   Ar Google sameklē “Wilco” mājaslapu. Paskaties, vai viņiem šogad ir notikuši koncerti Oslo. Ja ir bijuši, tad kur.

Rākela piezvanīja pēc sešām minūtēm.

-    Tikai viens.

Viņa nosauca vietu.

-    Paldies! Harijs nopriecājās.

-   Tev atkal ir tā balss.

-    Kāda balss?

-    Dedzīgā. Jauneklīgā balss!

Pulksten četros dienā pāri Oslofjordam, līdzīgi ienaidnieka armādai, peldēja draudīgi tēraudpelēki mākoņi. Harijs no Skeienes nogriezās uz Frongneres parka pusi un apstājās Torvalda Ēriksena ielā. Trīs reizes zvanījis uz Belmana mobilo telefonu un nesaņēmis atbildi, viņš piezvanīja uz Policijas pārvaldi un uzzināja, ka Belmans aizgājis no darba mazliet agrāk, lai Oslo Tenisa klubā patrenētu dēlu.

Harijs palūkojās uz mākoņiem. Tad devās iekšā un apskatīja kluba kompleksu.

Grezna ēka, grants korti, korti ar cieto segumu un pat centrālais korts ar tribīnēm. Tomēr no divpadsmit kortiem tikai divus izmantoja. Norvēģijā vairāk spēlē futbolu un slēpo. Ja atzīsies, ka esi tenisists, uz tevi sāks aizdomīgi skatīties un sačukstēties.

Harijs atrada Belmanu uz viena no grants kortiem. Viņš ņēma ārā bumbiņas no dzelzs groza, kas atradās uz statīva, un uzmanīgi meta tās zēnam, kurš, iespējams, trenējās sitienā no kreisās puses, to nebija viegli noteikt, jo bumbiņas lidoja uz visām pusēm.

Harijs iegāja kortā pa vārtiņiem žogā Belmanam aiz muguras un nostājās viņam blakus.

-   Tā vien šķiet, ka viņš pagurst, Harijs ierunājās un izņēma no kabatas cigarešu paciņu.

-   Harij! Mikaēls Belmans sacīja, nepārtraucot darbu un nenovēršot acis no zēna. Viņam veicas.

-   Ir zināma līdzība, vai tas ir…?

-   Mans dēls. Filips. Desmit gadi.

-   Laiks skrien vēja spārniem. Talantīgs?

-   Līdz tēva līmenim mazliet pietrūkst, bet es viņam ticu. Tikai nedaudz jāpabiksta.

-   Nezināju, ka tas ir atļauts.

-   Mēs izdarām saviem bērniem lāča pakalpojumus, Harij! Kustini kājas, Filip!

-   Vai kaut ko uzzināji par Martinu Prānu?

-   Prānu?

-   Sakumpušais tips Onkoloģijas klīnikā.

-   Ā, intuīcija! Gan jā, gan nē. Tas ir, jā es pārbaudīju. Un nē mums par viņu nekā nav. Tiešām nekā!

-   Mm. Biju domājis pajautāt ko citu.

-   Ieliecies ceļos! Ko īsti?

-   Atļauju Gusto Hansena ekshumācijai, lai pārbaudītu, vai zem viņa nagiem nav asinis, un izdarīt to analīzi.

Belmans novērsa skatienu no dēla, acīmredzot gribēdams pārliecināties, ka Harijs runā nopietni.

-   Mums ir ļoti ticama atzīšanās, Harij! Domāju, ka mierīgi varu teikt mums atsacīs.

-   Gusto zem nagiem bija asinis. Paraugs nozuda, nenonācis līdz ekspertiem.

-   Tā gadās.

-   Ārkārtīgi reti!

-   Un kam, tavuprāt, asinis varētu piederēt?

-   Nezinu.

-   Tu pat nezini?

-   Nē. Bet, ja pirmais paraugs ticis iznīcināts, tad tas nozīmē, ka kādam tas ir bīstams.

-   Piemēram, tam amfetamīna tirgonim, kurš atzinās. Adidas?

-   Pilnā vārdā Kriss Reddijs.

-   Nav svarīgi. Vai neesi izbeidzis šo lietu tagad, kad Oļegs Fauke ir atbrīvots?

-   Nav svarīgi, bet… vai jauneklim nevajag turēt raketi ar abām rokām, ja sit no kreisās?

-   Vai tev ir priekšstats par tenisu?

-   Esmu skatījies televīzijā.

-   Sitiens no kreisās ar vienu roku veido raksturu.

-   Es pat nezinu, vai asinīm ir kāds sakars ar slepkavību. Varbūt kāds vienkārši baidās tikt saistīts ar Gusto!

-   Piemēram, kas?

-   Varbūt Dubajs. Turklāt neticu, ka Adidas nogalināja Gusto.

-   Tā? Kādēļ?

-   Rūdīts dīleris, kurš tik vienkārši atzīstas?

-   Es saprotu, par ko tu runā, Belmans teica. Bet tā ir atzīšanās. Laba atzīšanās.

-   Un tā ir tikai slepkavība narkomānu vidē, Harijs turpināja, strauji izvairoties no noklīdušas bumbiņas. Un jums ir pietiekami daudz citu lietu, par kurām jātiek skaidrībā!

Belmans nopūtās.

-  Tā vienmēr ir bijis, Harij! Mūsu resursi ir pārāk ierobežoti, lai dotu prioritāti jau atklātai lietai!

-  Vienai atklātai. Bet kā ar citām?

-  Kā šefs esmu spiests apgūt izvairīgus formulējumus.

-  Okay, tad ļauj man piedāvāt risinājumus divām lietām. Apmaiņā pret palīdzību atrast tikai vienu māju!

Belmans pārtrauca mest bumbiņas.

-  Kādām lietām?

-  Slepkavība Alnabrū. Baikers ar iesauku Tutu. Viens ziņu avots man pastāstīja, ka Tutu galvā esot ieurbies urbis.

-  Un šis avots ir gatavs liecināt?

-  Varbūt.

-  Un otrā?

-  Policijas aģents, kuru izskaloja krastā pie Operas nama. Tas pats ziņu avots ir redzējis viņu mirušu uz Dubaja pagraba grīdas!

Belmans piemiedza vienu aci. Pigmenta plankumi iekvēlojās, uzvedinot Hariju uz domu par tīģeri.

-  Tēt!

-  Aizej uz ģērbtuvi un piepildi ūdens pudeli, Filip!

-  Ģērbtuve ir slēgta, tēt!

-  Un atslēgas kods?

-  Karaļa dzimšanas gads, bet es neatceros…

-  Atceries un remdē slāpes, Filip!

Zēns, nokāris rokas, izgāja pa vārtiņiem.

-  Ko tu gribi, Harij?

-  Es gribu cilvēku grupiņu, kas viena kilometra rādiusā apstaigās rajonu ap universitātes Fredrika laukumu. Gribu to villu sarakstu, kuras atbilst šim aprakstam!

Viņš pasniedza Belmanam papīra lapu.

-  Kas notika Fredrika laukumā?

-  Parasts koncerts.

Kad Belmans saprata, ka vairāk neko neuzzinās, viņš ielūkojās lapā un skaļi nolasīja: “Veca koka villa ar garu grants celiņu, lapkokiem un kāpnēm pie ieejas durvīm, bet bez jumtiņa.” Izklausās kā puse no Blinnernas rajona apbūves. Ko tu meklē?

-  Kā lai saka? Harijs aizkūpināja cigareti. Žurku midzeni. Ērgļa ligzdu.

-   Un, ja mēs to atradīsim, ko tad?

-   Tev ar saviem vīriem būs vajadzīgs kratīšanas orderis, lai varētu kaut ko uzsākt, bet tāds parasts pilsonis kā es kādā rudens vakarā var vienkārši apmaldīties un būt spiests tuvākajā villā meklēt patvērumu.

-   Okay, palūkošu, ko varu darīt! Bet vispirms paskaidro, kāpēc tu tik dedzīgi vēlies saņemt ciet šo Dubaju?

Harijs paraustīja plecus.

-   Laikam profesionālā trauma. Izveido sarakstu un nosūti to uz lapas apakšā uzrakstīto e-pasta adresi. Tad paskatīšos, ko varu sameklēt tev.

Kad Harijs devās prom, Filips atgriezās bez ūdens. Pa ceļam uz mašīnu viņš dzirdēja raketes sitienus un klusu lādēšanos.

Mākoņu armādā skanēja lielgabalu šāvieniem līdzīgi dārdi, un, kad Harijs iesēdās mašīnā, strauji satumsa. Viņš iedarbināja motoru un piezvanīja Hansam Kristiānām Sīmonsenam.

-   Te Harijs. Kāds sods mūsdienās draud par kapu apgānīšanu?

-   Manuprāt, no četriem līdz sešiem gadiem.

-   Vai esi gatavs riskēt?

Iestājās neliela pauze. Tad:

-   Kā dēļ?

-   Lai atrastu to, kurš nogalināja Gusto. Un varbūt to, kurš meklē Oļegu!

Ilgs klusums. Pēc tam:

-  Ja esi pārliecināts par to, ko dari, tad esmu ar mieru!

-   Bet ja neesmu?

Ļoti īsa pauze.

-   Es piedalos.

-   Okay, noskaidro, kur Gusto ir apglabāts, un sagādā lāpstas, kabatas lukturīti, nagu šķērītes un divus skrūvgriežus. Izdarīsim to rītnakt!

Lietus sākās, kad Harijs iebrauca Solli laukumā. Tas pātagoja namu jumtus, ielas, arī zēnu, kurš stāvēja Kvadratūrā, tieši pretī atvērtajām bāra durvīm, kurā ieiet varēja visi arī salijušie.

* * *

Puisis reģistratūrā skumīgi paskatījās uz ienākušo Hariju.

-   Vai gribi aizņemties lietussargu?

-   Nē, ja vien tavai viesnīcai netek jumts, Harijs atbildēja un pārlaida ar roku īsi apgrieztajiem matiem. Uz visām pusēm pašķīda sīki ūdens pilieniņi. Vai man ir kādi sūtījumi?

Puisis iesmējās, it kā Harijs būtu pateicis asprātību.

Ejot pa kāpnēm uz trešo stāvu, Harijam likās, ka zemāk būtu saklausījis kādus soļus. Viņš apstājās. Ieklausījās. Klusums. Varbūt bija dzirdējis pats savu soļu atbalsi, bet varbūt arī otrs nācējs bija apstājies.

Harijs lēnām devās tālāk. Koridorā pielika soli, iebāza atslēgu durvīs un atslēdza tās. Paskatījās cauri savai tumšajai istabai uz gaišo sievietes logu pretējā pusē. Tur neviena nebija. Ne tur, ne šeit.

Viņš ieslēdza gaismu.

Gaismā Harijs ieraudzīja savu spoguļattēlu loga stiklā. Un arī cilvēku, kas stāvēja viņam aiz muguras. Tūlīt arī kāda smaga roka nolaidās Harijam uz pleca.

Tik ātrs un kluss var būt vienīgi spoks, Harijs nodomāja un pagriezās, kaut zināja, ka ir jau par vēlu.

27.    NODAĻA

-   Es viņus redzēju. Vienu reizi. Izskatījās pēc bēru procesijas.

Uz Harija pleca joprojām gulēja lielā, netīrā Kato plauksta.

Harijs klausījās savā šņācošajā elpā, juzdams, kā viņa plaušas

spiežas pret ribām.

-   Ko tu redzēji?

-   Es stāvēju un runāju ar kādu, kurš pārdeva to velna pulveri. Viņu sauca par Šuneli, jo ap kaklu tam bija ādas kaklasiksna. Viņš bija ļoti nobijies. Policija bija arestējusi viņu ar heroīnu, un Šunelis bija pastāstījis Žokejmicei, kur Dubajs dzīvo. Žokejmice bija apsolījis viņam aizsardzību un amnestiju, ja viņš liecinās tiesā. Bet nākamajā vakarā Žokejmice tika izskalots krastā pie Operas, un policijā par kaut kādu vienošanos neviens neko nezināja. Un tā kamēr es tur stāvēju, ar melnu mašīnu atbrauca viņi. Melnos uzvalkos, melnos cimdos. Viņš bija vecs. Ar platu seju. Izskatījās pēc balta aborigēna.

-   Kurš?

-   Viņš bija neredzams. Es viņu redzēju, bet… viņa tur nebija. Kā spoks. Kad Šunelis viņu ieraudzīja, tad vienkārši palika stāvam uz vietas. Tie viņu savāca, bet viņš pat nemēģināja bēgt un arī nepretojās. Kad visi aizbrauca, man radās sajūta, it kā to būtu nosapņojis.

-   Kādēļ visu nepastāstīji agrāk?

-   Tādēļ, ka esmu bailīgs. Vai tev ir cigarete?

Harijs pasniedza viņam cigarešu paciņu, un Kato smagi atkrita krēslā.

-   Tu medi spoku, un es nevēlos tikt iejaukts.

-   Bet tagad?

Kato paraustīja plecus un pastiepa roku. Harijs iedeva šķiltaviņas.

-   Es esmu vecs, mirstošs vīrs. Man nav ko zaudēt.

-   Vai tu mirsti?

Kato aizsmēķēja cigareti.

-   Tieši šobrīd varbūt ne, bet mēs visi mirstam, Harij! Gribu tev tikai palīdzēt.

-   Kā tu palīdzēsi?

-   Nezinu. Kādi ir tavi plāni?

-   Gribi sacīt, ka varu tev uzticēties?

-   Pie velna! Nē, man uzticēties tu nevari! Bet es esmu šamanis. Arī es spēju kļūt neredzams. Varu nākt un iet tā, ka neviens to nemana.

Harijs pabraucīja zodu.

-   Kāpēc?

-   Es taču teicu.

-   Es dzirdēju, bet jautāju vēlreiz!

Kato pārmetoši paskatījās uz Hariju. Kad tas nelīdzēja, viņš sapīka un smagi nopūtās.

-   Varbūt man pašam reiz bija dēls, kura labā neesmu darījis visu, ko vajadzēja darīt. Šī, iespējams, ir jauna izdevība. Vai tu netici jaunām iespējām, Harij?

Harijs vēroja veco vīru. Tumsā grumbas viņa sejā izskatījās vēl dziļākas līdzīgas kalnu ielejām vai naža atstātām rētām. Harijs pastiepa roku, un Kato, negribīgi izvilcis no kabatas cigarešu paciņu, atdeva to viņam atpakaļ.

-   Es to augstu vērtēju, Kato! Ja ievajadzēsies tavu palīdzību, es pateikšu! Bet tagad man jāatrod Dubaja saistība ar Gusto slepkavību. Un tad pēdas aizvedīs tālāk, līdz dedzinātājam policijā un līdz aģenta slepkavībai, kurš tika noslīcināts mājās pie Dubaja.

Kato lēni pašūpoja galvu.

-   Tev, Harij, ir tīra un drosmīga sirds! Varbūt nokļūsi debesīs!

Harijs iesprauda starp lūpām cigareti.

-   Tad jau droši vien tomēr būs reiz happy end.

-   Un tas ir jāatzīmē! Vai varu piedāvāt kādu glāzīti, Harij Hol?

-   Kurš maksās?

-   Es, protams. Ja tu piedalīsies. Varēsi sasveicināties ar savu Jim, bet es ar savu Johnny.

-   Atkāpies, sātan!

-   Apdomā! Sirds dziļumos Jim ir labs!

-   Arlabunakti! Saldus sapņus!

-   Arlabunakti. Neguli pārāk cieši, ja nu…

-   Arlabunakti!

Izrādās, ka tās bijušas visu laiku, Harijam vienkārši bija laimējies tās apspiest. Līdz pat šim brīdim, līdz Kato ierosinājumam iedzert. Tagad slāpes vairs nebija iespējams ignorēt. Viss bija sācies pēc vijolītes iešļircināšanas, tā uzjundīja šīs slāpes un atkal palaida vaļā pieķēdētos suņus. Un tagad tie skrāpējās, mēģināja kost, aizsmakuši gaudoja un plosījās. Harijs gulēja gultā ar aizvērtām acīm, ieklausījās lietū un cerēja, ka uznāks miegs un viņu atbrīvos.

Bet miegs nenāca.

Telefona numuru sarakstā viens bija tāds, kurš bija apzīmēts ar diviem burtiem. AA. Anonīmie Alkoholiķi. Trigve, AA biedrs un sponsors, pie kura Harijs jau agrāk bija vairākkārt griezies, kad situācija kļuva kritiska. Trīs gadi. Kādēļ tagad sākt no jauna, tagad, kad uz spēles likts viss un viņam vajadzēja būt skaidrākā prātā nekā jelkad agrāk? Tas bija neprāts. Viņš izdzirdēja kliedzienu uz ielas. Pēc tam smieklus.

Desmit minūtes pēc vienpadsmitiem Harijs piecēlās no gultas un izgāja ārā. Gandrīz neievērojot lietu, kas smidzināja uz galvas, viņš šķērsoja ielu un devās uz atvērtajām durvīm. Šoreiz gan aiz muguras soļi nebija dzirdami, jo ausu kanālus piepildīja Kurta Kobeina balss, mūzika līdzinājās apskāvienam. Viņš iegāja, apsēdās uz krēsla pie bāra letes un, norādot uz pudeli, nokliedza bārmenim:

-   Vis-ki-ju! Jim-Beam!

Bārmenis pārstāja slaucīt leti, nolika lupatu līdzās korķviļķim un no spoguļplaukta nocēla pudeli. Ielēja glāzē un novietoja to uz letes. Harijs uzlika elkoņus abās pusēs glāzei un ielūkojās zeltaini brūnajā šķidrumā. Un tobrīd viss pārējais viņam vairs neeksistēja.

Ne Nirvānā, ne Oļegs, ne Rākela, ne Gusto, ne Dubajs. Ne Torda Šulca seja. Ne ari cilvēks, kurš, uz mirkli noslāpējot ielas troksni, ienāca pa durvīm un nostājās viņam aiz muguras. Harijs nedzirdēja arī dziedošo atsperes skaņu, atbrīvojot naža asmeni. Viņš nedzirdēja arī smago Sergeja Ivanova elpu, kurš ar nolaistām rokām stāvēja tikai metra attālumā aiz viņa.

Sergejs vēroja vīrieša muguru. Tas bija uzlicis abas rokas uz bāra letes. Neko labāku nevarēja vēlēties. Šis brīdis bija klāt. Viņa sirds dauzījās mežonīgi un pacilāti, kā pirmajā reizē, kad viņš no pilota kabīnes bija ņēmis heroīna paciņas. Bailes bija izzudušas. Tagad viņš sajuta, ka dzīvo. Viņš dzīvo un nogalinās priekšā sēdošo cilvēku. Paņems viņa dzīvi, pārvērtīs to par daļu no savējās. Jau pati doma lika viņam augt. Viņam jau likās, ka mielojas ar sava ienaidnieka sirdi. Tagad! Kustības. Sergejs ievilka elpu, paspēra soli uz priekšu un uzlika kreiso roku Harijam uz galvas. Kā svētīšanai. It kā gribētu viņu kristīt.

28.    NODAĻA

Tvēriens Sergejam Ivanovam neizdevās. Viņš vienkārši nevarēja satvert. Lietus bija saslapinājis vīrieša galvu un matus, tādēļ īsi apgrieztie mati izslīdēja caur pirkstiem, un viņam neizdevās atliekt galvu atpakaļ. Sergeja kreisā roka vēlreiz pašāvās uz priekšu, sagrāba vīrieša pieri un parāva galvu atpakaļ, bet pie kakla tam pieslīdēja nazis. Vīrieša augums nodrebēja. Sergejs pavilka nazi uz savu pusi, juta, ka tas pieskaras miesai un iegriežas ādā. Lūk! Silta asins strūkliņa uz viņa īkšķa. Ne tik spēcīga, kā tika gaidīts, bet vēl tikai trīs sirdspuksti, un viss būs beidzies. Viņš pameta acis spogulī, lai saskatītu strūkliņu. Ieraudzīja atņirgtu zobu rindu un zem tās vaļēju brūci, no kuras lejup, uz krekla, plūda asinis. Un vīrieša acis. Viņa skatiens auksts, traka plēsīga zvēra skatiens lika Sergejam apjaust, ka darbs vēl nav galā.

Sajūtot roku uz savas galvas, Harijs instinktīvi visu saprata. Saprata, ka tas nav kāds piedzēries bāra apmeklētājs vai sens paziņa, bet ir viens no viņiem. Roka noslīdēja, un Harijs ieguva desmitdaļu sekundes, lai paskatītos spogulī un ieraudzītu nozibam tēraudu. Viņš jau zināja, kur tas trieksies. Tad roka satvēra viņa pieri un parāva galvu atpakaļ. Pabāzt roku starp kaklu un naža asmeni bija par vēlu, tādēļ Harijs atspiedās ar pēdām pret bāra letes kāju balstu un parāvās uz augšu, vienlaikus piespiežot zodu pie krūtīm. Viņš nejuta sāpes brīdī, kad naža asmens pāršķēla ādu. Tās uzradās tikai tad, kad asmens iegriezās zodā un jutīgajā kaula plēvē.

Tad viņš spogulī sastapa tā otrā skatienu. Tas bija piespiedis Harija galvu cieši pie savējās, tā ka abi atgādināja divus draugus, kuri pozē fotogrāfam. Harijs juta, ka naža asmens spiežas pie zoda un krūtīm, mēģinot atrast ceļu pie vienas no abām miega artērijām, un zināja, ka pēc dažām sekundēm asmenim tas izdosies.

Sergejs uzlika visu roku vīrietim uz pieres un no visa spēka parāva. Tā nedaudz atliecās, un spogulī Sergejs redzēja, ka asmens, beidzot atradis spraudziņu starp zodu un krūtīm, ieslīd tajā. Tērauds griezās rīklē un turpināja virzīties pa labi uz kakla artēriju. Bļin! Upuris bija paspējis pacelt labo roku un pabāzt vienu pirkstu starp naža asmeni un artēriju! Bet Sergejs zināja, ka ārkārtīgi asais asmens pirkstu nogriezīs. Vienīgi stiprāk jāpiespiež. Viņš spieda un spieda.

Harijs juta asmens spiedienu, bet zināja, ka tas neko nenogriezīs. Viscietākais metāls attiecībā pret tā svaru. Nekas netiks cauri titānam, vai nu tas būtu Made in Hong Kong, vai kur citur. Taču puisis bija spēcīgs, un bija tikai laika jautājums, kad viņš sapratīs, ka naža asmens pirkstu neņem.

Ar brīvo roku Harijs taustījās pa leti. Apgāza glāzi, kaut ko atrada.

Tas bija T veida korķviļķis. Visvienkāršākais, ar dažiem spirāles vijumiem. Viņš satvēra rokturīti tā, lai smaile rēgotos starp vidējo un rādītājpirkstu. Izdzirdot, kā naža asmens slīd pa pirksta protēzi, Harijs juta, ka viņu pārņem panika. Viņš nolaida acis, lai varētu ieskatīties spogulī. Lai redzētu, kur jātrāpa. Pacēla roku mazliet iesāņus un tad sita tieši sev aiz galvas.

Viņš juta, kā sastingst uzbrucēja ķermenis, kad korķviļķa gals caururba ādu viņa kaklā. Taču ievainojums nebija bīstams. Tas bija virspusējs un uzbrucēju neapturēja. Viņš sāka vilkt nazi atpakaļ, pa kreisi. Harijs koncentrējās. Šim viļķim bija vajadzīga stingra, trenēta roka, toties ar dažiem pagriezieniem to varēja iedzīt dziļi korķī. Harijs pagrieza divas reizes. Juta, kā tas ieslīd miesā. Kā ieurbjas. Kā sastop pretestību. Barības vads. Tad viņš parāva.

Likās, ka būtu izvilkts korķis no pilnas sarkanvīna mucas.

*  * *

Sergejs bija pie pilnas apziņas un visu redzēja spogulī, kad pirmais sirdspuksts izsvieda labajā pusē asins strūklu. Viņa smadzenes reģistrēja, izanalizēja un nonāca pie secinājuma: cilvēks, kuram viņš mēģināja pārgriezt rīkli, ar korķviļķi bija atradis viņa kakla artēriju, izvilcis to ārā un tagad izsūknēja dzīvību. Pirms otrā sirdspuksta un pirms samaņas zaudēšanas Sergejs vēl paspēja pārdomāt trīs lietas.

To, ka viņš nodevis savu tēvoci.

To, ka nekad vairs neieraudzīs dārgo Sibīriju.

To, ka tiks apbedīts ar melīgu tetovējumu.

Līdz ar trešo sirdspukstu viņš nokrita. Un, kad Kurts Kobeins nokliedza memoria, memoria un dziesma beidzās, Sergejs Ivanovs bija miris.

Harijs piecēlās no krēsla. Spogulī viņš redzēja iegriezumu pāri visam zodam, bet tas nebija bīstams. Daudz sliktākas bija dziļās brūces kaklā. Tās stipri asiņoja. Krekla apkaklīte jau krāsojās sarkana.

Trīs pārējie apmeklētāji jau bija prom. Harijs uzmeta acis uz grīdas gulošajam. No brūces kaklā tam turpināja plūst asinis, taču tās vairs nešļācās. Un tas nozīmēja, ka sirds ir pārstājusi darboties un Harijam nav jādomā par svešā dzīvības glābšanu. Turklāt Harijs zināja: pat tad, ja šo cilvēku atdzīvinātu, tas nemūžam neatklātu, kurš viņu sūtījis. Zem krekla apkakles rēgojās tetovējums. Visus šos simbolus viņš nepazina, taču zināja, ka tie ir krievu. Varbūt “Sēklas graudi”. Tie atšķīrās no rietumnieku tipiski simboliskajiem kā bārmenim tetovējumiem. Tas bija piespiedies pie spoguļstikla plauktiņa un ar šausmu pilnām acīm vēroja notiekošo. Nirvānā bija apklususi, un telpā valdīja klusums. Harijs paskatījās uz apgāzto viskija glāzi.

-   Piedod par netīrību! viņš atvainojās.

Un paņēma no letes lupatu un vispirms noslaucīja leti tur, kur bija turējis rokas, pēc tam glāzi un korķviļķa rokturi. Nolika to atpakaļ uz letes. Pārbaudīja, vai uz letes un grīdas nav palikušas viņa paša asinis. Tad noliecās pār mirušo un noslaucīja tā asiņaino roku, garo, melno ebenkoka naža spalu un plāno asmeni. Ierocis jo tas bija ierocis, kas nederēja nekam citam, bija smagāks par visiem citiem nažiem, kādus Harijam bija nācies turēt rokās. Tā asmens bija tikpat ass kā japāņu naži suši gatavošanai. Harijs bridi vilcinājās, tad ielieca asmeni rokturī, izdzirdēja tā vieglo klikšķi, nofiksēja asmeni un iebāza nazi žaketes kabatā.

-   Vai dolāri derēs? Harijs pajautāja un ar lupatu izvilka no kabatas portfeļa divdesmitdolāru banknoti. Apgalvo, ka Savienotās Valstis garantējot!

Bārmenis izdvesa dažas guldzošas skaņas it kā gribētu kaut ko sacīt, bet būtu aizmirsis valodu.

Harijs jau grasījās doties prom, bet pēkšņi apstājās. Pagriezās un paskatījās uz pudeli spoguļstikla plauktiņā. Aplaizīja lūpas. Dažus mirkļus stāvēja nekustīgi, tad viņa ķermenim pārskrēja it kā trīsas un viņš izgāja no bāra.

Lietus gāza kā ar spaiņiem, kad Harijs šķērsoja ielu. Tie zināja, kur viņš dzīvo. Protams, viņu varēja izsekot, bet vainīgs varēja būt ari puisis reģistratūrā. Iespējams, dedzinātājs bija uzdūries viņa vārdam parastajā viesnīcas ārzemju viesu sarakstu pārlūkošanas laikā, kas tika sūtīti uz Interpolu. Ja viņš ietu no pagalma puses, tad varētu nemanīts iekļūt savā numurā.

Bet vārti uz sētas pusi bija slēgti. Harijs nolamājās.

Kad viņš iegāja, reģistratūrā neviena nebija.

Uz kāpnēm un koridorā viņš atstāja aiz sevis Morzes signāliem līdzīgas pēdas uz gaišzilā linoleja palika sarkani punktiņi.

Savā numurā Harijs no naktsgaldiņa izņēma šūšanas piederumus un iegāja vannasistabā, tur izģērbās un noliecās pār izlietni, ko asinis tūlīt iekrāsoja sarkanu. Viņš saslapināja dvieli un nomazgāja kaklu un zodu, bet brūce kaklā ātri vien atkal bija asiņu pilna. Aukstajā baltajā gaismā viņam izdevās ievērt diegu adatas acī un iedurt to baltajās ādas strēmelēs uz kakla vispirms zem brūces, pēc tam virs tās. Savilka ciešāk, apstājās, lai noslaucītu asinis. Tad turpināja. Gandrīz jau bija pabeidzis, kad diegs pārtrūka. Harijs nolamājās, izvilka to un sāka šūt no jauna ar divkāršu diegu. Pēc tam aizšuva brūci uz zoda. Tas bija vieglāk. Viņš nomazgāja asinis no ķermeņa un izņēma no čemodāna tīru kreklu. Pēc tam apsēdās gultā. Reiba galva, taču laika nebija, jo viņi noteikti ir kaut kur netālu. Vajadzēja rīkoties tūlīt, pirms tie uzzinās, ka viņš ir dzīvs. Harijs uzspieda telefonā Hansa Kristiānā Sīmonsena numuru un pēc ceturtā pīkstiena izdzirdēja miegainu balsi:

-   Hanss Kristians!

-   Te Harijs. Kur ir apglabāts Gusto?

-   Rietumu kapsētā.

-   Vai aprīkojums tev ir sagatavots?

-Jā-

-   Rīkosimies šonakt! Gaidi mani pēc stundas austrumu puse uz taciņas!

-   Tagad?

-  Jā. Un paņem plāksteri!

-   Plāksteri?

-   Neprasmīgs bārddzinis! Pēc sešdesmit minūtēm, okay?

Neliela pauze. Nopūta. Tad:

-   Okay.

Sarunas beigās Harijam likās, ka būtu saklausījis kādu samiegojušos balsi, kādu citu balsi. Bet, velkot mugurā apģērbu, viņš jau bija sevi pārliecinājis, ka ir kļūdījies.

29.    NODAĻA

Harijs stāvēja zem vientuļas ielas apgaismes laternas. Viņš bija gaidījis jau divdesmit minūtes, kad, ģērbies melnā treniņtērpā, pa taciņu ātrā solī pienāca Hanss Kristiāns.

-             Es atstāju mašīnu Monolītveienā, viņš aizelsies paziņoja.

-     Vai linauduma uzvalks ir piemērots apģērbs kapa apgānīšanai?

Harijs pacēla galvu, un Hanss Kristiāns iepleta acis.

-   Pie joda, kā tu izskaties! Tas bārddzinis…

-   …neiesaku, Harijs atbildēja. Nāc, paiesim ārā no gaismas!

Kad abi nonāca tumšākā vietā, Harijs apstājās.

-   Plāksteris ir?

-   Te būs!

Kamēr Harijs piesardzīgi lika plāksteri uz kakla un zoda šuvēm, Hanss Kristiāns vēroja tumsā slīgstošās villas pakalnā aiz viņiem.

-   Nesatraucies, mūs neviens nevar redzēt! Harijs mierināja, paņēma lāpstu un sāka iet.

Hanss Kristiāns steigšus metās viņam pakaļ, izņēma kabatas lukturīti un ieslēdza to.

-   Tagad gan mūs var redzēt! Harijs sacīja.

Hanss Kristiāns lukturīti izslēdza.

Viņi pagāja garām karā kritušo cīnītāju memoriālam, garām britu kara jūrnieku kapiem un turpināja iet pa grants celiņiem. Nav tiesa, ka nāve nolīdzina visas atšķirības, Harijam iešāvās prātā, jo pieminekļi šeit, Rietumu kapsētā, bija lielāki un tīrāki nekā austrumu rajonu kapsētās. Sperot soļus, zem viņu kājām čirkstēja oļi, viņi gāja aizvien ātrāk, līdz beidzot soļu troksnis pārvērtās vienmērīgā čaboņā.

Viņi apstājās pie čigāna kapa.

-   Otrā eja pa kreisi, Hanss Kristiāns pačukstēja, mēģinādams turēt izdrukāto karti tā, lai vājā mēnesgaisma to apspīdētu.

Harijs vērīgi skatījās tumsā uz to pusi, no kurienes viņi bija atnākuši.

-   Kaut kas nav tā, kā vajag? Hanss Kristiāns klusu pavaicāja.

-   Likās, ka sadzirdu soļus. Tie apklusa brīdī, kas mēs apstājāmies.

Harijs pacēla galvu, it kā mēģinot paostīt gaisu.

-   Atbalss, viņš noteica. Nāc!

Divas minūtes vēlāk viņi stāvēja pie vienkārša, melna akmens. Harijs nolika kabatas lukturīti tieši pie akmens plāksnes un tikai tad to ieslēdza. Uzraksts bija iekalts un nokrāsots zelta krāsā.

Gusto Hansens 14.03.1991.-12.07.2011.

Dusi mierā

-   Bingo! Harijs sausi nočukstēja.

-   Kā mēs… Hanss Kristiāns iesāka, bet apklusa, izdzirdis, kā Harija lāpstas gals ieduras mitrajā zemē. Viņš paķēra savu lāpstu un metās rakt.

Pulkstenis bija pusčetri un mēness jau bija noslēpies aiz mākoņu segas, kad Harija lāpstas gals atdūrās pret kaut ko cietu.

Piecpadsmit minūtes vēlāk baltais zārks bija attīrīts no smiltīm.

Abi paņēma skrūvgriežus, notupās uz ceļiem un sāka izskrūvēt sešas vākā esošās skrūves.

-             Mēs neatvērsim vāku, ja abi uz tā stāvēsim, Harijs sacīja.

-      Vienam no mums jāizkāpj, lai otrs varētu zārku atvērt. Vai ir brīvprātīgie?

Hanss Kristiāns jau bija gandrīz izrāpies no bedres.

Ar vienu kāju Harijs nostājās blakus zārkam, otru atspieda pret bedres malu un pabāza pirkstus zem vāka. Pacēla to un aiz veca paraduma sāka elpot caur muti. Vēl nepaskatījies uz leju, viņš sajuta siltumu, kas izlauzās no zārka. Harijs zināja, ka no trūdēšanas rodas enerģija, taču skaņa lika viņa matiem uz pakauša sacelties stāvus. Kāpuru švīkstēšana miesā. Viņš ar celi atspieda zārka vāku pret bedres malu.

-  Parādi mazliet gaismu! Harijs teica.

Lukturītis apspīdēja baltus kāpurus, kas ņudzēja ap mirušā muti un degunu. Acu plakstiņi bija iegrimuši, jo acāboli bija noēsti pirmie. Likās, ka no ķermeņa nākošā smaka nav gāze, bet drīzāk kaut kas līdzīgs šķidrumam vai cietai vielai.

Neklausīdamies Hansā Kristiānā, kurš vēma, Harijs ieslēdza savu analizatoru: seja kļuvusi tumša, tādēļ nav pārliecības, ka šis tiešām ir Gusto Hansens, bet matu krāsa un sejas forma to apstiprina.

Taču Harija uzmanību piesaistīja vēl kaut kas, un tas lika viņam aizturēt elpu.

Gusto asiņoja!

Uz baltā līķauta uzziedēja sarkanas rozes rozes no asinīm, kas vērsās plašumā.

Pagāja vairākas sekundes, līdz Harijs aptvēra, ka tās ir viņa paša asinis. Viņš pataustīja kaklu un juta, ka pirksti kļūst lipīgi. Šuve bija atvērusies.

-  Iedod savu T kreklu! Harijs teica.

-  Ko?

-  Man te mazliet jāpārsien!

Harijs dzirdēja, kā īsi iedziedas rāvējslēdzējs, un pēc dažām sekundēm pa gaismas staru lejup noplīvoja sporta krekliņš. Viņš to saķēra. Paskatījās uz logotipu. Radikālie studenti. Ak Dievs, muļķa ideālisti! Harijs apsēja krekliņu ap kaklu, nedomājot, vai no tā būs kāds labums, bet šobrīd tas bija viss, ko viņš varēja darīt. Tad viņš noliecās pār Gusto, ar abām rokām sagrāba līķautu un pārplēsa to. Ķermenis bija tumšs un mazliet uzpūties. No ložu atstātajiem caurumiem krūtīs līda ārā kāpuri.

Harijs konstatēja, ka šāvienu brūces atbilst policijas protokolā minētajiem apstākļiem.

-  Padod šķēres!

-  Šķēres?

-  Nagu šķērītes!

-   Ka’ tevi jupis! Hanss Kristiāns sāka klepot. Es aizmirsu! Varbūt mašīnā man kaut kas ir, vai man…?

-   Nav vajadzīgs, Harijs atteica un no žaketes kabatas izņēma garo nazi. Atbrīvoja drošinātāju un nospieda podziņu. Asmens izšāvās ar lielu spēku tā, ka nodrebēja tā spals. Viņš juta šī ieroča lielisko līdzsvaru.

-   Es kaut ko dzirdu! Hanss Kristiāns ierunājās.

-   Tā ir Slipknot dziesma, Harijs paskaidroja. “Pulsē of the Maggots”. “Kāpuru pulss”.

Viņš sāka klusi dungot melodiju.

-   Nē, pie velna! Kāds tuvojas!

-   Noliec lukturīti tā, lai man būtu gaišs, un pazūdi! Harijs sacīja, pacēla Gusto rokas un nopētīja labās rokas pirkstu nagus.

-   Bet tu…

-   Ej prom! Harijs pavēlēja. Tūlīt pat!

Viņš dzirdēja, kā Hanss Kristiāns aizskrien. Gusto vidējā pirksta nags bija apgriezts īsāks. Harijs aplūkoja rādītājpirkstu un zeltnesi. Mierīgi ierunājās:

-   Es esmu no apbedīšanas biroja. Veicam nelielu pēcapstrādi.

Tad pacēla galvu un uzlūkoja ļoti jauno, formā tērpto apsargu,

kurš stāvēja pie bedres malas un skatījās uz Hariju.

-   Ģimene bija visai neapmierināta ar manikīru.

-   Kāp ārā! apsargs viegli trīcošā balsī pavēlēja.

-   Kāpēc? Harijs pabrīnījās.

Viņš izņēma no žaketes kabatas mazu plastikāta maisiņu un, turot to zem līķa zeltneša, ļoti uzmanīgi grieza. Asmens izslīdēja cauri nagam, it kā grieztu sviestu. Tiešām fantastisks instruments!

-   Tava amata instrukcija diemžēl nosaka, ka tu nevari uzsākt nekādas tiešas darbības pret nelūgtiem viesiem!

No īsi apgrieztā naga apakšas Harijs ar naža galu izurbināja sakaltušās asiņu atliekas.

-  Ja tu to darīsi, tevi padzīs no darba, neuzņems Policijas akadēmijā, neatļaus nēsāt lielas pistoles un pašaizsardzības nolūkos kādu nošaut!

Harijs turpināja darboties ap rādītājpirkstu.

-  Rīkojies pēc reglamenta, puis! Piezvani kādam pieaugušam policistam! Ja tev paveiksies, tie ieradīsies pēc pusstundas. Bet būsim reālisti droši vien nāksies gaidīt līdz rītam, līdz darbadienas sākumam. Tā, lūk!

Viņš aizvēra maisiņus, iebāza tos žaketes kabatā, uzkāpa uz zārka vāka un izrāpās no kapa. Notrauca zemi no uzvalka un pieliecās, lai paņemtu lāpstu un lukturīti. Tad pamanīja mašīnas prožektorus, kas iegriezās uz kapelas pusi.

-  Patiesībā viņi sacīja, ka tūlīt ieradīsies, jaunais apsargs ieteicās un atkāpās drošā attālumā. Es viņiem pastāstīju, ka šis ir nošautā puiša kaps. Kas tu esi?

Harijs izslēdza lukturīti, un iestājās piķamelna tumsa.

-  Es esmu tas, par kuru tev būs jātur īkšķi.

Un Harijs sāka skriet.

Viņš skrēja uz austrumiem, prom no kapelas, virzienā, no kurienes viņi ar Hansu Kristiānu bija atnākuši.

Harijs notēmēja uz kādu gaismas avotu viņaprāt, tā bija laterna Frongnera parkā. Ja vien varētu nokļūt parkā, tad, esot šādā formā, viņam izdotos aizbēgt gandrīz no jebkura. Harijs tikai cerēja, ka viņiem nav suņu. Tos viņš ienīda. Labāk bija turēties uz grants celiņiem, lai nepakluptu pret kapakmeņiem un ziediem, tomēr čirkstoņa zem kājām neļāva saklausīt iespējamos sekotājus. Pie alejas karā kritušajiem varoņiem Harijs sāka skriet pa zālienu. Aiz muguras nevienu nedzirdēja. Bet tad viņš to ieraudzīja. Trīcošu gaismas kūlīti koku lapotnēs virs sevis. Kāds viņam sekoja ar kabatas lukturīti rokā.

Harijs izskrēja uz celiņa un metās uz parka pusi. Centās nedomāt par sāpēm kaklā un skriet brīvi un efektīvi, koncentrējoties uz tehniku un elpošanu. Teica pats sev, ka atraujas. Viņš skrēja uz Monolītu, zināja, ka laternu gaismā uz gājēju celiņa, kas ved pāri pakalnam, viņi to ieraudzīs un nodomās, ka viņš skrien uz parka galveno ieeju austrumpusē.

Nokļuvis virsotnes otrā pusē un tapis neredzams sekotājiem, Harijs strauji pagriezās uz dienvidrietumiem, uz Madserudas aleju. Līdz šim adrenalīns bija bloķējis visus noguruma signālus, taču tagad varēja just, ka muskuļi kļūst stīvi. Uz mirkli acīs viss satumsa, un viņš nodomāja, ka zaudē samaņu. Bet tad atjēdzās, un pēkšņai nelabuma lēkmei sekoja spēcīgs galvas reibonis. Harijs uzmeta acis apģērbam. No žaketes piedurknes plūda sabiezējušas asinis un līdzīgi kā pie vectēva svaigs zemeņu ievārījums no maizes šķēles notecēja starp pirkstiem. Šo skrējienu viņš līdz galam neizturēs!

Harijs pagrieza galvu un ieraudzīja, ka laternas gaismā pakalna virsotnei pārskrien kāds stāvs liela auguma cilvēks, taču vieglā skrējēja solī. Cieši piegulošā, melnā apģērbā. Ne policista formā. Vai tā varētu būt grupa Delta? Nakts vidū, tik ātri? Tikai tāpēc, ka kāds rakņājies kapos?

Harijs paspēra soli sāņus, lai nezaudētu līdzsvaru. Šādā stāvoklī viņam nebija ne mazāko izredžu no kāda aizbēgt. Vajadzēja atrast vietu, kur paslēpties.

Viņš devās uz vienu no Madserudas alejas mājiņām. Nogriezās no celiņa, metās lejup pa zālaino nogāzi lieliem soļiem, lai nepakluptu, pārskrēja pāri asfaltētajam ceļam, pārlēca pār zemo žodziņu un, šķērsojis ābeļdārzu, nokļuva mājas pretējā pusē. Tur, smagi elsodams, nogāzās mitrajā zālē un juta, ka vēderā rodas spazmas. It kā tas gatavotos vemšanai. Viņš koncentrēja visas domas uz elpošanu un ieklausījās.

Nekā.

Bet viņi ieradīsies, tas bija laika jautājums. Harijam vajadzēja kaut ko noderīgu, lai pārsietu kaklu. Viņš uzslējās kājās un devās uz mājas terasi. Ielūkojās pa lodziņu terases durvīs. Viesistabā bija tumšs.

Harijs izsita stiklu un iebāza roku. Vecā labā, naivā Norvēģija! Atslēga bija durvīs. Viņš ieslīdēja tumsā.

Aizturēja elpu. Guļamistabas acīmredzot atradās otrajā stāvā.

Harijs ieslēdza galda lampu.

Plīša klubkrēsli. Televizors. Enciklopēdija. Galdiņš ar ģimenes fotogrāfijām. Adījumi. Saimnieki tātad ir vecāki cilvēki. Un veci cilvēki guļ labi. Vai varbūt gluži pretēji?

Harijs atrada virtuvi, ieslēdza gaismu. Pārmeklēja atvilktnes. Galda piederumi, galdauti. Mēģināja atcerēties, kur viņi parasti turēja tādas lietas Harija bērnībā. Pavilka ārā otro atvilktni no apakšas. Lūk! Parastais skočs, skočs papīram, līmlente. Harijs paņēma līmlentes rullīti un, pavēris vairākas durvis, beidzot atrada vannasistabu. Tur viņš novilka žaketi un kreklu, noliecās pār vannu un pievirzīja rokas dušu pie kakla. Baltā emalja acumirklī iekrāsojās sarkana. Noslaucījies T kreklā, Harijs ar pirkstiem mēģināja saspiest kopā brūces malas un vairākas reizes aptina ap kaklu sudrabkrāsas līmlenti. Mēģināja noteikt, vai nav aptinis pārāk stingri, jo, par spīti visam, asinis smadzenēm tomēr mazliet vajadzēja. Pēc tam Harijs uzvilka kreklu un žaketi. Vēlreiz noreiba galva. Viņš apsēdās uz vannas malas.

Sajutis kaut kādu kustību, Harijs pacēla galvu.

No durvīm ar plati ieplestām, izbaiļu pilnām acīm uz viņu skatījās bāla padzīvojušas sievietes seja. Virs naktskrekla viņa bija uzvilkusi sarkanu, biezu halātu. Sievietei pakustoties, tas dīvaini iespīdējās un sprakstēja. Harijam iešāvās prātā, ka tas varētu būt izgatavots no kāda mākslīga materiāla, kuru vairs neražo, jo ir aizliegts tāpēc, ka izraisa saslimšanu ar vēzi, satur azbestu vai tamlīdzīgi.

-  Esmu policists, Harijs paskaidroja. Ieklepojās. Bijušais policists. Šobrīd man ir nelielas nepatikšanas!

Viņa klusēdama turpināja stāvēt.

-  Protams, es samaksāšu par sasisto stiklu!

Harijs pacēla žaketi no grīdas un izņēma kabatas portfeli. Nolika dažas banknotes uz izlietnes.

-  Honkongas dolāri. Tie ir… labāki, nekā izklausās.

Harijs mēģināja viņai uzsmaidīt un ieraudzīja, ka pa sievietes grumbainajiem vaigiem norit divas asaras.

-  Mīļā! Harijs ieteicās, juzdams, ka sākas panika, ka viņš var nokrist un zaudēt kontroli pār sevi. Nebaidies! Es tiešām neko tev nenodarīšu! Tūlīt došos prom, okay7

Viņš iebāza pārsieto roku žaketes piedurknē un gāja uz durvju pusi. Sieviete, nenolaižot acis no Harija, ar sīkiem, steidzīgiem solīšiem atkāpās. Turot plaukstas, pavērstas uz augšu, Harijs ātrā gaitā sasniedza terases durvis.

-  Paldies! viņš sacīja. Un atvaino!

Tad Harijs atvēra durvis un izgāja uz terases.

Trieciena spēks sienā vedināja uz domu par lielkalibra ieroci. Pēc tam atskanēja eksplodējušā pulvera skaņa, kas šo domu apstiprināja. Kad nākamais šāviens sadragāja viņam blakus esošā dārza krēsla atzveltni, Harijs nokrita uz ceļiem.

Ļoti liels kalibrs.

Harijs atmuguriski ierāpās atpakaļ istabā.

-  Gulies! viņš iekliedzās, kad sašķīda istabas logs. Stikla lauskas sabira uz parketa, televizora un uz galdiņa ar ģimenes fotogrāfijām.

Saliecies trijos likumos, Harijs izskrēja no istabas koridorā un drāzās uz ieejas durvīm ielas pusē. Atvēra tās. Ieraudzīja uzliesmojumu stobra galā melna limuzīna atvērtajās durvis, kas bija apstājies zem vienas no ielas laternām. Harijs sajuta dedzinošas sāpes sejā un izdzirdēja skaņu augstu, griezīgu, metālisku skaņu. Viņš instinktīvi pagriezās un pamanīja, ka durvju zvans ir sašķīdis gabalos. No sienas rēgojās lielas, baltas koka skaidas.

Viņš vēlreiz atkāpās istabā. Nogūlās uz grīdas.

Kalibrs bija lielāks nekā jebkuram policistu ierocim. Harijs atcerējās lielā auguma cilvēku, kuru bija redzējis skrienam pa pakalnu. Tas nebija policists.

-  Tavam vaigam ir kaut kas…

Runātāja bija sieviete. Viņai nācās kliegt, lai pārspētu durvju zvana iesprūdušā mehānisma džinkstēšanu. Viņa stāvēja Harijam aiz muguras, koridora galā. Harijs pataustīja seju. Tā bija koka skaida. Viņš to izvilka. Paspēja nopriecāties, ka tā iedūrusies tajā pašā vaigā, kurā jau bija rēta, jo pretējā gadījumā viņa tirgus vērtība dramatiski samazinātos. Norībēja vēl viens šāviens. Šoreiz izlidoja virtuves logs. Viņam varēja pietrūkt Honkongas dolāru.

Cauri zvana troksnim tālumā atskanēja sirēnas. Harijs pacēla galvu. Caur koridoru un istabu bija redzams, ka visās apkārtējās mājās ir iedegusies gaisma. Iela mājas priekšpusē bija izgaismota kā Ziemassvētku eglīte. Lai kādā virzienā Harijs dotos, spilgtajā gaismā viņš būtu līdzīgs bēgošam medījumam. Viņam bija izvēle tikt nošautam vai arestētam. Nē, pat ne tā. Ari šāvēji dzirdēja sirēnas un zināja, ka viņiem sāk pietrūkt laika. Un Harijs nebija atbildējis ar pretuguni, tādēļ uzbrucēji varēja izdarīt secinājumu, ka viņš droši vien ir neapbruņots. Viņi Harijam sekos. Vajadzēja tikt prom. Viņš izņēma no kabatas telefonu. Velns! Kāpēc viņš nebija atļāvies zem burta “T” saglabāt šo numuru? Nebija taču viņa adrešu grāmatiņa pārpildīta!

-  Kāds ir uzziņu biroja numurs? viņš nokliedza, pārspēdams durvju zvana troksni.

-  Numurs… uzziņu birojam?

-Jā!

-  Tūlīt. Viņa domīgi iebāza mutē pirkstu, mazliet pavilka uz augšu sarkanā azbesta halāta malas un apsēdās Vīnes krēslā. 1880. Bet, manuprāt, 1881 ir daudz laipnāki cilvēki. Tie nav tik nevaļīgi un nervozi, vienmēr atrod laiku parunāt, ja tev ir kas…

-  Uzziņu birojs 1880! kāda nazāla balss ieskanējās Harijam pie auss.

-  Asbjerns Trešovs, Harijs sacīja. Ar “š”.

-  Viens Asbjerns Bertolds Trešovs ir Oslo priekšpilsētā Opsalā un viens Asbj…

-  Tas ir viņš! Vai vari savienot mani ar viņa mobilo telefonu?

Pēc trim bezgalīgi ilgām sekundēm atbildēja labi pazīstama, ķildīga balss:

-  Man nekas nav vajadzīgs!

-  Treskū?

Ilgs klusums. Harijs iedomājās sava resnā bērnības drauga izbrīnīto seju.

-  Harij? Sen neesi dzirdēts!

-  Seši vai septiņi gadi, ne vairāk. Vai tu esi darbā?

-  Jā-a.

Intonācijā, kādā tika novilkts šis “ā”, izskanēja aizdomīgums. Neviens nezvanīja Treskū tāpat vien, bez iemesla.

-  Man steidzami vajadzīga tava palīdzība!

-  Jā, protams. Kā būs ar to simtnieku, kuru tu no manis aizņēmies? Tu teici…

-  Man vajag, lai tu atslēgtu elektrību Frongnerparka un Madserudas alejas rajonā!

-  Kā tu teici?

-  Mums notiek policijas operācija pret vienu zelli, kurš te bez mitas šaudās. Ir vajadzīga tumsa! Tu taču vēl esi Montebello operatīvajā centrā?

Jauna pauze.

-  Zināmā mērā jā. Bet vai tu vēl esi kruķis?

-  Protams. Paklau, vajadzētu mazliet pasteigties!

-  Man par to nospļauties! Nav pilnvaru tādām darbībām! Tev jārunā ar Henmū, un viņš…

-  Viņš guļ, un mums nav laika! Harijs iebļāvās.

Šajā mirklī atskanēja jauns šāviens, un lode izārdīja virtuves skapīti. Nošķindēja servīze, un uz grīdas sāka birt trauki.

-  Kas, pie velna, tas bija? Treskū iejautājās.

-  Un kā tev šķiet? Vari izvēlēties: vai nu atbildēt par četrdesmit sekunžu ilgu elektrības izslēgšanu, vai ari par veselu kaudzi nogalinātu cilvēku!

Klusums ilga vairākas sekundes. Tad Treskū lēni ierunājās:

-  Tikai padomā, Harij! Es te tagad sēžu un izlemju! Tu nebūtu tam ticējis, vai ne?

Harijs dziļi ieelpoja. Redzēja, kā terasei pārslīd kāda ēna.

-  Nē, Treskū, tam es nebūtu noticējis! Vai tu vari…

-  Jūs ar Eisteinu nedomājāt, ka no manis kaut kas iznāks, vai ne?

-  Nē! Tur nu mēs ellīgi kļūdījāmies!

-  Ja tu pateiksi: “Esi tik…”

-  Izslēdz to nolādēto strāvu! Harijs ieaurojās.

Un saprata, ka sakari ir pārtrūkuši. Viņš uzrausās kājās, saņēma veco sievieti aiz padusēm un pa pusei ievilka viņu vannasistabā.

-  Paliec šeit! viņš nočukstēja, aizvēra durvis un metās uz vaļējām ārdurvīm. Izskrēja gaismā, izlēmīgi metoties pretī ložu spietam.

Un tad kļuva tumšs.

Tik tumšs, ka, nokrītot uz akmens plāksnēm un veļoties uz priekšu, vienu mirkli Harijs iedomājās, ka ir miris. Pēc tam saprata, ka Asbjerns “Treskū” Trešovs ir izslēdzis slēdzi, nospiedis taustiņu uz klaviatūras vai kā citādi kā nu viņi to dara savā operatīvajā centrā un viņa rīcībā ir četrdesmit sekundes.

Harijs kā akls metās šajā elles tumsā. Paklupa pār žodziņu, atkal piecēlās, sajuta zem kājām asfaltu un skrēja tālāk. Dzirdēja tuvojošās balsis un sirēnas. Ierūcās arī kādas lielas mašīnas motors. Harijs turējās labajā pusē un centās nenovirzīties no ceļa. Viņš atradās Frongnera parka dienvidu pusē, un pastāvēja iespēja, ka viņa plāns izdosies. Viņš virzījās garām tumšām villām, kokiem, mežam. Apkārtne joprojām slīga tumsā. Mašīnas motora troksnis tuvojās. Harijs nogriezās pa kreisi, uz stāvvietu pie kortiem. Iekāpjot kādā bedrītē uz grantētā laukuma, viņš gandrīz pakrita, tomēr skrēja tālāk. Vienīgais, kas šajā tumsā mazliet atstaroja gaismu, bija balto kaļķu līnijas kortos aiz tērauda stiepļu žoga. Harijs saskatīja Oslo Tenisa kluba ēkas apveidus. Viņš aizskrēja līdz sienai pie ģērbtuves durvīm un nolēca lejā tieši brīdī, kad sienai pārslīdēja mašīnas prožektoru kūļi. Piezemējies Harijs pavēlās sāņus. Kritiens bija mīksts, tomēr viņam noreiba galva.

Viņš palika guļam kluss kā pelīte un gaidīja.

Nekas nebija dzirdams.

Ieskatījās tumsā.

Tad pēkšņi, bez brīdinājuma, viņu apžilbināja gaisma.

Ārējās apgaismes lampa pie verandas tieši viņam priekšā! Gaisma bija atgriezusies.

Harijs pagulēja vēl divas minūtes un ieklausījās sirēnu kaucienos. Mašīnu troksnī uz ceļa kluba ēkas otrā pusē. Ķemmēšanas grupas. Viss apvidus jau noteikti bija ielenkts. Drīz viņi ieradīsies ar suņiem.

Harijs nevarēja tikt prom no šejienes, tādēļ vajadzēja iekļūt ēkā.

Viņš piecēlās un palūkojās pāri mūra malai.

Pēc tam uz kastīti ar sarkano lampiņu un podziņām blakus durvīm.

Karaļa dzimšanas gads. Velns viņu zina!

Viņš atcerējās fotogrāfiju kādā tenku lapelē un pamēģināja: 1941. Atskanēja pīkstiens, un viņš pavilka durvju rokturi. Aizslēgtas.

Pagaidi vai karalis nebija zīdainis, kad ģimene 1940. gadā devās uz Londonu? 1939. Varbūt nedaudz vecāks. Harijs baidījās, ka atslēga pēc trim neveiksmīgiem mēģinājumiem varētu nobloķēties. 1938. Pavilka rokturi. Velns! 1937? Iedegās zaļa spuldzīte. Durvis atvērās.

Harijs ieslīdēja iekšā un juta, ka durvis aiz viņa noslēdzas.

Visas skaņas izzuda. Drošība.

Viņš ieslēdza gaismu.

Ģērbtuve. Šauri koka soli. Dzelzs skapīši.

Tikai tagad viņš sajuta, cik ļoti ir pārguris. Viņš varēja šeit palikt līdz gaismai, līdz brīdim, kad medības tiks pārtrauktas. Harijs pārlūkoja ģērbtuvi. Sienas vidū izlietne ar spoguli. Četras dušas. Tualete. Viņš atvēra smagas koka durvis ģērbtuves galā.

Sauna.

Harijs iegāja un ļāva durvīm aizvērties. Smaržoja pēc koka. Viņš atlaidās uz viena no platajiem koka soliem pie aukstās krāsns un aizvēra acis.

30.   NODAĻA

Viņi bija trīs. Turot cits citu aiz rokām, tie skrēja pa koridoru, un Harijs sauca, ka, uznākot lavīnai, jāturas ciešāk, lai viņi netiktu izšķirti. Tad viņš izdzirdēja aiz muguras tuvojošos lavīnu vispirms kā attālu dārdoņu, tad kā rēkoņu. Un tā bija klāt, baltā tumsa, melnais haoss. Viņš turēja abu rokas visiem spēkiem, tomēr juta, ka tās izslīd no viņa plaukstām.

Harijs pamodās un uzrāvās sēdus. Paskatījās pulkstenī un konstatēja, ka ir nogulējis trīs stundas. Viņš sēcoši izelpoja tā, it kā ilgi būtu aizturējis elpu. Ķermenis šķita kā sadauzīts. Sāpēja kakls. Dunošas galvassāpes. Un viņš svīda. Bija tā nosvīdis, ka žaketei bija uzradušies tumši traipi. Nevajadzēja pat pagriezties, lai saprastu iemeslu. Agregāts. Kāds bija ieslēdzis saunas krāsni.

Harijs piecēlās kājās un izstreipuļoja ģērbtuvē. Uz sola gulēja apģērba gabali. Ārpusē varēja dzirdēt, kā raketes atsit tenisa bumbiņas. Slēdzis pie saunas durvīm bija ieslēgts. Tātad pēc spēles tie droši vien vēlēsies ieiet siltajā pirtī.

Harijs piegāja pie izlietnes. Ieskatījās spogulī. Sarkanas acis, sarkana, uzblīdusi seja. Smieklīgais sudrabkrāsas līmlentes apsējs ap kaklu. Tā mala iespiedusies mīkstajā kakla ādā. Viņš noskaloja seju un izgāja ārā, kur jau spīdēja rīta saulīte.

Trīs vīri, iedeguši kā pensionāri, ar tievām kājiņām kā pensionāriem -, pārtrauca spēli un pievērsās Harijam. Viens no viņiem sakārtoja brilles uz deguna.

-  Jaunais cilvēk, mums pietrūkst viena spēlētāja, vai nevēlies…

Harijs paskatījās viņam tieši acis un centās atbildēt mierīgā balsi:

-  Piedodiet, puiši! “Tenisista elkonis”.

Ejot uz Skeienes pusi, viņš juta sev mugurā vērstus spēlētāju skatienus. Kaut kur jābūt autobusu pieturvietai.

Trulss Bemcens pieklauvēja pie nodaļas priekšnieka durvīm.

-  Iekšā!

Belmans stāvēja, piespiedis pie auss telefona klausuli. Viņš izskatījās mierīgs, taču Trulss pārāk labi pazina Mikaēlu. Roka, kas pastāvīgi pieskārās labi koptajiem matiem, paātrais runas veids, saspringuma pilnā grumba pierē.

Belmans nolika klausuli.

-  Nemierīgs rīts? Trulss iejautājās un sniedza Belmanam kūpošas kafijas krūzīti.

Nodaļas priekšnieks izbrīnā paskatījās uz krūzīti, tomēr to paņēma.

-  Policijas pārvaldes priekšnieks, Belmans ar galvu pamāja uz telefona pusi. Avīzes viņu apsēdušas sakarā ar to veco sievieti Madserudas alejā. Šāvieni izpostījuši vai pusi no mājas, un viņš grib, lai es paskaidroju, kas tur noticis.

-  Ko tu atbildēji?

-  Ka Operatīvā centrāle aizsūtījusi uz turieni patruļmašīnu pēc tam, kad Rietumu kapsētas apsargs bija ziņojis, ka kāds rakņājas Gusto Hansena kapā. Kad patruļmašīna ieradusies, kapa apgānītāji jau bijuši prom, bet tad Madserudas alejā sākusies apšaude. Kāds šāvis uz kādu, kurš bija iekļuvis mājā. Sieviete ir šokā. Viņa saka tikai to, ka iebrucējs bijis pieklājīgs, jauns cilvēks, divarpus metru garš, ar rētu sejā.

-  Vai tu domā, ka šaušanai ir sakars ar kapa apgānīšanu?

Belmans pamāja.

-  Viņas istabā uz grīdas gulēja māla piciņas, kas noteikti ir atnestas no kapiem. Policijas priekšnieks tagad interesējas, vai tas viss nav saistīts ar narkotikām un vai te nenotiek jauna ietekmes sfēru dalīšana. Vai es kontrolējot situāciju.

Belmans piegāja pie loga un ar rādītājpirkstu paberzēja šauro virsdeguni.

-  Vai tādēļ tu palūdzi mani atnākt? Trulss iejautājās un uzmanīgi ieņēma malku kafijas.

-         Nē! Belmans, stāvēdams ar muguru pret Trulsu, atbildēja.

-    Mani interesē tas vakars, kad saņēmām anonīmo ziņu par to, ka visa Los Lobos banda sapulcēsies McDonald’s. Tu nepiedalījies pie aresta, vai ne?

-  Nē, Berncens atbildēja. Ieklepojās. Es nevarēju. Tovakar biju apslimis.

-  Ar to pašu slimību, ar kuru tagad? Belmans nepagriežoties pajautāja.

-  Ko?

-  Daži no policistiem pabrīnījās, ka, viņiem ierodoties baikeru klubā, tā durvis nebija aizslēgtas. Tie nesaprata, kā šim Tutu, kuram Ūdins licis dežurēt, izdevies aizlaisties. Neviens taču nezināja, ka mēs ieradīsimies, vai ne?

-  Cik man zināms, ne, Trulss atbildēja, to zinājām vienīgi mēs.

Belmans, salicis rokas aiz muguras, raudzījās ārā pa logu un

šūpojās uz papēžiem. Šūpojās. Un šūpojās.

Trulss noslaucīja virslūpu. Cerēja, ka sviedri nav pamanāmi.

-  Vai vēl kaut kas?

Pašūpojās. Uz augšu, uz leju. Kā skolas puišelis, kas pārāk mazā auguma dēļ mēģina palūkoties pāri sienai.

-  Tas ir viss, Truls! Un… paldies par kafiju!

Atgriezies savā kabinetā, Trulss piegāja pie loga. Un ieraudzīja to, ko Belmanam vajadzēja redzēt pa savu logu. Sarkano, pie koka piekārto plakātu.

Pulkstenis rādīja divpadsmit, un uz trotuāra Šrēdera restorāna priekšā, kā parasti, stāvēja vairākas izslāpušas dvēseles un gaidīja, kad Nīna atvērs šo iestādi.

-  Ak vai! viņa noskurinājās, ieraudzījusi Hariju.

-  Neuztraucies, es nedzeršu alu, tikai pabrokastošu, Harijs sacīja. Un palūgšu vienu pakalpojumu.

-  Es runāju par kaklu. Ņina atvēra durvis. Tas taču ir pavisam zils! Un kas tas…

-  Līmlente, Harijs paskaidroja.

Nīna pamāja un devās izpildīt pasūtījumu. Šrēdera politika noteica, ka bez parastajām rūpēm par klientiem katrs pilda savus pienākumus.

Harijs apsēdās pie ierastā galdiņa stūrī pie loga un piezvanīja Beātei Lennai.

Izdzirdēja autoatbildētāju. Sagaidīja signālu.

-  Te Harijs. Nesen satiku kādu pavecāku kundzi, uz kuru, iespējams, atstāju zināmu iespaidu, tādēļ domāju, ka tuvākajā laikā man nevajadzētu tuvoties policijas iecirkņiem. Atstāšu divas paciņas ar asinīm šeit, pie Šrēdera. Atnāc personīgi un jautā pēc Nīnas. Gribēju palūgt tev vēl vienu pakalpojumu. Belmans ir sācis adrešu vākšanu Blinnernas rajonā. Gribu, lai tu pēc iespējas neuzkrītošāk mēģini nokopēt šos katras grupas sastādītos sarakstus, pirms tie tiek nosūtīti tālāk uz Orgnozu.

Harijs beidza sarunu. Pēc tam piezvanīja Rākelai. Atkal autoatbildētājs.

-  Sveika, šeit Harijs! Man ir vajadzīgs tīrs piemērota izmēra apģērbs, un pie tevis taču kaut kas palika no… no tās reizes. Es mazliet paaugstinu savu līmeni un pārceļos uz Plaza, tādēļ tu, kad atgriezīsies mājās, varētu ar taksometru kaut ko aizsūtīt uz turieni tas būtu… Viņš juta, ka automātiski meklē kādu vārdu, kas varētu likt viņai pasmaidīt. Piemēram, “forši” vai “superīgi”, vai “prīmā”. Tomēr neko neizdomāja un nobeidza ar parasto:

-    …lieliski.

Nīna atnesa kafiju un vēršaci, bet Harijs sastādīja Hansa Kristiānā numuru. Viņa brīdinoši paskatījās uz Hariju. Šrēderā valdīja vairāk vai mazāk skaidri noteikumi, kas aizliedza lietot datorus, galda spēles un mobilos telefonus. Šī bija vieta, kur iedzēra galvenokārt alu, papļāpāja vai paklusēja un sliktākajā gadījumā palasīja avīzi. Grāmatu lasīšana ietilpa pelēkajā zonā.

Harijs ar žestu parādīja, ka saruna ilgs tikai dažas sekundes, un Nīna laipni pamāja ar galvu.

Hansa Kristiānā balsi jautās gan izbailes, gan atvieglojums.

-  Harij? Ka’ tevi velns! Kā gāja?

-  Skalā no viens līdz desmit…

-Jā?

-  Vai tu dzirdēji par šaušanu Madserudas alejā?

- Ak tu velns! Vai tas biji tu?

-  Vai tev ir ierocis, Hans Kristiān?

Harijam likās, ka sarunbiedrs norij siekalas.

- Vai man ir vajadzīgs ierocis, Harij?

-  Tev ne. Man.

-  Harij…

-  Vienīgi pašaizsardzībai. Katram gadījumam.

Pauze.

-  Man no tēva ir palikusi tikai veca medību šautene. Aļņu medībām.

-  Izklausās labi. Vai vari to paņemt, kaut kā iesaiņot un trīs ceturtdaļstundu laikā atgādāt pie Šrēdera?

-  Varu mēģināt. K… ko tu taisies darīt?

-        Es… Harijs iesāka, bet sastapa Nīnas brīdinošo skatienu,

-   …taisos pabrokastot.

Kad Trulss Berncens pietuvojās Gamlebīenes kapsētai, viņš ieraudzīja, ka pie vārtiem, pa kuriem viņš parasti devās iekšā, apstājies melns limuzīns. Un, viņam pienākot tuvāk, mašīnas aizmugures durvis atvērās un pa tām izkāpa kāds melnā uzvalkā ģērbies cilvēks augumā krietni garāks par diviem metriem. Ar spēcīgu žokli, uz pieres krītošu matu cekulu un kaut kādiem nenosakāmiem aziāta sejas vaibstiem, kas Trulsam vienmēr asociējušies ar sāmiem, somiem un krieviem. Žakete noteikti šūta pēc pasūtījuma, tomēr plecos tā šķita mazliet par šauru.

Viņš pakāpās soli sāņus un ar žestu uzaicināja Trulsu ieņemt vietu pasažieru sēdeklī.

Trulss palēnināja gaitu. Ja tie ir Dubaja viri, tad šis ir negaidīts noteikumu pārkāpums attiecībā uz tiešajiem kontaktiem. Viņš palūkojās apkārt. Neviena cita, šķiet, nebija.

Trulss vilcinājās.

Ja viņi bija nolēmuši izrēķināties ar dedzinātāju, tad šādā veidā tas būtu iespējams.

Viņš paskatījās uz lielā auguma vīru. No viņa sejas izteiksmes nebija iespējams izdarīt jelkādus secinājumus, un Trulss nespēja arī izšķirties vai tā ir laba vai slikta zīme, ka šis nav papūlējies uzlikt saulesbrilles.

Protams, viņš varēja pagriezties un mesties prom. Bet ko tālāk?

“Q5,” Trulss klusi nomurmināja. Tad iekāpa mašīnā.

Durvis aiz viņa tūdaļ aizcirtās. Kļuva dīvaini tumšs laikam jau aptumšoto stiklu dēļ. Arī klimata kontroles ierīce darbojās neparasti efektīvi, jo likās, ka salonā temperatūra ir zemāka par nulli. Šofera vietā sēdēja cilvēks ar āmrijai līdzīgu seju. Arī melnā uzvalkā. Gludiem matiem uz pieres. Noteikti krievs.

-  Jauki, ka varēji atnākt, Trulsam aiz muguras ierunājās kāda balss.

Viņam pat nevajadzēja pagriezties. Šis akcents. Tas bija viņš. Dubajs. Cilvēks, kuru neviens nepazina. Neviens cits nezināja, kas viņš ir. Bet ko Trulsam dod tas, ka viņš zina vārdu un ir redzējis tā seju? Turklāt rokā, kura tevi baro, nekož.

-  Es gribu, lai tu atrodi mums vienu cilvēku!

-  Lai atrodu?

-  Lai atvestu. Lai nogādātu pie mums. Par pārējo tev nav jārūpējas!

-  Es teicu, ka nezinu, kur atrodas Oļegs Fauke!

-  Tas nav Oļegs Fauke, Berncen! Tas ir Harijs Hols.

Trulss Berncens gandrīz neticēja savām ausīm.

-  Harijs Hols?

-  Vai nezini, kas viņš ir?

-  Pie velna, protams, zinu! Viņš strādāja Smago noziegumu nodaļā. Galīgi nenormāls. Alkoholiķis. Ir atrisinājis pāris lietu. Vai viņš ir pilsētā?

-  Viņš dzīvo Leon, 301. istabā. Savāc viņu no turienes šonakt, tieši pusnaktī!

-  Un kā lai es viņu “savācu”?

- Arestē viņu! Iesit viņam! Saki, ka gribi parādīt savu laivu. Dari, ko gribi, tikai nogādā viņu jahtu piestātnē Kongenē. Pārējo mēs izdarīsim paši. Piecdesmit tūkstoši!

Pārējo. Viņš runā par Hola nogalināšanu. Viņš runā par slepkavību. Par policista slepkavību.

Trulss pavēra muti, lai atteiktos, bet balss no aizmugures sēdekļa pasteidzās pirmā:

-  Eiro!

Trulsa Berncena mute palika vaļā, bet viņa “nē” iesprūda kaut kur pusceļā starp smadzenēm un balss saitēm. Toties viņš nebeidza atkārtot nupat dzirdētos vārdus, kuriem gandrīz nespēja noticēt:

-  Piecdesmit tūkstošus eiro?

-  Kā būs?

Trulss paskatījās pulkstenī. Laika bija atlicis mazliet vairāk par vienpadsmit stundām. Viņš ieklepojās.

-  Kā jūs zināt, ka pusnaktī viņš būs savā istabā?

-  Tādēļ, ka viņš zina, ka mēs ieradīsimies!

-  Ko? Trulss pārjautāja. Tu laikam vēlies sacīt, ka viņš nezina, ka mēs nāksim?

Balss viņam aiz muguras iesmējās. Smiekli skanēja līdzīgi laivas motora troksnim. Čuk, čuk.

31.   NODAĻA

Pulksten četros Harijs stāvēja zem dušas viesnīcas Radisson Plaza deviņpadsmitajā stāvā. Viņš cerēja, ka līmlente izturēs siltā ūdens šļāci, jo tas vismaz uz īsu bridi pieklusinās sāpes. Viņš bija dabūjis istabu ar numuru 1937, un, saņemot atslēgu, smadzenēs bija pazibējusi kāda doma. Karaļa dzimšanas gads, Kestlers, sinhronizācija un tamlīdzīgi. Harijs tam neticēja. Viņš ticēja cilvēka smadzeņu spējai atrast likumsakarības. Arī tur, kur to patiesībā nemaz nav. Tādēļ, būdams izmeklētājs, viņš vienmēr šaubījās. Šaubījās un meklēja, meklēja un šaubījās. Redzēja likumsakarības, bet apšaubīja vainu. Vai pretēji.

Harijs izdzirdēja telefona pīkstienus. Viegli sadzirdamu, bet delikātu un patīkamu skaņu. Dārgas viesnīcas skaņu. Viņš izslēdza dušu un piegāja pie gultas. Pacēla klausuli.

-  Šeit stāv kāda sieviete, reģistrators sacīja. Rākela Fauske. Piedod, viņa saka: Fauke. Viņai esot kaut kas tev, un viņa vēlas uzbraukt augšā!

-  Iedod viņai lifta atslēgu un sūti šurp! Harijs sacīja.

Viņš uzlūkoja savu uzvalku, ko bija iekāris skapi. Izskatījās, it kā tas būtu izgājis cauri diviem pasaules kariem. Viņš atvēra durvis un ietinās vairākus kvadrātmetrus lielajā dvielī. Apsēdās uz gultas malas un sāka klausīties. Izdzirda noskanam lifta zvaniņu, pēc tam atskanēja viņas soļi. Viņš joprojām spēja tos atpazīt. Mazliet pasmagi, ātri un īsi solīši, it kā viņa vienmēr staigātu šauros svārciņos. Harijs uz mirkli pievēra acis, un, kad pēc brītiņa atkal atvēra, Rākela jau stāvēja viņa priekšā.

-  Sveiks, kailais cilvēk! Viņa pasmaidīja, nometa maisiņus uz grīdas un pati apsēdās uz gultas malas blakus Harijam. Kas tas ir?

Rākela pārlaida pirkstus līmlentei.

-  Tikai mazliet improvizēts plāksteris, Harijs atbildēja. Tev nevajadzēja nākt pašai!

-  Es sapratu, viņa teica. Bet neatradu neko no tavām drēbēm. Tās droši vien pazuda pārcelšanās laikā uz Amsterdamu.

Tika izmestas, Harijs nodomāja. Diezgan taisnīgi.

-  Bet tad aprunājos ar Hansu Kristiānu, un izrādījās, ka viņam ir pilns skapis ar apģērbiem, kurus viņš vairs nevalkā. Nav īsti tavā gaumē, bet jums ir aptuveni vienāds augums.

Rākela atraisīja maisiņus, un Harijs ar šausmām noskatījās, kā viņa izņem kreklu, četrus pārus izgludinātu apakšbikšu, Armani džinsu pāri ar iegludinātām vīlēm, džemperi, Timberland jaku, divus kreklus ar polo spēlētāju attēliem un pat kurpju pāri no mīkstas, brūnas ādas.

Viņa sāka iekārt apģērbu drēbju skapī, bet Harijs piecēlās un izdarīja visu pats. Rākela vēroja viņu un, virpinot matu sprogu aiz auss, smaidīja.

-  Tu nebūtu pircis jaunu apģērbu līdz brīdim, kad šis uzvalks būtu galīgi izšķīdis? Vai ne?

-  N-jā, Harijs ieteicās, pārcilājot drēbju pakaramos. Apģērbs bija svešs, tomēr tam piemita vāja, labi pazīstama smarža. Jāatzīstas, ka biju domājis iegādāties jaunu kreklu un, iespējams, kādu apakšbikšu pāri.

-  Vai tev nav tīru apakšbikšu?

Harijs pameta acis uz Rākelu.

-  Definē, ko nozīmē “tīrs”!

-  Harij! Rākela smiedamās uzsita viņam pa plecu.

Harijs pasmaidīja. Viņas roka palika guļam uz pleca.

-  Tu esi silts! viņa sacīja. Karsts! Vai esi pārliecināts, ka zem tā dēvētā plākstera nav ieviesusies infekcija?

Harijs smaidot papurināja galvu. Viņš zināja, ka brūcē ir sācies iekaisuma process, juta to pēc pulsējošajām, trulajām sāpēm. Bet, ņemot vērā savu ilggadējo pieredzi Smago noziegumu nodaļā, viņš zināja ari ko citu: to, ka policija ir nopratinājusi bārmeni un Nirvan apmeklētājus un ir uzzinājusi, ka tas, kurš bija nogalinājis uzbrucēju, devies prom ar dziļiem ievainojumiem kaklā, ka visi dežurējošie ārsti pilsētā jau sen ir brīdināti un visi neatliekamās palīdzības centri tiek novēroti. Viņam nebija laika tagad sēdēt īslaicīgās aizturēšanas kamerā.

Rākela noglāstīja viņa plecu, līdz kaklam un atkal plecu. Pārlaida roku Harija krūtīm, un viņam iešāvās prātā, ka Rākelai vajadzētu sajust viņa sirdspukstus un ka viņa ir kā tas Pioneer markas televizors, kuru pārstāja ražot tikai tāpēc, ka tas bija pārāk labs, un tas bija acīm redzams, jo melnā krāsa ekrānā bija ļoti melna.

Viņš mazliet pavēra logu, cik nu tas bija iespējams: viesnīcā nevēlējās, lai pa tiem mestos lejup pašnāvnieki. Un pat deviņpadsmitajā stāvā varēja dzirdēt pēcpusdienas troksni uz ielas reizēm pat mašīnu signālus, un no kaut kurienes, varbūt no cita numura, skanēja nevietā aizkavējusies dziesmiņa par vasaru.

-  Vai esi pārliecināta, ka tu to vēlies? viņš pajautāja, pat nemēģinādams slēpt aizsmakumu balsī.

Tā viņi abi stāvēja Rākelas roka uz Harija pleca, bet viņas skatiens cieši urbās Harijā kā tango partnerī.

Viņa pamāja ar galvu.

Rākelas tumšo, kosmosam līdzīgo acu sasprindzinātais skatiens ievilka sevī Hariju.

Viņš pat nepamanīja, kā viņa paceļ kāju un aizgrūž ciet durvis. Dzirdēja vienīgi, kā tās aizcērtas bezgalīgi mīksti, ar dārgas viesnīcas skaņu, līdzīgu skūpstam.

Un, kamēr viņi mīlējās, Harijs domāja vienīgi par tumšumu un smaržu. Matu, uzacu un acu tumšumu. Un par smaržu aromātu, kuras nosaukumu nekad netika jautājis, bet tādas lietoja vienīgi viņa, tas piemita apģērbiem viņas skapī un pieķērās ari viņa drēbēm, kad tās reizēm tika ievietotas skapi līdzās viņas apģērbam. Un tagad šī smarža bija drēbju skapī šeit, viesnīcas numurā. Jo viņa, tā otrā, apģērbs ari bija karājies viņas drēbju skapī. Un tieši no turienes viņa bija to paņēmusi, nevis no viņa mājām, varbūt tā pat nebija viņa, tā otrā, ideja, varbūt viņa vienkārši bija izņēmusi drēbes no skapja un atvedusi šurp. Bet Harijs neko neteica, jo zināja, ka viņa tam tikusi vien uz kādu bridi. Viņa bija šeit tieši tagad, un viņš varēja to vai nu ar pateicību pieņemt, vai arī palikt tukšā. Tādēļ viņš klusēja. Mīlēja Rākelu tā, kā bija mīlējis vienmēr, neatslābstoši un lēni. Neļāvās pakļauties viņas alkatībai un nepacietībai, bet darīja to tik lēni un dziļi, ka viņa to gan nolādēja, gan nespēkā smagi elsoja. Ne tādēļ, ka viņš gribētu, lai viņa jūtas tieši tā, bet tāpēc, ka viņš pats gribēja justies tieši tā. Jo viņa Harijam bija dota tikai uz bridi. Viņa rīcībā bija vienīgi šīs dažas stundas.

Kad viņa beidza, sastinga un ar negaidīti aizvainotu izteiksmi sejā paskatījās uz Hariju, atgriezās visas abu kopā pavadītās naktis, un par visu vairāk viņam sagribējās raudāt.

Pēc tam viņi pa abiem izsmēķēja vienu cigareti.

-  Kādēļ tu negribi man izstāstīt, ka jūs satiekaties? Harijs ievilka dūmus un pasniedza cigareti Rākelai.

-  Tāpēc, ka mēs nesatiekamies! Tas ir tikai… īslaicīgs patvērums. Viņa papurināja galvu. Es nezinu. Es vairs neko nezinu. Man vajadzētu turēties tālāk no visa un visiem.

-  Viņš ir labs cilvēks.

-  Tieši tā! Man ir vajadzīgs labs cilvēks, tad kādēļ es negribu labu cilvēku? Kādēļ mēs esam tik nolādēti iracionāli, kaut gan zinām, kā mums būtu labāk?

-  Cilvēks ir samaitāta būtne, Harijs atbildēja. Izārstēšana nav iespējama, sāpes var tikai mazināt.

Rākela nogūlās viņam blakus.

-  Tas man tevī patīk visvairāk šis nelokāmais optimisms.

-  Es par savu misiju uzskatu gaismas nešanu, mīļā!

-  Harij?

-  Mm.

-  Vai ir kāds ceļš, lai atgrieztos? Mums?

Harijs pievēra acis. Ieklausījās sirdspukstos. Savējos un viņas.

-  Atpakaļceļa nav. Viņš pagriezās pret Rākelu. Bet, ja tu domā, ka tevī vēl ir mazliet nākotnes…

-  Nopietni?

-  Tā ir tikai saruna gultā, vai ne?

-  Dumjais!

Viņa noskūpstīja Hariju uz vaiga, pasniedza cigareti un piecēlās. Apģērbās.

-  Vai zini, tu vari dzīvot pie manis, augšā! viņa ieteicās.

Harijs papurināja galvu.

-  Tieši šobrīd labāk ir tā, viņš sacīja.

-  Atceries, ka es tevi mīlu! Rākela turpināja. Nekad to neaizmirsti! Lai kas arī notiktu. Vai apsoli?

Viņš pamāja. Aizvēra acis. Otrajā reizē durvis aizvērās tikpat mīksti. Harijs atvēra acis. Paskatījās pulkstenī.

Tieši šobrīd labāk ir tā.

Kas cits viņam atlika? Doties kopā ar viņu uz Holmenkolleni, ļaut, lai Dubajs izseko viņu pa pēdām un ievelk Rākelu šajā rēķinu kārtošanā tieši tāpat, kā toreiz notika ar Sniegavīru? Tagad viņš saprata, skaidri saprata, ka viņi jau kopš pirmās dienas ir sekojuši katram viņa solim un ka nebija vajadzības sūtīt Dubajam uzaicinājumu ar viņa dīleru starpniecību. Viņi atrastu Hariju, pirms viņš būs atradis tos. Un pēc tam viņi atrastu Oļegu.

Tādēļ viņa vienīgā priekšrocība bija izvēlēties vietu. Nozieguma vietu. Un viņš bija izvēlējies. Ne šeit, Plaza, šī bija vieta tikai nelielam taimautam, lai sagatavotos un dažas stundiņas pagulētu. Par vietu kļūs Leon.

Harijs bija apdomājis, vai nepiezvanīt Hāgenam. Vai Belmanam. Izskaidrot situāciju. Bet viņiem nebūtu citas izvēles kā vien arestēt Hariju. Tas būtu vienīgi laika jautājums, jo policija salīdzinātu bārmeņa liecību no Kvadratūras, Rietumu kapsētas apsarga liecību un vecās sievietes liecību no Madserudas alejas. Vienu metru un deviņdesmit trīs centimetrus garš vīrietis linauduma uzvalkā, ar rētu sejas vienā pusē un ar plāksteri uz kakla un zoda. Drīz vien viņi sāktu meklēt Hariju Holu. Laika bija maz.

Ievaidējies viņš piecēlās un atvēra drēbju skapja durvis.

Uzvilka izgludinātās apakšbikses un kreklu ar polo spēlētāja attēlu. Izvērtēja Armani bikses. Klusi lādēdamies, pakratīja galvu un uzvilka linauduma uzvalku.

Pēc tam no cepurēm paredzētā plauktiņa noņēma tenisa somu. Hanss Kristiāns bija paskaidrojis, ka tā bijusi vienīgā, kurā pieticis vietas šautenei.

Harijs pārmeta to pār plecu un devās ārā. Durvis aiz viņa aizcirtās ar mīkstu klikšķi.

32.   NODAĻA

Nezinu, vai ir iespējams precīzi izstāstīt, kā notika troņa maiņa. Tobrīd, kad vijolīte pārņēma varu savās rokās un vairāk sāka vadīt mūs nekā mēs viņu. Viss aizgāja pa pieskari: darījums, ko biju mēģinājis noslēgt ar Ibsenu, laupīšana Alnabrū. Un Oļegs staigāja ar savu krievu depresijas pilno izteiksmi sejā un runāja, ka bez Irēnes viņa dzīve esot bezjēdzīga. Pēc trim nedēļām mēs tērējām vairāk nekā nopelnījām, darba laikā bijām kaifā un zinājām, ka drīz vien viss aizies pie velna. Bet jau tad domājām par to mazāk nekā par nākamo šļirces devu. Tas izklausās pēc draņķīgas klišejas, tā arī ir klišeja kāda tā arī bija. Tik ellīgi vienkārši un tik neiespējami. Ar pilnu pārliecību varu teikt, ka nekad neesmu mīlējis kādu cilvēku, tas ir, patiesi mīlējis. Bet es biju bezcerīgi iemīlējies vijolītē. Oļegs lietoja vijolīti kā sirdszāles, lai remdinātu sāpes, turpretī es to izmantoju paredzētajam nolūkam lai kļūtu laimīgs. Tā bija labāka par barību, seksu, miegu, jā pat labāka par elpošanu.

Un tādēļ es nejutos pārsteigts, kad kādā jaukā vakarā pēc norēķināšanās Andrejs paaicināja mani sāņus un sacīja, ka vecais esot norūpējies.

-  Viss ir okay/ teicu.

Viņš paskaidrojama es nesaņemšos un kopš šī brīža katru nolādēto dienu neieradīšos darbā skaidrā prātā, vecais piespiedu kārtā nosūtīšot mani ārstēties.

Es pasmējos. Teicu, ka nezināju, ka šim darbam ir papildu priekšrocības, medicīniskā apdrošināšana un tamlīdzīgi. Varbūt mums ar Oļegu ir arī bezmaksas zobārsts un būs pensija?

-  Oļegam nē.

No viņa skatiena es aptuveni nojautu, ko tas nozīmē.

Velns! Man vēl nebija nekādu īstu plānu, kā izbeigt lietot narkotikas. Arī Oļegam tādu nebija. Tādēļ uzspļāvām visam, un nākamajā vakarā mūsu kaifs bija augstāks par Pasta pārvaldes ēku. Pārdevām pusi no visa krājuma, pārējo paņēmām līdzi, noīrējām mašīnu un aizbraucām uz Kristiansenu. Pilnā skaļumā klausījāmies draņķīgo Sinatras “I Got Plenty of Nothing”, un tā bija patiesība, jo mums, velns parāvis, nebija pat vadītāja apliecības. Beigās arī Oļegs sāka dziedāt, bet tikai tādēļ, lai pārspētu Sinatru un moi, mani, tā viņš apgalvoja. Mēs smējāmies un dzērām remdenu alu, viss bija kā agrāk. Mēs apmetāmies viesnīcā Ernst, kas nebūt nebija tik lepna, kā izklausās, bet, kad reģistratūrā pajautājām, kurā vietā pilsētā sastopami narkotiku tirgoņi, atbildes vietā ieraudzījām vienīgi stulbu sejas izteiksmi. Oļegs man pastāstīja par festivālu, kas bija noticis šajā pilsētā, bet viss nogājis greizi kāda idiota dēļ, kurš iedomājies sevi kā guru un uzaicinājis tik slavenas grupas, ka to apmaksai pietrūcis naudas. Lai nu kā tur būtu, pilsētas kristieši apgalvoja, ka puse no tās iedzīvotājiem astoņpadsmit līdz divdesmit piecu gadu vecumā kļuvuši par narkotiku tirgoņu klientiem tieši šī festivāla dēļ. Mēs, protams, neatradām nekādus dīleru klientus, tikai vakara tumsā klaiņojām pa gājēju ielu, kur sastapām vienu vienu! piedzērušo un četrpadsmit Ten-Sing koristus, kuri painteresējās, vai mēs nevēlamies sastapt Jēzu.

- Ja viņš gribēs vijolīti, tad -jā! es teicu.

Bet Jēzus, protams, to negribēja, tādēļ mēs devāmies atpakaļ uz savu viesnīcas istabu un ieņēmām nakts devu. Nezinu, kādēļ, bet mēs palikām šajā mazajā pilsētiņā. Neko nedarījām, tikai kaifojām un dziedājām Sinatru. Reiz naktī pamodos, kad Oļegs bija noliecies pār mani. Rokās viņš turēja kaut kādu suni. Teica, ka viņu pamodinājusi bremžu kaukšana aiz loga un, palūkojies ārā, ieraudzījis uz ielas guļam šo suni. Es paskatījos. Redzēju, ka nav labi. Mēs ar Oļegu nospriedām, ka tam lauzta mugura. Suns bija kraupains, ar daudzām vecām rētām. Bija ticis iekaustīts; Dievs vien zina vai sitējs bijis saimnieks vai tam uzbrukuši citi suņi. Bet sunītis bija glīts. Tā brūnās, mierīgās acis raudzījās manī, it kā ticēdamas, ka spēju izlabot jebko. Un es mēģināju.

Pabaroju un padzirdīju, glāstīju galvu un runāju ar dzīvnieciņu. Oļegs teica, ka vajagot aiznest suni pie veterināra, bet es zināju, ko tie darītu, tādēļ atstājām to viesnīcas istabā, piekārām pie durvīm plāksnīti DON’T DISTURB un ļāvām tam gulēt gultā. Pēc kārtas dežurējām, lai pārliecinātos, ka suns elpo. Bet tas vienkārši gulēja un kļuva aizvien karstāks, bet pulss aizvien lēnāks. Trešajā dienā es iedevu tam vārdu. Rufuss. Kādēļ ne? Ko? Labi, ja pirms miršanas iegūsti vārdu!

-  Viņš ļoti cieš, Oļegs sacīja. Veterinārs to iemidzinās ar vienu šļirci. Nemaz nebūs sāpīgi.

-  Neviens nedurs Rufusam kaut kādu lētu dzīvnieku narkotiku! es teicu un pabungoju ar pirkstu pa šļirci.

-  Vai esi traks? Oļegs iesaucās. Šī vijolīte maksā divus tūkstošus!

Iespējams. Bet Rufuss vismaz atstāja šo pasauli biznesa klasē!

Šķiet, atceros mājupceļā laiks bija apmācies. Katrā ziņā nebija ne Sinatras, ne dziesmu.

Kad atgriezāmies Oslo, Oļegs sāka baidīties par to, kas notiks. Es pats biju apbrīnojami mierīgs. It kā zinātu, ka vecais mūs neaiztiks. Mēs bijām divi nekaitīgi junky, kas slīd aizvien zemāk. Bez naudas, bez darba, pamazām zaudējot vijolītes krājumus. Oļegs bija noskaidrojis, ka vārds “junky” ir vairāk nekā simts gadu vecs kopš tiem laikiem, kad pirmie heroīna lietotāji Filadelfijas ostā zaga metāllūžņus un pārdeva tos, lai varētu iegādāties narkotikas. Un mēs ar Oļegu darījām tieši to pašu. Mēs sākām ielavīties būvlaukumos pie Bjērvīkas ostas un zagt visu, kas gadījās pa rokai. Varš un instrumenti bija zelta vērtībā. Varu mēs pārdevām lūžņu uzpircējam Kālbakkenē, instrumentus dažiem amatniekiem no Lietuvas.

Bet ar laiku, kad arī citi pārņēma šo ierosmi, žogi kļuva augstāki, naktssargu vairāk, parādījās kruķi un izzuda pircēji. Tā nu mēs palikām bez nekā, ar slāpēm, kas nepārtraukti mocīja mūs kā aptracis vergu dzinējs. Un es zināju, ka man jāatrod kāds tiešām labs risinājums, kāds Endlosung1 . Un es atradu.

Protams, Oļegam es neko neteicu.

Savu runu gatavoju veselu dienu. Tad piezvanīju viņai.

Irēne bija nupat kā atgriezusies mājās no treniņa. Likās, ka viņa gandrīz priecājas, dzirdot manu balsi. Es runāju bez apstājas veselu stundu. Kad biju beidzis, viņa raudāja.

Nākamajā vakarā devos uz Oslo Centrālo staciju un gaidīju uz perona, kad ieripos vilciens no Tronheimas.

Mani apskaujot, viņai pār vaigiem ritēja asaras.

Tik jauna. Tik gādīga. Tik vērtīga.

Kā jau teicu, cik man zināms, tad nekad pa īstam neesmu nevienu mīlējis. Bet laikam esmu bijis tam ļoti tuvu, jo pats gandrīz apraudājos.

33.   NODAĻA

Caur 301. istabas pavērto logu Harijs dzirdēja, kā ārā, kaut kur krēslā, baznīcas zvans noskan vienpadsmit reizes. Sāpes pakausī un kaklā neļāva aizmigt. Viņš piecēlās no gultas un apsēdās uz krēsla, atgāžot to pret sienu blakus logam tā, lai, turot šauteni uz ceļiem, sēdētu ar seju pret durvīm.

Reģistratūrā viņš bija palūdzis gaišu spuldzīti savai istabai izdegušās vietā un āmuru, lai iedzītu vairākas naglas, kuru galviņas izlīdušas no durvju sliekšņa. Teica, ka izdarīšot to pats. Pēc tam Harijs bija nomainījis patumšo koridora spuldzīti tieši savu durvju priekšā un ar āmuru bija atsitis un izņēmis durvju slieksni.

No vietas, kur viņš tagad sēdēja, zem durvīm varēs ieraudzīt viņu ēnas. Tad, kad tie nāks.

Harijs mazliet uzsmēķēja. Pārbaudīja šauteni. Izsmēķēja visas paciņā atlikušās cigaretes. Ārpusē baznīcas zvans noskanēja divpadsmit reizes.

Iezvanījās telefons. Tā bija Beāte. Viņa pastāstīja, ka dabūjusi kopijas četriem no pieciem sarakstiem, ko sastādījušas Blinnemas rajonā kursējušās patruļmašīnas.

-  Pēdējā ekipāža savu sarakstu jau bija nogādājusi Orgnozā, viņa sacīja.

-  Paldies! Harijs pateicās. Vai no Nīnas pie Šrēdera dabūji maisiņus?

-  Jā, jā! Pateicu tiesu mediķu ekspertiem, ka tie ir steidzami. Pašlaik tie analizē asinis.

Pauze.

-  Un? Harijs jautāja.

-  Ko un?

-  Es pazīstu šo intonāciju, Beāte! Ir vēl kaut kas.

-  DNS analīzi nevar izdarīt dažu stundu laikā, Harij, ir…

-  …vajadzīgas dienas, lai iegūtu galīgo rezultātu, Harijs pabeidza viņas teikto.

- Jā. Šobrīd tas ir nepilnīgs.

-  Cik nepilnīgs? Harijs saklausīja koridorā soļus.

-  Ir vismaz piecu procentu varbūtība, ka rezultāts nesakritis.

- Tu esi saņēmusi provizoriskos DNS analīzes rezultātus, un esat atraduši sakritības, vai ne?

-  Nepilnīgu analīzi mēs izmantojam vienīgi tādēļ, lai noskaidrotu, kurš no cilvēkiem tas nevar būt.

-  Nu, un kādas tad ir šis sakritības?

-  Negribu neko teikt, pirms…

-  Izbeidz!

-  Nē. Varu tikai pateikt, ka tās nav paša Gusto asinis!

-  Un?

-  Un nav ari Oļega. Esi apmierināts?

-  Ļoti apmierināts! Harijs sacīja un juta, ka aiztur elpu. Bet…

Uz grīdas zem durvīm parādījās ēna.

-  Harij?

Harijs nolika klausuli. Pavērsa šauteni pret durvīm. Gaidīja. Trīs īsi klaudzieni. Viņš gaidīja. Ieklausījās. Ēna nenozuda. Harijs gar sienu pielavījās pie durvīm, cenšoties nenonākt iespējamā uguns līnijā. Ielūkojās durvju actiņā.

Ieraudzīja vīrieša muguru.

Jaka viņam bija tik īsa, ka varēja redzēt bikšu jostasvietu. No aizmugures kabatas nokarājās kaut kāda melna lupata, iespējams, cepure. Bet bikšu siksnas nebija. Rokas nolaistas gar sāniem. Ja viņš nēsāja ieroci, tad tam vajadzēja būt makstī uz krūtīm vai bikšu staras iekšpusē. Neviens no šiem nebija pierasts ieroča nēsāšanas veids.

Vīrietis pagriezās pret durvīm un divas reizes pieklauvēja, šoreiz spēcīgāk. Harijs, aizturējis elpu, nopētīja actiņas izkropļoto seju. Tomēr kaut kas tajā likās pazīstams. Izvirzīts apakšžoklis. Šis cilvēks paberzēja zodu ar kartīti, kas aukliņā karājās tam ap kaklu. Reizēm savas apliecības, dodoties kādu arestēt, tā nēsāja policisti. Velns! Policija ir apsteigusi Dubaju.

Harijs šaubījās. Ja šim puisim ir aresta orderis, tad viņam ir arī kratīšanas atļauja, ko būs uzrādījis reģistratoram un saņēmis ieejas atslēgu. Harija smadzenes intensīvi darbojās. Viņš aizlavījās atpakaļ un iespieda šauteni aiz drēbju skapja. Devās pie durvīm un atvēra tās. Noprasīja: “Kas tu esi, un ko tev vajag?” un aši pārlūkoja koridoru abos virzienos.

Vīrietis nenovērsa acis no Harija.

-  Pie velna, kā tu izskaties, Hole! Vai varu ienākt?

Viņš parādīja savu ID karti. Harijs to izlasīja.

-  Trulss Berncens! Tu strādāji pie Belmana, vai ne?

-  Joprojām strādāju. Viņš liek sveicināt.

Harijs pakāpās sāņus un ļāva Berncenam ieiet sev pa priekšu.

-  Te ir ērti! Berncens ieteicās un pārlaida acis telpai.

-  Sēdies! Harijs ar roku pamāja uz gultas pusi, bet pats apsēdās uz krēsla pie loga.

-  Gribi košļeni? Berncens iejautājās un pasniedza Harijam veselu paciņu.

-  Būs caurumi zobos. Ko tu gribi?

-  Draudzīgs kā vienmēr? Berncens iesmējās savus rukšķošos smiekliņus, sarullēja košļājamās gumijas plāksnīti, ielika to apakšžokļa atvilktnē un apsēdās.

Harija smadzenes piereģistrēja intonāciju, ķermeņa valodu, acu kustības, smaržu. Šis vīrs bija mierīgs un tomēr draudīgs. Atvērtas plaukstas, nekādu asu kustību, bet acis ievāc informāciju, izvērtē situāciju, kaut kam gatavojas. Harijs jau nožēloja, ka izlaidis šauteni no rokām. Ieroča nēsāšanas atļaujas trūkums šobrīd nebija viņa lielākā problēma.

-  Lieta tāda, ka mēs atradām asinis uz Gusto Hansena krekla pēc viņa kapa apgānīšanas vakarnakt Rietumu kapsētā. Un DNS analīze uzrāda, ka tās ir tavas asinis.

Harijs vēroja, kā Berncens rūpīgi saloka košļājamās gumijas sudrabaino papīriņu. Tagad viņš Berncenu atcerējās labāk. Viņu bija dēvējuši par Bīvi. Belmana izsūtāmais. Dumjš un viltīgs. Un bīstams. Slikts Foresta Gampa variants.

-  Nav ne jausmas, par ko tu runā! Harijs pabrīnījās.

- Ak tā? Berncens nopūtās. Varbūt reģistrā ieviesusies kļūda? Uzmet savas lupatas, es tevi aizvedīšu uz Policijas pārvaldi, un tur izdarīsim jaunu asins analīzi.

-  Es meklēju kādu meiteni, Harijs sacīja. Irēni Hansenu.

-  Vai viņa ir apglabāta Rietumu kapsētā?

-  Katrā ziņā viņa ir pazudusi kopš pagājušās vasaras. Tā ir Gusto Hansena audžuvecāku meita.

-  To es nezināju. Tev tomēr nāksies braukt man līdzi uz…

-  Viņa ir vidū, Harijs sacīja. No žaketes kabatas viņš bija izņēmis Hansenu ģimenes fotogrāfiju un sniedza to Berncenam. Man vajag mazliet laika. Nedaudz. Pēc tam jūs sapratīsiet, kādēļ man vajadzēja rīkoties tieši šādi. Apsolu pēc četrdesmit astoņām stundām pieteikties pats.

-  Četrdesmit astoņas stundas, Berncens ieteicās, pētīdams fotogrāfiju. Laba filma. Nolte un tas nēģeris. Makmērfijs?

-  Mērfijs.

- Tieši tā. Pārstāja būt interesants. Vai nav savādi? Tev kaut kas ir, un kādā jaukā dienā tu pēkšņi to pazaudē. Kā tev šķiet, Hole, kāda ir sajūta?

Harijs paskatījās uz Trulsu Berncenu. Viņš vairs nebija tik pārliecināts savos uzskatos par Forestu Gampu. Berncens turēja fotogrāfiju pret gaismu. Saspringti miedza acis.

- Vai atpazīsti viņu?

-  Nē, Berncens noteica un sniedza atpakaļ fotogrāfiju, vienlaikus pagrozīdamies, jo acīmredzot nebija ērti sēdēt uz lupatas bikšu aizmugures kabatā. Viņš ātri pārlika to jakas kabatā. Izmetīsim līkumu līdz Policijas iecirknim un tur padomāsim par tavām četrdesmit astoņām stundām!

Viņš runāja nepiespiesti. Pārāk nepiespiesti. Un Harijs jau bija apdomājies. Par to, ka Beāte Tiesu medicīnas institūtā bija veikusi steidzamu DNS analīzi un tomēr nebija saņēmusi galīgo atbildi. Tad kā varēja gadīties, ka Berncens jau saņēmis asins analīzes rezultātus no Gusto līķauta? Un vēl kas: Berncens savu lupatu nebija pārvietojis pietiekami ātri. Tā nebija vienkārša cepurīte, bet laupītāja sejas maska. Tāda, kas tika lietota Gusto nogalināšanas laikā.

Un uz papēžiem mina nākamā doma. Dedzinātājs.

Tātad pirmā tomēr nebija ieradusies policija, bet Dubaja rokaspuisis?

Harijs iedomājās par šauteni aiz drēbju skapja. Bet tagad jau bija par vēlu kaut ko darīt: viņš izdzirda pa koridoru tuvojamies jaunus soļus. Divi cilvēki. Viens no viņiem tik liela auguma, ka zem tā svara krakšķēja grīdas dēļi. Durvju priekšā soļi apklusa. Durvju spraugā uz grīdas parādījās divu plati ieplestu kāju ēnas. Protams, Harijs varēja cerēt, ka tie ir Bemcena kolēģi no policijas un šeit tiešām notiek aizturēšana. Bet viņš bija dzirdējis, cik žēlabaini čīkst grīda. Liela auguma cilvēks, droši vien līdzīgs tam, kurš dzinās viņam pakaļ Frongneres parkā.

-   Iesim! Berncens noteica, piecēlās un nostājās Harijam priekšā. It kā nejauši paberzēja krūtis zem žaketes atloka. Būs neliela pastaiga, tikai tu un es.

-  Mūsu jau ir vairāk, Harijs atbildēja. Redzu, ka esi ieradies ar atbalsta grupu!

Viņš pamāja uz ēnu zem durvīm. Starp divu cilvēku kāju ēnām bija uzradusies piektā ēna. Gara, taisna. Trulss sekoja Harija skatienam. Un Harijs to redzēja. Patiesu izbrīnu viņa sejā. Tādu izbrīnu, ko Trulsam Berncenam līdzīgi tipi nespēj atdarināt. Tie nebija Berncena cilvēki.

-   Paej nost no durvīm! Harijs nočukstēja.

Trulss pārstāja apstrādāt košļājamo gumiju un pavērās Harijā.

Trulsam Berncenam patika nēsāt savu Steyr pistoli plecu siksnas makstī, pabīdot to uz priekšu tā, lai ierocis būtu cieši piespiests pie krūtīm. Tādējādi, stāvot kādam tieši pretī, pistoli bija grūtāk pamanīt. Un, tā kā viņš zināja, ka Hole ir pieredzējis izmeklētājs, kas izglītojies FIB Čikāgā un tamlīdzīgi, tad bija pārliecināts, ka Hole automātiski atklās apģērbā izciļņus parastajās vietās. Trulss nedomāja, ka viņam nāksies pielietot Steyr, tomēr viņš bija veicis dažus piesardzības pasākumus. Ja Harijs pretotos, Trulss izvestu viņu no šejienes: viegli piespiestu pistoli viņam pie muguras un uzvilktu pāri sejai masku, lai nejauši liecinieki nevarētu pastāstīt, ko tie redzējuši kopā ar Holi pirms viņa nozušanas no zemes virsas. Viņa Saab stāvēja kādā sānieliņā, viņš pat bija sadauzījis vienīgo ielas laternu, lai neviens nespētu saskatīt mašīnas reģistrācijas numuru. Piecdesmit tūkstoši eiro. Viņam jābūt pacietīgam, jāliek akmens uz akmens. Tad Heienhallē māju varēs uzcelt mazliet augstāku, ar skatu lejup uz viņiem. Lejup uz viņu.

Harijs Hols izskatījās mazāks par to milzi, kādu viņš atcerējās. Un neglītāks. Bāls, kroplīgs, netīrs un novārdzis. Pazemīgs, izklaidīgs. Izdarīt šo darbiņu būs vienkāršāk, nekā viņš bija iedomājies. Tādēļ brīdī, kad Hols čukstus palūdza viņu pavirzīties sāņus no durvīm, Trulsa Berncena pirmā reakcija bija sapīkums. Vai tiešām šis puisis sāks rādīt bērnišķīgus trikus tagad, kad viss liekas tik labi? Bet Trulsa nākamā reakcija bija policisti kritiskās situācijās lieto tieši šādu intonāciju. Bez briesmu pārspīlēšanas vai dramatisma, tikai neitrālā, aukstā balsī, kas izslēdz iespēju tikt nesaprastam. Un dod lielāku iespēju izdzīvot.

Tādēļ Trulss Berncens, gandrīz nedomājot, paspēra soli sāņus.

Tai pašā mirklī durvju augšējā daļa ielidoja istabā.

Pagriežoties Trulss Berncens instinktīvi saprata, ka stobrs ir apzāģēts, lai skrošu lādiņam tuvā attālumā būtu lielāka izkliede. Viņa roka jau ieslīdēja jakas iekšpusē. Ja pistoles maksts atrastos parastajā vietā un mugurā nebūtu jakas, viņš satvertu pistoli ātrāk, jo tās spals rēgotos ārpusē. Bet, ja mugurā ir jaka, tad vieglāk sakampt pistoli, kas guļ tuvāk jakas malai.

Trulss Berncens atkrita gultā un izrāva pistoli. Kad ar troksni pašķīda durvju paliekas, ierocis jau bija viņam rokā. Aiz viņa nošķindēja loga stikls, pēc tam visu noslāpēja jauns šāviens.

Skaņa aizsita Trulsam ausis, un telpā sagriezās putenis.

Durvīs, sniegputeņa apņemti, rēgojās divu cilvēku silueti. Garākais no viņiem pacēla pistoli. Viņa galva sniedzās gandrīz līdz durvju augšai, augums tam varēja būt lielāks par diviem metriem. Trulss nospieda mēlīti. Un vēlreiz nospieda. Juta patīkamo atsitienu un vēl patīkamāku apziņu, ka šoreiz viss notiek pa īstam un lai jupis rauj to, kas notiks pēc tam. Milzis nodrebēja, papurināja galvu, tad atkāpās un nozuda. Trulss turēja pistoli un vēroja. Otrs stāvēja nekustīgi. Ap viņu lidinājās baltas pūkas. Trulss turēja viņu uz grauda. Tomēr nešāva. Tagad viņš saskatīja to skaidrāk. Seja kā āmrijai. Šāda seja Trulsam vienmēr asociējās ar sāmiem, somiem un krieviem.

Šis cilvēks mierīgi pacēla pistoli, turot to sev priekšā. Pirksts uz mēlītes.

-  Easy, Berncen! viņš ierunājās. Mierīgi, Berncen!

Trulss Berncens gari, stiepti iekaucās.

Harijs krita.

Kad pirmais skrošu lādiņš pārlidoja viņa galvai, Harijs bija pieliecies un salīcis kāpās atpakaļ. Uz loga pusi. Juta, ka stikls it kā ieliecas, un tikai tad atcerējās, ka tas ir stikls un padodas.

Viņš brīvi krita.

Laiks pēkšņi bija piebremzējis savu gaitu, it kā viņš kristu cauri ūdens slānim. Rokas lēni airējās, neapzināti mēģinot nobremzēt ķermeņa kustību, veidojot atmugurisku salto. Starp smadzeņu sinapsēm joņoja pusizdomātas domas: ka viņš piezemēsies uz galvas un kakla, ka viņam ir paveicies, jo numurā nebija aizkaru. Kailā sieviete pretējā logā ar kājām gaisā.

Tad viņš ieslīga kaut kādā mīkstā masā. Tukšas kartona kastes, vecas avīzes, izlietoti bērnu autiņi, piena pakas un veca maize no viesnīcas virtuves, slapji kafijas automātu filtri.

Viņš gulēja uz muguras atvērtā atkritumu konteinerā, stikla lausku lietū. Uzliesmojumi logā virs viņa atgādināja fotoaparāta zibšņus. Ieroča šāvieni. Bet viss notika dīvaini klusi, it kā tie nāktu no televizora, kuram izslēgta skaņa. Harijs juta, ka līmlente ap kaklu ir pārtrūkusi un plūst asinis. Kādu mirkli viņš prātoja, vai nepalikt šeit guļam. Aizvērt acis, aizmigt, aizlidot. It kā no malas viņš vēroja, kā pieceļas, pārlec konteinera malai un metas uz vārtiem pagalma galā. Kā atver tos un dzird no loga puses gari stieptu, niknu kaucienu, kā izskrien uz ielas, paslīd uz kanalizācijas akas

vāka, tomēr noturas kājās. Kā ierauga melnādainu sievieti šaurās džinsa biksēs, kas automātiski uzsmaida un savelk lūpas tūtiņā, bet tad izvērtē situāciju un aizgriežas uz citu pusi.

Harijs sāka skriet.

Un nolēma, ka šoreiz viņš vienkārši skries.

Tik ilgi, kamēr vairs nebūs, kurp skriet.

Līdz būs beigas, līdz viņš būs tiem rokā.

Viņš cerēja, ka ilgi tas nevilksies.

Gaidīšanas laikā viņš darīs to, uz ko laupījums ir ieprogrammēts: bēgs, mēģinās izvairīties, mēģinās izdzīvot vēl dažas stundas, dažas minūtes, vēl dažas sekundes.

Sirds uzbudināti dauzījās. Šķērsojot ielu nakts autobusa priekšā, viņš sāka smieties un metās tālāk, uz Oslo Centrālās stacijas pusi.

34.   NODAĻA

Harijs bija ieslēgts. Viņš bija nupat pamodies un konstatēja šo faktu. Pie sienas virs viņa karājās plakāts, kurā attēlots cilvēks bez ādas. Blakus rūpīgi izgriezta koka figūriņa, krustā piesists noasiņojošs cilvēks. Un tālāk medicīnas skapīši.

Viņš pagrozījās uz soliņa. Mēģināja turpināt domas no tās vietas, kur vakar bija pārtraucis. Mēģināja saskatīt kopainu. Bija daudz punktiņu, tomēr vēl neizdevās tos sasaistīt vienā līnijā. Arī paši punktiņi pagaidām bija tikai pieņēmumi.

Pirmais pieņēmums. Trulss Berncens ir dedzinātājs. Viņš strādā Orgnozā un droši vien ir perfekti piemērots Dubaja nolūkiem.

Otrais pieņēmums. DNS reģistrā Beāte bija atradusi sakritību ar Berncenu. Tādēļ viņa negribēja neko sacīt, pirms būs ieguvusi simtprocentīgu pārliecību: zem Gusto nagiem atrasto asiņu analīze norādīja uz vienu no policistiem. Ja tā ir, tad Gusto ir saskrāpējis Trulsu Berncenu todien, kad tika nogalināts.

Bet tad sākās grūtākais. Ja Berncens strādāja Dubaja labā un bija saņēmis uzdevumu novākt Hariju, kāpēc uzradās šie Blues Brothers puiši un mēģināja noraut galvu viņiem abiem? Ja tie bija Dubaja zēni, tad kā varēja gadīties, ka viņi un dedzinātājs nostājas viens otram ceļā? Vai viņi nedarbojas vienā pusē? Varbūt tā bija slikti koordinēta operācija? Varbūt tā vispār nebija saskaņota rīcība, jo Trulss Berncens bija darbojies pēc savas iniciatīvas, lai neļautu Harijam nodot Gusto kapā iegūto informāciju un tādējādi atmaskot viņu?

Noskrapstēja atslēgas, un durvis atvērās.

-  Labrīt! Martīne nočivināja. Kā jūties?

-  Labāk, Harijs sameloja un paskatījās pulkstenī.

Seši no rīta. Viņš nometa vilnas segu un nolaida kājas uz grīdas.

-  Mūsu medicīnas kabinets nav piemērots pārnakšņošanai, Martīne sacīja. Paliec guļot, līdz es uzlikšu jaunu pārsēju tavam kaklam!

-  Paldies, ka pagājušajā naktī pieņēmi mani! Harijs pateicās. Bet, kā jau teicu, šobrīd mani slēpt ir diezgan bīstami, tādēļ domāju, ka man vajadzētu doties prom.

-  Apgulies!

Harijs paskatījās uz Martīni. Nopūtās un darīja, kā lika. Aizvēra acis un klausījās, kā viņa atver un aizver atvilktnes, kā uz stikla nošķind šķēres, kā apakšstāvā sarunājas pirmie apmeklētāji, kas ieradušies “Bākas gaismā” ieturēt brokastis.

Kamēr Martīne ņēma nost naktī uzlikto apsēju, Harijs ar brīvo roku piezvanīja Beātei. Automātiskais atbildētājs lakoniski palūdza zvanītāju izteikties pēc iespējas īsāk. Sekoja pīkstiens.

-  Es zinu, ka asinis pieder bijušajam KRIPOS izmeklētājam, Harijs sacija. Pat tad, ja šodien no Tiesu medicīnas institūta saņemsi tam apstiprinājumu, pagaidām nevienam neko nesaki. Pats par sevi tas nav pietiekams iemesls arestēšanai, un, ja mēs viņu tagad aiztiksim, tad pastāv risks, ka viņš visu šo lietu sadedzinās un nozudīs. Tādēļ arestēsim viņu par kaut ko citu, kas dos mums iespēju pastrādāt. Par ielaušanos un slepkavību baikeru klubā Alnabrū. Ja nekļūdos, tad šis ir tas pats cilvēks, ar kuru kopā Oļegs mēģināja klubu aplaupīt. Un viņš grib liecināt. Tādēļ es vēlos, lai tu aizsūti Orgnoza izmeklētāja Trulsa Bemcena fotogrāfiju uz Hansa Kristiānā Sīmonsena advokātu biroju un palūdz viņu parādīt to Oļegam identificēšanai.

Harijs nolika klausuli, nopūtās un juta, ka tas uzrodas tik pēkšņi un spēcīgi, ka aptrūka elpas. Viņš aizgriezās. Saprata, ka kuņģa saturs prāto, vai nevirzīties augšup.

-  Vai sāp? Martīne pajautāja, velkot spirtā samērcēto tamponu pa Harija kaklu.

Harijs papurināja galvu un pamāja uz atvērto spirta pudelīti.

-  Skaidrs! Martlne noteica un aizskrūvēja pudelītes kakliņu.

Harijs muļķīgi pasmaidīja un juta, ka nosvīst.

-  Vai tiešām nekad nekļūs labāk? Martlne klusi iejautājās.

-  Kas? Harijs aizsmakušā balsi pārprasīja.

Viņa neatbildēja.

Harija skatiens klīda pa soliņiem, lai nomierinātos, lai atrastu kaut ko domu novirzīšanai, vienalga ko. Uzmanību piesaistīja zelta gredzens, ko Martlne bija novilkusi un nolikusi uz soliņa, pirms sāka aprūpēt viņa ievainojumu. Viņa ar Rikardu bija precējusies jau vairākus gadus, gredzenā bija uzradušās švīkas un robiņi, tas nebija jauns un gluds kā Torkilsena gredzens no Telenor. Harijs sajuta pēkšņu aukstumu un niezi galvas ādā. Bet tie, protams, varēja būt vienkārši sviedri.

-  īsts zelts? viņš painteresējās.

Martlne sāka likt jauno pārsēju.

-  Tas ir laulību gredzens, Harij!

-  Un tad?

-  Tad tas, protams, ir no zelta. Lai cik nabadzīgs vai skops tu būtu, tu nepirktu laulību gredzenu, kas nav no zelta!

Harijs pamāja ar galvu. Tā niezēja aizvien stiprāk, un viņš juta, kā mati pakausī saslienas stāvus.

-  Es nopirku! viņš atzinās.

Martlne iesmējās.

-  Tad tu esi vienīgais tāds visā pasaulē, Harij!

Harijs blenza uz gredzenu. Viņa bija pateikusi to skaļi.

-  Pie velna, protams, es esmu vienīgais… viņš lēni noteica.

Mati uz pakauša nekad nekļūdās.

-  Ai, pagaidi! Es vēl neesmu beigusi!

-  Viss kārtībā! Harijs jau bija piecēlies.

-  Tev vajadzētu dabūt šeit vismaz jaunu un tīru apģērbu. Tu smirdi pēc atkritumiem, sviedriem un asinīm!

-  Mongoļi pirms lieliem cīniņiem mēdza iesmērēties ar dzīvnieku ekskrementiem, Harijs sacīja, aizpogādams kreklu. Ja vēlies iedot man to, kas tiešām nepieciešams, tad krūzīte kafijas būtu…

Martīne uzmeta viņam rūgtuma pilnu skatienu, pašūpoja galvu un devās lejup pa kāpnēm.

Harijs steigšus sameklēja mobilo telefonu.

-  Jā? Klausa Torkilsena balss skanēja kā zombijam. Bērna kliedzieni fonā visu izskaidroja.

-  Šeit runā Harijs Ho. Ja izdarīsi man to, ko lūgšu, tad nekad vairs tevi nemocīšu, Torkilsen! Tev jāpārbauda dažas bāzes stacijas! Man jāuzzina visas vietas, kurās divpadsmitā jūlija vakarā ir pabijis Trulsa Berncena no Manglerudas mobilā telefona numurs.

-  Mēs nevaram noteikt līdz kvadrātmetram vai izsekot…

-  …kustību ar precizitāti līdz minūtei. Es visu to zinu. Vienkārši izdari visu, ko vari!

Pauze.

-  Vai tas ir viss?

-  Nē, ir vēl viens vārds.

Harijs aizvēra acis un sasprindzināja atmiņu. Iedomājās burtus uz durvju plāksnītes Onkoloģijas klīnikā. Nomurmināja tos sevī, tad skaļi pateica šo vārdu telefonā.

-  Pierakstīju. Un ko nozīmē vārdi “nekad vairs”?

-  Vairs nekad.

-  Ak tā! Torkilsens noteica. Vēl kāda lieta.

-Jā?

-  Vakar policija interesējās par tavu telefona numuru. Uz tava vārda nav neviena reģistrēta numura!

-  Man ir nereģistrēts ķīniešu numurs. Kas par lietu?

-  Izklausījās gandrīz tā, it kā viņi vēlētos tevi izsekot. Kas šeit notiek?

-  Vai esi pārliecināts, ka vēlies to zināt, Torkilsen?

-  Nē! pēc nelielas pauzes Torkilsens atbildēja. Piezvanīšu, kad man kaut kas būs!

Harijs izslēdza telefonu un sāka prātot. Viņu meklē. Pat tad, ja policija neatrastu uz viņa vārda reģistrētu numuru, tie varētu salikt kopā divus saskaitāmos, ja pārbaudītu Rākelas telefona zvanus un ieraudzītu parādāmies ķīniešu numuru. Telefonu varēja nopeilēt, tāpēc viņam bija pēc iespējas ātrāk no tā jāatbrīvojas.

Kad Martīne atgriezās ar kūpošas kafijas krūzīti, Harijs atļāvās iedzert divus malciņus un bez aplinkiem pajautāja, vai uz dažām dienām nevarot aizņemties Martīnes telefonu.

Viņa pavērās Harijā ar savu tiešo, skaidro skatienu un atbildēja: jā, ja vien viņš esot visu rūpīgi apdomājis.

Harijs pamāja, dabūja mazo, sarkano telefoniņu, noskūpstīja Martini uz vaiga un, paņēmis kafijas krūzīti, nokāpa lejā kafejnīcā. Pieci galdiņi jau bija aizņemti, un jauni agrie cīrulīši turpināja nākt iekšā pa durvīm. Harijs apsēdās pie brīva galdiņa un pārrakstīja svarīgākos numurus no sava nelegālā ķīniešu iPhone. Aizsūtīja tiem īsu ziņojumu par savu jauno pagaidu numuru.

Narkomāni ir tikpat neizprotami kā pārējie cilvēki, taču vienā ziņā tie ir diezgan paredzami, tādēļ Harijs, kad bija atstājis savu ķīniešu telefonu uz kāda no brīvajiem galdiņiem un devies uz tualeti, jau paredzēja, kas notiks. Kad viņš atgriezās, telefons bija izgaisis. Tas bija devies ceļojumā, kuram policijai tiks atļauts sekot pa pilsētā izvietotajām bāzes stacijām.

Harijs savukārt izgāja ārā un devās lejup pa Teiengāti uz Grenlannes pusi.

Viņam pretī augšup pa nogāzi brauca policijas mašīna. Viņš nedomājot nolieca galvu, izņēma Martīnes sarkano telefoniņu un, ar plaukstu aizsedzis lielāko daļu no sejas, izlikās, ka runā.

Mašīna pabrauca garām. Turpmākās stundas viņam nāksies slēpties.

Bet galvenais bija tas, ka viņš kaut ko zināja. Viņš zināja, ar ko sākt.

Trulss Berncens gulēja zem divām egļu skuju kārtām un sala kā suns.

Visu nakti viņš bija iztēlē skatījies šo filmu vēl un vēl, katru reizi no sākuma. Cilvēks ar āmrijas seju piesardzīgi atkāpjas, visu laiku atkārtojot šo easy, kā lūdzot pamieru, bet vienlaikus tēmējot uz viņu ar pistoli. Āmrijas seja. Limuzīna šoferis pie Gamlebīenas kapsētas. Dubaja cilvēks. Kad viņš noliecās, lai aizvilktu prom savu dūšīgo kolēģi, kuru Trulss bija nošāvis, pistole bija jānolaiž, un

Trulss saprata, ka šis cilvēks ir gatavs riskēt ar savu dzīvību, lai dabūtu projām kolēģi. Amrijas ģīmis droši vien ir bijušais kareivis, policists vai pildijis kādu citu godpilnu pienākumu. Tobrīd dūšīgais kolēģis bija ievaidējies. Viņš bija dzīvs. Trulss sajuta vienlaikus gan atvieglojumu, gan vilšanos. Bet viņš ļāva āmrijas ģīmim darīt savu darāmo ļāva tam uzdabūt kolēģi kājās un, kad abi grīļojās pa koridoru uz sētas puses izeju, dzirdēja, kā ievainotajam kurpē žļurkst asinis. Kad viņi bija prom, Trulss uzvilka pāri sejai masku un metās ārā pa durvīm, izskrēja cauri reģistratūrai, ielēca savā Saab un, neuzdrošinoties iegriezties mājās, atbrauca taisnā ceļā šurp, jo šī bija viņa mierpilnā, slepenā vietiņa. Vietiņa, kur neviens nevarēja viņu redzēt, par kuru zināja vienīgi viņš. Šurp viņš devās tad, kad gribēja redzēt viņu.

Šī vieta atradās Manglerudā, populārā pastaigu apvidū, bet tie, kuri te pastaigājās, gāja pa taciņām un nekad nekāpa šurp, viņa pakalniņā, kas turklāt bija aizaudzis ar bieziem krūmiem.

Mikaēla un Ullas Belmanu māja atradās nogāzē, tieši pretī pakalniņam. No šejienes pavērās lielisks skats uz logu viesistabā, kurā Trulss tik daudzus vakarus bija redzējis viņu sēžam. Viņa vienkārši sēdēja uz dīvāna ar savu glīto seju un slaido ķermeni, kas gadu gaitā gandrīz nemaz nebija mainījies. Viņa joprojām bija tā pati Ulla Manglerudas skaistākā meitene. Dažreiz tur sēdēja arī Mikaēls. Viņš bija redzējis, kā abi skūpstās un glāsta viens otru, bet, lai darītu ko vairāk, viņi vienmēr nozuda guļamistabā. Trulss arī nezināja, vai gribētu redzēt ko vairāk. Vislabāk viņam patika tās reizes, kad varēja vērot, kā viņa tur sēž viena. Uz dīvāna, ar grāmatu rokā, pavilkusi kājas zem sevis. Brīžiem viņa pameta skatienu uz loga pusi, it kā sajūtot, ka tiek novērota. Un tad viņš juta, ka uzbudinās no domas par to, ka viņa varbūt zina. Varbūt Ulla zina, ka viņš tur ārā kaut kur ir.

Bet tagad istabas logs bija tumšs. Viņi bija pārcēlušies. Viņa bija pārcēlusies. Un viņu jaunās mājas tuvumā nebija drošas novērošanas vietiņas. Trulss bija pārbaudījis. Un, ņemot vērā pašreizējo situāciju, viņš diezin vai varētu to izmantot. Viņš bija iezīmēts.

Tie ar viltu bija likuši viņam pusnakti aiziet pie Hola uz Leon un tad uzbrukuši.

Tie bija mēģinājuši izrēķināties ari ar viņu. Bija mēģinājuši sadedzināt dedzinātāju. Bet kāpēc? Tāpēc, ka viņš pārāk daudz zināja? Bet viņš taču bija dedzinātājs, un dedzinātāji vienmēr zina pārāk daudz, tā tam jābūt. Trulss nespēja to saprast. Velns! Pilnīgi vienalga, kāpēc, viņam tikai jāparūpējas, lai paliktu dzīvs.

Trulss bija tik pārsalis un noguris, ka sāpēja viss ķermenis, tomēr viņš neuzdrošinājās doties uz mājām, kamēr nekļūs gaišs un varēs pārliecināties, ka ceļš ir brīvs. Ja vien tiktu iekšā pa sava dzīvokļa durvīm, tad pietiktu artilērijas, lai izturētu aplenkumu. Protams, viņam vajadzēja nošaut tos abus, jo bija izdevība, bet, ja tie mēģinās vēlreiz, tad, velns parāvis, redzēs, ka ar Trulsu Berncenu nevar spēlēties.

Trulss piecēlās. Aiz aukstuma trīcēdams, nopurināja no apģērba asās skujas un paplikšķināja sev pa pleciem, lai sasildītos. Vēlreiz pameta acis uz māju. Sāka kļūt gaišāks. Viņš iedomājās par pārējām ullām. Piemēram, tā mazā tumšmate no “Bākas gaismas”. Martīne. Patiesībā viņš bija iedomājies, ka var viņu dabūt. Viņa strādāja starp bīstamiem cilvēkiem, un viņš bija tas, kurš spētu viņu aizsargāt. Taču Martīne viņu ignorēja, un Trulsam, kā parasti, pietrūka drosmes pieiet pie viņas un uzklausīt atraidījumu. Viņam labāk patika nogaidīt un cerēt, vilcināties, pamocīties, noģist iespējamu uzmundrinājumu tur, kur mazāk izmisuši vīrieši saskata tikai parastu draudzīgumu. Un tad kādā dienā viņš nejauši izdzirdēja, kā Martīne ar kādu sarunājas, un saprata, ka viņa ir stāvoklī. Velna palaistuve! Viņas visas ir palaistuves. Tāpat kā tā meitene, kuru Gusto Hansens bija izmantojis kā izlūku. Palaistuve, palaistuve! Viņš ienīda šīs sievietes. Un vīriešus, kuri zināja, kā piespiest šīs sievietes viņus mīlēt.

Trulss lēkāja un dauzīja ar rokām sev pa sāniem, taču zināja, ka nekad vairs nesasildīsies.

Harijs devās atpakaļ uz Kvadratūru. Iegāja Postcafē. To atvēra agrāk par citām, četras stundas pirms Šrēdera, un viņam nācās pastāvēt izslāpušu alus dzērāju rindā, līdz izdevās nopirkt kaut ko lidzīgu brokastīm.

Vispirms viņš piezvanīja Rākelai un palūdza pārbaudīt Oļega pastkastīti.

-  Jā! viņa atsaucās. Tev ir vēstule no Belmana. Izskatās pēc saraksta ar adresēm.

-  Okay, Harijs noteica. Nosūti to Beātei Lennai!

Viņš pateica Beātes e-pasta adresi.

Tad Harijs aizsūtīja īsziņu Beātei, paziņojot, ka saraksts ir aizsūtīts, un pabeidza ēst brokastis. Viņš pārcēlās uz Stortorvets Gjaestgiveri, kur paspēja izdzert vēl vienu krūzīti lieliskas kafijas, kad piezvanīja Beāte.

-  Es salīdzināju tos sarakstus, kurus nokopēju no patruļmašīnām, ar tevis atsūtīto sarakstu. Kas ir tavējais?

-  Tas ir saraksts, ko dabūja Belmans un tad pārsūtīja man. Es tikai gribu zināt, vai viņš ir saņēmis pareizu informāciju vai arī tā tikusi pielabota.

-  Jā, jā. Visas adreses, ko ieguvu es, ir arī tavā, no Belmana pienākušajā sarakstā!

-  Mm, Harijs nomurmināja. Vai nebija kāda patruļmašīna, no kuras tu neieguvi sarakstu?

-  Par ko ir runa, Harij?

-  Runa ir par to, ka es mēģināšu piespiest dedzinātāju mums palīdzēt!

-  Palīdzēt mums? Kā?

-  Atrast māju, kurā dzīvo Dubajs.

Pauze.

-  Paraudzīšos, vai nevaru tikt pie pēdējā saraksta! Beāte sacīja.

-  Paldies! Sazvanīsimies!

-  Pagaidi!

-Jā?

-  Vai tevi neinteresē DNS analīzes rezultāti no asinīm zem Gusto nagiem?

35.   NODAĻA

Bija vasara, un es biju Oslo karalis. Par Irēni biju saņēmis puskilogramu vijolītes. Pusi no tā pārdevu uz ielas. Tam vajadzēja kļūt par starta kapitālu kaut kam lielam, jaunai līgai, kas aizslaucītu veco no ceļa. Bet vispirms vajadzēja nosvinēt. Nelielu daļu no iegūtās naudas izlietoju, lai nopirktu apģērbu, piemērotu Isabelles Skeijenas dāvinātajiem apaviem. Izskatījos kā miljonārs, un neviens pat uzaci nesarauca, kad iegāju tajā draņķa Grand viesnīcā un palūdzu luksusa numuru. Tur arī apmetāmies. Mēs bijām tādi ļaudis, kuriem svētki ilgst divdesmit četras stundas diennaktī. Kuri tieši šie “mēs” bijām, mazliet variējās, bet bija vasara, bija Oslo, meitenes un puiši, viss bija kā agrākajos laikos, vienīgi zāles bija nedaudz spēcīgākas. Pat Oļegs atdzīvojās un kādu laiciņu kļuva tāds kā agrāk. Izrādījās, ka man ir vairāk draugu, nekā atcerējos, un narkotikas kusa straujāk, nekā varētu domāt. Mūs izmeta no Grand. Ievācāmies viesnīcā Christiania, pēc tam pārgājām uz Radisson Holberga laukumā.

Protams, tas nevarēja turpināties bezgalīgi, bet kas gan, pie velna, var ilgt bezgalīgi?

Vienu vai divas reizes, izejot no viesnīcas, ielas otrā pusē redzēju stāvam melnu limuzīnu, bet tādas mašīnas pilsētā ir vairākas. Tā tur vienkārši stāvēja.

Un tad pienāca neizbēgamā diena, kad nauda bija izbeigusies un man vajadzēja pārdot vēl nedaudz narkotikas. Apakšstāva pieliekamajā kambarī, virs vieglajām griestu plāksnēm, aiz elektrības kabeļiem biju ierīkojis slēptuvi, bet, vai nu es murgos biju izrunājies, vai arī kāds mani bija redzējis ejam uz turieni, slēptuve bija tukša. Un citas man nebija.

Mēs bijām atpakaļ pie sākuma. Turklāt nekādu “mēs” vairs nebija. Pienāca laiks izrakstīties no viesnīcas. Un iegūt dienas pirmo devu, kas tagad bija jāsagādā uz ielas. Taču, kad vajadzēja maksāt par numuru, ko bijām izmantojuši ilgāk par divām nedēļām, man pietrūka piecpadsmit tūkstošu.

Izdarīju vienīgo saprātīgo gājienu.

Aizbēgu.

Izmetos cauri vestibilam, ārā uz ielas, tad pa parku prom uz jūru. Neviens man nesekoja.

Tā nu aizstaigāju līdz Kvadratūrai, lai iepirktos. Nemanīju nevienu no Arsenal spēlētājiem. Vienīgi daži izmisuši klienti ar iekritušām acīm klaiņoja apkārt, meklējot kādu no pārdevējiem. Aprunājos ar vienu, kurš gribēja man pārdot amfetamīnu. Tas teica, ka vijolīti nevarot dabūt jau vairākas dienas, ka vienkārši esot pārtrauktas piegādes. Bet klīda baumas, ka daži veikli dīleri Plātā pārdodot savas pēdējās vijolītes ceturtdaļas par piectūkstoš kronām gabalā, bet par šādu naudu varēja iegādāties heroīnu veselai nedēļai.

Nolādēts, man taču nebija piecu tūkstošu. Sapratu, ka nu ir ziepes. Bija trīs alternatīvas. Ieķīlāt, aizņemties vai nozagt.

Vispirms ieķīlāt. Bet kas man patiesībā bija palicis? Man, kurš bija pārdevis pat savu māsu? Es atcerējos. Odessa. Tā atradās mēģinājumu zālē, un pakistānieši Kvadratūrā noteikti atdarīs makus, lai atdotu piecus tūkstošus par šaujamo, kas, velns parāvis, spēj šaut kārtām. Tādēļ sāku rikšot uz ziemeļiem, garām Operai un Oslo Centrālajai stacijai. Bet tur laikam bija noticis iebrukums, jo durvīm priekšā karājās jauna piekaramā atslēga, un ģitāras pastiprinātāju vairs nebija, redzēju vienīgi bungas. Meklēju Odessa, bet tā, protams, bija pievākta. Nolāpītie zagļi!

Otrā iespēja aizņemties. Apturēju taksometru un liku braukt uz rietumpusi, uz Blinnerni. Šoferis sāka čīkstēt par naudu jau tad, kad iesēdos mašīnā. Acīmredzot izprata situāciju. Es palūdzu viņu apstāties vietā, kur ceļš izbeidzas pie sliedēm, izlēcu ārā un drāzos prom pa gājēju tiltiņu, atstājot šoferi ar garu degunu. Izskrēju cauri Zinātniski pētnieciskajai zonai. Skrēju, kaut gan neviens nedzinās man pakaļ. Skrēju, jo bija jāsteidzas. Es tikai nezināju, kādēļ ir jāsteidzas.

Atvēru vārtiņus un pa grants celiņu aizdrāzos līdz garāžai. Pa spraudziņu tērauda durvju malā paskatījos iekšā. Limuzīns bija garāžā. Pieklauvēju pie villas durvīm.

Atvēra Andrejs. Vecā neesot mājās, viņš teica. Es norādīju uz kaimiņmāju aiz ūdenskrātuves, sacīju, ka tad viņam jābūt tur, jo limuzīns taču stāv garāžā. Viņš atkārtoja, ka atamana neesot mājās. Teicu, ka man vajadzīga nauda. Andrejs atbildēja, ka nevarot man palīdzēt un es nekad vairs nedrīkstot šurp nākt. Es paskaidroju, ka man vajadzīga vijolīte tikai šo vienīgo reizi. Viņš teica, ka vijolītes šobrīd neesot, ka Ibsenam trūkstot kaut kādu sastāvdaļu un man vajagot dažas nedēļas pagaidīt. Iebildu, ka līdz tam brīdim būšu jau miris un man ir vajadzīga vai nu nauda, vai vijolīte.

Andrejs gribēja aizvērt durvis, taču es paspēju ielikt spraugā kāju.

Piedraudējuma nedabūšu to, kas man vajadzīgs, pastāstīšu, kur viņš dzīvo.

Andrejs paskatījās uz mani.

-  Are you trying to get yourself killed? viņš pajautāja ar komisku akcentu. Remember Bisken?1

Es pastiepu roku. Teicu, ka kruķi labi samaksās, ja uzzinās, kur dzīvo Dubajs ar savām žurkām. Un vēl nedaudz piemaksās par informāciju, kas noticis ar Šuneli, bet vislabāk atlīdzinās, ja pastāstīšu par mirušo aģentu uz pagraba grīdas.

Andrejs lēni pašūpoja galvu.

Tad pateicu šim velna kazakam: pošol k čortu, kas, manuprāt, krieviski nozīmē: “ej pie velna", un devos prom.

Visu ceļu līdz vārtiņiem jutu sev mugurā viņa skatienu.

Man nebija ne jausmas, kāpēc vecais bija ļāvis man nesodīti nozust ar narkotikām tā, kā to izdarījām mēs ar Oļegu, taču zināju, ka sveikā cauri netikšu. Bet es uzspļāvu visam, jo biju izmisis un dzirdēju tikai vienu: savu vēnu izsalkušās žēlabas.

Aizgāju līdz taciņai aiz Vestreākeras baznīcas. Stāvēju tur un vēroju, kā nāk un aiziet vecas dāmas atraitnes, kas dodas pie savu vīru un saviem kapiem, ar somiņām, kas uzblīdušas no naudas. Bet manī, nolādēts, tā visa nav! Es, Zaglis, stāvēju pavisam mierīgi, bet biju nosvīdis

slapjš kā žurka, jo baidījos no šīm trauslajām astoņdesmitgadīgajām vecenītēm. Varēja vai apraudāties.

Bija sestdiena, un es pārcilāju prātā visus savus draugus, kuri, manuprāt, varētu aizdot naudu. Tas prasīja maz laika: neviena nebija.

Tad atcerējos cilvēku, kuram nu gan vajadzētu aizdot man naudu. Ja vien nevēlas nepatikšanas.

Iezagos autobusā un devos atkal uz austrumpusi, uz pareizo pilsētas daļu. Izkāpu Manglerudā.

Šoreiz Trulss Berncens bija mājās.

Viņš stāvēja sava sestā stāva dzīvokļa durvīs un noklausījās, kā es izvirzu viņam apmēram tādu pašu ultimātu, kādu biju izteicis Blinnernveienē. Ja viņš neieliks man saujā piecus stabus, tad izstāstīšu, ka viņš nogalināja Tutu un līķi pēc tam noslēpa.

Berncens likās gluži mierīgs. Palūdza mani ieiet dzīvoklī. Sacīja, ka varēsim par visu vienoties.

Tomēr viņa skatienā jautās kaut kas pavisam nelāgs.

Tādēļ paliku stāvam un paziņoju, ka tur nav ko apspriest: vai nu viņš atdara maku, vai arī es eju un nododu viņu pret atlīdzību. Trulss atbildēja, ka policija nemaksājot tiem, kuri mēģinot ziņot par policistiem. Bet piecus tūkstošus viņš sadabūšot, mums taču esot bijis kopīgs darījums, un mēs, tā sakot, esot gandrīz draugi. Sacīja, ka tik daudz cash viņam mājās neesot un mums vajagot aizbraukt līdz bankomātam, mašīna stāvot lejā, garāžā.

Es apdomājos. Trauksmes zvaniņš skanēja, tomēr nolādētās slāpes bija neizturamas, tās bloķēja jebkuru saprātīgu domu. Tādēļ, kaut gan zināju, ka tas nav labi, tomēr piekrītoši pamāju ar galvu.

-   Tātad tev ir DNS analīžu rezultāti? Harijs, pārlaižot acis Postcafē apmeklētājiem, jautāja.

Neviena aizdomīga cilvēka nemanīja. Pareizāk sakot, aizdomīgo bija vesels bars, taču neviens no tiem neizskatījās pēc policista.

-  Jā! Beāte atbildēja.

Harijs paņēma telefonu otrā rokā.

-   Man šķiet, ka jau zinu, kuru Gusto saskrāpēja!

-  Tiešām? Beātes balsī skanēja neviltots izbrīns.

-  Jā! Cilvēks, kura dati ir DNS reģistrā, ir vai nu aizdomās turamais, notiesātais, vai ari policists, kurš nozieguma vietā varēja atstāt pēdas. Šajā gadījumā runa ir par pēdējo. Viņu sauc Trulss Berncens. Orgnoza inspektors.

-   Kā tu zini, ka tas ir viņš?

-  Var sacīt tā: summējot visu to, kas noticis.

-   Labi, labi, Beāte noteica. Nešaubos, ka tam pamatā ir kārtīgi apsvērumi!

-   Paldies! Harijs pateicās.

-   Un tomēr tas ir nepareizs apgalvojums! Beāte turpināja.

-   Vai atkārtosi vēlreiz?

-   Asinis zem Gusto nagiem nepieder nekādam Berncenam!

Stāvot pie Trulsa Berncena durvīm, kurš bija aizgājis pēc mašīnas atslēgām, es pametu skatienu uz leju, uz savām kurpēm. Ļoti labi apavi. Atcerējos Isabelli Skeijenu.

Viņa nebija tik bīstama kā Berncens. Un viņa bija vai traka pēc manis. Bet varbūt tomēr nebija?

Gandrīz traka.

Tādēļ, negaidot, kad Berncens atgriezīsies, metos lejup pa kāpnēm, lecot pa septiņiem pakāpieniem uzreiz un katrā stāvā nospiežot lifta pogu.

Iekāpu metro un aizbraucu līdz Oslo Centrālajai stacijai. Sākumā iešāvās prātā, ka vajadzētu viņai piezvanīt, bet tad pārdomāju. Pa telefonu viņa vienmēr varētu izdomāt iemeslu atteikumam, bet nekad, ja ieraudzīs mani dzīvu, dzīvāku par dzīvu! Turklāt sestdiena nozīmēja to, ka viņas staļļa puisim ir brīvdiena. Un tas savukārt (tā kā zirgi un cūkas nevar paņemt barību no ledusskapja) to, ka viņa ir mājās. Tādēļ Oslo Centrālajā stacijā iesēdos Estfollas vilcienā, vagonā braucējiem ar mēnešbiļetēm, jo brauciens līdz Rigei maksāja simts četrdesmit četras kronas, kuru man joprojām nebija. No stacijas devos uz saimniecību. Labs gabaliņš, ko iet. īpaši tad, ja sākas lietus. Un lietus tiešām sākās.

Iegājis pagalmā, redzēju, ka tur stāv viņas mašīna. Pilnpiedziņas braucamais, kādus cilvēki izmanto centrālo ielu izbraukšanai. Es pieklauvēju pie dzīvojamās mājas viņa iemācīja mani šādi dēvēt ēku, kurā netiek turēti dzīvnieki. Bet neviens nenāca ārā. Es iekliedzos, atbalss noskanēja starp ēku sienām, tomēr neviens neatbildēja. Viņa, protams, varēja būt devusies izjādē. Lieliski. Es taču zināju, kur viņa mēdza glabāt skaidru naudu, un šeit, laukos, vēl nav sākuši noslēgt durvis. Tādēļ nospiedu rokturi, un, jā, durvis izrādījās neaizslēgtas.

Devos pa kāpnēm uz guļamistabu, kad pēkšņi tur stāvēja viņa. Kāpņu galā, liela, ar plati ieplestām kājām, ģērbusies halātā.

-   Ko tu te dari, Gusto?

-   Gribēju satikt tevi, es atbildēju un plati pasmaidīju.

Smaidīju, cik jaudas.

-   Tev jāiet pie zobārsta, viņa aukstā balsī paziņoja.

Es sapratu, par ko viņa runā: manu zobu rindā bija uzradušies vairāki brūni plankumi. Izskatījās nedaudz iepuvuši, bet nebija nekā tāda, ar ko tērauda zobu birstīte netiktu galā.

-  Ko tu šeit dari? viņa atkārtoja. Vajadzīga nauda?

Tādi mēs ar Isabelli bijām! Mēs bijām līdzīgi, izlikties mums nevajadzēja.

-  Piecus stabus? es pajautāju.

-   Tā nevarēs, Gusto, mēs to esam izbeiguši. Vai aizvest tevi atpakaļ uz staciju?

-   Ko? Izbeidz, Isabelle! Pajārēsimies?

-  Klusu!

Pagāja kāda sekunde, līdz apjēdzu situāciju. No manas puses muļķīgi, bet pie visa vainīgas bija alkas. Gaišā dienas laikā viņa tur stāvēja, tērpusies halātā, ar visu make-up.

-   Vai tu kādu gaidi? es jautāju.

Viņa neatbildēja.

-  Jauns drāzējs?

-   Tā notiek, Gusto, ja cilvēks nozūd!

-   Es labi protu atgriezties! teicu un metos uz priekšu. Satvēru viņu pie rokas tik strauji, ka viņa zaudēja līdzsvaru.

-  Tu esi slapjš! Viņa turējās pretī, bet ne vairāk kā tad, kad vēlējās mežonīgu seksu.

-  Ārā līst lietus, es atbildēju un iekodu viņai auss ļipiņā. Kā tu atvainosies?

Mana roka jau bija zem Isabelles halāta.

-  Tu smirdi! Laid vaļā!

Mana roka noslīdēja pār noskūto bikini zonu un atrada spraudziņu. Tā bija mitra. Slapja. Varēju likt lietā uzreiz divus pirkstus. Pārāk slapja. Sajutu kaut ko stigru. Atvilku roku un pacēlu to tuvāk acīm. Uz pirkstiem bija kaut kas balts un gļotains. Izbrīnā paskatījos uz Isabelli. Viņa triumfējoši pasmīnēja, pieliecās man tuvāk un nočukstēja:

-  Kā jau teicu. Ja nozūd…

Es zaudēju savaldīšanos un pacēlu roku sitienam, bet viņa to satvēra un apturēja mani. Spēcīga šī Skeijena. Kuce tāda!

-  Tagad ej, Gusto!

Sajutu kaut ko acīs. Ja nebūtu zinājis labāk, tad nodomātu, ka tās ir asaras.

-  Piecus tūkstošus! es nočukstēju raudulīgā balsī.

-  Nē! Isabelle noteica. Tad tu atgriezīsies. Tam nevajag notikt.

-  Nolādētā maita! es iesaucos. Tu aizmirsi dažas ellīgi svarīgas lietas! Atdari maku, citādi izstāstīšu avīzēm par tavu plānu! Es te nerunāju par mūsu drāšanos, bet par to, ka visa šī “attīrīsim-Oslo-lieta” ir vecā un tavu roku darbs. Nolādētie pussociālisti! Narkotiku nauda un politika vienā gultā! Kā tev šķiet, cik man samaksās “VG”?

Dzirdēju, ka atveras guļamistabas durvis.

- Ja es būtu tavā vietā, tad tagad bēgtu prom, Isabelle ieteicās.

Viņai aiz muguras tumsā iečīkstējās grīdas dēļi.

Man gribējās mesties prom, tiešām gribējās. Tomēr paliku stāvam.

Soļi tuvojās.

Likās, ka tumsā saskatu viņa sejā paspīdam svītras. Drāzējpuika. Tīģerpuika.

Viņš ieklepojās.

Tad iznāca gaismā.

Viņš bija tik brīnumskaists, ka, neraugoties uz savu slimīgo stāvokli, es viņu pazinu. Radās vēlme pieskarties viņa krūtīm. Sajust zem pirkstu galiem saulē sasilušo, sasvīdušo ādu. Sajust muskuļus, kas pārsteigumā pēkšņi saspringtu, ko, pie velna, es atļaujos?

-  Kā tu teici? Harijs pārjautāja.

Beāte ieklepojās un atkārtoja:

-  Mikaēlam Belmanam.

-  Belmanam?

-Jā!

-  Kad Gusto nomira, zem viņa nagiem bija Mikaēla Belmana asinis?

-  Tā izskatās.

Harijs atgāza galvu. Tas visu izmaina. Bet vai izmaina? Tam var nebūt saistības ar slepkavību. Tomēr kaut kādai saistībai ir jābūt! Jābūt kaut kam tādam, par ko Belmans nevēlas skaļi runāt.

-  Lasies ārā! Belmans, nepaceldams balsi tas arī nebija vajadzīgs -, ierunājās.

-  Tātad tu tas esi! es teicu un palaidu vaļā Isabelli. Biju iedomājies, ka viņa noīrējusi sev Trulsu Berncenu! Veikls gājiens, Isabelle, izvēloties augstāku priekšnieku! Kāds ir plāns? Vai Berncens ir vienkārši tavs vergs, Mikaēl?

Es vairāk apmīļoju nekā izrunāju viņa vārdu, jo tieši tā mēs stādījāmies priekšā viens otram todien, viņa būvlaukumā Gusto un Mikaēls. Kā divi puišeļi, kā divi potenciāli rotaļbiedri. Redzēju, kā viņa skatienā kaut kas it kā iedegas un uzliesmo. Belmans bija gluži kails, un varbūt tāpēc es iedomājos, ka viņš neuzbruks. Viņš bija ļoti ātrs. Nepaspēju atlaist Isabelli, kad viņš jau bija klāt un sagrāba manu galvu kā spīlēs.

-  Laid vaļā!

Viņš uzvilka mani augšup pa kāpnēm. Mans deguns bija iespiests starp viņa krūšu muskuli un padusi, jutu viņa smaržu, arī viņas. Prātā man iestrēga tikai viens jautājums: ja viņš grib mani padzīt, tad kāpēc velk augšup pa kāpnēm? Es nespēju atbrīvoties, tādēļ iecirtu nagus viņam krūtīs un pavilku, kā zvērs. Jutu, ka viens nags aizķer krūtsgaliņu. Mikaēls nolamājās un atslābināja tvērienu. Es izslīdēju no viņa skrūvspīlēm un lēcu. Piezemējos kāpņu vidusdaļā, tomēr noturējos kājās. Izmetos cauri koridoram, paķēru pa ceļam Isabelles mašīnas atslēgas un izskrēju pagalmā. Mašīna, protams, nebija aizslēgta.

Atlaižot sajūgu, riteņi tūlīt ierakās grantī. Atpakaļskata spogulī redzēju, ka pa durvīm izskrien Mikaēls. Rokā viņam kaut kas paspīdēja. Mašīnas riteņi beidzot atrada stingru pamatu, es tiku iespiests sēdekļa atzveltnē, un mašīna iznesās ārā no pagalma.

-  Belmans, pārejot uz Orgnozu, paņēma sev līdzi Trulsu Berncenu, Harijs teica. Vai nevar pieļaut, ka Berncens strādāja par dedzinātāju pēc Belmana pavēles?

-   Vai tu saproti, Harij, kur mēs tagad iesaistāmies?

-  Jā! Harijs atbildēja. Un no šī brīža tev, Beāte, ar šo lietu nebūs nekāda sakara!

-  Ne velna! Membrāna ievibrējās. Harijs nespēja atcerēties, ka Beāte Lenna agrāk būtu lamājusies. Šī ir mana apakšnodaļa, Harij! Es negribu, ka tādi cilvēki kā Berncens iemīda to dubļos!

-   Okay, Harijs piekrita. Bet neizdarīsim pārsteidzīgus secinājumus. Viss, ko varam pierādīt, Belmans ir ticies ar Gusto. Par Trulsu Berncenu mums pagaidām vispār nav nekā konkrēta.

-   Un ko tu taisies darīt?

-   Sākšu no otra gala. Ja ir tā, kā es ceru, tad šī ir domino spēle ar rindā izvietotiem kauliņiem. Lai plānu varētu īstenot, man tikai vajag pietiekami ilgi noturēties uz brīvām kājām!

-  Vai tu vēlies sacīt, ka tev ir plāns?

-   Protams, man ir plāns!

-  Vai labs plāns?

-  To es neteicu.

-   Bet plāns tomēr ir?

-   Pavisam noteikti!

-  Tu taču melo, vai ne?

-   Ne gluži.

Es nesos Oslo virzienā pa E18 un tikai tagad apjēdzu, kādās nepatikšanās esmu iekūlies.

Belmans bija mēģinājis uzvilkt mani pa kāpnēm. Uz guļamistabu. Tur viņam bija pistole, ar kuru viņš izskrēja man pakaļ. Pie velna, Mikaēls bija gatavs mani likvidēt, lai tikai es turētu muti! Tas varēja nozīmēt vienīgi to, ka viņš ir mēslos līdz ausīm. Un ko viņš darīs tagad? Ietupinās mani, protams. Par mašīnas zādzību, narkotiku tirgošanu, par viesnīcas rēķinu izvēle bija. Iesēdinās aiz restēm un piesitīs, pirms vēl paspēšu ar kādu aprunāties. Un par to, kas notiks, tiklīdz mani iesēdinās un aizbāzīs muti, šaubu nebija: viņi panāks, lai tas izskatītos vai nu pēc pašnāvības, vai arī pēc citu ieslodzīto izrēķināšanās. Pats muļķīgākais patlaban bija braukāt ar šo mašīnu, kas jau noteikti bija izsludināta meklēšanā. Tādēļ piedevu gāzi. Vieta, uz kurieni devos, atradās pilsētas austrumdaļā, tādēļ nevajadzēja dzīties cauri pilsētas centram. Uzbraucu pakalnā un iestūrēju klusā dzīvojamā kvartālā. Tur apstājos un tālāk devos kājām.

Pie debesīm atkal spīdēja saule, ielās cilvēki pastaigājās ar bērnu ratiņiem. Tie uzsmaidīja saulītei, it kā tā liecinātu par pilnīgu laimi.

Es iemetu mašīnas atslēgas kādā dārziņā un devos pie daudzdzīvokļu mājas ar terasēm.

Pie ieejas durvīm zem zvanu pogas atradu plāksnīti ar vajadzīgo vārdu un piezvanīju.

-  Tas esmu es, sacīju, kad viņš beidzot atbildēja.

-  Esmu nedaudz aizņemts, skaļrunī atskanēja balss.

-  Un es esmu narkomāns, turpināju.

Biju domājis to kā joku, taču jutu šī vārda iedarbību. Oļegam likās smieklīgi, kad es reizēm jokodams pajautāju klientiem, vai tie necieš no narkomānijas un nevēlas mazliet vijolītes.

-  Ko tu gribi? balss noprasīja.

-  Man vajag vijolīti.'

Klientu replika kļuva par manējo.

Pauze.

-  Man nav. Esmu tukšā. Trūkst bāzes, lai izgatavotu vēl.

-  Bāzes?

-  Levorfanola bāzes. Vai gribi zināt arī formulu?

Nojautu, ka tā ir patiesība, bet kaut kam taču vajadzēja būt. Vajadzēja būt! Es domāju. Nevarēju braukt uz mēģinājumu zāli, tur mani noteikti jau gaidīja. Oļegs. Mani ielaidīs vecais labais Oļegs.

-  Tev ir divas stundas laika, Ibsen! Ja neatnāksi uz Hausmana ielu ar četrām devām, tad iešu taisnā ceļā pie kruķiem un visu izstāstīšu.

Man nav vairs, ko zaudēt. Saproti? Hausmana ielā 92. Ej iekšā un dodies uz trešo stāvu!

Mēģināju iztēloties viņa ģīmi. Pārbijušos, nosvīdušu. Nelaimīgais velna izvirtulis!

-  Labi! viņš atbildēja.

Tā, lūk! Tev tikai jāliek tiem saprast, ka runā nopietni!

Harijs izdzēra atlikušo kafiju un paskatījās ārā uz ielu. Laiks mainīt atrašanās vietu.

Ejot pāri Jangstorga laukumam, ceļā uz Torggātas kebabu ēstuvltēm, iezvanījās viņa mobilais telefons.

Klauss Torkilsens.

-  Ir labi jaunumi! viņš teica.

-  Ak tā?

-  Attiecīgajā laikā Trulsa Berncena telefons ir reģistrēts četrās Oslo centra bāzes stacijās, un tas norāda uz Hausmana ielas 92. nama rajonu.

-  Par cik lielu rajonu ir runa?

-  Nu tā. Sešstūris ar astoņsimt metru lielu diametru.

-  Okay! Harijs uztvēra informāciju. Un kā ar otru puisi?

-  Neko neatradu tieši uz viņa vārda, taču viņam ir darba telefons un tas ir reģistrēts Onkoloģijas klīnikā.

-  Un?

-  Un tie, kā saka, ir labie jaunumi. Arī šis telefons atradās šajā rajonā tajā pašā laikā!

-  Mm.

Harijs iegāja pa kādām durvīm, garām trim aizņemtiem galdiņiem un apstājās pie letes ar dažādiem nedabiski spilgtu krāsu kebabiem.

-  Vai tev ir viņa adrese?

Klauss Torkilsens nodiktēja adresi, un Harijs uz salvetes to pierakstīja.

-  Vai šajā adresē ir vēl kāds telefona numurs?

-  Kā tu to domā?

-  Mani tikai interesē, vai viņam ir sieva vai kāda piedzīvotāja.

Harijs dzirdēja, kā Torkilsens spaida taustiņus. Tad sekoja atbilde:

-  Nē. Nevienam citam abonentam šādas adreses nav!

-  Paldies!

-  Tātad esam vienojušies? Vairs nekad nerunāsim?

-  Jā. Vēl tikai pēdējā lieta: es gribu, lai tu pārbaudītu Mikaēlu Belmanu! Ar ko viņš pēdējo mēnešu laikā ir runājis un kur viņš ir atradies slepkavības izdarīšanas laikā.

Atskanēja skaļi smiekli.

-  Orgnoza šefs? Aizmirsti! Es varu noslēpt vai paskaidrot kāda nabaga inspektora meklēšanas iemeslu, bet par to, ko tu tagad lūdz, mani tūlīt izmetīs no darba!

Viņš vēlreiz iesmējās, it kā pati doma tiešām būtu smieklīga.

-  Ceru, ka tu pildīsi savu daļu no vienošanās, Hole!

Sakari pārtrūka.

Taksometrs piebrauca pie mājas, kuras adresi Harijs bija uzrakstījis uz salvetes. Nama priekšā stāvēja un gaidīja kāds vīrs.

Harijs izkāpa un piegāja tam klāt.

-  Vai tu esi ēkas uzraugs Ūla Kvernbergs?

Tas pamāja ar galvu.

-  Inspektors Hols. Es biju tas, kurš zvanīja.

Viņš pamanīja, ka uzraugs pašķielē uz taksometru, kas stāvēja un gaidīja.

-  Kad pietrūkst dienesta mašīnu, mēs izmantojam taksometrus, Harijs piebilda.

Kvernbergs paskatījās uz ID karti, ko Harijs viņam uzrādīja.

-  Neesmu redzējis nekādu ielaušanās pēdu.

-  Bet mums ir ienācis signāls, tādēļ pārbaudīsim! Tev taču ir universālā atslēga, vai ne?

Kvernbergs parādīja atslēgu saišķi.

Viņš atslēdza ieejas durvis, bet policists tikmēr nopētīja namruni.

-  Liecinieks apgalvo, ka redzējis kādu rāpjamies pa terasēm un iekļūstam trešajā stāvā.

-  Kas bija zvanītājs? uzraugs, ejot augšup pa kāpnēm, jautāja.

-  To es nedrīkstu sacīt, Kvernberg!

-  Tev kaut kas ir uz biksēm.

-  Kebaba mērce. Vajadzēs nodot tīrīšanā. Vai vari atslēgt šīs durvis?

-  Farmaceita durvis?

-  Tiešām? Viņš ir farmaceits?

-  Strādā Onkoloģijas klīnikā. Vai nevajadzētu vispirms piezvanīt viņam uz darbu, pirms ejam iekšā?

-  Ja tev nekas nav pretī, tad es labāk gribētu redzēt, vai zaglis vēl ir šeit. Es varētu viņu arestēt.

Uzraugs nomurmināja atvainošanās vārdus un steigšus atslēdza durvis.

Hols iegāja dzīvoklī.

Bija skaidrs, ka te dzīvo vecpuisis. Bet kārtīgs vecpuisis. Klasiskās mūzikas kompaktdiski alfabētiskā secībā rindojās atsevišķā plauktiņā. Speciāli žurnāli par ķīmiju un farmāciju augstās, bet akurātās kaudzītēs. Vienā no grāmatplauktiem fotogrāfija rāmītī: divi pieaugušie un zēns. Harijs zēnu atpazina. Tas raudzījās ar neapmierinātu sejas izteiksmi, mazliet paliecies uz vienu pusi. Viņam nevarēja būt vairāk par divpadsmit trīspadsmit. Uzraugs stāvēja dzīvokļa durvīs un uzmanīgi sekoja Harijam ar acīm, tādēļ Harijs skata pēc pārbaudīja terases durvis un tad sāka pārstaigāt istabas, atverot atvilktnes un skapjus. Tomēr nekā kompromitējoša dzīvoklī nebija.

Daži kolēģi būtu teikuši: aizdomīgi maz kompromitējošu materiālu.

Bet Harijs to bija piedzīvojis jau agrāk dažiem cilvēkiem nav noslēpumu. Tiesa, ne bieži, bet tā notiek. Viņš dzirdēja, kā guļamistabas durvīs stāvošais uzraugs nepacietīgi mīņājas.

-  Nesaskatu nekādu ielaušanās vai zagšanas pazīmju, Harijs ieteicās, pagāja viņam garām un devās uz ārdurvju pusi. Gadās, ka saņemam viltus izsaukumus!

-  Es saprotu, uzraugs, slēdzot ciet durvis, sacīja. Ko tu būtu darījis, ja tur būtu bijis zaglis? Būtu bāzis to taksometrā?

-  Tad droši vien būtu zvanījuši patruļmašīnai. Harijs pasmaidīja, apstājās un uzmeta acis zābakiem, kas stāvēja kurpju plauktiņā pie durvīm. Kā tev šķiet, vai šiem diviem zābakiem nav ļoti atšķirīgi izmēri?

Kvernbergs paberzēja zodu un domīgi pavērās Harijā.

-  Jā, varbūt ir. Viņam ir līka kāja. Vai varu vēlreiz apskatīt tavu apliecību?

Harijs iedeva to viņam.

-   Derīguma termiņš…

-  Taksometrs gaida! Harijs sacīja, paķēra apliecību un metās lejup pa kāpnēm. Paldies par palīdzību, Kvernberg!

Es aizgāju uz Hausmana ielu, un tur, protams, neviens vēl nebija salabojis atslēgu. Tādēļ devos tieši uz dzīvokli. Oļega tur nebija. Neviena cita arī ne. Tie bija uz ielas un darbojās. Dabūt, dabūt. Pieci narkomāni, kas dzīvo kopā, un šādi izskatās to dzīvoklis. Bet šeit, protams, neko neatrast vienīgi tukšas pudeles, izlietotas šļirces, asiņaini vates tamponi un tukšas cigarešu paciņas. Nolāpīta izdegusi zeme. Un, tā sēžot uz netīra matrača un lamājoties, es ieraudzīju žurku. Cilvēki, aprakstot žurkas, vienmēr runā par lielām žurkām. Tomēr žurkas nav lielas. Tās ir diezgan mazas. Astes gan var būt samērā garas. Okay, kad tās jūtas apdraudētas un pieceļas uz pakaļkājām, tad gan var izskatīties lielākas, nekā ir patiesībā. Turklāt tās ir diezgan nelaimīgas būtnes, kurām rūp tas pats, kas mums. Dabūt.

Dzirdēju, kā noskan baznīcas zvans. Un mierināju pats sevi, ka Ibsens atnāks.

Viņam jānāk. Velns, cik slikti es jutos! Biju redzējis, kā tie stāv un gaida, kad atnāksim uz darbu. Ieraugot mūs, viņi kļuva tik priecīgi! Aizkustinošs skats! Trīcoši, ar banknotēm izstieptās rokās, nolaidušies līdz lūdzēju-amatieru līmenim. Un tagad es pats biju tāds. Slimīgi ilgojos saklausīt Ibsena klibošanu uz kāpnēm un ieraudzīt viņa glupo ģīmi.

Es kā idiots biju izspēlējis savas kārtis. Gribēju vienīgi dabūt devu, bet viss, ko esmu panācis, ir tas, ka šī banda tagad dzenas pakaļ man. Vecais un viņa kazaki. Trulss Berncens ar urbi un savu vājprātīgā skatienu. Karaliene Isabelle un viņas valdonīgais drāzējpuika.

Žurka zagās gar sienmali. Izmisumā sāku taustīties zem apsegiem un matračiem. Zem viena no matračiem atradu fotogrāfiju un tērauda stieples gabaliņu, salocītu L veidā ar Y veida cilpu galā. Uzņēmums bija saņurcīta, izbalējusi Irēnes pases fotogrāfija, un es sapratu, ka šim ir jābūt Oļega matracim. Par tērauda stieplīti gan nebija skaidrības. Tad pamazām sāku nojaust un jutu, ka nosvīst plaukstas un sirds sāk sisties straujāk. Es taču biju tas, kurš Oļegam iemācīja veidot slēptuves!

36.   NODAĻA

Hanss Kristiāns Simonsens spraucās starp tūristiem augšup pa baltā itāliešu marmora nogāzi, kas Operas namam radīja līdzību ar tālu fjordā snaudošu leduskalnu. Ticis uz jumta, viņš pavērās apkārt un ieraudzīja Hariju Holu, kurš sēdēja uz akmens sienas malas. Pavisam vientuļš, jo gandrīz visi tūristi tiecās uz otru jumta malu, lai pajūsmotu par skatu uz fjordu, bet Harijs sēdēja, vērodams vecos, neglītos pilsētas rajonus.

Hanss Kristiāns apsēdās līdzās Harijam.

-  Hans Kristiān! Harijs, nepaceļot acis no brošūras, ierunājās. Vai zināji, ka šis ir baltais Karāras marmors un Operas celtniecība katram norvēģim ir izmaksājusi vairāk par diviem tūkstošiem kronu?

-Jā-

-  Vai esi dzirdējis par operu “Dons Žuans”?

-  Mocarts. Divi cēlieni. Jauns, augstprātīgs izvirtulis, kas sevi uzskata par Dieva dāvanu sievietēm un vīriešiem, kas visus māna un noskaņo pret sevi. Viņš domā, ka ir nemirstīgs, taču beigās pie viņa atnāk noslēpumaina statuja un paņem viņa dzīvību, un tos abus aprij zeme.

-  Mm. Pēc dažām dienām notiks pirmizrāde. Te rakstīts, ka beigās operas koris dzied: “Tā mirst ļauns cilvēks, grēcinieka nāve vienmēr atspoguļo viņa dzīvi.” Vai tu domā, ka tā ir, Hans Kristiān?

-  Es zinu, ka tā nav taisnība. Nāve diemžēl nav taisnīgāka par dzīvi.

-  Vai zināji, ka šeit tika izskalots krastā miris policists?

-Jā.

-  Vai ir kas tāds, ko tu nezini?

-  Nezinu, kurš nošāva Gusto Hansenu.

-  A, noslēpumainā statuja! Harijs sacīja un nolika sāņus brošūriņu. Vai gribi zināt, kurš?

-  Vai tu negribi?

-  Nav nepieciešams. Svarīgi ir pierādīt, kurš tas nav ka tas nav Oļegs.

-  Piekritu! Hanss Kristiāns pētoši paskatījās uz Hariju. Bet, kad tu tā runā, tas nepavisam nesaskan ar to, ko esmu dzirdējis par dedzīgo Hariju Holu!

-  Cilvēki, iespējams, tomēr mainās. Harijs viegli pasmaidīja. Vai pajautāji savam draugam policijā, kā veicas ar meklēšanu?

-  Presei viņi tavu vārdu vēl nav paziņojuši, bet tas ir nosūtīts visām lidostām un robežpārejas punktiem. Tavai pasei, tā sakot, nav lielas vērtības.

-  Tad jau ceļojums uz Maljorku izplēn!

-  Tu zini, ka tevi meklē, un tomēr gribi satikties Oslo tūristu iecienītākajā vietā?

-  Tā ir labi pārbaudīta mazo zivtiņu loģika, Hans Kristiān: pūli ir mierīgāk.

-  Man likās, ka par drošāku tu uzskati vientulību!

Harijs izņēma cigarešu paciņu, pakratīja to un sniedza sarunbiedram.

-  Vai Rākela to pastāstīja?

Hanss Kristiāns piekrītoši pamāja un paņēma cigareti.

-  Vai daudz laika pavadāt kopā? Harijs saviebās.

-  Daudz. Vai sāp?

-  Kakls. Laikam neliela infekcija. Harijs aizdedzināja Hansa Kristiānā cigareti. Tu mīli viņu, vai ne?

Advokāts ievilka dūmus, un Harijs nodomāja, ka viņš diezin vai ir smēķējis kopš studiju laikiem.

-  Jā. Mīlu.

Harijs pamāja.

-   Bet tu vienmēr biji tur! Hanss Kristiāns turpināja sūkt cigareti. Ēnā, skapi, zem gultas!

-   Izklausās pēc monstra, Harijs secināja.

-  Jā, tieši tā! Hanss Kristiāns piekrita. Es mēģināju tevi padzīt, bet tas neizdevās.

-   Tev nav jāizsmēķē visa šī cigarete, Hans Kristiān!

-   Paldies! Advokāts aizmeta to prom. Kas tev šoreiz vajadzīgs no manis?

-   Ielaušanās, Harijs atbildēja.

Viņi izbrauca tūlīt pēc tumsas iestāšanās.

Hanss Kristiāns savāca Hariju bārā Boca Grīnerlekā.

-   Laba mašīna! Harijs ieteicās. Ģimenes mašīna.

-   Man bija medību suns, Hanss Kristiāns paskaidroja. Medības. Vasarnīca. Tu taču saproti.

Harijs pamāja ar galvu.

-   Labā dzīve.

-   Alnis to samīdīja. Es mierināju sevi ar domu, ka medību sunim tā bijusi laba nāve. Tā sakot, dienesta pienākumu pildot.

Harijs pamāja. Viņi aizbrauca līdz Rīenai un tad pa līkumainajiem celiņiem uz lieliskākajiem skatu laukumiņiem Oslo austrumpusē.

-   Te jānogriežas pa labi, Harijs teica, norādot uz tumsā iegrimušu villu. Nostājies nedaudz ieslīpi, lai starmeši būtu vērsti tieši uz logiem!

-   Vai man…

-   Nē! Harijs atbildēja. Tu gaidīsi šeit. Neizslēdz telefonu un, ja kāds tuvojas, zvani!

Paņēmis lauznīti, Harijs pa grants celiņu tuvojās mājai. Rudens, auksts vakara gaiss, ābolu smarža. Uzradās dйjа vu sajūta. Viņi ar Eisteinu lavās dārzā, bet Treskū paliek sardzē aiz žoga. Un tad pēkšņi no tumsas, izrotājusies ar indiāņu spalvu rotu, ar sivēnam raksturīgiem spiedzieniem un pieklibodama viņiem virsū metas kāda būtne.

Viņš piezvanīja.

Gaidīja.

Neviens nenāca.

Tomēr Harijam bija sajūta, ka mājā kāds ir.

Viņš iebāza lauznīti durvju spraugā blakus atslēgai un piesardzīgi paspieda. Tās bija vecas durvis no mīksta, mitra koka, ar senlaicīgu slēdzeni. Nedaudz atspiedis durvis, ar otru roku Harijs piebāza pie slīpās cilindra atslēgas savu ID karti. Paspieda. Mēlīte padevās. Harijs iešmauca iekšā un aizvēra durvis. Elpu aizturējis, pastāvēja tumsā. Juta, ka rokai pieskaras tievs diedziņš, acīmredzot atliekas no zirnekļa tīkla. Oda pēc mitruma un pamestības, bet arī pēc kaut kā cita, asa. Pēc slimības un slimnīcas. Pēc autiņiem un zālēm.

Harijs ieslēdza kabatas lukturīti. Ieraudzīja tukšu drēbju pakaramo. Devās tālāk.

Viesistaba izskatījās kā nopūderēta, it kā no sienām un mēbelēm būtu izsūktas visas krāsas. Istabu pāršķēla gaismas stars. Harija sirds pamira, kad tas atstarojās acu pārī, bet tad atsāka pukstēt. Pūces izbāznis. Tikpat pelēks kā visa pārējā telpa.

Harijs izstaigāja visu māju un pārliecinājās, ka te viss ir tāpat kā jebkurā dzīvoklī: itin nekā neparasta.

Tas ir, līdz brīdim, kad viņš iegāja virtuvē un uz galda ieraudzīja divas pases un aviobiļetes.

Kaut gan fotogrāfija pasē varēja būt gadus desmit veca, Harijs atpazina vīrieti, kuru bija redzējis Onkoloģijas klīnikā. Viņas pase bija gluži jauna. Fotogrāfijā tā šķita gandrīz nepazīstama, bāla, mati sapinkājušies. Biļetes uz Bangkoku, izlidošana pēc desmit dienām.

Harijs nokāpa pirmajā stāvā. Piegāja pie vienīgajām durvīm, aiz kurām vēl nebija ielūkojies. Atslēga bija slēdzenē. Viņš atvēra durvis. Degunā iesitās tā pati smaka, kas vēdīja koridorā. Harijs nospieda slēdzi aiz durvīm, un vientuļa spuldzīte apgaismoja kāpnes, kas veda lejup uz pagrabu. Sajūta, ka kāds ir mājās. Vai ari: “ak tā intuīcija!" kā ironiski bija atbildējis Belmans uz Harija jautājumu, vai viņš ir pārbaudījis Martina Prāna pagātni. Tagad Harijs zināja, ka šī sajūta aizvedusi viņu nepareizā virzienā.

Harijs gatavojās doties lejā, bet juta, ka kaut kas viņu attur. Pagrabs. Mājā, kurā viņš uzauga, bija tāds pats. Kad māte palūdza viņu nokāpt lejā un paņemt kartupeļus, kas tumsā tika uzglabāti divos lielos maisos, Harijs, mēģinādams neko nedomāt, bija meties lejup. Viņš centās iedomāties, ka skrien tādēļ, ka ir auksti. Vai arī tādēļ, lai pēc iespējas ātrāk tiktu pie pusdienām. Vai tādēļ, ka viņam patīk skriet. Un tam nav nekāda sakara ar dzelteno cilvēku, kas viņu tur lejā kaut kur gaida: kails, smaidošs cilvēks ar garu mēli, kas šaudās ārā no mutes. Bet ne tas viņu aizkavēja. Bija kas cits. Sapnis. Lavīna koridorā uz pagrabu.

Harijs atvairīja šīs domas un spēra kāju uz pirmā pakāpiena. Tas brīdinoši iečīkstējās. Turot rokā lauznīti, viņš piespieda sevi virzīties lēnām. Ticis lejā, Harijs devās uz priekšu gar pieliekamo kambarīšu rindu. Telpu, metot jaunas ēnas, pieticīgi apgaismoja griestu lampiņa. Viņš ievēroja, ka visu pieliekamo kambaru durvīm priekšā ir piekaramā atslēga. Kurš gan noslēdz durvis pats savā pagrabā?

Harijs pabāza lauznīša smailo galu zem vienas no eņģēm. Mazliet satraucies, ieklausījās skaņās. Ātri parāva lauznīti atskanēja īss krakšķis. Aizturēja elpu un klausījās. Likās arī māja aiztur elpu. Nevienas skaņas.

Viņš uzmanīgi pavēra durvis. Degunā iesitās smaka. Harija pirksti sameklēja slēdzi, un nākamajā mirklī telpa pielija ar gaismu. Luminiscentā spuldze.

Pieliekamais bija daudz lielāks, nekā, ārpusē stāvot, varēja iedomāties. Viņš to pazina. Tā bija jau agrāk redzētas telpas kopija. Laboratorija Onkoloģijas klīnikā. Soli ar stikla kolbām un statīvs ar mēģenēm. Harijs piegāja pie sola. Pacēla lielas plastikāta kastes vāku. Balts pulveris ar brūniem lāsmojumiem. Harijs aplaizīja rādītājpirksta galu, iebāza to pulverī un paberzēja pret smaganām. Rūgts. Vijolīte.

Harijs sarāvās. Skaņa. Viņš vēlreiz aizturēja elpu. Lūk, atkal! Kāds iešņukstējās.

Viņš steigšus izslēdza gaismu un, turot gatavībā lauznīti, gaidīja.

Jauni šņuksti.

Harijs dažas sekundes nogaidīja, tad ātriem, klusiem soļiem izgāja no pieliekamā un nogriezās pa kreisi, no kurienes nāca skaņas. Bija vēl tikai vienas durvis. Viņš pārlika lauznīti labajā rokā un piezagās pie durvīm ar aizrestotu lodziņu gluži līdzīgu tam, kāds bija viņiem mājās.

Starpība vienīgi tā, ka šīs durvis bija apkaltas ar dzelzi.

Harijs sagatavoja lukturīti, nostājās pie sienas blakus durvīm, izskaitīja līdz trīs un tad ievirzīja gaismas kūli lodziņā.

Gaidīja.

Pagāja trīs sekundes. Neviens nebija ne izšāvis, ne iesitis pa lukturīti. Harijs ielūkojās pa lodziņu. Gaismas stariņš pārskrēja mūra sienām, atstarojās no ķēdes, pārslīdēja matracim un tad atrada to, ko meklēja. Seju.

Acis bija aizvērtas. Viņa sēdēja ļoti klusa. It kā būtu pieradusi pie tā, ka tiek pārbaudīta, spīdinot sejā gaismu.

-   Irēne? Harijs piesardzīgi ievaicājās.

Tai pašā mirklī Harija kabatā sāka vibrēt mobilais telefons.

37.    NODAĻA

Es paskatījos pulkstenī. Biju pārmeklējis visu dzīvokli un līdz šim nebiju atradis Oļega slēptuvi. Ibsenam vajadzēja būt šeit jau pirms divdesmit minūtēm. Lai tikai uzdrošinās neatnākt, izvirtulis tāds! Par brīvības atņemšanu un izvarošanu draud mūža ieslodzījums. Todien, kad Irēne ieradās Oslo Centrālajā stacijā, es viņu aizvedu uz mēģinājumu zāli, kur kā biju paskaidrojis viņu gaidot Oļegs. Protams, viņa tur nebija. Tur gaidīja Ibsens. Viņš pieturēja Irēni, kamēr es viņai ievadīju narkotiku. Es domāju par Rufusu. Cerēju, ka tā būs labāk. Viņa nomierinājās, un mums atlika vienīgi iedabūt viņu Ibsena mašīnā. Bagāžniekā viņam bija mans puskilograms. Vai es nožēloju? Jā, es nožēloju, ka nebiju pieprasījis kilogramu! Pie velna, nē, protams, es mazliet nožēloju! Neesmu taču pavisam bezjūtīgs! Bet, kad man iešāvās galvā doma: “Nolādēts, to gan nevajadzēja darīt!” mēģināju sevi mierināt, ka Ibsens noteikti labi apiesies ar Irēni. Viņam taču vajadzēja to mīlētkaut arī savā, mazliet homoseksuālā manierē. Tomēr bija jau par vēlu, atlika tikai ieņemt zāles, lai kļūtu atkal vesels.

Man tas bija jaunums nedot ķermenim to, kas tam vajadzīgs. Tagad sapratu, ka tas vienmēr saņēmis to, ko vēlējies. Un, ja tas tā turpināsies, tad labāk nomirt uzreiz. Nomirt jaunam un skaistam, ar samērā veseliem zobiem mutē. Ibsens neatnāks. Tagad es to zināju. Stāvēju pie virtuves loga un skatījos uz ielu, bet velna klibiķis nerādījās. Ne viņš, ne Oļegs.

Biju izmēģinājis visu. Atlika tikai viens.

Cik vien bija iespējams, centos izslēgt šo alternatīvu. Es baidījos, jā, baidījos! Zināju, ka viņš ir pilsētā, ka ir šeit jau kopš tās dienas, kad saprata viņa ir pazudusi. Steins. Manu audžuvecāku dēls.

Vēlreiz paskatījos uz ielu.

Nē! Labāk mirt nekā zvanīt viņam!

Sekundes ritēja. Ibsens nenāca.

Velns un elle! Labāk mirt nekā būt tik slimam.

Es aizmiedzu acis, bet no acu dobumiem sāka līst kukaiņi, tie paskrēja zem plakstiņiem un sāka rāpot pa visu seju.

Nāve bija zaudējusi gan zvanīšanai, gan mokām.

Tuvojās fināls.

Piezvanīt viņam vai turpināt mocīties?

Velns un elle!

Tiklīdz iezvanījās telefons, Harijs izslēdza lukturīti. Displejā izgaismojās Hansa Kristiānā numurs.

-    Kāds nāk! viņa balss ieskanējās Harija ausī. Aiz uztraukuma tā likās aizsmakusi. Viņš apturēja mašīnu tieši pie vārtiņiem un šobrīd tuvojas mājai!

-    Okay, Harijs atbildēja. Nesatraucies! Ja redzi, ka kaut kas notiek, atsūti īsziņu. Un brauc prom, ja…

-    Braukt prom? sašutuma pilnā balsī Hanss Kristians iesaucās.

-   Tikai tad, ja sapratīsi, ka viss aiziet pie velna, okay?

-    Kāpēc man…

Harijs pārtrauca sarunu, ieslēdza kabatas lukturīti un novirzīja gaismas kūli lodziņā.

-    Irēne?

Meitene mirkšķināja plati ieplestās acis.

-    Paklausies! Mani sauc Harijs, un es esmu policists! Esmu atnācis, lai aizvestu tevi prom. Bet tagad kāds nāk, un man tas jāpārbauda. Ja viņš nokāps šeit, lejā, tad izliecies, ka nekas nav noticis, okay? Es tevi drīz vien atbrīvošu, Irēne! Apsolu!

-   Vai tev ir… viņa nomurmulēja, taču Harijs nesaklausīja teikuma beigas.

-    Ko tu teici?

-   Vai tev ir… vijolīte?

Harijs cieši sakoda zobus.

-    Mazliet pacieties! viņš nočukstēja.

Harijs uzskrēja augšup pa kāpnēm un izslēdza gaismu. Mazliet pavēra durvis un paskatījās ārā. Bija labi redzamas ieejas durvis. Pa grants celiņu tuvojās šļūcoši soļi. Viena kāja tika pievilkta aiz otras. Klibiķis. Un tad durvis atvērās.

Iedegās gaisma. Un tur nu viņš stāvēja. Liels, apaļīgs, labi barots.

Stigs Nībaks.

Onkoloģijas klīnikas nodaļas vadītājs. Tas, kurš Hariju atcerējās no skolas laikiem. Kurš pazina Treskū. Kuram bija laulības gredzens ar melnu robiņu. Viņa vecpuiša dzīvoklī nebija iespējams atrast neko aizdomīgu. Viņam piederēja arī no vecākiem mantota māja, kas vēl nebija pārdota.

Nībaks novietoja mēteli uz drēbju pakaramā un, izstiepis roku, nāca uz Harija pusi, tad negaidīti apstājās un pavicināja roku sev priekšā. Viņa pierē bija iegūlusies dziļa grumba. Viņš stāvēja un klausījās. Un Harijs pēkšņi saprata, kāpēc. Diedziņš, kuru viņš ienākot bija sajutis pie sejas un noturējis par zirnekļa tīklu, droši vien bijis kaut kas cits. Nībaks bija nostiepis pāri koridoram neredzamu pavedienu, lai zinātu, ka nav uzradies kāds negaidīts ciemiņš.

Nībaks pārsteidzoši strauji un veikli atgriezās pie koridora skapja. Iebāza tajā roku un kaut ko izņēma. Blāvi paspīdēja metāls. Skrošu bise.

Velns, velns! Harijs ienīda skrošu bises.

Nībaks sadabūja jau atvērtu patronu paciņu. Izņēma divas lielas, sarkanas patronas, iespieda tās starp lielo pirkstu un rādītājpirkstu, lai ar īkšķi abas vienlaicīgi iegrūstu stobrā.

Harija smadzenes drudžaini darbojās, tomēr neradīja nevienu vērtīgu ideju. Nācās izmantot slikto domu. Viņš paķēra telefonu un sāka rakstīt.

“T-a-u-r-ē u-n g-r-u…”

Velns! Kļūda!

Viņš dzirdēja metālisko klikšķi, kad Nībaks atlieca stobru.

Izdzēšanas taustiņ, kur tu esi? Šeit. Izdzēst “u” un “r”. Ierakstīt “a” un “i”.

Patronas ieslīdēja stobrā.

“…g-a-i-d-i 1-ī-d-z v-i-ņ-š b-ū-s”

Drausmīgi mazi taustiņi! Nu taču!

Stobrs aizcirtās ciet.

“…h-j-p-g”

Kļūda! Harijs dzirdēja, kā tuvojas Nibaka šļūcošie soļi. Par maz laika, jācer, ka Hansam Kristiānām piemīt iztēles spējas.

“…g-a-i-s-m-ā.”

Viņš nospieda taustiņu “Sūtīt”.

No tumsas Harijs saskatīja, ka Nībaks pacēlis bisi pie pleca. Viņš saprata, ka galvenais farmaceits pamanījis, ka pagraba durvis ir puspavērtas.

Šajā mirklī atskanēja mašīnas signāls. Skaļš un uzstājīgs. Nībaks nodrebēja. Pameta acis uz viesistabas logu ielas pusē, kur stāvēja Hansa Kristiānā mašīna. Pavilcinājās, tad pagriezās un iegāja istabā.

Skaņas signāls ieskanējās vēlreiz, un tagad tas darbojās bez apstājas.

Harijs atvēra pagraba durvis un sekoja Nībakam. Viņam nevajadzēja klusi zagties, jo viņš zināja, ka mašīnas signāls soļus apslāpēs. Pa istabas durvīm viņš redzēja Nībaka muguru, kad tas atbīdīja loga aizkarus. Istabu pielēja Hansa Kristiānā mašīnas spēcīgo ksenona spuldžu gaisma.

Harijs paspēra četrus lielus soļus, un Stigs Nībaks ne redzēja, ne arī sadzirdēja viņa tuvošanos. Vairīdamies no spilgtās gaismas, vienu roku viņš bija aizlicis priekšā sejai. Harijs pacēla rokas virs Nībaka pleciem, sagrāba bisi, parāva to uz savu pusi un piespieda stobru viņa gaļīgajam kaklam, vienlaikus pavelkot viņu atpakaļ un izsitot no līdzsvara. Ceļus Harijs iespieda Nībaka ceļu locītavās tā, ka abi noslīga uz grīdas. Nībaks izmisīgi centās atgūt elpu.

Hanss Kristiāns droši vien bija nopratis, ka signalizēšana ir panākusi savu, jo tā izbeidzās, taču Harijs turpināja spiest, līdz Nībaka kustības, pamazām zaudējot spēku, kļuva lēnākas un viņš it kā saguma.

Harijs zināja, ka Nībaks tūlīt zaudēs samaņu: vēl dažas sekundes bez skābekļa, un tiks bojātas viņa smadzenes, un vēl pēc dažām sekundēm Stīgs Nībaks, cilvēku nolaupītājs un vijolītes radītājs, būs miris.

Harijs izbaudīja šo mirkli. Izskaitīja līdz trīs un noņēma vienu roku no bises. Nībaks klusi noslīdēja uz grīdas.

Harijs apsēdās uz krēsla, lai atvilktu elpu. Adrenalīna līmenim asinīs pamazām mazinoties, atgriezās sāpes kaklā. Ar katru nākamo stundu viņam kļuva aizvien sliktāk, tomēr Harijs mēģināja sāpes ignorēt un nosūtīja Hansam Kristiānām īsziņu: “OK.”

Nībaks sāka klusi vaidēt un sarāvās čokurā.

Harijs viņu pārmeklēja. Visu, ko atrada kabatās, salika uz žurnālu galdiņa. Kabatas portfeli, mobilo telefonu un tablešu Zestril pudelīti ar Nībaka un ārsta vārdu. Harijs atcerējās, ka viņa vectēvs tādas lietojis pret infarktu. Harijs iebāza pudelīti savas žaketes kabatā, pielika bises stobru pie Nībaka bālās pieres un pavēlēja piecelties.

Nībaks paskatījās uz Hariju. Gatavojās kaut ko sacīt, taču pārdomāja. Smagi uzrausās kājās un līgodamies nostājās viņa priekšā.

-   Uz kurieni iesim? viņš iejautājās, kad Harijs to pabikstīja uz koridora pusi.

-   Uz pagrabtelpu, Harijs atbildēja.

Stīga Nībaka gaita joprojām bija nestabila, un, kāpjot lejup pa kāpnēm uz pagrabu, Harijs, piespiedis viņa mugurai bises stobru, ar otru roku nedaudz atbalstīja plecu. Viņi apstājās pie durvīm, aiz kurām Harijs bija atradis Irēni.

-   Kā tu zināji, ka tas esmu es?

-   Gredzens! Harijs īsi atteica. Slēdz vaļā!

Nībaks izņēma no kabatas atslēgu un noņēma priekškaramo slēdzeni.

Ieslēdza gaismu.

Irēne bija piecēlusies. Viņa stāvēja attālākajā telpas stūrī un, uzrāvusi vienu plecu, trīcēja, it kā baidītos, ka viņu varētu sist. Ap potīti saslēgtās ķēdes gals stiepās līdz griestu sijai.

Harijs ievēroja, ka ķēdes garums ļauj meitenei pārvietoties pa telpu. Tā bija pietiekami gara, lai viņa spētu ieslēgt gaismu.

Tomēr viņa labprātāk vēlējās palikt tumsā.

-   Atbrīvo viņu! Harijs pavēlēja. Un uzliec ķēdi sev pašam!

Nībaks ieklepojās. Pacēla rokas.

-   Harij, paklausies…

Harijs sita. Zaudēja savaldīšanos un sita. Saklausīja metāla bezkaislīgo atsitienu pret miesu un tad ieraudzīja sarkano, bises atstāto svītru uz Nībaka virsdegunes.

-   Tikai izrunā manu vārdu vēlreiz, Harijs nočukstēja, jūtot, cik grūti viņam parunāt, un es ietriekšu tavu galvu sienā ar bises otru galu!

Ar trīcošām rokām Nībaks atslēdza piekaramo atslēgu pie Irēnes kājas. Viņa stīvi un apātiski skatījās sev priekšā, it kā viss notiekošais uz viņu nemaz neattiektos.

-   Irēne! Harijs ierunājās. Irēne!

Viņa tā kā pamodās un paskatījās uz Hariju.

-   Ej ārā! Harijs pamudināja.

Irēne samiedza acis viņai bija nepieciešama maksimāla koncentrēšanās spēja, lai apjēgtu Harija izdotās skaņas un no vārdiem izveidotu teikumu. Un sāktu rīkoties. Viņa pagāja Harijam garām un lēnā, stīvā, mēnessērdzīga cilvēka gaitā izgāja pagraba ejā.

Nībaks bija apsēdies uz matrača un uzlocījis bikšu staru. Viņš mēģināja aplikt šauro dzelzi ap savu balto, resno potīti.

-   Es…

-   Ap plaukstas pamatu! Harijs nokomandēja.

Nībaks paklausīja, un Harijs, paraustījis ķēdi, pārliecinājās, ka tā turas stingri.

-   Novelc gredzenu un iedod to man!

-   Kāpēc? Tas ir tikai lēts niec…

-  Jo tas nav tavs!

Nībaks novilka gredzenu un atdeva to Harijam.

-   Es neko nezinu, viņš taisnojās.

-   Par ko? Harijs gribēja zināt.

-   Par to, ko tu man jautāsi. Par Dubaju. Esmu saticis viņu divas reizes, bet abas reizes man bija aizsietas acis, tādēļ nezinu, kur tiku aizvests. Divi viņa krievi ieradās šeit un divas reizes nedēļā paņēma preci, taču nekad nedzirdēju viņus pieminam kādu vārdu. Paklau, ja tu vēlies naudu, man ir…

-   Vai tādēļ tas bija?

-   Bija kas?

-   Viss! Vai tas bija naudas dēļ?

Nībaks samirkšķināja acis. Paraustīja plecus. Harijs gaidīja. Tad Nlbaka sejai pārslīdēja noguruša cilvēka smaids.

-   Kā tu pats domā, Harij?

Viņš ar galvas mājienu norādīja uz savu kāju.

Harijs neatbildēja. Viņam nevajadzēja klausīties. Viņš nezināja, vai grib dzirdēt. Viņš spētu saprast, bet saprast viņš nevēlējās. Divi Opsalā uzauguši zēni, ar visumā vienādām iespējām. Tomēr pavisam niecīgs iedzimts defekts dramatiskā kārtā vienam no viņiem dzīvi izmaina. Daži kauliņi pēdā izaug nepareizi, kāja tiek izgriezta uz iekšpusi, un pēdas izmērs ir par vairākiem numuriem mazāks nekā otrai kājai. Pes equinovarus. Greizā pēda. Šķiet, ka cilvēks iet uz pirkstgaliem. Šāds defekts dod tev mazliet sliktāku starta pozīciju, un tev to vai nu izdodas kompensēt ar kaut ko citu, vai neizdodas. Un, lai tu kļūtu pievilcīgs, lai kļūtu par tādu, ar kuru vēlas draudzēties klases populārākie zēni tie, kuri vēlas tādus pašus draugus, un meitene logā tā, no kuras smaida tava sirds ir gatava eksplodēt, kaut arī šis smaids nav veltīts tev, ir jāpacenšas vairāk. Stīgs Nībaks ar savu greizo pēdu ir nemanāmi lavījies cauri dzīvei. Tik nemanāmi, ka Harijs viņu neatcerējās. Un veicies viņam bija tīri labi. Bija ieguvis izglītību, daudz strādājis, ieņēma vadošu amatu un pat bija sācis kļūt populārs. Bet paša galvenā pietrūka: meitenes logā. Tā joprojām uzsmaidīja citiem.

Bagātība. Viņam jākļūst bagātam.

Jo nauda ir kā grims, tā nosedz visu, tā sniedz tev visu, arī to, kas, cituprāt, nav pārdodams: cieņa, sajūsma, iemīlēšanās. Vajag tikai palūkoties apkārt: skaistums katru reizi apprecas ar naudu. Un tagad ir pienākusi viņa, Stīga Nībaka, greizās pēdas, kārta.

Viņš bija atradis vijolīti, un pasaulei vajadzēja gulēt viņam pie kājām. Kādēļ gan viņa to negribēja, kādēļ, neveikli slēpjot pretīgumu, novērsās, kaut gan zināja zināja! ka viņš jau ir bagāts cilvēks un ar katru nākamo nedēļu kļūs aizvien bagātāks? Vai tāpēc, ka domāja par kādu citu, par to, kurš bija iedevis šo idiotisko gredzenu, ko viņa nēsāja pirkstā? Tas bija netaisnīgi, viņš bija smagi strādājis, lai izpildītu visus kritērijus tikt mīlētam, un tagad viņai tiešām vajadzēja mīlēt! Un viņš bija paņēmis, bija atrāvis viņu no loga un pieķēdējis šeit, lai viņa nekad vairs nenozustu! Un, lai piespiestu apprecēties, bija atņēmis gredzenu un uzvilcis to savā pirkstā.

Lētais gredzentiņš, ko Irēne bija dabūjusi no Oļega, kurš savukārt bija nozadzis to mātei, kura savukārt bija saņēmusi to no Harija, kurš savukārt bija nopircis to blusu tirgū, kas… tas bija kā dziesmiņā: “Gredzens šis lai apkārt ceļo…” Harijs pārlaida pirkstu melnajam robiņam uz gredzena apzeltītās virsmas. Viņš bija bijis redzīgs un tomēr akls.

Redzīgs, kad pirmo reizi satika Stigu Nlbaku un ieteicās: “Gredzens. Man bija tāds pats.”

Un akls, kad nebija padomājis, kāda tieši ir šī līdzība.

Robiņš nomelnējušajā varā.

Tikai tad, kad Harijs ieraudzīja Martlnes saderināšanās gredzenu un dzirdēja viņu sakām, ka viņš ir vienīgais vīrietis pasaulē, kurš nopircis saderināšanās gredzenu, kas nav no zelta, viņš Oļegu bija saistījis ar Nībaku.

Harijs nebija šaubījies, kaut arī Stīga Nībaka dzīvoklī neatrada neko aizdomīgu. Gluži pretēji tajā tik ļoti pietrūka kompromitējošu materiālu, ka Harijs automātiski nodomāja: Nībaka netīrā sirdsapziņa slēpjas kaut kur citur. Vecāku tukšajā mājā, ko viņš nav pārdevis. Sarkanajā mājā uz pakalna, virs Holu ģimenes mājas.

-   Vai tu nogalināji Gusto? Harijs jautāja.

Stīgs Nībaks papurināja galvu. Uztūkuši acu plakstiņi, viņš likās miegains.

-   Alibi? Harijs pajautāja.

-   Nav. Man nav.

-   Stāsti!

-   Es tur biju.

-   Kur?

-   Hausmana ielā. Man vajadzēja aiziet pie viņa. Viņš draudēja mani atklāt. Bet, kad ierados Hausmana ielā, tur stāvēja policijas mašīnas. Kāds jau bija nogalinājis Gusto.

-  Jau? Tātad tu plānoji darīt to pašu?

-   To pašu nē! Man nav pistoles.

-   Un kas tad tev ir?

Nībaks paraustīja plecus.

-   Esmu ķīmiķis. Gusto bija abstinence. Viņš gribēja, lai paņemu līdzi vijolīti.

Harijs redzēja Nībaka noguruma pilno smaidu un pamāja ar galvu.

-   Tātad, lai arī kāds balts pulveritis tev būtu, tu zināji, ka Gusto to tūlīt sev injicēs!

Nožvadzēja ķēde, jo Nībaks pacēla roku un norādīja uz durvīm.

-   Irēne. Vai varu pateikt viņai dažus vārdus, pirms…

Harijs paskatījās uz Stīgu Nībaku. Ieraudzīja kaut ko pazīstamu viņa sejā. Dzīves sabeigtu, zaudējušu cilvēku, kurš sadumpojies pret kārtīm, ko liktenis tam iedalījis.

-   Es viņai pajautāšu, viņš atbildēja.

Un izgāja. Irēnes nebija.

Viņš atrada to augšā, istabā. Kājas pavilkusi zem sevis, viņa sēdēja uz krēsla. No drēbju skapja koridorā Harijs izņēma mēteli un aplika to meitenei ap pleciem. Viņš runāja klusi, mierīgā balsī. Irēne atbildēja tikko dzirdami, it kā baidītos no atbalss aukstajās istabas sienās.

Viņa pastāstīja, ka tie bijuši Gusto ar Nībaku jeb Ibsenu, kā viņi to dēvējuši, kuri sadarbojušies, lai viņu nolaupītu. Maksa par to esot bijis puskilograms vijolītes. Viņa esot bijusi ieslēgta četrus mēnešus.

Harijs ļāva Irēnei runāt. Klusēja tik ilgi, līdz zināja, ka viņa pateikusi visu, un tad uzdeva nākamo jautājumu.

Par Gusto slepkavību viņa neko vairāk nezināja vienīgi to, ko bija pastāstījis Ibsens. Nezināja ari to, kas ir Dubajs un kur viņš dzīvo. Gusto neko nebija stāstījis, un viņa neko negribēja zināt. Par Dubaju viņa bija dzirdējusi tās pašas baumas, ko visi pārējie: viņš staigājot pa pilsētu kā spoks un neviens nezinot, kas viņš ir un kā izskatās, un viņš esot kā vējš, kuru nav iespējams noķert.

Harijs māja ar galvu. Līdzīgu stāstu viņš pēdējā laikā bija dzirdējis pārāk bieži.

-   Hanss Kristiāns aizvedis tevi uz policiju. Viņš ir advokāts un palīdzēs uzrakstīt iesniegumu. Pēc tam viņš paņems tevi līdzi pie Oļega mammas. Pagaidām varēsi tur padzīvot.

Irēne papurināja galvu.

-   Es piezvanīšu Steinam, savam brālim! Varu dzīvot pie viņa. Un…

"Jā?

-   Vai man noteikti par to ir jaziņo?

Harijs paskatījās uz Irēni. Viņa bija tik jauna. Tik maza. Kā putnēns. Nebija iespējams pateikt, cik daudz posta nodarīts.

-   Tas var pagaidīt līdz ritam, Harijs teica.

Viņas acīs sariesās asaras. Un Harija pirmā doma bija: beidzot! Gribējās uzlikt roku Irēnes plecam, tomēr viņš paspēja pārdomāt. Sveša, pieauguša vīrieša roka droši vien nebija tas, kas viņai vajadzīgs. Bat nākamajā mirklī asaras jau bija nozudušas.

-   Vai… vai ir kāda alternatīva? Irēne iejautājās.

-   Piemēram?

-   Piemēram, lai man viņš vairs nebūtu jāredz. Viņa nenovērsa acis no Harija. Nekad! viņa nočukstēja pavisam klusi.

Viņas plauksta uzgūlās Harija rokai.

-   Lūdzu!

Harijs paglaudīja Irēnes roku, novietoja to viņai uz ceļa un piecēlās.

-   Iesim! Es tevi pavadīšu!

Noskatījies, kā mašīna aizbrauc, Harijs devās atpakaļ mājā un nokāpa pagrabā. Virvi viņš neatrada, bet zem kāpnēm karājās dārza laistāmā šļūtene. Viņš ienesa to pieliekamajā pie Nībaka un nometa šļūteni tam pie kājām. Pameta skatienu uz siju. Pietiekami augstu. Tad Harijs izņēma pudelīti ar Zestril tabletēm, ko bija atradis Nībaka kabatā, un izbēra tās saujā. Sešas.

-   Vai tev ir kāda sirds slimība? viņš pajautāja.

Nlbaks apstiprinoši pamāja.

-   Cik tablešu diennaktī tev vajag?

-   Divas.

Harijs ielika tabletes Nibaka plaukstā un tukšo pudelīti iebāza savas žaketes kabatā.

-   Es atgriezīšos pēc divām dienām. Es nezinu, ko tev nozīmē pēcnāves piemiņa, bet negods noteikti būtu lielāks, ja dzīvi būtu tavi vecāki. Droši vien esi dzirdējis, kā kameras biedri izrīkojas ar tādiem kā tu! Kad es atgriezīšos, ja tevis tad vairs nebūs, tavs vārds tiks aizmirsts un nekad netiks pieminēts. Ja būsi, tad nogādāšu uz policiju. Vai saprati?

Kad Harijs pameta Stīgu Nībaku, viņa kliedzieni tam sekoja līdz pat nama ārdurvīm. Tā cilvēka kliedzieni, kurš palicis vienatnē ar sevi ar savu vainu, saviem spokiem, savu vientulību un saviem paša lēmumiem. Jā, tajā visā jautās kaut kas pazīstams. Izejot viņš spēcīgi aizcirta durvis.

Vetlannsveienē Harijs apturēja taksometru un palūdza aizvest viņu uz Urtegātu.

Kakls sāpēja un pulsēja, it kā tam būtu uzradies savs pulss, it kā tas būtu kļuvis par dzīvu būtni, par iesprostotu, baktēriju radītu, slimu zvēru, kas cenšas izlauzties ārā. Harijs pajautāja, vai šoferim neatrastos kāds sāpju remdinošs līdzeklis, bet tas noliedzoši papurināja galvu.

Kad viņi nogriezās uz Bjērvīkas pusi, Harijs ieraudzīja, kā debesīs virs Operas nama uzvijas raķešu spieti. Kāds kaut ko svinēja. Pēkšņi viņš iedomājās, ka arī pašam būtu, ko nosvinēt. Viņš bija paveicis savu darbu. Bija atradis Irēni. Un Oļegs bija brīvs. Viņš bija izdarījis to, ko bija braucis izdarīt. Tad kādēļ viņam nav svētku noskaņojuma?

-   Kas tam par iemeslu? Harijs apjautājās.

-   A, tur notiek kaut kādas operas pirmizrāde, šoferis atsaucās. Pirms brīža aizvedu uz turieni smalkus ļaudis.

-   “Dons Žuans”, Harijs teica. Es tiku uzaicināts.

-   Kādēļ negāji? Tas noteikti būs labs uzvedums!

-   Traģēdijas mani ir nogurdinājušas.

Šoferis pārsteigts paskatījās uz Hariju atpakaļskata spogulītī. Iesmējās. Atkārtoja:

-  Traģēdijas mani ir nogurdinājušas?

Iezvanījās telefons. Tas bija Klauss Torkilsens.

-  Nevarēju iedomāties, ka mēs vēlreiz runāsim, Harijs sacīja.

-  Es arī, Torkilsens atsaucās. Bet es… jā, es tomēr pārbaudīju.

-  Tas vairs nav tik svarīgi, Harijs atbildēja. Mans darbs pie šīs lietas ir galā!

-  Labi, bet tavai zināšanai varu pateikt, ka tieši pirms un pēc slepkavības brīža Belmans vai vismaz viņa mobilais telefons bija Estfollā un viņš nekādi nevarēja paspēt atbraukt uz nozieguma vietu un aizbraukt no tās!

-  Okay, Klaus! Paldies!

-  Okay. Nekad vairs?

-  Nekad vairs! Manis tagad nebūs.

Harijs beidza sarunu. Atspieda galvu pret balstu un pievēra acis.

Tagad varētu priecāties.

Caur acu plakstiņiem viņš saskatīja uguņošanas dzirksteles.

CETURTĀ DAĻA

.

38.    NODAĻA

-   Es braukšu tev līdzi!

Tas bija noticis.

Viņa atkal piederēja viņam.

Oslo lidostas lielajā zālē Harijs pamazām virzījās uz priekšu rindā, lai piereģistrētos. Negaidīti viņam radās plāns plāns turpmākajai dzīvei. Vismaz plāns. Un viņu pārņēma reibinoša sajūta, kurai neatrada piemērotāku vārdu kā “laimīgs".

Monitorā virs reģistrācijas letes izgaismojās uzraksts: “Thai Air, Business Class”.

Viss bija noticis tik ātri.

No Nībaka mājas viņš bija devies tieši pie Martīnes uz “Bākas gaismu”, lai atdotu telefonu, bet viņa pateica, ka Harijs varot to paturēt, līdz iegādāsies sev jaunu. Viņš bija ļāvis sevi arī pierunāt paņemt gandrīz nelietotu mēteli, tādēļ tagad izskatījās zināmā mērā cienījams. Un vēl trīs Paracet tabletes pret sāpēm, bet nebija ļāvis apskatīt brūci. Viņa būtu vēlējusies vienīgi apstrādāt ievainojumu, taču nebija laika. Harijs bija piezvanījis uz Thai Air un pasūtījis biļeti.

Un tad tas notika.

Harijs bija piezvanījis Rākelai, pastāstījis, ka Irēne ir atradusies un līdz ar Oļega atbrīvošanu viņa uzdevums ir izpildīts. Tagad esot jādodas prom no valsts, kamēr viņš pats nav arestēts.

Un tad viņa to pateica.

Harijs pievēra acis un vēlreiz atkārtoja Rākelas vārdus:

“Es braukšu tev līdzi, Harij!” Es braukšu tev līdzi. Es braukšu tev līdzi.

Un: “Kad?”

Kad?

Vairāk par visu viņam gribējās atbildēt: “Tūlīt. Sakravā čemodānu un brauc šurp!”

Tomēr viņam izdevās padomāt lietišķi.

-  Paklausies, Rākel! Mani meklē, un policija, iespējams, tevi novēro, lai noskaidrotu, vai tu nevari viņus aizvest pie manis, okay? Šovakar es lidošu viens. Un tu atlidosi rit ar Thai Air vakara reisu. Es gaidīšu Bangkokā, un tad no turienes dosimies tālāk uz Honkongu.

- Ja tevi arestēs, tad Hanss Kristians var tevi aizstāvēt. Sods taču nebūs…

-  Mani nesatrauc cietumsoda ilgums, Harijs sacīja. Kamēr esmu Oslo, Dubajs var mani sasniegt! Vai esi pārliecināta, ka Oļegs atrodas drošā vietā?

-Jā. Bet es vēlos, lai viņš dotos mums līdzi, Harij! Es nevaru aizbraukt…

-  Protams, viņš dosies kopā ar mums!

-  Vai tiešām? Harijs saklausīja atvieglojumu viņas balsī.

-  Mēs būsim kopā, un Honkongā Dubajs netiks mums klāt! Mēs nogaidīsim dažas dienas, un pēc tam es aizsūtīšu vairākus Hermaņa Kluita vīrus uz Oslo, lai tie viņu pavada.

-  Es pabridināšu Hansu Kristiānu un pasūtīšu biļeti uz rītdienas reisu, mīļais!

-  Es gaidīšu Bangkokā!

Neliela pauze.

-  Bet tevi taču meklē, Harij! Kā tu tiksi lidmašīnā, ja…

-  Lūdzu!

“Lūdzu.”

Harijs atvēra acis un ieraudzīja, ka sieviete aiz letes viņam uzsmaida.

Viņš piegāja un pasniedza biļeti un pasi. Noskatījās, kā viņa no pases ieraksta datorā uzvārdu.

-  Es nevaru jūs atrast, Nībaka kungs…

Harijs mēģināja mierinoši pasmaidīt.

-   Patiesībā es biju pasūtījis biļeti uz Bangkoku pēc desmit dienām, bet pirms pusotras stundas piezvanīju un palūdzu pārreģistrēt to uz šo vakaru.

Sieviete paspaidīja tastatūras taustiņus. Harijs skaitīja sekundes. Ieelpoja. Izelpoja. Ieelpoja.

-  Jā, te ir! Vēlie pasūtījumi ne vienmēr tūlīt uzrādās. Bet te ir rakstīts, ka jūs lidosiet kopā ar tādu Irēni Hansenu.

-   Viņa lidos vēlāk, kā bija paredzēts.

-   Labi. Vai ir bagāža, kas jāreģistrē?

-   Nē.

Noklikšķēja taustiņi.

Pēkšņi viņa sarauca pieri. Vēlreiz atvēra pasi. Harijs sastinga. Sieviete ielika pasē iesēšanās talonu un atdeva to Harijam.

-  Jums jāpasteidzas, Nlbaka kungs. Redzu, ka iesēšanās jau sākusies. Patīkamu ceļojumu!

-   Paldies! Harijs pateicās mazliet sirsnīgāk, nekā bija domājis, un sāka skriet uz drošības kontroli.

Tikai rentgenaparātam otrā pusē, paņemot atslēgas un Martīnes mobilo telefonu, viņš ieraudzīja, ka pienākusi īsziņa. Jau gatavojās to saglabāt pie pārējām Martīnes īsziņām, kad nejauši ievēroja sūtītājam ir īss vārds. “B.” Beāte.

Viņš metās uz 54. izeju, uz Bangkoku, “final call”.

Lasīja.

“SAŅĒMU PĒDĒJO SARAKSTU. TAJĀ IR VIENA ADRESE, KURAS NEBIJA BELMANA SARAKSTĀ. BLINNERNVEIENE 74.”

Harijs iebāza telefonu kabatā. Pie pasu kontroles rindas nebija. Viņš atvēra pasi, un kontrolieris salīdzināja tās datus ar iesēšanās talonā minēto uzvārdu. Paskatījās uz Hariju.

-   Rēta ir jaunāka par fotogrāfiju, Harijs paskaidroja.

Robežsargs vēlreiz paskatījās.

-   Sagādā jaunu fotogrāfiju, Nībak! viņš sacīja un atdeva dokumentus. Tad pamāja nākamajam, ka pienākusi viņa kārta.

Harijs bija brīvs. Glābts. Viņa priekšā pavērās pavisam jauna dzīve.

Pie izejas rindā stāvēja vēl pieci aizkavējušies pasažieri.

Harijs uzmeta acis savai iekāpšanas kartei. Biznesa klase. Viņš vienmēr bija ceļojis tikai ekonomiskajā klasē, pat Hermaņa Kluita uzdevumā. Stīgām Nībakam bija veicies. Dubajam bija veicies. Viņiem veicās. Veicas. Tagad, šovakar, šajā mirklī, trīcošs novārgušo bariņš stāv un gaida, kad puisis Arsenal formā uzaicinās: “Ejam!”

Rindā palikuši divi cilvēki.

Blinnernveiene 74.

Es braukšu tev līdzi. Harijs aizvēra acis, lai vēlreiz izdzirdētu Rākelas balsi. Un tā atskanēja: “Vai tu esi policists? Par ko tu esi kļuvis? Par robotu, par vergu skudru pūznī, ar citu izdomātām domām?”

Vai tāds viņš bija?

Pienāca viņa kārta. Sieviete aiz letes uzmundrinoši paskatījās.

Nē, viņš nebija vergs.

Harijs sniedza viņai iekāpšanas karti.

Devās prom. Lejup pa koridoru uz lidmašīnu. Cauri stiklam redzēja atlidojušās lidmašīnas ugunis. Tā laidās lejup no Torda Šulca mājas puses.

Blinnernveiene 74.

Mikaēla Belmana asinis zem Gusto naga.

Velns, velns!

Harijs iekāpa lidmašīnā, atrada savu vietu un dziļi ieslīga ādas sēdeklī. Ak Dievs, cik tas bija mīksts! Viņš nospieda podziņu, un sēdeklis sāka zvelties atpakaļ, atpakaļ, atpakaļ, līdz ieņēma horizontālu stāvokli. Viņš atkal aizvēra acis. Gribējās gulēt. Gulēt. Līdz kādā jaukā dienā viņš pamodīsies gluži cits cilvēks, pavisam citā vietā. Viņš meklēja viņas balsi. Bet izdzirdēja pavisam citu: “Man ir neīsta mācītāja apkaklīte, tev neīsta šerifa zvaigzne. Cik nesatricināms ir tavs evaņģēlijs?”

Belmana asinis. "…Estfollā, viņš nekādi nevarēja paspēt…"

Viss saskan.

Harijs sajuta kādu plaukstu pieskaramies savai rokai un atvēra acis.

Harijā smaidot noraudzījās stjuarte ar taizemiešu sievietēm raksturīgajiem augstajiem vaigukauliem.

-  I’m sorry, sir, but you must raise your seat to an upright position before take-off.'

Vertikāls stāvoklis.

Harijs nopūtās un nolaida kājas no krēsla. Paņēma mobilo telefonu. Ieskatījās pēdējo sarunu sarakstā.

Harijs pacēla roku un nospieda taustiņu “Atzvanīt”.

-   Es domāju: mēs vienojāmies nekad vairs nerunāt. Klauss Torkilsens atbildēja.

-               Kur tieši Estfollā?

-               Kā, lūdzu?

-   Belmans. Kurā vietā Estfollā Belmans bija, kad tika nogalināts Gusto?

-               Rigē, pie Mosas.

Harijs iebāza telefonu kabatā un piecēlās.

- Sir, the seat belt sign...

- Sorry, Harijs ierunājās. This is not my flight.

- I’m sure it is, we have checked passenger numbers and...  Harijs aiznesās uz lidmašīnas aizmuguri. Dzirdēja, ka viņam

seko sīkie stjuartes solīši.

- Sir, we have already shut...

- Then open it!  Pienāca vecākā stjuarte.

- Sir, I’m afraid the rules don’t allow us to open...

- I’m out of pills,' Harijs atbildēja un parakņājās žaketes kabatā. Atrada tukšo Zestril tablešu pudelīti un piebāza to vecākajai stjuar¬tei pie deguna. I'm mister Nybakk, see? Do you want a heart attack on board when we are over... let’s say Afghanistan?

Pulkstenis rādīja pāri vienpadsmitiem, un ātrvilciens, kas traucās no lidostas uz Oslo, bija gandrīz tukšs. Harijs izklaidīgi skatījās teleteksta jaunumus monitorā, kas karājās pie griestiem vagona priekšējā daļā. Viņam bija plāns. Jaunas dzīves plāns. Un tagad divdesmit minūšu laikā jāizdomā jauns plāns. Idiotisms! Viņš būtu varējis tagad sēdēt lidmašīnā uz Bangkoku. Bet tur jau tas āķis tieši šobrīd viņš nevarēja sēdēt lidmašīnā uz Bangkoku! Vienkārši nebija spējīgs: tas bija viņa trūkums, viņa kroplība, viņa greizā pēda, jo viņš nekad nebija spējis vienkārši uzspļaut visam, aizmirst, aiziet. Viņš varēja dzert, bet atkal atžirga. Varēja doties uz Honkongu, bet atkal atgriezās. Viņš, neapšaubāmi, bija ļoti samaitāts cilvēks. Un Martīnes doto tablešu iedarbība beidzās, viņš gandrīz jau sāka padoties. Vajadzēja vēl, jo atkal reiba galva.

Harija skatiens kavējās pie virsrakstiem par ceturkšņa skaitļiem un rezultātiem sportā, kad galvā iešāvās doma: ja nu viņš šobrīd tieši to dara? Slēpjas? Izvairās?

Nē. Šoreiz bija citādi. Viņš biļetē bija izmainījis izlidošanas datumu uz nākamās dienas vakara reisu to pašu, ar kuru lidos Rākela, bija pat rezervējis viņai vietu sev blakus, biznesa klasē, un piemaksājis par biļetes maiņu. Viņš bija prātojis, vai nepastāstīt Rākelai par to, ko gatavojas darīt, taču lieliski zināja, ko viņa nodomātu. To, ka viņš nav mainījies. Ka viņu joprojām vada tas pats neprāts. Ka nekad nekas nemainīsies. Bet, kad viņi tur sēdēs, abi, kad paātrinājums spiedīs viņus pret sēdekļu atzveltnēm, kad lidmašīna pacelsies un viņi izjutīs vieglumu un notiekošā neatgriezeniskumu, viņa beidzot sapratīs, ka viss vecais palicis aiz muguras, zem viņiem, ka viņu ceļojums ir sācies.

Viņš aizvēra acis un divas reizes nomurmināja reisa numuru.

Harijs izkāpa no vilciena, pārgāja pāri gājēju tiltiņam, kas veda uz Operas ēku, un pa itāliešu marmoru ātri aizsoļoja uz galvenās ieejas pusi. Caur stiklu varēja redzēt svinīgi ģērbušos cilvēkus, kuri dārgajā foajē sarunājās, turot rokās kokteiļu glāzes un uzkožamos.

Ārpusē pie ieejas, rokas salicis uz cirkšņiem kā futbolists, gaidot brlvsitienu, stāvēja vīrietis uzvalkā ar sarunu iekārtu ausī. Plecīgs, bet ne bifelis. Trenētais skatiens jau sen bija pamanījis Hariju un tagad pētīja apkārtni ap viņu, meklējot kaut ko, kam varētu būt nozīme. Bet tas nozīmēja vienīgi to, ka viņš ir policists no Policijas drošības dienesta un Operā atrodas mērs vai kāds no valdības locekļiem. Kad Harijs tuvojās, viņš pagājās pāris soļu tam pretī.

-   Atvaino, šī pirmizrāde ir slēgts pasākums… vīrietis iesāka, bet, ieraudzījis Harija apliecību, apklusa.

-             Man nav vajadzīgs tavs mērs, kolēģi! Harijs paskaidroja.

-     Tikai jāpārmij daži vārdi darba jautājumos.

Vīrietis pamāja ar galvu, kaut ko pateica mikrofonā pie žaketes atloka un palaida Hariju sev garām.

Foajē atgādināja milzīgu iglu. Tas bija ļaužu pilns, un daudzas sejas Harijs, neraugoties uz savu ilgo prombūtni, atpazina: pozētāji drukātajiem izdevumiem, diskusiju vadītāji televīzijā, izklaides industrijas zvaigznes, sportisti un politiķi, arī vairāk vai mazāk pelēki kultūras kardināli. Un Harijs saprata, ko Isabelle Skeijena bija domājusi, sakot, ka grūti atrast pietiekami garu pielūdzēju tad, ja viņa uzvelk savas augstpapēžu kurpes. Viņu varēja viegli pamanīt, jo starp pārējiem viņas augums īpaši izcēlās.

Harijs pārkāpa virves nožogojumam un, bez mitas atkārtodams: “Atvainojiet!” izbrīvēja sev ceļu starp baltvīna glāzēm.

Isabelle sarunājās ar vīrieti, augumā pusgalvu īsāku par sevi, taču, redzot viņas sajūsmas pilno, glaimīgo sejas izteiksmi, varēja pieļaut, ka sabiedriskā stāvokļa ziņā viņš ir galvas tiesu pārāks. Harijs bija pietuvojies līdz trīs metru attālumam, kad pēkšņi viņa priekšā uzradās kāds vīrietis.

-   Esmu policists, kurš nupat runāja ar tavu kolēģi ārpusē, Harijs sacīja. Man jāpārmij daži vārdi ar viņu.

-   Lūdzu! apsargs teica.

Harijam likās, it kā būtu saklausījis zināmu zemtekstu.

Viņš pagājās pēdējos metrus.

-   Sveika, Isabelle! viņš ierunājās un ieraudzīja sievietes acīs izbrīnu. Ceru, ka nepārtraucu tavu… karjeru?

-   Inspektors Harijs Hols! Viņa skaļi iesmējās, it kā Harijs būtu pastāstījis vecu joku.

Isabellei līdzās stāvošais vīrietis steigšus pastiepa roku un pilnīgi lieki nosauca savu vārdu. Ilga karjera rātsnama augšējos stāvos droši vien bija iemācījusi, ka vienkāršība atmaksāsies vēlēšanu dienā.

-   Vai tev patika izrāde, inspektor?

-   Gan jā, gan nē, Harijs atbildēja. Biju priecīgs, kad tā beidzās, un jau devos uz mājām, kad sapratu, ka ir dažas lietas, par kurām nebiju ticis skaidrībā.

-   Piemēram?

-    Nu… tā kā Dons Žuans ir zaglis un meitu ģēģeris, tad ir tikai taisnīgi un saprātīgi, ka pēdējā cēlienā viņš tiek sodīts. Domāju, ka saprotu, kas ir tā statuja, kura ierodas pie Dona Žuana un paņem viņu sev līdzi uz elli. Turpretī nav skaidrs, kurš viņam pateica, ka Donu Žuanu var atrast tieši tad un tur. Vai vari man atbildēt uz šo jautājumu… Harijs pagriezās. Isabelle?

Isabelle greizi pasmaidīja.

-  Ja tev ir sazvērestības teorija, tad vienmēr ir interesanti to uzklausīt. Bet varbūt kādā citā reizē, šobrīd es runāju ar…

-   Man tiešām jāpārmij ar viņu daži vārdi! Harijs pievērsās Isabelles sarunbiedram. Ar jūsu atļauju, protams!

Harijs redzēja, ka Isabelle gatavojas protestēt, bet vīrietis viņu apsteidza:

-   Protams!

Viņš pasmaidīja, pamāja un pievērsās kādam vecākam pārim, kas, gaidot audienci, bija nostājušies rindā.

Harijs paņēma Isabelli zem rokas un vilka sev līdzi uz tualešu pusi.

-   Tu smirdi! viņa nošņāca, kad Harijs uzlika rokas viņai uz pleciem un piespieda pie sienas blakus ieejai vīriešu tualetēs.

-   Uzvalks vairākas reizes ir pabijis atkritumos, Harijs atbildēja un pamanīja, ka daži sāk pievērst viņiem savus skatienus.

-      Paklausies! Mēs varam parunāt civilizēti vai arī brutāli. Kāda ir tava sadarbība ar Mikaēlu Belmanu?

-   Ko? Ej ellē, Hol!

Harijs ar kāju atspēra tualetes durvis un ievilka viņu iekšā.

Kāds smokingā ģērbies vīrietis, stāvēdams pie izlietnes spoguļa, plati ieplestām acīm noraudzījās, kā Harijs grūž Isabelli Skeijenu pret kabīnes durvīm un piespiež apakšdelmu pie viņas kakla.

-   Kad Gusto tika nogalināts, Belmans bija pie tevis, Harijs nošņāca. Zem Gusto nagiem bija Belmana asinis. Dubaja dedzinātājs ir Belmana tuvākais līdzstrādnieks un uzticamais bērnības draugs. Ja tagad nerunāsi, piezvanīšu savam cilvēkam no “Aftenposten", un rīt viss būs avīzē. Un viss pārējais, kas man ir, jau gulēs uz prokurora rakstāmgalda. Kā tad būs?

-   Atvainojiet! vīrietis smokingā ierunājās. Viņš bija pienācis tuvāk, tomēr turējās pieklājīgā atstatumā. Vai ir vajadzīga palīdzība?

-   Pie velna, lasies ārā!

Vīrieša sejā parādījās izbailes. Iespējams, ne tik daudz izdzirdēto vārdu dēļ, bet tāpēc, ka tie atskanēja no Isabelles Skeijenas mutes. Šļūcošiem soļiem viņš izmetās ārā pa durvīm.

-   Mēs drāzāmies, Isabelle, pa pusei gārdzot, atzinās.

Harijs palaida viņu vaļā un pēc izelpas juta, ka viņa dzērusi

šampanieti.

-  Jūs ar Belmanu drāzāties?

-   Es zinu, ka viņš ir precējies, un mēs drāzāmies, tas ir viss, viņa, berzēdama kaklu, sacīja. Uzradās Gusto un saskrāpēja Belmanu, kad tas viņu metā ārā. Ja vēlies patenkot presei par drāšanos, tad lūdzu! Tādā gadījumā es pieļauju, ka tu nekad neesi drāzis precētu sievieti. Un tev itin nemaz nerūp, kā avīžu virsraksti ietekmēs Belmana sievu un bērnus!

-   Un kā tu ar Belmanu iepazinies? Vai mēģināsi man iestāstīt, ka šis trijstūris Gusto un jūs abi radās pavisam nejauši?

-   Kā tev šķiet, Harij, kā satiekas cilvēki, kuri varas orgānos ieņem augstus amatus? Paveries apkārt! Paskaties, kas piedalās šajās svinībās! Visi zina, ka Belmans būs Oslo policijas jaunais šefs!

-   Un ka tu iegūsi vienu no krēsliem rātsnamā?

-   Mēs satikāmies kādā izstādē, pirmizrādē vai vernisāžā, es vairs neatceros. Tā gadās. Vari piezvanīt Mikaēlam un pajautāt, kad tas bija. Tikai ne šovakar, jo viņš vada patīkamu vakaru ģimenes lokā. Vienkārši… jā, tā nu tas ir.

Tā vienkārši ir. Harijs skatījās uz Isabelli.

-   Un kā ar Trulsu Berncenu?

-   Ar ko?

-   Viņš ir jūsu dedzinātājs, vai ne? Kurš viņu sūtīja uz Leon, lai izrēķinātos ar mani? Vai tā biji tu? Varbūt Dubajs?

-   Debesu vārdā, par ko tu runā?

Harijs redzēja, ka viņa tiešām nenojauš, kas ir Trulss Berncens.

Isabelle Skeijena sāka smieties.

-   Harij, nenokar nu degunu!

Viņš būtu varējis sēdēt lidmašīnā uz Bangkoku. Ceļā uz citu dzīvi.

Viņš jau virzījās uz durvju pusi.

-   Pagaidi, Harij!

Viņš pagriezās. Isabelle, pavilkusi uz augšu kleitu, stāvēja, atspiedusies pret kabīnes durvīm. Tik augstu, ka Harijs varēja redzēt zeķu maliņas. Blondo matu šķipsna noslīdēja viņai uz pieres.

-  Ja reiz mēs tualetē esam pavisam vieni…

Harijs sastapa viņas skatienu. Aizplīvurots. Ne no alkohola, ne aiz uzbudinājuma. Tas bija kaut kas cits. Vai viņa raudāja? Nekaunīgā, vientuļā, sevi nicinošā Isabelle Skeijena? Un? Viņa bija tikai vēl viens cietsirdīgs cilvēks, kurš gatavs iznīcināt citu dzīves, lai saņemtu to, kas, viņasprāt, tai pienākas kopš dzimšanas: tikt mīlētai.

Harijs jau bija izgājis no tualetes, bet durvis turpināja virināties uz abām pusēm. Tās sitās pret gumijas slieksnīti aizvien ātrāk un ātrāk kā pēdējais pieaugošo aplausu vilnis.

Pa gājēju tiltiņu Harijs atgriezās Oslo Centrālajā stacijā un tad nokāpa pa kāpnēm lejā uz Plātu. Laukuma otrā galā bija diennakts aptieka, taču tur vienmēr veidojās gara rinda, un viņš zināja, ka bezrecepšu tabletes nespēs mazināt sāpes. Viņš devās tālāk, garām Heroīna parkam. Bija sācis līt, un Prinča ielā apgaismes laternas viegli atspoguļojās uz slapjajām tramvaja sliedēm. Iedams Harijs pārcilāja dažādus variantus. Visvieglāk būtu nokļūt Opsalā un paņemt Nībaka bisi. Turklāt bise dod lielāku izvēles brīvību. Lai tiktu līdz šautenei, kas atradās 301. istabā aiz skapja, viņam vajadzēja nemanīti iezagties viesnīcā Leon. Nevarēja pat būt drošs, ka viņi nav to atraduši. Izvēle tomēr krita uz šauteni.

Leon viesnīcas pagalma vārtiņu slēdzene bija salauzta. Pavisam nesen. Harijs nosprieda, ka tovakar tie divi uzvalkos tieši šādā veidā bija iekļuvuši viesnīcā.

Harijs piegāja pie durvīm, un tiešām arī pagalma durvju atslēga bija sabojāta.

Viņš uzkāpa pa šaurajām kāpnēm, kas bija paredzētas rezerves izejai. Trešā stāva koridorā nemanīja nevienu cilvēku. Harijs pieklauvēja pie 310. numura durvīm, lai pajautātu Kato, vai policija ir bijusi. Vai kāds cits. Ko viņi darījuši? Par ko interesējušies? Ko viņš varētu būt izstāstījis? Bet neviens neatvēra. Harijs pielika ausi pie durvīm. Klusums.

Viņa istabas durvis neviens nebija mēģinājis remontēt, tādēļ atslēga bija lieka. Harijs iebāza roku caurumā un atvēra durvis. Pievērsa uzmanību asinīm, kas bija iesūkušās betonā vietā, kur viņš bija izņēmis slieksni.

Arī pie izsistā loga remonta neviens nebija ķēries.

Gaismu Harijs neieslēdza. Vienkārši iegāja, pabāza roku aiz skapja un konstatēja, ka šauteni tie nav atraduši. Ari patronu paciņu ne, jo tā joprojām gulēja naktsgaldiņa atvilktnē blakus Bībelei. Un Harijs saprata, ka policija te nav bijusi, ka Leon, tā iemītniekiem un kaimiņiem nav bijis nekāda iemesla dažu nožēlojamu bises šāvienu dēļ iesaistīt likumsargus, vismaz līdz brīdim, kamēr nav līķu. Viņš atvēra skapi. Pat apģērbs un viņa ādas čemodāns vēl bija it kā nekas nebūtu noticis.

Pretējā logā Harijs pamanīja sievieti.

Viņa sēdēja spoguļa priekšā uz krēsla, kailo muguru uzgriezusi logam. Šķita, viņa ķemmē matus. Viņas kleita izskatījās apbrīnojami vecmodīga. Nevis veca, bet vecmodīga kā nupat pašūts kostīms no cita laikmeta. Pašam nezinot, kāpēc, Harijs pie izsistā loga iekliedzās. īsi iekliedzās. Sieviete nereaģēja.

Izgājis atkal uz ielas, Harijs saprata, ka netiks galā. Likās, ka kaklā plosās uguns un tās karstums caur porām dzen uz āru sviedrus. Viņš bija nosvīdis slapjš un sāka sajust pirmās trīsas.

Bārā bija nomainīta dziesma. Pa atvērtajām durvīm skanēja van Morisona "And It Stoned Me”.

Pretsāpju līdzeklis.

Harijs izgāja uz braucamās daļas, izdzirdēja apdullinošu, izmisīgu zvanīšanu, un nākamajā mirklī visu viņa redzeslauku piepildīja zili balta gaisma. Gluži sastindzis, viņš nostāvēja ielas vidū četras sekundes. Tad tramvajs bija pabraucis garām, un Harija priekšā atkal parādījās atvērtās bāra durvis.

Pacēlis acis no avīzes un ieraudzījis Hariju, bārmenis nodrebēja.

-  Jim Beam, Harijs pasūtīja.

Bārmenis sāka mirkšķināt acis, taču nepakustējās. Avīze noslīdēja uz grīdas.

Harijs izņēma no kabatas portfeļa dažas eiro banknotes un nolika uz letes.

-   Dod man visu pudeli!

Bārmenim mazliet pavērās mute. Tetovējumā EAT pāri “T” burtam izveidojās tauku rieva.

-   Tūlīt! Harijs steidzināja. Un tad es nozudīšu!

Bārmenis uzmeta ātru skatienu banknotēm. Palūkojās uz Hariju

un, nenolaižot no viņa acis, noņēma no plaukta Jim Beam pudeli.

Pamanījis, ka pudelē atlicis mazāk par pusi no tās satura, Harijs nopūtās. Ieslidināja to mēteļa kabatā un pavērās apkārt, mēģinādams izdomāt kādu neaizmirstamu atvadu frāzi, taču nespēja, tikai īsi pamāja ar galvu un izgāja no bāra.

Harijs apstājās uz Prinča un Karalienes ielas stūra. Vispirms piezvanīja telefonu uzziņu birojam, tad atvēra pudeli. No burbona smaržas viņa kuņģis sarāvās. Bet Harijs zināja, ka bez anestēzijas nespēs izdarīt to, kas jādara. Pēdējo reizi viņš bija dzēris pirms trim gadiem. Varbūt šoreiz veiksies labāk. Harijs pielika kakliņu pie mutes. Atgāza galvu un pacēla pudeli. Trīs gadi bez alkohola. Inde trāpīja sistēmā līdzīgi napalma bumbai. Labāk nebija kļuvis, tikai krietni sliktāk.

Harijs noliecās uz priekšu, izstiepa roku un, plati iepletis kājas, atbalstījās pret sienu, tā, lai netrāpītu uz biksēm vai kurpēm.

Viņš izdzirdēja, kā aiz muguras noskan augstpapēžu kurpītes.

-   Hey, mister. Me beautiful?

-   Sure, Harijs paspēja atbildēt, pirms viņa kakls piepildījās ar šķidrumu.

Dzeltenā strūkla ar iespaidīgu spēku izšļācās uz trotuāra, un augstie papēdīši ar kastaņešu ātrumu strauji attālinājās. Ar plaukstas virspusi Harijs noslaucīja muti un mēģināja vēlreiz. Atmeta galvu. Viskijs un žults notecēja lejup. Un vēlreiz izrāvās ārā.

Trešais malks. Tik tikko.

Ceturtais aizgāja kā bulta.

Piektais jau likās debešķīgs.

Harijs apturēja taksometru un pateica šoferim adresi.

Trulss Berncens steidzīgi soļoja tumsā. Viņš šķērsoja stāvlaukumu mājas priekšā, kuras mierpilnajos logos jau bija iedegušās ugunis. Tās iemītnieki bija parūpējušies par kafiju un kārumiem, varbūt pat par alu, un ieslēguši televizorus, jo ziņu raidījumi bija beigušies un tagad sākās patīkamākas programmas. Trulss bija piezvanījis uz Policijas pārvaldi un pateicis, ka esot saslimis. Tur nebija jautājuši, kas viņam noticis, vienīgi painteresējušies, vai viņš paredzējis palikt mājās visas trīs dienas, kurām netiek prasīta slimības lapa. Trulss bija atbildējis: kā, pie velna, viņš varot zināt, ka slimos tieši trīs dienas? Nolādētā liekuļu zeme, nolādētie svētulīgie politiķi, kuri apgalvo, ka cilvēki patiesībā vēlas strādāt, ja vien ir tāda iespēja. Norvēģi nobalsoja par Darba partiju, jo tā darba kavējumus attiecināja uz cilvēka tiesībām; un kurš gan, sasper jods, nebalsos par partiju, kas ļauj tev trīs dienas slimot bez slimības lapas, dod carte blanche, lai tu varētu sēdēt mājās un atjēgties pēc dzeršanas vai doties paslēpot? Darba partija, protams, ļoti labi zināja, kāda ir šī konfekte, tomēr mēģināja izlikties atbildīga, iestāstot, ka “vairums cilvēku tai uzticas”, un tiesības kavēt darbu pasludināja par sava veida sociālo reformu. Tad jau, velns parāvis, godīgāka bija Progresa partija, kas pirka balsis, atvieglojot nodokļus, un īpaši to nemaz neslēpa.

Visu dienu viņš bija sēdējis un prātojis par šo tēmu, pārbaudījis savus ieročus, pielādējis tos, pārliecinājies, vai durvis ir aizslēgtas, visas stāvlaukumā iebraucošās mašīnas novērojis caur savas Mārklin šautenes optisko tēmēkli, ar kuru pirms vairāk nekā desmit gadiem bija izdarīts atentāta mēģinājums. Atbildīgais par konfiscēto ieroču noliktavu Policijas pārvaldes K1 nodaļā droši vien uzskatīja, ka tā joprojām atrodas tur. Trulss zināja, ka agrāk vai vēlāk viņam būs jādodas pēc pārtikas, tādēļ viņš nogaidīja līdz tumsai, kad ielās būs mazāk cilvēku. Ap pulksten vienpadsmitiem, īsi pirms Rimi slēgšanas, viņš paņēma savu Steyr, izlavījās uz ielas un aizmetās uz pārtikas preču veikalu. Staigāja gar plauktiem, ar vienu aci aplūkojot preces, bet ar otru nopētot pārējos veikala apmeklētājus. Sapirka veselai nedēļai Fjordland firmas kotletes. Mazas, caurspīdīgas paciņas ar nomizotiem kartupeļiem, kotletēm, zirņu biezeni un mērci. Tikai uz dažām minūtēm tā jāiemet katliņā ar verdošu ūdeni, tad paciņa jāpārgriež, un tās saturs izguldzēs uz šķīvja. Ja aizver acis, tad, velns parāvis, to var nosaukt par īstu ēdienu!

Trulss Berncens jau bija pie savas kāpņu telpas ieejas durvīm un bāza atslēgu slēdzenē, kad izdzirda tumsā sev aiz muguras steidzīgus soļus. Roku uzlicis uz pistoles spala jakas iekškabatā, viņš strauji pagriezās, bet ieraudzīja tikai izbijušos Vigdisas A. seju.

-   V… vai es tevi izbiedēju? viņa nomurmināja.

-   Nē, Trulss īsi atbildēja un iegāja pa durvīm, nemēģinādams tās pieturēt, taču dzirdēja, ka viņa paspēj iespiest savas miesas, pirms durvis aizcērtas ciet.

Trulss nospieda lifta izsaukšanas pogu. Izbiedēja? Velns parāvis! Protams, viņš izbijās! Viņam uz pēdām mina Sibīrijas kazaki. Vai ar to nebija pietiekami, lai izbītos?

Viņam aiz muguras smagi elsoja Vigdisa A. Viņai bija tikpat liels liekais svars kā vairumam sieviešu. Viņš jau nebūtu atteicies pasacīt to pats, bet kādēļ neviens cits nerunāja atklāti par to, ka norvēģu sievietes kļuvušas tik resnas, ka ne vien iet bojā no ellīgi daudzajām slimībām, bet drīz vien apturēs savas rases reprodukciju un valsts kļūs tukša? Galu galā nebūs neviena vīrieša, kurš spētu iespiesties tik kuplās miesās. Protams, neņemot vērā savējās.

Lifts apstājās, viņi iegāja, un metāla troses no pārslodzes iekaucās.

Viņš bija lasījis, ka vīrieši arī ir pieņēmušies svarā, bet tas izskatījās citādi. Tiem samazinājās dibenu apmēri, taču paši tie šķita lielāki un spēcīgāki. Kā viņš pats. Viņš, velns parāvis, tagad izskatījās labāk nekā pirms desmit kilogramiem! Bet sievietēm uzradās šī ļumīgā, drebelīgā tauku kārta, kas vienmēr radīja viņam vēlēšanos iespert, lai vienkārši redzētu, kā kāja nozūd šajos mīkstumos. Visiem bija zināms, ka tauki tas ir jaunais vēzis, tomēr tās protestēja pret novājēšanas histēriju un uzlielīja “patieso” sievietes ķermeni. It kā tas, ka tās netrenējas un pārēdas, pārvērstu viņas par kaut kādu nemirstīgu ideālu. Tā sakot, samierinies ar tādu ķermeni, kāds tev ir. Labāk lai simti mirst no sirds un asinsvadu slimībām nekā viens no anoreksijas! Un tagad tā izskatās pat Martīne! Protams, viņa ir stāvoklī to viņš zināja -, tomēr nespēja atbrīvoties no domas, ka viņa ir kļuvusi par vienu no viņām.

-   Tu izskaties nosalis! Vigdisa A. pasmaidīja.

Trulss nezināja, ko nozīmē “A”, bet tā bija rakstīts uz viņas durvju zvana plāksnītes: Vigdisa A. Viņam radās vēlēšanās iecirst tai pļauku, ar labo roku, no visa spēka, un treknajos vaigos nevajadzētu baidīties par pirkstu kauliņiem. Varētu arī izdrāzt šo Vigdisu. Vai arī gan vienu, gan otru.

Trulss zināja, kādēļ tā dusmojas. Pie visa vainīgs nolādētais mobilais telefons.

Kad viņi beidzot bija piespieduši Telenor sakaru centrāli izsekot Hola telefonu, tad uzzināja, ka tas atrodas pilsētas centrā, precīzāk Oslo Centrālās stacijas rajonā. Oslo nav nevienas citas vietas, kurā visu diennakti apgrozītos tik daudz cilvēku. Vesels ducis policistu Hola meklējumos bija ķemmējuši šo ļaužu masu. Tie bija strādājuši vairākas stundas. Nada. Nekas. Beigās kādam zaļknābim bija uzradusies ideja sinhronizēt pulksteņus, izklīst pa pārmeklējamo rajonu, un tad vienam no policistiem ik pēc piecpadsmit minūtēm noteiktā sekundē jāzvana Holam. Un, ja kāds tobrīd izdzirdēs zvanu vai redzēs, ka kāds ķeras pie sava telefona, tad atliks vienīgi rīkoties, jo šim telefonam taču kaut kur jābūt. Sacīts, darīts. Un viņi atrada šo telefonu. Kāda narkomāna kabatā, kurš pusaizmidzis sēdēja uz kāpnēm Stacijas laukumā. Tas pastāstīja, ka telefonu “dabūjis” no kāda vīra “Bākas gaismā”.

Lifts apstājās.

-    Patīkamu vakaru! Trulss nomurmināja un izgāja no kabīnes.

Dzirdēja, kā aizveras lifta durvis.

Tagad frikadeles un DVD. Kā pirmo varbūt “Fast & Furious”. Filma, protams, draņķīga, bet tajā ir dažas labas scēnas. Vai “Transformers" ar Meganu Foksu.

Trulss izdzirda viņas elpu. Tātad iznākusi no lifta reizē ar viņu. Kuce! Trulsam Berncenam šovakar būs sekss. Viņš pasmaidīja un pagrieza galvu, bet tā pret kaut ko atdūrās. Pret kaut ko cietu. Un aukstu. Trulss Berncens pašķielēja. Šautenes stobrs.

-   Liels paldies! labi pazīstama balss noteica. Labprāt ieiešu pie tevis!

Trulss Berncens sēdēja atzveltnes krēslā un skatījās pats savas pistoles stobrā.

Viņš bija atradis viņu. Un ari pretēji.

-    Mēs nevaram turpināt tikties šādā veidā! Harijs Hols sacīja.

Viņš turēja cigareti pašā mutes kaktiņā, lai dūmi neplūstu acīs.

Trulss neatbildēja.

-    Vai zini, kādēļ es labāk gribu izmantot tavu pistoli? Harijs jautāja, paplikšķinot pa medību ieroci, kas gulēja viņam klēpī.

Trulss turpināja klusēt.

-   Tādēļ, ka man labāk patiks, ja lodes, kuras atradīs tavā ķermenī, būs izšautas no tava ieroča!

Trulss paraustīja plecus.

Harijs Hols paliecās uz priekšu. Un Trulss sajuta alkohola smaku. Velns un elle, šis puisis ir piedzēries! Viņš bija dzirdējis stāstus par to, ko šis cilvēks ir izdarījis, būdams skaidrā, un tagad viņš ir pierijies.

-   Tu esi dedzinātājs. Truls Berncen! Un šeit ir pierādījums!

Viņš parādīja ID karti, ko kopā ar pistoli bija izņēmis no Trulsa

kabatas. Tomass Lunders? Vai tas nav cilvēks, kurš Gardermūenē paņēma narkotikas?

-   Ko tu gribi? Trulss noprasīja, aizvēra acis un atgāzās krēslā.

Frikadeles un DVD.

-   Es gribu zināt, kas tevi saista ar Dubaju, Isabelli Skeijenu un Mikaēlu Belmanu!

Trulss nodrebēja. Mikaēlu? Pie velna, kāds Mikaēlam ar visu to sakars? Un Isabellei Skeijenai? Vai tā nav tā sieviete politiķe?

-   Nav ne jausmas…

Viņš redzēja, kā sāk kustēties pistoles gailis.

-   Uzmanīgi, Hole! Mēlīte ir īsāka, nekā tu domā, tā…

Gailis pacēlās vēl vairāk.

-   Pagaidi! Pie velna, pagaidi! Trulss Berncens valstīja mutē mēli, meklēdams siekalas. Es neko nezinu par Belmanu vai Skeijenu, bet Dubajs…

-   Pasteidzies!

-   Par viņu varu tev pastāstīt…

-   Ko tu vari pastāstīt?

Trulss Berncens dziļi ievilka un aizturēja elpu. Tad ar vaidu izelpoja.

-   Visu.

39.    NODAĻA

Uz Trulsu Berncenu noraudzījās trīs acis. Divām no tām bija gaišzilas, alkohola apreibinātas varavīksnenes. Trešā melna, apaļa kā viņa Steyr pistoles stobrs. Vīrietis, kurš pistoli turēja, garās kājas izstiepis uz paklāja, atzveltnes krēslā drīzāk gulēja nekā sēdēja un aizsmakušā balsī izdvesa:

-  Stāsti, Berncen! Pastāsti man par Dubaju!

Trulss vairākkārt ieklepojās. Nolādētais kakls pavisam izkaltis!

-  Vienu vakaru, kad biju šeit, man piezvanīja. Es atbildēju namrunī, un kāda balss sacīja, ka vēloties pārmīt ar mani dažus vārdus. Sākumā negribēju viņu ielaist, bet tad šis cilvēks nosauca kādu vārdu, un… jā…

Trulss Berncens ar īkšķi un vidējo pirkstu nobraucīja zodu.

Viņa viesis gaidīja.

-  Tā bija nepatīkama lieta, par kuru, kā cerēju, neviens nezina.

-  Kāda tieši?

-  Kāds aizturētais. Viņam vajadzēja iemācīt labas manieres. Biju domājis, ka neviens nezina, ka tās viņam iemācīju… es.

-  Lielas traumas?

-  Vecāki gribēja iesūdzēt tiesā, bet puišelis identificēšanas laikā nespēja norādīt uz mani. Es biju traumējis viņa redzes nervu. Veiksme neveiksmē, ko? Trulss iesmējās savus nervozos rukšķošos smiekliņus, taču ātri apklusa. Un toreiz tas cilvēks stāvēja pie manām durvīm un zināja, kas noticis. Viņš sacīja, ka man esot talants peldēt tā, lai radars nespētu uztvert, un par tādu kā es viņš esot gatavs labi maksāt. Viņš runāja norvēģiski, tā eleganti, taču ar nelielu akcentu. Es viņu ielaidu.

-    Vai tikies ar Dubaju?

-    Tikai vienu reizi. Pēc tam divas reizes esmu viņu tikai redzējis. Viņš bija viens. Vecāks vīrs elegantā, bet vecmodīgā uzvalkā. Vestē. Platmalē un cimdos. Viņš pastāstīja, ko vēlas, lai es izdarītu. Un cik viņš ir gatavs maksāt. Piesardzīgs cilvēks. Sacīja, ka pēc šīs tikšanās nekādu tiešo kontaktu mums nebūs, ne arī telefona zvanu vai elektroniskā pasta nekā tāda, ko varētu izsekot. Un mani, tā sakot, tas viss apmierināja.

-    Kā jūs vienojāties par dedzinātāja darbu?

-    Uzdevums man tika uzrakstīts uz kapakmens. Viņš paskaidroja, kur tas atrodas.

-    Kur?

-    Gamlebīenes kapos. Tur es saņēmu ari naudu.

-   Pastāsti man par Dubaju. Kas viņš ir?

Trulss Bemcens klusēdams skatījās grīdā. Mēģināja iztēloties, kā atrisināt šo uzdevumu. Domāja par iespējamām sekām.

-    Ko gaidi, Berncen? Tu teici, ka par Dubaju varot pastāstīt man visu!

-    Vai apjaut, ar ko es riskēju, ja…

-    Pēdējā reizē, kad tevi redzēju, divi no Dubaja rokaspuišiem mēģināja tevi cauršaut. Tādēļ pat bez šīs pistoles, kas tēmē uz tevi, tu esi iedzīts stūrī, Berncen! Spļauj ārā! Kas viņš ir?

Harijs Hols skatījās tieši uz Trulsu. Viņam likās, ka tas redz viņam cauri. Pistoles gailis atkal sakustējās, līdz ar to vienkāršojot Trulsa aprēķinus.

-    Labi, labi! Bemcens ieteicās un brīdinoši pacēla rokas. Viņa vārds nav Dubajs! Viņu tā dēvē tāpēc, ka viņa dīleri nēsā futbolistu apģērbu ar tās aviokompānijas reklāmu, kurai ir reisi uz šo zemi. Uz Arābiju.

-   Tev ir desmit sekundes laika, lai pastāstītu man to, ko es pats neesmu sapratis!

-   Pagaidi, pagaidi! Tūlīt būs! Viņu sauc Rūdolfs Asajevs. Viņš ir krievs, vecāki bijuši intelektuālie disidenti un politiskie bēgļi tā vismaz viņš teica tiesas procesa laikā. Ir dzīvojis daudzās zemēs un runā aptuveni septiņās valodās. Norvēģijā ieradās septiņdesmitajos gados un kļuva, tā sakot, par vienu no hašiša tirdzniecības pionieriem. Viņš turējās ēnā, bet 1980. gadā viņu nodeva viens no rokaspuišiem. Tolaik par hašiša ievešanu un tirdzniecību draudēja apmēram tāds pats sods kā par valsts nodevību. Viņš nosēdēja ilgi. Pēc izciestā soda viņš pārcēlās uz Zviedriju un pārgāja uz heroīnu.

-   Gandrīz tāds pats sods kā par hašišu, bet daudz lielāka peļņa!

-   Pareizi. Gēteborgā viņš izveidoja bandu, bet pēc policijas aģenta nogalināšanas bija spiests noiet pagrīdē. Oslo viņš atgriezās aptuveni pirms diviem gadiem.

-   Un visu to viņš tev pastāstīja?

-   Nē, nē, es pats to noskaidroju!

-   Ak tā? Kādā veidā? Biju domājis, ka viņš ir cilvēks spoks, par kuru neviens neko nezina!

Trulss Bemcens pētīja savas rokas. Tad pacēla acis uz Hariju Holu. Gandrīz gribējās smaidīt, jo viņam daudzas reizes bija gribējies kādam to pastāstīt. Tikai nebija neviena, kuram stāstīt. Par to, kā viņš piemānījis pašu Dubaju. Trulss ātri aplaizīja lūpas.

-   Kad viņš sēdēja krēslā, kurā pašlaik sēdi tu, viņa rokas bija uz elkoņu balstiem.

-   Un?

-   Krekla piedurkne paslīdēja uz augšu, un starp cimdu un žaketes piedurkni atklājās kaila roka. Uz tās bija vairākas baltas rētas. Tu taču zini tādas, kas paliek pēc tetovējuma noņemšanas. Un, kad ieraudzīju tetovējumu uz plaukstas pamata, tad nodomāju…

-   Cietums. Viņš sēdēja ar cimdiem, lai neatstātu pirkstu nospiedumus, kurus tu vēlāk varētu pārbaudīt datubāzē.

Trulss piekrītoši pamāja. Hols bija diezgan apķērīgs, to nevarēja noliegt.

-   Pareizi. Pēc tam kad biju piekritis noteikumiem, viņš, šķiet, nedaudz nomierinājās. Un, kad sniedzu viņam roku, lai apstiprinātu mūsu vienošanos, viņš novilka vienu cimdu. Vēlāk no plaukstas virspuses man izdevās iegūt dažus ne pārāk skaidrus pirkstu nospiedumus. Dators atrada sakritības.

-   Rūdolfs Asajevs. Dubajs. Kā viņam izdevās tik ilgi noslēpt savu identitāti?

Trulss Berncens paraustīja plecus.

-   Orgnozā mēs pastāvīgi redzam, ka tos ēnu darboņus, kurus nenoķer, tikai viena lieta atšķir no tiem, kuri tiek noķerti. Maza organizācija. Maz starpposmu. Maz uzticības personu. Narkotiku karaļi, kas domā, ka visdrošāk ir apjozt sevi ar veselu armiju, vienmēr tiek novākti. Vienmēr atradīsies kāds nelojāls kalps, kāds, kurš gribēs pārņemt varu vai nosūdzēt apmaiņā pret mazāku sodu.

-   Tu teici, ka, iespējams, esi redzējis viņu vēl vienu reizi?

Trulss Berncens pamāja.

-   “Bākas gaismā”. Manuprāt, tas bija viņš. Mani ieraudzījis, viņš durvīs pagriezās un aizgāja.

-  Tātad tā ir taisnība, šīs baumas ka viņš staigājot pa pilsētu kā spoks?

-   Kas zina?

-   Ko tu darīji “Bākas gaismā”?

-   Es?

-   Tur, iekšā, policijai nav atļauts strādāt!

-   Es pazinu kādu meiteni, kura tur strādā.

-   Mm. Martīni?

-   Vai tu viņu pazīsti?

-   Tu mēdzi tur sēdēt un skatīties uz viņu?

Trulss juta, ka vaigos ielīst sārtums.

-   Es…

-   Atslābinies, Berncen! Tu nupat nodevi sevi!

-   K-ko?

-   Tu esi tas uzmākulis, kuru Martīne uzskatīja par aģentu. Tu sēdēji “Bākas gaismā”, kad nošāva Gusto, vai ne?

-   Uzmākulis?

-   Aizmirsti un atbildi uz jautājumu!

-   Pie velna, tu taču nedomā, ka es… Kādēļ lai es sūtītu Gusto Hansenu uz viņpasauli?

-            Šādu uzdevumu tu varēji saņemt no Asajeva, Hols sacīja.

-      Bet tev bija arī labs personiskais iemesls. Gusto redzēja, kā tu Alnabrū nogalini cilvēku. Ar urbi.

Trulss Bemcens apdomāja Hola teikto. Apdomāja to kā policists, kurš visu laiku, katru dienu, saskaras ar meliem un kuram jāmēģina atšķirt blefu no patiesības.

-   ŠI slepkavība deva tev iemeslu nogalināt ari Oļegu Fauki, jo ari viņš bija liecinieks. Tas ieslodzītais, kurš mēģināja Oļegu nodurt…

-   Tas nestrādāja manā labā! Tev man jātic, Hole, man ar to nav nekāda sakara! Es tikai sadedzināju pierādījumus, es nevienu neesmu nogalinājis! Notikums Alnabrū bija tīrā nejaušība!

Hols mazliet pašķieba galvu.

-   Un kad tu atnāci pie manis uz viesnīcu Leon? Vai ne tāpēc, lai mani novāktu?

Trulss norija siekalas. Šis Hole, pie velna, varēja viņu nogalināt. Pavisam vienkārši. Ielaist lodi viņam deniņos, noslaucīt pirkstu nospiedumus un ielikt pistoli viņa rokā. Nekādu ielaušanās pazīmju, Vigdisa A. varēs apstiprināt, ka redzējusi Trulsu pārrodamies mājās gluži vienu, ka viņš izskatījies nosalis. Un vientuļš. Darbā pateicis, ka esot saslimis. Depresija.

-   Kas bija pārējie divi, kuri tur uzradās? Vai Rūdolfa viri?

Trulss pamāja ar galvu.

-   Tie aizvācās, bet vienā no viņiem es iesēdināju lodi.

-   Kas notika?

Trulss paraustīja plecus.

-   Es droši vien pārāk daudz zinu.

Viņš mēģināja iesmieties, taču smiekli atgādināja sausu klepu.

Abi sēdēja un noraudzījās viens otrā.

-   Ko tu domā darīt? Trulss ievaicājās.

-   Noķert viņu, Hols atbildēja.

Noķert. Trulss sen nebija dzirdējis, ka kāds lietotu šo vārdu.

-   Tātad tu domā, ka viņam nav daudz cilvēku?

-   Ne vairāk par trim vai četriem, Trulss noteica. Varbūt tikai šie divi.

-   Mm. Kādi vēl dzelži tev ir?

-   Dzelži?

-   Izņemot šos. Hols pamāja uz žurnālu galdiņa pusi, kur pielādētas gulēja divas pistoles un MP-5 mašīnpistole. Es tevi sasiešu un pārmeklēšu dzīvokli, tādēļ labāk būs, ja visu parādīsi!

Trulss Berncens padomāja. Tad ar galvu pamāja uz guļamistabas pusi.

Hols tikai pašūpoja galvu, kad Trulss atvēra guļamistabas skapja durvis un ieslēdza gaismu. Luminiscentās spuldzes zilganajā gaismā atklājās tā saturs: sešas pistoles, divi lieli naži, melna gumijas nūja, kastete, gāzmaska un tā sauktā nemieru apspiešanas šautene īss, neparocīgs ierocis ar cilindru vidū, kurā ievieto lielas patronas ar asaru gāzi. Lielāko daļu ieroču Trulss bija dabūjis policijas noliktavā, kur nelieli iztrūkumi bija vienmēr.

-   Tu esi galīgi nojūdzies, Berncen!

-   Kādēļ?

Hols parādīja. Trulss skapja sienā bija sadzinis naglas, uz kurām uzkārt ieročus, un ar flomāsteru uzzīmējis to kontūras. Visam bija sava vieta.

-   Bruņuveste uz drēbju pakaramā? Baidies, ka tā saburzīsies?

Trulss Berncens neatbildēja.

-   Okay! Harijs sacīja un noņēma vesti. Iedod man nemieru šauteni, gāzmasku un MP-5 patronas no istabas. Un maisu.

Hols noskatījās, kā Trulss piepilda maisu. Viņi iegāja atpakaļ viesistabā, un Harijs paņēma MP-5.

Tad abi devās uz durvīm.

-   Es zinu, ko tu domā, Harijs sacīja. Bet, pirms tu zvanīsi vai kādā citā veidā mēģināsi mani aizkavēt, tev būtu lietderīgi zināt, ka viss, kas man ir zināms par tevi un šo lietu, glabājas pie advokāta. Viņš ir instruēts, kā rīkoties, ja ar mani kaut kas varētu notikt. Saprati?

Meli, Trulss nodomāja un pamāja ar galvu.

Hols īsi iesmējās.

-   Tu domā, ka es meloju, tomēr gluži pārliecināts neesi, vai ne?

Trulss juta, ka ienīst Holu. Viņš ienīda Harija iecietīgo, vienaldzīgo smīnu.

-   Un kas notiks, ja tu izdzīvosi, Hole?

-   Tad beigsies tavas problēmas. Es nozudīšu, aizlidošu uz otru zemeslodes malu. Un neatgriezīšos. Un pēdējais… Hols aizpogāja garo mēteli virs bruņuvestes. Tas taču biji tu, kurš izsvītroja adresi Blinnernveienā 74 no saraksta, ko mēs ar Belmanu saņēmām, vai ne?

Trulss Berncens jau bija gatavs automātiski atbildēt noliedzoši, bet kaut kas pēkšņa, līdz galam neizdomāta doma viņu apturēja. Patiesībā viņš tā arī nespēja noskaidrot, kur dzīvo Rūdolfs Asajevs.

-  Jā! Trulss Berncens atbildēja, taču viņa smadzenes tikmēr apstrādāja iegūto informāciju un mēģināja analizēt iespējamās sekas. “No saraksta, ko mēs ar Belmanu saņēmām.” Mēģināja izdarīt secinājumus, taču viņš nedomāja pietiekami ātri, domāšana nekad nav bijusi viņa stiprā puse, viņam vajadzēja mazliet vairāk laika.

-  Jā! viņš atkārtoja, cerēdams, ka Harijs nav pamanījis izbrīnu viņa balsī. Protams tas biju es, kurš izsvītroja šo adresi!

-   Šo šauteni es atstāšu šeit, Harijs noteica un izņēma no patrontelpas patronu. Ja es neatgriezīšos, to var aizgādāt uz advokātu firmu Bach & Simonsen.

Hols aizcirta durvis, un Trulss sadzirdēja viņa platos soļus kāpnēs. Nogaidīja, lai pārliecinātos, ka tie neatgriezīsies. Un tad reaģēja.

Hols nebija pamanījis Mārklin šauteni, kas atradās pieslieta pie sienas aiz aizkariem tuvāk balkona durvīm. Trulss paņēma lielo, smago ieroci un atrāva vaļā balkona durvis. Atbalstīja stobru pret margām. Bija auksts, mazliet līņāja, bet svarīgākais bija gandrīz bezvējš.

Viņš redzēja, kā Hols iznāk pa ieejas durvīm, kā, ejot pie stāvlaukumā gaidošā taksometra, plandās viņa mētelis. Sameklēja viņu jutīgajā optiskajā tēmēklī. Vācu optika un ieroču māksla. Attēls bija graudains, bet fokusēts. Viņš bez grūtībām varēja trāpīt Holam no šejienes, lode būtu caursitusi viņu no galvas līdz kājām vai vēl labāk izietu ārā pie reproduktīvajiem orgāniem, jo šis ierocis taču sākotnēji bija radīts ziloņu medībām. Bet, ja viņš nogaidītu, līdz Hols nonāk stāvlaukumā zem kādas laternas, tad trāpījums būtu vēl precīzāks. Turklāt tas būtu ellīgi praktiski: tik vēlā vakarā cilvēku stāvvietā ir maz, un Trulsam līķis līdz mašīnai nebūtu tālu jāvelk.

Advokāts esot instruēts? Ne velna! Protams, vajadzēs padomāt, vai ari viņu nevajadzētu likvidēt tāpat vien, drošības dēļ. Hansu Kristiānu Sīmonsenu.

Hols tuvojās. Pakausī. Vai galvā. Bruņuveste aizsedza ķermeni līdz pat augšai. Smaga pēc velna! Viņš uzvilka gaili. Sīka, tikko dzirdama balstiņa sacīja, lai viņš to nedara. Tā būtu slepkavība. Trulss Berncens nekad agrāk nevienu nebija nogalinājis. Tieši nē. Tordu Šulcu tas nebija viņš: tie bija Rūdolfa Asajeva trakie suņi. Un Gusto? Jā, kurš, pie velna, noknieba Gusto? Ne jau viņš! Mikaēls Belmans? Isabelle Skeijena?

Sīkā balstiņa apklusa, bet tēmēkļa krustiņš kā pielīmēts turējās pie Hola pakauša. Uguni! Viņš jau iztēlojās asiņu plūdus. Turpināja spiest mēlīti. Pēc divām sekundēm Hols nonāks laternas gaismā. Žēl, ka nevar visu nofilmēt! Ierakstīt DVD. Tas pārtrumpotu Meganu Foksu gan ar, gan bez Fjordland frikadelēm.

40. NODAļA

Trulss Berncens elpoja lēni un smagi. Viņa pulss bija kļuvis straujāks, tomēr emocijas viņš kontrolēja.

Harijs Hols iznāca gaismā. Piepildīja visu optisko tēmēkli.

Tiešām žēl, ka nevarēja visu uzfilm…

Trulss Berncens vilcinājās.

Atra domāšana nekad nav bijusi viņa stiprā puse.

Nevar sacīt, ka viņš būtu dumjš. Viņš vienkārši reizēm domāja lēni.

Kad viņi auga, tad Trulss no Mikaēla atšķīrās tieši ar šo īpašību: Mikaēls domāja un tūlīt arī runāja. Būtībā arī Trulss beigās izdarīja pareizos secinājumus. Kā tagad. Kā ar trūkstošo adresi sarakstā un ar sīko balstiņu, kas bija teikusi, lai nenogalina Hariju Holu, vismaz pagaidām ne. Mikaēls sacītu, ka tā ir vienkārša matemātika. Holam bija vajadzīgi Rūdolfs Asajevs un Trulss par laimi, tieši šādā secībā. Tātad, ja Hols novāks Asajevu, tad atrisinās vismaz vienu Trulsa problēmu. Tāpat arī gadījumā, ja Asajevs piežmiegs Holu. No otras puses…

Harijs Hols joprojām atradās gaismā.

Trulsa pirksts bija mierīgs. Berncens bija viens no labākajiem KR1POS šāvējiem ar šauteni un labākais šaušanā ar pistoli.

Viņš izelpoja. Ķermenis bija pilnīgi atbrīvojies, Trulss neizdarīja nevienu nekontrolētu kustību. Ieelpoja vēlreiz.

Un nolaida šauteni.

Harija priekšā pletās apgaismotā Blinnernveiene. Tā, līdzīgi amerikāņu kalniņiem, šķērsoja pauguraino apvidu ar vecām villām, lieliem dārziem, universitātes ēkām un zālieniem.

Viņš pagaidīja, līdz nozuda taksometra ugunis, un tad sāka iet.

Pulkstenis rādija četras minūtes pirms vieniem. Tuvumā nebija neviena cilvēka. Harijs bija palūdzis taksometram apstāties pie sešdesmit astotā numura.

Blinnernveienes 74. nams atradās aiz trīs metru augsta žoga, aptuveni piecdesmit metru attālumā no brauktuves. Līdzās mājai stāvēja cilindrveida ķieģeļu būve aptuveni četrus metrus diametrā, ari tikpat augsta -, līdzīga ūdenstornim. Harijs agrāk tādus torņus Norvēģijā nebija redzējis un ievēroja, ka arī pie blakus esošā nama ir tāda pati piebūve. Līdz iespaidīgās ēkas kāpnēm tiešām veda grants celiņš. Hs galveno ieeju apgaismoja vienkārša spuldze virs tumšām izturīga koka durvīm.

Divi pirmā stāva logi un viens logs otrajā stāvā bija apgaismoti.

Harijs nostājās ēnā zem ozola ielas pretējā pusē. Noņēma un atvēra mugursomu. Sagatavoja “nemieru apspiešanas” šauteni un uzlika uz galvas gāzmasku tā, lai ar vienu kustību to varētu novilkt pāri sejai.

Harijs cerēja, ka lietus varētu palīdzēt nokļūt līdz vajadzīgajam attālumam. Viņš pārbaudīja, vai MP-5 ir pielādēta un noņemta no drošinātāja.

Bija laiks.

Bet anestēzijas iedarbība sāka mazināties.

Viņš izņēma Jim Beam pudeli un atskrūvēja korķi. Tās dibenā bija palikuši gandrīz nesaskatāmi pilieniņi. Harijs vēlreiz paskatījās uz villu. Tad uz pudeli. Ja tas izdosies, pēc tam vajadzēs vienu malciņu. Viņš uzskrūvēja korķi un iebāza pudeli iekškabatā kopā ar MP-5 rezerves aptveri. Juta, ka elpo normāli, ka smadzenes un muskuļi saņem skābekli. Paskatījās pulkstenī. Viena minūte pāri vieniem. Pēc divdesmit trim stundām paceļas lidmašīna. Viņa un Rākelas lidmašīna.

Viņš vēl divas reizes dziļi ievilka elpu. No vārtiņiem uz māju droši vien ir ievilkta kaut kāda signalizācija, bet viņa ekipējums bija pārāk smags, lai ātri tiktu pāri žogam. Turklāt ne mazāko prieku nesagādāja dzīva mērķa tēlošana, karājoties uz žoga kā tas bija noticis Madserudas alejā.

Divi ar pusi, Harijs nodomāja. Trīs.

Viņš piegāja pie vārtiņiem, nospieda rokturi, pagrieza to uz augšu. Paņēma šauteni vienā rokā, MP-5 otrā un sāka skriet. Ne pa grants celiņu, bet pa zāli. Viņš skrēja uz istabas loga pusi. Būdams policists, Harijs bija piedalījies pietiekami daudzos pēkšņos iebrukumos, tādēļ zināja, cik apbrīnojamas priekšrocības dod pārsteiguma efekts. Ne tikai priekšrocību, izšaujot pirmajam, bet gaismas un skaņas radītais šoka efekts spēj pretinieku pilnībā paralizēt. Taču Harijs aptuveni zināja arī pārsteiguma momenta ilgumu. Tādēļ viņš sāka skaitīt. Piecpadsmit sekundes. Viņš bija iedomājies, ka tieši tik daudz laika viņam ir. Ja pa šo laiku viņš tos neizsitīs, tad tie paspēs atjēgties, pārgrupēsies un dos pretsparu. Tie savu māju pārzināja, bet viņš nebija pat redzējis tās plānu.

Četrpadsmit, trīspadsmit.

Kopš tā brīža, kad Harijs izšāva divas gāzes patronas istabas logā un tās eksplodēja, izvēršoties baltā lavīnā, laiks bija it kā palēninājies, atgādinot saraustītus filmas kadrus, kur viņš konstatē, ka kustas, ka ķermenis dara to, kas tam jādara, taču smadzenes fiksē vienīgi darbības fragmentus.

Divpadsmit.

Viņš nolaida pāri sejai gāzmasku, iegrūda istabā šauteni, ar MP-5 izdauzīja no loga rāmja lielākās stikla lauskas, novietoja uz palodzes mugursomu un, uzlicis uz tās rokas, iekūleņoja istabā, balto dūmu vilnī. Svina bruņuveste apgrūtināja kustības, un Harijam likās, it kā būtu iekļuvis mākonī. Ierobežotais redzesleņķis caur gāzmaskas stikliem pastiprināja sajūtu, it kā viņš kustētos kinofilmā. Izdzirdis šāvienus, Harijs nometās uz grīdas.

Astoņi.

Atkal šāvieni. Sausais parketa plīšanas troksnis. Viņi nebija paralizēti. Harijs gaidīja. Tad izdzirdēja. Klepu. To, no kā nevar izvairīties, kad asaru gāze svilina acis, degunu, gļotādu un plaušas.

Pieci.

Harijs pacēla MP-5 un izšāva skaņas virzienā, kas nāca no balti pelēkās miglas. Saklausīja īsus, smagus, pa kāpnēm skrejošus soļus.

Trīs.

Viņš piecēlās un metās tiem pakaļ.

Divi.

Augšā, otrā stāvā, dūmu nebija. Ja bēglim izdosies noslēpties, tad Harija izredzes dramatiski pasliktināsies.

Viens, nulle.

Harijs pamanīja kāpņu malas aprises, ieraudzīja margas ar spraislīšiem. Viņš pabāza starp tiem MP-5 un novirzīja stobru uz augšu. Nospieda mēlīti. Ierocis rokā noraustījās, taču viņš turēja to stingri. Šāva, līdz aptvere bija tukša. Tad pievilka mašīnpistoli sev tuvāk, ar vienu roku izņēma aptveri, bet otru iebāza kabatā, lai paņemtu rezerves aptveri, taču sataustīja vienīgi tukšo pudeli. Viņš bija nozaudējis aptveri, guļot uz parketa grīdas! Pārējās aptveres bija mugursomā uz palodzes.

Izdzirdis uz kāpnēm soļus, Harijs saprata, ka tūlīt mirs. Soļi virzījās lejup. Lēni, it kā vilcinādamies. Tad ātrāk. Un metās lejā. Ļodzīgs, baltā kreklā un melnā uzvalkā ģērbies spoks. Tas uzgrūdās margām, pārliecās tām un nedzīvi noslīdēja līdz pat apakšējam margu balstam. Harijs ieraudzīja plēstos caurumus uzvalka mugurpusē, piegāja pie gulošā un, satvēris aiz matiem, pacēla uz augšu tā galvu. Sajūtot šķebinošo sajūtu, nācās apspiest vēlmi noraut gāzmasku.

Viena lode, izejot no ķermeņa, bija norāvusi pusi deguna. Tomēr Harijs viņu pazina. Mazo vīreli Leon durvīs. To, kurš bija šāvis uz viņu no mašīnas Madserudas alejā.

Harijs ieklausījās. Valdīja pilnīgs klusums, ja neskaita asaru gāzes patronas šņākšanu, no kuras joprojām plūda ārā balti dūmi. Viņš atgriezās istabā pie loga, atrada mugursomu, ielika ierocī jaunu aptveri un vēl vienu iebāza mēteļa kabatā. Un tikai tagad sajuta, ka zem vestes plūst sviedri.

Kur palicis lielā auguma vīrietis? Un kur ir Dubajs? Harijs vēlreiz ieklausījās. Šņāca gāze. Bet vai tieši virs viņa nebija dzirdami soļi?

Gāzes mākonī vīdēja vēl viena liela istaba un atvērtas virtuves durvis. Tikai vienas durvis bija ciet. Viņš nostājās tām blakus, mazliet pavēra vaļā, pabāza šautenes stobru un izšāva divas patronas.

Aizvēra durvis un gaidīja. Izskaitīja līdz desmit, tad atvēra un gāja iekšā.

Tukšs. Cauri dūmiem viņš saskatīja grāmatplauktus, ar melnu ādu apvilktu atzveltnes krēslu un lielu kamīnu. Virs tā karājās glezna kāds vīrs melnā gestapo formā. Vai šī būtu veca nacistu villa? Harijs zināja, ka norvēģu nacists un organizācijas Hird šefs Kāris Martinsens, pirms viņu Dabaszinātņu fakultātes ēkas priekšā sacaurumoja lodes, ir dzīvojis konfiscētā villā Blinnernveienē.

Harijs devās atpakaļ un, caur virtuvi iegājis tipiskā agrāko laiku kalpones istabiņā, atrada to, ko bija meklējis, kāpnes uz sētas pusi.

Parasti šādas kāpnes kalpo evakuācijai ugunsgrēka gadījumā, taču šīs neveda uz ārdurvīm. Gluži pretēji tās veda lejup, uz pagrabu. Vieta sienā, kur kādreiz bijušas durvis uz pagalmu, bija aizmūrēta.

Harijs pārliecinājās, ka aptverē ir atlikusi vēl viena gāzes patrona, un lieliem, klusiem soļiem devās augšup pa kāpnēm. Izšāva koridorā pēdējo patronu, izskaitīja līdz desmit un devās tālāk. Vēra vaļā durvis, sāpes kaklā pieauga, tomēr viņš spēja koncentrēties. Pirmās durvis koridorā izrādījās aizslēgtas, visas pārējās telpas bija tukšas. Divās guļamistabās radās iespaids, ka tajās kāds būtu uzturējies. Vienā no tām gultai nebija palaga. Tās matracis bija tumšs, it kā piesūcies ar asinīm. Otrajā istabā uz naktsgaldiņa gulēja liela, bieza Bībele. Harijs pievērsa tai uzmanību. Kirilica. Krievu pareizticība. Tai blakus sagatavota vabole. Sarkans ķieģelis ar sešām naglām. Gandrīz tikpat biezs kā Bībele.

Harijs atgriezās pie aizslēgtajām durvīm. Sviedru dēļ bija aizsvīduši gāzmaskas stikli. Viņš atspieda muguru pret sienu pretējā pusē un spēra ar kāju pa durvīm. Pēc ceturtā spēriena tās atsprāga vaļā. Harijs pieliecās un izšāva veselu kārtu. Nodžinkstēja plīstoši stikli. Pagaidīja, līdz dūmi no koridora ieplūst istabā, tad gāja iekšā. Sataustīja slēdzi.

Šī telpa bija lielāka par pārējām. Pie sienas nesaklāta gulta ar baldahīnu. Uz naktsgaldiņa gredzenā spīdēja zils akmens.

Harijs pabāza roku zem segas. Tur bija vēl silts.

Viņš pārlaida skatienu istabai. Tas, kurš te bija gulējis, varēja, protams, iziet pa durvīm un pēc tam tās aizslēgt. Ja vien atslēga joprojām neatrastos slēdzenē durvju iekšpusē. Harijs apskatīja logu: aizvērts un noslēgts. Pievērsās masīvajam drēbju skapim pie īsākās sienas. Atvēra to.

No pirmā acu uzmetiena tas šķita kā parasts drēbju skapis. Viņš pagrūda dibensienu. Tā aizslīdēja sāņus.

Atkāpšanās ceļš. Vācu pamatīgums.

Harijs pabīdīja kreklus un žaketes malā un pabāza galvu aiz neīstās skapja sienas. Uzvēdīja auksta gaisa plūsma. Šahta. Harijs pastiepa roku. Sienā bija ierīkoti dzelzs pakāpieni. Likās, ka tie ir vairāki un, iespējams, ved lejup uz pagrabu. Smadzenēs atausa kāds skats mazs fragmentiņš no sapņa. Viņš to atvairīja, noņēma gāzmasku un iespiedās aiz skapja sienas. Kājas atrada pakāpienus. Brīdī, kad, piesardzīgi kāpjot lejup, viņa seja bija nonākusi skapja grīdas līmenī, viņš uz tās kaut ko ieraudzīja. U burta veidā iestīvināts kokvilnas gabaliņš. Harijs to pacēla, ielika mēteļa kabatā un turpināja kāpt lejup tumsā. Skaitīja pakāpienus. Pēc divdesmit diviem kāja pieskārās cietam pamatam. Liekot uz grīdas otru kāju, tā vairs nesajuta cieto pamatu. Harijs zaudēja līdzsvaru, taču kritiens bija mīksts.

Aizdomīgi mīksts.

Harijs gulēja nekustēdamies un klausījās, tad no bikšu kabatas izņēma šķiltavas. Uzšķīla. Ļāva tām degt divas sekundes, tad nodzēsa. Viņš bija redzējis visu, kas vajadzīgs.

Viņš gulēja uz cilvēka.

Uz neparasti liela un neparasti kaila cilvēka. Ar tik aukstu miesu kā marmors un tipiski zilgano, dienām ilgi gulējuša līķa nokrāsu.

Harijs piecēlās un paspēra pāris soļu pa betona grīdu uz bunkura durvīm, kuras bija pamanījis. Pagrābstījās gar sienu, līdz roka atrada slēdzi. Ar degošām šķiltaviņām viņš bija mērķis, bet pie ieslēgtas gaismas mērķi bija visi. Turot MP-5 šaušanas gatavībā, Harijs ar kreiso roku pagrieza slēdzi.

Parādījās gaismas strēle. Tā stiepās prom pa garu, šauru eju.

Harijs konstatēja, ka ir viens. Paskatījās uz līķi. Tas gulēja uz sedziņas, kas atradās uz grīdas, ar asiņainu pārsēju ap vēderu. No līķa krūtīm uz Hariju noraudzījās Jaunava Marija. Cik Harijam bija zināms, tas nozīmē, ka tetovējuma īpašnieks ir noziedznieks jau kopš bērna kājas. Tā kā līķim citu redzamu ievainojumu nebija, tad Harijs secināja, ka šo cilvēku piebeidzis ievainojums zem pārsēja, kuru, visticamāk, radījusi lode no Trulsa Berncena Steyr pistoles.

Harijs paraustīja bunkura durvis. Slēgtas. Eja izbeidzās ar sienā iestiprinātu metāla plāksni. Citiem vārdiem sakot, Rūdolfam Asajevam bija tikai viena izeja. Tunelis. Un Harijs zināja, kādēļ vispirms bija mēģinājis atrast citu izeju. Sapnis.

Viņš ielūkojās šaurajā ejā.

Klaustrofobija ir kontraproduktīva, tie ir viltus signāli par briesmām, ar kuriem jācīnās. Harijs pārbaudīja MP-5 aptveri. Pie velna! Spoki ir tikai tad, ja tu ļauj tiem būt!

Viņš sāka iet.

Tunelis izrādījās šaurāks, nekā Harijs bija domājis. Viņam nācās pieliekties, un tomēr galva un pleci brīžiem pieskārās ar sūnu noaugušajām sienām un griestiem. Viņš mēģināja nodarbināt smadzenes, lai tajās neatrastos vieta klaustrofobijai. Iedomājās, ka šo ceļu vācieši varētu būt izmantojuši bēgšanai un tieši tādēļ pagalma puses durvis ir aizmūrētas. Aiz veca ieraduma Harijs centās nedaudz orientēties, un, ja vien nekļūdījās, tad pašlaik bija ceļā uz kaimiņmāju ar identisku ūdenstorni. Eja bija rūpīgi izbūvēta, tajā bija pat grīdā ierīkotas vairākas ūdens notekas. Dīvaini tikai tas, ka vācieši, būvējot autostrādi, bija izveidojuši tuneli tik šauru. Pie vārda “šaurs” Hariju sāka smacēt klaustrofobija. Viņš koncentrējās, sāka skaitīt soļus un mēģināja iztēloties savu atrašanās vietu attiecībā pret objektiem virs zemes. Virs zemes, ārā, brīvībā, iespēja elpot! Skaiti, skaiti, velns parāvis! Ticis līdz simt desmit, pamanīja sev zem kājām baltu svītru. Gabaliņu priekšā apgaismotais posms beidzās, un pagriezies Harijs saprata, ka svītra iezīmē tuneļa vidu. Viņš parēķināja, ka, ejot ar šādiem sīkiem solīšiem, būs nogājis aptuveni sešdesmit septiņdesmit metru. Drīz viņš būs galā. Vecišķi velkot kājas, Harijs mēģināja virzīties ātrāk. Izdzirda kaut kādu klikšķi un paskatījās uz grīdu. Skaņa nāca no kādas notekas. Tekņu asās malas sagriezās, paceļot platos sānus un nosedzot cita citu apmēram tā, kā notiek mašīnā, ja izslēdz ventilatorus. Vienlaikus sev aiz muguras viņš izdzirda citu skaņu dobju burbuļošanu. Viņš pagriezās.

Harijs redzēja, kā iezibas metāls. Koridora gala sienā iestiprinātā metāla plāksne sāka kustēties. Tā slīdēja zemē, radot tādu pašu skaņu, ko Harijs bija saklausījis. Viņš apstājās un pacēla ieroci. Kas atrodas aiz plāksnes, nevarēja saskatīt, jo tur bija pārāk tumšs. Bet tad kaut kas nozibēja it kā saule skaistā rudens pēcpusdienā atspoguļotos Oslofjordā. Uz mirkli iestājās absolūts klusums. Harija smadzenes drudžaini strādāja. Mirušais aģents bija gulējis tuneļa vidū un noslīcis. Cilindriskās būves atgādināja ūdenstorņus. Pārāk šaurā eja. Sūnas pie griestiem nebija sūnas, bet aļģes. Harijs ieraudzīja, kā viņam tuvojas siena. Zaļi melna, ar baltām maliņām. Viņš pagriezās, lai mestos prom, taču ieraudzīja, ka no otras puses tuvojas tāda pati siena.

41.    NODAĻA

Sajūta bija tāda, it kā Harijs stāvētu starp diviem vilcieniem, kas drāžas viens otram pretī. Pirmā ūdens siena viņam uzgāzās no priekšpuses. Tā atsvieda Hariju atpakaļ. Atsities ar pieri pret grīdu, viņš tika pacelts un aiz virpināts prom. Harijs izmisīgi ķepurojās, pirksti un ceļgali sitās pret sienām, viņš mēģināja kaut kam pieķerties, tomēr nekādu izredžu pret trakojošo stihiju nebija. Bet tad tikpat strauji, kā viss bija sācies, tas beidzās. Viņš sajuta vilni no pretējās puses, abām ūdens kaskādēm vienai otru neitralizējot, un pamanīja kaut ko sev aiz muguras. Divas baltas, zaļganīgas rokas no mugurpuses apskāva Hariju, bāli pirksti tuvojās viņa sejai. Harijs tos atgrūda, pagriezās un ieraudzīja līķi ar pārsēju uz vēdera, kas tumšajā ūdenī grozījās līdzīgi bezsvara stāvoklī esošam, kailam astronautam. Ar atvērtu muti, lēni plīvojošiem matiem un bārdu. Harijs atspērās ar kājām pret grīdu un piespieda galvu pie griestiem. Ūdens bija piepildījis visu tuneli. Viņš pieliecās, saskatīja uz grīdas savu MP-5 un balto svītru un mēģināja peldēt. Viņš bija zaudējis orientāciju, līdz līķis viņam norādīja virzienu, kurā peldēt, lai atgrieztos atpakaļ sava ceļa sākumā. Harijs peldēja, ieņēmis diagonālu stāvokli attiecībā pret sienām tā, lai šaurā tuneļa dēļ rokām būtu pēc iespējas plašāki vēzieni, un atvairīja, pat nepieļāva, jebkuru citu domu, izņemot to, ka jāpeld uz priekšu. Ūdens viņu necēla augšup, gluži pretēji bruņuveste pārāk stipri vilka lejup. Harijs iedomājās: vai nevajadzētu novilkt mēteli, jo tas bija piepūties un traucēja kustībām. Viņš mēģināja koncentrēties uz to, kas jādara: neskaitot ne metrus, ne sekundes, jāaizpeld atpakaļ līdz šahtai.

Tomēr galvā jau sāka just spiedienu, it kā tā gatavotos uzsprāgt. Un otrā doma tomēr bija klāt. Vasara, piecdesmit metru baseins. Agrs rīts, nav gandrīz neviena cilvēka, spīd saule, Rākela dzeltenā bikini. Oļegam un Harijam jānoskaidro, kurš no viņiem zem ūdens aizpeldēs tālāk. Oļegs pēc slidošanas sezonas bija teicamā formā, bet Harijam labāka bija peldēšanas tehnika. Rākela abus uzmundrināja un, kamēr abi iesildījās, smējās savus brīnišķīgos smieklus. Abi dižojās viņas priekšā: Rākela bija Frongnerbādetes karaliene, bet Oļegs un Harijs pavalstnieki, kas gaida viņas labvēlīgo skatienu. Abi metās ūdenī. Un abi nopeldēja vienādu attālumu. Aizniruši četrdesmit metrus, viņi, sprauslodami un pārliecināti par savu uzvaru, iznira virspusē. Četrdesmit metri. Desmit metri līdz baseina galam. Atgrūžoties no baseina malas, ar brīvām roku kustībām. Mazliet vairāk nekā puse no attāluma līdz šahtai. Izredžu nebija. Šeit būs jāmirst. Tūlīt, ļoti drīz. Likās, ka acis izsprāgs no pieres. Lidmašīna izlidos pusnaktī. Dzeltens bikini. Desmit metru līdz malai. Vēl viens vēziens ar rokām. Varēs arī vēl vienu. Bet tad… tad viņš mirs.

Pulkstenis bija pusčetri naktī. Trulss Berncens riņķoja mašīnā pa Oslo ielām. Sīks lietutiņš klusi čabinājās pret priekšējo vējstiklu. Viņš vizinājās jau divas stundas. Ne tāpēc, ka kaut ko meklētu, bet tāpēc, ka šādas reizes nomierināja. Varēja mierīgi padomāt, un varēja arī neko nedomāt.

Kāds bija izsvītrojis adresi no Harija Hola iegūtā saraksta. Un to nebija izdarījis viņš.

Varbūt viss nebija tik vienkārši, kā viņam šķita.

Trulss vēlreiz domās atkārtoja slepkavības vakara notikumus.

Gusto bija piezvanījis pie viņa durvīm, trīcēdams aiz vajadzības pēc narkotikām, un piedraudējis ziņot par viņu, ja neiedošot tam naudu vijolītei. Nezināmu iemeslu dēļ vijolīti jau vairākas nedēļas bija gandrīz neiespējami dabūt, bija sākusies "Panic in needle park”\ un cena par dozu uzkāpusi vismaz līdz trim tūkstošiem. Trulss atbildēja, ka tad jāaizbrauc līdz bankomātam, viņš tikai paņemšot

1 Amerikāņu filma par narkomāniem, 1971. g. (Tulk. piez.) mašīnas atslēgas. Bija paņēmis arī savu Steyr pistoli, jo nebija ne mazāko šaubu par to, kas jādara. Gusto šos draudus atkārtotu ari turpmāk: narkomāni šajā ziņā ir diezgan paredzami. Bet, kad viņš atgriezās pie durvīm, puisis bija nozudis. Droši vien saoda asinis. Trulss nodomāja, ka labi vien ir, jo Gusto viņu nenodos, ja vien pašam neatlēks savs labums, turklāt viņš pats arī bija piedalījies tajā iebrukumā. Tas notika sestdienā, un Trulsam bija tā sauktā mājas dežūra, kas nozīmēja jāsēž mājās, bet jābūt gatavībā. Tādēļ viņš devās uz “Bākas gaismu”, mazliet palasīja, pavēroja Martīni Ekhofu un iedzēra kafiju. Tad viņš izdzirdēja sirēnas, un pēc dažām sekundēm bija iezvanījies telefons. No Operatīvās centrāles. Tur saņemta ziņa par šāvienu Hausmana ielā 92, un Smago noziegumu nodaļā neesot neviena brīva cilvēka. Māja atradās tikai pārsimt metru attālumā no “Bākas gaismas”, tādēļ Trulss tūlīt metās prom. Viņā ieslēdzās policista instinkti: viņš nopētīja visus ceļā sastaptos cilvēkus, labi apzinādamies, ka šie novērojumi varētu izrādīties ļoti svarīgi. Viens no tādiem bija jauns puisis adītā cepurītē. Trulsam tuvojoties, viņš stāvēja, atspiedies pret mājas sienu, un vēroja policijas mašīnu, kas bija apstājusies pie ieejas durvīm mājā, kurā izdarīts noziegums. Trulss pievērsa viņam uzmanību tāpēc, ka viņam nepatika, ka puisis pārāk dziļi sabāzis rokas savas North Face jakas kabatās. Šim gadalaikam jaka bija pārāk bieza, turklāt ļoti liela, un tās kabatās varēja paslēpt jebko. Puisim bija ļoti nopietna sejas izteiksme, tomēr narkotiku tirgoni jaunais cilvēks neatgādināja. Kad policija no upes puses atveda uz mašīnu Oļegu Fauki, šis puisis strauji pagriezās un devās lejup pa Hausmana ielu. Tagad Trulss varēja, protams, atcerēties vēl vismaz desmit cilvēku, kuriem bija pievērsis uzmanību nozieguma vietas rajonā, un atrast daudz kā aizdomīga viņu uzvedībā.

Bet tieši šo puisi viņš atcerējās tāpēc, ka bija redzējis to vēl vienu reizi. Ģimenes fotogrāfijā, ko Harijs Hols parādīja viņam viesnīcā Leon.

Hols bija jautājis, vai Trulss pazīst Irēni Hansenu. Viņš bija atbildējis: “Nē.” Un tā bija patiesība. Bet viņš nebija pastāstījis Holam, kuru cilvēku fotogrāfijā pazina. Protams, Gusto, taču tur bija vēl viens. Otrs jaunietis. Audžuvecāku dēls. Tā pati nopietnā sejas izteiksme. Un šo puisi viņš bija redzējis līdzās nozieguma vietai.

Trulss apstājās Prinča ielā, netālu no Leon.

Viņa radio bija noskaņots uz policijas frekvenci, un beidzot atskanēja gaidītais ziņojums Operatīvajai centrālei:

-    Nulle-pirmajam. Mēs pārbaudījām ziņojumu par troksni Blinnernveienē. Izskatās, ka tur notikusi īsta kauja. Asaru gāze un pamatīga šaušana. Noteikti bijuši automātiskie ieroči. Viens nošautais. Devāmies uz pagrabu, bet tas ir pilns ar ūdeni. Domāju, ka jāizsauc Delta, lai pārbauda otro stāvu.

-   Vai varat vismaz apstiprināt, ka tur joprojām kāds ir?

-   Atbrauc un pārbaudi pats! Vai nedzirdēji, ko es teicu? Gāze un automātiskie ieroči!

-    Labi, labi! Kas jums vajadzīgs?

-   Četras patruļmašīnas, lai noslēgtu rajonu. Delta, kriminālistu grupa un… varbūt santehniķis.

Trulss Berncens pieklusināja skaņu. Dzirdēja, kā strauji nobremzē kāda mašīna, tad ieraudzīja gara auguma cilvēku šķērsojam ielu tieši mašīnas priekšā. Šoferis nikni signalizēja, bet vīrietis, nepievēršot tam uzmanību, turpināja iet uz viesnīcas pusi.

Trulss Berncens sasprindzināja redzi.

Vai tiešām tas varētu būt viņš? Harijs Hols?

Vīrietis bija ierāvis galvu padiluša mēteļa apkaklē. Tikai tad, kad tas pagrieza galvu un laternas gaisma iespīdēja viņam sejā, Trulss saprata, ka ir kļūdījies. Viņā jautās kaut kas pazīstams, taču tas nebija Hols.

Trulss atspieda galvu pret sēdekļa atzveltni. Tagad viņš zināja. Zināja, kurš ir uzvarējis. Viņš paskatījās uz savu pilsētu, jo tagad tā piederēja viņam. Lietus lāses sitās pret mašīnas jumtu, vēstot, ka Harijs Hols ir miris. Pa vējstiklu plūda lejup lietus asaru tērcītes.

Parasti ap desmitiem vakarā vairums apmeklētāju jau bija nodrāzušies un devušies uz mājām, un pēc tā visa viesnīcā Leon kļuva klusāk. Puisis reģistratūrā tikai mazliet pacēla galvu, kad pa viesnīcas durvīm ienāca lielā auguma vīrs. No mācītāja mēteļa un matiem tecēja lietus straumītes. Senāk puisis bija jautājis Kato, ko tas darījis, ja pēc vairāku dienu prombūtnes atgriežas šādā izskatā, turklāt nakts vidū. Bet saņemtās atbildes par svešu cilvēku nabadzību bija tik nogurdinoši garas, detalizētas un izteiksmīgas, ka viņš pārstāja interesēties. Šonakt Kato izskatījās vairāk noguris nekā parasti.

-  Smaga nakts? puisis tikai pajautāja, cerēdams saņemt atbildi “jā” vai “nē”.

-            Tu taču zini, vecais vīrs noteica un mazliet pasmaidīja.

-     Cilvēki. Cilvēki. Mani nupat gandrīz nogalināja!

-   Tiešām? reģistrators pārjautāja un tūlīt arī nožēloja: droši vien sekos garš stāsts.

-   Viena mašīna gandrīz uzbrauca virsū! Kato, iedams uz kāpņu pusi, paskaidroja.

Jaunais puisis atviegloti uzelpoja un turpināja spēlēt savu Fantom.

Vecais garā auguma vīrs iebāza atslēgu savas istabas durvju slēdzenē un pagrieza to, bet, sev par izbrīnu, konstatēja, ka durvis nav aizslēgtas.

Viņš iegāja. Slēdza gaismu, taču spuldzīte pie griestiem neiedegās. Vecais pacēla galvu un paskatījās apkārt. Dega gaismeklis virs gultas. Tajā sēdošais vīrs bija garš un sakumpis, ģērbies garā mētelī tāpat kā viņš pats. No mēteļa stūriem uz grīdas pilēja ūdens. Viņi nevarēja būt vēl atšķirīgāki, taču šobrīd vecajam pirmo reizi iešāvās prātā, ka viņš lūkojas savā spoguļattēlā.

-   Ko tu dari? viņš nočukstēja.

-   Es, protams, ielauzos, viesis atbildēja. Gribējās redzēt, vai tev nav kādas vērtīgas lietas.

-   Vai kaut ko atradi?

-   Kaut ko vērtīgu? Nē. Bet es atradu, lūk, šo!

Vecais uzķēra to, ko otrs tam pameta. Satvēra pirkstos. Lēni pamāja ar galvu. Iestīvināts kokvilnas auduma gabaliņš U burta veidā. Ne tik balts, kādam tam vajadzētu būt.

-   Tātad tu atradi to pie manis? vecais noprasīja.

-  Jā. Tavā guļamistabā. Drēbju skapī. Uzliec to!

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka gribu atzīties savos grēkos. Un bez tā tu izskaties kails!

Kato paskatījās uz sarunbiedru, kurš sakumpis sēdēja gultā. Ūdens tecēja no viņa matiem, pa rētu, lejup pa vaigukaulu uz zodu un no turienes tālāk uz grīdas. Istabas vienīgo krēslu viņš bija nolicis telpas vidū. Biktskrēsls. Uz galda gulēja atvērta Camel paciņa, tai blakus šķiltaviņas un slapja, salauzta cigarete.

-   Kā vēlies, Harij!

Viņš apsēdās, atpogāja mēteli un ielika U veida apkaklīti tai paredzētajā vietā uz krekla. Kad vecais iebāza roku žaketes kabatā, otrs nodrebēja.

-   Cigaretes! vecais paskaidroja. Mums. Tavējās izskatās, it kā būtu slīkušas.

Policists pamāja, un vecais izvilka roku, turot tajā atvērtu cigarešu paciņu.

-   Tu labi runā norvēģiski!

-   Mazliet labāk nekā zviedriski. Kad es runāju zviedriski, tu, norvēģis būdams, nedzirdi akcentu!

Harijs izņēma vienu no melnajām cigaretēm. Aplūkoja to.

-   Tu gribi sacīt krievu akcentu?

-   Sobranie Black Russian, vecais sacīja. Vienīgās labās cigaretes, ko Krievijā var dabūt. Tagad tās, protams, ražo Ukrainā. Es mēdzu tās zagt no Andreja. Starp citu, kā ir ar Andreju?

-   Slikti, policists, ļaujot vecajam aizdegt savu cigareti, atbildēja.

-   Sāpīgi dzirdēt. Attiecībā uz slikto: tev vajadzēja būt mirušam, Harij! Es zinu, ka tu biji tunelī, kad atvēru slūžas!

-   Biju.

-   Slūžas atvērās vienlaicīgi, un ūdenstorņi bija pilni. Tevi vajadzēja atmest uz vidusdaļu!

-   Atmeta!

-   Tad es nesaprotu. Vairums cilvēku dabū šoku un noslīkst tuneļa vidū!

Policists pa mutes kaktiņu izpūta dūmus.

-   Kā Pretošanās kustības vīri, kuri ieradās pēc gestapo šefa?

-   Es nezinu, vai tie, pa īstam atkāpjoties, kādreiz izmantoja savus slazdus.

-   Tu gan izmantoji. Gadījumā ar policijas aģentu!

-   Viņš bija līdzīgs tev, Harij! Cilvēki, kuri strādā idejas dēļ, ir bīstami. Gan paši sev, gan apkārtējiem. Tev vajadzēja noslīkt tāpat kā viņam!

-   Bet, kā redzi, tomēr esmu šeit!

-  Joprojām nesaprotu, kā tas iespējams. Vai tu apgalvo, ka, iekļūstot ūdens virpulī, tev plaušās bija pietiekami daudz gaisa, lai pilnā apģērbā ledusaukstā ūdenī nopeldētu pa šauru tuneli astoņdesmit metrus?

-   Nē!

-   Nē? vecais, patiesi ieintriģēts, pasmaidīja.

-   Nē, plaušās man bija pārāk maz gaisa. Tā pietika tikai četrdesmit metriem.

-   Un tālāk?

-   Pēc tam mani izglāba.

-   Izglāba? Kas?

-   Tas, kas, kā tu saki, esot īpaši labs dibenā. Harijs pacēla tukšo viskija pudeli. Jim Beam.

-   Tevi izglāba viskijs?

-   Viskija pudele!

-   Tukša viskija pudele?

-   Gluži pretēji. Pilna!

Harijs ielika cigareti mutes kaktiņā, atskrūvēja korķīti, apgrieza pudeli otrādi un pacēla to virs galvas.

-   Pilna ar gaisu!

Vecais neticīgi paskatījās uz Hariju.

-   Tu…?

-   Pēc tam kad man plaušās izbeidzās gaiss, visgrūtāk bija pielikt muti pie pudeles, apgriezt to otrādi tā, lai gaiss celtos uz augšu, un ieelpot. Līdzīgi gadās, pirmo reizi ienirstot: ķermenis protestē. Tam ir ierobežotas zināšanas fizikā, un tas domā, ka sarīsies ūdeni un noslīks. Vai zināji, ka plaušās pietiek vietas četriem litriem gaisa? Jā, pilna pudele ar gaisu un mazliet gribasspēka bija pietiekami, lai nopeldētu vēl četrdesmit metrus. Policists nolika pudeli, izņēma no mutes kaktiņa cigareti un skeptiski paskatījās uz to. Vāciešiem vajadzēja izbūvēt nedaudz garāku tuneli.

Harijs paskatījās uz veco, redzēja, kā viņa grumbainā seja sašķobās. Saklausīja viņa smieklus. Tie atgādināja laivas motora tarkšķus.

-   Es zināju, ka tu esi citāds, Harij! Tu man stāstīji, ka gribēji atgriezties Oslo pēc tam, kad biji uzzinājis par Oļegu. Es apjautājos par tevi. Tagad saprotu, ka baumas nav bijušas pārspīlētas!

-   Tā gan! Harijs noteica, nenovēršot acis no mācītāja kopā saliktajām rokām.

Pats viņš sēdēja uz gultas maliņas, abas kājas nolaidis uz grīdas, it kā būtu gatavs skrējienam, visu svaru tā balstot uz kāju pirkstiem, ka varēja sajust tievo neilona aukliņu starp kurpes zoli un grīdu.

-   Un kā ir ar tevi, Rūdolf? Vai baumas par tevi ir pārspīlētas?

-   Kuras tieši?

-   Ak tā? Piemēram, tās, ka tu Gēteborgā esot vadījis heroīna līgu un nogalinājis tur vienu policistu!

-   Izklausās tā, it kā grēki būtu jāizsūdz man, nevis tev?

-   Es tikai iedomājos, ka pirms nāves tev sagribēsies pārlikt savu grēku nastu uz Jēzu.

Jauni laivas motora tarkšķiem līdzīgie smiekli.

-   Lieliski, Harij! Lieliski! Jā, mums nācās viņu likvidēt! Viņš bija mūsu dedzinātājs, un man radās sajūta, ka viņam nevar uzticēties. Un es nevarēju vēlreiz nokļūt cietumā. Noslēgtās telpas smacīgums tur sagrauž tavu dvēseli tāpat kā pelējums saēd sienas. Katra diena atņem pa gabaliņam, un tevi tiek iznīcināts cilvēks, Harij! Kaut ko tādu es novēlu vienīgi savam lielākajam ienaidniekam. Viņš paskatījās uz Hariju. Tādam, kuru es ienīstu vairāk par visu pasaulē.

-   Tu zini, kādēļ es atgriezos Oslo. Bet kāds bija tavs iemesls? Es domāju Zviedrijas tirgus ir tikpat labs kā Norvēģijā.

-   Tāds pats iemesls kā tev, Harij!

-   Tāds pats?

Rūdolfs Asajevs ievilka dūmus no melnās cigaretes un tad atbildēja:

-   Aizmirsti! Pēc tās slepkavības policija mina man uz papēžiem. Un jābrīnās, cik tālu, neraugoties uz visu, Norvēģija atrodas no Zviedrijas!

-   Un tad, kad atgriezies, tu kļuvi par noslēpumaino Dubaju. Par cilvēku, kuru neviens nav redzējis. Par cilvēku, kurš naktīs klīst pa pilsētu. Par Kvadratūras spoku!

-   Man vajadzēja slēpties. Ne tikai darījumu dēļ, bet ari tāpēc, ka Rūdolfa Asajeva vārds uzjundītu policijai nepatīkamas atmiņas.

-             Septiņdesmitie un astoņdesmitie gadi! Harijs ieteicās.

-     Heroīna lietotāji mira kā mušas. Bet tu, mācītāj, varbūt pieminēji tos savās lūgšanās?

Vecais paraustīja plecus.

-    Neviens taču nenosoda cilvēkus, kuri ražo sporta mašīnas, izpletņus, vieglos ieročus vai citas lietas, ko cilvēki iegādājas prieka pēc, un kuri vēlāk sūta tos nāvē! Es piegādāju to, ko kāds vēlas pirkt, tādā kvalitātē un par tādu cenu, kas mani dara konkurētspējīgu. Ko pircēji dara ar šo preci lai paliek viņu ziņā. Tu taču zini, ka ir daudzi veiksmīgi sabiedrības locekļi, kas lieto opiātus?

-  Jā. Es biju viens no tiem. Starpība starp tevi un sporta mašīnu ražotāju ir tāda, ka tava nodarbe ir aizliegta ar likumu!

-   Ir jābūt piesardzīgam un nevajag jaukt likumu ar morāli, Harij!

-   Tātad tu uzskati, ka tavs Dievs atbrīvos tevi no atbildības?

Vecais atbalstīja zodu plaukstā. Harijs redzēja, ka viņš ir noguris,

taču iedomājās, ka nogurums var būt teatrāls, un uzmanīja viņa kustības.

-   Es zināju, ka tu esi centīgs policists un morālists, Harij! Oļegs, kad bija kopā ar Gusto, daudz runāja par tevi. Vai tu to zināji? Oļegs tevi mīlēja tā, kā katrs tēvs vēlētos, lai dēls viņu mīl. Dedzīgiem morālistiem un pēc mīlestības izslāpušiem tēviem tādiem kā mēs piemīt milzīga enerģija. Mūsu vājība ir tā, ka mēs esam paredzami. Tava ierašanās bija tikai laika jautājums. Mums ir cilvēks Oslo lidostā, kurš pārlūko pasažieru sarakstus. Mēs zinājām, ka tu lidosi, pirms vēl biji Honkongā iekāpis lidmašīnā.

-   Mm. Vai tas bija dedzinātājs, Trulss Berncens?

Atbildes vietā vecais tikai pasmaidīja.

-   Un Isabelle Skeijena pilsētas domē? Vai ari ar viņu tu sadarbojies?

Vecais smagi nopūtās.

-   Tu taču zini, ka atbildes uz šiem jautājumiem es paņemšu līdzi kapā. Es labprāt miršu kā suns, bet ne kā ziņotājs.

-   Labi! Harijs noteica. Kas notika tālāk?

-   Andrejs veda tevi no lidostas līdz viesnīcai Leon. Tēlojot Kato, es dzīvoju dažādās līdzīgās viesnīcās, un Leon ir vieta, kurā esmu daudz uzturējies. Tādēļ es iereģistrējos nākamajā dienā pēc tevis.

-   Kāpēc?

-   Lai sekotu tam, ko tu dari. Gribēju redzēt, vai tu mums netuvojies.

-   Tāpat kā toreiz, kad te dzīvoja Žokejmice?

Vecais pamāja ar galvu.

-   Es sapratu, ka tu vari kļūt bīstams, Harij! Bet tu man patiki. Tādēļ vairākkārt mēģināju tevi draudzīgi brīdināt. Viņš nopūtās.

-      Tomēr tu neklausījies. Tas ir dabiski. Tādi cilvēki kā tu un es, Harij, mēs nekad neieklausāmies brīdinājumos. Tādēļ mums veicas. Un arī tādēļ mēs beigās vienmēr krītam.

-   Mm. No kā tu baidījies, ko es varētu darīt? Panākt, lai Oļegs visu izstāsta?

-   Ari tas. Oļegs nekad nebija mani redzējis, bet es nezināju, ko Gusto viņam ir pastāstījis par mani. Diemžēl nevarēju uzticēties Gusto, it īpaši pēc tam, kad viņš pats sāka lietot vijolīti.

Vecā skatiens pēkšņi pārvērtās, un Harijs saprata, ka tas nav aiz noguruma. Tās bija sāpes. Skaudras, asas sāpes.

-   Tātad, kad saprati, ka Oļegs varētu runāt ar mani, tu mēģināji viņu nogalināt. Kad tas neizdevās, tu piedāvājies man palīdzēt. Lai es aizvestu tevi līdz vietai, kur Oļegs slēpjas.

Vecais lēni pamāja ar galvu.

-   Tur nav nekā personīga, Harij! Tie ir tikai spēles noteikumi šajā nozarē. Ziņotāji tiek novākti. Tu to zināji, vai ne?

-  Jā, zināju. Bet tas nenozīmē, ka es tevi nenogalināšu par to, ka esi pildījis savus noteikumus!

-   To tu saki visu laiku! Kāpēc neesi to jau izdarījis? Vai neuzdrošinies? Baidies, ka degsi elles ugunīs, Harij?

Harijs nodzēsa cigareti uz galda virsmas.

-   Tādēļ, ka vispirms vēlos uzzināt dažas lietas. Kādēļ tu nogalināji Gusto? Vai baidījies, ka viņš varētu tevi nodot?

Vecais atbraucīja sirmos matus aiz milzīgajām ausīm.

-   Gusto vēnās plūda sliktas asinis, tāpat kā man. Viņš jau pēc savas dabas bija nodevējs. Būtu nodevis mani jau agrāk, taču viņam no tā nebūtu atlēcis nekāds labums. Bet tad viņu pārņēma izmisums, jo vajadzēja vijolīti. Tā ir tīrā ķīmija. Miesa ir spēcīgāka par garu. Kad rodas vajadzība pēc narkotikām, mēs visi kļūstam par nodevējiem.

-  Jā! Harijs piekrita. Tad visi kļūstam nodevēji!

-   Es… vecais ieklepojās, …biju spiests aizsūtīt viņu ceļojumā.

-   Ceļojumā?

-  Jā. Pa jūru. Noslīkt. Pazust. Es taču sapratu, ka nevaru viņam ļaut pārņemt darījumus. Viņš bija pietiekami gudrs tas mantots no tēva. Bet viņam trūka mugurkaula. Tas no mātes. Es mēģināju uzvelt viņam atbildību, bet šo pārbaudījumu viņš neizturēja. Vecais turpināja atglaust matus, aizvien spēcīgāk un spēcīgāk, it kā tajos būtu kaut kas ieķepis un viņš vēlētos matus iztīrīt. Neizturēja pārbaudījumu. Sliktas asinis. Tad izlēmu, ka tam jābūt kādam citam. Vispirms iedomājos par Andreju un Peteru. Vai satiki viņus? Sibīrijas kazaki no Omskas. Vārds kazak nozīmē brīvs cilvēks. Vai zināji to? Andrejs un Peters bija mana armija, mana staņica1 . Viņi ir uzticīgi savam atamanam līdz nāvei. Bet Andrejs un Peters nebija darījumu cilvēki, vai saproti?

Harijs ievēroja, ka vecais žestikulē ar rokām, it kā gremdētos pārdomās.

-   Es nevarēju viņiem atstāt savu veikalu. Tad nospriedu, ka tam jābūt Sergejam. Viņš bija jauns, viņam visa dzīve priekšā, viņu varētu izveidot…

' Ciemats (krievu vai.). (Tulk. piez.)

-   Tu man sacīji, ka reiz tev pašam varbūt bijis dēls.

-   Sergejs varbūt neprata tā rēķināt kā Gusto, bet viņš bija disciplinēts. Ambiciozs. Gatavs darīt visu nepieciešamo, lai kļūtu par atamanu. Es atdevu viņam nazi. Atlika vienīgi pēdējais pārbaudījums. Senos laikos kazakam, lai kļūtu par atamanu, vajadzēja vienam doties taigā un atgriezties ar sasietu dzīvu vilku. Sergejs gribēja kļūt par atamanu, bet man vajadzēja pārliecināties, ka viņš spēj izdarīt “to, čto nužno".

-   Ko izdarīt?

-   To, kas vajadzīgs.

-   Vai Gusto bija tavs dēls?

Vecais atbraucīja matus tik spēcīgi, ka viņa acis pārvērtās par šaurām spraudziņām.

-   Kad mani iebāza cietumā, Gusto bija sešus mēnešus vecs. Viņa māte meklēja mierinājumu, kur vien spēja. īsu bridi. Viņa nebija spējīga rūpēties par dēlu.

-   Heroīns?

-   Sociālais dienests atņēma viņai Gusto un atdeva audžuvecākiem. Viņi vienojās, ka manis, cietumnieka, nav. Deviņdesmit pirmā gada ziemā viņa pārdozēja. Jau agrāk vajadzēja to izdarīt.

-   Tu teici, ka atgriezies Oslo tā paša iemesla dēļ kā es. Dēla dēļ.

-   Padzirdēju, ka viņš aizgājis no audžuvecākiem, ka viņš esot grūti audzināms. Es, vienalga, jau biju domājis pamest Zviedriju, un konkurence Oslo nebija īpaši liela. Noskaidroju, kur Gusto atrodas. Vispirms pavēroju viņu no attāluma. Viņš bija tik skaists. Tik ellīgi glīts. Kā viņa māte, protams. Varēju vienkārši sēdēt un skatīties uz viņu. Skatīties un skatīties, un domāt, ka tas ir mans dēls, manis paša… Vecā balss apklusa.

Harijs pameta skatienu lejup, uz neilona auklu, ko bija dabūjis jauna aizkaru stieņa vietā, un ar kurpes zoli piespieda to pie grīdas.

-   Un tad tu iesaistīji viņu savos darījumos. Un pārbaudīji, vai viņš spētu vadīt.

Vecais apstiprinoši pamāja. Un nočukstēja:

-   Bet es nekad neko nestāstīju. Viņš nomira, nezinot, ka esmu viņa tēvs!

-   Kādēļ pēkšņi tāda steiga?

-   Steiga?

-   Kādēļ tev vajadzēja kādu, kurš tik ātri spētu visu pārņemt? Vispirms Gusto, pēc tam Sergejs?

Vecais gurdeni pasmaidīja. Paliecās krēslā uz priekšu. Tagad viņu apspīdēja virs gultas esošā lampiņa.

-   Es esmu slims.

-   Mm. Tā jau domāju. Vēzis?

-   Ārsti deva man vienu gadu. Tas bija pirms sešiem mēnešiem. Svētais nazis, ko Sergejs izmantoja, gulēja man zem matrača. Vai savā naža radītajā rētā jūti sāpes? Nazis pārvadīja manas ciešanas uz tevi, Harij!

Harijs lēni pamāja ar galvu. Viss saskanēja. Un ari nesaskanēja.

-  Ja tev atlicis vairs tikai pusgads, ko dzīvot, kādēļ tik ļoti baidies tikt nodots, ka esi gatavs nogalināt pats savu dēlu? Viņa ilgā dzīve pret tavu īso?

Vecais apslāpēti ieklepojās.

-   Urkas un kazaki ir pulka karavīri, Harij. Mēs zvēram pildīt goda kodeksu un turamies pie sava solījuma. Nevis akli, bet apzinīgi. Mēs esam iemācījušies apvaldīt savas jūtas, un tas dod mums varu pār savām dzīvībām. Ābrams ziedoja savu dēlu, jo…

-   …tā darīt viņam lika Dievs. Man nav ne jausmas, par kādu kodeksu tu runā, bet vai tajā ir teikts, ka tas ir normāli, ja astoņpadsmitgadīgs jauneklis, tāds kā Oļegs, sēž cietumā par taviem noziegumiem?

-   Harij, Harij! Vai tu nesaprati? Es nenogalināju Gusto!

Harijs skatījās vecajam tieši acīs.

-   Vai tu nupat neteici, ka tas bijis tavs kodekss? Ja būs vajadzīgs, tad nogalināsi pats savu dēlu?

-  Jā, bet es teicu arī to, ka esmu piedzimis pie sliktiem cilvēkiem. Es mīlu savu dēlu un nekad neatņemtu Gusto dzīvību. Gluži pretēji. Es nolādu Ābramu un viņa Dievu!

Vecā smiekli pārgāja klepū. Viņš satvēra ar rokām krūtis un klepus lēkmē paliecās uz priekšu.

Harijs samirkšķināja acis.

-   Un kurš tad viņu nogalināja?

Vecais izslējās. Labajā rokā viņam bija revolveris. Liels un neglīts, tas izskatījās vēl vecāks par tā īpašnieku.

-   Tev vajadzēja zināt, ka pie manis nav ko nākt bez ieroča, Harij!

Harijs neatbildēja. Viņa MP-5 gulēja applūdušā pagraba tuneļa

dibenā, bet šautene palika pie Trulsa Bemcena.

-   Kurš nogalināja Gusto? Harijs atkārtoja jautājumu.

-   To varēja izdarīt jebkurš.

Harijam likās, ka būtu sadzirdējis klikšķi, kad vecā pirksts pieskārās gailim.

-   Nogalināt nav pārāk grūti, Harij! Vai piekrīti?

-   Piekrītu! Harijs atbildēja un pacēla kāju.

Zem kurpes atskanēja viegla šņākoņa tievā neilona aukliņa uzvijās augšā pie aizkaru stieņa.

Harijs ieraudzīja neizpratni vecā acis, redzēja, kā viņa smadzenes zibens ātrumā apstrādā niecīgo informāciju.

Griestu lampa, kas nedega.

Krēsls, kas stāvēja tieši istabas vidū.

Harijs, kurš nebija viņu pārmeklējis.

Harijs, kurš vispār nebija izkustējies no vietas, kur sēdēja.

Varbūt viņš tagad pustumsā ieraudzīja arī neilona aukliņu, kas aizšāvās no Harija kurpes apakšas uz aizkaru stieni un tālāk uz griestu lampas āķi tieši viņam virs galvas. Turp, kur nekādas lampas vairs nav, bet ir vienīgais, ko Harijs, izņemot apkaklīti, bija paķēris līdzi no Blinnernveienes. Tas vienīgais turējās Harija galvā, kad viņš, slapjš un aizelsies, gulēja lieliskajā Rūdolfa Asajeva baldahīna gultā, kad acu priekšā zibēja melni punktiņi, kad viņš jebkurā mirklī varēja zaudēt samaņu un tomēr cīnījās, lai paliktu pie pilnas apziņas un noturētos šajā pusē tumsai. Tad viņš bija piecēlies, iegājis otrā guļamistabā un paņēmis žuk, kas gulēja blakus Bībelei.

Rūdolfs Asajevs noliecās pa kreisi tieši laikā, lai ķieģeļa tērauda naglas neiecirstos galvā. Tās trāpīja ķermenī starp atslēgkaulu un muskuli tajā vietā, kur tas pāriet nervu pinumā plexus cervico brachialis. Kad viņš divas sekundes simtdaļas vēlāk nospieda mēlīti, pleca muskulis bija tā paralizēts, ka roka ar revolveri noslīdēja septiņus centimetrus uz leju. Pulveris degdams šņāca tūkstošo daļu sekundes kamēr lode šāvās pa vecā nagana stobru. Trīs tūkstošdaļas sekundes vēlāk tā ieurbās gultas malā starp Harija kājām.

Harijs piecēlās. Atbrīvoja nazim drošinātāju un nospieda tā podziņu. Spals viegli nodrebēja, un izšāvās asmens. Zemā atvēzienā gar gurnu viņš pameta roku uz priekšu, un garais, plānais naža asmens ietriecās starp mēteļa atlokiem mācītāja kreklā. Harijs sajuta atsperīgo auduma un miesas pretestību, tad asmens viegli ieslīdēja dziļāk, līdz pat spalam. Viņš palaida nazi vaļā, zinādams, ka Rūdolfs Asajevs tūlīt nomirs. Krēsls apgāzās, un krievs ar vaidu nokrita uz grīdas. Viņš atbrīvojās no krēsla, bet palika guļam, sarāvies čokurā kā ievainota, taču joprojām bīstama lapsene. Harijs, plati iepletis kājas, noliecās pār Asajevu un izvilka nazi. Ieraudzīja neticami tumšas asinis. Laikam iztecējušas no aknām! Asajeva kreisā roka, taustīdamās pēc revolvera, gramstījās pa grīdu ap paralizēto labo roku. Vienu mirkli Harijam sagribējās, kaut viņš to atrastu un viņam rastos iemesls…

Harijs paspēra revolveri sāņus. Dzirdēja, kā tas atsitas pret sienu.

-   Dzelzi! vecais nočukstēja. Svētī mani ar manu dzelzi, manu zēn! Dedzina! Mūsu abu dēļ dari tam galu!

Harijs uz mirkli aizvēra acis. Juta, ka ir to zaudējis, ka tā vairs nav. Nav vairs naida. No lieliskā baltā naida, no degvielas, kas bija devusi viņam spēku darboties, pēkšņi nekas vairs nebija palicis.

-   Nē, paldies! Harijs atteicās. Pārkāpa viņam pāri, pagāja sāņus un aizpogāja slapjo mēteli. Es tagad iešu, Rūdolf Asajev. Puisim reģistratūrā palūgšu, lai piezvana ātrajiem. Pēc tam piezvanīšu savam bijušajam šefam un pateikšu, kur viņi var tevi atrast.

Vecais klusi iesmējās. Mutes kaktiņos parādījās gaišsarkani gaisa burbulīši.

-   Nazis, Harij! Tā nav slepkavība, es esmu jau miris! Tu nenonāksi ellē to es tev apsolu! Pie durvīm pateikšu, lai nelaiž tevi iekšā!

-   No elles es nebaidos! Harijs iebāza mēteļa kabatā slapjo Camel paciņu. Bet es esmu policists. Mūsu darbs ir aizvest iespējamos likumpārkāpējus līdz tiesai.

Vecajam ieklepojoties, atkal parādījās gaisa burbulīši.

-   Aiziet, Harij! Tava šerifa zvaigzne ir no plastmasas! Es esmu slims, un tiesnesis var man piedāvāt vienīgi aprūpi, buču uz vaiga un morfīnu. Es esmu nogalinājis tik daudzus! Konkurentus, ko esmu kāris uz tiltiem. Kalpotājus kā to pilotu, kuru nositām ar ķieģeli. Arī policistus. Žokejmici. Andreju un Peteru es aizsūtīju uz tavu numuru, lai tevi nošauj. Tevi un Trulsu Berncenu. Vai zini, kāpēc? Lai izskatītos tā, it kā jūs būtu nogalinājuši viens otru! Kā pierādījumus mēs būtu atstājuši ieročus! Nu, Harij!

Harijs noslaucīja naža asmeni gultas palagā.

-   Kādēļ jūs gribējāt nogalināt Berncenu? Viņš taču strādāja jūsu labā!

Asajevs pagriezās uz sāna, un šķita, ka viņam kļuvis vieglāk elpot. Dažas sekundes tā pagulējis, viņš atbildēja:

-   Risku summa, Harij! Man nezinot, viņš aplaupīja heroīna noliktavu Alnabrū. Tas nebija mans heroīns, bet, kad tu uzzini, ka tavs dedzinātājs ir tik alkatīgs, ka nevari vairs viņam uzticēties, turklāt zina pietiekami daudz, lai varētu tevi iegāzt, tad risku summa ir kļuvusi pārāk liela. Un tādos gadījumos man līdzīgi darījumu cilvēki no riskiem atbrīvojas, Harij. Un mēs ieraudzījām lielisku iespēju atrisināt uzreiz divas problēmas. Tevi un Berncenu! Viņš klusi iesmējās. Tāpat kā es mēģināju nogalināt tavu puiku Botsenā. Vai dzirdēji? Izjūti taču naidu, Harij! Es gandrīz piebeidzu tavu puišeli!

Harijs apstājās pie durvīm.

-   Kurš nogalināja Gusto?

-   Cilvēki dzīvo saskaņā ar naida evaņģēliju. Seko naidam, Harij!

-   Kas ir tavas kontaktpersonas policijā un pilsētas domē?

-  Ja pateikšu, vai palīdzēsi man izbeigt šo visu?

Harijs paskatījās uz Asajevu. īsi pamāja ar galvu. Cerēja, ka meli nebūs redzami.

-   Panāc tuvāk! vecais nočukstēja.

Harijs pieliecās. Un pēkšņi vecā vīra roka stingri sagrāba viņu aiz mēteļa atloka un pievilka sev klāt. Čērkstoša balss klusi iešņāca Harijam ausī:

-  Tu jau zini, kas es samaksāju vienam cilvēkam, lai tas atzīstas Gusto slepkavībā, Harij! Bet tu nospriedi, ka es to daru tāpēc, ka nevaru tikt klāt Oļegam, kamēr viņš kādā slepenā vietā izcieš savu sodu. Tu kļūdies! Manam cilvēkam policijā ir pieeja liecinieku aizsardzības programmai. Es būtu varējis nodurt Oļegu, lai kur viņš atrastos. Bet es pārdomāju, negribēju ļaut viņam tik viegli…

Harijs mēģināja atbrīvoties, bet vecais turēja viņu stingri.

-  Es gribēju pakārt viņu aiz kājām un uzmaukt galvā plastmasas maisiņu, Harij! Vecā balss burbuļoja. Galvu caurspīdīgā plastmasas maisiņā! Un liet ūdeni uz pēdām! Ūdens plūst lejup pa ķermeni un krājas maisiņā. Es to būtu nofilmējis. Ar visu skaņu, lai tu varētu dzirdēt kliedzienus! Un pēc tam filmiņu būtu aizsūtījis tev! Un, ja tu mani atstāsi, es savu nodomu nemainīšu. Tu būsi pārsteigts, Harij, cik ātri viņi mani atbrīvos pierādījumu trūkuma dēļ! Un tad es viņu atradīšu, Harij, es zvēru! Pārbaudi tikai savu vēstuļu kastīti, un tu atradīsi tajā DVD!

Harijs rīkojās instinktīvi, vienkārši izmeta roku. Juta, kā izlec asmens. Iegrimst. Viņš pagrieza. Dzirdēja, kā vecais sāk elsot. Turpināja griezt. Aizvēra acis un juta, kā iekšējie orgāni sagriežas un plīst. Un, kad beidzot izdzirdēja vecā kliedzienu, likās, ka kliedz pats Harijs.

42.    NODAĻA

Harijs pamodās. Saule apspīdēja vienu viņa sejas pusi. Vai kāda skaņa būtu viņu pamodinājusi?

Viņš piesardzīgi pavēra aci un pašķielēja.

Dzīvojamās istabas logs un zilas debesis. Nevienas skaņas, vismaz šobrīd klusums.

Viņš ievilka nāsīs gaisu no piesmēķētā dīvāna un pacēla galvu. Atcerējās, kur atrodas.

No Asajeva numura viņš bija devies uz savu istabu, mierīgi sakravājis ādas čemodānu, pa sētas puses kāpnēm atstājis viesnīcu un ar taksometru aizbraucis līdz vienīgajai vietai, kur varēja būt drošs, ka neviens viņu neatradīs, līdz Nībaka vecāku mājai Opsalā. Nelikās, ka pēc viņa pēdējā apmeklējuma te kāds būtu parādījies, un Harijs vispirms bija ķēries pie atvilktņu pārbaudes virtuvē un vannasistabā, meklējot sāpju remdinošus līdzekļus. Viņš bija ieņēmis četras tabletes, nomazgājis vecā asinis no rokām un nokāpis pagrabā paskatīties, vai Stīgs Nībaks ir izlēmis.

Nībaks bija izlēmis.

Tad viņš bija uzkāpis augšā, izģērbies, izkāris apģērbu vannasistabā žāvēšanai, atradis vilnas segu un aizmidzis uz dīvāna, nepaspējis padomāt par ko citu.

Harijs piecēlās un izgāja virtuvē. Ieņēma vēl divas sāpju remdējošas tabletes un uzdzēra virsū glāzi ūdens. Atvēra ledusskapi un ielūkojās tajā. Tas bija pilns ar daudziem dārgiem produktiem, acīmredzot Irēne tika labi ēdināta. Atgriezās vakardienas nelabums, un viņš saprata, ka nespēs neko ieēst. Harijs iegāja atpakaļ istabā.

Vakar viņš, paspējis ievērot bāra skapīti, bija riņķojis ap to, līdz iemeties dīvānā.

Harijs atvēra bāra durtiņas. Tukšs. Viņš atviegloti uzelpoja. Aptaustīja kabatu. Neīstais saderināšanās gredzens. Un šajā brīdi saklausīja skaņu.

To pašu skaņu, kas, viņaprāt, bija Hariju pamodinājusi.

Viņš piegāja pie atvērtajām pagraba durvīm. Ieklausījās. Džo Zavinuls? Harijs nokāpa lejā un apstājās pie pieliekamās telpas durvīm. Ieskatījās caur sietiņu iekšpusē. Stīgs Nībaks lēni griezās kā astronauts bezsvara stāvoklī. Vai tik mobilā telefona vibrācija viņa bikšu kabatā nav iedarbojusies līdzīgi propelleram? Zvana melodija šie četri vai, pareizāk, trīs toņi no grupas Weather Report dziesmas “Palladium’’ likās kā aicinājums no viņsaules. Un tieši tā Harijs ari nodomāja, ņemot ārā no kabatas telefonu: Stigs Nībaks zvana viņam un vēlas parunāt.

Harijs paskatījās uz numuru displejā un nospieda atbildes taustiņu. Viņš pazina reģistratores balsi no Onkoloģijas klīnikas.

-   Stīg! Hallo! Vai tu tur esi? Vai tu dzirdi mani? Mēs mēģinājām tev zvanīt, Stīg, kur tu esi? Tev vajadzēja būt sanāksmē, vairākās sanāksmēs, mēs uztraucamies! Martins bija aizbraucis pie tevis, bet mājās ari tevis nebija. Stīg?

Harijs pārtrauca savienojumu un iebāza telefonu kabatā. Tas viņam noderēs, jo Martlnes aparāts peldēšanas laikā bija sabojāts.

Viņš paņēma virtuvē krēslu un apsēdās verandā. Priekšpusdienas saule spīdēja tieši sejā. Harijs izņēma cigarešu paciņu, izvilka vienu no melnajām, manierīgajām cigaretēm un aizsmēķēja. Derēs! Viņš uzspieda labi zināmo numuru.

-   Rākela.

-   Sveika, tas esmu es.

-   Harij? Es nepazīstu tavu numuru!

-   Man ir jauns telefons.

-   Ā! Prieks dzirdēt tavu balsi! Vai viss izdevās?

-  Jā! Harijs atbildēja un, saklausījis prieku viņas balsī, pasmaidīja. Viss izdevās!

-   Vai ir silts?

-   Ļoti silts. Spīd saulīte, un es drīz brokastošu.

-   Brokastosi? Vai pie tevis tur nav ap pulksten četriem vai tamlīdzīgi?

-   Laika joslu maiņa, Harijs paskaidroja. Lidmašīnā neizdevās pagulēt. Es dabūju mums glītu viesnīcu. Tā atrodas Suhumvitā.

-   Tu nemaz nenojaut, cik ļoti priecāšos, kad tevi atkal satikšu, Harij!

-   Es…

-   Nē, pagaidi, Harij! Es runāju nopietni. Visu nakti negulēju un domāju. Viss ir pareizi. Mēs tiksim galā! Tas arī ir pareizi, ka tiksim galā! Ai, iedomājies tikai, Harij, ja es būtu teikusi “nē”!

-   Rākela…

-   Es mīlu tevi, Harij. Mīlu tevi! Vai tu klausies? Vai dzirdi, cik šis vārds ir banāls, dīvains un fantastisks? Tas ir kā tāda spilgti sarkana kleita, ko tev tiešām jāgrib nēsāt. Mīlu tevi! Vai nerunāju pārāk daudz?

Viņa iesmējās. Harijs aizvēra acis un juta, kā brīnišķīgākā saule pasaulē skūpsta viņa ādu un brīnišķīgākie smiekli pasaulē skūpsta viņa ausu bungādiņas.

-   Harij? Vai tu tur esi?

-Jā!

-   Savādi. Liekas, ka tu esi tik tuvu.

-   Mm. Drīz es būšu ļoti tuvu, mīļotā!

-   Pasaki vēlreiz!

-   Ko?

-   Mīļotā.

-   Mīļotā!

-   Mmm.

Harijs juta, ka sēž uz kaut kā cieta, kas atrodas bikšu aizmugures kabatā. Viņš to izņēma. Gredzena pārklājums saulē atmirdzēja līdzīgi zeltam.

-   Paklau! viņš ieteicās un noglaudīja ar pirksta galu melno robiņu. Tu taču nekad neesi bijusi precējusies, vai ne?

Viņa neatbildēja.

-   Hallo? Harijs ierunājās.

-   Hallo.

-   Kā, tavuprāt, tas būtu?

-   Nejoko, Harij!

-   Es nejokoju. Es taču zinu, ka tu nespētu iedomāties apprecēties ar parādu iekasētāju Honkongā.

-   Tā? Ar ko tad es spētu iedomāties apprecēties?

-   Es nezinu. Ko tu teiktu par civilistu un izbijušu policistu, kurš Policijas akadēmijā lasa lekcijas par slepkavību izmeklēšanas metodēm?

-   Neizklausās, ka es kādu no tiem pazītu.

-   Varbūt vari ar kādu iepazīties. Ar kādu, kurš var tevi pārsteigt. Ir notikušas ari neparastākas lietas!

-   Tu vienmēr esi teicis, ka cilvēki nemainās!

-  Ja nu es tagad esmu tas, kurš apgalvo, ka cilvēki var mainīties, tad tas droši vien pierāda, ka tie spēj mainīties!

-   Veikli!

-   Hipotētiski pieļausim, ka man ir taisnība. Ka cilvēki spēj mainīties. Un ka ir iespējams dažas lietas atstāt pagātnē.

-   Blenzt uz spokiem, līdz tie izzudīs?

-   Ko teiksi?

-   Par ko?

-   Par manu hipotētisko jautājumu precēties.

-   Vai tas būtu bildinājums? Hipotētisks? Pa telefonu?

-   Tu nedaudz pārspīlē. Es tikai sēžu saulītē un pļāpāju ar diezgan simpātisku meiteni!

-   Un es lieku nost telefonu!

Rākela pārtrauca sarunu, un Harijs ar aizvērtām acīm un platu smaidu sejā noslīga uz virtuves galda. Saulīte sildīja, sāpju nejuta. Pēc četrpadsmit stundām viņš redzēs Rākelu. Harijs iztēlojās viņas sejas izteiksmi, kad viņa Gardermūenē dosies uz izeju iekāpšanai lidmašīnā un ieraudzīs Hariju, kas sēž un viņu gaida. Viņas skatienu, kad Oslo izzudīs no redzesloka. Viņas galvu, kas, Rākelai iemiegot, noslīdēs uz viņa pleca.

Viņš tā sēdēja, līdz pēkšņi kļuva vēsāks. Harijs mazliet pavēra vienu aci. Saulei priekšā bija aizslīdējusi mākoņa maliņa, tomēr tas nelikās bīstams.

Viņa acs atkal aizvērās.

Seko naidam.

Kad Asajevs izteica šos vārdus, Harijs sākumā bija nodomājis, ka vecais lūdz viņu sekot savam naidam un nogalināt viņu. Bet ja nu viņš ir domājis ko citu? Viņš bija to pateicis tūlīt pēc tam, kad Harijs jautāja, kurš nogalinājis Gusto. Vai tā būtu bijusi atbilde? Vai viņš vēlējās pateikt, lai Harijs seko naidam, kas viņu novedīs līdz slepkavam? Tādā gadījumā kandidātu būs daudz. Bet kuram būtu svarīgākie iemesli ienīst Gusto? Izņemot, protams, Irēni, jo viņa taču Gusto slepkavības brīdī bija ieslēgta.

Parādījās saulīte, un Harijs nosprieda, ka pārāk daudz ir spriedelējis, ka viņa darbs ir galā, ka jāatslābinās, ka drīz vajadzēs vēl vienu tableti, pēc tam viņš piezvanīs Hansam Kristiānām un pastāstīs, ka Oļegam beidzot briesmas vairs nedraud.

Harijam iešāvās prātā vēl viena doma. Sīkajam Orgnoza inspektoram Trulsam Berncenam nevarēja būt pielaides liecinieku aizsardzības programmas informācijai. Tam jābūt kādam citam. Ar augstāku ieņemamo amatu.

“Izbeidz!” viņš sevi norāja. “Apstājies, velns parāvis! Lai viss iet pie velna! Padomā par lidmašīnu. Par nakts lidojumu. Par zvaigznēm virs Krievijas!”

Harijs nokāpa atpakaļ pagrabā, paprātoja, vai nevajadzētu pārgriezt Nībaka virvi, izlēma to nedarīt un paņēma lauznīti, pēc kura bija atnācis.

Vārti Hausmana ielā 92 stāvēja vaļā, bet durvis uz dzīvokli bija atkal aizslēgtas un aizzīmogotas. Laikam jaunās atzīšanās dēļ, Harijs nodomāja un pabāza lauznīti starp durvīm un stenderi.

Iekšpusē viss likās neskarts. Priekšpusdienas saules staru kūļi uz viesistabas grīdas atgādināja klavieru taustiņus.

Viņš nolika mazo ādas čemodāniņu pie sienas un apsēdās uz viena no matračiem. Pārbaudīja, vai iekškabatā ir lidmašīnas biļete. Paskatījās pulkstenī. Trīspadsmit stundas līdz izlidošanai.

Pavērās apkārt. Aizvēra acis. Mēģināja iztēloties ainu.

Cilvēks laupītāju maskā.

Tas nesaka ne vārda, jo zina, ka tie pazītu viņa balsi.

Cilvēks, kurš bija ieradies šeit, pie Gusto. Kurš negribēja paņemt neko citu kā vien viņa dzīvību. Cilvēks, kurš ienīda.

9 x 18 mm Makarov lode, tātad ļoti iespējams, ka slepkava ir šāvis ar Makarov. Vai ar Fort-12. Galu galā ar Odessa, ja jau tas kļuvis par pierastu ieroci Oslo. Stāvējis tur. Izšāvis. Aizgājis.

Harijs ieklausījās, cerot, ka istaba viņu uzrunās.

Aiztikšķēja sekundes, tās izvērtās minūtēs.

Sāka zvanīt baznīcas zvans.

Te vairāk nebija, ko meklēt.

Harijs piecēlās un devās prom.

Viņš bija ticis jau līdz durvīm, kad starp zvana sitieniem saklausīja citu troksni. Viņš pagaidīja, līdz pieklusīs nākamais sitiens. Troksnis atkārtojās, tāda kā piesardzīga skrāpēšanās. Harijs atkāpās dažus soļus un ieskatījās istabā.

Tā stāvēja pie durvju apmales, ar muguru pret Hariju. Žurka. Brūna ar kailu, spīdīgu asti, gaišsarkanām austiņām iekšpusē un vairākiem baltiem plankumiņiem ādā tieši virs astes.

Harijs nezināja, kādēļ turpina stāvēt. Žurka šeit ko gan vēl citu te varētu gaidīt?

Bet šie baltie plankumiņi.

It kā žurka būtu izvārtījusies veļas pulverī. Vai…

Harijs pārlaida skatienu istabai. Lielais pelnutrauks starp matračiem. Viņš zināja, ka būs tikai viena izdevība, tādēļ novilka kurpes, skanot nākamajam zvana sitienam, ieslīdēja istabā, paķēra pelnutrauku un sastinga pusotra metra attālumā no žurkas, kas viņu vēl nebija pamanījusi. Aprēķināja laiku. Atskanot zvanam, viņš, turot izstieptā rokā pelnutrauku, krita uz priekšu. Žurka nepaspēja reaģēt, kad jau iekļuva keramiskajā slazdā. Harijs dzirdēja tās šņācienus un juta žurkas svaidīšanos zem pelnutrauka. Viņš aizvilka to pāri grīdai, tuvāk logam, kur gulēja avīžu kaudze, un uzlika tās uz pelnutrauka. Tad sāka meklēt.

Pārbaudījis dzīvoklī visas atvilktnes un skapjus, Harijs tā arī neatrada ne aukliņu, ne diedziņu.

Viņš paņēma grīdas celiņu un izvilka pamata diegu. Sanāca gara aukliņa, ar ko vajadzētu pietikt. Vienā galā Harijs izveidoja savelkamu cilpu. Tad paņēma nost avīzes un pacēla pelnutrauka maliņu tā, lai varētu iebāzt roku. Sagatavojās tam, kas bija gaidāms. Sajutis, ka žurkas zobi iecērtas mīkstajā ādā starp īkšķi un rādītājpirkstu, Harijs aizmeta prom pelnutrauku un ar otru roku sagrāba zvērēnu aiz muguras. Žurka šņāca, bet Harijs noņēma vienu no baltajiem graudiņiem, kas bija iestrēdzis tās apmatojumā. Uzlika uz mēles galiņa un pagaršoja. Rūgts. Pārgatavojusies papaja. Vijolīte. Kādam kaut kur tepat bija slēptuve.

Harijs uzlika cilpu žurkai uz astes un savilka to pie paša astes pamata. Tad nolika žurku uz grīdas un palaida vaļā. Tā metās prom, aukliņa aizslīdēja viņam caur pirkstiem. Uz mājām.

Harijs tai sekoja. Uz virtuvi. Žurka iešmauca aiz taukainās plīts. Viņš pacēla veco smagsvaru uz aizmugures riteņiem un pavilka tālāk. Sienā atklājās dūres lieluma caurums, no kura rēgojās aukla.

Tās spriegums atslāba.

Harijs iebāza šajā caurumā roku, kura jau tika izjutusi vienu kodienu. Aptaustīja sienu no iekšpuses. Labajā un kreisajā pusē izolācijas materiāli. Pagrābstījās virs cauruma. Nekā. Izolācija bija izurbināta. Harijs pastūma auklas galu zem plīts kājas, iegāja vannasistabā un nokabināja spoguli apspļaudītu un gļotainu. Sadauzīja to pret izlietnes malu un izvēlējās palielu lausku. Tad iegāja guļamistabā, norāva sienai pieskrūvētu lampiņu un atgriezās virtuvē. Tur viņš nolika spoguļa lausku uz grīdas tā, lai daļa no tās būtu nedaudz caurumā. Lampas vada dakšiņu viņš iebāza sienas kontaktā līdzās plītij un, pavērsis gaismas staru uz spoguli, pievirzīja lampu tuvāk sienai, līdz pareizajam leņķim, un ieraudzīja.

Slēptuve.

Pusmetru no grīdas, uz āķa pie balsta karājās audekla maisiņš.

Caurums bija pārāk šaurs, lai būtu iespējams iebāzt roku un vienlaikus pagriezt apakšdelmu uz augšu, lai aizsniegtu maisiņu. Harijs padomāja. Kādu rīku maisiņa īpašnieks būtu izmantojis, lai aizsniegtos līdz slēptuvei? Viņš bija pārmeklējis šajā dzīvoklī visus skapjus un atvilktnes un tagad sāka pārcilāt prātā saņemto informāciju.

Tērauda stieple.

Viņš iegāja istabā. Tā gulēja turpat, kur viņi ar Beāti to ieraudzīja, kad atnāca šurp pirmajā reizē. Saliekta deviņdesmit grādu leņķī, tā rēgojās no matrača apakšas. Stieples īpašnieks noteikti bija vienīgais, kurš zināja, kādam nolūkam tā paredzēta. Harijs aiznesa to uz virtuvi, iebāza caurumā un ar salocīto stieples galu noņēma maisiņu no āķa.

Maisiņš bija smags. Tieši tik smags, kā viņš bija cerējis. Tagad vajadzēja to izķeksēt no cauruma.

Maisiņš bija pakārts tik augstu droši vien tāpēc, lai tam nepiekļūtu žurkas, tomēr tām bija izdevies izgrauzt caurumu. Harijs pakratīja maisiņu, un daži graudiņi izbira. Tas izskaidroja to nokļūšanu žurkai uz apmatojuma. Tad Harijs atvēra maisiņu un izņēma trīs mazas paciņas ar vijolīti, iespējams, dozas. Maisiņā nebija pilns narkomāna aprīkojums, tikai karote ar saliektu kātu un izlietota šļirce.

Tas viss gulēja maisiņa dibenā.

Lai tos izņemtu, neatstājot pirkstu nospiedumus, Harijs izmantoja trauku dvieli.

Kā saka, kļūdīties nebija iespējams. Smaga, savāda, gandrīz smieklīga. Foo Fighters. Tā bija Odessa. Harijs apostīja ieroci. Pulvera smaka var saglabāties mēnešiem ilgi pēc šāviena, ja pistole netiek tīrīta un saeļļota. No šīs bija šauts pirms neilga laiciņa. Viņš aplūkoja aptveri. Astoņpadsmit. Līdz pilnai pietrūka divu patronu. Harijs nešaubījās.

Šis bija slepkavības ierocis.

Kad Harijs iegāja rotaļlietu veikalā uz Stūrgātas, līdz reisam bija atlikušas divpadsmit stundas.

Pārdošanā bija divi dažādi komplekti pirkstu nospiedumu noņemšanai. Harijs izvēlējās dārgāko ar palielināmo stiklu, LED apgaismojumu, mīkstu otiņu, trīs dažādu krāsu pulverīšiem, līmlenti pirkstu nospiedumu noņemšanai un albumiņu ģimenes locekļu pirkstu nospiedumu ievietošanai.

-   Dēlam, viņš paskaidroja, maksājot par pirkumu.

Kasiere saprotoši pasmaidīja.

Harijs atgriezās Hausmana ielā un ķērās pie darba. Ar smieklīgi mazo LED lampiņu viņš sameklēja nospiedumus un no miniatūras kastītes uzkaisīja pulverīti. Pat otiņa bija tik niecīga, ka viņš sāka justies līdzīgs milzim no “Gulivera ceļojumiem”.

Uz pistoles spala bija pirkstu nospiedumi.

Un viens skaidrs nospiedums, iespējams, no īkšķa uz šļirces virzuļa, turpat ari vairāki melni punktiņi. Tie varēja būt jebkas, taču Harijs uzskatīja, ka tas ir šaujampulveris.

Novietojis visus nospiedumus uz plastikāta folijas, Harijs sāka tos salīdzināt. Pistoli un šļirci rokā bija turējis viens cilvēks. Viņš pārbaudīja sienas un grīdu pie matrača un atrada vēl daudzus nospiedumus, tomēr neviens no tiem nesaskanēja ar pirksta nospiedumu uz pistoles.

Atvēris ādas čemodānu un tā iekšējo sāna kabatiņu, Harijs izņēma tās saturu un novietoja uz virtuves galda. Ieslēdza miniatūro lampiņu.

Paskatījās pulkstenī. Vēl vienpadsmit stundas. Vesels okeāns laika.

Pulksten divos ienākot Šrēdera restorānā, Hansam Kristiānām Simonsenam bija dīvaina sajūta, it kā viņš atrastos nevietā.

Harijs sēdēja telpas dziļumā pie loga, savā iemīļotajā vietā.

Hanss Kristiāns piesēdās pie viņa galdiņa.

-    Vai laba? viņš iejautājās un pamāja uz kafijas kannas pusi.

Harijs pamāja ar galvu.

-    Paldies, ka atnāci!

-   Ko tur runāt, sestdiena ir brīvdiena. Brīva diena, un nav ko darīt. Kas notiek?

-    Oļegs var atgriezties mājās.

Advokāta sejā atplauka smaids.

-    Vai tas nozīmē…?

-    To, kuri Oļegam draudēja, vairs nav.

-    Nav?

-    Nē. Vai viņš ir tālu?

-   Nē. Divdesmit minūšu brauciena attālumā no pilsētas robežas. Nitedālē. Ko nozīmē tas, ka viņu “vairs nav”?

Harijs pacēla kafijas krūzīti.

-              Vai esi pārliecināts, ka vēlies to zināt, Hans Kristiān? Advokāts paskatījās uz Hariju.

-  Vai tas nozīmē, ka esi atrisinājis šo lietu?

Harijs neatbildēja.

Hanss Kristiāns paliecās uz priekšu.

-  Tev ir zināms, kurš nogalināja Gusto, vai ne?

-  Mm.

-  Kā uzzināji?

-  Sakrita daži pirkstu nospiedumi.

-  Un kurš…?

-  Nav svarīgi. Bet man jāiet, tādēļ būtu lieliski, ja Oļegs to uzzinātu šodien.

Hanss Kristiāns pasmaidīja. Izmocīti, tomēr tas bija smaids.

-  Tu gribi teikt pirms jūs ar Rākelu aizbraucat?

Harijs pagrozīja pirkstos kafijas krūzīti.

-  Utad viņa tev pastāstīja?

-  Mēs ieturējām lenču. Es piekritu dažas dienas pieskatīt Oļegu. Sapratu, ka ieradīsies kāds no Honkongas un aizvedīs viņu, kāds no taviem puišiem. Bet kaut ko laikam būšu pārpratis, jo domāju, ka tu jau esi Bangkokā.

-  Es aizkavējos. Bet vēlos tev kaut ko lūgt…

-  Viņa pastāstīja vairāk. Teica, ka tu esot bildinājis.

-  Ak tā?

-  Jā. Savā stilā, protams.

-Jā…

-  Un viņa teica, ka esot apdomājusi.

Harijs pacēla roku, viņš nevēlējās dzirdēt turpinājumu.

-  Pārdomu rezultāts bija “nē”, Harij!

Harijs skaļi izelpoja.

-  Labi.

-  Viņa sacīja, ka esot pārstājusi par to domāt. Un sākusi izjust ar sirdi.

-  Hans Kristiān…

-  Viņas atbilde ir “jā”, Harij!

-  Paklausies, Hans Kristiān…

-   Vai tu nedzirdēji? Viņa vēlas precēties ar tevi! Laimīgo nelieti! Hansa Kristiānā seja staroja, it kā aiz prieka, bet Harijs zināja, ka tā ir izmisuma atblāzma. Viņa sacīja, ka vēloties būt kopā ar tevi līdz nāvei. Viņa ādamābols kustējās augšup lejup un balss tonis mainījās no falseta līdz nesakarīgām skaņām. Viņa teica, ka gribot priecāties kopā ar tevi, arī daļēji priecāties. Viņa gribot kopā ar tevi bēdāties un pārdzīvot arī katastrofiski sliktus laikus. Viņai ar tevi būšot fantastiska dzīve!

Harijs zināja, ka Hanss citē Rākelu vārdu pa vārdam. Zināja arī to, kāpēc viņš to spēj: katrs viņas vārds iesvēla ugunīgu rētu Hansa sirdī.

-   Cik stipri tu viņu mīli? Harijs jautāja.

-   Es…

-   Vai mīli viņu pietiekami stipri, lai rūpētos par viņu un Oļegu līdz sava mūža galam?

-   Ko…

-   Atbildi!

-  Jā, protams, bet…

-   Zvēri!

-   Harij!

-   Es teicu zvēri!

-   Es… es zvēru! Bet tas taču neko nemaina!

Harijs greizi pasmaidīja.

-   Tev taisnība. Nekas nemainās. Neko nevar izmainīt. Tā bijis vienmēr. Upe allaž plūst pa savu nolādēto gultni.

-   Tas taču ir bezjēdzīgi. Es nesaprotu.

-   Gan sapratīsi, Harijs teica. Un arī viņa sapratīs.

-   Bet… jūs taču mīlat viens otru! Viņa to skaidri pateica. Tu esi viņas mūža mīlestība, Harij!

-   Un viņa mana mūža. Vienmēr ir bijusi. Un vienmēr būs!

Hanss Kristiāns skatījās uz Hariju ar apjukuma un līdzjūtības

pilnu sejas izteiksmi.

-   Un tomēr tu viņu negribi?

-   Es neko nevēlos vairāk par viņu. Tomēr nevar zināt, vai es ilgi vēl būšu. Un, ja nebūšu, tad tu esi devis man solījumu!

Hanss Kristiāns iespurdzās.

-   Vai tu neesi mazliet melodramatisks, Harij? Es taču pat nezinu, vai viņa mani gribētu!

-   Pārliecini viņu! Sāpes kaklā aizžņaudza Harijam elpu. Vai apsoli?

Hanss Kristiāns mēmi pamāja ar galvu.

-   Mēģināšu!

Harijs vilcinājās. Tad pastiepa roku.

Sarunbiedrs to paspieda.

-   Tu esi labs cilvēks, Hans Kristiān! Es ierakstīju tevi kā “HK”. Viņš pacēla mobilo telefonu. Kaut arī šo vietu bija aizņēmis Halvošens.

-   Kas?

-   Kāds vecs kolēģis, kuru ceru atkal satikt. Tagad man jāiet!

-   Uz kurieni?

-   Satikt Gusto slepkavu!

Harijs piecēlās, pagriezās pret leti un pamāja sveicienu Nīnai, kura atmāja viņam pretī.

Viņš izgāja uz ielas un, lavierējot starp mašīnām, sāka šķērsot brauktuvi, kad juta: sākas reakcija. Galvā kaut kas uzsprāga, un kakls, likās, tūlīt sašķīdīs gabalos. Dovregātā uzradās žults. Sameties līkumā pie sienas klusajā ielā, viņš atbrīvojās no Nīnas ceptajām olām, gaļas un kafijas. Pēc tam izslējās un devās tālāk uz Hausmana ielu.

Neraugoties uz visu, izšķirties bija vienkārši.

Es sēdēju uz viena no draņķīgajiem matračiem un jutu, kā, gaidot uz savienojumu, dauzās mana pārbijusies sirds. Gan cerēju, gan necerēju, ka viņš varētu atbildēt.

Man būtu vajadzējis nolikt telefonu, kad viņš atbildēja. Manu audžuvecāku dēla balss noskanēja skaidri un bezkaislīgi:

-   Steins.1

Reizēm biju prātojis, cik atbilstošs viņam ir šis vārds. Necaurredzams apvalks akmenscietai dvēselei. Neietekmējams, drūms, smagnējs. Bet

arī akmeņiem ir vājais punkts, vieta, kurā pat viegls uzsitiens liek tiem sasprāgt gabalos. Steina gadījumā tas bija vienkārši.

Es ieklepojos.

-   Šeit Gusto. Es zinu, kur atrodas Irēne!

Es dzirdēju viņa vieglo elpu. Viņš vienmēr elpoja viegli, šis Steins. Viņš spēja skriet stundām ilgi, viņam gandrīz nevajadzēja skābekli. Vai arī ieganstu, lai skrietu.

-   Kur?

-   Par to jau ir runa, es sacīju. Zinu, kur, bet tas maksā naudu!

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka man tā ir vajadzīga!

Tas bija kā siltuma vilnis. Nē, aukstuma. Spēju sajust viņa naidu. Dzirdēju, kā viņš norij siekalas.

-   Cik d…?

-   Piecus tūkstošus.

-   Labi.

-   Gribēju teikt desmit.

-   Tu teici piecus!

Velns!

-   Bet vajag steidzīgi! es sacīju, kaut gan zināju, ka viņš jau pielēcis kājās.

-   Labi! Kur tu esi?

-   Hausmana ielā 92. Durvju atslēga ir salauzta. Trešais stāvs.

-   Es jau nāku. Nekur neej!

Kaut kur iet? Es atradu šķiltavas, istabā pelnutraukā sameklēju dažus izsmēķus un izkūpināju tos virtuvē, pēcpusdienas nāves klusumā. Velns, cik te karsts! Kaut kas nočabēja. Es paskatījos uz skaņas pusi. Atkal tā žurka zogas gar sienu!

Tā uzradās no plīts aizmugures. Laikam jau laba paslēptuve.

Izsmēķēju vēl vienu cigaretes nodeguli.

Tad ātri piecēlos.

Plīts bija nāvīgi smaga, bet es atklāju, ka aizmugurē tai ir divi riteņi.

Žurku caurums sienā bija lielāks, nekā tam pienāktos būt.

Oļeg, Oļeg, dārgais draudziņ! Tu esi gudrs, bet tieši to tev iemācīju es!

Es nometos uz ceļiem. Sāku lidojumu, jau darbojoties ar tērauda stiepli. Pirksti tā trīcēja, ka gribējās tos nokost. Jutu, ka satveru, taču tas izslīdēja. Tur jābūt vijolītei. Jābūt!

Beidzot satvēriens izdevās un zivs bija uz āķa. Es pavilku. Liels, smags drēbes maisiņš. Es to atvēru. Tai ir jābūt, jābūt!

Gumijas siksna, karote, šļirce. Un trīs mazas, caurspīdīgas paciņas. Baltais pulverītis ar brūniem lāsmojumiem! Mana sirds līksmoja. Es biju atkalapvienojies ar vienīgo draugu un mīļāko, uz kuru vienmēr varēju paļauties.

Divas paciņas iebāzu kabatā un trešo atvēru. Ja rīkošos saprātīgi, tad pietiks veselai nedēļai. Tagad tikai jāieņem un jānozūd, pirms ierodas Steins vai kāds cits. Izbēru pulverīti karotē un iededzu šķiltavas. Parasti mēdzu pievienot dažus pilienus citronu sulas to pārdod pudelītēs. Citronu sula neļauj narkotikai ātri sabiezēt, tādēļ šļircē viegli ievilkt visu saturu. Bet man nebija ne citrona, ne pacietības un svarīgi bija tikai viens: iedabūt šo vielu asinīs.

Aptinu gumijas siksnu ap augšdelmu, paņēmu tās galu zobos un savilku. Izspiedās liela, zila vēna. Pieliku tai šļirci pareizā leņķī, lai saskares laukums būtu lielāks un trīcēšana mazāka. Jo es trīcēju. Kā es tiīcēju, velns parāvis!

Netrāpīju.

Vienu reizi. Divas reizes. Dziļi ievilku un aizturēju elpu. Tagad pārāk daudz nedomāt, nepriecāties, nekrist panikā.

Adatas gals dejoja. Centos to iedurt zilajā čūskā.

Atkal garām.

Es cīnījos ar izmisumu. Iedomājos, ka vispirms, lai nomierinātos, varētu mazliet izsmēķēt no šīs vielas. Bet es taču gribēju uzplūdus, kaifu, kad visa deva ieplūst tieši asinīs, tieši smadzenēs, gribēju izjust orgasmu, brīvo kritienu!

Bija karsts, un saules stari griezās acīs. Es iegāju istabā un apsēdos ēnā pie sienas. Velns, tagad taču es neredzēju šo nolādēto vēnu! Tikai mieru! Pagaidīju, līdz acu zīlītes paplašināsies. Par laimi, mani apakšdelmi bija kļuvuši balti kā kinoekrāns. Vēna atgādināja upi uz Grenlandes kartes. Tagad.

Garām.

Man nepietika tam spēka, jutu, ka tuvojas raudiens. Nočirkstēja apavu zoles.

Es biju tā koncentrējies, ka nepamanīju viņu tuvojamies. Un, kad pacēlu galvu, manas acis bija tik pilnas asarām, ka visi apveidi izplūda kā nolādētā bērnu kaleidoskopā.

-   Sveiks, Zagli!

Sen nebiju dzirdējis kādu mani tā saucam.

Es notraucu asaras. Aprises kļuva pazīstamas. Jā, es visu pazinu. Pat pistoli. Mēģinājumu zālē to nebija nozaguši kaut kādi zagļi, kā biju iedomājies.

Pārsteidzoši bija tas, ka es neizbijos. Gluži pretēji uzreiz kļuvu pavisam mierīgs.

Vēlreiz pametu acis uz savu vēnu.

-   Nedari to! balss ierunājās.

Paskatījos uz roku tā bija stingra kā kabatzaglim. Šī bija mana iespēja.

-   Es tevi nošaušu!

-   Nedomāju vis, atteicu. Jo tad tu nekad neuzzināsi, kur atrodas Irēne!

-   Gusto!

-   Es tikai daru to, kas jādara, atbildēju un dūru. Trāpīju. Pacēlu īkšķi, lai uzliktu to uz virzuļa. Tagad vari darīt to, kas tev jādara!

Atkal ieskanējās baznīcas zvans.

Harijs sēdēja ēnā pie istabas sienas. Ielas laternas gaisma krita uz matrača. Viņš paskatījās pulkstenī. Deviņi. Trīs stundas līdz reisam uz Bangkoku. Sāpes kaklā pēkšņi bija pieaugušas. Kā saules karstums, pirms tā nozūd aiz mākoņa. Bet saule drīz norietēs un viņš atbrīvosies no sāpēm. Harijs zināja, kā visam jābeidzas. Tas bija tikpat neizbēgami kā viņa atgriešanās Oslo. Viņš saprata, ka cilvēciskā tieksme pēc kārtības un kopsakarības likusi viņam censties saskatīt visā loģiku. Domu par to, ka viss ir tikai haoss, ka visā nav nekādas jēgas, ir grūtāk paciest nekā pašu briesmīgāko, bet saprotamo traģēdiju.

Viņš iebāza roku žaketes kabatā, lai sameklētu cigarešu paciņu, un ar pirkstu galiem sataustīja naža spalu. Radās sajūta, ka jau sen vajadzēja no tā atbrīvoties, ka nazim ir uzlikts lāsts. Arī viņam. Bet tam nebija nozīmes: viņš bija nolādēts jau ilgi pirms naža. Un šis lāsts bija sliktāks par jebkuru naža dūrienu, tas vēstīja, ka savu mīlestību viņš izplata kā mēri. Asajevs bija teicis, ka nazis pārnes ciešanas un slimības no sava saimnieka uz to, kurā ieduras. Tāpat arī visiem cilvēkiem, kuri ļāvuši Harijam sevi mīlēt, nācies par to samaksāt. Tie ir gājuši bojā, tikuši viņam atņemti. Visi. Palikuši tikai rēgi. Un tagad arī Rākela un Oļegs.

Viņš atvēra paciņu un ieskatījās tajā.

Ko gan viņš bija iedomājies? Ka pēkšņi atbrīvosies no lāsta, ka varēs ar viņiem aizbēgt uz otru zemeslodes malu un dzīvot tur ilgi un laimīgi? Viņš prātoja par to, vienlaikus skatoties pulkstenī un aplēšot, kad pienāks pēdējais bridis, lai pazustu no šejienes un tomēr paspētu uz lidmašīnu. Viņš klausījās savā alkatīgajā, egoistiskajā sirdī.

Harijs sadabūja saburzīto ģimenes fotogrāfiju un vēlreiz to aplūkoja. Irēni. Un viņas brāli Steinu, jaunieti ar drūmo skatienu, ar kuru bija ticies un kuru atcerējās redzējis vēl divas reizes pirms tam. Pirmās atmiņas bija saistītas ar šo fotogrāfiju. Otrā reize bija tovakar, kad viņš ieradās Oslo. Viņš ieraudzīja to Kvadratūrā. Puisis bija uzmetis Harijam pētošu skatienu, un viņš sākumā bija noturējis to par policistu, taču bija kļūdījies. Pamatīgi kļūdījies.

Tad viņš saklausīja uz kāpnēm soļus.

Iedunējās baznīcas zvans. Viegli un vientulīgi.

Trulss Berncens apstājās uz kāpņu augšējā pakāpiena un paskatījās uz durvīm. Juta, kā dauzās sirds. Viņi atkal redzēsies. Viņš gan priecājās, gan nervozēja. Dziļi ieelpoja.

Un piezvanīja.

Sakārtoja kaklasaiti. Uzvalkā viņš nejutās ērti, taču bija sapratis, ka tas ir nepieciešams, jo Mikaēls bija pastāstījis, kas ieradīsies uz jaunās mītnes iesvētībām. Visi, kuriem pie formastērpa ir spožs misiņš: sākot ar aizejošo policijas priekšnieku un nodaļu vadītājiem un beidzot ar viņu veco konkurentu no Smago noziegumu nodaļas Gunnaru Hāgenu. Ieradīšoties politiķi. Pievilcīgā pilsētas domes kundzīte Isabelle Skeijena, kuru viņš bija redzējis uz fotogrāfijām. Atnākšot arī vairākas slavenības no televīzijas, ar kurām Mikaēls sazin kā bija iepazinies.

Atvērās durvis.

Ulla.

-    Cik tu esi glīts, Truls! viņa ieteicās.

Saimnieces smaids. Mirdzošas acis. Bet viņš uzreiz saprata, ka atnācis par agru.

Trulss vienkārši pamāja ar galvu un izvairījās no attiecīgās atbildes ka viņa pati ir ļoti skaista.

Viņa steigšus apskāva Trulsu un lūdza nākt iekšā, paskaidrojot, ka šampanietis vēl neesot saliets glāzēs. Ulla smaidīja, vēcināja rokas un meta pabailīgus skatienus uz kāpnēm, kas veda uz otro stāvu. Droši vien cerēja, ka parādīsies Mikaēls un uzņemsies saimnieka lomu. Taču Mikaēls laikam ģērbās un pētīja sevi spogulī, pārbaudot, vai frizūra ir tāda, kādai tai jābūt.

Ulla runāja pārāk ātri un uzbudināti par cilvēkiem no Manglerudas, ar kuriem kopā uzauguši; vai Trulss zinot, ko tie tagad dara?

Trulss nezināja.

-   Ar tiem vairs neuzturu sakarus, viņš atbildēja. Kaut gan bija diezgan pārliecināts, ka viņai ir zināms: viņš nekad nav uzturējis ar tiem sakarus. Ne ar vienu no tiem, ne ar Gogēnu, ne Džimiju, ne ar Andersu vai Krekki. Trulsam bija viens vienīgs draugs: Mikaēls. Un ari tas bija centies turēt Trulsu izstieptas rokas attālumā, kad bija sācis kāpt pa karjeras kāpnēm.

Abiem vairāk nebija, par ko runāt. Viņai nebija. Viņam jau no paša sākuma nebija, ko teikt. Tad Ulla pajautāja:

-    Un kā ar sievietēm, Truls? Vai ir jaunumi?

-   Tur nekā jauna nav! viņš mēģināja atbildēt tikpat jautri. Šobrīd viņam tiešām gribējās turēt rokā šampanieša glāzi.

-   Vai patiesi neviena nespēj iekarot tavu sirdi?

Ulla pašķieba galvu uz sāniem un smaidīdama piemiedza aci, bet Trulss redzēja, ka viņa jau nožēlo, ka pajautājusi. Varbūt tāpēc, ka pamanīja Trulsu nosarkstam. Varbūt tāpēc, ka viņa, kaut gan nekas nekad netika runāts, jau zināja atbildi. “Jā, tu, tieši tu, Ulla, varēji iekarot manu sirdi!” Kad viņš Manglerudā bija staigājis trīs soļus aiz superpāra Mikaēla un Ullas, vienmēr gatavs pakalpot, bet ar skābu, vienaldzīgu man-ir-garlaicīgi-bet-nekā-labāka-nevaruizdomāt sejas izteiksmi, kad viņa sirds dega mīlas ugunīs un viņš ar acs kaktiņu pamanīja vismazāko Ullas kustību vai sejas izteiksmes maiņu. Viņš nevarēja Ullu dabūt, zināja, ka tas nav iespējams. Bet, vienalga, viņš bija sapņojis tā, kā cilvēks sapņo par iespēju lidot.

Beidzot pa kāpnēm lejup nāca Mikaēls, pa ceļam velkot ārā krekla aproces no smokinga piedurknēm, lai kļūtu redzamas viņa aproču pogas.

-   Truls!

Tas izskanēja nedaudz pārspīlēti sirsnīgi, kā parasti apsveic mazpazīstamus cilvēkus.

-   Kādēļ esi tik drūms, vecais draugs? Mums ir jānosvin pils atklāšana!

-   Bet es domāju, ka jānosvin jaunais policijas priekšnieka amats! Trulss atbildēja un pavērās apkārt. Dzirdēju to šodien jaunāko ziņu raidījumā.

-  Tā ir noplūde. Oficiālas informācijas vēl nav. Bet šodien priecāsimies par tavu terasi, Truls! Kā būs ar šampanieti, dārgā?

-   Tūlīt saliešu! Ulla atbildēja, notrauca neredzamu puteklīti no vīra pleca un nozuda.

-   Vai tu pazīsti Isabelli Skeijenu? Trulss pavaicāja.

-  Jā! Mikaēls smaidot atbildēja. Viņa šovakar atnāks. Kas ir?

-            Nekas. Trulss ievilka elpu. Tam jānotiek tagad vai arī nekad.

-     Es domāju par ko citu.

"Jā?

-   Pirms dažām dienam mani aizsūtīja uzdevumā, lai arestēju kādu puisi no Leon, viesnīcā, tu taču zini?

-   Šķiet, zinu. Jā.

-   Bet, kamēr es darīju savu darbu, uzradās divi citi, man nepazīstami policisti, un tie gribēja saņemt ciet mūs abus!

-   Dubultpasūtljums? Mikaēls iesmējās. Parunā ar Finnu, operatīvo darbu koordinē viņš!

Trulss lēni pašūpoja galvu.

-  Nedomāju, ka tas bija dubultpasūtljums.

-  Nebija?

-  Manuprāt, mani turp aizsūtīja apzināti.

-  Tu domā, ka kāds vēlējās tevi izjokot?

-  Jā, kāds ar mani pajokoja, Trulss atteica, pētīdams Mikaēla skatienu, taču neatklāja ne mazākās pazīmes, ka viņš būtu sapratis, par ko Trulss patiesībā runā. Vai tiešām viņš būtu kļūdījies? Trulss norija siekalas. Es iedomājos, ka tas varētu būt kāds, kuru tu pazīsti, ka ari tu esi ņēmis dalību.

-  Es? Mikaēls atgāza galvu un skaļi iesmējās.

Trulss ieskatījās viņa mutē un atcerējās, ka Mikaēls vienmēr bija atgriezies no skolas zobārsta apmeklējuma bez nevienas plombas. Pat Kāriusam un Baktēriusam[19] nebija varas pār viņu.

-   Es gan būtu gribējis piedalīties! Mikaēls smējās. Atzīsties, vai viņi nogāza tevi uz grīdas un uzlika arī rokudzelžus?

Trulss skatījās Mikaēlam acīs. Tātad viņš bija kļūdījies. Tādēļ arī pats iesmējās. Gan aiz atvieglojuma, gan tādēļ, ka iedomājās, kā uz viņa uzsēdušies divi policisti, un arī Mikaēla lipīgo smieklu dēļ, kas vienmēr lika viņam smieties līdzi. Nē, tie pavēlēja viņam smieties līdzi. Tie viņu ieskāva, sasildīja, padarīja par daļu no kaut kā lielāka, par duetu, sastāvošu no viņa un Mikaēla Belmana. Draugi. Trulss izdzirda savus paša rukšķošos smieklus, jo Mikaēls pārstāja smieties un viņa sejā radās domīga izteiksme.

-  Vai tu tiešām iedomājies, ka es tajā piedalos, Truls?

Trulss smaidot pavērās Mikaēlā. Iedomājās, kā Dubajs bija atradis tieši viņu, iedomājās par aizturēto puisi, kuru sitot bija padarījis aklu un kurš to būtu varējis izstāstīt Dubajam. Iedomājās par asinīm, ko kriminālisti Hausmana ielā bija atraduši zem Gusto nagiem, par asinīm, kuru paraugus Trulss bija iznīcinājis pirms nosūtīšanas DNS analīzes veikšanai. Tomēr nedaudz viņš bija pietaupījis. Tie bija tādi pierādījumi, kas kādā lietainā dienā varētu kļūt ļoti vērtīgi. Un, tā kā tiešām bija sācis līt, viņš šorīt bija aizbraucis uz Tiesu medicīnas institūtu un aizvedis paraugu. Atbildi Trulss saņēma īsi pirms došanās šurp. Provizoriskā analīze liecinot, ka tās ir tās pašas asinis un naga fragmentiņi, kas pirms dažām dienām saņemti no Beātes Lennas, vai viņi pārvaldē par to nerunājot? Vai viņiem nešķiet, ka tiesu mediķiem jau tā pietiek darba? Trulss bija atvainojies un nolicis klausuli. Tad apdomājis saņemto atbildi, ka asinis kopā ar Gusto naga fragmentiņiem piederējušas Mikaēlam Belmanam.

Mikaēls un Gusto.

Mikaēls un Rūdolfs Asajevs.

Trulsa pirksti slīdēja pār kaklasaites mezglu. Viņa tēvs nebija iemācījis Trulsam to sasiet, viņš pat sev nebija spējis to izdarīt. Trulsu iemācīja Mikaēls, toreiz, kad vajadzēja doties uz skolas izlaiduma vakaru. Viņš bija parādījis Trulsam vienkāršu Vindzoras mezglu, un, kad Trulss bija pajautājis, kādēļ Mikaēla kaklasaites mezgls izskatās daudz resnāks, Mikaēls atbildēja, ka tas esot dubultais Vindzoras mezgls, bet tas Trulsam nepiestāvēšot.

Mikaēls nenovērsa skatienu no Trulsa. Viņš joprojām gaidīja atbildi uz savu jautājumu. Kādēļ Trulss domā, ka Mikaēls piedalījies izjokošanā.

Ka viņš piedalījies lēmuma pieņemšanā nogalināt viesnīcā viņu kopā ar Hariju Holu.

Pie durvīm atskanēja zvans, bet Mikaēls nepakustējās.

Trulss izlikās, ka paberzē pieri, taču patiesībā ar pirkstu galiem notrauca sviedrus.

-  Tiešām, kāpēc es tā iedomājos? viņš ieteicās un izdzirdēja pats savus nervozos, rukšķošos smiekliņus. Tā bija tikai tāda doma. Aizmirsti!

Zem Steina Hansena soļiem čīkstēja kāpnes. Viņš pazina visus pakāpienus un spēja paredzēt katru nākamo iečīkstēšanos. Steins apstājās kāpņu galā un pieklauvēja pie durvīm.

-   Nāc iekšā! no iekšpuses atskanēja balss.

Steins Hansens iegāja.

Pats pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija čemodāns.

-   Vai sakravāji? viņš iejautājās.

Sarunbiedrs pamāja ar galvu.

-   Vai pasi atradi?

-Jā-

-   Es pasūtīju taksometru uz lidostu.

-   Tūlīt nākšu!

-   Okay.

Steins pavērās apkārt. Ieskatījās arī pārējās istabās. Atvadījās. Pateica tām, ka vairs neatgriezīsies. Un ieklausījās savas bērnības atbalsīs. Tēva uzmundrinošajā un mātes mierinošajā balsī. Gusto entuziasma pilnajās balss skaņās. Irēnes priekpilnajā balsī. Vienīgā, kuru Steins nedzirdēja, bija viņa paša balss. Viņš parasti klusēja.

-   Stein?

Irēne turēja rokā fotogrāfiju. Steins to pazina, jo tovakar, kad advokāts Sīmonsens Irēni atveda, viņa bija piespraudusi to virs gultas. Fotogrāfijā bija redzama viņa kopā ar Gusto un Oļegu.

-Jā?

-   Vai tev kādreiz ir bijusi vēlēšanās nogalinat Gusto?

Steins neatbildēja. Viņš tikai atcerējās to vakaru.

Bija piezvanījis Gusto un teicis, ka zinot, kur atrodas Irēne. Viņš bija meties prom uz Hausmana ielu. Atcerējās, kā bija nonācis galā, bet tur policijas mašīnas. Sapulcējušies cilvēki bija runājuši, ka tur iekšā esošais puisis esot miris. Nošauts. Viņš atcerējās uzbudinājuma sajūtu, jā, gandrīz vai prieku. Pēc tam šoku. Bēdas. Jā, viņš visai savdabīgi sēroja par Gusto. Vienlaikus viņam bija radusies cerība, ka Irēnes dzīvē beidzot viss nokārtosies. Šī cerība, protams, pamazām izgaisa, kad, dienām ritot, saprata, ka Gusto nāve nozīmē gluži pretējo viņš ir zaudējis iespēju Irēni atrast.

Viņa bija bāla. Abstinence. Nebūs viegli. Bet viņi tiks galā. Kopējiem spēkiem.

-   Vai mēs…?

-  Jā! viņa atbildēja un atvēra naktsgaldiņa atvilktni. Paskatījās uz fotogrāfiju, tad uz mirkli piespieda tai lūpas un ielika atvilktnē. Ar attēlu uz leju.

Harijs dzirdēja, kā atveras durvis.

Viņš nekustīgi sēdēja tumsā. Ieklausījās nācēja soļos uz istabas grīdas. Ieraudzīja kustību pie matračiem. Ielas laternas gaismā iezaigojās tērauda stieple. Soļi nozuda virtuvē. Tur iedegās gaisma. Harijs dzirdēja, kā tiek pabīdīta plīts.

Viņš piecēlās un devās uz turieni.

Iestājās durvīs un vēroja, kā ienācējs, nometies uz ceļiem pie žurku cauruma, ar trīcošām rokām raisa vaļā maisiņu. Kā saliek rindiņā visus piederumus: šļirci, gumijas lenti, karoti, šķiltaviņas un pistoli. Paciņas ar vijolīti.

Harijs pamīņājās, un durvju slieksnis iečīkstējās, bet otrs to nemanīja un turpināja savu drudžaino darbošanos.

Harijs zināja, ka tās ir slāpes, ka viņa smadzenes ir koncentrējušās tikai vienā virzienā. Viņš ieklepojās.

Darbonis sastinga. Pleci tam uzrāvās uz augšu, tomēr viņš nepagriezās. Sēdēja nekustīgs, ar noliektu galvu un blenza uz savu slēptuvi. Nepagriezās.

-   Tā jau es domāju, Harijs ierunājās, ka vispirms tu nāksi šurp. Tu uzskatīji, ka tagad šeit ir droši.

Otrs joprojām nebija pakustējies.

-   Hanss Kristiāns tev pastāstīja, ka mēs viņu atradām, vai ne? Un tomēr vispirms tu atnāci šurp!

Tupētājs piecēlās. Un Harijs atkal jutās pārsteigts. Cik liels viņš kļuvis! Gandrīz kā pieaudzis vīrietis.

-   Ko tu gribi, Harij?

-   Esmu šeit, lai arestētu tevi, Oļeg!

Oļegs sarauca pieri.

-   Par dažām vijolītes paciņām?

-   Ne jau narkotiku dēļ, Oļeg! Par Gusto slepkavību!

-   Nē! viņš atkārtoja.

Bet šļirces gals jau bija dziļi manā vēnā, kas nepacietībā trīcēja.

-   Es domāju, ka atnācis Steins vai Ibsens! sacīju. Nevis tu.

Nepamanīju, kā tuvojas viņa nolādētā kāja. Tā trāpīja šļircei, kas

aizlidoja pa gaisu un piezemējās virtuves pašā stūrī, pie pārpildītās izlietnes.

-   Velns parāvis, Oļeg! es iesaucos un paskatījos viņam acīs.

Oļegs ilgi nenovērsa acis no Harija.

Tas bija nopietns, mierīgs skatiens. Ne pārāk izbrīna pilns, drīzāk it kā pētošs, mēģinot orientēties.

Kad Oļegs beidzot ierunājās, viņa balsī vairāk skanēja ziņkāre nekā dusmas vai vilšanās.

-   Bet tu man ticēji, Harij! Kad stāstīju, ka tas bijis cits cilvēks laupītāja sejas maskā, tu man ticēji!

-  Jā! Harijs atbildēja. Es tev ticēju, jo tik ļoti gribēju tev ticēt!

-   Bet, Harij! Oļegs klusi ieteicās, noraugoties paciņā ar pulveriti, kuru bija atvēris. Ja tu nespēj ticēt savam labākajam draugam, kam tad tu tici?

-   Pierādījumiem, Harijs juta, ka atbildot aizžņaudzas kakls.

-   Kādiem pierādījumiem? Mēs taču visiem pierādījumiem atradām izskaidrojumus, Harij! Tu un es, mēs kopīgi atspēkojām pierādījumus!

-   Ir citi pierādījumi. Jaunie.

-   Kādi jaunie?

Harijs norādīja uz grīdu Oļegam pie kājām.

-   Šī pistole ir Odessa. Tai ir tāds pats kalibrs, ar kādu tika nošauts Gusto. Makarov 9X18 mm patronas. Katrā ziņā ballistiskā ekspertīze ar simtprocentīgu precizitāti noteiks, ka šī pistole ir slepkavības ierocis, Oļeg. Un uz tās ir tavi pirkstu nospiedumi! Vienīgi tavējie! Ja pistoli būtu lietojis kāds cits un pēc tam to noslaucījis, tad arī tavu pirkstu nospiedumu uz tās nebūtu!

Oļegs ar pirkstu pieskārās pistolei, it kā lai pārliecinātos, ka viņi runā par to.

-   Un tad šļirce, Harijs turpināja. Uz tās ir vairāki nospiedumi. Iespējams, tie pieder diviem cilvēkiem. Bet uz virzuli savu īkšķi esi spiedis tu. Tā virzuli spiež, ievadot devu. Un šajā īkšķa nospiedumā, Oļeg, ir pulvera daļiņas!

Oļegs ar pirkstu pieskārās izlietotajai šļircei.

-  Kādēļ tas ir jauns pierādījums pret mani?

-  Tādēļ, ka tu stāstīji, ka, ienākot istabā, esot bijis kaifa. Bet pulvera daļiņas pierāda, ka tu esi ievadījis devu pēc tam, kad uz rokām tev uzradās šaujampulveris! Tas pierāda, ka vispirms tu nošāvi Gusto un tikai pēc tam iedūri vēnā šļirci. Nozieguma izdarīšanas brīdī tu nebiji reibumā, Oļeg! Tā bija apzināta slepkavība!

Oļegs lēni pamāja.

-  Un tu salīdzināji manus pirkstu nospiedumus uz pistoles un šļirces ar policijas datiem. Tātad viņi jau zina, ka es…

Harijs papurināja galvu.

-  Man nav bijis kontaktu ar policiju. Par to, kas šeit notika, zinu vienīgi es.

Oļegs norija siekalas. Harijs redzēja, kā noraustās viņa kakls.

-  Kāpēc tu domā, ka tie ir mani pirkstu nospiedumi, ja neesi tos pārbaudījis policijā?

-  Man bija nospiedumi, ar kuriem varēju salīdzināt.

Harijs izņēma roku no mēteļa kabatas un nolika uz virtuves galda balto Gameboy.

Oļegs platām acīm blenza uz šo Gameboy. Mirkšķināja, it kā acīs kaut kas būtu iebiris.

-  Kāpēc tu sāki turēt aizdomās mani? viņš gandrīz nočukstēja.

-  Naids, Harijs atbildēja. Vecais. Rūdolfs Asajevs. Viņš teica, lai sekoju naidam.

-  Kas viņš ir?

-  Tas ir cilvēks, kuru jūs dēvējāt par Dubaju. Pagāja krietns laiciņš, līdz sapratu, ka viņš runā par savu naidu. Par naidu pret tevi. Par naidu, jo tu nogalināji viņa dēlu.

-  Dēlu? Oļegs pacēla galvu un vienaldzīgi paskatījās uz Hariju.

-  Jā! Gusto bija viņa dēls.

Oļega galva atkal noslīga. Viņš tupēja uz ceļiem un blenza grīdā.

-  Ja… Viņš papurināja galvu. Sāka vēlreiz: Ja tā ir taisnība, ka Dubajs bija Gusto tēvs un viņš mani tik ļoti ienīda, kādēļ tad neparūpējās, lai mani cietumā uzreiz nogalina?

-   Tādēļ, ka vēlējās, lai tu paliktu cietumā. Jo viņam cietums ir sliktāks par nāvi. Cietums saēd dvēseli, bet nāve to atbrīvo. Dzīvi cietumā Rūdolfs Asajevs novēlēja tikai tam, kuru ienīda vairāk par visu. Tev, Oļeg! Protams, viņš pilnībā kontrolēja visu, kas ar tevi notiek.

-   Es to nemanīju, tomēr sapratu.

-   Viņš zināja, ka tu zini: ja viņu nodosi, tad tev beigas! Kad tu sāki runāt ar mani, tu radīji viņam draudus un viņam nācās pieņemt lēmumu tevi nogalināt. Bet tas viņam neizdevās.

Oļegs aizvēra acis. Turpināja tupēt uz grīdas. It kā gatavotos svarīgam skrējienam un tagad vajadzētu kopīgi paklusēt un koncentrēties.

Aiz loga skanēja pilsētas mūzika: mašīnas, tāls kuģa signāls, vārga sirēna skaņas, kas pārstāvēja cilvēku aktivitātes. Tās atgādināja skudru pūžņa vienmērīgo, mūžīgo čabēšanu monotonu, iemidzinošu, mierīgu kā siltu segu.

Nenovēršot acis no Harija, Oļegs lēni paliecās uz priekšu.

Harijs pakratīja galvu.

Bet Oļegs satvēra pistoli. Piesardzīgi, it kā baidītos, ka tā varētu eksplodēt viņa rokās.

43.    NODAĻA

Trulss bija izgājis uz terases, lai pabūtu vienatnē.

Viņš bija mazliet patērzējis, iemalkojis šampanieti, pamielojies ar kanapē un mēģinājis izlikties, ka jūtas lieliski. Daži no šiem labi audzinātajiem cilvēkiem bija mēģinājuši iesaistīt viņu savā bariņā. Tie sasveicinājās, pajautāja, kas viņš ir un ar ko nodarbojas. Trulss bija atbildējis īsi, un viņam pat prātā nenāca uzdot līdzīgus jautājumus. It kā viņam nemaz nebūtu tādu tiesību. It kā viņš baidītos uzzināt, kas tie ir un kādus ellīgi svarīgus amatus ieņem.

Ulla bija aizņemta ar ēdienu un dzērienu pasniegšanu. Viņa smaidīja un sarunājās ar šiem ļaudīm kā ar seniem paziņām, un Trulss tikai dažas reizes uztvēra viņas acu skatienu. Tādos brīžos viņa smaidot bija likusi saprast, ka labprāt ar viņu parunātos, taču saimnieces pienākumi nedod šo iespēju. Izrādījās, ka nevienam no pārējiem terases būves talciniekiem nebija radusies iespēja atnākt, un ne nodaļu šefi, ne Policijas pārvaldes priekšnieks Trulsu neatpazina. Trulsam gandrīz radās kārdinājums pastāstīt, ka viņš ir tas inspektors, kurš bija piekāvis puišeli tā, ka tas zaudējis redzi.

Bet terase gan bija glīta. Zem tās pletās un dārgakmenim līdzīgi mirdzēja Oslo.

Līdz ar rudenīgo vēsumu bija paaugstinājies gaisa spiediens. Tika ziņots par temperatūras pazemināšanos augstienēs naktīs līdz pat nullei. Trulss saklausīja tālumā sirēnu skaņas. Ātrā palīdzība. Un vismaz viena policijas mašīna. Kaut kur no centra puses. Visvairāk Trulsam gribējās aizlavīties no šejienes un ieslēgt policijas radio frekvenci. Paklausīties, kas notiek. Sajust savas pilsētas pulsu. Sajusties tai piederīgs.

Atvērās terases durvis, un Trulss automātiski atkāpās divus soļus ēnā, lai izvairītos no iespējamās sarunas, kuras laikā viņš atkal justos neērti.

Tas bija Mikaēls. Un sieviete politiķe. Isabelle Skeijena.

Viņa bija acīmredzami iereibusi, vismaz Mikaēls viņu balstīja. Liela auguma, garāka par Mikaēlu. Abi nostājās pie margām, ar muguru pret Trulsu, pie bezlogu erkera, kur tie bija neredzami viesistabā esošo viesu skatieniem.

Mikaēls stāvēja viņai aiz muguras, un Trulss bija gandrīz pārliecināts, ka tūlīt šķiltaviņas aizdegs cigareti, bet tas nenotika. Un, kad viņš izdzirdēja kleitas čaukstēšanu un Isabelles Skeijenas klusos, protestējošos smieklus, bija jau par vēlu atklāt savu klātbūtni. Viņš ieraudzīja pavīdam baltu sievietes gurnu, tad kleitas mala tika apņēmīgi pavilkta uz leju. Toties tagad viņa pagriezās pret Mikaēlu, un abu galvas saplūda kopā vienā siluetā uz lejā dusošās pilsētas fona. Trulss izdzirda skaļu šmaukstināšanu. Viņš pagriezās uz viesistabas pusi. Redzēja, kā Ulla smaidīdama skraida starp viesiem, nesdama paplātes ar jaunām uzkodām. Trulss to nesaprata. Pie velna, viņš nespēja saprast! Viņš nejutās šokēts, jo šī nebija pirmā reize, kad Mikaēls meņģējas ar citu sievieti, bet Trulss nesaprata, kā Mikaēlam pietiek drosmes. Kā viņam pietiek sirds. Ja tev ir tāda sieviete kā Ulla, ja tev ir tik neticami paveicies, ja esi ieguvis lielo balvu, kā vari būt gatavs riskēt ar visu viena sānsoļa dēļ? Laikam jau tāpēc, ka Dievs vai velns, kas viņu zina, ir iedevuši tev visu to, kas sievietēm patīk, izskatu, stāvokli sabiedrībā, veiklu mēli, kurai ir zināms, kas jārunā, un tad tu jūti, tā sakot, nepieciešamību izmantot savu potenciālu. Tāpat kā divus metrus un divdesmit centimetrus gari tipi iedomājas, ka tiem jāspēlē basketbols. Viņš nesaprata. Zināja vienīgi to, ka Ulla ir pelnījusi kaut ko labāku. Kādu, kurš viņu mīlētu. Kurš Ullu mīlētu tā, kā vienmēr ir mīlējis viņš. Un turpinās mīlēt. Epizode ar Martīni bija tikai vieglprātīga avantūra, nekā nopietna, un tas, vienalga, nekad neatkārtosies. Brīžiem Trulss iedomājās, ka kaut kādā veidā vajadzētu darīt Ullai zināmu: ja viņai dažādu iemeslu dēļ nāktos zaudēt Mikaēlu, tad viņš, Trulss, Ullu atbalstītu. Tomēr viņš nebija atradis īsto veidu, kā to izdarīt. Trulss saausījās. Viņi sarunājās.

-   Es zinu vienīgi to, ka viņa vairs nav, Mikaēls teica. Viņam mazliet mežģījās mēle, un Trulss saprata, ka arī viņš ir nedaudz iereibis. Bet viņi atrada arī divus pārējos.

-   Viņa kazakus?

-    Man joprojām liekas, ka visa tā kazaku būšana varētu būt lielīšanās. Vispār Gunnars Hāgens no Smago noziegumu nodaļas sazinājās ar mani un jautāja, vai es nevarot palīdzēt. Tur tikusi laista darbā asaru gāze un automātiskie ieroči, tādēļ viņi izskata versiju par bandu savstarpējo attiecību skaidrošanu. Painteresējās, vai Orgnozs netur kādu aizdomās. Viņi paši taustās pilnīgā tumsā.

-   Un ko tu atbildēji?

-   Es atbildēju un tā ir tīra patiesība ka man nav ne jausmas, kurš tas varēja būt. Ja tā ir banda, tad tai ir izdevies apiet visus mūsu radarus.

-   Vai tu domā, ka vecais varētu būt aizlaidies?

-   Nē.

-   Nē?

-   Manuprāt, viņa līķis kaut kur tur, lejā, guļ un pūst.

Trulss ieraudzīja roku, kas bija pavērsta pret zvaigžņotajām debesīm.

-   Varbūt ļoti drīz mēs visu uzzināsim, bet varbūt neuzzināsim nekad.

-   Līķi vienmēr uzpeld, vai ne?

Nē, Trulss nodomāja. Viņš stāvēja, iepletis kājas, un juta to spiedienu uz terases cementa grīdas, kā arī grīdas spiedienu uz kājām. Ne vienmēr.

-   Vienalga, Mikaēls sacīja. Kāds to ir izdarījis, un tā ir jauna persona. Drīz vien noskaidrosies, kurš būs jaunais Oslo narkokaralis.

-   Un kā tev šķiet, ko tas nozīmē mums?

-   Neko, dārgā!

Trulss redzēja, kā Mikaēls Belmans uzliek roku Isabellei Skeijenai uz kakla. Viņu siluetos izskatījās, it kā Mikaēls to žņaugtu. Grīļīgs solis.

-   Mēs esam nonākuši galapunktā un šeit izkāpsim. Patiesībā viss beidzās daudz labāk, nekā cerējām. Ilgāk mēs vairs nevarējām veco izmantot, un, ņemot vērā visu to, kas viņam bija par tevi un mani mūsu… sadarbības laikā, tad…

-   Tad?

-   Tad…

-   Novāc roku, Mikaēl!

Samtaini dzēruša cilvēka smiekli.

-  Ja šis jaunais karalis nebūtu paveicis darbiņu mūsu vietā, tad droši vien būtu spiests darīt to pats.

-   Tu domā būtu licis to izdarīt Bīvim?

Izdzirdis savu nīsto iesauku, Trulss nodrebēja. Pirmais viņu tā bija nosaucis Mikaēls, kad viņi Manglerudā mācījās ģimnāzijā. Un tā bija pielipusi, cilvēki bija saistījuši to ar viņa apakšžokli un rukšķošajiem smiekliem. Reiz izlaiduma laikā Mikaēls bija viņu mierinājis, ka vairāk esot domājis par MTV multiplikācijas filmas personāža “anarhistisko īstenības uztveri” un “nonkonformisma morāli”, un bija to pateicis tā, it kā piešķirtu Trulsam goda titulu.

-   Nekā nebija! Es nekad neļautu Trulsam uzzināt par manu lomu!

-   Man tomēr liekas savādi, ka tu viņam neuzticies. Vai jūs neesat bērnības draugi? Vai šo terasi tev neuzlēja viņš?

-   Viņš, viņš! Nakts melnumā, turklāt viens pats. Vai saproti? Mēs runājam par cilvēku, kurš nav simtprocentīgi paredzams. Viņam var iešauties prātā sazin kas.

-   Tomēr vecajam tu ieteici, lai viņš savervē Bīvi par dedzinātāju?

-   Tas tāpēc, ka pazīstu Trulsu kopš bērnības un zinu, ka viņš ir caurcaurēm korumpēts un pārdosies tam, kurš maksās vairāk.

Isabelle Skeijena skaļi iesmējās. Mikaēls viņu apsauca.

Trulss bija pārstājis elpot. Viņa kakls sažņaudzās, un šķita, ka vēderā iemitinājies kāds zvērs klīstošs zvēriņš, kas meklē iespēju izkļūt ārā. Tas kutināja viņu un kārpījās. Mēģināja atrast ceļu augšup. Spieda krūtis.

-   Starp citu, tu nekad neesi pateikusi, kādēļ izvēlējies mani par sadarbības partneri, Mikaēls ieteicās.

-   Tādēļ, protams, ka tev ir tik lielisks loceklis!

-   Nē, nopietni! Ja nebūtu pieņēmis tavu priekšlikumu sadarboties ar tevi un veco, es taču būtu bijis spiests tevi arestēt!

-   Arestēt? Viņa iespurdzās. Viss, ko es darīju, bija pilsētas labā! Var vai nu legalizēt marihuānu, dot par velti metadonu un finansēt kabinetus narkomāniem, vai arī attīrīt ceļu vielai, kuru lietojot mirstība pārdozēšanas dēļ ir mazāka! Kāda ir starpība? Narkotiku politikā ir prakticisms, Mikaēl!

-   Nomierinies, es, protams, piekrītu. Mēs panācām, ka Oslo kļuva labāka. Iedzersim par to!

Viņa nepievērsa uzmanību Mikaēla paceltajai glāzei.

-   Vienalga, tu mani nekad nebūtu arestējis! Jo tad es pastāstītu visiem, kuri vēlētos dzirdēt, ka es drāzos ar tevi aiz tavas mazās, saldās sieviņas muguras. Isabelle atkal iespurdzās. Tiešā nozīmē, aiz muguras! Vai atceries, kad pirmo reizi satiku tevi pieņemšanā pēc pirmizrādes un sacīju, ka tu varētu pamīlēties ar mani? Tava sieva stāvēja tev tieši aiz muguras. Ja viņa būtu bijusi vēl mazdrusciņ tuvāk, tad dzirdētu, par ko runājam. Bet tu pat aci nepamirkšķināji, tikai palūdzi piecpadsmit minūtes laika, lai aizsūtītu viņu uz mājām!

-   Klusāk, tu esi pilnā! Mikaēls aplika roku viņai ap vidukli.

-   Lūk, tad es sapratu, ka tu esi vīrietis manā gaumē. Kad vecais ierunājās, ka man vajag atrast sev sabiedroto ar līdzīgām ambīcijām kā man, es jau zināju, pie kā jāiet. Uz tavu veselību, Mikaēl!

-   Starp citu, glāzē nekā nav, varbūt mums vajadzētu atgriezties un…

-   Aizmirsti to, ko teicu par “vīrieti manā gaumē”! Nav tādu vīriešu manā gaumē, tikai… atskanēja zemi, dārdoši smiekli. Viņas smiekli.

-   Nāc, iesim!

-   Harijs Hols!

-   Klusāk!

-   Tas bija vīrietis manā gaumē. Mazliet padumjš, protams, bet… bet jā! Kā tev šķiet, kur viņš ir?

-   Tā kā mēs tik ilgi un nesekmīgi esam viņu meklējuši, tad pieļauju, ka viņš ir devies prom no valsts. Viņš atbrīvoja Oļegu un vairs neatgriezīsies.

Isabelle salīgojās, bet Mikaēls viņu paspēja atbalstīt.

-   Tu, Mikaēl, esi velns, un mēs, velni, esam viens otra cienīgi!

-   Var jau būt, bet mums jādodas iekšā, Mikaēls sacīja un paskatījās pulkstenī.

-   Nesatraucies, glītumiņ, es protu turēties, kad piedzeros! Saproti?

-   Saprotu, bet ej pirmā, tad tas neizskatīsies tik…

-   Cūcīgi?

-   Apmēram tā.

Trulss dzirdēja viņas rupjos smieklus un pēc tam vēl dobjākos papēžu klaudzienus uz cementa.

Viņa bija prom. Mikaēls stāvēja, atspiedies pret margām.

Trulss dažas sekundes nogaidīja, tad iznāca no ēnas.

-   Sveiks, Mikaēl!

Bērnības draugs pagriezās. Viņa skatiens bija miglains, seja mazliet uztūkusi. Trulss nosprieda, ka Mikaēla sejā smaids ar nokavēšanos parādījies alkohola dēļ.

-  Tu tas esi, Truls! Es nedzirdēju tevi iznākam. Vai tur iekšā vēl dzīro?

-  Jā gan!

Viņi uzlūkoja viens otru. Un Trulss aizdomājās, kur un kad tas bija noticis, ka viņi aizmirsa, kā sarunāties vienam ar otru, kā bezbēdīgi papļāpāt un kopīgi pasapņot kā toreiz, kad spēja runāt par visu. Toreiz viņi abi bija kā viens. Kā karjeras sākumā, kad bija piesituši to puišeli, kurš mēģināja piecirst Ullai. Vai arī nolādēto homoseksuāli, kurš strādāja KR1POS un ieskatījās Mikaēlā. Ar to viņi pēc dažām dienām bija aprunājušies katlu telpā Brīnā. Puisis bija raudājis un lūdzis piedošanu, sakot, ka pārpratis Mikaēlu. Viņi nesita pa seju, lai nepaliktu redzamas pēdas, bet raudāšana tā nokaitināja Trulsu, ka viņš to apstrādāja ar nūju spēcīgāk, nekā bija gribējis, un tikai pēdējā brīdī Mikaēls bija viņu apturējis. Varbūt tās nebija labākās atmiņas, tomēr tie bija tādi pārdzīvojumi, kas cilvēkus vieno.

-  Jā, es tikai stāvu un apbrīnoju terasi, Mikaēls sacīja.

-   Paldies.

-               Starp citu, es kaut ko iedomājos. Tonakt, kad tu lēji pamatu… -Jā?

-   Tu taču teici, ka esi uztraucies un nevarot gulēt. Bet es atcerējos, ka tā bija tā pati nakts, kad mēs arestējām Ūdinu un vēlāk sarīkojām reidu Alnabrū. Un pazuda tas…

-   Tutu.

-  Jā, Tutu. Tev taču šajā operācijā vajadzēja piedalīties, taču man tu sacīji, ka esot slims. Vai tu biji nolēmis operācijas vietā liet terasi?

Trulss mazliet pasmaidīja. Paskatījās uz Mikaēlu. Beidzot viņam izdevās uztvert un noturēt tā skatienu.

-   Okay, Mikaēl. Vai gribi dzirdēt patiesību?

Mikaēls mazliet pavilcinājās, tad atbildēja:

-   Labprāt!

-   Es izvairījos!

Uz dažām sekundēm terasē iestājās klusums. Bija dzirdams vienīgi tāls pilsētas troksnis.

-   Izvairījies? Mikaēls sāka smieties. Neticīgi, bet labsirdīgi. Trulsam patika šie smiekli. Tie patika visiem gan vīriešiem, gan sievietēm. Tie bija smiekli, kas nozīmēja: “tu-esi-smieklīgs-un-simpātisks-un-noteikti-esi-pelnījis-labsirdīgus-smieklus”.

-   Izvairījies? Tu? Tu, kurš nekad neizvairās un kuram patīk arestēt?

-  Jā! Trulss atbildēja. Gluži vienkārši, es nevarēju. Biju apsolījis mazliet seksa.

Atkal iestājās klusums.

Tad Mikaēls izplūda dārdošos smieklos. Viņš atgāza galvu un iešņukstējās. Neviena cauruma zobos! Viņš vēlreiz pieliecās un iedunkāja Trulsu mugurā. Smiekli skanēja tik brīvi un jautri, ka pēc dažām sekundēm arī Trulss vairs nespēja noturēties. Arī viņš iesmējās.

-   Sekss un cementa liešana! Mikaēls Belmans ķiķināja. Velns parāvis, tu gan esi vīrs, Truls! īsts vīrs!

Trulss juta, kā uzslava liek viņam mazliet paaugties lielākam savās acīs. Un vienu mirkli bija gandrīz kā agrāk. Nē, nevis gandrīz, bet bija kā agrāk.

-   Tu jau zini, Trulss rukšķēja. Ir lietas, kas reizēm ir jādara pašam. Tikai tad to var pienācīgi paveikt.

-   Tas tiesa! Mikaēls piekrita, apskāva Trulsa plecus un pamīdījās ar kājām pa terases grīdu. Bet šeit, Truls, šeit ir pārāk daudz cementa vienam cilvēkam!

Jā, Trulss nodomāja, jūtot, cik patīkami krūtīs skan smiekli. Te ir pārāk daudz cementa vienam cilvēkam.

-   Man vajadzēja paturēt Gameboy, kad tu to atnesi! Oļegs sacīja.

-   Vajadzēja gan, Harijs atbildēja un atspiedās pret virtuves durvju apmali. Būtu uzlabojis savu Tetris tehniku.

-   Un tev vajadzēja izņemt aptveri no pistoles, pirms noliki to atpakaļ vietā!

-   Varbūt. Harijs mēģināja neskatīties uz Odessa, kuras stobrs pa pusei bija pavērsts pret viņu.

Oļegs mazliet pasmaidīja.

-   Protams, mēs esam pieļāvuši kļūdas. Mēs abi. Kā tev šķiet?

Harijs piekrītoši pamāja.

Oļegs bija piecēlies un nostājies pie plīts.

-   Bet es izdarīju ne tikai kļūdas vien, vai ne?

-   Protams, ne. Tu paveici ari daudz laba.

-   Piemēram?

Harijs paraustīja plecus.

-   Piemēram, apgalvojot, ka esi meties uz šī fiktīvā slepkavas pistoli. Ka viņam uz sejas bijusi laupītāja maska, ka tas nav teicis ne vārda, bet izmantojis zīmju valodu. Tu devi man iespēju izdarīt acīmredzamus secinājumus, izskaidrot šaujampulvera daļiņas uz tavām rokām. Tu sacīji, ka slepkava neesot runājis, jo baidījies: tu varētu atpazīt viņa balsi, tātad viņam bijis kaut kāds sakars ar narkotiku tirdzniecību vai policiju. Pieļauju, ka doma par laupītāja masku tev iešāvās prātā tāpēc, ka tādu tu redzēji policistam, kurš bija kopā ar jums Alnabrū. Savā stāstā tu ieliki viņu blakus esošajā birojā, jo tas bija izlaupīts un neaizslēgts, tādēļ jebkurš varēja tajā ieiet un no turienes aizlaisties uz upes pusi. Tu devi man mājienus, lai es varētu izveidot ticamu izskaidrojumu, kāpēc tu nenogalināji Gusto. Tu zināji, ka manas smadzenes atradīs tādu izskaidrojumu, jo mūsu prāts vienmēr vēlas, lai lēmumus pieņemtu jūtas. Tas vienmēr ir gatavs atrast mierinošas atbildes, kādas pieprasa mūsu sirds.

Oļegs lēni pamāja ar galvu.

-   Bet tagad tev ir visas pārējās atbildes. Patiesās.

-   Izņemot vienu, Harijs teica. Kāpēc?

Oļegs neatbildēja. Harijs pacēla labo roku un, lēni iebāzis kreiso roku bikšu kabatā, izvilka no tās sagumzītu cigarešu paciņu un šķiltavas.

-   Kāpēc, Oļeg?

-   Un kā tu domā?

-   Vienu bridi es domāju, ka runa ir par Irēni. Greizsirdība. Vai arī tu uzzināji, ka viņš to kādam ir pārdevis. Bet, ja Gusto bija vienīgais, kurš zināja, kur Irēne atrodas, tu taču nevarēji viņu nogalināt, pirms viņš to atklāj tev. Tādēļ runai vajadzēja būt par ko citu. Par kaut ko vismaz tikpat spēcīgu kā mīlestība pret sievieti. Tu taču patiesībā neesi nekāds slepkava, vai ne?

-   You tell me.

-   Tu esi cilvēks ar klasisku motīvu, kas licis labiem cilvēkiem, ieskaitot mani, spert briesmīgus soļus. Izmeklēšana mīņājas uz vietas. Esmu atgriezies tur, no kurienes sākām. Pie iemīlēšanās. Pie spēcīgām mīlestības jūtām.

-   Ko tu par to zini?

-   Es biju iemīlējies tajā pašā sievietē. Vai viņas māsā. Vakarā viņa ir nedzirdēti skaista, bet nākamajā rītā, kad pamosties, pretīga. Harijs aizsmēķēja melno cigareti ar zelta filtru un krievu divgalvaino ērgli. Kad atkal pienāk vakars, tu esi to aizmirsis un jūties tikpat stipri iemīlējies. Un ar šo mīlestību neviens nespēj konkurēt, pat Irēne to nespēj! Vai es kļūdos?

Harijs ievilka dūmus un paskatījās uz Oļegu.

-   Ko tev no manis vajag? Oļegs jautāja. Tu taču visu zini!

-   Gribu to dzirdēt no tevis.

-   Kāpēc?

-   Gribu, lai tu dzirdētu pats sevi to pasakām. Lai tu dzirdētu, cik muļķīgi un bezjēdzīgi tas skan!

-   Ko tieši? To, ka ir muļķīgi nošaut kādu, jo tas mēģina nozagt tavu narkotiku? Tavējo, kurai ar lielām pūlēm esi sagrabinājis naudu?

-   Vai tu pats nedzirdi, cik banāli un skumji tas skan?

-   Un to saki tu!

-  Jā, es to saku! Es zaudēju labāko sievieti savā mūžā, jo nespēju pretoties. Un tu, Oļeg, nogalināji savu labāko draugu! Nosauc viņa vārdu!

-   Kāpēc?

-   Nosauc viņa vārdu!

-   Pistole ir pie manis.

-   Nosauc viņa vārdu!

Oļegs pasmīnēja.

-   Gusto. Un kas…?

-   Vēlreiz!

Oļegs pašķieba galvu un paskatījās uz Hariju.

-   Gusto.

-   Vēlreiz! Harijs iesaucās.

-   Gusto! Oļegs atkliedza pretī.

-   Vēlr…

-   Gusto! Oļegs ievilka elpu. Gusto! Gusto… Viņa balss ietrīcējās. Gusto! Oļega balss aizlūza. Gusto. Gus… viņš ieraudājās, …to.

Viņš samiedza acis, un no tām izsprāga asaras.

-   Gusto. Gusto Hansens, Oļegs nočukstēja.

Harijs paspēra soli uz priekšu, bet Oļegs pavērsa pret viņu pistoli.

-   Tu esi jauns, Oļeg! Tu vēl vari mainīties.

-   Un kā ir ar tevi, Harij? Vai tu vari mainīties?

-   Gribētos varēt, Oļeg! Gribētu izdarīt tā, lai spētu labāk parūpēties pārjums. Bet ir jau par vēlu. Es palikšu tāds, kāds esmu!

-   Kāds esi? Alkoholiķis? Nodevējs?

-   Policists.

Oļegs iesmējās.

-   Tik vien? Policists? Nevis cilvēks?

-   Vairāk nekā policists.

-   Vairāk nekā policists, Oļegs, mājot ar galvu, atkārtoja. Vai tas neskan banāli un skumji?

-   Banāli un skumji, Harijs atkārtoja un neapmierināti aplūkoja pusizsmēķēto cigareti, it kā tā nesniegtu gaidīto baudu. Jo tas nozīmē, ka man nav izvēles, Oļeg!

-   Izvēles?

-   Man jāraugās, lai tu saņemtu pelnīto sodu.

-   Tu vairs nestrādā policijā, Harij! Tu stāvi šeit bez ieroča. Un pagaidām neviens nezina to, ko zini tu, un to, ka esi šeit! Padomā par mammu! Padomā par mani! Un kaut reizi padomā par mums par mums trijiem! Viņa acis pildījās ar asarām un balsī ieskanējās asi, metāliski toņi. Kāpēc tu nevari tagad vienkārši aiziet no šejienes, un mēs visu aizmirsīsim, teiksim, ka nekas tāds nav noticis?

-   Es gribētu, kaut varētu tā rīkoties, Harijs atbildēja. Bet tu mani noķēri. Es zinu, kas noticis, un man tevi ir jāaptur.

-   Tad kādēļ ļāvi man paņemt pistoli?

Harijs paraustīja plecus.

-   Es nevaru tevi arestēt. Tev pašam jāpiesakās. Šis ir tavs skrējiens!

-   Pašam pieteikties? Kādēļ lai es to darītu? Mani nupat atbrīvoja!

-  Ja es tevi arestēšu, tad zaudēšu gan tavu māti, gan tevi. Un bez jums es neesmu nekas. Bez jums es nespēju dzīvot! Vai tu saproti, Oļeg? Es esmu žurka, kurai ir noslēgta ieeja alā, un, lai tur iekļūtu, ir tikai viens ceļš. Caur tevi!

-   Tad ļauj man iet! Aizmirsīsim šo notikumu un sāksim visu no jauna!

Harijs papurināja galvu.

-   Slepkavība ar iepriekšēju nodomu, Oļeg! Es nevaru. Tagad atslēga un pistole ir pie tevis. Tev jāpadomā par mums trijiem! Ja aiziesim pie Hansa Kristiānā, viņš visu nokārtos. Tu varēsi pieteikties, un sods tiks ievērojami samazināts!

-   Tomēr tas būs pietiekami ilgs, lai es zaudētu Irēni. Tik ilgi neviens negaidīs!

-   Varbūt, bet varbūt arī ne. Varbūt esi viņu jau zaudējis.

-   Tu melo, tu vienmēr melo! No Oļega acīm birtin bira asaras. Ko darīsi, ja teikšu, ka nepadošos?

-   Tad man nāksies tevi tagad arestēt.

No Oļega lūpām atskanēja kunkstoša skaņa kaut kas vidējs starp šņukstu un neticīgiem smiekliem.

-   Tu esi traks, Harij!

-   Tāds es esmu radīts, Oļeg! Es daru vienīgi to, kas vajadzīgs. Tāpat kā tev ir jādara tas, kas jādara tev!

-   Kas vajadzīgs? No tavas mutes tas skan kā lāsts!

-   Varbūt.

-   Bullshit!

-   Tad iznīcini šo lāstu, Oļeg! Patiesībā tu taču nevēlies atkal nogalināt, vai ne?

-   Ej! Oļegs iekliedzās. Pistole viņa rokā drebēja. Aiziet! Tu vairs nestrādā policijā!

-   Taisnība, Harijs atbildēja. Bet, kā jau teicu, es esmu… viņš saknieba lūpas ap melno cigareti un dziļi ievilka dūmus. Pievēra acis un dažas sekundes tā pastāvēja it kā tīksminoties, tad izlaida no plaušām dūmus, …policists.

Viņš nometa cigareti uz grīdas un, uzkāpis uz tās, ar paceltu galvu paspēra soli tuvāk Oļegam. Oļegs bija gandrīz tikpat gara auguma kā viņš pats. Aiz paceltās pistoles mērķēkļa Harijs sastapa puiša skatienu. Redzēja, ka paceļas gailis, un zināja, kas notiks tālāk. Viņš stāvēja ceļā šim puisim arī nebija izvēles. Viņi bija kā divi nezināmie neatrisināmā vienādojumā, kā divi debesu ķermeņi neizbēgamā ceļā uz sadursmi, kā Tetris sacensības, kurās tikai viens varēja uzvarēt. Un tikai viens no viņiem uzvarēs. Harijs cerēja, ka Oļegam pietiks prāta pēc tam atbrīvoties no pistoles, ka viņš iekāps lidmašīnā uz Bangkoku, ka viņš nekad neko nepastāstīs Rākelai, ka kliegdams nemodīsies nakts vidū istabā, pilnā ar spokiem, ka spēs izveidot un nodzīvot cilvēka cienīgu dzīvi. Viņam pašam tādas nebija. Vairs nebija. Viņš saņēmās un turpināja iet uz priekšu, sajūtot ķermeņa svaru un vērojot, kā palielinās izmēros pistoles stobra melnā acs. Rudens diena, desmitgadīgais Oļegs, vējš plivina viņa matus, Rākela, Harijs, apelsīnu krāsas lapas, viņi skatās fotoaparātā un gaida, kad iedarbosies slēdzis. Fotogrāfisks pierādījums tam, ka viņi nokļuvuši līdz virsotnei, ka pabijuši uz tās, ka sasnieguši laimes kalngalu. Oļega rādītājpirksta nobālējusī falanga uz mēlītes. Atpakaļceļa uz turieni, kur viņi bijuši, vairs nav. Nekad nebūtu pieticis laika, lai paspētu uz lidmašīnu. Nebija arī nekādas lidmašīnas, nekādas Honkongas, vienīgi sapnis par dzīvi, kuru neviens no viņiem nespētu dzīvot. Harijs nejuta baiļu. Tikai bēdas. īsā kārta noskanēja kā šāviens, no tās iedrebējās loga stikls. No lodēm, kas trāpīja krūtīs, viņš sajuta fizisku spiedienu. Atsitiena dēļ stobrs mazliet pavirzījās uz augšu, un trešā lode trāpīja galvā. Viņš nokrita. Zem viņa valdīja tumsa, un viņš gāzās šajā tumsā, līdz tā viņu iesūca un ietina vēsā nekurienē, atbrīvojot no sāpēm. Beidzot, viņš nodomāja. Un tā bija Harija Hola pēdējā doma. Ka viņš beidzot, beidzot ir brīvs!

Žurciene klausījās. Tagad, kad baznīcas zvans bija noskanējis savas desmit reizes un apklusis, kad policijas mašīnas sirēna, kādu brīdi tuvojusies, bija atkal attālinājusies, mazuļu pīkstieni skanēja vēl skaidrāk. Palika vairs tikai vārgie sirdspuksti. Kaut kur žurkas smadzenēs glabājās atmiņas par pulvera smaku un cita, jaunāka cilvēka ķermeni, kas bija gulējis un asiņojis uz šīs pašas virtuves grīdas. Bet tas bija vasarā, ilgi pirms mazuļu piedzimšanas. Toreiz ķermenis nebija aizsedzis ieeju tās alā.

Žurka atklāja, ka tikt pāri vīrieša vēderam ir sarežģītāk, nekā bija domājusi, ka vajadzēs meklēt citu ceļu. Tādēļ tā atgriezās vietā, no kurienes bija sākusi.

Tā vēlreiz iekoda ādas kurpē.

Vēlreiz aplaizīja metālu sāļo metālu starp diviem labās rokas pirkstiem.

Pārskrēja pāri žaketei, kas oda pēc sviedriem, asinīm un barības pēc tāda barības daudzuma, it kā linauduma uzvalks būtu gulējis atkritumos.

Un tur tās atkal bija dažas savādu, spēcīgu dūmu smakas molekulas, kas palikušas nenomazgātas. Tomēr pat šīs dažas smakas molekulas dzeldināja acis, lika ritēt asarām un aizrāva elpu.

Žurka uzskrēja augšup pa roku, pārskrēja pāri plecam un atrada asiņainu apsēju ap kaklu, kas tai uz mirkli novirzīja domas. Bet tad, atkal izdzirdusi mazuļu spiedzienus, tā uzskrēja uz krūtīm. Divi apaļie caurumi krūtīs stipri smakoja. Sērs, pulveris. Viens no caurumiem atradās virs vietas, kur jābūt sirdij, vismaz žurka sajuta gandrīz nemanāmās vibrācijas, sirdij pukstot. Pagaidām tā vēl pukstēja. Žurka devās tālāk uz pieri, nolaizīja asinis, kas tievā stīdziņā sūcās kaut kur no gaišo matu apakšas. Tad turpināja ceļu uz gaļīgākām ķermeņa daļām: lūpām, degunu, acu plakstiņiem. Pāri vaigam stiepās rēta. Žurkas smadzenes darbojās tā, kā žurku smadzenes darbojas eksperimentos ar labirintiem: apbrīnojami racionāli un efektīvi. Vaigs. Mute. Kakls tieši zem pakauša. Ieejai alā jābūt aiz tā. Žurkas dzīve bija grūta un vienkārša. Tā dara to, kas jādara.

PIEKTĀ DAĻA

.

44.    NODAĻA

Mēnesgaismā mirdzēja Akešelva. Šis mazais, netīrais strautiņš, atgādinot zelta ķēdi, plūda cauri visai pilsētai. Nebija daudz sieviešu, kuras izvēlētos pa nomaļajām taciņām iet gar upes krastu, taču Martīne gāja. Pēc garās darba dienas “Bākas gaismā” viņa jutās nogurusi, bet tas bija patīkams nogurums. Bija pavadīta gara, jauka diena. Viņai pretī no ēnas iznāca kāds jaunietis, laternas gaismā ielūkojās viņai sejā, klusi pasveicināja un atkal nozuda ēnā.

Rikards vairākkārt bija painteresējies, vai tagad, esot stāvoklī, viņai nevajadzētu izvēlēties citu ceļu uz mājām, bet Martīne bija atbildējusi, ka šis esot īsākais ceļš uz Grīnerleku. Un viņa nevienam neļaušot atņemt viņai pilsētu. Turklāt viņa pazina tik daudzus no tiem, kuri mēdza uzturēties zem tiltiem, ka šeit jutās drošāk nekā kādā pirmklasīgā bārā rietumu rajonā. Martīne bija pagājusi garām ātrās palīdzības nodaļai, Skeu laukumam un tuvojās klubam Bla, kad izdzirda īsu, smagu soļu troksni uz asfalta. Viņas virzienā, ik pa brīdim pazibēdams apgaismotajos taciņas posmos, skrēja kāds gara auguma jauns puisis. Martīne uz mirkli ieraudzīja viņa seju, tad puiša šņukstošā elpa pamazām noklusa viņai aiz muguras. Tā bija viena no pazīstamajām sejām, viena no tām, kuras Martīne bija redzējusi “Bākas gaismā”. Bet to bija kļuvis tik daudz, ka reizēm viņai likās, ka sastapusi cilvēkus, par kuriem nākamajā dienā kolēģi stāstīja: tie miruši jau pirms vairākiem mēnešiem vai pat gadiem. Bet šī seja kaut kādu iemeslu dēļ lika Martīnei atcerēties Hariju. Viņa nekad ne ar vienu par viņu nebija runājusi vismazāk jau, protams, ar Rikardu, bet Harijs bija atradis pavisam sīku vietiņu Martīnes dvēselē, kur viņa laiku pa laikam varēja viņu apciemot.

Vai tas būtu bijis Oļegs? Vai tādēļ viņa tagad iedomājās par Hariju? Martlne paskatījās atpakaļ. Ieraudzīja skrejošā puiša muguru. It kā viņam pakaļ dzītos nelabais, it kā viņš mēģinātu no kāda aizbēgt. Tomēr šķita, ka neviens viņam neseko. Viņa siluets kļuva aizvien mazāks. Un drīz vien izzuda tumsā.

Irēne paskatījās pulkstenī. Piecas minūtes pāri vienpadsmitiem. Viņa atspiedās pret krēsla atzveltni un pavērsa acis pret monitoru virs izejas uz iekāpšanu lidmašīnā. Pēc dažām minūtēm vajadzētu sākt laist cilvēkus. Tētis bija atsūtījis īsziņu, ka sagaidīšot viņus Frankfurtes lidostā. Viņa svīda, sāpēja viss ķermenis. Viegli nebūs. Bet gan jau izdosies.

Steins paspieda viņas roku ciešāk.

-   Kā iet, mazulīt?

Irēne pasmaidīja un arī paspieda viņa roku.

Viss izdosies.

-   Vai mēs pazīstam sievieti, kura tur sēž? Irēne pačukstēja.

-   Kuru?

-   To tumšo, kura sēž viena.

Sieviete bija tur sēdējusi jau tad, kad viņi ienāca, pie vienas no izejām, viņiem iepretī. Viņa lasīja Lonely Planet, ceļvedi pa Taizemi. Sieviete bija skaista, viņai piemita tas skaistums, kurš nepakļaujas vecumam. No viņas plūda tāds kā starojums, kā kluss prieks. It kā viņa klusībā smietos, kaut arī sēdēja viena.

-   Nepazīstu. Kas viņa ir?

-   Es nezinu. Viņa kaut ko atgādina.

-   Ko īsti?

-   Es nezinu.

Steins iesmējās. Savus mierīgos vecākā brāļa smieklus. Vēlreiz paspieda viņas roku.

Atskanēja stiepts skaņas signāls, un metāliska balss paziņoja, ka sākas iekāpšana lidmašīnā uz Frankfurti. Cilvēki cēlās kājās un steidzās pie barjeras. Irēne atturēja Steinu, kurš arī gribēja celties un iet.

-   Kas ir, mazā?

-  Pagaidīsim, līdz beigsies rinda!

-  Bet…

-  Es nespēju stāvēt tik… tuvu cilvēkiem!

-  Protams. Muļķīgi no manas puses! Kā tu jūties?

-  Viss kārtibā.

-  Labi.

-  Viņa izskatās tik vientuļa.

-   Vientuļa? Steins pārjautāja un uzmeta acis sievietei. Es nepiekritu! Viņa šķiet priecīga.

-  Jā gan, bet vientuļa.

-  Priecīga un vientuļa?

Irēne iesmējās.

-  Nē, es laikam kļūdījos! Varbūt viņa ir tikai līdzīga viņam!

-  Irēne!

-Jā?

-  Vai atceries, par ko mēs vienojāmies? Tikai priecīgas domas!

-  Jā, jā! Mēs abi taču neesam vientuļi!

-  Nē, jo mēs atbalstām viens otru. Un tā būs vienmēr, vai ne?

-  Vienmēr.

Irēne saņēma brāli zem rokas un piekļāva galvu viņa plecam. Atcerējās policistu, kurš bija viņu atradis. Tas bija teicis, ka viņa vārds ir Harijs. Sākumā viņa bija iedomājusies par to Hariju, par kuru bieži runāja Oļegs, arī tas esot policists. Bet pēc Oļega nostāstiem Irēne vienmēr bija iedomājusies viņu garāku, jaunāku un varbūt skaistāku par šo diezgan kroplīgo vīru, kurš viņu bija atbrīvojis. Bet viņš bija apmeklējis arī Steinu, un tagad viņa zināja, ka tas ir viņš. Harijs Hols. Un zināja, ka atcerēsies viņu visu turpmāko dzīvi, atcerēsies viņa rētaino seju, ievainojumu uz zoda un biezo apsēju ap kaklu. Un balsi. Oļegs nebija pateicis, ka Harijam ir tik patīkama balss. Un pēkšņi viņa juta, ka ir pārliecināta viņa nezināja, no kurienes radusies šī pārliecība, bet viņa bija pārliecināta: viss izdosies.

Tagad, kad viņa aizlidos prom no Oslo, visu vajadzēs atstāt pagātnē. Viņa nedrīkstēs pieskarties ne alkoholam, ne narkotikām to viņai bija izskaidrojuši gan tētis, gan ārsts, ar kuru bija ticis

runāts. Vijolīte būs vienmēr, taču viņai jāturas no tās pa gabalu. Tāpat viņu apmeklēs Gusto spoks. Un Ibsena spoks. Un visu to nelaimīgo spoki, kuriem ar viņas palīdzību tika pārdota pulverveida nāve. Lai nāk, kad vien vēlas. Pēc dažiem gadiem tie varbūt izbalēs. Un tad viņa atgriezīsies Oslo. Varbūt arī neatgriezīsies. Pats svarīgākais viss izdosies. Viņai izdosies izveidot sev cilvēka cienīgu dzīvi.

Irēne paskatījās uz sievieti ar grāmatu rokās. Un pēkšņi tā pacēla galvu, it kā būtu sajutusi Irēnes skatienu. īsi, gaiši pasmaidīja un turpināja pētīt ceļvedi.

-   Nu tad iesim! Steins ieteicās.

-   Nu tad iesim! Irēne atkārtoja.

Trulss Bemcens brauca pa Kvadratūru. Pa Tolbūgātu. Augšup pa Prinča ielu, uz leju pa Rātsnama ielu. Svinības viņš bija pametis agri, iesēdies mašīnā un sācis bezmērķīgi vizināties. Gaiss bija auksts un skaidrs, un Kvadratūrā kūsāja dzīve. Prostitūtas sauca viņam nopakaļ, laikam jau sajuta testosteronu. Dīleri centās pārspēt cits citu. No kādas Corvette skaļruņiem stāvvietā skanēja basi: dump, dump. Tramvaja pieturvietā skūpstījās pārītis. Kāds vīrietis vaļējā žaketē, priecīgi smiedamies, skrēja lejup pa ielu. Otrs, tāds pats, skrēja aiz viņa. Uz Karalienes ielas stūra stāvēja kāds vientuļnieks Arsenal formā. Agrāk Trulss viņu nebija redzējis, laikam jauniņais. Iečirkstējās viņa policijas rācija. Un Trulsu pārņēma apbrīnojama labsajūta: asinsvados pulsēja asinis, skanēja basi, viņš sajuta visa notiekošā ritmu: sēž viņš te, mašīnā, un skatās uz visiem šiem mazajiem zobratiņiem, kuri cits par citu neko nezina, tomēr liek pārējiem darboties. Vienīgi viņš to redz, vienīgi viņš zina par šīm kopsakarībām. Un tieši tā tam jābūt, jo tagad šī pilsēta pieder viņam.

Gamlebīenes mācītājs aizslēdza baznīcas durvis. Ieklausījās kapsētas koku lapotņu šalkoņā. Pavērās uz mēnesi. Skaists vakars. Koncerts bija izdevies, jo sapulcējās daudz cilvēku. Vairāk, nekā sanāks dievkalpojumā nākamās dienas rītā. Viņš nopūtās. Dievkalpojumā, ko viņš noturēs tukšiem soliem, runa būs par grēku piedošanu. Mācītājs nokāpa pa kāpnēm un devās cauri kapsētai.

Viņš bija nolēmis noturēt to pašu sprediķi, ko bija teicis bērēs piektdien. Mirušais, pēc tuvāko piederīgo viņa šķirtās sievas vārdiem, savas dzīves beigās bijis iesaistīts noziedzīgās darbībās un ari pirms tam dzīvojis tik grēcīgu dzīvi, ja ar viņa grēkiem piepildītu baznīcu, tad pavadītājiem vairs nepietiktu vietas. Tomēr nevajadzēja satraukties: vienīgie, kuri ieradās, bija bijusī sieva ar saviem bērniem un vēl kāda kolēģe, kura visu laiku skaļi šņukstēja. Bijusī sieva, uzticoties mācītājam, bija pastāstījusi, ka šī kolēģe droši vien bijusi vienīgā stjuarte visā aviokompānijā, ar kuru aizgājējs nav pārgulējis.

Mācītājs pagāja garām kādam kapakmenim. Mēnesgaismā likās, ka uz tā vīd kaut kas balts, it kā kāds būtu rakstījis ar krītu un pēc tam rakstīto atkal izdzēsis. Tas bija Askilla Kato Rūda, dēvēta arī par Askillu Ausaini, kapakmens. Kopš seniem laikiem pastāvēja noteikums, ka, nomainoties vienai paaudzei, kapavieta tiek iznīcināta, ja vien par tās uzturēšanu nemaksā, bagāto privilēģija. Tomēr nezināma iemesla dēļ nabadzīgā Askilla Kato Rūda kaps bija saglabāts. Un, kad tas kļuva krietni sens, tam piešķīra aizsargājamā statusu. Varbūt tika lolota optimistiska cerība, ka šis kaps interesentiem varētu kļūt par vērā ņemamu apskates vietu: kapakmens no Oslo nabadzīgās austrumu nomales kapsētas, kur aizgājēju piederīgajiem pietika naudas tikai neliela pieminekļa uzlikšanai jo akmeņkalim tika maksāts par katru burtu: uz akmens bija vienīgi iniciāļi pirms uzvārda un gadskaitļi nebija ne datumu, ne teksta. Kāds antikvārs bija pat apgalvojis, ka īstais uzvārds esot Ruuds, ka piederīgie vienkārši ietaupījuši naudu. Turklāt klīda baumas, ka Askills Ausainis naktīs staigājot apkārt. Tomēr īpašu interesi tas neizraisīja, Askills Ausainis tika aizmirsts un varēja vārda tiešā nozīmē dusēt Dieva mierā.

Kad mācītājs slēdza ciet kapsētas vārtiņus, no ēnas pie sienas izslīdēja kāds stāvs. Mācītājs sastinga.

-   Esi žēlsirdīgs! čērkstoša balss ierunājās, un pastiepās plata plauksta.

Mācītājs ielūkojās sejā zem platmales. Veca, grumbu izvagota seja, liels deguns, milzīgas ausis un pārsteidzoši skaidras, zilas,

nevainīgas acis. Jā, nevainīgas! Tieši par tām garīdznieks domāja, kad bija iedevis lūdzējam divdesmit kronas un turpināja savu ceļu uz mājām. Par jaundzimušā nevainīgajām, zilajām acīm, kurām vēl nav vajadzīga grēku piedošana. Rītdien savā sprediķī viņš par to ieminēsies.

Mans stāsts jau būs galā, tēt.

Es sēžu tur, Oļegs ir noliecies pār mani. Ar abām rokām satvēris savu šaujamo Odessa, viņš it kā turas pie tā kā pie zara virs kraujas. Turas un kliedz, ir galīgi sajucis:

-   Kur viņa ir? Kur ir Irēne? Saki, citādi… citādi…

-   Citādi ko, narkomān? Tu nemaz neproti rīkoties ar šo pistoli! Tevī tā nav, Oļeg! Tu esi viens no the good guys. Tagad nomierinies, un mēs sadalīsim šo devu. Okay?

-   Nē, pie velna, nē! Kamēr nepateiksi, kur viņa ir!

-   Vai tad dabūšu visu devu?

-   Pusi. Tā man ir pēdējā!

-   Deal. Vispirms noliec pistoli!

Šis idiots izdarīja, kā es liku. Kā stulbs, paklausīgs skolnieks. Tikpat viegli piemānāms kā pirmajā reizē, kad nācām no “Jūdas” koncerta. Viņš noliecās un nolika dīvaino pistoli sev priekšā uz grīdas. Es redzēju, ka pārslēdzējs pistolei sānos stāv uz “C”, kas nozīmē iespēju šaut kārtām. Tikai viegls spiediens uz mēlītes un…

-   Tātad kur viņa ir? Oļegs atkārtoja un izslējās.

Un tagad, kad uz mani vairs neskatījās pistoles stobrs, es jutu to uznākam. Niknumu. Viņš bija man draudējis! Tieši tāpat kā mans audžutēvs! Un, ja ir kas tāds, ko nespēju paciest, tad tie ir draudi. Tādēļ tā vietā, lai pastāstītu maigu versiju par to, ka viņa atrodas kādā slepenā ārstniecības iestādē Dānijā, izolācijā, un nedrīkst tikties ar draugiem, kuri varētu atkal pavedināt, un bla-bla-bla… es iegrūdu viņā nazi un pagriezu. Man vajadzēja to iegrūst un pagriezt! Manās vēnās rit sliktas asinis, tēt, tādēļ aizveries! Nu, tās, kas vēl palikušas, jo šobrīd to lielākā daļa jau ir iztecējusi uz virtuves grīdas. Bet es tomēr pagriezu nazi, lūk, tāds es esmu idiots!

-   Es viņu pārdevu, teicu. Par dažiem gramiem vijolītes.

-   Ko?

-   Es pārdevu viņu kādam vācietim Centrālajā stacijā. Nezinu, kā viņu sauc un kur viņš dzīvo. Varbūt Minhenē. Varbūt šobrīd viņš kopā ar draugu sēž savā Minhenes dzīvoklī un mazā Irēnes mutīte tiem sūkā ar tādu kaifu, ka pat nezina, kurš loceklis kuram pieder, jo spēj domāt vienīgi par to, ko mīl. Un to sauc…

Oļegs stāvēja ar pavērtu muti un mirkšķināja acis. Tikpat stulbi kā toreiz, kad kebabu ēstuvē iedeva man piecsimt kronas. Es noplātīju rokas līdzīgi draņķa burvju māksliniekam.

-   …vijolīte!

Oļegs turpināja mirkšķināt acis. Viņš bija tā šokēts, ka nereaģēja, kad es metos pie pistoles.

Tā man likās.

Es kaut ko biju piemirsis.

Biju piemirsis, ka toreiz no kebabu ēstuves viņš man sekoja, jo bija sapratis, ka nedabūs nekādu metu. Biju piemirsis, ka galva viņam strādā un ka arī viņš pazīst cilvēkus. Vismaz vienu zagli.

Man vajadzēja to zināt. Vajadzēja samierināties ar pusi no devas.

Viņš paspēja paķert pistoli pirmais. Varbūt tikai nejauši aizskāra mēlīti. Pārslēdzējs stāvēja uz “C”. Paraudzījos viņa pārsteigtajā sejā un nogāzos uz grīdas. Dzirdēju, kā iestājas klusums. Izdzirdu, ka viņš noliecas pār mani. Saklausīju klusas, vienmērīgas gaudas, it kā tukšgaitā darbotos motors, it kā Oļegs gribētu raudāt, bet nespētu. Viņš lēni atkāpās līdz virtuves sienai. īsts narkomāns visu dara noteiktā secībā. Viņš iedūra sev šļirci, sēžot man blakus. Pat pajautāja, vai nevēlos padalīties ar viņu. Būtu jau labi, tikai es vairs nevarēju parunāt. Spēju vienīgi klausīties. Un es dzirdēju viņa smagos, lēnos soļus uz kāpnēm, kad viņš devās prom. Un es paliku viens. Vientuļāks nekā jebkad biju bijis.

Baznīcas zvans beidza skanēt.

Es biju paspējis izstāstīt visu.

Tagad vairs tik ļoti arī nesāp.

Vai tu tur esi, tēt?

Vai tu, Rufus, tur esi? Vai gaidīji mani?

Starp citu, es atceros vecā vārdus. Nāve atbrīvojot dvēseli. Tā atbrīvojot, velns parāvis, dvēseli! Velns viņu zina! Gan jau redzēsim.

PATEICĪBAS

Audunam Bekstremam un Kurtam A. Līeram par jautājumiem, kas saistīti ar policijas darbu, Torgeiram Eiram no kompānijas EB Marinē par jautājumiem, kas saistīti ar niršanu, Arem Miklebustam un Oslo Orgkrim par narkotiku apgrozību, Polam Kolstē grāmatas “Russland” autoram, Ūlem Tomasam Bjerknesam un Annai Kristinai Hoffai Juhansenai grāmatas “Izmeklēšanas metodes” autoriem, Nikolajam Lilinam grāmatas “Sibīrijas audzināšana” autoram, Bēritai Neklebī grāmatas “Policijas ģenerālis un hirda priekšnieks” autorei, Dāgam Fjellstam par krievu valodu, Evai Stēnlunnai par zviedru valodu, Lāšam Peteram Svēnam par Frenas dialektu, Hjellam Ērikam Stremskāgam par farmāciju, Turam Honningsvogam par aviāciju, Jergenam Vīkam par kapsētām, Mortenam Goshjenli par cilvēka anatomiju, Eisteinam Aikelanam un Tomasam Helle-Vallem par medicīnu, Birgitai Blumenai par psiholoģiju, Odam Kātu Kristiansenam par nakts dzīvi Oslo, Kristinai Klemetai par pilsētas domi un pārvaldi, Kristinai Jerdei par jautājumiem, kas saistīti ar zirgiem, Jūlijei Sīmonsenai par pierakstiem. Paldies visiem izdevniecības “Aschehoug” un aģentūras “Salomonsson Agency” darbiniekiem.

1 Ai, gandrīz piemirsu. (Angļu vai.)

1 Norvēģijas Konstitūcijas diena. (Tulk. piez.)

1 Nē, paldies! (Angļu vai)

1 No kādas kompānijas jūs esat? (Angļu vai.)

1 Ķermeņa stingums pēc nāves. (Latīņu vai)

1 Atvainojiet, kungs, bet pirms pacelšanās jums jāpaceļ krēsla atzveltne vertikālā stāvokli. (Angļu vai.)

1 Man ir izbeigušās zāles. (Angļu vai)

[2] mājās un drošībā. (Angļu vai.)

[4] Laiks darīt kaut ko labu? (Angļu vai.)

[5] Futbola kluba Arsenal spēlētāji. (Tulk. piez.)

[6] kokains. (tulk. piez.)

[7] pareizā atbilde ir: “jā, paldies.” (Angļu vai.)

[7] Nāc šurp! (Angļu vai.)

[8] kas notika? (Angļu vai.)

[9] Ļoti, ļoti labi. (Angļu vai.)

[10] līķa plankumi. (Latīņu vai.)

[11] kungs, jums jāizslēdz… (Angļu vai.)

[12] kungs, uzraksts “piesprādzēties”… (Angļu vai.)

[13] atvainojiet, šis nav mans reiss. (Angļu vai.)

[14] esmu pārliecināta, ka ir, jo mēs pārbaudījām informāciju par pasažieru skaitu un… (Angļu vai.)

[15] kungs, mēs jau aizvērām… (Angļu vai.)

[16] tad atveriet! (angļu vai.)

[17] kungs, baidos, ka noteikumi neļauj mums atvērt… (Angļu vai.)

[18] es esmu misters nībaks, vai redzat? Vai vēlaties infarktu uz klāja, kad būsim virs… teiksim, Afganistānas? (Angļu vai.)

[19] norvēģu pasakas personāži. (tulk. piez.)

Content

Nesbē Jū Spoks

Atsauksmes

PIRMĀ DAĻA

1.   NODAĻA

2.    NODAĻA

3.    NODAĻA

4.    NODAĻA

5.   NODAĻA

6.  nodaĻa

7.  nodaĻa

8.  nodaĻa

9.  nodaļa

10.  nodaļa

11.  nodaĻa

12.  NODAĻA

13.   NODAĻA

14.   NODAļA

15.  NODAĻA

OTRĀ DAĻA

16.   NODAĻA

17.   NODAĻA

18.   NODAļA

19.  NODAļA

20.   NODAĻA

21.   NODAĻA

22.   NODAĻA

23.   NODAĻA

24.    NODAĻA

25.    NODAĻA

TREŠĀ DAĻA

26.    NODAĻA

27.    NODAĻA

28.    NODAĻA

29.    NODAĻA

30.   NODAĻA

31.   NODAĻA

32.   NODAĻA

33.   NODAĻA

34.   NODAĻA

35.   NODAĻA

36.   NODAĻA

37.    NODAĻA

CETURTĀ DAĻA

38.    NODAĻA

39.    NODAĻA

40. NODAļA

41.    NODAĻA

42.    NODAĻA

43.    NODAĻA

PIEKTĀ DAĻA

44.    NODAĻA

PATEICĪBAS