Ņeznanskis Fridrihs

Kazino karalis

Fridrihs Ņeznanskis

Kazino karalis

PIRMĀ DAĻA. Honkongas triādes

Ieejot Krievijas prokurora vietnieka Konstantīna Merkulova kabinetā, Aleksandra Turecka uzmanību tūlīt saistīja trīsdesmit divus, trīsdesmit trīs gadus vecs vīrietis staltajam augumam labi piegulošā, tumšpelēkā uzvalkā. Vīrietis stāvēja pie vaļējā loga, smēķēja, pūzdams dūmus laukā, un, kā likās, Aleksandra ienākšanu pat nepamanīja, jo nepagriezās.

-Vai izsaucāt mani, Konstantīn Dmitrijevič?

Nu gan! Merkulovs brīnījās. Kopš kura laika esam pārgājuši uz "jūs"?

-Svešu cilvēku klātbūtnē, Konstantīn…

Šajā kabinetā svešu nemēdz būt. Iekšlietu dienesta pulkvedis Valerijs Stepanovičs Sargačovs.

Mīļā stundiņa, ko tu neteiksi… novilka Tureckis. -Valerijs! Kurtie gadi…

Sargačovs, pienācis klāt, grasījās dot roku, taču Tureckis, plati smaidīdams, papleta rokas apskāvienam.

Un kā nosauļojies… Šķiet, spēkā arī esi vēl vairāk pieņēmies. Muskuļi tā vien veļas! Cik ilgi īsti neesam redzējušies?

Septiņus gadus un trīs mēnešus.

Matemātiska precizitāte kā allaž.

-Tātad draugi un biedri? Merkulova sejā pavīdēja smaids. Padomā tik!

Cilpojām abi pa Sverdlovskas apgabalu.

Ko tad labu sacilpojāt?

Bija viens otrs darbs.

Rajona mēroga darbiņi, precizēja Sargačovs.

Tureckis vērīgi paskatījās uz bijušo kolēģi. Viņi abi Sverdlovskas rajonā bija strādājuši par izmeklētājiem -Tureckis prokuratūrā, bet Sargačovs milicijā un tagad Turecki pārņēma tāds kā apjukums, kā nožēla, ka viņš gluži kā skolas puika vai sentimentāls zeņķis meties ap kaklu cilvēkam, kas patiešām nebija redzēts septiņus gadus un trīs mēnešus.

Cik tad tev tagad jau gadu, Valerij?

Esam taču vienā gadā dzimuši, Aleksandr Bori-sovič!

Tureckis juta, ka oficiālā uzruna kaut arī pa jokam -gandrīz vai iedzeļ, ļā, Valerijs vairs nebija jauns, MVU Juridisko fakultāti beidzis leitnantiņš, bet iekšlietu dienesta pulkvedis ar bagātu dzīves pieredzi. Ar ko viņš nodarbojas? Kādas lietas ir viņa ziņā? Kāpēc viņam, Tureckim, tas nav zināms?

-Vai tu sēdi Ogareva ielā?

Strādāju tur. Sēžu "Matrožu klusumā". Sargačovs viņam uzsmaidīja.

Paldies, ka apgaismoji! Aleksandrs arī pasmaidīja.

No rajona mēroga darbiņiem pārslēgsimies uz starptautiska mēroga lietām, sarunā iejaucās Merku-lovs. Saša, ceru, ka Kuzminskis, liberālsociālistiskās partijas vadītājs, tev ir pazīstams?

Kas gan viņu nepazīst? Vīrs, kam tīk pabrēkāt.

Sabrēkājies. Pagājušo nakti kādā Honkongas prie-kamājā nodurts ar dunci.

Cerams, ne no mugurpuses? brīdi klusējis, pavaicāja Tureckis.

-Trāpīts desmitniekā. Tieši mugurā. Kā ziņo no svešām zemēm, kamēr mīlējies ar jauniņu prostitūtu.

Vai tik tu nedomā sūtīt mani uz Honkongu paka) viņa līķim?

Ar to nodarbojas speciālie dienesti. Ir atvedīs, ir apraks, ļa ne Novodevičjes, tad Vagaņkovas kapsētā kā likts. Arī tauta sanāks. Nejēgu pasaulē netrūkst.

Patiešām starptautiska mēroga lieta, domīgi noteica Tureckis. Kas viņam Honkongā bija meklējams?

Atkal vārds vietā. Tieši tas jānoskaidro. Pastāstīšu par situāciju vispārējos vilcienos, bet ar konkrētām detaļām tevi iepazīstinās pulkvedis Sargačovs. Starp citu, viņš ir speciālists Honkongas jautājumos.

Narkotikas?-Tureckis uzrunāja Valeriju.

Šobrīd jā. Taču briest daudz kas nopietnāks. Parunāsim par tām.

Lai šobrīd paliek Honkonga, mani vairāk interesē Krievija, turpināja Merkulovs. Afgāņu marihuāna, Azerbaidžānas metadons, magones no Ukrainas, Vidusāzijas opijs, hašišs un "sintētika” visdažādākajos veidos mūsu narkomānus mazliet šķebina. Dod viņiem heroīnu! Kā tīrasinīgiem jeņķiem! Un tas ir parādījies. Ne mirdzoši balts kā Amerikā, bet sešdesmitprocentīgs, brūngans un ne sevišķi tīrs, tomēr heroīns! Protams, valstī šī manta bija atrodama arī agrāk, taču tik niecīgos daudzumos, ka nopietnus draudus neradīja. Nevaru teikt, ka heroīns sācis plūst straumēm, nē, tik tālu vēl nav. Kad tas notiks, tad jau būs par vēlu. Pēc ziņām, kas ir mūsu rīcībā, par heroīna sadales centru kļuvusi Voro-ņeža. Ne tāpēc, ka nez no kurienes tur piepeši parādījušies cilvēki, kas “uzsēdusies uz adatas", ne tāpēc, ka Vo-roņežā dzīvo multimiljonāri, jo grams heroīna maksā apmēram simt piecdesmit dolāru, bet tāpēc, ka ieinteresētās personas uzskata Voroņežu stratēģiski visizdevīgākajā vietā indes izplatīšanai pa visu valsti. Tā patiešām ir, jo cauri pilsētai iet Maskavas-Rostovas trase, ceļu tīkls savieno Rostovu ar citu apgabalu centriem, turpat blakus ir ridna matka Ukraina un dzelzceļa mezgls. Lieki runāt par stigām, takām, taciņām un ko vēl ne… Uz priekšu, Vaņa!

Vaņa? Sargačovs saausījās.

Ir tāds izteiciens.

Vai tik nav domāts Vaņa Ivanovs, kas iesaukts par Burjatu?

Daudz kas iespējams, izvairīgi atteica Merkulovs.

Bet pietiks par to. Sakarā ar Kuzminska noslepkavošanu izveidota operatīvā grupa, kurā ietilpst Ģenerālprokuratūras izmeklēšanas pārvaldes, Iekšlietu ministrijas un citu pārvalžu darbinieki. Jautājums ar augstākā līmeņa vadību jau saskaņots. Par grupas vadītāju iecelts īpaši svarīgu lietu izmeklētājs, vecākais justīcijas padomnieks Aleksandrs Tureckis. Palūkojies uz Turecki, Merkulovs pievērsa skatienu Sargačovam. Vai jums viss ir skaidrs?

Jā, atbildēja Valerijs.

Un ko tu klusē? prokurora vietnieks uzrunāja Aleksandru.

Liekas, visai ilgi neesmu nodarbojies ar narkotikām…

Pagaidām tavā ziņā ir slepkavība. Kurp taciņa aizvedīs… dzīvosim, redzēsim.

Skaidrs.

Tā teikt, uz drīzu redzēšanos… Merkulovs atvadoties sniedza roku. Brauciet un patērgājiet kādā mierīgā vietiņā. Televīzija liela restorānu "Grundulis".

Tureckis ar Sargačovu devās uz durvīm.

Saša! aiz muguras uzsauca Merkulovs. Mazu mirkli! Atvainojiet, Valerij Stepanovič! Paņem mapīti, Saša, atver un izlasi šodien pat. Tajā ir informācija par to, kas notiek Patrisa Lumumbas Tautu draudzības universitātes kopmītnēs. Pēc "Grunduļa" iegriezies pie privātās detektīvaģentūras "Glorija" saimnieka.

-Tātad šo mapīti sagādājis Slava Grjaznovs? Un klusēja?

-Tāpēc, ka es lūdzu.

-Vai tu mani žēlo, Kost ja?

Nu nē, saudzēju. Nevēlos, lai tevi piemeklē tas pats, kas mani. Merkulovs piesita kreisajā pusē pie krūtīm. Tu jau tā esi apkrāvies ar darbu pāri galvai… Un kāds tev radās iespaids par seno draugu un biedru?

Izskats jauneklīgs. Četrdesmit gadus vecs, bet nevar dot vairāk par trīsdesmit diviem.

Palūkojies spogulī! Arī tu neizskaties pēc veča, -noburkšķēja prokurora vietnieks. Tam vīram ir galva. Ķīniski verkšķ labāk nekā krieviski… Tūlīt bija manāms, ka tev uz viņu zobs. Ar tevi jābūt uzmanīgam, Turecki. Ņem vērā, ne visi pulkveži un ģenerāļi ir zagļi. Viens otrs pelna iztiku ar darbu. Pārlieku aizdomīgs esi kļuvis, Turecki.

Es pret viņu kā cilvēku, bet viņš… "lietiņas"… Vienas šādas "lietiņas" dēļ mani vēl šodien rauj žagas.

Ej, Saša! Merkulovs pielika punktu sarunai.

Sargačovs stāvēja priekštelpā un, virpinādams pirkstos šķiltavas, smēķēja.

-Varbūt tiešām aizkāpsim līdz "Grundulim", Valerij, -piegājis pie Sargačova, ierosināja Tureckis. Man nav ne mazāko iebildumu notiesāt kādu zivteli.

Iesim uz Patriarha dīķiem. No šejienes nav tālu.

Pareizi! Tu taču esi tur dzimis!

Ne jau nu dīķī, bet namā netālu no dīķiem! Sar-gačovs iesmējās.

Namā, kurā dzīvojusi Marina Cvetajeva.

-Tieši tā.

Abi vīrieši izgāja uz ielas. Pie prokuratūras stāvēja daudz automašīnu. Valerijs kā autoamatieru lielākā daļa pameta neapzinātu, bet vērīgu skatienu uz brūnu fordu. Aleksandrs to pamanīja.

-Vai tavējā?

Manējā.

Tu zaļi dzīvo.

Trīsarpus taukšķu zaļo. Avīze "No Rokas Rokā" Astoņdesmit devītais gads. Nobraukums deviņdesmit tūkstoši. Kur tavējā?

Tepat stāv.

-Žigulēns. Manuprāt, savā laikā tu brauci ar piekto?

Sadega. Nebrīnies! Autiņu uzspridzināja Gribēja uzlaist gaisā kopā ar mani, taču šiem misējās.

Šo, sesto, pirki jaunu?

Gandrīz jaunu. Vēl tagad mašīna nav veca Pusotra gada.

Septiņi taukšķi zaļo. Kurš no mums bagātāks?

Tureckis nenoteikti paraustīja plecus. Viņš nesāka

skaidrot, ka automašīnu nav pircis, ka tā ir savdabīga uz ārzemēm aizbraukušas kādreizējās klientes dāvana.

Meita aug? Sargačovs mainīja sarunas tematu.

Šogad jāiet skolā.

Brāķdaris.

-Tev, protams, dēli?

Nav ne dēlu, ne meitu. Dzīvoju viens. Tajā pašā tēva dzīvoklī Kutuzova prospektā, atteica Sargačovs un, novērsdams nākamo jautājumu, piebilda: Vecie nav vairs starp dzīvajiem.

Bija aprīļa beigas, krūmi zaļgani iekrāsojušies, vietvietām zaļas lapiņas spraucās ārā arī veco koku zariem. Spīdēja saule, laiks bija silts, daudzi maskavieši un maskavietes staigāja, nometuši no pleciem mēteļus.

Šķērsojuši Tveras bulvāri pa pazemes pāreju, Turec-kis ar Sargačovu ienira zem vecas, Staļina laikā būvētas celtnes arkas un, pagājuši garām vairākām šaurām šķērsieliņām, izgāja pie Patriarha dīķiem. Ūdens gludajā spogulī kā sniegbalta marmora skulptūras bija sastinguši divi gulbji.

Kāds skaistums! noteica Valerijs.

-Trūkst vārdu.

Apsēdies! Valerijs pamāja uz sola pusi. Es tūlīt.

Viņš ātrā gaitā devās uz netālo kiosku, bet Tureckis

apsēdās" un vēroja nekustīgos gulbjus. Viņš sen, droši vien kopš sāka strādāt Sverdlovskas apgabalā, nebija iegriezies šajā pusē. Patlaban viņu nodarbināja dīvainas domas, ka tepat, tikai dažu simtu metru attālumā, ir rosīgais Tveras bulvāris, kur joņo mašīnas, smird benzīns un asfalts, bet šeit valda klusums, miers, ūdenī raugās senatnīgas savrupmājas, balti gulbji… Ko neteiksi! Pamodās! Un nu peld, mīlīši… Peld lepni un cēli! Kāpēc tik ilgi šeit nav būts? Stāt! Cvetajevas mājā bija dzīvojusi Valerija vecāmāte levdokija legorovna, saukta arī par tanti Duņu. Gadījās, pat visai bieži, ka pie tantes Dūņas iegriezās gan viņš, Tureckis, gan mazdēls Valeriks. Ne vieni paši, bet ar dāmām. Vecāmāte kopā ar jaunajiem ļaudīm iedzēra, kā viņa mēdza teikt, dažu piņģerotu, no savas milzīgās istabas devās pie kaimiņienes, bet viņi… Tās bija atmiņas, jaunības dienas… Vienā šādā naktī Valerijs reiz bija izdzinis savu kārtējo dāmu un, raudādams bez asarām un griezdams zobus, zvanījis kādai Larisai, lūdzies, nožēlojis grēkus, zemojies. Pēc tam viņš ilgi bija gulējis, skatījies griestos, tad pēkšņi uzlēcis kājās un nozudis naktī. Kad nākamajā dienā Tureckis pajautāja, kas tā par Larisu, viņš brīdi bija klusējis, bet galu galā noteicis, ka vīrieša cilvēkam nav nekā briesmīgāka par pazemojumu. Pēc šīs atzīšanās vizītes pie tantes Dūņas beidzās. Varbūt tas bija iemesls, kāpēc Tureckis vairs negāja uz Patriarha dīķiem.

Sargačovs atgriezās, nesdams plastmasas paplāti, uz kuras stāvēja konjaka pudele ar tai uzmauktām glāzēm un krāsaini papīra šķīvīši ar sviestmaizēm.

Uz tikšanos! pielējis glāzes, uzsauca Sargačovs.

Priekā!

Ķersimies pie darba, apēdis sviestmaizes kumosu, ierunājās Valerijs. Tu esi iecelts šefa godā, un tas nozīmē, ka mans pienākums ir iespēju robežās sniegt priekšstatu par stāvokli Honkongā. Ceru, tev zināms, ka esmu lielākais speciālists Honkongas mafijas jautājumos.

Nē. Tikai šodien uzzināju, ka proti ķīniešu valodu.

Starp citu, es to zinu no bērna kājas. Tēvs vairākus gadus strādāja Ķīnas konsulātā… Vai tu Honkongā esi bijis?

Pagaidām ne.

Droši vien būs uz turieni jādodas. Tāpēc nestāstīšu par pilsētas skaistākajām vietām, par ķīniešu virtuves aromātu vai masāžas salonu sarkanajiem lukturiem, bet tūlīt ķeršos vērsim pie ragiem. Krievijas mafiozi ieminuši uz Honkongu taciņu un aizsākuši draudzību ar turienes slepeno biedrību barvežiem, vietējiem "krusttēviem". Honkongā šīs biedrības sauc par triādēm. Tāda savienība var laist pasaulē nenotveramu, visvarenu monstru. Honkongas specdienestu uzmanību jau sen saista krievu biežie apmeklējumi, ne reizi vien tie brīdinājuši par tiem Maskavas kolēģus, taču pagaidām nekas nebija devis iemeslu iejaukties. Līdz tika pārtverts neliels heroīna sūtījums no Austrumiem. Sargačovs uzšķīla uguni, aizsmēķēja un dziļi ievilka dūmu. Tev, protams, nav noslēpums, ka heroīns Krievijā ienāca caur Tadžikiju, Uzbekistānu un Turkmēniju. Pakistānu un afgāņu heroīns. Mūsu speciālisti noskaidrojuši, ka aizturētā sūtījuma kvalitāte ir augstāka, manta ražota vai nu Kambodžā, vai Laosā, bet nekādā ziņā ne Pakistānā. Tas nozīmē, ka tiek vērts vai ir jau atvērts jauns transporta kanāls. Iespējams arī cits variants: slepenās noliktavas Voroņežā jau piepildītas ar kvalitatīvu Tālo Austrumu heroīnu, bet Krievijas narkodarboņi gaida piemērotu brīdi tā ieplūdināšanai tirgū.

-Tas nozīmē klanu karu. Kaut vai hašiša un citu zālīšu tirgotājs Tofiks Aļijevs neturēs rokas klēpī un neskatīsies, kā nauda aiziet gar degunu.

Karš jau sācies.

Es runāju par lielāku asins nolaišanu.

Arī tā nav aiz kalniem.

Tu uzzīmēji interesantu bildi, noteica Tureckis. -Vai tas būtu tikai sākums? Gaidāmi skarbāki notikumi?

Atgriežos pie triādēm. Nosaucot par triādēm tikai krusttēvus, šā vārda nozīmi neesmu izskaidrojis īsti precīzi. ļēdziens ir plašāks un aptver arī slepenas biedrības, kas dzīvo pēc saviem nežēlīgiem likumiem. Pietiek pieminēt, ka jau vairākus gadsimtus triādes kontrolē ievērojamu Honkongas finanšu pasaules daļu. Sistēma ir labi konspirējusies, visām triādēm ir dokumenti, kas apliecina biznesa likumību. Bet tagad par kaut ko skarbāku… Honkongā dzīvo tāds cienījams kungs kā Džeks Kans. Viņa māte ir krieviete, Kolčaka līdzgaitnieka mazmeita, tēvs ir ķīnietis. Kans nodarbojas ar jaunāko ieroču, pat atomieroču tirdzniecību. Pēdējā laikā ienākušas ziņas, ka viņš šajā jomā guvis lielus panākumus. Savieno to ar faktu, ka Honkongas banku un komercdarbības likumi ir neparasti elastīgi. Visas pasaules afēristi izmanto šo apstākli, lai gūtu sev krietnu peļņu. Arī mūsu jaunbagātnieki patlaban attapušies un nomazgājuši nevienu miljardu dolāru vien. Tas vēl nav viss. Triādes šobrīd aktīvi nodarbojas ar valūtas "atmazgāšanu", tā skaidrā veidā pienāk pa Krievijas mafijas kanāliem. Abas puses steidzas. Deviņdesmit septītā gada pirmais jūlijs, kad teritorijai un Taivanai jāpāriet Ķīnas pārvaldījumā, nav aiz kalniem. Pēc tam, kas zina, skābekli var aizgriezt. Un nebrīnies, ka tas pats Džeks Kans steigā nepārdod smuku ierīci ar atomlādiņu kādam Vaņam Ivanovam. Ko teiksi?

izklausās ļoti interesanti, pēc klusuma brīža ierunājās Tureckis. Bet es esmu praktiķis, Valerij.

Toties es esmu štābists. Pavēles kārtībā man vajadzēja tev ziņot par stāvokli Honkongā, un savu iespēju robežās es to darīju.

Paldies! atkal ar mazu aizkavēšanos atbildēja Tureckis.

Lai būtu precīzs, teikšu, ka visu laiku esmu strādājis ne tikai štābā.

-Zinu.

Nē, Saša, nezini. Es daudz par to nerunāju.

-Vai tad tagad stāstīsi?

Man aiz muguras divarpus gadu afgāņos un trīs

mēneši Čečenijā. Divi ievainojumi. Pēc Čečenijas biju spiests pāriet štāba darbā.

Ielej! drūmi atsaucās Aleksandrs.

Viņi iedzēra nesaskandinājuši un pat neuzkoda.

Šķita, ka gulbji dīķī no jauna sastinguši.

Mamm! atskanēja bērna balstiņa. Skaties, mamm! Viņi ir dzīvi?! Mamm!

Dzīvi, meitiņ, dzīvi. Gulbis un gulbenīte, bērnam skaidroja jaunā māmiņa. Gulbji ir paši uzticīgākie putni uz zemes, ļa viens iet bojā, otrs uzlido augstu debesīs un, spārnus sakļāvis, krīt zemē.

Un mirst?

-Un mirst. Kas ir, mazulīt? Kāpēc tu raudi?

-Žē-ēl…

Gulbis un gulbenīte, noteica Valerijs. E-ek!

Kamēr gāji uz kiosku, prātā pārcilāju atmiņas par tavu vecomāti Ievdokiju… Tureckis gaidīja tādu kā atsaukšanos, bet nesagaidījis turpināja: Nespēju saprast, kāds kaķis pārskrēja mums pār ceļu.

-Kad?

Pēc mūsu pēdējās "uzstāšanās" pie tantes Dūņas. Atceros, toreiz tu ļoti pārdzīvoji kaut kādas Larisas dēļ…

Jau sen viņa nav kaut kāda Larisa, Sargačovs viņu pārtrauca. Patlaban viņa ir Larisa Streļņikova, Krievijas premjerministra vietniece.

Turecki bija grūti ar kaut ko pārsteigt, bet šoreiz viņš pat iesvilpās.

Ceļakāju? ierosināja Sargačovs.

Man pietiek.

-Tad iesim!

-Vajadzētu nokopt… Tureckis pamāja uz paplātes

pusi.

Nokops.

Patiešām, viņi nebija paguvuši atiet ne pāris soju, kad nez no kurienes iznira divi vīri, izlēja pa glāzēm konjaka paliekas, draudzīgi pamāja dāsnajiem svešiniekiem un atlieca galvu atpakaļ gāmurs vien noraustījās.

Pie prokuratūras abi piebrauca ar kādu "kreiso" hal-turētāju. Sargačovs samaksāja šoferim.

ļa esmu vajadzīgs, zvani, atvadoties viņš piedāvājās.

Zvanīšu.

Tureckis pavadīja aizbraucošo fordu ar ilgu skatienu, izklaidīgi atņēma kāda tik tikko pazīstama darbinieka sveicienu, iegāja ēkā, uzkāpa līdz savam kabinetam, uzvārīja labi stipru kafiju, apsēdās un iegrima domās.

Patiesībā nevarēja teikt, ka saruna nav izdevusies. Vajadzēja atzīt, ka Sargačovs atspoguļojis Honkongas slepeno dzīvi īsi un skaidri. It kā pats būtu bijis kādā triādē. Cienījamais Džeks Kana kungs nostājās acu priekšā kā dzīvs. Daļēji krievs, daļēji ķīnietis, gaiši mati, melnas acis, garš, kalsnējs, gudrs. Ko tad, ja viņš patiešām izdomā pārdot kādam krievu kriminālistam niecīgu atombumbiņu? Un nevienu vien? Lietas, lietiņas… Krievijas melnā kapitāla balti nomazgātie miljardi… Kādas domas tevi moka, sevišķi svarīgo lietu izmeklētāj? Kas bijušā biedra koptēlā, viņa uzvedībā darījis tevi tramīgu? Bet varbūt saruna tomēr nebija īsti sakarīga? Varbūt Merkulovam taisnība un tu, Turecki, patiešām kļūsti pārāk aizdomu pilns un cinisks? Nu nē, ne tur tas suns aprakts. Tu taču uzreiz līdi apkampties, bija uzjundījušas siltas jūtas, tātad tavās un Valerija attiecībās vairāk bijis gaišā un labā nekā sliktā, ikdienišķā, pelēcīgā. Tu nometi no pleciem pusotra desmita gadu, it kā atgriezies bezrūpīgajā jaunībā, gaidīji tādu pašu atbildi, taču saņēmi vēsi atturīgu smaidu, Sargačova acis neiedzirk-stījās, tās palika vienaldzīgas. To katrā ziņā var saprast -Afganistāna, Čečenija, ievainojumi… Tomēr interesanti, ar kā palīdzību viņš ticis tik atbildīgā amatā? Ķīniešu valodas zinātāju Krievijā taču netrūkst. Arī mafijas struktūru zinātāji ir atrodami. Vajadzības gadījumā piecus sešus uzvārdus viņš varēja nosaukt uz līdzenas vietas. Bet ierodas kaujas virsnieks bez īpašās apmācības un še tev! kabinets ar augstiem griestiem!

Šajā brīdī Tureckis apsauca sevi: kā var zināt, vai Sar-gačovs ir vai nav izgājis speciālo apmācību…

Ko tu viņam piekasies? Tureckis nomurmināja, uzsita ar dūri pa galdu, iedzēra kafijas malku un atvēra Merkulova iedoto mapi.

Mapē atradās operatīvie ziņojumi, vairums Grjazno-va vārdā,'ar viņa parakstu. Izņēmuma kārtā Merkulovs bija uzdevis "Glorijai" iesūtīt savus ļaudis studentu vidē. No ziņojumiem kļuva skaidrs, ka Patrisa Lumumbas universitātes studentu vidū ir bagāti ļaudis, ka kopmītnēs zeļ prostitūcija, ka netraucēti norit krievu meiteņu piegāde Austrumu un Eiropas publiskajiem namiem, ka uzietas heroīna pēdas…

Iezvanījās tālrunis.

Klausos!

Sveiks! klausulē atskanēja Slavas Grjaznova balss. Kāpēc nebrauc?

Pētu tavus sacerējumus.

Un ko teiksi?

Esi iemanījies.

Un ko tu gribēji?

Galvenais, ar vārdiem un uzvārdiem viss ir visla-bāka jā kārtībā. Arī ar tautībām. Iekavās. Nigērietis, alžīrietis, vjetnamietis… Un, ko tu neteiksi, visiem pa vidu * kaut kāds sjanganietis. No kuras valsts viņš ir, Slava?

|a jau sjanganietis, tad viņam jābūt no Sjanganas.

-Turpini tādā pašā garā.

Vai tad sjanganiešu nav? Grjaznova balsī kļuva dzirdams tāds kā aizvainojums.

Kāpēc ne? Ir.

Tātad viss kārtībā?

Tiem, kas nav gājuši skolā, paskaidroju: Sjangana ir Honkongas senais ķīniešu nosaukums. Iedzīvotāju skaits pilsētā pārsniedz septiņus miljonus. No tiem deviņdesmit astoņi procenti ir ķīnieši. Tātad tavs sjanganietis irtīrasiņu ķīnietis.

Mērglis! Grjaznovs iesmējās. Un es nespēju saprast, kāpēc viņš neizskatās pēc sjanganieša! Nu kad tu ieradīsies?

Vai Kostja tev sadeva? Tureckis nosmīnēja.

Brauc šurp, kamēr gaidu, citādi tīšos projām viens. -Nereaģēdams uz Aleksandra toni, Grjaznovs ieturēja savu līniju.

Uz kurieni jābrauc? Uz savrupmāju?

Kur citur! Vai adresi neesi aizmirsis? Varu pateikt priekšā.

Gaidi, sjanganiet… Tureckis nopūtās un nolika klausuli.

Kabinetā ienāca izmeklētāja Lilija Fedotova. Kā parasti prokurores formastērpā ar uzplečiem. Tiesa, formastērps bija šūts pēc pasūtījuma, tāpēc lieliski piegulēja augumam un nenoslēpa, bet drīzāk izcēla stalto augumu un slaidās kājas. Vienīgi svārki varēja būt garāki. Ļiļu nevarēja saukt par klasisku skaistuli, taču viņa valdzināja ar

visu savu tēlu kopumā. Zaļganas acis, garas skropstas, smalkas uzacis, biezi kastaņkrāsas mati, glāsmaina sejas āda, apaļīgs zods šķiet, nekā īpaša, pie lepnām viesnīcām apgrozījās daudz šāda izskata meiču, taču iztēloties Ļiļu viņu vidū nebija iespējams. Pa gabalu šajās meičās bija jaušama ja ne izvirtība un iekāre, tad labi apmaksāts prostitūtas darbs katrā ziņā. Ļiļā bija redzama patiesa audzināšana, varētu teikt, viņa piederēja pie tās cilvēku sugas, kas apzinājās savu vērtību un turējās noteiktos rāmjos. Tureckis, vīrietis, kam bija bagāta pieredze attiecībās ar sievietēm, juta Ļiļā īsti sievišķīgu kvēli un jau sen, kā mēdz teikt, bija metis uz viņu aci.

Ko labu teiksi, Lilija?

Parakstiet! Viņa pasniedza dažus dokumentus.

Tureckis ātri pārskatīja papīrus, parakstīja un, ieraudzījis Ļiļas rokās avīzi ar Streļņikovas attēlu, kļuva uzmanīgs. •

Iedod uz mirkli!

Avīzē bija Larisas Ivanovnas intervija pēc atgriešanās no ārzemēm.

Sakarīgas atbildes, pārskrējis ar acīm intervijai, noteica Tureckis.

-Viņa arī ir sakarīga sieviete.

Klau! Aleksandrs ieblieza sev pa pieri. Tu taču laikam darbojies kustībā… kā to sauca? "Progresīvās sievietes!" Viņa ir kādreizējā kustības līdere. Vai ne?

Larisa Ivanovna man ir labi pazīstama.

Ko vari teikt par viņu?

Liekas, visu jau esmu pateikusi. Sakarīga dāma.

Tuvība ar premjerministra vietnieci dažreiz paver tā-ādas iespējas…

Paver. Un kāds tam sakars ar mani?

Interesanti, kāpēc neizmantoji šīs iespējas. Kāpēc?

Es tās izmantoju.

Neko nesaprotu.

Uzprasījos Krievijā labākā izmeklētāja Turecka grupā un tajā nokļuvu.

Jūs man glaimojat, cienītā… -Tureckis nosmīnēja.

Necik ne. Bet jūs nosarkāt, Aleksandr, kaut arī neesat sieviešu dzimuma.

To pierādīt nav grūti, Tureckim paspruka.

Nebiju gaidījusi, pēc klusuma brīža noteica Ļiļa.

Ko?

Bezkaunību.

Atvaino! Aleksandrs samulsa pa īstam.

Nekas. Gadās. Saberzēšu degunu un pāries. Tā mani mācīja māte.

Nevienas ziņas par Kuzminska nāvi. Tureckis no-čaukstināja avīzi.

Rīt būs. Tirāžas nodrukāšanai vajadzīgs laiks. Fe-dotova pasmaidīja. Un nevajag tik ļoti ņemt pie sirds, Aleksandr Borisovič! Esmu jau visu aizmirsusi.

Kad pāriesi ar mani uz "tu"? Citādi izklausās jokai-ni, ka es "tutojos", bet tu "jūsojies"! Tureckis negaidīti saskaitās.

Kā pavēlēsiet!

Esmu jau pavēlējis. Ne reizi vien!

-Atvainojiet, bet…

-Tpu! -Tureckis nospļāvās. Dzer kafiju! -viņš piegrūda pirkstu lielajai kafijas kannai. Atdzisusi, toties stipra.

Labprāt dzeru aukstu kafiju.

Tureckis piecēlās un, skatīdamies uz palīdzi, kas maziem malkiem dzēra kafiju, sāka staigāt pa kabinetu.

Larisa Ivanovna vareni pakāpusies pa karjeras kāpnēm… -Viņš papurināja avīzi. Arodbiedrības… Sieviešu kustības līdere… Un pēkšņi premjerministra vietniece!

Ja neesat aizmirsis, valsts vadītāju pirmajās rindās iekļūst arī laboratoriju vadītāji. Neko darīt, jāpacieš vien ir.

-Tā bija pirms trim četriem gadiem. Šodien tas liktos dīvaini.

Esmu pārsteigta par jūsu… labi, par tavu ieinteresētību sievietē, kas kļuvusi premjerministra vietniece.

Beidzot! Tureckis atvieglots nopūtās. Tavu! Turpini tādā pašā garā.

Jā. Esmu pārsteigta. Jūs, vīrieši, esat ieņēmuši visus posteņus, taču daudziem galviņa strādā jūtami sliktāk nekā tai pašai Larisai.

Nav runa par to, Ļiļa, viegli iebilda Tureckis.

Saudzīgi izsakoties, izveidojusies visai dīvaina situācija. Tātad klausies: izveidota grupa, kurai jāizmeklē Kuz-minska slepkavība. Tajā iekļauti dažādu resoru speciālisti. Es esmu iecelts par vadītāju

-Tas ir pilnīgi pareizi.

Paldies, paldies! Tureckis gribēja pāriet uz ierasto vēlīgi ironisko toni, taču nekas no tā neiznāca. Runa nav tikai par slepkavību. Ar slepkavību nodarbosies Honkongas specdienesti, kā tas viņiem pieklājas. Arī mēs nevaram palikt malā, tāpēc veiksim paralēlu izmeklēšanu. Lai arī kas Kuzminskis bijis, viņš ir Krievijas pilsonis… Cik noprotu, man ir mazliet citāds uzdevums.

Tureckis apklusa. Liļa vērīgi nopētīja priekšnieku un galu galā noprasīja:

Kāds tas ir?

Honkongas triādes.

Pirmo reizi par tām dzirdu.

Starp citu, arī es par tām uzzināju tikai šodien.

Tureckis atkal apklusa.

Kas tevi tā moka, Aleksandr Borisovič?

|a es to zinātu!

Ar to arī sāc. Ar to, ka nesaproti.

Tureckis izstāstīja Ļijai par tikšanos ar pulkvedi Sar-gačovu, par nepatīkamajām izjūtām un pat aizdomām, kurām, šķiet, nebija pamata, par negaidīto pārsteigumu, uzzinot, ka Valerija nelaimīgā mīlestība Larisa Streļņi-kova kļuvusi liels cilvēks. Iespējams, ka Ogareva ielas kabinetā, kuru patlaban Valerijs ieņem, viņš iekārtojies bez blata. Bet, ja padomā, kas tur darāms kaujas virsniekam? Vai tiešām viņu tur iecēlusi kāda liela un spalvaina roka?

Es pulkvedi Sargačovu pazīstu, Ļiļa pavēstīja noklausījusies. Larisa mani iepazīstināja ar viņu kādā pieņemšanā.

Tātad viņu status quo atjaunojies? Veca mīlestība nerūs?

Par mīlestību neko nezinu, taču nešaubos, ka noteikts statuss ir. Vai šīs sievietes roku tu raksturoji kā lielu un spalvainu?

Nu man ir skaidrs, brīdi klusējis, sacīja Tureckis.

Uz Sargačovu nav vērts ļaunoties. Cilvēki kļūst citādi. Tagadējos juku laikos īpaši strauji. Bet varbūt viņam ir īpaša, oficiāliem kabinetiem paredzēta maska…

Iezvanījās telefons.

|a zvana Grjaznovs, saki, ka esmu jau aizbraucis, -nez kāpēc pāriedams uz čukstiem, steidzīgi nobēra Tureckis.

-Aizbrauca, Slava, aizbrauca! Ļiļa priecīgi paziņoja klausulē. Kad? Nesen! Apmēram pirms desmit minūtēm! -Turēdama klausuli pie auss, viņa klausījās, ko saka Grjaznovs, un tajā pašā laikā viltīgi skatījās uz Aleksandru. Ko, Slava?! Vai tiešām? Bet ja es pateikšu? Kam? Tam, par kuru mēs runājam! Drīkst? Labi, es padomāšu, Slava. Uz tikšanos!

Ļiļa nolika klausuli un noslēpumaini paskatījās uz Turecki.

Ko viņš samuldēja? Tureckis greizsirdīgi noprasīja.

-Teica, ka esi ieķēries manī līdz ausīm.

Nu pagāns… Neko vairāk Tureckis nespēja izmocīt.

-Vēl teica, lai tev neticot, bet pārejot uz viņa dzīvojamo platību. Turklāt tu esot nelabojams brunču mednieks.

Tāda abrakadabra pa dienesta telefonu! Tureckis noplātīja rokas. Noraušu viņam galvu!

Par ko? Ļiļas sejā parādījās patiess izbrīns. Vai tas ir tik slikti, ka īsts vīrietis ir brunču mednieks?

-Vai esi par to pārliecināta? ne īsti jautādams, ne īsti apstiprinādams dzirdēto, noteica Tureckis un paņēma no galda mapi. Pie durvīm viņš pagriezās. Un kādi uzskati šajā ziņā ir Streļņikovas kundzei?

Streļņikovas kundzei šajā ziņā nav nekādu aizspriedumu.

Precējusies?

Arī tu esi precējies, bet tik un tā esi nelabojams brunču mednieks, tikpat noslēpumaini smaidīdama, attrauca Ļiļa.

Tureckis iziedams aizcirta durvis.

* * *

Kādreiz Ņegļinkā tapusī Grjaznova detektīvaģentūra ■"Glorija" (vai tulkojumā "Slava") bija pārcēlusies uz nelielu divstāvu savrupmāju Prečistenkā. ]a devās ceļā ar mašīnu no centra, vajadzēja braukt garām Puškina muzejam Volhonkā, Kropotkinas metrostacijai, Zinātnieku namam un pie zemām pirmsrevolūcijas laika ēkām nogriezties pa labi. Šīs Arbata savrupmājas un īres namus, kuros reiz bija mituši muižnieki, sīkpilsoņi un sīki ierēdņi, jau no seniem laikiem bija iemīļojuši mākslinieki. Tiesa, nesen uz šo patīkamo nostūri ar vecajām liepām savu vareno ķetnu bija uzlicis pilsētas mērs, un dažas ēkas, kurās mita mazāk pazīstami vai gandrīz nepazīstami mākslas kalpi, galvenokārt tēlnieki gados, vienā mirklī kļuva tukšas. Ieradās strādnieki ārzemju formastērpos ar neskaitāmām kabatām un uzlīmēm uz bikšu dibena, ātri vien sakopa mākslinieku radītās gružu kaudzes, bet viņu mūža darbus aizveda uz izgāztuvi. Namiņi burtiski acu priekšā drīz vien pārvērtās par tīrām un ērtām kotedžām, kurās ievācās dažādu aģentūru bet visvairāk banku darbinieki. Parādījās arī bronzas plāksnītes ar iestāžu nosaukumiem, arī viena, kuru rotāja neuzmācīgs uzraksts: Privātā detektīvaģentūra "GLORIJA". Vecajiem laikiem pieskaņotās jaunbūves tomēr krasi kontrastēja ar nerestaurētajām apkārtnes mājām, kurās jaunradi turpināja piekopt slavenības, kam bija sakari. Aizskarot viņus, varēja sākties pamatīga jezga, tāpēc pagaidām, līdz labākiem laikiem, mērija šos māksliniekus netraucēja.

|a pirms diviem gadiem kāds pravietis ekstrasenss Vjačeslavam Grjaznovam būtu pavēstījis, ka viņš kļūs de-tektīvaģentūras, turklāt privātas detektīvaģentūras, saimnieks, viņš būtu pasūtījis šo pravieti sunim zem astes. Tomēr tā bija noticis. Un notikumu gaita bija tāda.

Petrovkā ieradās kārtējais Galvenās pārvaldes priekšnieks un sāka ieviest savu kārtību. Gan Petrovkā 38, gan visās pārvaldēs, milicijas daļās un nodaļās lidoja talantīgu izmeklētāju galvas. Četrdesmit piecus, piecdesmit gadus veci "vecīši" steigšus sāka doties pensijā. Viņiem vēl būtu vajadzējis rauties melnās miesās, bet kā to lai izdara, ja par priekšniekiem uzmetušies jauni un stingri zēni ar pavēlēm, no kurām "vecīšiem" uznāca prāta aptumsums. "Apcietināt… aizturēt.*., šaut bez brīdinājuma…" Ko apcietināt? Kā aizturēt? Pamēģini to izdarīt! Vispirms vajadzēja atrast. Grjaznovs zvana vienam: cilvēks pensijā un laukos nodarbojas ar biškopību. Zvana citam: tas iekārtojies par komercbankas apsardzes priekšnieku. Trešajam. Tas sācis nodarboties ar biznesu vai, pārtulkojot krievu valodā, pievērsies spekulācijai. Ceturtais kleķerē memuārus. Kas īsti notiek? Kas ķers bandītus, zagļus, slepkavniekus? Uzzinājis par Dimas -viltīgā un gudrā Petrovkas izmeklētāja Dmitrija Koršu-nova nāvi, Grjaznovs vairs neizturēja. Dmitrijs Alekse-jevičs bija nošāvies. Pieminējis veco biedru, Grjaznovs no kapiem taisnā ceļā devās uz Petrovku, uz pašu lielāko kabinetu. Neliekoties ne zinis par sekretāri, viņš ar kāju atgrūda vaļā durvis, iegāja kabinetā un pievērsa priekšniekam stīvu skatienu.

No kurienes tu esi šeit uzradies, suņa mēsls? vēsā mierā pajautāja Slava.

Ko tādā reizē būtu atbildējis īsts vīrs? Droši vien tādā pašā stilā, izsaucis milicijas patruļu vai arī devis pa purnu. Bet nē, šis murmulis kā sēdēja, tā turpināja sēdēt, tikai neizteiksmīgajās acīs parādījās tāds kā izbrīns.

Redziet nu, kolēģi, paskatījies sānis, ierunājās jaunais priekšnieks, kā izpaužas krievu demokrātija.

Pagriezies Grjaznovs ieraudzīja jauneklīgu vīrieti pelēkā uzvalkā. Ar neslēptu ziņkāri vīrietis aplūkoja viņu, apakšpulkvedi Grjaznovu. Slava mazliet padomāja, vai tūlīt apgriezties un iet projām vai pagaidīt, kā notikumi risināsies. Atskārtis, ka tādi paši panākumi var būt sarunai ar krēslā nosēdinātu sētas mietu, viņš jau grasījās doties projām, taču izdzirdēja smalkā balstiņā ierunājamies priekšnieku.

Ceru, ka raports par aiziešanu no darba jums jau ir kabatā?

Tu atlaidīsi mani ar pavēli. Saprati? Slava nesavaldījās.

Kā vēlaties, noskanēja atbilde.

Ir nu gan mūdzis! Grjaznovam atlika vienīgi pabrīnīties. Nekas uz viņu neiedarbojas.

Beigās norunājis spēcīgu monologu ar krietnu kriminālā žargona piedevu, viņš izgāja pa durvīm. Brīdi pakavējies milicijas pārvaldē, viņš izgāja uz ielas un ieraudzīja vīrieti, kurš bija sēdējis.kabinetā pie priekšnieka.

Ņemiet, viņš uzrunāja Grjaznovu, pasniegdams vizītkarti. Piezvaniet, ja rodas vēlēšanās.

Dzīvosim, redzēsim, sausi atteica Slava, iebāza vizītkarti kabatā un soļoja projām.

Nogājis gabaliņu pa bulvāri un mazliet nomierinājies, viņš sameklēja vizītkarti un izlasīja: "Valerijs Sarga-čovs." Darba telefona pirmie cipari norādīja, ka viņš strādā ministrijā Ogareva ielā 6, bet mājas numurs ka viņš dzīvo Kutuzova prospekta rajonā.

Nākamajā dienā Galvenās pārvaldes priekšnieks parakstīja dokumentu, ka Grjaznovs izslēgts no slavenās

Maskavas milicijas rindām. Starp citu, pāris mēnešu vēlāk Slavu patīkami iepriecināja ziņa, ka priekšnieks klusu un nemanāmi atcelts no amata, jo vecie frontinieki kādā demonstrācijā Sokoļņiku tuvumā bija nospļaudījuši viņu no galvas līdz kājām. Pēc tam viņš kaut kur nozuda, lai negaidīti uzrastos Valsts domē deputāta rangā. Tādas tās lietiņas…

Doma par detektīvaģentūras izveidošanu Slavam radās, lasot Reksa Stouta detektīvstāstu "Saceriet paši”. Lai cik dīvaini, pirmo reizi viņš saprata, ka Niro Vulfs pūi las savā labā, pilda savu kabatu un par katru pabeigtu lietu ieskaita savā personiskajā kontā tādu un tādu naudas summu. Kāpēc lai viņš, atvaļinātais milicijas pulkvedis Grjaznovs, nevarētu rīkoties tāpat? Viņš, protams, nav nedz vientuļais vilks, nedz Niro Vulfs, viņš neprasa lielu naudu, bet esiet tik laipni, vajadzīga garantēta laba alga pašam un darbiniekiem, kā arī procenti no honorāra. Un Grjaznovs sāka rīkoties. Pirmo biroju viņš ierīkoja Negļinkā, taču itin drīz telpas k|uva par šaurām. Ļaudis nāca labprāt. Tad viņš uzzināja, ka iespējams tikt pie nameļa Prečistenkas rajonā. Diemžēl darījums ar na-meli nonāca strupceļā, jo ceļu aizšķērsoja "jaunie krievi" ar stingri piebāztiem naudasmakiem. Vajadzēja vai nu dot pamatīgu kukuli, vai par vājprātīgiem procentiem ņemt kredītu komercbankā. Pirmo variantu Grjaznovs nekad neizmantotu, bet bankās viņu pieklājīgi uzklausīja un tikpat pieklājīgi viņam atteica. Kad šķita, ka iecere šķīst un plīst, viņš nolēma piezvanīt Sargačovam tāpat vien, katram gadījumam. Grjaznovs jau bija uzzinājis, ka Valerijs Sargačovs ir atbildīgs Iekšlietu ministrijas darbinieks, uz labvēlīgu iznākumu īpaši necerēja, taču numuru uzgrieza. Sargačovs uzmanīgi noklausījās ne visai sakarīgo Grjaznova bēdu stāstu un uzdeva tikai vienu jautājumu:

Cik liels kredīts vajadzīgs?

Slava pateica, pie reizes pasūrojies par baņķieriem.

Patlaban rāda bez ceturkšņa seši. Pēc divdesmit četrām stundām došu atbildi.

Tieši bez ceturkšņa sešos iezvanījās telefons. Atbilde bija īsa. Sibīrijas banka piešķīrusi kredītu, procenti saudzīgi, jāierodas ar dokumentiem, atļauja par nekustamā īpašuma iegādi Prečistenkā dota.

Man ir tikai viens lūgums, sacīja Sargačovs. Jāpieņem darbā divi vīri. Cilvēki, kuri izgājuši Afganistānu un uz kuriem var paļauties.

Tikai iekšējā apsardzē! Grjaznovs nolēma uzturēt firmas godu.

Nav svarīgi. Galvenais, lai viņi saņemtu algu. Zēni ir pavisam uz sēkļa.

Rezultātā līdzās plāksnītēm uz namiem, kurus par lielu naudu bija iegādājušies "jaunie krievi", parādījās arī detektīvaģentūra "Glorija", kurā pilnīgi likumīgi darbību izvērsa atvaļinātais apakšpulkvedis Vjačeslavs Grjaznovs.

Gaidot Turecki, boss sēdēja savā kabinetā, smēķēja, strēba no lielas krūzes ar labu konjaku bagātīgi atšķaidītu tēju un pārbaudīja kārtējos dokumentus. Slava izskatījās kā panākumiem bagāts cilvēks: dārgs uzvalks, svīteris ar augsto apkakli jūras viļņu krāsā, kājās lieliskas kurpes, pat uz visām pusēm agrāk izjukušie rūsganie mati ar sirmām šķipsnām bija kārtīgi sasukāti pār pliko galvvidu.

Uz ielas ierūcās automašīna, un burtiski pēc mirkļa kabinetā ieklupa Aleksandrs Tureckis.

Ko tu dari, rūsganais lops?! viņš iebrēcās jau uz sliekšņa.

Es taču zināju, ka tu esi blakus. Apmierināts pasmaidīja Slava. Mani ap pirkstu neaptīsi. Redzu tev cauri.

Tik tiešām! Aleksandrs nespēja nomierināties.

Vai padomāji ar galvu, ko samuldēji?!

Kā citādi lai es būtu tevi no turienes izkvēpinājis? Ir kāds cits paņēmiens? Ak kungs, vai tiešām viņa izklāstīja visu? Slava iepleta lielas acis.

Kur nu vēl vairāk! -Turecķis atmeta ar roku. Varbūt nokristīji mani ne tikai par brunču mednieku vien?…

Ir nu gan sievišķis! jūsmoja Grjaznovs. Mūsējā.

Turecķis nometa uz galda mapi, iestrēba no Grjaz-

nova krūzes un saviebās.

Konjaks, vai?

Tikarviena ceturtā daļa. Pārējās ceturtdaļas ir Cei-lonas tēja.

Otrādi ne?

Grjaznovs iedzēra dažus malkus, padomāja un piekrita.

Tev taisnība. Patiešām otrādi. Liekas, atkal esmu kļūdījies. Viņš atvēra uz galda nomesto mapi un pacēla acis pret Aleksandru. Mans darbs? Kāpēc atstiepi?

"Sjanganietis!” nosmīnēja Turecķis. Atstiepu, lai tu aizvāktu to sjanganieti. Kostjam jādodas pie šefa, bet šeit kaut kāds sjanganietis!

Labi jau labi… Grjaznovs mēģināja izvairīties, taču lapu ar sjanganieti nolika malā. Vispār varu nelikties ne zinis par šo lietu. Starp citu, tā man ierakstīta neparedzēto izdevumu ailē. Raujos jūsu labā pārvelti.

Nu tad neliecies ne zinis!

Nelec uz ecēšām! Slava uzsmaidīja pa visu seju. .-Vai pirmo gadu mani pazīsti?

-Tādu džentlmeni gan redzu pirmo gadu.

Simt piecdesmit zaļo… Grjaznovs noglaudīja ar roku žaketes atloku.

Labi, klāj vaļā, kas noticis! -Tureckis apsēzdamies aicināja ķerties pie darba.

Gaidu, kad piezvanīs. Kļuva sērīgi bez tevis, tāpēc piegriezu Merkulovam. Tagad gaidīsim abi.

Par gaidīšanu nebija runāts.

ļāzvana no Lumumbas universitātes. Žēl mūsu meiču. Galu galā es tos afrikāņu jākļus piespiedīšu pie sienas. Nevis kaut kad, bet šodien, nikni piebilda Slava. Ir tur tāds Ali. Briesmīgs neģēlis. Saņemšu viņu ciet, bet vēlāk piespēlēšu Federālā drošības dienesta vīriem.

Viņš pameta mirkli uz Aleksandru, kas, atpazinis kādreizējo Grjaznovu, novērsa skatienu un vēlreiz pielika pie lūpām krūzi.

Patiesību sakot, tīri labs padzēriens… Tiešām labs. Atsvaidzina… Tātad neparedzēto izdevumu ailē?

Neņem galvā! Tie ir tikai joki.

la pasākums izdosies atlīdzināsim. Cik zeperu ir tavā dienestā?

Divdesmit trīs.

Visi jānodrošina ar maizi. Droši vien visi ir ģimenes cilvēki?

Visi līdz pēdējam. Tikai es ne.

-Apmaksāsim. Stingri pēc tarifa.

-Tarifa mums nav, Saša. Strādājam saskaņā ar vienošanos.

-Vismaz līgumus rakstāt?

Dažs lūdz uzrakstīt atskaitei, bet vairums atnes aploksni.

Daudz nes?

-Visādi, Saša. Neko tamlīdzīgu nebiju gaidījis.

Neizliecies nu nabags! Šis tas man ir zināms.

Piemēram?

Atradāt kādu meitēnu…

-Viņa bija pazudusi, bet mēs atradām. Nekā īpaša.

-Tu esi kļuvis kautrīgs, Slava… Bet dzīvokļa apzagšana Tveras bulvārī? Liekas, runa bija par briljantiem, par zeltu? Ne strādnieka, bet ministra vietnieka atraitne. Turklāt ne šāda tāda, bet finanšu ministra vietnieka atraitne.

Bija arī tāds gadījums, smaidīdams piekrita Grjaznovs. Kas mums būtu jādara, ja kriminālmeklēšanas pārvalde ne ausi nekustina? Maizi viņiem neatņemam. la Viņi var lūdzu, ja ne lūdzu, palaidiet citus. "Vecīšus” šie izmeta, bet es pievācu.

Esmu dzirdējis, ka tagad viņus aicinot atpakaļ.

-Viņi neies. Vajag pienācīgi maksāt. Teiksim, Miša

Starostins. Atmetis bitēm ar roku, aizmucis no laukiem un tagad raujas tā, ka prieks skatīties. Vai Koļa Ščerbaks. Pie velna memuārus! Aizmirsis par tiem domāt! Turklāt nopelna trīsreiz vairāk par tevi.

Neba nauda dara laimīgu, Slava. Tas ir, ne tikai nauda vien.

Pats par sevi saprotams. Mani ērgļi sajutuši, ko nozīmē īsts darbs. Nav vajadzīga ne pātaga, ne kliņģeris, arī notācijas nav jālasa. Daudz ar viņiem nav jārunā, šie zina vairāk par mani. Ļaudis atdzīvojušies, Saņa, at-dzī-vo-ju-šies! Atguvuši jaunību. Dara taču iemīļotu darbu. Protams, arī alga kaut ko nozīmē.

Saki, pa kripatai, bet kopā laikam sanāk itin pieklājīgi?…

Tu mani pārtrauci. Nes gan. Starp citu, pa kripatai nopelnām vairāk nekā ar atraitnes briljantiem. Vai piemēri tālu jāmeklē? Ierodas vecenīte, svētā nevainība, un dod simt dolāru papīriņu. "Par ko, vecomāt?" "Sunīti atradāt." "Vai nebūs par daudz? Pusi miljona neesam pelnījuši." Bet vecenīte stāsta, ka sunītis viņai dārgāks par dzīvību, lai ņem, ja dod. Man uznāca kauns Par blusainu vaukšķētāju tādu naudu? No kā? No večas! Varbūt šai tā ir pēdējā zārka nauda. Saku: "Uz redzēšanos, vecomāt, mēs sunīti sameklējām tāpat par paldies." Tad viņa parādīja, uz ko ir spējīga. "Esmu no kņazu dzimtas," saka, "ar mani pats Muižnieku biedrības priekšnieks Goļicins sarunājās, kājās stāvēdams. Kāpēc tu sēdi?" Noteica tik stingri, ka es kā rauts pielēcu kājās. Cirta amerikāņu naudaszīmi pret galdu un aizgāja. Ko smejies? Stāstu, kā bija.

Klusu iedīcās zummers. Grjaznovs pacēla klausuli.

Klausos!

Pēc drauga sejas varēja, noprast, ka dzirdētais Sla-vam ne sevišķi patika.

Kā kungs vēlas… Pavēles netiek apspriestas. Esiet gatavībā! Nedzirdu atbildi. Nu jau labāk. Uz redzi… Pa tukšo, liekot nost klausuli, drūmi novilka Grjaznovs.

Pasākums jāpārceļ uz nakti.

-Tas nav nekas jauns.

Saproti, Saņa, kas noticis! Pārlieku liels troksnis. Tā bija iznācis, ka lietu izmeklējām mēs. Bet, izrādās, nu tai pieslēgti FDD, leM darbinieki un pat speciālo uzdevumu vienība.

Tvarstīšana?

-Tieši tā. Atvaino, ka iztraucēju tevi priekšlaikus.

Nekas. Ar ko tu esi nemierā?

Viss bija jānostrādā tā, ka pat pelīte neiepīkstas. Bet kā būs tagad? Nobaidīsim! Melnie balodīši, kas tēr-gā krievu mēlē, nobildēti gan no priekšas, gan sāniem, heroīns par simt divdesmit dolāriem gramā šiem iegrūsts vesels puskilograms.

Kas maksāja?

Ne jau es! FDD, protams. Man tik lielas naudas

nav.

-Tātad tie vīri nokļuvuši līdz pārdevējiem?

Arī manējie, padomājis piebilda Slava. Draugi. Gandrīz vai nešķirami.

Kas maksā, tas pasūta mūziku.

Mūzika būs, vari nešaubīties.

Jārīko tvarstīšana, sacīja Tureckis. Tu uzlasi pa graudiņam, bet vajadzīgs vesels maiss. Vislabākais tūlīt.

Nezinu, nezinu vis. Neesmu pārliecināts. Maisu neizdosies noturēt. Par smagu. Redzi, esmu uzknābājis puskilogramu…

Melo ar mēru, Slava.

-Cik tad?

Nomet kaut pēdējo nullīti.

Grjaznovs jautri iesmējās.

-Vai pamodināt?

Modini.

Uz kurieni zvanīt?

Uz mājām, protams.

Kad vienošanās bija panākta, viņi izšķīrās.

Ja pajautās jebkuram Patrisa Lumumbas universitātes tuvumā dzīvojošam maskavietim, kādi ļaudis augst-

tam tumšās un drūmās kopmītnes logos visos stāvos iedegās gaisma. Operācija bija sākusies.

Izkāpis no mašīnas, Aleksandrs ar ievingrinātu aci pamanīja ap kopmītni zem kokiem stāvošo cilvēku siluetus, speciālās automašīnas, dažas volgas. Aleksandrs iegāja ēkā.

Lielākajai da|ai istabu durvis jau bija izgāztas, un tajās notika darbs. Vīri rīkojās profesionāli un precīzi. Divi pārmeklēja apģērbu, skapīšus un gultas, bet trešais nosprostoja izeju. Iemītnieki ar nokārtu galvu sēdēja istabas vidū.

Gaitenī izlēca pusapģērbusies, piedzērusies vai sadūrusies meiča un sāka spalgi kliegt.

Aizver maujamo, slampa! vienā mierā viņai ieteica dobja vīrieša balss.

Vai es? jautāja meiča. Būtu vismaz padevis dāmai kleitu! Un manto.

Tomēr spiegšana rimās, un, šūpodama gurnus, meiča devās uz istabu, turklāt ejot koķeti piemiedza vienam darbiniekam ar aci. Sieviešu kārtas personu bija ne vairāk par desmit, jau pazīstams kontingents vidēja līmeņa prostitūtas, ar kurām lieki neceremonējās. Viņām lika ātri saģērbties, gandrīz kā ierindā aizveda līdz busiņam, kas gaidīja uz ielas, pēc tam visas tika nogādātas tuvākajā milicijas nodaļā.

Apmainījis dažus vārdus ar pazīstamiem darbiniekiem, Tureckis uzzināja, ka operācija ir veiksmīga uz to norādīja pirmie lietiskie pierādījumi, heroīns, kokaīns, "ekstāze" un "zālīte" tik lielā daudzumā, lai ierosinātu krimināllietu.

Lietas ierosināšanai ar atliektiem galiem pietiek ar vienu devu. Tureckis nosmīnēja.

Es runāju par lielu lietu. Lai nesāk verkšķēt vēstnieki, kāds attapies noteica.

FDD vīri nemaldīgi izvēlējās upurus, atdalīja no pārējiem un uzdeva tādus ar fotogrāfijām papildinātus jautājumus, ka apjukušie studenti apstulba pavisam.

Vai padodas? Tureckis pajautāja vienam no vīriem.

Nekur šie nedēsies, atsaucās darbinieks un piemiedza nēģerim ar aci. Tā taču ir taisnība, Tibsa kungs?

Taisnība, taisnība, steidzīgi atsaucās students.

-Tibsa kungs labi zina, ka vaļsirdīga atzīšanās… un

tā tālāk. Okei?

Okei, okei!

Taču ne visi bija kā Tibsa kungs. Kāds pieprasīja pārstāvi no vēstniecības, cits izrādīja varbūt taisnīgu sašutumu, viens otrs bija pilnībā aizmirsis krievu valodu, daži neteica ne vārda. Vienu šādu klusētāju Tureckis ieraudzīja kādā trešā stāva istabā kopā ar Slavu Grjaz-novu.

Pametis uz melnādaino studentu skatienu, Tureckis konstatēja, ka Grjaznovam pagadījies ciets rieksts. Ar platiem pleciem, varenu cīkstoņa kaklu, lielām, dūrēs savilktām plaukstām, bezbailīgi vienaldzīgu skatienu puisis izraisīja īpaša veida cieņu, kas bija pazīstama speciālo vienību vīriem.

Tas pats. Mēdz piestaigāt pie mūsu meičām, pastāstīja Grjaznovs. Klusē kā Zoja Kosmodemjanska. Nepazīst pats sevi. Slava norādīja uz fotogrāfijām, kuras gulēja uz galda. Arī draugus nepazīst. Savus sūrā, grūtā darbā nopelnītos dolārus izmeta pa vēdlogu. Slava sapurināja "zaļo" paciņu. Vai ilgi klusēsi, tu, prauls ar acīm?

Ņem mazliet vieglāk, Slava, Tureckis pasmaidījis teica. Kā nekā draudzīgas valsts pilsonis. Students.

Nezinu. Tu zini, bet es nezinu. Manā acu priekšā ir cilvēks, kurš tirgo narkotikas, mūsu meičas un nēsā ieroci bez atļaujas! Slava norādīja uz celofāna maisiņu.

Makarova pistole?

-Valters.

Narkotiku daudz?

-Cik uziet.

Vārds?! triekdams dūri galdā, norēcās Tureckis. Puisis notrīcēja, pameta uz Aleksandru vilka skatienu, atieza stiprus, baltus zobus, taču neteica ne vārda.

Dzirdēja gan! apmierināts noteica Grjaznovs.

Bet man sāka likties, ka viņam ne tikai zudusi runas-spēja, bet viņš kļuvis arī kurls.

Viņš nav students, Slava, tev taisnība.

-Vai tad es teicu ko citu?

Rīkojies!

Klausies, Ali! Klausies un liec aiz auss. Runāju ar tevi pa labam kā tēvs. Tu neko neesi sapratis. Tagad, Ali, tu norausies. Piecelies!

Grjaznovs to pateica tik nopietnā tonī, ka Turecki pārņēma nelaba sajūta, nemaz nerunājot par Ali. Viņa seja krampjaini noraustījās, acis sāka šaudīties, mirkli paliekot gan pie Grjaznova, gan Turecka, gan tuvumā mierīgi stāvošo darbinieku augumiem.

Jums nav tiesību! izkliedza Ali.

Ierunājās… Grjaznovs apmierināts pasmīkņāja.

Ir gan. Pie mums Krievijā to sauc "bēgšanas mēģinājuma laikā". Var teikt arī citādi "bruņota pretošanās". -Grjaznovs uzsita ar roku pa celofāna paketi ar valteru.

Domā, Ali, bet ātri!

Mazliet pagaidījis, Slava pamāja darbiniekiem, un viens no viņiem ierunājās ar vēlīgu smaidu sejā:

Iesim, draugs!

Ali piepeši ierunājās savā valodā.

Runā krieviski, Ali, runā krieviski! Grjaznovs viņu pārtrauca.

-Jā, jā! Krēviski, krēviski…

Turklāt bez akcenta, nospiedis portatīvā magnetofona pogu, noteica Grjaznovs.

Šajā brīdī uz sliekšņa parādījās divi FDD vīri.

Beidz, Grjaznov! Laiks.

Vēl piecas minūtes. Kasete tiks jums, atbildēja Slava.

Sajutis glābiņu, Ali metās pie durvīm, taču paklupa pret priekšā aizlikto kāju.

Dzīvs? Nosmīnēja viens no drošībniekiem. Kāpēc gan viņš tā?

Tureckis izgāja no istabas, pamāja, lai vīri seko, stādījās priekšā un dažos vārdos paskaidroja, kas Ali ir par putnu.

Skaidrs. Neesam jūs redzējuši, Aleksandr Boriso-vič. Puiši acumirklī saprata. Gaidām mašīnā.

Gaitenī istabu tuvumā lietišķi darbojās vīri. Laboja durvju apmales, lika durvīs atslēgas, vārdu sakot, ieviesa iepriekšējo kārtību, lai vēstniecību pārstāvji un piekasīgā prese nepieklaigātu pasauli par specdienestu barbarismu.

Nododot narkotikas, pistoli un kaseti ar mašīnā ro-kudzelžos sēdošā Ali liecību, Grjaznovs uzrunāja grupas vecāko:

)a būtu ļauts, es nolaistu tādu no kātiem. Daudz posta nodarījis, nešķīstenis. Neizlaid no acīm, Nikola-jevič! |a aizmuks pāri dīķim, nepiedošu…

Nekreņķējies, Grjaznov! Nikolajevičs piemiedza ar aci. Sargāšu kā acuraugu. Skaidrs?

Tas ari viss, pavadot ar skatienu prombraucošo automašīnu sarkanās uguntiņas, noteica Slava. Divdesmit minūtes plus puse gada… Man ir maz tiesību, Sa-ņa. Izsekoju, saņemu ciet un atdodu. Varēji uzkricelēt kādu rindiņu par manām tiesībām augstākajām sfērām.

Iztiksi tāpat. Tavi paņēmieni ir tādi, ka pats tikšu aicināts ierasties augstākajās sfērās, parupji atsaucās Tureckis. Nepārdzīvo, Ali pāri robežai netiks.

Bet, ja tiks, ilgu mūžu viņš nedzīvos… Grjaznovs nosmīnēja. Tātad līdz nākamajai reizei. Pēc pāris dienām.

Kāpēc tieši pēc pāris dienām?

Bet Kuzminska bēres?

Neesmu ar viņu tubrālības dzēris.

Tāpat kā es.

-Vai esi ko uzodis? Pastāsti!

Grjaznovs visu zina, visu redz un visu dzird. )a ne visu, tad daudz ko nojauš. Vai neesi pārvilcis man krustu, Saša?

Tureckis apsvēra, vai nepastāstīt Grjaznovam par jauno lietu, taču nosprieda, ka pagaidām nav jāsteidzas, un padeva roku.

Uz drīzu redzēšanos!

Nākamajā dienā Tureckis bioloģiski ķīmiskās ekspertīzes aktā izlasīja, ka kopmītnē atrastais heroīns nav ražots Pakistānā, ka kvalitātes ziņā tas ir tieši tāds pats kā agrāk pārtvertajā, no Austrumiem nākušajā partijā.

Liberālsociālistiskās partijas vadoņa Kuzminska bēres noritēja mierīgi, kaut arī iepriekš par tām bija izteiktas bažas. Gaidīja lielu laužu pieplūdumu, tika piesaistīts liels daudzums milicijas un operatīvo spēku, taču izrādījās, ka tie ir lieki. Neieradās ne tūkstotis, nemaz nerunājot par desmitiem tūkstošu, kā bija draudēts. Labi ja pavadītāju skaitu varēja rēķināt ar pusotru simtu. Tiesa, atnākušie nelielajā laukumiņā pie Vagaņkovas kapiem uzvedās trokšņaini, īpaši gaidot vadoņa zārka iznešanu. Vēsts par Kuzminska nāvi bija parādījusies visās avīzēs, par to ne reizi vien bija ziņots televīzijā, tomēr neiedziļinoties sīkumos. Taču ierindas ļaužu vidū neizprotamā kārtā bija paklīdušas baumas, ka vadonis nomiegts ļoti pikantā brīdī, proti, sievišķim starp kājām. Varbūt tāpēc, bet vairāk gan tāpēc, ka tautai bija apnikusi tukšu salmu kulšana, pavadītāju nesanāca daudz.

Tureckis stāvēja pie tirdzniecības kioska, vēroja ar melnu audumu apmalotos Kuzminska portretus un atcerējās, -ka pavisam nesen, tikai pirms pāris gadiem, Kuzminska parādīšanās tribīnē pulcināja desmitiem tūkstošu, bet par viņu balsoja miljoni.

Bija nauda, slava, ārzemju komandējumi, tikšanās ar pasaules varenajiem, dzīres un skaistas sievietes. Tas viss vienā mirklī bija zudis uz visiem laikiem, un nu viņu, nelaimīgo, uz rokām nesa vīri tumšos uzvalkos, bet no muguras pavadīja lepnu automašīnu virtene.

Gājiens apstājās. No lakā mirdzošajām, niķelētajām superdārgajām ārzemju automašīnām sāka izkāpt pašpārliecināti kungi, kurus acumirklī ielenca miesassargi. "Re, tur viņi ir, Krievijas īstie saimnieki," sarūgtināts nodomāja Tureckis. "Zaglis zagļa galā gluži kā Sicīlijā. Ņem ciet, kuru gribi, un nekļūdīsies."

Priekšgalā ir Mihails Sergejevs, iesaukts par Maiklu, -Aleksandrs izdzirdēja pazīstamu balsi, pagriezās un ieraudzīja smīnošo Slavu Grjaznovu. Aiz viņa iet Antons, taču ne jau Čehovs, bet Majevskis. Pirmais ir kop-firmas ģenerāldirektors, otrs jurists-tāpat kā tu.

Nenovirzies, Slava!

Skaidri zināms tikai tas netīrās naudas atmazgāšana. Neredzu šefu… Aļiks Popovs-Gorodeckis, tas ar vēderiņu! Blakus, protams, Fima Fiškins! Lie-ie-li vīri, Saņa… Kazino, naktsklubi, kafejnīcas, restorāni, viesnīcas. Visu nosaukto iestāžu direktori ir tikai rokaspuiši, saimnieki ir viņi Taču šefs nav redzams.

Ieskanējās sēru maršs, un pūlis pašķīrās, dodot ceļu kungiem melnajos uzvalkos.

Kas tad ir šefs?

Vaņa Burjats. Vai iesi? Slava pameta ar galvu uz kapsētas vārtu pusi.

Nē.

Es gan iešu. Man te šķiet interesanti.

Kā tu viņus visus pazīsti?

Es daudz ko zinu, Saņa.

Tad atbildi uz vienu vienīgu jautājumu.

Klausos. Ļoti uzmanīgi klausos, atteica Grjaz-novs, vērodams procesiju.

Ko Kuzminskis meklējis Honkongā?

lāpadomā…

Padomāsim kopīgi, nolēma Tureckis. Šodien sešos gaidīšu pie sevis.

Atgriezies prokuratūrā, Tureckis gandrīz līdz Grjazno-va atnākšanai sēdēja kabinetā un pētīja ar Kuzminska partiju saistītus dokumentus, avīžu izgriezumus un slepenus ziņojumus. Vispārējos vilcienos viņš daudz ko bija zinājis jau agrāk, vēl vairāk nojautis, taču nebija iedziļinājies konkrētos jautājumos. Starp citu, viņu īpaši neinteresēja politiskās spēlītes jebkurās, pat lielākajās partijās. Šoreiz bija jāizmeklē politiska slepkavība. Tureckim nebija ne mazāko šaubu, ka tā ir politiska, tāpēc vajadzēja rūpīgi iepazīties ar visiem faktiem un tos izanalizēt, arī tādus, kas no pirmā acu uzmetiena šķita nenozīmīgi. Politiska slepkavība daudz krasāk nekā krimināla, nemaz nerunājot par sadzīvisku slepkavību, izvirzīja jautājumu kas no tās iegūst? Sākumā galvā rosījās domas, ka slepkavībā varētu būt iejaukti Krievijas specdienesti, bet pēc iepazīšanās ar materiāliem šīs domas pagaisa. Tiesa, Tureckim radās pārliecība, ka partija veidota ar bijušās VDK visvarenu roku, jo šai organizācijai tajā laikā bija izdevīgi liberāldemokrāti ar skaļu rīkli, kuri varēja nostāties stihiski dzimušā nacionālistiskā noskaņojuma priekšgalā. Pēc notikumiem, kas pavērsa valsts virzību par simt astoņdesmit grādiem, Kuzminskis kļuva nekontrolējams, iedomājās sevi par mesiju un tautas glābēju un, protams, zaudēja mēra sajūtu. Viņa reitings divu gadu laikā samazinājās trīsreiz. Iespējams, zināmu lomu nospēlēja tas, ka māmuļā Krievzemē uzradās ne mazums līdzīgu "vadoņu", radot Kuzminskim zināmu konkurenci. Pareizāk gan būtu teikt, ka tauta sākusi domāt. Tureckim ļoti gribējās ticēt otram variantam. Specdienestiem nebija jēgas smērēt rokas, izraisot nevajadzīgu izdomājumu vilni. Tādā gadījumā sāktu izplatīties ne jau izdevīguma, bet nemākulības un neprofe-sionālisma smaka. Droši vien no slepkavības labumu guva citi, ne mazāk vareni tēvoči, ja jau Kuzminskim tikts klāt divpadsmit tūkstošus verstu attālajā Honkongā, nevis kādā Piemaskavas vasarnīcā. Starp citu, par kādu naudu labi, pat ļoti labi dzīvoja vadonis, kas uzturēja veselu baru ērgļu, kuri, kā zināms, ne sēj, ne pļauj? Lūk, fotogrāfija centrālās avīzes slejā. Vadonis starp Ņižņij-novgorodas skarbajiem zēniem, kuru vidū ir tikai tirdzniecības sabiedrību, visdažādāko novirzienu biedrību un asociāciju prezidenti, viceprezidenti, viņu vietnieki un palīgi. Nevajadzēja būt Lombrozo, lai, pametot vienu skatienu uz redzamo vīru sejām, saprastu, kādu sabiedrības da|u tie pārstāv. Vai tu re, avīzes malās atsauces Lilijas Fedotovas skaidrajā rokrakstā. Iesaukas, piespriestie sodi, sodāmības… Lieliska kompānija! Bet, pieņemsim, nav tiešu pierādījumu, ka Kuzminska partiju finansē mafijas struktūras. Kas tad iznāk? Kļuvis lieks? Pārāk lielas prasības? Kādu aizskāris, nodarījis kādam pāri? Uz to viņš ir spējīgs. Pretējā gadījumā iznāk parasta sadzīves slepkavība. Kaut kas nesaskan. Pārāk vienkārši. Turklāt, ja vadās pēc pirmās versijas, kāpēc Kuzminskis novākts tieši Honkongā? Atkal Honkonga. Tas nozīmē, ka vispirms jānoskaidro Krievijas pilsoņi, kas dzīvojuši Honkongā, teiksim, dažas nedēļas pirms vadoņa nogalināšanas. Kādas klases viesnīcās mituši, kādas vajadzības novedušas tik tālā pusē, un vispār ar ko viņi nodarbojušies…

Tureckis uzgrieza palīdzeš'telefona numuru.

Ienāc, Liļa… Kāda aploksne? Neredzu. Ahā! Atradu. -Aleksandrs atvēra aploksni un izņēma krāsainu lieliskas kvalitātes fotogrāfiju kaudzīti. Ienāc, jo pēc piecām minūtēm ieradīsies Grjaznovs… Ko, viņš jau sēž pie tevis? Un gaida, kad būs seši?… Kopš kura laika viņš kļuvis tik punktuāls? Nu tad nāciet abi!

Tureckis bija paguvis aplūkot labi ja desmit fotogrāfijas, kad kabinetā ienāca Lilija Fedotova un Vjačeslavs Grjaznovs.

Kas fotografējis? jautāja Slava, paņēmis rokā pirmo pagadījušos fotogrāfiju.

Pievaldi nagus! Tureckis protestēja, bīdīdams attēlus tālāk.

-Vai tu palaid muti, puis? Grjaznovs neņēma ļaunā.

Neuztraucies! Uz manu dzīvojamo platību viņa negrib pārnākt. Paskatījies uz draugu, Grjaznovs saprata, ka joki viņam nav prātā, apsēdās un noteica: Klusēju kā zivs.

Tureckis vērīgi aplūkoja visas fotogrāfijas, tās lika sānis, bet pēc tam visu kaudzīti piebīdīja Grjaznovam.

Papriecājies par saviem "draugiem".

Grjaznovs klusēdams pētīja fotogrāfijas un centās

valdīties. Tomēr galu galā viņš neizturēja.

Maitas, kur ielīduši! Kādā sabiedrībā! Tā ir kāda pieņemšana, vai?

Pieņemšana. "Baltās mājas" preses centrs, paskaidroja Ļiļa.

Popovs-Gorodeckis, Fima Fiškins… Purva mūdži. Kopā ar ko? Var teikt, ka visa prezidenta padome. Brālīt balto! Un kas par uzkodām galdā, kādi dzērieni!

Esmu bijis tajās pieņemšanās. Kārnas maizītes, pudele uz trim. Tureckis ieskatījās fotogrāfijā vērīgāk.

Šķiet, vēriens kā īstiem tirgotājiem.

-Tāpēc ka piedalās Fima Fiškins… Ļiļa pasmīnēja.

Skaidrs, ka tumšas lietiņas! Grjaznovs iesmējās.

Kādā sakarā tāds plosts?

Vai tad nav nojaušams? Tureckis norādīja uz Larisu Ivanovnu, kas smalki tērpušos kungu ielenkumā stāvēja galda galā.

-Viss demokrātijas zieds. Bet varbūt tā ir mēslokrā-tija? Ko teiksi, Saņa? Vai tu redzējies! Arī Valerijs Ste-panovičs ir tur!

Kāds Valerijs Stepanovičs? Tureckis saausījās.

Sargačovs?

-Viņš pats.

Kā tu viņu pazīsti?

Tieši viņš nokārtoja jautājumu ar aģentūru. Biju jau atmetis cerības. Piezvanīju uz labu laimi. Un viss kārtībā.

Cik tas tev maksāja?

Necik.

Nestāsti nu!

Palūdza, lai pieņemu apsardzē divus afgāņus, padomājis atbildēja Grjaznovs. Abi ir sakarīgi vīri.

Nesavtīgais Valerijs Stepanovičs, domādams kaut ko savu, novilka Tureckis.

-Vīrs uz goda.

Kāpēc viņam piepeši radās pret tevi tik maigas jūtas?

lepatikos.

Skaidrāk nevari pateikt?

Grjaznovs ātri pārstāstīja atgadījumu Petrovkas kabinetā un jautājoši paskatījās uzTurecki.

Es viņu nemeklēju. Pats pienāca klāt, iešķieba vizītkarti un sveiks un ardievu!

Šajos attēlos fiksēta Oficiāla pieņemšana, sarunā iejaucās Ļiļa, vilkdama no savas mapes citus uzņēmumus. Te ir fotogrāfijas, kuras var saukt gandrīz par ģimenes bildēm. Uzņemtas Larisas Ivanovnas tēva, nelaiķa VDK ģenerāļa Streļņikova, vasarnīcā. Larisas māte Ludmila, radi, brālēns, viņa vecāki, tuvi paziņas…

Arī tas ir tuvs paziņa? Grjaznovs norādīja uz briļļainu gara auguma vīrieti.

Jaunības draugs. Televīzijas speciālkorespondents.

Vārds, uzvārds, tēvvārds? Grjaznovs samiedza acis.

Andrejs Andrejevičs Vasiļjevs.

Pareizi. Televīzijā neesmu redzējis, taču spēļu namos pastāvīgs viesis. Grjaznovs paskatījās uz Turecki, uz Ļiļu un, mazliet vilcinājies, paziņoja svinīgā balsī:

Kazino karalis. Iesauka Roberts Vests.

Sla-ava, izbrīnījies novilka Tureckis. Esmu sašauts!

Tāpat kā es.

Kāpēc tu?

-Visai interesants paziņu loks mūsu premjer…

Jaunības draugs, precizēja Ļiļa.

Ko viņš spēlē? Ruleti?

-Acīti.

No zagļu aprindām, vai?

Šī spēle, Aleksandr, gaišumiņ, jau sen pazīstama to ļaužu aprindās, kas aizmirsuši cietuma nāras, un saista pat visai pazīstamu un inteliģentu ļaužu uzmanību.

Apgaismo mani, Slava. Patiešām, man tā ir tumša bilde.

Kas tur ko gaismot? Spēlē. Parasti pa naktīm. Un, kā tas mēdz būt, zaudē. Ar piecām nullītēm rakstāmas summas. Zaļos. Un tikai viens cilvēks nezaudē, ja pats nevēlēsies, tas ir Roberts Vests.

Krāpnieks?

Ja blēdās vai iezīmē kārtis, saruna ir īsa cilpa kaklā. Kazino tas ir stingri. Tur staigā tādi "skapji", kam ne riņķī apiet, ne pāri pārkāpt! Starp citu, Vestam uzmanību pievērsa Demidičs, viens no afgāņiem.

Demidičs? Vīrs jau gados?

ļauns. Uzvārdā Demidovs. Tāds "skapis”, ka tikai turies.

Interesanti, norūca Tureckis. Bet vai šo skaistuli pazīsti?

Nepazīstu.

Anatolijs Pavlovs. Izdevniecības "Progress" redaktors, pavēstīja Ļiļa.

Redaktors? Tureckis pasmīnēja. Varbūt arī "karalis", tikai cits?

Nē, iebilda Grjaznovs. Karalis ir viens. Roberts Vests.

-Aizbrauc, Ļiļa, uz izdevniecību un painteresējies.

Labi.

Kas tevi dzina uz kazino? Tureckis pajautāja Sla-vam.

Sīkumi, tikai sīkumi. Vista pa graudiņam uzknābā.

Vai sadarbosimies? Tureckis uzsita ar plaukstu pa dokumentiem un fotogrāfijām.

Tu taču zini, Saņa, ka mūsu darba pamatā ir saimnieciskais aprēķins? Parīt piektdiena, un maniem zēniem, kaut izstiepies, jāmaksā par darbu…

Tātad?

Paskatījies uz drauga skarbo un nu jau nopietno seju, kā arī ieraudzījis pazīstamo, ietiepīgo spīdumu acīs, Grjaznovs nopūtās.

Kāpēc tu jautā? Pats zini.

Pēc septiņām minūtēm pie Merkulova sāksies Federālā drošības dienesta un Iekšlietu ministrijas darbinieku kopīga sanāksme. Spriežot pēc saraksta, pieaicināti kadri no pašas spices. Lieta, kā jau paredzēju, sniedzas tālāk par Kuzminska noslepkavošanu. Tureckis uz brīdi iegrima domās un pēc tam turpināja: Nezinu, bet kaut kāda nojauta modināja manī aizdomas pret Sargačovu, pareizāk sakot, ka jāpievērš viņam īpaša uzmanība. Redzi, Valerijs Stepanovičs un šis te skaistulis Anatolijs Pavlovs, un premjerministra vietniece Larisa Stre|ņikova bija Kuzminska bērēs. Rodas milzum daudz viegli noprotamu jautājumu. Galvenais ir tāds kas vieno nelabojamu nacionālistu un kvēlu demokrāti?

Bija bērēs? pārjautāja Ļi|a. Arī puķes nolika?

Nē, sēdēja Pavlova mašīnā. Premjerministra vietniece bija tumšās brillēs, kas zem cepures ar platām malām aizsedza visu seju.

Izskatās pēc viņas, domīgi noteica Ļiļa. Vai zināt, kā Larisu aizmuguriski mēdza dēvēt?

Nu kā?

Mata Hari.

Larisu? Grjaznovs pavīpsnāja. Vai tikai tu tās neesi safabricējusi?-Viņš pamāja uz fotogrāfijām.

Nepatīk?

-Tev nevajadzētu strādāt izmeklēšanā, bet kantēties pa Arbatu pie prezidentu kartona figūrām. Gan tagadējā, gan agrākā. Raustu naudu ar liekšķeri!

Laiks! Tureckis, ieskatījies pulkstenī, cēlās kājās.

Man jāiet.

z

Pusotra gada pirms Kuzminska noslepkavošanas pie bankas "Diāna" valdes priekšsēdētāja vietnieka vasarnīcas vārtiem piestāja ķiršsarkans ceturtā modeļa žigulis. No mašīnas izkāpa kalsns gara auguma vīrietis modernās saulesbrillēs un sniegbaltā svīterī ar augstu apkakli. No vārtiņiem uz sarkanu ķieģeļu savrupmāju, kādas tagad visos Piemaskavas ciemos un sādžās bija sabūvētas lielos daudzumos, veda ar mūžzaļiem krūmiem gar malām apstādīts celiņš. Plašais laukums mājas priekšā

bija tukšs. Vīrietis piegāja pie vārtiem un, ieraudzījis zvana pogu, to nospieda.

Runājiet! atskanēja balss.

Man jāsatiek Alberts Georgijevičs.

Alberts Georgijevičs pieņem bankā tikai darba laikā.

Skaļrunis apklusa. Vīrietis nospieda pogu vēlreiz, šoreiz uzstājīgāk.

Ko vēlaties? skaļrunis norēja.

Pasakiet Popova-Gorodecka kungam, ka pieņemšanu lūdz televīzijas speciālkorespondents Roberts Vests.

Brīdi pagaidiet, balss skaļrunī noplaka.

Nebija ilgi jāgaida, kad metāla vārtiņi noklikšķēja.

Nāciet, Vesta kungs!

Pie savrupnama durvīm vīrieti sagaidīja divi apsargi, kas ar skeneri veikli pārbrauca pa viņa apģērbu.

Es nestaigāju ar ieroci.

Sargs neko neatbildēja, bet ar mājienu lika sekot. Kad bija iziets cauri vairākām gaumīgi iekārtotām telpām, kas apmeklētājam sagādāja pārsteigumu, viņi uzkāpa otrajā stāvā, plašā kabinetā ar Karēlijas bērza mēbelēm, kuras taisītas pēc pašūtījuma. No galda, kas atgādināja laivu, piecēlās četrdesmit gadus vecs liela auguma vīrs, kabineta saimnieks Alberts Popovs-Gorodeckis.

Klausos, viņš teica, paskatījies uz ienācēju, un piebilda: )ūsu rīcībā ne vairāk kā desmit minūtes.

Es iekļaušos piecās, pasniedzis apliecību, atbildēja svešinieks.

"Andrejs Vasiļjevs. Televīzijas speciālkorespondents," izlasīja Gorodeckis un jautājoši paskatījās uz vīrieti. Bet kur ir Roberts Vests?

Jūsu priekšā.

Nesapratu, cienītais…

Arī jūs pasaulei esat Popovs-Gorodeckis, taču labi zināmās aprindās jūs sauc vienkārši par Popu.

-Vai jums neliekas, ka kļūstat nekaunīgs?

Es neiekļaušos piecās minūtēs, Andrejs viņu pārtrauca. Vai acīti spēlējat?

Gorodeckim, kas tajā brīdī aizsmēķēja, no negaidītā jautājuma aizrāvās elpa, un viņš ieklepojās.

-Vai es nepārklausījos, Vesta kungs? Acīti?

Spēlēju uz jebkuru summu.

Gorodeckis sāka domāt, ka pie viņa ieradies vājprātīgais vai cilvēks no "Bērnu pasaules", kā zināmās aprindās dēvēja ēku kompleksu Lubjankā, un ka jāpiedāvā atnākušajam brašulim uz ātrām pēdām pamest viņa apartamentus, taču apmeklētājs izdarīja brīdinājuma gājienu.

Neesmu vājprātīgais, neesmu muļķis vai FDD aģents. Es bez grūtībām varētu aptīrīt visus galvaspilsētas kazino, kam ir zināms sakars ar jums, taču neaizietu ar laimestu līdz tuvākajai tualetei. Sāksim?

Vests izvilka jaunu kāršu kavu, atplēsa iesaiņojumu un demonstrēja dažus tādus paņēmienus, ka neviļus izsauca Gorodecka cieņu. Alberts Georgijevičs pēc dabas bija spēlmanis. Pēkšņi viņu pārņēma sen zināmais azarts, un viņš piekrita.

Lai notiek. Ko saprast ar vārdiem "jebkura summa"?

-Tiešo to, jebkuru summu.

Spēlēsim uz skaidru naudu. Kādu summu liekat galdā?

Pēdējo naudu, liekot uz galda divas simt dolāru naudaszīmes, noteica Andrejs Vasiļjevs, viņš arī Roberts Vests.

Trūcīgi gan, pavīpsnāja Gorodeckis, atvēra atvilktni un sameklēja tikpat lielu summu.

Pēc pāris minūtēm divi simti Gorodecka dolāru pārceļoja pie Andreja.

Alberts Georgijevičs nolika paciņu za|o un, uzmanīgi vērodams smalkos un nervozos Vasiļjeva pirkstus, tam dalot kārtis, izvilka četras naudaszīmes.

Ņemu.

Lūdzu!

-Vēl.

Ar lielāko prieku.

Pietiek! Lūdzu.

Divdesmit viens.

Gorodeckis klusējot noskaitīja astoņas banknotes.

-Varbūt jūs?-Andrejs Vasi|jevs pasniedza pretiniekam kāršu kavu.

Darbojies!

Nepagāja ne pusstunda, kad visa dolāru paciņa bija pārceļojusi Andreja pusē/.Gorodeckis paķēra telefonu.

Fima? Neesi aizbraucis? Tad paliec tepat! Kāp augšā pie manis! Paķer līdzi pāris kāršu kavu un naudu! Cik? Tik, cik ir!

Nometis klausuli, viņš uzrunāja Andreju:

-Vai Jefima Fiškina vārds jums neko neizsaka?

Neko.

Dīvaini. Neoficiālajos spēļu namos godājams vīrs. Varbūt pats godājamākais…

Neesmu piedalījies jūsu sanākšanās…

Kāpēc jūs tās saucat par sanākšanām? iebilda Gorodeckis. Sapulcējas ļoti pieklājīgi ļaudis, summas ir lielas… Nē, jums nav taisnība. Tajos spēļu namos viss notiek solīdi, pieklājīgi…

Gorodeckis piecēlās un attaisīja bāru.

Ko dzerat, Vesta kungs?

-Visu. Bet vislabāk degvīnu.

Uz galda parādījās degvīns, kristāla glāzes, ikri, Bo-rodinas maize celofānā, kūpināta laša muguriņa.

Uz iepazīšanos!

Dievs dod, lai tā nebūtu pēdējā… Andrejs pasmaidīja.

Ienāca lefims Fiškins, korpulents neliela auguma vīrs ar melnām, spīdīgām acīm, un platā smaidā pavēra pilnīgās lūpas.

Iedzeram?

-Apslaku zaudējumu… Gorodeckis pamāja uz naudas pusi.

Interesanti, berzēdams rokas, noteica Fiškins.

Vai daudz zaudējāt, Albert Georgijevič?

Tik, cik bija.

Astoņpadsmit tūkstoši četri simti, noteica Andrejs.

Jūs taču neskaitījāt!

Kāpēc? Es tāpat redzu.

Fima, es ataicināju tevi, lai tu sodītu Vesta kungu.

Kas zina, kas zina… Fiškins pavīpsnāja. Sodīt… Bet ja es pats tikšu sodīts?

)ūs atnācāt spēlēt? pajautāja Andrejs.

la jau draugs lūdz…

Tādā gadījumā spēlēju uz visu.

Varbūt sāksim ar piecdesmit? Ar simtu?

Nav laika, ļau tā esmu stipri aizkavējis Gorodecka kungu.

Spēlē, Fima, stingri noteica Alberts Georgijevičs.

Skatīdamies uz Andreju, Fima attaisīja kavu, ka no-

‘sprakstēja vien, izdarīja dažus pasus tā, ka nošalca kārtis, taču Andrejs Fiškina tuklo roku kustībām nepievērsa ne mazāko uzmanību. Gorodeckis apsēdās platajā krēslā, lai redzētu Andreju un skatienam nepaslīdētu garām visniecīgākā viņa darbība, acu un sejas izteiksme, tēls kopumā. Neko īpašu viņš neievēroja, ja neņem vērā spēlētājam raksturīgo atsvešināšanos un dziļo skatienu. Bet tādu atsvešinātību un dziļu skatienu Gorodeckis savā mūžā bija redzējis pietiekami daudz.

Kaut kas neaptverams, noteica Fima Fiškins, taustoties pa iekšējo kabatu. Tas nevar būt, tāpēc ka nevar būt nemūžam…

Kas, Fima? maigi pajautāja Gorodeckis. Beigas?

Piecdesmit taukšķi! Neaptverami… Aļik, viņš ir ģēnijs!

Grjaznovs apsēdās pie galda, aizsmēķēja, ilgi skatījās uz Andreju un beidzot īsi noteica:

Runāsim par lietu.

Es jau teicu, ka man pietiktu ar diviem trim mēnešiem, lai iztīrītu spēļu namus un kazino visā Krievijā. Tomēr bez jūsu svētības, ja tā var teikt, tas ir ne tikai neiespējami, bet arī bīstami.

Tiesa, piekrita Gorodeckis.

Esmu aizvizinājies līdz Pēterburgai, Nižņijnovgo-rodai, esmu bijis Maskavas kazino…

Spēlēji?

Vai mēs esam pārgājuši uz "tu"?

-Varam pāriet.

Spēlēju divas reizes. Par nelielām summām. Paņēmu kādus piecsimt dolārus. Dažās vietās likmes ir augstas…

Ko piedāvā?

Cirpt gan kazino īpašniekus, gan spēlmaņus.

Bet ne pavisam. Gorodeckis smaidā pavēra lūpas. Lai atkal apveļas… Ko teiksi, Fima?

Ģēnijs, atbildēja Fiškins. Zelta dzīsla.

Ja saprotu pareizi, tev vajadzīgi stipri un skarbi zēni? Gorodeckis uzrunāja Andreju.

Es pats varētu nopirkt gorillas. Vajadzīgs, lai jebkurā pilsētā, uz kuru došos, kļūtu zināms, no kuras puses pūš vējš.

Bet vējiņam, tādam nelielam pūtienam, jānāk no manis? Skaidrs. Man vārds ir dārgs, Andrej Andrejevič.

Par to maksāšu trīsdesmit procentus.

-Strādāsim pusi uz pusi. Piecdesmit pret piecdesmit.

Četrdesmit.

Gorodeckis paskatījās uz Fimu, kas piekrītot palocīja galvu.

-Tikai Jefimam Aronovičam par prieku. Gorodeckis pasmaidīja un sniedza Andrejam roku. Norunāts!

Neko vairs nesaprotu… Kā lai jūs tagad uzrunā? Par Vesta kungu, par Andreju Andrejeviču? pajautāja Fiškins.

-Tā kā esat par mani vecāks, sauciet mani vienkārši par Andreju.

Vai krāpšana nenotiks, Andrej? Summas var būt ar sešām nullītēm rakstāmas…

Izslēgts. īpaši, ja tās rakstāmas ar sešām nullītēm.

Fenomenāli, nočukstēja Fiškins. Tu droši vien jau esi nopratis, Andrej, ka arī man gadījies turēt rokās kārtis. Taču neko tādu neesmu redzējis, nebiju spējis pat iedomāties.

Kāršu pasaulē nekā tamlīdzīga vēl nav bijis.

Kas? Kā? Kādā veidā? Vismaz pāris vārdos!

|ūs jau pateicāt vienu visai ietilpīgu vārdu, ar smaidu uz lūpām atbildēja Vasi|jevs.

Ģēnijs, atkārtoja Fiškins.

Labi, kungi! -Gorodeckis piecēlās. Tagad nopērsimies, pasutināsimies uz lāvas un ceļā. Pārbaudīsim, kāds ģēnijs ir darbā.

Andrejs paņēma divas simts dolāru naudaszīmes, ielika krūšu kabatā, bet pārējo naudu pabīdīja malā.

Nākamos draugus vai, ja vēlaties, saimniekus nelaupu, viņš pavēstīja.

Vai būsim tev draugi vai saimnieki, to rādīs laiks, -mazliet vilcinājies, atbildēja Gorodeckis. Šobrīd teikšu, ka esam godavīri, īpaši ja runa par kārtīm. Ņem! Esi nopelnījis. Redzu, tu vēlies kļūt bagāts. Tikai ievēro, ka bagātajiem ir savas neērtības. Lai Dievs nedod… Bet nu iesim pērties.

Garām ziedu galerijai dodoties uz saunu, Gorodeckis pēkšņi pajautāja:

Ko tu tur sapļāpāji par manu saistību ar kazino?

Pats labāk to zini.

Atbildi, Andrjuša, arī tad, ja tev ko jautā pavisam draudzīgi…

-To stāsta katra staigule, nemaz nerunājot par piedzērušiem nejēgām.

Ak, Andrjuša, tu esi salasījies draņķīgus detektīvus… Gorodeckis nosmīnēja. Tātad esi interesējies.

Bet kā citādi būtu atradis tevi?

Ko tie piedzērušie nejēgas tev pavēstīja?

Sak, sameklē Aļiku Popu, un viss būs pa pirmo. Un es sameklēju.

Labi, noteica Gorodeckis, neiedziļināsimies.

Sauna bija lepna, viscaur no sārtas apses, karstums

tāds, ka sprakstēja mati. Zilganais ūdens baseinā, kuru apakšā klāja spoguļi, smaržoja pēc jūras.

Pusnakti trijotne, ko pavadīja divas ar miesassargiem pilnas automašīnas, aizbrauca uz Maskavu un apstājās pie tuvākā kazino. Uzturējušies tur stundu, viņi devās uz otro un trešo. Rīta pusē Andrejs noskaitīja Go-rodeckim viņam apsolītos četrdesmit procentus.

Turpināsim strādāt, sacīja Gorodeckis, tikai uzmanīgi. Šoreiz mazliet pāršāvām pār strīpu. Brauksi uz Ņižņiju. Tur ir, kur izvērsties. Norunāts?

Labāk uz Montekarlo.

-Vai zini, tā ir doma! Fima Fiškins sasparojās.

Apsvērsim šo jautājumu. Gorodeckis neatbildēja tūlīt. Kāpēc tik sašļucis, Andrjuša? Vai esi noguris?

Mans auto…

Divos piebrauks pie tavas mājas. Varbūt gribi mersi?

-Aizved mani mājās.

Aizvedīs. Sēdies tajā vāģi. Gorodeckis norādīja uz brūnu BMW. Tevi aizvedīs un, ja vēlēsies, noaus kurpes, noģērbs, gultiņā ieliks.

Gan jau kaut kā pats… Andrejs pavīpsnāja.

Nu tad dzīvo vesels!

Uz redzi!

Iegājis dzīvoklī, Andrejs izgāza uz dīvāna dolāru kaudzi, nolūkoja to ar ilgu skatienu, piegāja pie durvīm un pirmo reizi pēc daudziem gadiem nodomāja, ka jānomaina vecās atslēgas ar jaunākām, pilnīgākām.

Pēc šīs nakts Andreja Vasiļjeva dzīvē notika krass pavērsiens.

* * *

Andrejs bija vienīgais bērns Valsts drošības komitejas pulkveža ģimenē, un pulkvedis, starp citu, strādāja ģenerāļa Streļņikova nākamās premjerministra vietnieces tēva pakļautībā. Ģenerāļa un pulkveža dzīvokļi atradās vienā Kutuzova prospekta mājā, pat vienā kāpņu telpā. Šajā elitei paredzētajā mājā mita arī atbildīgais Ķīnas konsulāta darbinieks Stepans Sargačovs, Valerija Sarga-čova tēvs, kas tāpat bija saistīts ar valsts varas orgāniem. Tiesa, Sargačovu dzīvoklis tēva ilgo komandējumu dēļ bieži stāvēja tukšs, taču neviens tajā neievācās. To bērnu pasaule, kuru vecāki pie varas vai ļoti tuvu tai, ir pārāk šaura. Viņi draudzējas savā starpā, precas cits ar citu, bet laulības ar retiem izņēmumiem ir nelaimīgas. Nekāds brīnums, jo no bērna kājas pār viņiem lidinās tāds kā nenoteiktības, skaudības un nelabvēlības gars. No pirmās klases draudzējās arī Larisa Streļņikova, Valerijs Sargačovs un Andrejs Vasiļjevs. Andrejam bija lieliskas matemātiķa dotības, neviens nešaubījās, ka pēc skolas beigšanas viņš ies uz Baumaņa vai Maskavas Arhitektūras institūtu, taču viņš, tāpat kā" Larisa un Valerijs, iestājās MVU Juridiskajā fakultātē, lai būtu kopā kā parasti. Atšķirībā no draugiem Andrejs mācījās bez īpašas aizrautības, tāpēc viņam bija vienalga, kur strādāt pēc diploma aizstāvēšanas, ZPI, televīzijā vai juridiskā konsultācijā. To visu papildināja nelaimīga mīlestība. Vai maz jāsaka, ko bija iemīlējis Andrejs? Starp citu, arī Valerijs. Taču Valerijs slēpa savas jūtas, bet Andrejs staigāja Larisai pa pēdām gauzdamies un pazemodamies.

Zēni, vai patiešām esat zaudējuši prātu? Larisa smējās. Esmu iecerējusi iziet pie akadēmiķa.

Un viņa patiešām apprecējās ar akadēmiķi, gudru cilvēku, kas pārzināja tikai savas formulas un kādu viltīgu Dubnā uzmontētu ierīci, ja sešos kopdzīves gados nespēja pagādāt bērnu. Bet varbūt vainīgs nebija akadēmiķis, jo līdz Andreja ausīm bija nonākušas runas par Larisas sakariem ar citiem vīriešiem un ka viņai jau ilgi pirms precēšanās bijis neveiksmīgs aborts. Valerijs kā īsts vīrietis meklēja aizmiršanos Afganistānā, bet Andrejs sāka plostot. īpaši tāpēc, ka nebija neviena, kas viņu pieskatītu, jo tēvs pēc varas orgānu tīrīšanas bija pārcēlies uz dzimto sādžu Vladimiras pusē, bet māte, protams, aizbraukusi līdzi. Viņi saņēma krietnu pensiju, dzīvoja bez bēdām, kopa gadu veco bullēnu Jerjomu, ķiršu dārzu un vistu baru. Dzīvokli Kutuzova prospektā nācās atdot tā platība Andrejam vienam bija daudz par lielu. Dzīvoklī iemitināja kādu nule tapušu jaunās paaudzes ģenerāli, bet Andrejs ne bez jaunā iemītnieka palīdzības

pārcēlās uz vienistabas dzīvokli rangu zemākā mājā, tiesa, centrā. Andrejs kapitāli nolaidās. No juriskonsulta darba ZPI viņš aizgāja, pārdeva šo to no ķīniešu porcelāna un gleznām, taču bija tik saprātīgs, lai neaiztiktu plašo un bagāto bibliotēku. Plenči, kas no rīta līdz vakaram sēdēja pagalmā un spēlēja domino vai kārtis, ieraugot Andreju, draudzīgi māja ar roku, daži līda pat apkampties un gaidīja, kad no jurista kabatas parādīsies jauna pudele. Bet kādā jaukā dienā Andrejs pilnībā pārtrauca ar plenčiem jebkādas attiecības. Tas notika tā.

Reiz Andrejs iegriezās darbnīcā pie sava senā paziņas skulptora Alekseja Smorodina, ko, par spīti iespaidīgajam augumam, sauca vienkārši par Ļohu. Iegāja, lai sadabūtu mazliet naudas, bet, ja neveiksies, piedāvātu dārgu japāņu gravīru. Andrejs zināja, ka Ļoha niekojas ar kārtīm, veiksmīgi spēlē un nauda viņam turas. Ļoha vispār bija sabiedrisks, smaidīgs un uzticams vīrs. Bet šoreiz Andrejs galīgi nepazina savu paziņu.

Kas noticis, Ļoha?

Esmu iegrābies… Skulptors atmeta ar roku, iedams uz blakusistabu. Andrejs viņam sekoja. Pie galda sēdēja pēc izskata patīkams vīrs jau gados. Parādoties Andrejam, viņš jautājoši paskatījās uz Ļohu.

Nepievērs uzmanību, Ļoha noteica. launeklis ar citādām asinīm. Klausies, Andrej, vai tev nekā nav? Esmu galīgi tukšā.

Te būs. Andrejs izvilka no diplomātportfeļa gravīru. Deviņpadsmitā gadsimta beigas.

Arbatā tā maksā piecsimt zajo. Uzmetis acis gravīrai, Ļoha pievērsa skatienu vīram. Lieku uz spēles par trim simtiem.

Šķiet, arī vīrs kaut ko sajēdza no japāņu mākslas, jo, uzmanīgi nopētījis gravīru, piekrītot pamāja ar galvu, uzsita pa kārtīm, izpleta vēdeklī un sāka tās jaukt. Andrejs saspringts vēroja ņirbošās kārtis.

Vēl? pajautāja vīrietis*

Neņem, pačukstēja Andrejs.

Es pasēju.

Ļoha laimēja. Vīrietis nosmīkņāja, tomēr neko neteica, kaut arī pēc spēles noteikumiem laimestu varēja apstrīdēt. Nolicis naudu, viņš padeva kavu pretiniekam. Tagad Andrejs skatījās uz kārtīm, kas zibēja Ļohas rokās. Vīrietis paņēma tikai divas un pamāja skulptoram, lai ņem sev. Ļoha paņēma trīs kārtis un gribēja apstāties, taču Andrejs izdvesa:

Vēl vienu!

Divdesmit… Vīrietis pasmaidīja.

Divdesmit viens, noteica Ļoha, neizpratnē skatīdamies uz Andreju.

Spēle beigusies, celdamies kājās, noteica vīrietis. Pagriezies pret Andreju, viņš piebilda: Bija patīkami ar jums iepazīties.

Vai tu kādreiz esi spēlējis? pajautāja Ļoha.

Nekad.

Vai dzirdējāt? Nekad. Un viņš nemelo! Tas ir pilnīgi droši.

Tad jo vairāk priecājos, ka iepazināmies, atkārtoja vīrietis un aizgāja.

Neko nesaprotu, staigādams pa istabu, runāja Ļoha. Vai tu tām cauri redzi, vai?

Nezinu.

Uzspēlēsim?

Lai notiek.

Ļoha izdalīja naudu vienādās daļās.

Uz visu?

-Varam arī uz visu.

Andrejs zaudēja.

Kāpēc? pajautāja skulptors.

Nezinu.

Viņš mani labi aptīrīja, brīdi klusējis, noteica Ļoha.

Ņem gravīru. Puse naudas pieder tev. Un uz redzēšanos! Nez kāpēc jūtos noguris.

Varbūt zaudēju tāpēc, ka tu kārtis tikpat kā nesajauci?

Ļoha klusēdams paņēma kārtis, kas viņa rokās sāka ņirbēt kā dzīvas. Andrejs atkal zaudēja.

Skaidrs, noteica Ļoha, tev bija uznākusi apskaidrība. Ej! Un paņem naudu.

izgājis ārā, Andrejs pamanīja uz sola sēžam patīkamā izskata vīru un piegāja klāt.

ļaunais cilvēk, jūs esat nevis spēlētājs, bet matemātiķis. Vai uzminēju?

Patiesībā esmu jurists…

lūs esat beidzis juristus, taču jums ir matemātiskā domāšana, ļums ir milzīgas spējas. la jūsu dzīves jēga būs kārtis, panākumi nodrošināti. Tie būs reibinoši. Tikai piesargieties! Visu labu! Un vīrietis aizgāja.

Nevar teikt, ka Andrejs ņēma patīkamā svešinieka vārdus tuvu pie sirds, taču kļuva domīgs. Pasaulē droši vien neatrast cilvēku, kurš vēlētos būt nabags, taču bagāti grib kļūt visi. Andrejs pieķērās pie domas, ka jākļūst bagātam, un, ja pamatprofesija liedz tādas iespējas, kāpēc tādam nekļūt ar kāršu palīdzību? Un, kad viņš kļūs bagāts, neticami bagāts, pie viņa ieradīsies senā mīlestība, viņa teiksmainā Larisa Streļņikova. Viņa nevar neatnākt, jo viņš nopirks Larisai baltu jahtu, villu Šveicē un superauto. Sākumā Andrejs smējās par šādiem murgiem, taču pamazām domas par bagātību pārņēma viņu arvien vairāk. Viņš sameklēja skolasbiedru, kas strādāja televīzijā, un ar viņa palīdzību apskatīja tolaik nepieejamās dokumentālās filmas par Monako, Latīņ-amerikas un Šveices spēļu namiem. Viņš savām acīm skatīja lieliski ģērbušos, pašpārliecinātus kungus skaistu sieviešu ielenkumā, ruletes, kāršu un biljarda spēlmaņus, viņu savrupnamus, zirgu staļļus ar krievu rikšotājiem, apjauta viņu atraisīto un azartisko dzīvesveidu, kas pilnīgi atšķīrās no viņa pelēkās un necilās dzīves. Ar tā paša skolasbiedra palīdzību viņš iekārtojās strādāt televīzijā, parādīja sevi no labās puses un jau drīz vadīja nelielu, ar reklāmu saistītu programmu. Radās jauni sakari un pazīšanās. Darbs aizņēma daudz laika, taču zemapziņā Andrejs ne brīdi neaizmirsa izvirzīto mērķi. Viņš sameklēja un izlasīja lielu literatūras daudzumu par azartspēlēm, iegādājās kāršu kavas un, atdarinot slaveno franču kāršu spēlmani, kam veltīto videofilmu skatījās gandrīz ik vakaru, patstāvīgi apguva visviltīgākos paņēmienus. Viņš juta, ka redz kārtis it kā ar iekšēju skatienu, tās sajūt, dzīvo spēlei, kuru vēl nebija pat izmēģinājis, vienīgi toreiz apmeklējot skulptoru Ļohu. Andrejs skaidri juta, ka drīz izdarīs atklājumu, kas pārvērtīs visu viņa dzīvi. Un atklājums nelika uz sevi gaidīt. Runā, ka Mendeļejevs ieraudzījis savu periodisko sistēmu sapnī, tās parādīšanās bijusi nolemta kaut kur augšā. Arī Andrejam atklājums nāca no kaut kādiem neaptveramiem augstumiem. Tiesa, pie savas kāršu izlikumu kolekcijas viņš pūlējās veselu gadu. Pa šo laiku kolekcija pieaugā līdz simt tūkstošiem variantu. Lai nezaudētu šo bagātību, lai neaizmirstu izlikumus, Andrejs noglabāja tos datorā. Piepeši viņš saprata, ka šajā spēlē viņam nav cienīga pretinieka visā pasaulē. To sapratis, Andrejs neskrēja uz kazino tūlīt, bet nogaidīja vairākus mēnešus un tikai pēc tam nolēma doties uz spēļu namu, taču ne Maskavā, bet Pēterburgā un Ņižņijnovgo-rodā. Arī tur viņš nepārspīlēja, un, kad aizbrauca, to gandrīz nepamanīja cilvēki, kam darīšana ar kazino ienākumiem. Atgriezies Maskavā, viņš nez kāpēc atcerējās Ļohas darbnīcā iepazīto patīkamo vīru un nolēma apciemot skulptoru.

Nu gan ilgi neredzēts! Andreju priecīgi sagaidīja skulptors. Kur tu biji nozudis?

Viņi pasēdēja, parunājās, atcerējās spēli un Ļohas patīkamo pretinieku.

Pagalam, noteica Ļoha, lai viņam debesu valstība.

-Nomira?

Runā, ka pakāries. Bet kas to lai zina…

Andreju stipri satrieca ziņa, ka miris gandrīz nepazīstamais cilvēks, kuru viņš nekad neaizmirsa un kurš pirmais un vienīgais bija pamanījis viņa neparastās spējas. Pirmo reizi viņš iedomājās, ka izraudzītā darbības joma saistīta ar milzīgu risku. Pavīdēja pat doma, ka kolekcija ātri jāiznīcina, un, vairīdamies no tās, Andrejs ātri ielika videomagnetofonā filmu ar franču kāršu spēlētāja dzīves ainām. Un nomierinājās. Vai nebija taisnība, ka šampanieti nedzer tas, kurš neriskē? Taču, neizpētījis kazino slepeno dzīvi un nesapratis, kas ir īstie kazino saimnieki, kārtis viņš rokās neņēma. Bet, apmeklējis Aļika Popova-Gorodecka vasarnīcu, jo īpaši vēl trīs Maskavas kazino, Andrejs zināja, ka atpakaļceļa vairs nav. Viņš labi saprata, ka šajā spēlē likts uz viņu un nekādos apstākļos viņš vairs nevarēs nozust no redzesloka. Atlika pieņemt spēles noteikumus, un, gatavs jebkādiem, pat visdramatiskākajiem pārsteigumiem, Andrejs tos pieņēma. Tomēr nekas neparedzēts nenotika.

Piecas minūtes pirms diviem Andreja dzīvoklī iezvanījās telefons.

-Sveicināti! Automašīna piebraukta pie durvīm. Sešos jūs gaida bankā. Uz redzēšanos!

Klausule tika nolikta, pat nesagaidot viņa atbildi.

Tieši sešos Andrejs iegāja kabinetā pie Popova-Gorodecka, kas draudzīgi sniedza roku.

Izlasi, iedevis vairākas papīra lapas, viņš sacīja.

Uz lapām īsi un konkrēti bija uzskaitītas pilsētas un spēļu nami ar adresēm, aptuveni ienākumi, kādus gūst katrs spēļu nams, Andreja ievācamie procenti un Goro-deckim pienākošās summas.

-Ceļš, komandējuma izdevumi, viesnīcas, personiskie un apsardzes izdevumi uz paša rēķina… Neesi apmierināts?

Pagaidām neko neesmu teicis.

-Tavi ienākumi nebūs gluži tik lieli kā vakar, tomēr pietiekami, lai iegādātos manējai līdzīgu vasarnīcu, teiksim, pēc gada. Starp citu, uz savu nākamo vasarnīcu vari pārcelties kaut šodien. Savu alu Ostoženkā pārdod vai kādam uzdāvini. Ko teiksi?

Gribu redzēt savu nākamo nekustamo īpašumu.

Kāda ir tava attieksme pret meitiešiem?

-Zilais neesmu.

-Tātad viss kārtībā! Alberts Georgijevičs plati uzsmaidīja.

Vasarnīca ūdenskrātuves malā patiešām izskatījās kā maza pils. Istabu lielākā daļa bija apdarināta ar ozolu, tajās atradās dārgas mēbeles, bija izklāti tepiķi, netrūka arī saunas un zilām flīzēm izlikts baseins, gandrīz tikpat lepns kā Gorodeckim.

Cik? pajautāja Andrejs.

Tik daudz naudas nav savācams. Patīk?

Nav ko runāt…

Nu tad dzīvo vesels! jautri piebilda Alberts Georgijevičs. Laika gaitā padomāsim arī par dzīvokli Maskavā.

Ož pēc neapdzīvotības. Laikam sen neviens te nav nakšņojis.

-Sen.

Kas ir saimnieks? Kur viņš atrodams?

Kāds arābu gudrais reiz teicis apmēram tā: "Klusēšana ir spēks, viss pārējais vājums." Tev uz kredīta, •starp citu, bez procentiem un par īsto cenu tiek pārdota pils. Viss tiks likumīgi noformēts. Nevis kaut kad, bet rīt. Nodrošināsim apsardzi, vari pieņemt jauniņu sekretāri, ja vēlies arī divas, tev apsolīts dzīvoklis Maskavā… Kas vēl vajadzīgs? Dzīvo! No tevis tiek prasīts vienīgi darbs. Nedēļu atpūtīsies, iejutīsies jaunajā mītnē -un uz priekšu. Raizēties par savu nenovērtējamo dzīvību nevajadzēs. Tikai jāievēro viens noteikums.

Kāds?

Jāstrādā godīgi. Kā vienojāmies.

-To varēji pat neteikt.

Nesaki vis, Andrjuša, iebilda Gorodeckis. Pirmkārt, vajadzēs sastapties ar tādiem sumbriem, kādi tev sapņos nav rādījušies. Otrkārt, šajā pasaulē ērti iekārtojies ne tikai Aļiks Pops. Ir arī lielākas haizivis… Vai saprati visu pilnībā?

-Šo to sapratu.

Re nu, cik labi.

Uz ielas ierūcās mašīnas, atskanēja sieviešu un vīriešu balsis.

Uzņem ciemiņus, saimniek! aicināja Alberts Ge-orgijevičs.

Visi izlustējās uz goda. Lija šampanietis, cepās šašliki, baseinā peldējās daiļavas, skanēja mūzika, viss kopumā atgādināja filmā par slaveno franču kāršu spēlmani redzēto.

Pēc nedēļas Andrejs četru plecīgu puišu pavadībā izbrauca uz Ņižņiju. Tur viņi uzkavējās divas nedēļas, bet turpinājumā kā kaleidoskopā aizņirbēja daudzas pilsētas: Voroņeža, Stavropole, lalta, Odesa, Rostova pie Donas, Sanktpēterburga… Andrejs spēlēja piesardzīgi un dažreiz pēc galvenā miesassarga Grišas pieprasījuma zaudēja nenozīmīgas summas, tomēr kazino pastāvīgo apmeklētāju aprindās jau klīda baumas par jaunu, talantīgu acītes spēlētāju, bet kādā pilsētā pirmo reizi atskanēja vārds "karalis".

Pēc gada Andrejs bija izpircis pilij līdzīgo vasarnīcu, iegādājies plašu dzīvokli, atguvis savā laikā Ļoham pārdotās tēva mantas, nopircis divas automašīnas -BMW un volvo. Uzradās arī nauda, ne tik daudz, kā bija cerēts, tomēr ar piecām nullēm rakstāmas summas valūtā. Andreja slava jau drīz vien izplatījās neskaitāmajos kazino, un bija manāms, ka tā saistījusi to cilvēku uzmanību, kas nebūt nebija Aļika Popa draugi. Andrejs neielaidās nekādās sarunās, un, pat ja būtu to gribējis, galvenais miesassargs Griša arvien bija modrs, lekate-rinburgā spēle izjuka. Ieradies pilsētā, Andrejs apmetās viesnīcā un parasti diennakti atpūtās. Pa šo laiku Griša visu nokārtoja: zvanīja darījumu cilvēkiem, noskaidroja, kāda situācija spēļu namos, izpildīja ar Andreja darbību nesaistītus Popova-Gorodecka uzdevumus. Uzturēšanās laiks katrā pilsētā atšķīrās, tomēr parasti tas bija trīs četras dienas. Taču, kad Griša ieradās burtiski pēc pāris stundām un īsi paziņoja, ka jāpošas projām, Andreja izbrīnam nebija robežu. Andrejs nebija paradis uzdot jautājumus, bet šoreiz nenoturējās.

Kas noticis? viņš vaicāja. Nesaprotu…

Pēc piecām minūtēm gaidu mašīnā, strupi paziņoja Griša.

Viņi ielidoja Maskavā agri no rīta un tūlīt brauca pie Popova-Gorodecka. Griša uzkāpa pie saimnieka un norunāja ar viņu vismaz stundu. Pēc tam Alberts Georgi-jevičs iegāja istabā, kurā uzturējās Andrejs.

Roberts Vesta kungs, kā jau to varēja gaidīt, ieguvis "kazino karaļa" slavu, noteica Popovs-Gorodeckis. tVai parunāsimies?

Kā vēlies.

Parunāsimies. Tas brīdis pienācis, nolēma saimnieks. Pirms gada tu ieradies pie manis un, ja tā var teikt, galīgi mani apbūri. Es apsolīju tev vasarnīcu, dzīvokli, mašīnu, naudu. Vai solījums ir izpildīts?

-Jā.

Nezinu, ko vilcienos esi saklausījies par mani un tādiem kā es, taču nojaušu, ka esi uzzinājis pietiekami daudz…

Es neklausījos pļāpas, bet strādāju.

Lieliski! Taču tu esi izrādījies viltnieks.

Es labi atceros tavus vārdus: "Klusēšana ir spēks…" -un tā tālāk.

Tie ir arābu domātāja vārdi. Mani Tas Kungs ar līdzīgu prātu nav apveltījis.

Kāda tam nozīme? Šo vārdus dzirdēju no tevis.

Par tevi izrāda interesi FDD vīri.

Vai tu par to brīnies? -^brīdi klusējis, pajautāja Andrejs.

Es zinu spēlētājus, kas ņēmuši daudz vairāk par tevi…

Un viņus neaiztika?

Jā, neaiztika.

-Varbūt noticis pārpratums? Kāda kļūda?

Mani vīri šādās lietās nekļūdās.

Varu teikt vienīgi to, ka man ar drošības dienestu nav nekāda sakara.

Ticu. Nekad neesmu izvaicājis par taviem spēles paņēmieniem. Tagad jautāju. Un gaidu atbildi.

Lūdzu! "Karalis" pasmaidīja. Esmu radījis sistēmu. Man galvā, viņš pielika pirkstu pie pieres, ielikts vairāk nekā simttūkstoš izlikumu, proti, variantu. Tā man kalpo par savdabīgu datoru.

Dators? Alberts Georgijevičs saausījās. Tātad šos izlikumus var noglabāt īstā datorā?

-Tas patiešām ir iespējams.

Un tu esi ielicis?

]ā. Drošības dēļ.

Un datoru var izmantot ikviens, kura rokās tas nonāk?

-Tādā gadījumā operācija jāveic no otra gala.

Paskaidro!

Izlikumi no datora jāpārceļ smadzenēs. Bet neviens cits to nespēj, tikai es.

Neesi drošs, neapdzen, drūmi novilka Gorodec-kis. Vai tiešām tu domā, ka nav prasmīgu vīru, kam vēl labāka atmiņa?

Ir daudz cilvēku ar fenomenālu atmiņu, tomēr šajā gadījumā nepieciešama īpaša nojauta.

Arī tādi ir atrodami. Kam ir nojauta. Iegaumē, mīļais draugs, ka jebkurš priekšmets noder par lietisko pierādījumu. Tas daudz ko var nozīmēt cilvēkiem, kuri par tevi interesējas. Vai neesi kādam izrunājies par datoru?

-Vai tu tiešām uzskati mani par idiotu?

Ek, Andrjuša! Gorodeckis nopūtās. Par idiotu tevi neuzskatu, tomēr brīdināt gribu. Pakarinās tevi aiz kājām un pagludinās ar pletīzeri…

Ei nu, Aļik! Andrejs sapīcis viņu pārtrauca.

Dziedāsi kā likts! Un darīsi visu, ko pavēlēs.

Kas pakarinās? FDD, vai?

Arī FDD strādā dažādi cilvēki. Dažs kalpo idejai, cits cenšas piestūķēt sev kabatas. Par tevi, šķiet, ieinteresējušies pēdējie.

Nevar būt, ka valsts iestāde, kuras pienākums…

Beidz! Gorodeckis atmeta ar roku. Uzklausi padomu. Savu īsto datoru izmet ārā, vislabāk noslīcini. Vismaz ūdens vasarnīcas tuvumā netrūkst. Norunāts?

Norunāts.

Bet tagad brauc mājās un gaidi, kad piezvanīs.

Kas?

Cik tu tomēr esi neattapīgs, Andrjuša! Kaut arī karalis! Un ģēnijs.

Tātad šie?

Kas cits? Šie nav no tiem, kas atstāj kaut ko pusdarītu.

Piezvanīs un tad?

Satiksies, aprunāsies. Pēc tam savukārt satiksimies mēs un aprunāsimies… Vai skaidrs?

Skaidrs.

Var arī gadīties, ka būsim spiesti šķirties. Žēl, ļoti žēl, tomēr labāk zaudēt kādu daļu, bet ne visu pilnībā. Brauc!

Pēc dažām dienām vasarnīcā atskanēja telefona zvans.

Sveiks, Andrej! klausulē atskanēja kopš bērnības pazīstamā balss.

Labdien, Larisa… Andrejs neatbildēja tūlīt.

-Vai neesi aizmirsis mani?

Tu domā, ka tas ir iespējams?

Atbrauc!

Uz domi?

-Vai atceries, kur bijām aizbraukuši ļoti, ļoti sen…

-Atceros. Loti labi atceros. Kad aizbraukt?

-Šodien. Astoņos. Uz redzēšanos!

Uz redzēšanos…

Andrejs nolika klausuli un iegrima domās. Prātā uzradās milzum daudz jautājumu. Kāpēc Larisa piezvanījusi pēc tik ilga laika? Kā viņa uzzinājusi telefona numuru, kura nav telefonu grāmatā? Vai Larisa zina, ka viņš kļuvis bagāts un neatkarīgs? Varbūt tieši tāpēc viņa piezvanījusi? Nē, Larisa nav tāds cilvēks. Valsts domes deputātei un sieviešu kustības līderei nav nekā vieglāka par telefona numura noskaidrošanu. Andrejs atcerējās sarunu ar Gorodecki, taču tūlīt padzina nelabās domas. Lai Larisa kaut kādā veidā būtu saistīta ar FDD vīriem, kam tādi bandītu paradumi?! Tas nebija iespējams.

Andrejs ieskatījās pulkstenī līdz tikšanās brīdim bija palicis mazliet vairāk par divarpus stundām.

3

Pirms zvanīšanas Andrejam Vasiļjevam Larisa Streļ-ņikova bija runājusi ar izdevniecības "Progress" redaktoru Anatoliju Pavlovu. Iepazīstoties pirms septiņiem gadiem, Anatolijs bija stādījies priekšā tieši kā redaktors. Anatolijs bija izskatīgs vīrietis ar labām manierēm, pilnībā pārvaldīja angļu valodu, bet sarunvalodas līmenī franču un vācu valodu. VDK virsnieku vidē augusī Larisa jau drīz saprata, kas ir jaunais cilvēks. Larisa skaidri un gaiši noprasīja, kādus uzplečus viņš nēsā, un pat uzminēja dienesta pakāpi Valsts drošības dienesta kapteinis. Pilnīgi dabiski sekoja nākamais jautājums kas viņam īsti vajadzīgs? Anatolijs iesmējās, atzina, ka viņai taisnība, bet pagaidām runāt par vajadzībām esot pāragri. Gāja laiks. Kapteinis Pavlovs ieguva FDD pulkveža pakāpi, bet Larisa taisīja pārsteidzošu politisku karjeru.

Jau sen viņi bija atklājuši viens otram savas kārtis, abiem nekas vairs nebija slēpjams, taču sabiedrībā, dažādās pieņemšanās Valsts domes deputāte un kustības "Progresīvās sievietes" līdere Anatoliju vienmēr stādīja priekšā kā izdevniecības "Progress” redaktoru.

Saruna notika no baļķiem būvētajā Larisas tēva vasarnīcā. Viņa bieži tur iegriezās, apciemodama māti, kas dzisa acu priekšā. Aizbildinādamās, ka vēlas nomirt starp ābelēm, kuras stādījis un audzējis nelaiķis vīrs, Ludmila Vasiļjevna kategoriski atteicās pārcelties uz Maskavas dzīvokli.

Lūdzu, paskaties, noliekot fotogrāfiju, sacīja Anatolijs.

Tas taču Andrjuša Vasiļjevs! Ak kungs… īsts džentlmenis! Smokingā, ar tauriņu, rokās kārtis… Kur tas uzņemts? Kazino?

Uzminēts.

-Andrejs kazino?! Spēlmanis?

Ģeniāls spēlmanis.

Kas gan pasaulē notiek! Larisa pasmīnēja. Jā. Viņš. Ģeniāls spēlmanis… Starp citu, bija gaidāms, ka ar viņu var notikt kas neparasts*

-Vai bija iemesls tā domāt?

-Viņam bija izcilas matemātiķa dotības, lebkurš uzdevums minūtes laikā! Bet, sekojot mums, tas ir, man un Valerijam, viņš iestājās Juridiskajā.

-Ar Valeriju tam droši vien nav nekāda sakara…

Kas bijis, tas izbijis… Larisa skumji pasmaidīja. -Vai tev kaut kas no manis vajadzīgs?

Man nekas. Lietas labā vajadzīgs daudz.

Runā!

Būtu labi, ja pilnībā atjaunotos jūsu kādreizējā draudzība.

Ko nozīmē "pilnībā”?

To arī nozīmē.

Septiņpadsmit gadu vecumā reiz pārgulēju ar viņu…

Droši vien biji viņam pirmā sieviete?

Jā, viņš bija vēl zēns.

-Vīrietis nekad neaizmirst pirmo sievieti un savā ziņā viņu pat mīl.

Pēdējā laikā tev bieži parādās slieksme uz filozofiju. Vai nekļūsti vecs, Toļik?

-Visi esam mirstīgi.

Atkal… Larisa saviebās. Runā, kas vajadzīgs.

-Vai tu neko nenojaut?

la jau viņš ir ģeniāls spēlmanis, tevi ieinteresējusi kazino nauda…

Ne tikai. Visa izklaides industrija. Kad būsi varas virsotnē…

Nevajag, Larisa viņu pārtrauca. Kad būšu, tad runāsim.

Labi, piekrita Pavlovs, nolicis vēl dažas fotogrāfijas. Roberts Vests strādā Krievijas kazino jau ilgāk nekā gadu…

Kāds Roberts Vests?

Tā ir iesauka, ar kādu tavs Andrjuša Vasiļjevs pazīstams kāršu spēlētāju aprindās.

Fima Fiškins, Popovs-Gorodeckis… aplūkodama fotogrāfijas, noteica Larisa. Kas tā ir par vietu, kur viņi sēž?

"Savojā". Vesta dzimšanas diena.

Tātad viņš ir bagāts?

Pēc nepilnīgām ziņām, Vesta kabatās nonākuši apmēram divi miljoni dolāru.

-Vai arī Aļika un Fimas kabatās.

Pat mazam bērnam skaidrs, ka Gorodeckis kalpo Vestam par "jumtu”. Bet cik liels procents tiek viņam? Zinu, ka Vestam patlaban pieder savrupnams pie Kļaz-mas ūdenskrātuves, dzīvokļi Maskavā, divas mašīnas, viņam ir sava apsardze. Tas viss prasa naudu un naudu.

Ļoti interesanti! Vai nevari izstāstīt, kāda ir Andreja ģenialitātes būtība?

To zina tikai Andrejs pats. Es varu izstāstīt vienīgi to, par ko liecina fakti.

Un ko tie liecina?

Pirmkārt, tavs bijušais…

-Anatolij, beidz! sausi aizrādīja Larisa.

Neteikšu, ka Roberts Vests ir pārlieku bagāts, taču pavisam droši viņš ir cilvēks ar naudu, ļaunais krievs, ja tā var teikt. Kazino galdi tiek tīrīti, turklāt plānveidīgi, precīzi, nešaujot pār strīpu. Te jaušama Aļika roka. Treškārt…

Pavlovs aizsmēķēja cigareti "Kent", dziļi ievilka dūmu un apklusa.

Kas treškārt? Larisa pārtrauca klusumu.

Fakts, kas izgaismo Vesta ģenialitātes būtību… Vai nevajadzētu iedzert? '•

Ielej! Larisa pameta ar galvu uz konjaka pudeles pusi.

Pavlovs iedzēra un paošņāja maizes garoziņu.

Tad tāpēc tu esi Krievijā, nevis nez kādā Riodeža-neiro… Larisa pavīpsnāja.

Pastāsti vēl pasaciņu par krievu aģentu, kas ejot pogā bikšu priekšu… Vārdu sakot tā. Pirms pusotra gada savā dzīvoklī tika pakārts šulers Iļjičs. Sirms vīrelis apdilušā žaketē, ar ķīļbārdiņu. Satiekot iedosi sīknaudu, ja vien viņš pastieps roku. Lietu izmeklēja Maskavas kriminālmeklēšanas pārvalde, taču arī mūsējie neturēja rokas klēpī. Interese par viņu bija valūtas dēj. Arī dārgakmeņi pie viņa apgrozījās. Izcils spēlmanis, no pašas spices…

-Valūta bija nozudusi, akmentiņi netika atrasti, nemaz nerunājot par slepkavām, vai ne?

Vai esi dzirdējusi, ka būtu atklāta kaut viena ar lielu naudu saistīta slepkavība? Tā, redz… Bet ne par to ir runa. Atradās burtnīciņa, kurā Iļjičs pierakstījis savas domas. Reti, tomēr viņš bija tās pierakstījis. Izlasīju tajā arī šādu ierakstu. Pavlovs izvilka no kabatas nelielu piezīmju grāmatiņu. "Šodien satiku ievērojamu cilvēku. Kāršu pasaulē drīz gaidāms apvērsums. Viņš nav nedz šulers, nedz spēlmanis, viņš ir matemātiķis. Vai ilgs būs šā cilvēka mūžs?"

Pavlovs no jauna aizsmēķēja un kā jautājot palūkojās uz sievieti.

Andrejs jāglābj, noteica Larisa.

Kad pienāca signāli par brīnumaino Robertu Vestu, kas kāršu spēlē gandrīz nepazīst zaudējumus, atcerējos Iļjiča burtnīcu. Mani zēni pastaigājās, pabraukājās, paskatījās uz viņu, piesēdās pie kāršu galda un pāris minūšu laikā nospēlēja pēdējo kreklu. Domāju, tu zini, ka mūsējie kārtis rokā prot turēt. Uz jautājumu, kā Vestam izdodas aptīrīt kāršu galdu, visi vienā balsī atbildēja, ka viņš ir nevis cilvēks, bet īsts kompjūters. Vai arī citplanētietis… Ko teiksi?

Neesmu satikusi Andreju vismaz desmit gadu. Viņš nebija cilvēks ar sevišķi stipru gribu, taču reizēs, kad tika aizskarts paša vai draugu gods, viņš bija stingrs un nelokāms. Viņš bija labestīgs cilvēks. Kāds viņš ir tagad, nezinu teikt.

Šķiet, Ļevam Tolstojam pieder vārdi, ka cilvēka raksturs izveidojas līdz septiņu gadu vecumam. Nez vai Andrejs šajā ziņā ir izņēmums.

Nezinu gan, novilka Larisa. Toties nešaubos, ka viņam draud briesmas.

Ja tu domā par šiem kungiem… Pavlovs pabakstīja ar pirkstu fotogrāfijā. Vari neraizēties.

Gorodeckis nekad neizlaidīs no rokām tādu slaucamu govi kā Roberts Vests.

Alberts Georgijevičs palaidīs Vestu uz visām četrām debess pusēm, līdzko saņems nepārprotamu mūsu ieteikumu.

-Vai tev neliekas, ka esi pārlieku pašpārliecināts?

Saki vai kādreiz esmu kļūdījies?

Ir gadījies.

Gorodecka kungs saņemts spīlēs no divām pusēm, lekaterinburgā viņš jau dabūja brīdinājumu no mūsu cilvēkiem, bet Maskavā no Vaņas Burjata.

-Vaņa ieradies Maskavā?

Vaņa sēž Honkongā, taču ieradušies Antons Ma-jevskis un Mihails Sergejevs jeb Maikls. Ieradušies no Bahamu salām. Kā ielidojuši, tā nekavējoties sākuši uzdarboties. Vienu kazino Rīgas stacijas tuvumā jau pievākuši. Vismaz Popa ļaudis no turienes aizgājuši.

Burjats ir apņēmības pilns? Acīmredzot pienācis laiks… Larisa it kā pajautāja, it kā precizēja.

Tas laiks tuvojas. Drīz Fimam ar Aļiku būs skābs ģīmis.

Bet ja Pops novāc Andreju?

Par ko? Par to, ka Andrejs ielicis viņam kabatā miljonu? Turklāt Alberts Georgijevičs nav Vaņa Burjats. Viņam nav kriminālas pagātnes. Jā, šeptmanis, biznesmenis, skarbs vīrs, taču ne slepkava. Nav asinsdarbu piekritējs.

-Ticīgais. Dievnamu restaurēšanai pārskaitījis lielu naudu. Larisa izsmējīgi pasmaidīja.

Redzi nu, ticīgais! Nemaz nezināju. Tomēr tev ir taisnība, ka Andrejam draud briesmas. Un briesmas draud no Burjata cilvēkiem. Pati zini, ka Vaņam ir savi likumi. Vari nešaubīties, ja Aļiks atlaidīs Vestu, Vaņa tūlīt viņu pievāks. Kāpēc lai to nedarītu mēs? Ģēniji pa zemi nemētājas.

Tagad man viss ir skaidrs.

-Vai tu neizteiktos konkrētāk?

Pienam no slaucamās govs jātektavā kannā…

Mūsējā! Pavlovs tūlīt palaboja.

Un tāpēc man jāliekas gultā ar kāršu ģēniju?

Kazino karali, Anatolijs viņu pārtrauca. Tas ir vārds, kādā sauc tavu bērnības draugu tagad.

Lieliski. Tātad karaļa gultā. Vai tavas prasības nav pārlieku kategoriskas, Pavlov?

-Vai es teicu, ka likšanās gultā ir obligāta?

To saprast nav grūti. Mēs esam lieli cilvēki.

Katrs var saprast teikto atkarībā no savas samaitātības pakāpes.

Larisa ar nepārprotamu izbrīnu paskatījās uz Anatoliju un skaļi un aizrautīgi iesmējās.

Tu gan esi tips! Viņa papurināja galvu. Kāds ir viņa telefona numurs?

Lūdzu!

Pavlovs pārrakstīja no bloknota divus numurus un pasniedza lapiņu Larisai.

Piezvanīšu vēlāk.

Labāk šodien.

Pieņemsim, ka mēs tiekamies. Kā risināt sarunu?

Vai esi kādreiz redzējusi, kā apdullina zivis? brīdi padomājis, pajautāja Anatolijs.

Nē.

Ezeru vai upi klāj tumšs, caurspīdīgs ledus…

Tumšs vai caurspīdīgs?

Ūdens tumšs, ledus balts. Zem tā kā caur brillēm •ar tumšu stiklu redzami peldošo zivju silueti. Noskatās pašas lielākās un bliež ar koka vāli pa ledu. Un tūlīt izsit āliņģi. Kilogramus piecus smagā, apdullusī zivs uzpeld, viņu uzķer ar ķeseli un krastā. Zivs ātri atjēdzas, sāk spirināties, taču darbs padarīts. Un zivij ir tikai viens ceļš katlā.

Briesmīgs pastāsts!

Tev taču garšo zivju zupa, īpaši vēdzeles zupa! Manuprāt, jārunā ar viņu atklāti.

Pavisam atklāti?

Cilvēki nonāk pie varas katrs pa savu ceļu. Ja galamērķis ir skaidrs un cēls, lietā tiek likts viss intrigas, nauda, uzpirkšana, kukuļi. Tavs ceļš, Larisa Ivanovna…

Nerunāsim par manu ceļu, Larisa spēji pārtrauca Pavlovu.

-Tu pajautāji, es atbildēju. Anatolijs pavīpsnāja, uzmeta mirkli pulkstenim un piecēlās. Man jāiet.

Kad Anatolijs jau bija iedarbinājis motoru un grasījās aizcirst durvis, pie mašīnas stāvošā Larisa noteica:

-Tu piespēlēji labu ideju. Paldies!

Līdz rītam.

Larisa pamāja ar roku un devās uz māju.

"Vienreizējs sievišķis!" nodomāja Pavlovs, pavadīdams ar skatienu Larisas Streļņikovas nevainojamo augumu.

Piezvanījusi Andrejam, Larisa iegāja istabā pie mātes.

Vai atceries Andreju Vasiļjevu, mamm?

Kā viņu var neatcerēties! atsaucās Ludmila Va-siļjevna. Kārtīgs zēns, spējīgs, maigs. Runā, esot sācis dzert?

Neesmu dzirdējusi.

Pie manis bija ienācis viņa tēvs ar māti. Sūrojās.

Kad?

Nu jau būs pagājuši divi gadi.

Sen… Larisa pasmaidīja. Cilvēki mainās. Viņš tagad ir bagāts un slavens.

Ar ko tad nodarbojas?

-Ar biznesu, brīdi klusējusi, atbildēja Larisa.

Nespēju jūs saprast… Ludmila Vasiļjevna nopūtās.

Pēc pāris stundām Andrejs atbrauks šurp.

-Tiešām? Jāceļas, jāuzklāj galds…

-Guli! Pati visu izdarīšu.

Lai ienāk pie manis! Lai ienāk! meitai aiz muguras uzsauca māte.

Noteikti ieies!

Larisa iegāja guļamistabā, apsēdās pie trimo, ieskatījās savā sejā, pārvilka ar roku pa sīkajām krunciņām pie acīm, atsedza vienādus, baltus zobus, pārvilka tiem ar pirkstu, uzbužināja biezos matus.

Tā nekas. Patiešām nekādas vainas, viņa noteica. Tikai acis tev, meit, skumīgas…

Ko pulkvedis Pavlovs pļāpāja par intrigām, naudu, kukuļiem, par cēlu mērķi un ērkšķainu ceļu? Larisas galvā rosījās domas. Nē, ne ērkšķains, viņš bija teicis. Tavs ceļš… Kāds tad īsti ir tavs ceļš, godājamā Larisa Ivanov-na, Valsts domes deputāte, kustības līdere? Dod laiku, būs arī premjerministres amats. Par to nebija jāšaubās, jo tādi ļaudis kā Pavlovs ar vārdiem nemētājas. Un kas turpmāk?

-Ak, kā noreiba galva! Kā gan man noreiba galva… -iedziedājās Larisa, piecēlās un gāja klāt galdu.

… Tajā dienā, aizstāvējusi diplomdarbu, Larisa iegāja pie tēva.

Ar izcilību, viņa sacīja. Kā biju solījusi.

Ģenerālis uzmanīgi nopētīja dokumentu un pievērpa skatienu meitai.

-Apsveicu!

Un tas ir viss?

Žigulis! atcerējās ģenerālis. Žiguli dabūsi. Esi nopelnījusi. Māt! Nāc šurp!

Atskrēja Ludmila Vasiļjevna, apraudājās, veikli uzklāja galdu, uzlika galdā šampanieti, torti, konfekšu kasti. Pie galda starp vecākiem sākās strīds, kur vislabāk iekārtot meitu. Tēvs ierosināja braukt uz Parīzi ar sūtni bija runāts un jautājums principā nokārtots. Māte palika pie sava, ka meitai jāstrādā Maskavā, arī viņa nebija snaudusi, bet aprunājusies ar maršala Podgorbunska sievu, un maršals bija izturējies pret lūgumu ar izpratni.

-Tētiņ, mammīt! Nomierinieties! Larisa pārtrauca strīdu. Pie mums sadale jau bija, un es devu piekrišanu.

Uz kurieni?! vienā balsī iesaucās vecāki.

Uz Maskavas pilsētas arodbiedrību. Būšu nodaļas juriskonsulte. Alga deviņdesmit koka rubļu. Šodien mājās negaidiet. Čau! '*

Pēc nedēļas Larisa sēdēja nelielā istabiņā ar diviem galdiem un pieņēma apmeklētājus. No pirmā acu uzmetiena šķita, ka viņa nodarbojas ar sīkām sūdzībām, taču Larisa zināja, ka nav sīku lietu, ka aiz tām ir cilvēku likteņi. Jau drīz arodbiedrību darbiniekos paklīda runas, ka Ļeņina prospektā kādā istabiņā sēž simpātiska meitene juriste, tik gudra, ka ne vārdos izteikt, ne ar spalvu aprakstīt. Vēlāk viņa ieņēma jau plašāku kabinetu un nodarbojās ar lietām, kas nebija nedz īpaši lielas, nedz sīkas. Larisa Ivanovna būtu varējusi kāpt un kāpt uz augšu pa karjeras kāpnēm, ja negadītos aizkavēšanās. Kādu dienu viņa pārveda mājās puisi ar gudru galvu un paziņoja:

Pjotrs Ivanovičs. Akadēmiķis. Vīrs.

Kā vīrs? ar pilnām tiesībām painteresējās tēvs ģenerālis.

Mans. Parīt mēs izlidojam uz Londonu.

Nez kāpēc nejūtos labi… Mamma saķēra galvu, taču izsist no sliedēm tēvu nebija viegli.

-Vai pēc tās neesi noilgojusies?-Tēvs ķērās pie ģenerāļa bikšu siksnas.

Tagad sevi parādīja Pjotrs Ivanovičs.

Atvainojiet, es patiešām esmu akadēmiķis. Te ir apliecība. Dubnā vadu veselu nodaļu. Un te ir vēl viens dokuments. Laulības apliecība. Larisa ir mana sieva, un es nepieļaušu… Un tā tālāk.

Steigā tika paceltas glāzes, atzīmējot nozīmīgāko, pašu svinīgāko dzīves notikumu, un jaunlaulātie aizlidoja uz Angliju. Strādāt. Tur viņi aizkavējās ne vairāk, ne mazāk kā trīs gadus. Tiesa, Maskavā iegriezās bieži gan atvaļinājumā, gan komandējumos. Londonā kādā akadēmiskā pieņemšanā Larisa iepazinās ar Anatoliju Pav-lovu un, kā jau zinām, atklāja, kas viņš par putnu ir īstenībā. Pavlovs akadēmiķa mājās kļuva biežs viesis, arvien ieradās ar ziedu pušķi, dārgu vīnu, jaunām anekdotēm, bija pieklājīgs, savaldīgs, skaists un, protams, izraisīja pamatotu Larisas vīra akadēmiķa greizsirdību.

Nāk te visādi, staigādams pa dzīvokli, burkšķēja Pjotrs Ivanovičs. Puķītes, vīniņš, anekdotes… Nekā nebūs!

"Muļķis," domāja Larisa, "ir nu gan muļķis!" Larisa sen bija sapratusi, ka atšķirībā no vīra viņa interesē Pav-lovu kā sieviete, ar kuru izdevīgā brīdī varētu pārgulēt, kaut arī valsts drošības dienesta kapteiņa galvenā rūpe

bija Pjotrs Ivanovičs, kam galvā dzima gudras formulas, par kurām angļu vai kāds cits izlūkdienests samaksātu

• labu naudu.

Krieviju šajā laikā piemeklēja notikumi, kas satricināja visu pasauli. Pienāca deviņdesmit pirmā gada augusts. Iebkuras globālas pārmaiņas valstī cilvēku likteņos rada pārmaiņas uz labo vai slikto pusi. Tās nepagāja secen arī Larisai. Tēvs bija spiests iesniegt lūgumu par aiziešanu pensijā, vīrs tika steidzīgi atsaukts uz Maskavu, bet Larisa ja ne apjuka, tad vismaz kļuva domīga. Stipri domīga. Šajā brīdī parādījās Anatolijs Pavlovs.

Esmu Rakstnieku nama restorānā, viņš paziņoja pa telefonu. Atbrauc!

Viņi sēdēja pie galdiņa divatā. Uz galda atradās spāņu baltvīns, svaigi zaļumi, augļi, ziedi.

Nebēdā, meitenīt, smaidīdams sacīja Pavlovs.

Viss būs okei!

Pagaidām neredzu priekam iemeslu.

-Vai vēlies būt deputāte?

Kāpēc gan ne?

Būsi.

Pavlovs skaidri un gaiši izstāstīja, kur un kam pilsone L. Streļņikova lai raksta iesniegumu, ka vēlas kļūt deputāta kandidāte, un izvēlei piedāvāja piecus vēlēšanu iecirkņus, to vidū vienu Maskavā, apsolīja, ka nepieciešamais balsu skaits būs, ka par uzstāšanos radio, televīzijā un rakstiem avīzēs no savas kabatas nebūs jāmaksā. Visbeidzot viņa strādāšot Arodbiedrību centrālajā padomē, kur jau strādājusi, tikai citā amatā.

Kādā? painteresējās Larisa.

Par sociālās nodaļas vadītāju. Ar divreiz lielāku algu nekā patlaban.

Larisa turpināja malkot vīnu no augstās glāzes, it kā neko nebūtu dzirdējusi.

-Vai esi ar mieru?

Ilgi gan tu stiepi gumiju ar vervēšanu, mans dārgais pulkvedi.

Tu jau zini? pēc ilgākas klusēšanas domīgi pajautāja Pavlovs.

Droši vien esi aizmirsis, ka mans tēvs ir VDK ģenerālis, kaut arī pensionēts. Braši esi uzlidojis. Apsveicu!

Esmu nokavējis?

Kāda tam nozīme? Dod šurp tp savu vervēšanas papīru, es parakstīšu.

Nesteigsimies.

Arī pareizi… Larisa paraustīja plecus. Lai kāda alga, mani tomēr interesē darba būtība.

Nodaļas vadītājas amats, protams, ir nozīmīgs, un tev vajadzēs nodarboties ar galvaspilsētas arodbiedrību sociālajiem jautājumiem. Tikai tas nav viss. Mūsu vadība nolēmusi, ka nav piemērotākas kandidatūras par tevi Viskrievijas sieviešu kustības līderes lomai…

-Tu jau esi vadībā, Pavlov?

Nevajag, Larisa, stingri atteica Anatolijs. Tev tic, uz tevi paļaujas, un tev šī uzticība jāattaisno.

Atvaino!

Paskaties, cik visvisādu kustību, partiju un apvienību Krievijā uzradies! Un visas kaut ko grib, kaut ko pieprasa, kaut ko cenšas panākt!

Visas grib maizi ar desu, bet vislabāk ar melnajiem ikriem "Nemāci mani dzīvot,” mēdza teikt mana vecā aukle tante Gruša, lai viņai debesu valstība. Labāk pasaki, Tola, par kādu naudu mēs šādu kustību, turklāt visā Krievijā, dabūsim gatavu?

Nauda būs.

Larisa pirmo reizi bija uzrunājusi Pavlovu ar īso vār-

• du, un viņš to nebija atstājis neievērotu.

Valsts nedos ne kapeiku, Larisa turpināja, bet to vajadzēs vēl un vēl, ja jau kustībai jāaptver visa Krievija… Pagaidi, nepārtrauc! Zinu, ko gribi teikt.

Interesanti.

Ja valstij naudas nav vai arī ir, bet tā nav noskaņota finansēt kārtējo kustību, jājautā kam tas ir izdevīgi? Bet izdevīgi tas ir komersantiem, komercbankām, kopfirmām un vienkārši bagātiem ļaudīm, proti, tagadējiem jaunbagātniekiem. Kāpēc? Tāpēc, ka kustības paspārnē iespējams kārtot viņu darījumus. Un tu labi zini, ka nereti no šiem darījumiem nāk nelaba, visdrīzāk krimināla smaka…

Šajā ziņā tu pārspīlē, Laročka, iebilda Pavlovs.

Laročka? Larisa izbrīnā savilka uzacis uz augšu.

-Tu taču nosauci mani parToļu.

)ā? Neatceros.

Tu pārspīlē, atkārtoja Pavlovs. Valsts pagriezusies vai arī pagriezta par simt astoņdesmit grādiem. Uz priekšu, uz kapitālismu! Visas komercbankas dibinātas uz pilnīgi likumīgiem pamatiem. Lai dzīvo privātīpašums, zemi muižniekiem, katrs lai cenšas tikt pie bagātības!

Ne ar acs kaktiņu neesmu manījusi likumus, kur tas būtu redzams melns uz balta.

Likumu var nebūt, taču tāda ir dzīves īstenība.

-Valsts bez likumiem nevar pastāvēt.

-Tātad radīsies arī likumi.

Neesmu pateikusi visu līdz galam, Larisa atgriezās pie iesāktā. Tu sacīji, ka nauda būs?

Nauda jau ir.

Tā nāk no manis minētajiem avotiem?

Jā, stingri atteica Pavlovs.

-Tagad sākas nopietna saruna. Larisa apmierināta noelsās. Man nav tev jāskaidro, ka tas, kurš maksā, pasūta danci. Agri vai vēlu mēs saņemsim rēķinu. Un mums jāspēj novērst visādas pretenzijas, kādas var rasties.

Kādā veidā?

lārada savas komercstruktūras, sava banka, jāiegādājas nekustamais īpašums un zeme gan Maskavā, gan arī ārpus tās. Un izmet no prāta domas par "tīru" naudu. Nauda, ko dabūsim, būs krimināla.

Radot savas komercstruktūras, savu banku, dabūjot savā īpašumā nekustamo īpašumu un zemi kā Maskavā, tā arī apgabalos. Un, lūdzu, izmet no galvas domas par tīru naudu. Pie mums nākošajai naudai būs krimināla izcelsme.

-Tu runā ar mani ļoti atklāti…

-Tātad tas brīdis pienācis.

Kāds ir tavs galamērķis?

Bagātība, vara, gara brīvība.

-Šķiet, esmu novērtējis tevi par zemu. Pavlovs neatbildēja tūlīt. Tu esi ne tikai gudra, bet arī bīstama.

Tagad tu vērtē par zemu sevi.

Sapratu, taču ne pilnībā.

-Tev patīk Džeimsa Bonda maska, tikai Krievijas izlaidums. Diemžēl tā tev īpaši labi nepiestāv. Krievija nav Rietumi. Te ir citi dzīves likumi.

Arī to teica vecā aukle, kas nevēlējās, lai viņu māca dzīvot? Pavlovs plati pasmaidīja.

Neņem ļaunā. Saproti, varbūt šādu sarunu esmu gaidījusi visu mūžu.

-Arī man tā šķiet ļoti, ļoti interesanta.

Redzi nu, kaut kas jau sācis mūs vienot… Uzmini, kura no slavenajām sievietēm ir mans elks?

Nu vairs patiešām nezinu, ko atbildēt… Kas? Varbūt Tereškova?

Tpu! Larisa nospļāvās. Mata Hari. Viņa bija neparasta sieviete neparasti skaista, neatkarīga un gudra. Strādāja trīs izlūkdienestiem vienlaikus un ne reizi netika atklāta.

Neaizmirsti, ka viņai nebija garš mūžs, atgādināja Pavlovs.

Vai tas ir tik svarīgi… Vai nodzīvosim mēs? Krievijā ievārījusies tāda putra, ka iespējams viss.

Iedzersim! Anatolijs ierosināja.

Labi, iedzersim un brauksim pie tevis… Larisa nopūtās. Rīts gudrāks par vakaru…

Šo nakti viņa nepavadīja mājās, bet, pārradusies no rīta, sāka kravāt mantas. Pjotrs Ivanovičs staigāja pa istabu, vicināja rokas, kaut ko runāja, sākumā draudīgi, drīz kļuva pazemīgs, galu galā ieraudājās un nokrita uz ceļiem.

Piedod, Ptiburdukov, mierīgi, gandrīz maigi noteica Larisa. Es aizeju. Pavisam.

Kāds Ptiburdukovs?! Pjotrs Ivanovičs brīnījās pat tik nožēlojamā stāvoklī.

Lasi Ilfu un Petrovu, dodoties pie durvīm, pavīpsnājusi atteica Larisa.

Pjotrs Ivanovičs noskatījās pa logu, kā eleganti ģērbies gara auguma vīrietis paņem sievas čemodānu, atver mašīnas durvis, apsēžas pie stūres un aizbrauc.

Darbs kustības "Progresīvās sievietes" veidošanā uzņēma apgriezienus uzreiz. Kā jau Pavlovs bija solījis, nauda atradās tūlīt, lielākajās pilsētās tika izveidotas nodaļas, Maskavā un pašā Piemaskavā tika piešķirts nekustamais īpašums un zeme, tika nopirktas nojaukšanai vai restaurēšanai paredzētas ēkas, komplektēti štati. Kādā sanāksmē par kustības līderi vienbalsīgi tika ievēlēta Larisa Streļņikova, un Valsts domē vina tika, jau būdama ievērojama politiska darbiniece.

Pirmo simttūkstoš dolāru lielo kukuli Larisa saņēma pēc sarunas ar Pavlovu. Anatolijs ieteica nodot nelielu zemes gabalu Dārzu loka rajonā, kas pēc dokumentiem piederēja sieviešu kustībai, krievu un amerikāņu kopfir-mai "Fēnikss". Kustības plānos bija tāds punkts kā novecojušu ēku restaurēšana, lai pēc tam tajās dzīvotu maskavieši vai tās tiktu izīrētas birojiem, taču Pavlovs runāja tonī, kas nedeva Larisai iespējas iebilst. Anatolijs bija jūtami pārvērties un, kaut arī paturēja līdzšinējo izturēšanās manieri laipnu un maigu -, vienmēr panāca no Streļņikovas to, ko vēlējās. Tā, piemēram, kustības aizsegā darbojās vairākas komercbankas, kas bija palielinājušas savu ietekmes sfēru tik lielā mērā, ka atbīdīja-otrajā plānā pašas kustības komercstruktūras, kuras kustības līdere ar savu neatlaidību tomēr bija izveidojusi un kuras līdz ar nagiem sedza kustības izdevumus. Larisa sāka nožēlot, ka Rakstnieku nama restorānā iepazīstinājusi Pavlovu ar saviem nodomiem, taču jau drīz saprata, ka ne tur tas suns aprakts. Aiz pulkveža Pavlova stāvēja varens spēks, kura globālie centieni nebija salīdzināmi ar Valsts domes deputātes Streļņikovas centieniem. Un Larisa atmeta ar roku. Ar vilkiem dzīvojot, kā vilkam jākauc, viņa nosprieda. Kukulis tika iedots ikdienišķi, vienkārši un pat neinteresanti. Kabinetā pie Larisas ienāca apaļīgs, drukns cilvēks, stādījās priekšā, ka esot firmas ģenerāldirektora vietnieks Jefims Fiš-kins, un sniedza papīru. Larisa to parakstīja. Fiškins atvadījās un aizgāja, atstādams uz galda plānu diplomātu, kurā atradās nauda, franču smaržas un gredzens ar briljantu skaisti noformētā kārbiņā. Pēc Fiškina vizītes vadības grožus pārņēma Pavlovs. Larisa un viņš jau sen bija mī|ākie, kas paguvuši viens otram apnikt. Reiz Pav-"lovs atklāti pajautāja:

Laročka, vai tev nebūtu jānomaina vīrietis?

Vai pasaulē atrodams cits vīrietis, kas spēj tev līdzināties? Larisa mēģināja atjokot, taču Anatolijs uz joku nereaģēja.

Tas jādara, mīļā, jādara. lasinskis, jegorovs, Bori-sovs… Kas viņiem vainas? Izvēlies, kuru gribi!

Pazīstami cilvēki. Un visi kā viens demokrātisko partiju līderi.

Jā, patlaban mūs interesē tieši demokrātisko partiju līderi. Demokrātija ir laba lieta, taču normas robežās. Nenāktu par ļaunu tuvināšanās ar līderu vietniekiem. Vadoņi parasti izmanto viņu idejas.

Man ar visiem viņiem jāliekas gultā?

Šajā ziņā tev tālu līdz Matai Hari… Kas noticis, Laročka?! Tu raudi?!

Larisa neraudāja, bet kauca pilnā balsī. Pavlovs acīm redzami apjuka.

Es pajokoju, Laročka.! Pa-jo-ko-ju. Patiešām…

Kaukšana apklusa tikpat negaidīti, kā bija sākusies.

Informācija būs, noteica Larisa.

Pie joda informāciju! Lai velns to parauj!

Turklāt bez jebkādām gultām. To es tev apsolu.

Lara, tu mīli mani? Anatolijs beidzot atjēdzās.

Nē, viņa vēsi atbildēja.

Pēc pāris dienām Larisa apglabāja tēvu. Viņa nāvi izraisīja negaidīta sirdslēkme. Māte pārcēlās uz dzīvi vasarnīcā, bet Larisa iekārtojās vecāku dzīvoklī. Pavlova un Larisas mīļāko attiecības atslāba, ar laiku izbeigdamās pavisam. Saglabājās lietišķas attiecības, kas, lai cik dīvaini, pozitīvi ietekmēja organizācijas darbu. Komercstruktūrās tika ieplūdinātas lielas summas, beidzot tika izveidota sava banka un caur to iegādātas vairāku lielu uzņēmumu akcijas. Larisai vairs nebija ne jausmas, kas notiek kustības "Progresīvās sievietes" aizsegā, taču viņa saprata, ka darījumi ir lieli. Pēc gada Pavlovs paziņoja, ka vienā no Šveices bankām Streļņikovas kundzes kontā ieskaitīts pirmais miljons dolāru.

… Andrejs Vasiļjevs atbrauca taksometrā, norēķinājās ar šoferi un piegāja pie vārtiņiem, kas bija pazīstami kopš bērnības. Sataustīja zvana pogu ar rieviņu, tāpat pazīstamu, un nospieda. Noklikstēja atslēga, vārtiņi atvērās.

Larisa stāvēja verandā. Baltā kleitā ar košsarkanu rozi pie krūtīm un baltās kurpēs viņa izskatījās neparasti jauna, acis spīdēja. Andrejs atcerējās, ka tieši tā viņa bija ģērbusies skolas izlaiduma vakarā.

Tu esi kļuvis ļoti vīrišķīgs, Andrjuša, smaidīdama ierunājās Larisa.

-Tas ir, novecojis?

Nē. Kļuvis vīrišķīgs. Un izskaties kā īsts džentlmenis.

Larisa viegli piespiedās pie Andreja ar stingrajām krūtīm un noskūpstīja viņu uz vaiga.

Nu, vai atceries? Viņa apgriezās uz papēža.

Šī kleita tev bija mugurā izlaidumā.

-Taisnība. Gribēju tevi pārsteigt. Rīkoties tā, lai tu

atcerētos mani tādu, kāda biju agrāk.

-Tāda tu arī esi.

Ieiesim pie mammas. Viņa grib tevi redzēt.

Ludmilas Vasiļjevnas istabā viņi neaizkavējās ilgi un,

noklausījušies asarainas atmiņas, sūdzības par veselību un sajūsmas vārdus par Andreja ziedošo, veselīgo izskatu, devās uz ēdamistabu un apsēdās pie skaisti servēta galda.

Ko dzersi?

Degvīnu.

Lieliski. Man patīk vīns, bet kopā ar tevi iedzeršu degvīnu.

Kādē|? iebilda Andrejs. ļa tikai manis dēļ, nav vērts.

"Vai re," nodomāja Larisa. “Tu esi kļuvis ne tikai vīrišķīgs, tev radusies arī sava nostāja. Labi, ņemsim to vērā."

Vai tev šķiet, ka esi man pārāk nenozīmīga zivtiņa?

Tā es nedomāju, mierīgi, pat vienaldzīgi atbildēja Andrejs.

-Tādā gadījumā iedzersim degvīnu kā līdzīgi. Larisa pasmaidīja, kaut arī smaids izskatījās mazliet tēlots.

Uz tikšanos!

Ar prieku!

Kad dažas glāzītes bija iztukšotas, sāka raisīties saruna. Atmiņā uzpeldēja skolas un universitātes biedri, atgadījumi no studentu dzīves, Valerijs Sargačovs…

Kur viņš ir? Kā viņam klājas? pajautāja Larisa.

Bijis Afganistānā, patlaban karo Čečenijā. Apakšpulkvedis, karaspēka daļas komandieris.

Ak Dievs! Kāpēc esam pazaudējuši cits citu? Iedzersim uz Valerija veselību. Lai būtu dzīvs. Vai viņš ir precējies?

Šķīries.

Bērni ir?

Meita.

Sieva, protams, apprecējusies no jauna?

Jā. Ar Pašu Rižovu, poliglotu. Vai atceries Pašu?

-Atceros visus savus kavalierus.

Kavalieru tev bija daudz, pavisam nopietni sacīja Andrejs.

Arī tu viņu vidū.

Nekad neesmu bijis kavalieris. Es mīlēju tevi.

Un tagad?

Iedzersim uz Valerija veselību, brīdi klusējis, atbildēja Andrejs un vienā rāvienā iztukšoja glāzi.

-Vai tu smēķē?

Smēķēju. Un tu?

Cenšos atturēties, bet neizdodas.

Viņi aizsmēķēja un, skatīdamies viens otrā, kādu laiku klusēja.

"Ko Pavlovs stāstīja par zivju apduliināšanu?" iedomājās Larisa. "Ar koka vāli pa ledu, ķeseli rokā un zivi krastā? Laiks ķerties pie vāles."

Ielej! viņa jautri noteica. Man ir tosts!

Andrejs piepildīja glāzes un mierīgā balsī pajautāja:

Par kazino karali?

Larisai no pārsteiguma notrīsēja roka, uz sniegbaltā galdauta no glāzes izšļakstījās degvīns, taču sieviete apjuka tikai uz mirkli.

Par kazino karali, viņa apstiprināja.

Labprāt.

Uzkod, citādi noreibsi.

Es nereibstu, īpaši sieviešu klātbūtnē.

Redzu, ka manā acu priekšā nav zēns, bet ir vīrietis.

Manuprāt, tu nekļūdies. Andrejs virpināja tievajos, nervozajos pirkstos glāzi un skatījās, kā viļņojas neizdzertais degvīns. Pēc tam pacēla acis uz Larisu. Tevi moka doma, kā es to uzminēju?

Ir jā, ir nē.

Laba atbilde. Tāpēc, ka zini par mani diezgan daudz, taču ne visu. Bet jā… Ziņkārība beidz tevi nost! lautā, es atbildēšu.

-To nebija grūti uzminēt. Neesmu tev zvanījusi desmit gadus. Tātad nebiji vajadzīgs. Tas pirmkārt. Es piezvanīju uz vasarnīcu, kuras telefona numurs nevienam nav zināms…

-Tavā amatā…

Nevienam nav zināms, atkārtoja Larisa, tikai cilvēkiem, kam šādu noslēpumu nav. Tas-otrkārt. Treškārt, tavs dzīvesveids saistīts ar risku, esi kļuvis uzmanīgs, izskati visus iespējamos variantus. Vārdu sakot, trešais iemesls ir tava matemātiķa galva.

Tev taisnība. Tāda ir dzīve! Andrejs iesmējās.

Bet, runājot par ziņkārību, tu kļūdies. Es nebūt neesmu ziņkārīga.

Iedzersim uz tavu veselību, Larisa!

Mirkli pagaidi! Es tūlīt.

Larisa iegāja guļamistabā, atvēra skapi, izvēlējās atturīgu pelēku kostīmu, pārģērbās un atgriezās ēdamistabā.

Tagad tavā priekšā ir Valsts domes deputāte, politiķe un ietekmīgas kustības līdere Streļņikovas kundze! -viņa smiedamās pavēstīja. Tagad varu arī iedzert.

Uz jūsu veselību, Streļņikovas kundze! Andrejs piecēlies galanti palocījās un pacēla glāzi.

Viņi vēl pajokojās, apmainījās ar dzēlīgiem izteicieniem, bet tad Larisa krasi iegrieza sarunu citā gultnē.

-Vai esi kopā ar apsardzi?

Ar mokām tiku no tās vaļā. Pie kādas pazīstamas mājas pametu mašīnu, iegāju vārtos, cauri pagalmam izlavījos uz ielas un noķēru taksi. Ne gailis pakaļ nedziedāja!

Ardievu, auto!

Tas jau sen ir garāžā.

Skaidrs, Alberts Georgijevičs ir kārtīgs saimnieks. Savu suņu baru stingri tur grožos.

Andrejs aizsmēķēja, klusēdams ielēja lielā glāzē degvīnu, ilgi skatījies sievietei acīs, izdzēra un pajautāja:

Vai Valsts domē visas ir tādas?

Kādas?

Kā tu.

Un kāda es esmu?

Nezinu.

Par visām neko nemāku teikt. Tu zini, ka neesmu ziņkārīga. Par sevi… Iedod cigareti! Paldies! Pastāstīšu par sevi. Klausies un nepārtrauc. Larisa vairākas reizes pēc kārtas dziļi ievilka dūmu un salauzīja cigareti pelnutraukā. Cilvēki nonāk pie varas pa dažādiem ceļiem, viņa iesāka un nosmīnēja, jo atcerējās, ka tieši tādus vārdus bija teicis Pavlovs. Jā, pa dažādiem, vi-ņa atkārtoja un apklusa.

Vienā skatienā ietvēris sievietes saspringto augumu, atsvešināto, it kā sevī vērsto skatienu, aso, garenisko grumbu pierē, Andrejs sajuta pret viņu pēkšņu žēlumu, pamodās kādreiz izdzisusī mīlestība Larisa taču bija viņam pirmā. Atmiņā skaidri atausa nakts, kad viņš nevarīgi raudāja savas neprasmes dēļ, bet Larisa viņu glāstīja un pacietīgi gaidīja, kad viss nokārtosies. Viss bija labi, brīnumaini, skaisti, no glāstiem izsīkuši, abi no rīta gulēja, un viņš jutās kā īsts vīrietis.

Larisa! Andrejs pasauca.

-Tas degvīns! purinādama galvu, sieviete bezmaz iekliedzās.

Sāc ar mani, bilda Andrejs. Tā būs vienkāršāk.

Labi. Tev draud briesmas, Andrej Andrejevič. Šodien tev jāpieņem lēmums, no kā atkarīga tava turpmākā dzīve. Nezinu par tevi daudz, taču pietiekami, lai izdarītu šādu secinājumu.

Un kas man draud?

Kas pasaulē ir visbriesmīgākais?

Cilvēki.

Tieši viņi tev draud. Par tādu cilvēku kā tevi sākas cīņa. Kurš gan nevēlas, lai viņam pieder slaucama govs, kas dod nevis pienu, bet ļoti vērtīgas zaļas naudaszīmes?

FDD?

Kāpēc tu tā domā? pajautāja Larisa. Kas tev teica šādas blēņas?! Gorodeckis?!

lautājums bija pasprucis spontāni, taču Larisa redzēja, ka Andreja acīs uz mirkli parādās apjukums, jo viņa bija trāpījusi. Arī Andrejs attapās, ka atļāvies būt neuzmanīgs, tāpēc ātri saņēmās.

Man ir acis, galva un nojauta. Neesmu karalis tāpat vien, viņš pasmaidījis atbildēja.

Pieņemsim, ka tavam darbam ar nojautu nav nekāda sakara, Larisa lēni ierunājās. Taču galvai… Tavas metodes pamatā ir precīzs matemātisks aprēķins. Gandrīz nekļūdīgs. Kāds labs mans paziņa nosauca tevi par citplanētieti.

Viņš redzējis,'kā es spēlēju? painteresējās Andrejs.

-To viņš neteica, un es nejautāju.

Žēl. Varbūt viņš sēdējis ar mani pie viena kāršu galda?

Larisai ienāca prātā doma parādīt Andrejam Pavlo-va fotogrāfiju, jo agri vai vēlu viņi iepazīsies. )a Andrejs pazītu Anatoliju, tas dotu tikai labumu, jo pavērtu ieskatu pulkveža personiskajā dzīvē.

Iespējams, viņa atbildēja, piecēlās un sāka pārmeklēt pie loga stāvošā nelielā galdiņa atvilktni. Atradu!

Šis cilvēks man nav pazīstams, uzmanīgi aplūkojis fotogrāfiju, noteica Andrejs. Patiesību sakot, tagadējā saruna man atgādina paslēpes. Es taču teicu: jautā, es atbildēšu.

Sen neesam redzējušies. Un abi esam stipri pārvērtušies.

-Tādā gadījumā atļauj uzdot jautājumu tev.

Lūdzu! Tu saņemsi godīgas atbildes.

Kāpēc tavs paziņa nosauca mani par citplanētieti?

Vai biji pazīstams ar šuleru, kas iesaukts par Iļji-ču? brīdi padomājusi, jautāja Larisa.

Nekad neesmu tādu pazinis.

Mēģini atcerēties. Sirms, ar ķīļbārdiņu, apnēsātā žaketē…

A-aķ… Andrejs novilka. Tas ir cilvēks, kurš pārvērta manu dzīvi. Viņš uzminēja manas spējas un paredzēja galvu reibinošus panākumus. Runā, ka viņš pakāries.

Pakārts.

Arī man tas ienāca prātā, Andrejs nebija izbrīnījies.

Viņš bija ne tikai pazīstams šulers, bet arī rakstnieks. Larisa pasmaidīja.

Kāds ir viņa pseidonīms?

Rakstnieks nosacīti. Viņam bija tāda kā dienasgrāmata, kurā viņš pierakstījis domas, atgadījumus no dzīves, iespaidus par paziņām. Šis tas tur ierakstīts arī par tevi.

Proti, kas?

Vārds vārdā neatceros, taču doma tāda pati, kā teici tu. ļā, viņš nosaucis tevi par izcilu cilvēku. Tu neesi nedz šulers, nedz spēlmanis. Labi atceros ieraksta pēdējos vārdus, tikai nezinu, vai varu tev tos teikt.

-Saki!

"Vai ilgs būs šā cilvēka mūžs?" brīdi klusējusi, atbildēja Larisa. Protams, es nevarēju tev nepiezvanīt.

Paldies! atsaucās Andrejs. Kaut arī jurists esmu slikts, daudz kas aizmirsies, tomēr atceros, ka slepkavības ir kriminālmeklēšanas ziņā.

-Arī prokuratūras.

Arī prokuratūras, Andrejs atkārtoja. No taviem vārdiem izriet, ka tev ir labi sakari ar Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldi un prokuratūru?

Nevaru sūdzēties.

Otrs un pēdējais jautājums. Kāda ir ievērojamas politiķes, Valsts domes deputātes, kas nodarbojas ar gluži citām problēmām, saistība ar kriminālmeklēšanu, FDD un Aļiku Popu?

Larisa paņēma cigareti, pagrozīja pirkstos, ielika atpakaļ paciņā un paberzēja ar plaukstām seju.

Es jau sāku par to runāt, tikai neizdevās. Sākšu no jauna.

Labi, Larisa. Vislabākais, ja tu runātu atklāti. Šis tas man ienāca prātā, taču labāk gribu to dzirdēt no tevis.

Zināt visu tev vēl par agru, Andrjuša! Larisa iesmējās. Tomēr centīšos pateikt iespējami daudz… Kas patlaban redzams Krievijā?

Bardaks.

Tieši tā. Neatkārtošu avīzēs ņirbošās patiesības par vecās sistēmas atmiršanu, par to, ka jauna vēl nav izveidota un tāpēc no bardaka, kā tu izteicies, nav iespējams izvairīties. Arto vēl būtu iespējams samierināties, ja bardaks nebūtu visās vietās! Bet valsts zaudējusi kontroli pār cilvēkiem un sabiedrību. Taču daba nemīl tukšumu. "Ņemiet tik daudz patstāvības, cik paši vēlaties," paziņoja prezidents. Un tā tika ņemta. Kas to ņēma? Vispirms to labi daudz pievāca valsts iestādes. Tā ir normāla parādība. Paņēma, bet ko nu? Strādāt pēc vecās sistēmas? Nedrīkst. Sākusies valsts kapitalizācija. Taču strādāt citādi neviens nemāk. Atradās nadzīgi, nepiekāpīgi, nežēlīgi cilvēki, jaunbagātnieki, kas iesaukti par jaunajiem krieviem, un kriminālā pasaule, likumīgie zagļi. Pirmie tīko pēc superpeļņas, otrie cenšas ieņemt vietu zem kapitālisma saules, kas ataususi pār Krieviju. Ir vieni, ir otri uzskata sevi par Krievzemes glābējiem. Par glābējiem sevi uzskata arī cilvēki, kas strādā valsts iestādēs un prezidenta struktūrās, taču viņu iespējas ir stipri ierobežotas naudas trūkuma dēļ. Parādās visbriesmīgākais, varenākais spēks, kas droši vien nav uzvarams, -ierēdniecība, la valsts maksā grašus, bet atrodas cilvēki, kas gatavi samaksāt par vajadzīgo parakstu, lai tiktu pievērtas acis uz nolaistas rūpnīcas un zemes pārdošanu, kāpēc neizpalīdzēt? Arī ierēdnis grib ēst. Sazēlusi kukuļošana, raženi izpletusies korupcija, viss tiek pirkts un pārdots…

Tas skan ļoti interesanti un pazīstami, pamanījis, ka Larisa apklust, sacīja Andrejs. Es tomēr gribu dzirdēt ko citu.

Dzirdēsi, ievilkdama dūmu, viņu mierināja Larisa. -Varbūt ieliesi?

-Vīnu?

Nu nē, ar ko sākām, to arī lej… Ēd! Vai negaršo? Bet es tā centos!

-Viss ir ļoti garšīgs.

Kur lai dējas tikko izšķīlies līderis? Kur lai ņem naudu? Izdevumi milzīgi. Bet piešķirtas kapeikas. Paldies gudriem cilvēkiem, kas pateica priekšā. Naudu dabūju.

No Alberta Georgijeviča?

Arī no viņa.

Un ko vajadzēja maksāt?

Tu jautā, ko? klusu un tā kā draudīgi vaicāja Larisa. -Varētu pateikt, bet pagaidām klusēšu… Starp citu, mūsu organizācijai ir daudz kā tāda, ko iespējams pārdot. Par labu naudu. Teiksim, varu izkārtot personisku kotedžu galvaspilsētas centrā arī tev.

Man viss ir. Andrejs apklusa, domādams, uzdot vai neuzdot radušos jautājumu. Beidzot viņš nolēma paprasīt: -Varbūt aizvainošu tevi, Larisa, tomēr gribu pavaicāt…

Nebaidies, jautā, ko vēlies.

-Vai kukuļus esi ņēmusi?

Un kā tu domā? sieviete atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

Es nedomāju neko, es prasu.

-Jā.

Daudz?

Kā lai to saka… Tīrā veidā, protams, sīkumus. Par citiem ienākumiem varu teikt, ka tie ir nesalīdzināmi lielāki.

Skaidrs.

Kas tev ir skaidrs, mans mīļais Andrjuša? skumji pavaicāja Larisa. Vai tad tu nedod sava veida kukuli Popova-Gorodecka kungam?

Tas ir kas cits. Neesmu valsts dienestā. Un neesmu tautas kalps.

Visur ir viens un tas pats, Andrjuša. Viens un tas pats.

Popova-Gorodecka kungs cieši piekodināja, lai aprunājos ar viņu pēc katra telefona zvana, bet pēc sarunas… pati saproti.

Aprunājies. Kāpēc neaprunāties ar gudru cilvēku? Komercbankas "Diāna” valdes priekšsēdētāja vietnieks nebūt nav muļķis! Viņš bankā nesaņem pat algu!

Kāpēc? Andrejs nobrīnījās.

Tāpēc, ka nav muļķis. Naudu pārskaita patriarhi-jai. Viņš mums ir ļoti reliģiozs.

Un tomēr ko lai saku Aļikam?

Pārrunas var arī nebūt.

Kaut kā man nepielec…

la vēlies aprunājies, ja ne gan iztiks.

Tātad ir ietekmīgāki ļaudis nekā Aļiks un viņa bars?… Andrejs pieklusa, gaidīdams atbildi, taču nesagaidīja, tāpēc turpināja: Un šie ļaudis vēlas, lai strādāju viņu labā.

Pareizi vārdi. Pareizāki vairs nevar būt.

Kas tie ir par cilvēkiem?

Netēlo muļķi, Andrej! )a sarunas notiek ar mani, tas nozīmē, ka esmu saistīta ar šiem cilvēkiem. Cerams, vismaz man tu tici?

-Atbildēšu ar taviem vārdiem. "Neesmu zvanījis tev desmit gadus."

Tu esi kļuvis pārlieku piesardzīgs. Larisa sarauca pieri. Vai zini, no kurienes ir Gorodecka kunga galvenie ienākumi?

Strādājot kazino, reizēm gadās uzzināt dīvainas lietas.

-Vai skaidrāk nevari izteikties?

Narkotikas.

Taisnība. Gorodecka kungs un Fiškina kungs galvenos ienākumus gūst no narkotiku izplatīšanas tīkla: kazino, naktsklubiem, diskotēkām, modernām kafejnīcām un restorāniem, viesnīcu hallēm. Bet narkotikas jāsagādā, jāpārsūta pāri robežai, jāizvadā pa valsti… Ko .tev izsaka vārds Vaņa Ivanovs ar iesauku Burjats?

Pa ausu galam esmu dzirdējis. Šo vārdu piemin čukstus, ar lielu cieņu.

Ne bez pamata. Vaņa pārvalda daudzas mafiozās struktūras, viņš ir likumīgais zaglis, kura rokās ir narkobizness, atklātie nami un tirdzniecība. Pēdējā laikā viņam nez kāpēc vairs nepatīk Gorodecka kungs un Fiškina kungs. Viņš tos nospiedīs kā blaktis. Tu jautāji, kas tevi apdraud. Vaņa Burjats. Baumas par kazino karali nonākušas arī viņa ausīs. ]a šobrīd viņš atrastos te, Krievijā, tu sen strādātu viņa labā. Starp citu, Maskavā ir cilvēki, kas izpildīs jebkuru viņa pavēli… Domā, Andrej Andrejevič!

Par to nemaz nav jādomā. Izeja ir tikai viena. Es strādāšu tavā labā, vēl labāk kopā ar tevi.

Tā arī būs. Kopā ar mani.

Ir tikai viens spēks, kas var stāties pretī Burjata impērijai Federālais drošības dienests.

Šajā ziņā tu nekļūdies ne par matu!

FDD strādā visādi cilvēki… Andrejs atcerējās Gorodecka teikto. 4

Jā, visādi, piekrita Larisa. Tiem cilvēkiem, ar kuriem tu sadarbosies, biogrāfijas ir tīras. Mērķis ir cēls. FDD tevi nevis apdraud, bet glābj. Par to, ko sapūtis Aļiks Pops, nospļaujies, izmet to no galvas.

Tev gan ir interesants darbs… Pār Andreja seju pārskrēja neizprotams smaids.

Tavs ir ne mazāk interesants. Saprotu, uz kuru pusi velc. Tikai retais ienāk lielajā politikā bez lielas naudas. Es neesmu starp šiem cilvēkiem. Mans ceļš, ja tā var teikt, ir sarežģīts un līkumains. Tādu kā es ir vairums. Vai redzi, kādi cilvēki sēž domē? Miljonāri, multimiljonāri un pat miljardieris! Aiz katras lielas bagātības ir noziegums… Kas to teicis?

Balzaks.

-Visu tu zini.

Gribētos vēl kaut ko paklausīties par FDD cēlo mērķi, nopietni, bet ar tikko jaušamu izsmieklu balsī sacīja Andrejs.

-Tā nerunā, Andrjuša. Kur aiziet kaut vai tā paša Go-rodecka nauda? Savas bagātības vairošanai. Kur, piemēram, ies tevis nopelnītā nauda? Teiksim, Disnejlendas būvēšanai Maskavā, Pēterburgā, Ņižņijā un citās lielās pilsētās. Vai tas ir slikti?

Pat ļoti slikti. Bērniem būs prieki, bet kas pienu nokrejos?

Tu gan esi gudrinieks! Larisa iesmējās. Kopā ar tevi nav garlaicīgi. Krejos pienu? Tu, es, viņš… Larisa piedūra pirkstu pie Pavlova fotogrāfijas. Mēs to darīsim kustības "Progresīvās sievietes" aizsegā.

Disnejlendas, domīgi novilka Andrejs. Tām vajadzīgi miljoni un miljoni… Krievijā tas nav iespējams.

Kas teica, ka tu strādāsi Krievijā? Diezgan. Savu esi padarījis. Tavā rīcībā ir visas pasaules kazino. Brauksi kopā ar viņu, Larisa vēlreiz norādīja uz Anatolija fotogrāfiju, vai ar mani.

Labāk ar tevi! ātri atteica Andrejs.

-Vai esam vienojušies?

Gorodecka kungam es maksāju četrdesmit procentus.

Tu vispār vari neko nemaksāt. ļa vien nauda strādā un neguļ zeķē. Peļņa, kas nebūs maza, uz pusēm, -tonī, kas necieš iebildumus, paziņoja Larisa.

Man jāsatiekas ar Gorodecki. Viņš bija pret mani godīgs.

Kā kungs vēlas.

Laiks atvadīties! Iemetis skatienu pulkstenī, Andrejs piecēlās kājās.

Paliec! Gulta tev uzklāta istabā, kurā esi nakšņojis ne reizi vien. Iedzersim pēdējo glāzi par sadarbības sākumu. la kaut kas nepatīk, atvaino.

-Viss kārtībā. Dzīvojot starp vilkiem, kā vilkam jākauc.

Klausies! No kurienes tas? Tas taču ir manis iemīļots izteiciens! izbrīnījusies jautāja Larisa.

Tavs gan. Sen dzirdēju tevi to sakām. Tagad atcerējos.

Paldies, Andrej! Tu esi visu sapratis pareizi. Vai iedzersim par draudzību?

Viņa iegāja pie Andreja, kad viņš jau izģērbies gulēja gultā. Blāvi dega naktslampiņa. Pa logu caur aizkariem spīdēja mēness. Viņa izģērbās, nostājās pie naktslampas pretī spogulim, sakārtoja matus, sievišķīga un stalta kā statuete ar augšup paceltām rokām brīdi pastāvēja ar muguru pret Andreju, tad pagriezās, piegāja pie gultas, atmeta segu sānis un nogūlās blakus.

Lara… nočukstēja Andrejs.

Viņa neatsaucās. Andrejs noliecās pār viņu un, glāstīdams krūtis, vienlaikus maigi skūpstīja acis, lūpas, rokas slīdēja zemāk un zemāk, viņš jau varēja sievieti iegūt, taču kavējās, gaidot atbildes reakciju. Larisa sāka strauji elpot un piekļāvās pie viņa ar visu augumu.

Ko tu, Andrjuša?… viņa sēcoši nočukstēja. Un tvīkdama tūlīt sapņaini iekunkstējās. Sen viņa nebija atdevusies vīrietim ar tādu kāri, trīcot un drebot. Piezīdusies ar lūpām pie Andreja lūpām, viņa atkārtoja: Vēl, vēl…

Laročka… Mīļā… Es mīlu tevi! Mīlu… murmināja

Andrejs. Viņu mīlestībā nebija nekā rupja vai dzīvnieciska, varbūt viņi šajā brīdī patiešām mīlēja viens otru. Vēl ne reizi vien Andrejs modināja savu pirmo sievieti, bet Larisa, kaut arī nepretojās, tomēr neatbildēja uz glāstiem tik kvēli kā sākumā. Pamodusies pirmā, viņa ilgi skatījās Andrejam sejā. Tā šķita skumja un majestātiska. Larisa centās just sevī maigumu pret vīrieti, kuram tik aizrautīgi bija atdevusies, taču bez panākumiem. Sievieti savā varā bija pārņēmis parastais aukstais aprēķins.

"Ar tevi, mīļais, jābūt uzmanīgai," viņa galu galā nolēma, nedzirdami piecēlās un aizgāja. Andrejs gulēja ilgi un cieši un piecēlās divos dienā. Nekāds brīnums, jo naktīs viņš strādāja, bet gulēja pa dienu. Atvēris acis, viņš tūlīt nesaprata, kur atrodās, bet atcerējies savilka lūpas svētlaimīgā smaidā. Pēc tam piecēlās un izstaigāja guļamistabu. Uz Aleksandrijas stila galdiņa gulēja vizītkarte ar otrā pusē rakstītiem diviem vārdiem: "Gaidu. Larisa."

Apsardze sagaidīja Andreju kā parasti: ar smaidu un uzspēlētu iztapību.

Uzkāpis savā istabā, Andrejs nospieda automātiskā atbildētāja pogu. Atskanēja Alberta Georgijeviča balss. "Labdien! Paturot prātā mūsu sarunu, paziņoju, ka esi brīvs. Bet, ja vēlies, vizīte ir iespējama. Dzīvo vesels!" Andrejs nedomāja ilgi, bet ļāvās pirmajam impulsam un ātri uzgrieza bankas numuru.

Es ieradīšos, Aļik.

-Astoņos pie manis.

Klausulē atskanēja klikšķis. Līdz astoņiem bija vairāk nekā trīs stundas, un Andrejs nosprieda, ka pagūs izkarsēties pirtī, izpeldēties baseinā un pie reizes apsvērt turpmāko rīcību. Tā viņš arī izdarīja.

Pēc sarunas ar Larisu, ilgi un rūpīgi visu apsvēris, Andrejam radušies jautājumi apvienojās vienā, bet svarīgā kas īstenībā ir Larisa Streļņikova? Ņem kukuļus? Kas tagad tos neņem? Turklāt kukuļi, kā viņa pati izteicās, ir sīki. No kurienes nesalīdzināmi lielākie ienākumi? "Labāk būtu kaunējies skaitīt naudu svešā kabatā, Andrej Andrejevič," nodomāja karalis. Nē, tas ir pavisam kas cits. Patiešām, no kurienes nauda? Nekustamais īpašums, zeme, kotedžas… Jā, tā ir nauda. "FDD strādā visādi cilvēki…" Tu gan esi gudrs vīrs, Aļik Pop! Disnejlenda… Ha-ha-ha! Lūk, tur tas suns aprakts! Ļaudis ar tīru biogrāfiju Disnejlendu nebūvēs. Viņi domās, kā pabarot citus, domās par dzīvokļu būvi vai ļaunākajā gadījumā pārskaitīs naudu bērnunamiem. Jā. Popovam-Gorodec-kim atkal ir taisnība, tu, Andrjuša, neesi nokļuvis to cilvēku rokās, kas kalpo idejai, bet pie tiem, kas pilda savas kabatas. "Vai pats esi labāks?" Andrejs pajautāja sev. "Tu esi tāds pats. Vai tevi nevada doma par milzīgu bagātību, par personisku salu okeānā, sniegbaltām jahtām un linkolniem? Patiešām, labāk būvēt Disnejlendas nekā bāzt miljonus Popa, Fiškina un Burjata kabatās. Tā rīkojoties, valsts tiek nodota saplosīšanai elegantos uzvalkos tērptiem bandītiem." Tā domājot, Andrejs saviebās no paša liekulības. Dzīvojot starp vilkiem, kā vilkam jākauc… Jā, bet kāpēc tas jādara? Jā, viņš nopelnīs lielu, ļoti lielu naudu, tur, ārzemju kazino, parādīs tām ārzemju ierīcēm, ko nozīmē krievu prāts, atgriezīsies Krievijā, uzsāks pats savu lielu biznesu, veiks ievērojamus labdarības pasākumus, tādus kā Sava Morozovs, kā Rjabušinskis, izveidos savu Tretjakova galeriju, bet to sauks par Vasiļjeva galeriju, viņš izpirks visas nozagtās un pārdotās krievu mākslinieku gleznas, viņš… "Rimsties," Andrejs uzrunāja pats sevi. Viņš atcerējās nakti, karsto, pēc dārgām smaržām smaržojošo Larisu, sevi, uzbangojušo kaisli un apmierināts svētlaimīgi pasmaidīja. "Kā būs, tā būs,” viņš nolēma.

Viņi sēdēja istabā, kurā pirmo reizi bija tikušies, un klusējot smēķēja. Andrejs izstāstīja, ka piezvanījis svešs cilvēks, palūdzis ierasties vienam, tāpēc viņš nozudis apsardzei. Saruna notikusi uz ielas, zem "Ermitāžas" kokiem.

Un visu nakti tu nosēdēji zem kokiem? Aļiks pavīpsnāja, brīdi klusēja un piebilda: Vari neko nepaskaidrot. Lai arī ko tu teiktu, tas būs lieki.

-Tev drīz var rasties nepatikšanas, Aļik.

)au sākušās. Ja zini vēl kaut ko, ne tikai par Burjatu, pasaki.

Nevaru neko piebilst, la nu vienīgi kaut ko ieteikt.

Ieteic.

Vaj nav jēga pameklēt FDD aizbildniecību?

Nu paldies! indīgi atcirta Gorodeckis.

Un nu viņi sēdēja, smēķēja un klusēja.

-Vai savu datoru esi noslīcinājis? piepeši paprasīja Alberts Georgijevičs.

Nē. Biju to pavisam izlaidis no prāta! godīgi atzinās Andrejs.

Ja jau tu neuzklausi sakarīgu padomu, ko lai saku par tavu nesakarīgo?

Izmetīšu. Apsolu.

Kam man tagad tavs pioniera godavārds? Pops atieza dimanta zobus plēsonīgā smaidā. Ej atvadies no puišiem!

Tu noņem apsardzi?

-Viņi ir četri.

Neraizējies, pāri nenodarīšu. Andrejs piecēlās.

Esmu tev joti pateicīgs, Aļik…

Alberts Georgijevičs.

Gorodecka kungs, izsaku jums visīstāko pateicību. Es runāju pavisam nopietni.

Aļiks ilgi skatījās Andrejam acīs, skopi uzsmaidīja un viegli viņu apskāva.

Soļo nu, karali!

Pie BMW, ar kuru bija atbraucis Andrejs, stāvēja Gri-ša. Ieraudzījis karali, kas tuvojās, viņš atvēra mašīnas durvis. Andrejs noskaitīja divdesmit simtsdolāru banknotes.

Pietiks?

Pilnā mērā.

Tas četriem, precizēja Andrejs.

Pats par sevi saprotams.

-Tu biji labs biedrs, Griša. Paldies!

Nav par ko.

Andrejs apsēdās pie stūres un iedarbināja motoru. Iebāzis galvu mašīnā, Griša piemiedza ar aci.

Nebaidies, karali! Zeme ir apaļa. Vēl tiksimies.

Man ne par ko nav jābaidās, Griša.

Ko tad es? Puisis parādīja zobus labvēlīgā smai-dā. Tu esi vīrs uz goda. Nebaidies!

Andrejs pamāja ar roku un devās ceļā. Iebraucis Maskavā, viņš apstājās pie pirmās taksofona kabīnes. Klausule tika pacelta gandrīz tajā pašā brīdī.

Noņēma apsardzi, pavēstīja Andrejs.

Neraizējies par to, atbildēja Larisa. Klausulē atskanēja bieži signāli.

Pēc trim nedēļām masu informācijas līdzekļos, televīzijā, radio un laikrakstos parādījās paziņojums, ka L. Streļņikova iecelta par Krievijas valdības premjerministra vietnieci sociālajos jautājumos.

Ģenerālprokuratūras īpaši svarīgu lietu vecākā izmeklētāja Aleksandra Turecka kabinetā kopā ar tā saimnieku atradās arī izmeklētāja Lilija Fedotova un privātās detektīvaģentūras "Glorija'' direktors Vjačeslavs Grjaznovs, kurš bija smokingā.

Sāksim ar smokingu, ierunājās Tureckis. Ziņo, Slava.

Lija, Gorodeckis uzrunāja Fedotovu, varbūt vispirms tu?

Vai nav vienalga? Ļiļa paraustīja plecus.

Traucē tauriņš? Tureckis piemiedza ar aci. Sāc, Ļiļa!

Izmeklētāja Fedotova īsi un skaidri ziņoja, ka bijusi izdevniecībā, runājusi ar direktoru, kas, skatīdamies godīgām aGīm, pavēstījis, ka darbinieku štatā ir speciālais Rietumeiropas jautājumu korespondents Anatolijs Pav-lovs, raksturojis viņu pozitīvi, pateicis, ka viņš publicējis diezgan daudz rakstu par starptautiskiem jautājumiem. Direktors bijis ļoti izbrīnījies par prokuratūras pārstāvja apmeklējumu un licis saprast, ka nekādā ziņā nevēlas nepatikšanas. Ļiļa nomierinājusi viņu, izskaidrojot apmeklējuma iemeslu.

Ko tu paskaidroji? painteresējās Tureckis.

Pateicu, ka pārbaudām honorāra aprēķina pareizību redaktoriem, starp tiem arī Pavlovam.

-Tas viss?

-Viss, ja nepiemin darbinieku zobgalīgo skepsi attiecībā uz Pavlovu.

Un kādi ir tavi secinājumi?

Viennozīmīgi. Zem izdevniecības izkārtnes strādā citai firmai.

|a viennozīmīgi, tad viennozīmīgi. Tā arī pierakstīsim. Pārējais nav mūsu kompetencē… Vai esi nobriedis, Šlava?

Kā lai to saka? It kā būtu nobriedis… Grjaznovs iesmējās.

Izstāsti, lai varam pasmieties kopā.

Ļiļa, vai, būdama konferencē, kazino karali pazini?

Kas tā par konferenci? -Tureckis sarauca pieri.

Viskrievijas. Par sociālajiem jautājumiem. Sakarā ar algu hronisku neizmaksāšanu. Konferenci vadīja premjerministra vietniece Streļņikova, paskaidroja Grjaznovs.

Kas tev tur bija meklējams? Aleksandrs izbrīnījies vaicāja Fedotovai.

Mani uzaicināja. Droši vien pēc veca ieraduma. Kā nekā četrus gadus pie viņiem rāvos. Tur palika draugi un draudzenes, tāpēc aizgāju. Arī karalis tur bija. Atkal kā televīzijas korespondents.

Atkal, apliecināja Slava. Tas ir interesanti. Iepriekšējā sarunā man gadījās misēklis. Viņš tur nekan-tējas, bet kantējās agrāk. Cik zinu, pēdējo trīs mēnešu laikā apmeklējis kazino ne vairāk kā četras piecas reizes. Apsardze nomainīta. Agrāk viņu apsargāja Aļika Popa vīri. Kas sargā tagad, nezinu. Spēlēja uz lielu naudu. Manuprāt, nav vērts runāt…

Nav vērts, iejaucās Tureckis. Stāsti tālāk!

Roberts Vests kļuvis ne tikai televīzijas speciālais korespondents, bet arī premjerministra vietniecei tuva persona. Streļņikovas kundze dod intervijas vienīgi Vestam, viņš piedalās augstākās sabiedrības un oficiālajās pieņemšanās…

Kāda tur atšķirība? pavaicāja Tureckis.

Augstākās sabiedrības pieņemšanas var pielīdzināt ģimeniskām, bet oficiālās rāda televīzijā…

Plucinādams melno taurenīti, Grjaznovs pacēla acis pret griestiem.

Kādas domas tevi māc? ar smaidu pajautāja Aleksandrs.

Domāju, kādēļ kazino karalis kļuvis Streļņikovai īpaši tuva persona?

Jautājums, protams, interesants, stiepdams vārdus, noteica Tureckis. Vai nezini atbildi, Ļiļa?

Es jau teicu. Bērnības draugs.

Kāpēc par tuvu personu jākļūst tieši bērnības draugam?

-Tā iegājies. Viņš ir tikai speciālais korespondents. Kurš kareivis nevēlas kļūt ģenerālis? Starp citu, Streļņi-kovas kundze var arī nezināt, ka Roberts Vests ir karalis.

Ļiļa runāja tādā tonī, ka nebija iespējams saprast, vai viņa nopietni izklāsta savas domas vai arī, kaitinādama vīriešus, dzen velnu.

Nu gan tu rādi klasi! noticējis, ka viņa runā nopietni, sacīja Grjaznovs.

-Arī Aleksandrs Borisovičs nezināja, kamēr nebiji viņu apgaismojis. Bet ja nezināja Tureckis…

Nebiju interesējies! Tureckis atsita dzēlienu.

Man ir jautājumiņš. Grjaznovs pacēla roku. Kāpēc viņš nekļuva par šo personu agrāk? Teiksim, tad, kad vadīja laiku pagalmā kopā ar pļēguriem?

Jūtu, ka esi nopietni pievērsies karalim. Tureckis pasmaidīja.

Palēnām darbojamies.

Ļiļa neteica neko, vienīgi viņas acīs uzzibsnīja apmierināta smieklu dzirksts.

Labi, lai tā būtu, viņa nezināja. Slava atmeta ar roku. To, ka bērnības draugam pieder ārpilsētas pils ar visām ērtībām, divi jauni ārzemju auto un dzīvokļi, ku-•ros nesen uzradušies lieli dūži, Streļņikova nevarēja nezināt.

Dāma dzen jokus, noteica Tureckis. Cenšas mūs, muļķus, aizkaitināt.

loki nav prātā, joki nav prātā, kārtodams tauriņu, svarīgi atteica Slava.

Uz kurieni tu esi saposies? Uz kādu pieņemšanu? -noprasīja Tureckis. Labi izskaties…

Uz Andreja Vasiļjeva jaunrades vakaru. Tikai izmeklētiem viesiem. Apģērbs smokings, balts krekls, tauriņš. Kinonama Baltajā zālē.

-Tātad esi iekļuvis starp izmeklētajiem…

Strādājam, vēlreiz atkārtoja Slava.

Tur arī tiksimies. Baltajā zālē, celdamās kājās, noteica Ļiļa.

Grjaznovs nopētīja sievieti prokurora formastērpā no galvas līdz kājām.

-Vai iesi tādā izskatā?

Lija sameklēja un atvēra ielūgumu.

Liekas, par apģērbu nēkas nav teikts.

Tureckis paņēma ielūgumu un apskatīja no visām pusēm.

Skaisti uztaisīts. Zelta burti lai… Strādājiet! Un gaidiet no manis sveicienus. No Honkongas.

Lidosi viens pats? Slava painteresējās.

Kopā ar pulkvedi Sargačovu.

Bet es?

"Ēd ananasus un paipalas rij!" Pēc vakara droši vien būs bankets. Tāpēc arī izmeklēti viesi.

, Tu esi pusi pasaules apceļojis, bet es nekur neesmu bijis!

Kas tev to liedz? Pavizinies!

Gribu kopā ar tevi.

Var arī kopā ar mani, padomājis noteica Turec-kis. Tikai uz sava rēķina.

Kad izlidojam? lietišķi pajautāja Slava.

Es parīt naktī. Par tevi nezinu.

Tātad parīt ar nakts reisu, nolēma Grjaznovs.

Tu taču zini, ka vīza man tagad nesagādā raizes.

Labi! Neuztverdams draugu nopietni, Tureckis atmeta ar roku. 10s ejat pa pareizo ceļu, biedri, viņš atgriezās pie iepriekšējā temata. Jautājums par karaļa īpašo tuvību ar premjerministra vietnieci ir ļoti, ļoti interesants. ļa mazliet iedziļinās, uzrodas nelabas domas…

lo vairāk tāpēc, ka tām ir zināms pamats, iestarpināja L&gt;ļa.

Būtu izstāstījusi!

Reiz jau teicu, ka tuvu draugu lokā Larisa dēvēta par Matu Hari, bet jums tas pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā.

Es iegaumēju, sacīja Grjaznovs.

Tureckis atvēra atvilktni un klusēdams nolika uz galda Čerņaka grāmatu "Slepenā kara pieci gadsimti".

Lūdzu atvainot! Ļiļa nobrīnījās.

Mani vairāk interesē pamatojums, noteica Tureckis.

Kad tiku iekļauta jūsu brigādē, Aleksandr Boriso-vič, premjerministra vietniece atlaida mani ar jūtamu atvieglinājuma sajūtu, lika pat lietā savas pazīšanās, lai nokļūtu pie jums, nevis pie cita īpaši svarīgu lietu izmeklētāja. Viņa pat zvanīja prokurora vietniekam kadru jautājumos.

-Tas nozīmē, ka esmu apprecināts, pašam nezinot! -Aleksandrs iesmējās.

Gan vēl apprecinās, Grjaznovs norūca uz sievietes un Aleksandra pusi un skaidri redzami samulsa. To es pateicu tāpat vien, bez zemteksta.

Vai kaut kas ar jūsu organizācijas dokumentiem nebija kārtībā?-Tureckis kļuva nopietns.

Dokumenti bija kārtībā, un jādomā, ka tādi ir arī tagad.

Vai Streļņikovas kundze dzīvoja ar vērienu?

Neteikšu vis. Taču esmu pārliecināta, ka viņa var dzīvot ar vērienu.

Sāk ost pēc piedeguma… Grjaznovs saberzēja rokas.

Tureckis atvēra grāmatu, sameklēja attiecīgo nodaļu un nolasīja:

"Leģenda par Matu Hari.” Leģenda! Aleksandrs pāršķīra lapu. Lūk! "Pēc nāves sprieduma paziņošanas Matai Hari prokurors Mornē kādam draugam pateica: "Visi pierādījumi šajā lietā nav ne plika graša vērti!’”' Še tev nu bija Mata Hari!

-Vai tad es Streļņikovai izvirzu oficiālu apsūdzību?-pajautāja Ļiļa. Viņa patiešām var dzīvot plaši, teiksim, par mīļāko naudu.

Tātad premjerministra vietniecei ir mīļākie? Slava iesmējās.

Neprecēta sieviete. Ir viņai tādi. Vai tas kāds noziegums?

Ļiļa, vispirms tu mūs ieintriģēji, bet tagad visu pagriez par simt astoņdesmit grādiem. Kā to saprast? Tureckis savilka pieri.

Līdzās dokumentiem, ko esmu labi izpētījusi, šis tas nolasāms viena vai otra cilvēka acīs, daudz kas nojaušams pēc izturēšanās vai nejauši izmesta vārda, īpaši ja apstākļi ir piemēroti…

Spriežot pēc ģimenes fotogrāfijām, apstākļi bijuši piemēroti, izmeta Slava.

Bija piemēroti, apliecināja Ļiļa. Es jau teicu, ka Larisa lvanovna ir sakarīgs cilvēks. Iespējams, ka modināju viņā kaut kādas aizdomas. Droši vien tieši tāpēc viņa atvieglota nopūtās, kad gāju prom.

Un palīdzēja iekārtoties mūsu izmeklēšanas daļā pie manis? Kaut kas te nesaskan!

Vai viņa varēja paredzēt, ka tiks nogalināts Kuz-minskis, ka lietu izmeklēsiet jūs un uzpeldēs Sargačovs? Bet Valerijs viņai ir pavisam tuvs. Tuvs draugs, ja tā var teikt.

Streļņikovas kundzi neviens ne par ko netur aizdomās nav iemesla, iebilda Tureckis. Tomēr jums vajadzēs piekrist, ka ar paziņām viņa nav īpaši izvēlīga. Premjerministra vietnieces draugi, maigi izsakoties, diez kā neatbilst viņas darbības jomai. Izdevniecības redaktors, vienlaikus FDD darbinieks, televīzijas korespondents, kas amatu apvienošanas kārtībā ir kazino karalis… No kurienes viņai nāk šī iesauka Mata Hari?

Reiz Baltajos Stabos viņa pasūtīja filmu ar Grētu Garbo galvenajā lomā un uzaicināja to noskatīties visas darbinieces…

Skaidrs, noteica Tureckis un pievērsās Grjazno-vam. Vai esi padomājis, kāpēc karalis kļuvis par īpaši tuvu personu?

Streļņikovas kundze veido karalim televīzijas speciālā korespondenta tēlu, tikai augstākā līmenī.

Kādam nolūkam?

Laiks rādīs, izvairīgi atbildēja Slava.

-Vai drīkstu iet? pajautāja Ļiļa.

Ej vien, Ļiļa!

Tikai pārģērbies! kā pa jokam viņai no mugurpuses uzsauca Grjaznovs. -Ar prokurora formastērpu tu iztrenkāsi visu "smalko sabiedrību"!

-Tu vairs nepazīsti sievietes, Grjaznov. Ļiļa durvīs pagriezās. Tas ir ļoti kaitīgi vīrieša veselībai!

Kāda muša viņai iekodusi? skatoties uz durvīm, kas vērās ciet, pajautāja Grjaznovs.

-Vai tad tu nedzirdēji?

Ir nu gan sievišķis! jūsmoja Slava. Redz cauri sienām.

Ņem arī tu kājas pār pleciem, noteica Tureckis.

-Vai krievu un ķīniešu sarunvalodas vārdnīca tev ir?

Paldies, ka atgādināji. Atrodas pie Kostjas.

Paķer līdzi divas.

Tu tiešām lido?

Parīt. Ar nakts reisu. Es tevi, draugs, netraucēšu! -Slava pasmaidīja. Un ķīniešu vīzē tērgāšu labāk par tavu Sargačovu! Lidojums garš.

Bet ārzemju pase? Un vīza?

Grjaznovs izvilka no smokinga pasi ar tajā ieliktu vīzu, un vecākajam sevišķi svarīgu lietu izmeklētājam atlika tikai noplātīt rokas.

OTRĀ DAĻA. Maskava

Apmēram mēnesi pēc iecelšanas par premjerministra vietnieci Larisa Ivanovna kabinetā pārskatīja apmeklētāju sarakstu bija pieņemamā diena. Acīs iekrita pazīstams uzvārds. "Valerijs Sargačovs. Iekšlietu dienesta pulkvedis."

Palūdziet Sargačovu! nospiedusi izsaukuma pogu, Larisa deva rīkojumu.

Kabinetā ienāca pulkvedis ar spēcīgu miesas būvi, ar ordeņiem un meda|ām pie krūtīm, bālu seju, kāda mēdz būt cilvēkiem, kas maz laika pavada svaigā gaisā.

Sveiks, Valerij! piecēlusies no galda un piegājusi pie vīrieša, sacīja Larisa.

Svēicināta!

Piepeši radās vēlēšanās apskaut bērnības draugu, taču, ieskatījusies skarbajās, gandrīz drūmajās virsnieka acīs, Larisa pat tā kā apmulsa, apsēdās pie galda un jau gribēja uzdot jautājumu. Valerijs ierunājās pirmais.

Man vajadzīgs darbs, viņš pavēstīja.

-Vai esi atvaļināts? viņa pajautāja, norādīdama uz krēslu sev pretī.

-Nē,

Zinu, ka esi strādājis leM sistēmā, redzu esi karojis… Larisa pamāja uz ordeņiem un medaļām. Kas tevi konkrēti interesē?

Konkrēti mani interesē Austrumi. Es protu ķīniešu valodu. Ja neesi aizmirsusi.

Neko neesmu aizmirsusi, Valerij. Labi, es vienam otram piezvanīšu…

Vienam otram varu piezvanīt pats. Vajag runāt ar iekšlietu ministru, Sargačovs viņu pārtrauca un paskatījās Larisai tieši acīs.

Larisa juta ne tikai apmulsumu, bet tādu kā apjukumu, kā sastingumu, pulkveža skatiens bija dziļš un visu saprotošs.

Vai tev ir kādi ierosinājumi? saņēmusies viņa pajautāja.

Ogareva ielā seši Starptautisko sakaru pārvaldē atbrīvojusies Ķīnas un Honkongas speciālista vieta. Pretendentu daudz. Amats saucas Āzijas valstu nodaļas priekšnieks.

Kur ir tava personas lieta? brīdi klusējusi, Larisa pavaicāja.

leM kadru pārvaldē.

Labi, es parunāšu ar ministru, Larisa atteica.

Sargačovs piecēlās, militāri pielika roku pie cepures,

pagriezās un devās uz durvīm.

-Valerij Stepanovič! kabineta saimniece uzsauca pulkvedim. Vai jūs neinteresē saruna ar ministru un tās iznākums?

Adrese un telefona numurs nav mainījies, atbildēja Sargačovs un izgāja ārā.

"Pigu tev, ne atbildi!" noskaitusies nodomāja premjerministra vietniece.

Aizsmēķējusi cigareti, Larisa Streļņikova sāka nervozi staigāt pa kabinetu. Viņa nebija varējusi iedomāties, ka tikšanās ar bērnības draugu būs tāda. Kā to saprast? Vai tā ir augstprātība, lepnums, savdabīga aizsardzība pret pazemojumu viņš tomēr nebija nācis pieprasīt, bet lūgt. Un viņa pati: "Neko neesmu aizmirsusi, Valerij…" Protams, viņa atcerējās Krimu un koka namiņu

Koktebelē, uz kurieni viņi bija aizlaidušies divatā pēc studentu ballītes un kur, protams, bija noticis viss, kas iespējams starp diviem jauniem, enerģijas pilniem cilvēkiem. Nē, Sargačovs nebija cilvēks, kas izmanto seno sieviešu vājumu, bet par to, ka šis gadījums bijis tikai vājums, viņš varēja pārliecināties tūlīt pēc atgriešanās Maskavā: Larisa uzvedās tā, it kā nekas starp abiem nebūtu noticis, un uzsāka jaunu romānu ar maršala Pod-gorbunska mazdēlu. Vakara krēslā Valerijs reiz pagalmā bija ieraudzījis Larisu skūpstāmies ar mazdēlu, iešāvis meitenei pa ausi skanīgu plauku, gaidījis maršala atvases atbildi, nesagaidījis, aizgājis un nekad vairs nebija viņai tuvojies. Pēc diploma saņemšanas viņš kopā ar tēvu bija aizbraucis uz Ķīnu. Tagad, atceroties pulkveža dziļās, drūmās acis, strupās, aprautās frāzes, kas vairāk atgādināja komandas, nevis lūgumu, Larisa saprata, ka viņas acū priekšā stāvējis vīrietis, kādu sen nav gadījies sastapt, apņēmīgs, daudz pārdzīvojis cilvēks, kam principā vienalga, vai viņa piezvanīs ministram vai ne, jo neaizies postā arī bez premjerministra vietnieces palīdzības. Sievietes nojausma Larisai teica, ka viņas dzīvē ielauzies cilvēks, uz kuru var paļauties, kurš visu sapratīs un vajadzības gadījumā aizstāvēs pat ar dzīvību…

Larisa Ivanovna… Sekretāre pavēra durvis.

-Aicini iekšā! ātri atteica Larisa.

Pēc dažām dienām vienpadsmitos vakarā Sargačovs piezvanīja, pateica vienu vārdu "paldies!" un nolika klausuli. Larisa noskaitās ne pa jokam, tūlīt uzgrieza Valerija numuru un gandrīz kliegšus nokliedza:

Un tas ir viss?

Ko tu vēlies?

Neko nevēlos! Bet kārtīgs cilvēks tā nerīkojas!

Cik? pajautāja Sargačovs.

Larisa brīdi nespēja parunāt, taču tad izvirda tādu izmeklētu lamuvārdu straumi, ka viņu būtu apskaudis pats Vaņa Burjats. Beidzot izlādējusies, viņa apklusa. Klusums valdīja arī līnijas otrā galā.

Neklusē taču! Larisa neizturēja.

-Visu sapratu, noteica Sargačovs.

Neko tu neesi sapratis, atguvusi mieru, sacīja Larisa. Atbrauc!

-Kad?

-Tūlīt.

Uz kurieni?

Larisa nosauca vasarnīcas adresi.

Apstādinās.

Atbrauksi līdz vārtiņiem, pēc tam ar visu tiksim galā.

Braucu.

Viņi nosēdēja pie galda un runāja līdz saullēktam. Paklausīdama neizskaidrojamai tieksmei uz atklātību, Larisa izstāstīja gandrīz visu, vienīgi nepieminēja kopā ar Andreju pavadīto nakti tēva vasarnīcā. Viņa izstāstīja par Pavlova aizplīvurotajiem mājieniem pārgulēt ar demokrātisko partiju līderiem, lai iegūtu informāciju. Izstāstīja par sakariem ar Popovu-Gorodecki un Fimu Fiškinu, arī par to, ka, kopā ar Pavlovu atrazdamās Honkongā, iepazinusies ar Vaņu Burjatu, kura kriminālā impērija aptvērusi visu Krieviju, NVS valstis, iefiltrējusies Rietumos un Amerikas Savienotajās Valstīs. Neslēpa, ka tā nav parasta pazīšanās. Pēc Pavlova pieprasījuma viņa parakstījusi kaut kādus papīrus, kas atvieglina kravas nogādi no Austrumiem uz Voroņežu. Dzirdot šo atzīšanos, Sargačovs, kas visu laiku bija klusējis, pajautāja:

Narkotikas?

Jā.

Valerijs atkal apklusa, atspiedās pret galdu un sāka ar dakšiņu ripināt pa šķīvi glumu un sālītu olīvu. Tagad, pēc premjerministra vietnieces posteņa ieņemšanas, kriminālie kontakti jūtami atslābuši, droši vien ne bez Pav-lova ziņas, toties viņš uzstājīgi aicināja tuvināties ar Andrjušu Vasiļjevu, kazino karali, kāršu spēles ģēniju, motivēdams to ar nepieciešamību iegūt lielas skaidras naudas summas.

Andrjuša! Kam tas varēja ienākt prātā! Larisa sievišķīgi novicināja rokas.

Sargačovs pat nepacēla galvu. Pēc Pavlova domām, turpināja Larisa, jebkuru cilvēka galvā izveidotu sistēmu itin viegli var ielikt datorā. Viņš ir pārliecināts, ka karalis noteikti to izdarījis, jo nav dumjš, lāizdara tikai viens sīkums, ļāatrod ģeniālā kāršu spēlmaņa dosjē, ja tāds ir, vai jāpanāk, ka attiecīgā informācija ir un nonāk viņu rokās.

Es tev visu izstāstīju… Larisa žēli pasmaidīja. -Vari modināt prezidentu kaut vai tūlīt. Viņa nometa uz galda skaisti noformētu slepeno telefonu grāmatiņu.

Es piedalos spēlē. Sargačovs pacēla skatienu.

Rokaspuiša loma mani neapmierinās.

-Zināju, ka tu visu sapratīsi. Larisa atvieglota nopūtās. Kaut kāda nojausma man pačukstēja, ka nedrīkstu, ka man nav tiesību klusēt.

-Vai tu mīlēji Pavlovu?

Mīlēju.

Bet tagad nīsti?

-Viņš mani traucē.

Sargačovs aizsmēķēja un ietinās dūmu mākonī.

Par Gorodecki, Burjatu un visādiem fiškiniem jautājumu nav. Mani interesē, kas ir pulkvedis Pavlovs un kādi spēki aiz viņa stāv. Kādi ir viņu uzdevumi un galamērķis.

Anatolijs Pavlovs ir Valsts drošības komitejas K nodaļas darbinieks. Par viņa darbu šajā nodaļā neko nezinu, toties man pazīstama cita viņa dzīves puse. Šajā iestādē izveidots centrs, kas novēro jauno nomenklatūru, kuras galvenais uzdevums ir pārņemt visu īpašumu gan Krievijā, gan tajās NVS valstīs, kurās pastāv tendence tuvināties mums. Vai K nodaļai ar to kāds sakars, nezinu, taču noprast nav grūti. Centrā izveidota struktūra, kas nodarbojas ar masu brīvo laiku, kā arī īpaša nodaļa, kura uzrauga jauno krievu izpriecas kazino, spēļu un prieka namus, restorānus, kafejnīcas. Varu iedomāties, ka nodaļā uzradies augsta ranga cilvēks vai personu grupa, ko ieinteresējusi trakā nauda, kura nāk no narkobiznesa un komercijas. Teiksim tā, ka izveidojušies sakari starp Burjata impēriju un drošībnieku klanu. Kādi sakari? Kamēr abas puses ir apmierinātas, kamēr Burjats atmet, kas pienākas, viss kārtībā. Tiklīdz kaut kas saies greizi karš. Pa reizei gadījušās apšaudes, apcietināti Burjata vai Aļika Popa kaujinieki, taču nauda paveikusi savu darbu un cilvēki palaisti vaļā. Tomēr divi lāči vienā migā nedzīvo. Drīz situācijai jāatrisinās. Tu jautā, kādi ir uzdevumi, kāds galamērķis? To izprast nav grūti. Viņiem ir lieliska dzīve, un tā viņi gribētu dzīvot ari turpmāk. Viņi būs gauži apmierināti, ja varas kalngalus ieņems viņu cilvēki. Bet jebkurā gadījumā viņi paliks malā. Atbildēt nāksies tiem augšā, kuri parakstījuši dokumentus un kuru kabinetos kārtoti darījumi.

Viņi daudz ko sasnieguši, sacīja Sargačovs.

Šķiet, tu esi nonākusi neapskaužamā situācijā?

Vai gribi teikt, ka putniņš noķerts aiz astes un nu viņam jāiet bojā? Larisa pasmīnēja.

Ko tieši tu vēlies no dzīves? Valerijs atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

Pavisam nesen, pirms pāris gadiem, uz līdzīgu jautājumu es būtu atbildējusi tā: bagātību, varu, gara brīvību. Tagad atbildēšu citādi: gribu dzīvot. Gluži vienkārši dzīvot un būt neatkarīga.

Mūsu ideāli sakrīt. Sargačovs skopi pasmaidīja, paskatījās uz logu un piebilda: Metas gaišs. Man laiks braukt.

Vasarnīca ir liela. Ar divām guļamistabām. Larisa deva aizplīvurotu mājienu, bet Valerijs piecēlās un, it kā neko nebūtu dzirdējis, piebilda:

Andrejs jāsūta uz ārzemēm. Tāda turneja var ienest lielu naudu. Andrejam noteikti jādodas turnejā kopā ar Pavlovu’

Mēs posāmies trijatā.

Labāk nodarbojies ar saviem tiešajiem pienākumiem.

Kad saskaņā ar tavu pavēli viņiem jādodas ceļā? -dzēlīgi pajautāja Larisa.

Ne agrāk, līdz būšu ticis skaidrībā ar savām un tavām lietām, Sargačovs atbildēja, it kā nebūtu dzirdējis dzēlīgo piebildi.

Bet ja pulkvedis Pavlovs steidzinās?

Gan pārcietīs. Uz redzēšanos!

Sargačovs aizbrauca, bet Larisa apgūlusies skatījās uz spoguļa mesto saules atspīdumu griestos, un pēc ilga laika pirmo reizi viņu pārņēma miers, šķita, ka dvēselē nez no kurienes ieplūdis kalnu gaiss, no jauna parādījās doma, ka beidzot viņa sastapusi cilvēku, kādu sirds dziļumos gaidījusi, cilvēku, kas neļaus darīt pāri, kas mirs, bet pasargās.

2

Lidmašīna ielidoja Honkongā četros no rīta. Turec-kis kā apsēdās, tā aizmiga. Viņš ļāva sevi pamodināt tikai Ulanbatoras lidostā Mongolijā, kur lidmašīna nolaidās pa ceļam.

-Vai esam atlidojuši?

Kāp ārā! Kamielis jau gaida, jautri atsaucās Grjaznovs.

Kāds kamielis? jautāja Tureckis, kas samiegojies neko lāgā neaptvēra.

Divkupru! Varbūt esi sakārojis vienkupraino?

Tureckis piebāza degunu pie iluminatora, izlasīja uz

lidostas fasādes lieliem, ziliem neona burtiem rakstīto Mongolijas galvaspilsētas nosaukumu un pagriezās pret Slavu.

Skatos, tu esi jau formā. Viņš piesita ar knipi pie kakla.

Kāpēc neiedzert, ja dod par velti? Slava pasmaidīja. Nes un nes. Vīns, šņabis, konjaks… Vai nevēlies? -Viņš paņēma atkorķētu konjaka pudeli. Arī uzkodas atradīsies.

No pudeles tā kā nepieklājas…

Kā nu kuram! Iepilināt?

Iepilini.

Un tev, Valerij? Grjaznovs uzrunāja Sargačovu.

Ar Turecki iedzeršu. Sen neesmu dzēris, atsaucās Valerijs.

Valerijs… Tureckis pasmaidīja. |au sadziedājusies. Un nedzeram par velti. Grādīgie dzērieni ierēķināti biļetes cenā. Tikai ne tādās devās… Viņš piesita ar pirkstu pie pudeles.

Tad tāpēc stjuarte saviebās, kad paķēru visu pudeli! Grjaznovs iesmējās. Uz veselību!

Vai tu ķīniešu valodā vervelē? pajautāja Turec-

kis.

Neskatīdamies vārdnīcā, Slava pateica vairākas frāzes.

Sajēdz, noteica Sargačovs. Var iztikt.

Vai zini, Grjaznov! Aleksandrs neko vairāk nespēja pateikt.

Par spīti agrajai stundai, Honkongā viņus sagaidīja, aizveda uz viesnīcu, iekārtoja atsevišķos vienvietīgos numuros, pieklājīgi apjautājās pārdienās plāniem, uzzinot, ka krievi sāks strādāt desmitos no rīta, paklanījās un aizgāja.

Desmitos no rīta pie viesnīcas ieejas piebrauca balta honda. Tureckis ar Sargačovu devās pie izmeklētāja, kas nodarbojās ar Kuzminska slepkavības lietu, bet Grjaznovs nolēma pastaigāties pa Honkongu.

Ši kungs, kā sauca izmeklētāju, bija cilvēks jau gados, ļoti pieklājīgs, gudru skatienu un pastāvīgu smaidu uz lūpām. Tureckis jau bija gaidījis, ka izmeklētājs būs noskaņots pieņemt versiju par sadzīves slepkavību. Viņš pastāstīja, ka Kuzminski pēc pusnakts nodūris meičas agrākais mīļākais, vārdā Czens, savukārt meičas vārds ir Ļansana. Czenu meklē, bet Ļana, protams, ir brīvībā. Ši kungs runāja angļu un ķīniešu valodā, bet ķīniešu valodā teikto Valerijs tulkoja. Tureckis saprata angļu valodu, taču nolēma to noklusēt. Tāpēc viņš runāja un atbildēja krieviski.

Pirmais jautājums ir tāds, noklausījies paziņojumu, sacīja Tureckis. Kur atradās Kuzminska apsar-

. dze?

Apsardzes nebija. Ši kungs pagriezās uz Turecka pusi.

Nevar būt. Viņu apsargāja, kad viņš sēdēja uz poda, bet bordelī… pats Dievs licis sargāt, parupji iebilda Tureckis.

Vai tā arī tulkot? painteresējās Sargačovs.

Tā arī tulko.

Ši kungs pasmaidīja un rimti kaut ko noteica dzimtajā valodā.

Apsardzes nav bijis, atkārtoja Sargačovs.

Tādā gadījumā pajautā vai vispār viņam bija apsardze?

Bija. Četri ķīnieši un divi krievi.

-Vai Ši kungam zināms, kā sauca krievus?

Zināms. Pjotrs Gračovs un Dmitrijs Skvorcovs.

Sīki, mazi putniņi… noņurdēja Tureckis, vilkdams no diplomāta papīra lapu. Kur viņi te ir? Tā… Gračovs, Skvorcovs… Iesaukas Krauķis un Strazds. Šie ļaudis ir tālu no Kuzminska apsardzes. Putniņi no citas ligzdas.

Pārtulkot?

Nav vērts. Interesanti, kur viņi ir? Vēl Honkongā?

Pēc ziņām, kas ir Ši kunga rīcībā, Gračovs ar Skvor-covu izlidojuši uz Krieviju.

-Kad?

-Tūlīt tiks noskaidrots.

Ši kungs piespieda telefona taustiņus, parunāja, un pēc brīža Tureckis uzzināja, ka Krauķis ar Strazdu izlidojuši uz Habarovsku.

Ja jau apsargi, tad vajadzēja lidot uz Maskavu kopā ar vadoņa mirstīgajām atliekām, noteica Tureckis. -Valerij, vai nebūtu jāparunā ar Ši kungu, teiksim, par triādēm.

Izdzirdējis pēdējo vārdu, Ši kungs saausījās. Viņš paskaidroja, ka nodarbojas tikai ar kriminālām lietām, politikā nejaucas, ir pārliecināts par savas versijas pareizību un to pierādīs, tiklīdz būs saņemts ciet Czens. Ar triādēm saistītas lietas izmeklē specdienesta šefs Bi ļaņs, kas informēts par krievu ierašanos. Viņš nepacietīgi gaida tikšanos, un, ja kungi vēlas, telefons ir viņu rīcībā. No Ši kunga vārdu straumes Tureckim kļuva skaidrs, ka neko vairāk par dzirdēto neuzzinās, jo Ši kungs vai nu tiešām ticēja sadzīves slepkavības versijai, vai arī viņam bija pavēlēts tai noticēt.

Lai piezvana šefam, Tureckis sacīja Sargačovam.

Braucam!

Ši kungs pavadīja viesus līdz automašīnai. Vadītājs pakalpīgi atvēra durvis. Sargačovs ķīniešu valodā kaut ko pajautāja izmeklētājam, tas padomāja un pateica dažus vārdus vadītājam. Šoferis paraustīja plecus un pasmaidījis sniedza mašīnas atslēgas Valerijam.

Bez lieciniekiem tā kā ērtāk, noteica Sargačovs, sēzdamies pie stūres.

-Vai pazīsti pilsētu?

Neapmaldīsimies… Sargačovs piemiedza aci.

Bi laņa kungs visai veikli runā krieviski. Tāpēc var iztikt arī bez manis.

Kāpēc? iebilda Tureckis. Tu netraucē.

Bi |aņs ir godīgs likuma kalps. Par šefu iecelts nesen. Sparīgi ķēries pie darba. Cits jautājums, cik ilgi izturēs.

-Vai esat pazīstami?

Jā, esam iepazinušies.

Pa kuru laiku?

* Nav pagājis ne mēnesis.

Maskavā? Šeit?

Šeit.

Ko domā par Ši kunga versiju? brīdi klusējis, pajautāja Tureckis.

Bleķis.

-Arī es to sapratu.

-Tu saprati ko vairāk.

-Vai tu runā par tiem putniņiem Krauķi un Strazdu?

Tieši tā.

lāievāc par viņiem ziņas Iekšlietu ministrijā. Nav izslēgts, ka Kuzminska noslepkavošana ir kāda vecā, varbūt paša Burjata darbs.

-Tā iznāk.

Iemesls? Ko tu domā? Tureckis caur pieri paskatījās uz Valeriju.

-Apnika barot, dzirdīt, ģērbt un aut.

Tad kāpēc jānogalina? Varēja atlaist izsalkušu un bez biksēm… 7

Iznāk, ka nevarēja. Vai neuzskatīja par vajadzīgu.

Personiski man Honkongā nekas nav darāms. Tureckis nopūtās. Jālido uz Habarovsku, jāņem ciet Krauķis ar Strazdu un turpmākajā rīcībā jāvadās no viņiem.

Patiešām nekas? Valerijs pasmīnēja. Kāpēc tad es tev esmu piestiprināts? Tev šeit ir ļoti daudz darāmā, Saša… Esam klāt.

Bi )aņa kungs, kā izrādījās, bija kustīgs, gara auguma ķīnietis, ģērbies kā eiropietis tumšā uzvalkā un sniegbaltā kreklā.

Teikšu tā, kungi, staigājot pa kabinetu un bez apstājas kūpinot cigareti, runāja šefs. Mēs esam galīgā neizpratnē par to, kas notiek Krievijas specdienestos. Var teikt arī pretējo. Mēs lieliski saprotam visu, kas notiek. Abi apgalvojumi būs pareizi. Padomājiet paši. Krievi gandrīz pastāvīgi uzturas Honkongā. Nodibinājuši sakarus ar vietējiem narkobiznesa krusttēviem. Ne reizi vien esam brīdinājuši jūsu visaugstāko priekšniecību, kādas briesmas draud, ja apvienosies Krievijas un Honkongas narkobizness, taču skaidrus priekšlikumus kopīgai darbībai neesam saņēmuši.

Ko jūs gribētu saņemt?-Tureckis painteresējās.

Kaut vai, piemēram, informāciju, ka pastāv vēlēšanās izveidot apvienotu grupu cīņai pret jūsu un mūsu mafiju. Bet, ja runājam konkrēti, tad atbildi uz jautājumu, cik ilgi Honkongā dzīvos Ivanova kungs.

Tureckis sameklēja papīra lapu un ieskatījās tajā.

Manā sarakstā ir trīs Ivanovi. Par kuru ir runa?

Runa ir par jūsu likumīgo zagli Vaņu Burjatu, paziņoja Bi Jaņa kungs.

Tādā gadījumā dodiet viņam ar kāju pa dibenu -un ārā no valsts!

Mums nav tiesību tā rīkoties!

Kāpēc?

Pie mums ir demokrātija.

Arī pie mums ir demokrātija.

Bet viņš taču ir likumīgais zaglis!

Pilsonis Ivanovs pirmām kārtām ir brīvs cilvēks. Jā, viņš sēdējis cietumos un nometnēs, saskaņā ar likumu atbrīvots un oficiāli skaitās celtniecības firmas īpašnieks. Tādas lietas pie mums nenosoda, bet pat atbalsta. Maksā nodokļus. Jādomā, ka arī Honkongā viņš uzturas firmas uzdevumā?

Jā. piekrita šefs. Iepērk mūsu celtniecības materiālus.

Redziet nu, nopūtās Tureckis, viņš pilda pat jūsu valsts kasi. Par ko jāļaunojas? ļums būtu jājūt pret viņu pateicība.

Bet sakari? atgādināja Bi kungs.

Ja pierādīsiet, ka, teiksim, heroīna krava, ko Haba-rovskā pārtvēris mūsu specdienests, pieder Burjatam, mēs nekavējoties attiecīgi rīkosimies.

-Tiešu pierādījumu nav.

Mēs esam gandrīz vienādā stāvoklī, Bi kungs. Tureckis pasmaidīja. Pie jums ir triādes ar simtiem gadu ilgu pieredzi likumu apiešanā, mums ir likumīgie zagļi ar nesalīdzināmi mazāku pieredzi, taču no viņiem draud vēl lielākas briesmas.

Jūs tiksiet ar viņiem galā, pārliecināts noteica šefs, paskatījās uz sarunu biedru un pavīpsnāja. Krievu kriminālās aprindas pieļauj lielu kļūdu.

Kādu?

Jūsu zagļi grib visu un uzreiz. Viņi sakamps kumosu, taču nespēs norīt. Tā viņi uzrausies.

Jūs esat ļoti labi apguvis krievu valodu…

Esmu dzimis Šanhajā un mācījies Padomju Savienībā. Liktenis bija lēmis nokļūt šeit, Honkongā.

Jums nav viegla dzīve, Bi kungs. Tureckis nopūtās, domādams, kā tas nācies, ka ķīnietis, kas ieguvis izglītību Padomju zemē, nokļuvis Honkongā un ticis tik augstā postenī.

Sapratu jūs, Aleksandr Borisovič… Bi Jaņs tikko manāmi pasmaidīja. Taivanā un Honkongā gaidāmi lieli notikumi. Teritorija jebkurā gadījumā pāries pie Ķīnas. Tas nav apstrīdams. Būdams cilvēks, kas zina Ķīnā pastāvošo kārtību, esmu savā vietā. Es nelauzos ieņemt šo posteni. Man to piedāvāja.

-Teritorijā ir spēki, kas ieinteresēti pievienoties Ķīnai? uzmanīgi pajautāja Tureckis.

Katrā valstī ir spēki, kas cīnās savā starpā, Bi kungs izvairīgi atbildēja. Taču mēs novirzījāmies no temata. Kā Krievijā mēdz teikt, atgriezīsimies pie saviem auniem!

Labprāt. Patiesību sakot, mans pamatuzdevums ir Kuzminska slepkavības apstākļu izmeklēšana. No sarunas ar Ši kungu sapratu, ka par tiešo slepkavu uzskata tādu Czenu, meičas mīļāko, kas pārsteidzis Kuzminski pikantā situācijā… Ko šajā sakarībā varat teikt?

Czena vārdu Ļansjana nosauca tūlīt pēc slepkavības. Tika iztaujātas Ļanas draudzenes. Neviena neko nebija dzirdējusi par puisi, vārdā Czens. Ļanai, protams, bijuši klienti ar tādu vārdu. Bet tie ir klienti! jāteic, ka meičas, kas nodarbojas ar amatu, kuru pazīst kā prostitūciju, ļoti dziļi uzņem ziņu par vienu vai otru vīrieti, kas patiesi viņās iemīlas vai vēl viņām tikai labu. Ne sevišķi bieži, tomēr gadās, ka vīrieši apprec meičas no masāžas saloniem ar sarkano lukturi. Tāds vīrietis parasti tiekas ar vienu meiču, ar to, kura iepatikusies. Viņš to aplido, pasniedz viņai ziedus un citas dāvanas. Dara to, visiem redzot, tas ir notikums. Vai neliekas dīvaini, ka neviena nav ievērojusi Czenu?

Pat ļoti dīvaini, noteica Tureckis. Piekrist šāda vai tāda, tomēr apsargājama vadoņa slepkavībai ir riskanti…

-Apsardze bija noņemta.

lūs domājat, ka pēdas ved uz Krieviju? Tureckis uzdeva tiešu jautājumu.

Esmu par to pārliecināts. )a atradīs tādu Czenu un viņš atzīsies, viss skaidrs, bet, ja ne, pavisam cita lieta.

Ši kungs apgalvoja, ka Czens tiks atrasts.

Šefs pasmaidīja un papleta rokas.

-Vai gribat zināt manas personiskās domas?

Ļoti labprāt.

Manuprāt, nekāda Czena vispār nav bijis.

Bet Ļanas atzīšanās?

Ar naudu var panākt daudz, taču ne visu, sacīja šefs, paskatīdamies pulkstenī.

-Vai mēs jūs kavējam, Bi kungs?

Šefs neatbildējis pasniedza Tureckim mapi.

Te ir operatīvie un izmeklēšanas dokumenti, tas ir, dokumenti, kas dod zināmu priekšstatu par krievu darbību Honkongā. Galvenokārt angļu valodā. Vai lasāt angliski? Tādā gadījumā piezvaniet man rīt piecos pēcpusdienā.

Paldies! pateicās Andrejs, saņemdams mapi.

Bet jūs, Sargačova kungs, izrādās, esat klusētājs, -kabineta saimnieks uzrunāja Valeriju. lūsu iepriekšējā apmeklējuma reizē tas nebija manāms.

Biju bez šefa. Sargačovs pasmaidījis pamāja uz Turecka pusi. Subordinācija.

Tā jau man likās, Bi kungs noteica, joprojām smaidīdams.

Tureckis bija atlaidies gultā un domāja. Viņš tikko bija beidzis iepazīšanos ar mapes saturu. Tajā bija apkopoti izmeklēšanas materiāli un citi dokumenti, un tagad, ja tā var teikt, viņš sagremoja lasīto. Vispirms dažādie vārdi visādi Vaņas, Saņas, Genas un Čžani juka, taču pamazām, palēnām viņš sāka visā orientēties. Ope-rativajos dokumentos bija rūpīgi uzrādīti Vaņas Burjata tikšanās laiki un vietas ar Honkongas biznesmeņiem, taču nekur nebija ne mazākā mājiena par narkotiku biznesu. Acīmredzot Bi kungs paļāvās uz krievu izmeklētāja attapību un prāta asumu. Ir uzvārdi, adreses, vārds "prece". Kas vēl vajadzīgs? jā, visur ir Vani un Čžani, Honkongas darboņi, ķīniešu mandarīni, kaut viņus nelabais! Turpat krievu Ivanuška, tikai ne muļķis, ne uz to pusi… Paga! Ko tas nozīmē? Streļņikovas kundze! Turec-kis uzreiz nenoticēja savām acīm, taču rakstītais runāja pats par sevi.

"95. gada 17. augusts. Restorānā "Viktorija" Ivanova kungs tiekas ar Viskrievijas kustības "Progresīvās sievietes" līderi L. Streļņikovu. Tikšanās piedalās A. Pavlova kungs, izdevniecības "Progress" redaktors. Sarunas ilgums četrdesmit septiņas minūtes." Un tas arī viss.

Turečkis vēl nebija atradis atbildi uz jautājumu, kāpēc Streļņikovas kundze kopā ar to pašu Pavlovu un Sar-gačovu bija ieradusies uz Kuzminska bērēm, kaut arī inkognito. Tagad jauns jautājums: nākamā premjerministra vietniece un likumīgais zaglis! "Vistaisnākais ceļš ir taisne," Tureckim bija teicis vecs advokāts, pie kura studenta gados viņš bija praksē. Dokumenti jāparāda Sar-gačovam un jāpaskatās, kā viņš reaģē uz ziņu par Streļņikovas kundzes tikšanos ar Vaņu Burjatu. Starp citu, kāpēc viņš par šo faktu nav teicis ne vārda? Nebūtu par ļaunu aprunāties ar Grjaznovu. Bet kur ir Slava Grjaz-novs? Kur nozudis? Kā no rīta aizgāja uz pilsētu, tā nav rādījies. Aleksandrs vairākas reizes bija centies sazvanīt Grjaznovu, taču arvien klausulē bija skanējuši garie signāli. Pulkstenis rādīja divpadsmit naktī, un Tureckis sāka nopietni uztraukties. Sveša pilsēta, zaņķi, prostitūtas,

ļ

afēristi, blēži uz katra stūra. "Nu, Grjaznov, kad tu pārnāksi dabūsi trūkties! Nosūtīšu uz Maskavu." Tureckis piezvanīja Sargačovam.

Neguli?

Ķeru kaifu.

Dzer, vai?

Ienāc, tad redzēsi.

Sargačovs sēdēja uz krēsla un skatījās pornogrāfisku filmu. Uz zema galdiņa stāvēja liela konjaka pudele, uz šķīvjiem visdažādākie augļi.

Izlasi, padodams mapi, sacīja Tureckis.

ļa vēlies, ielej, piedāvāja Valerijs.

Skatos, ka tu cieni konjaku.

Es neatzīstu citus dzērienus.

Dokumentu lasīšana Sargačovam prasīja apmēram četrdesmit minūtes. Kārtīgi nolicis atpakaļ papīrus, viņš izbrīnījies paskatījās uz biedru.

Ko teiksi? pajautāja Tureckis.

Jēdzīgi papīri.

Ja par tiem palauza galvu.

Nu tad palauzīsim galvu! Sargačovs piecēlās, izslēdza televizoru, apsēdās pie galda un ielēja glāzēs konjaku. Abi saskandināja un iedzēra.

Vai nekas nedarīja tevi uzmanīgu? Tureckis pamāja uz mapes pusi.

-Tu droši vien runā par Streļņikovas kundzi? Nē, nedarīja uzmanīgu. Kas tur īpašs? Sieviete ieradusies Hon-kongā un iegājusi restorānā. Ņem vērā, nav bijusi viena, viņai līdzi bijis pavadonis, un viņa parunājusies ar citu vīrieti, kas izrādījies likumīgais zaglis. Vai tu Burjatu kādreiz esi redzējis?

Diemžēl tikai fotogrāfijās. Pretskatā un no sāniem.

-Tiešām žēl. Ja ieraudzīsi, nepazīsi.

Vai esi ticies ar viņu?

Jā. Iepriekšējo reizi, kad biju atbraucis. Mūs iepazīstināja Džeks Kans. Tas pats dajēji ķīnietis, daļēji krievs, cienījams kungs, miljonārs, spēļu un publisko namu īpašnieks, vada arī galveno mafijas nozarojumu, kas nodarbojas ar narkobiznesu.

Tureckis apsvēra, vai neuzdot tiešu jautājumu, kāpēc Sargačovs ieradies Kuzminska bērēs kopā ar Larisu Iva-novnu un Pavlovu, taču Valerijs viņu apsteidza.

Nemokies, Saša, viņš pavīpsnājis teica, jautā!

Tureckis klusēja.

-Tādā gadījumā es uzdošu jautājumu. Sargačovs no jauna ielēja konjaku un iedzēra nesaskandinājis.

Redzi, kas mani interesē. Ja tā var teikt, es skaitos tavs palīgs Honkongas jautājumos. Nez kāpēc tu ne reizi neesi mari piezvanījis, saticies ar mani, aprunājies. Varbūt tev tāpat viss ir skaidrs?

Man daudz kas nav saprotams, Valerij. Tomēr skaidri zinu, kādi jautājumi atkarīgi no tevis.

-Zini vispārējos vilcienos. Ir vēl nianses.

Par niansēm tu esi uzskatījis, ka labāk ir klusēt, bet es pagaidām neesmu par tām jautājis.

Visam savs laiks. Man daudz kas nebija zināms.

Un tagad?

-Tagad daudz kas kļuvis skaidrs.

Konkrētāk nevari?

Kopš mūsu pirmās tikšanās reizes tu īsti neesi man ticējis, neatbildot uz jautājumu, sacīja Sargačovs.

Taisnība, piekrita Tureckis. Meklēju spalvainu roku, kas iecēlusi tevi Ogareva ielas kabinetā.

Un atradi?

Kā tu pats domā?

Tev tas nieks vien šķiet, bridi klusējis, atbildēja .Sargačovs. Es mīlu Larisu. Tā nu tas ir.

Labi, ja mīlestība ir abpusēja.

Gribu cerēt… Tu vēlies zināt nianses. Es taču teicu jautā.

Labi. Aleksandrs izšķīrās. Vai esi pazīstams ar Anatoliju Pavlovu, izdevniecības "Progress" redaktoru?

Esam tikušies. Pavisam nejauši. Larisa nez kāpēc gribēja aizbraukt uz Kuzminska bērēm. Un tur klāt kā nagla Valsts drošības dienesta pulkvedis Pavlovs… Netēlo izbrīnu, Saša! Tu taču esi sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs. Mēs aizbraucām. Pasēdējām mašīnā, paskatījāmies, paklausījāmies un braucām prom.

Tureckis tik tiešām brīnījās, taču ne jau tā iemesla pēc, kā domāja Sargačovs, bet par to, cik vienkārši viņš atstāstīja par braucienu uz bērēm.

Vai tev neliekas dīvaini, ka Krievijas premjerministra vietniece brauc atvadīties no nelabojama nacionālista mirstīgajām atliekām?

Nē, neliekas. ,

Kāpēc?

Kaut vai no cilvēciskā viedokļa. Valsts domē viņi sēdēja gandrīz blakus. Turklāt… visi mēs esam mirstīgi.

Par to patiešām nebiju iedomājies… Bet viņa taču ir valstisks cilvēks. Premjerministra vietniece.

Pirmām kārtām viņa ir sieviete. Tika aizskartas kādas dvēseles stīgas, un viņa aizbrauca. Uz acīm uzlika brilles, galvā cepuri ar platām malām un uz priekšu!

Kur tad bija apsardze?

Bet kam tad pulkvedis Pavlovs?

Starp citu, tava tikšanās ar Burjatu šajos dokumentos nav pieminēta. Tureckis piesita ar pirkstu pie mapes.

Par to jājautā Bi kungam, nevis man.

Tu tā domā?

Manuprāt, pat specdienesta šefam nav izdevīgi saasināt attiecības ar Džeku Kanu.

Pulkvedis Pavlovs pievērš Streļņikovas kundzei lielu uzmanību. |au sen. Tureckis vēlreiz uzsita pa mapi.

It kā tu nezinātu… Ja cilvēku bīda uz augšu meklē vīru ar uzplečiem! Valerijs pasmīnēja. Pulkvedis Pavlovs veltīja lielu uzmanību Streļņikovai. Tagad viņu interesē cits cilvēks.

-Vārds, uzvārds, tēvvārds? Aleksandrs atjokojās.

Andrejs Andrejevičs Vasijjevs. Bērnības draugs. Vai esi kaut ko dzirdējis?

Ģeniālais kāršu spēlmanis?

-Tas pats.

Un ko Pavlovam ievajadzējies no Roberta Vesta?

Vai tad Andrejs ir tavā uzmanības lokā? Sarga-čovs brīnījās.

Ne manējā. Visus jaunbagātniekus uzmana milzu vērotājs, kura vārds ir tauta. Apkārt klīst valodas. Šis tas nonācis arī manās ausīs.

Pavlovs ir FDD darbinieks. Kazino droši vien ietilpst viņa darbības jomā.

Tas skaidrs pat nejēgam, vienaldzīgi atteica Tureckis, interesi izraisa jautājums, kur paliks Vesta naudiņa.

Gribētos gan to zināt! Valerijs, liedams glāzē konjaku, pasmīnēja.

Tureckis piespieda telefona taustiņus, bet, izdzirdējis garus signālus, nometa klausuli.

Kur, pie joda, palicis Grjaznovs?!

Kā tu domā, kur tagadējā situācijā atrastos komisārs Megrē?

Nozieguma vietā, brīdi padomājis, atbildēja Tu-reckis.

Braucam!

Nakts taču! Aleksandrs piesita ar pirkstu pie pulksteņa.

Honkongā īstā dzīve sākas naktī.

Braucam!

… Bet privātās detektīvaģentūras direktoru Vjačes-lavu Grjaznovu bija piemeklējis kaut kas pavisam neparasts.

Netālu no viesnīcas, izšķīries ar draugiem, viņš pārlaida skatienu apkārtnei un, pamanījis nelielu kafejnīcu, brašiem sojiem devās turp. Aiz bāra letes stāvēja ķīnietis, kura sejā, ieraugot apmeklētāju, parādījās ierastais laipnais smaids. Pie galdiņa sēdēja tikai viens cilvēks, pēc izskata amerikānis, jo viņš smēķēja cigāru un laiku pa laikam no augstas glāzes iedzēra alu. Slava izvilka sarunvalodas vārdnīcu un uzšķīra A burtu.

Alu. Divus! Viņš parādīja divus pirkstus. Un simt piecdesmit degvīna.

Ķīnietis ielēja glāzēs alu, iepilināja porcelāna glāzītē degvīnu, jautājoši paskatījās uz apmeklētāju un pielēja vēl.

Ek! Slava nopūtās, atņēma bārmenim pudeli un nekļūdīgi ielēja savu normu.-Tā, lūk, Li kungs!

Li! Li! Bakstīdams ar pirkstu sev krūtīs, plati uzsmaidīja ķīnietis.

Ko neteiksi! Slava neviltoti nobrīnījās. Tik tiešām Li!

Izdzēris alu un simt piecdesmit gramus, Slava bija mazliet kunga prātā. Viņš gāja pa ielu, ieskatīdamies sīkajos veikaliņos, kafejnīcās, bāriņos, kas atradās cits citam blakus. Uzvēdīja asas ķīniešu virtuves smaržas, Slava sajuta izsalkumu un iegriezās tuvākajā ēstuvē pasūtīdams kaut ko līdzīgu bagātīgi ar mērci aplietiem un zaļumiem nokrautiem cīsiņiem. Tikai tad, kad cīsiņi bija nozuduši vēderā, viņš iedomājās, vai tikai nav aprijis čūsku. Ar sarunvalodas vārdnīcas palīdzību Slava ilgi pētīja ēdienkarti, nekādā skaidrībā netika, atmeta ar roku un gāja tālāk. Iela aizveda jūras krastā. Tālumā vīdēja jūras kuģi, milzīga osta, ūdenī šūpojās sniegbaltas jahtas. Piekrastē debesīs slējās lielas ēkas.

Slava apstādināja garāmejošu ķīnieti, kas tūlīt smai-dā atsedza zobus un paklanījās.

-"Viktorija"! Viesnīca "Viktorija"! Kurtā ir?

Ķīniētis kaut ko nobēra savā valodā un aicināja ar mājienu sev līdzi.

Izrādījās, ka viesnīca ir blakus, pat ne divsimt metru attālumā.

Paldies! pateicās Slava un pat paklanījās.

Ķīnietis tomēr negāja projām, bet, jautājoši smaidīdams, skatījās uz viņu.

Ak… Slava atjēdzās un iedeva ķīnietim dolāru.

Viesnīcas vestibilā pie Slavas tūlīt pienāca gara auguma ķīnietis baltā uzvalkā un uzrunāja viņu angļu valodā. Slava neatbildējis skanīgi ieklepojās dūrē.

Ko kungs vēlas? ar tikko jaušamu akcentu krieviski pajautāja ķīnietis.

Iedzert, nevarēdams izdomāt neko labāku, noteica Slava.

Restorānā, bārā, kabinetā?

Bārā.

Lūdzu! Ķīnietis norādīja ar roku.

Bārā bija vēsi, spēlēja klusināta mūzika. Slava pasūtīja kokteili un apsēdās pie galdiņa, no kura pavērās skats uz jūru. Slava nebija iegriezies viesnīcā tāpat vien, jo zināja, ka Kuzminskis nogalināts tieši viesnīcā "Viktorija". |au Maskavā viņš bija nospriedis, ka iegriezīsies šajā viesnīcā, kamēr Sargačovs arTurecki apmeklēs visādus priekšniekus, kas zina, varbūt izdodas kaut ko atrast Klusībā Slava cerēja iepazīties ar meiču, uz kuras bija nodurts vadonis. Gan jau ar pērkamo sievieti viņš kaut kādā veidā tiks galā, jo savā mūžā bija redzējis visādas. Kas zina, pēdas pēc tam aizvedīs vajadzīgajā virzienā. Taču tagad viņš kļuva bēdīgs. Varbūt izdodas atrast meiču. Un ko tad? Viņa buldurē ķīniski, viņš krieviski. Sarunvalodas vārdnīca neko nedos. Vajadzīgs tulks. Kaut vai Sargačovs. "Nu nē, nevajag,” Slava nodomāja. "Gan jau kaut kā pats. Kas zina, varbūt tā meiča vervelē krieviski? Vīrs baltajā uzvalkā droši vien ir ķīnietis, taču tā runā krieviski, ka prieks!"

Pie bāra galdiņiem galvenokārt sēdēja baltās rases cilvēki. Skanēja smiekli, nesaprotama valoda, kāds jauns pārītis kusa dejā. Iedomājies, ka meiča varētu runāt krieviski, Grjaznovs mazliet sapurinājās, iztukšoja kokteiļa glāzi un atgriezās vestibilā. Pie viņa vēlreiz atsaucīgi piegāja ķīnietis baltajā uzvalkā, šveicars, pēc Slavas domām.

-Vai kungs vēlas atpūsties?

"Kas būs būs!" Grjaznovs nodomāja. "Lai iet par visu!"

Kungs vēlas uzzināt sīkāk par Krievijas pilsoņa Kuzminska noslepkavošanu, viņš apņēmīgi paziņoja, pasniegdams ķīnietim apliecību. Privāta aģentūra. Veicu izmeklēšanu.

Šveicara sejā nepakustējās ne vaibsts, skatiens palika tikpat ierasti iztapīgs, tiesa, viņš uzmanīgi nopētīja apliecību un padeva to atpakaļ, lūpās parādoties tikko jaušamam smaidam.

Man nekas nav zināms, direktora kungs.

Pat tas, vai notikusi slepkavība vai ne? dzēlīgi pajautāja Slava.

-Atvainojiet!

Šveicars jau gribēja doties projām, taču Grjaznovs pieskārās pie viņa uzvalka piedurknes un paaicināja ar mājienu sānis. "Cik lai viņam dod?" domāja Slava. "Piecdesmit?"

Viņi iegāja lielas palmas ēnā, un Grjaznovs, ilgi nedomādams, iegrūda ķīnietim piecdesmit dolāru naudaszīmi.

Slepkavība bija, sacīja ķīnietis.

-Turklāt visai interesantā situācijā. Vai nezināt meičas adresi?

Lūdzu, atbildēja šveicars, pieveda Slavu pie galdiņa ar žurnāliem un avīzēm un norādīja uz krēslu. Lūdzu, apsēdieties!

Grjaznovam nebija ilgi jāgaida. Ķīnietis nāca atpakaļ, un viņam līdzi bija liela auguma tips ar tīrasinīga krieva seju. "Miša Zilonis!" Slava noelsās. 'Viņš. Pat kāju pievelk. Kas toreiz šim uzblieza? Vai tik tas nebiju es? Esmu trāpījis…" Miša nesteidzīgi nāca lejā pa plato celiņu un pameta skatienu uz šveicaru, kas norādīja uz Grjaznovu. Izlikdamies, ka neredz Ziloni, kas smagnēji apsēdās uz krēsla un aizsmēķēja, Slava aizsedzās ar žurnālu. Viņi sēdēja un klusēja, viens smēķēdams, otrs lasīdams.

Rādi nu savu seju, direktora kungs! Zilonis neizturēja.

Sveiks, Miša! Slava, nometis žurnālu, ar platu smaidu sejā sniedza roku.

Sveiks! Zilonis atbildēja, bet ne tūlīt. Paga… Kaut kur esmu tevi redzējis…

Atgādināšu. Vostrjakova. Jūs bijāt trijatā. Tu, Strazds un Krauķis. Jūs nevis pacēlāt rokas, bet laidāt Iekas vaļā…

Biedrs apakšpulkvedis! Vareni! Miša apskāva Slavu Grjaznovu ar spēcīgajām rokām un piespieda pie platajām krūtīm. Vai re, kur iznāk tikties, ko?

Bijušais apakšpulkvedis.

Padzina? Par ko?

Laikam jau pārāk labi ķēru tādus kā tu.

Visādi gadās… Zilonis pavēra lūpas smaidā. Tagad kārtīgi dūži nav godā.

Pareizi vārdi, Miša, piekrita Slava.

Kādos direktoros tad esi ierakstījies?

Privāta detektīvaģentūra. Vai cedeli parādīt?

|a radīsies vajadzība, apskatīsim. Miša piemiedza aci. Labi, iesim.

-Uz kurieni?

Tevi taču interesēja adrese. Piegriezīšu šefam, ja dos pavēli kāpēc nesagādāt to prieku?

Viņi uzbrauca ar liftu trešajā stāvā, kur Miša atvēra augstas sarkankoka durvis. Slava bija redzējis lepnus numurus galvaspilsētas viesnīcās "Moskva" un “Slavjanska-ja", taču, pārlaidis skatienu plašajai zālei ar dārgām mēbelēm, uz pavērtajām baltajām durvīm, kas veda telpas dziļumā, gribot negribot jutās pārsteigts.

Cik istabu te ir?

Piecas.

Kas šeit mitinās?

Kā redzi, pagaidām es.

Labi esat apvēlušies, noteica Slava.

-Ko?

Es saku, ka Krievijā bērniem nav ko ēst, bet jūs te… uztūkuši kā dēles.

Arī Krievijā visi nedzīvo vienādi. Kas pirmais pie b|odas, tam lielā karote.

Ak, cik gudrs esi kļuvis, Miša!

Muļķis nekad neesmu bijis. Tas biji tu, kas par diviem sotakiem rāvās melnās miesās. Mēnesī! Bet man tādi sotaki… tpu!

Guļot uz nārām, tā vis nedomāji.

Uz, nevis zem nārām… Zilonis nosmīnēja. Skarba iztikšana, bet dzīvot varēja. Un kāpēc tu uzprasies, Grjaznov? Neesi savā kabinetā, tu esi viesos!

Neredzu atšķirību, lūsu pavadā nekad neesmu staigājis. )a biji pelnījis saņem, ja neesi vainīgs staigā!

Kas tiesa, tas tiesa, piekrita Zilonis. Tevi cienīja. īpaši tāpēc, ka prati mūsu mēli ne sliktāk kā mēs paši, bet pratinot nesiti pa purnu. Protams, arī tāpēc. Miša piesita ar knipi pie kakla. Vai nevēlies?

Tu grasījies piezvanīt šefam, Slava atgādināja.

Varbūt viņš sadomā uzaicināt mani viesos.

Vai esi drošs par to?

Ja tavs šefs ir Vaņa Burjats, vari nešaubīties.

Zilonis izvilka no krūšu kabatas mobilo telefonu, nospieda numura taustiņus un atgāja nostāk.

Pie mums ielidojis krietns cilvēks! Taisnība… Bet es gribēju sagādāt pārsteigumu, saproti… Okei! Miša pagriezās pret Slavu. Gaida. Pirts jau iekurināta. īsta krievu pirts, bērza un ozola slotas, ja vēlies, vari pērties ar palmām vai lauriem. Laižam!

Vaņa Burjats bija iekārtojies nelielā kotedžā jūras krastā. Viņš sagaidīja viesus uz mājas sliekšņa, kā jau ■saimniekam pieklājas. Burjatam blakus, turēdama rokās sālsmaizi, stāvēja gadus septiņpadsmit veca ķīniešu meitene ar porcelāna sejiņu, apa|ām lūpiņām un smalkām, vijīgām rociņām. Viņa smaidīja, rādīdama baltus zobus, un mājas saimnieces loma droši vien viņu uzjautrināja.

Slava nolauza maizes gabaliņu, pamērcēja sālī un ielika mutē.

Kā Krievijā… Burjats pasmaidīja.

Ne gluži, iebilda Slava, paskatījies uz meiteni.

Ļansanas kundze, Vaņa iepazīstināja ar ķīnieti.

Slava viegli pieliecās pie meitenes rokas.

Iesim iekšā vai tūlīt uz pirti?

Labāk uz pirti.

Burjats pacēla roku, kā atvadīdamies no Ziloņa, un tas paklausīgi devās uz mašīnu.

Varēja nopērties… Slavam kļuva Mišas žēl. Ceļā neko citu nerunāja kā vienīgi par pirti.

Gan pagūs! noteica Burjats.

Nelielā, no apses būvētā pirts ar plašu priekštelpu slējās divu palmu ēnā.

Kurinu ar bērza malku. Vaņa pamāja uz pagalēm.

Bērzi šeit tā kā neaug, Slava nedroši iebilda.

Neaug. Bet man ir malka.

Dārgs prieks…

-Atdod pārvelti. Ostā ir visādi mūsu koki, ņem, kādus vēlies.

Burjats izģērbās pirmais un atvēra pērtuves durvis.

Nāc iekšā, Grjaznov! Tikai nenokrīti no lāvas! Gars kā Sibīrijā!

Slavam karsta pirts patika, viņš sēdēja uz lāvas ilgāk par visiem pēršanās cienītājiem gan Sandunu, gan Dorogomilovas pirtī, taču, ieejot šajā pērtuvē, viņam aizrāvās elpa.

Jā… Slava novilka. Tas tik ir gars…

-Vai pasēdēsim?

Pasēdēsim. Slava uzrāpās uz lāvas, iekārtojās blakus Burjatam un apskatījās visapkārt. Kā sādžā. Toveri, akmeņi, liekas, pat kapara katls…

Kapara, apliecināja Vaņa. Piesedz pauri! Re, tur ir cepure!

Nekas… Slava nokrekšķējās. Pagaidām izturams.

Piemest vēl?

Drusciņu var.

Vaņa nokāpa no lāvas, ar nodeldētu koka kausu pasmēla no katla verdošu ūdeni un uzšļāca karstajiem akmeņiem.

Kā būs?

La-abi… Diezgan, Ivan, diezgan!

La-abi gan, piekrita Burjats, atkal uzrāpies uz lāvas.

Kausiņš, kā redzams, no Krievijas.

-Vectēva. Pērn biju tēvzemē. Dzimtajā sādžā…

Kā uzņēma?

Pieņēma… Burjats nopūtās. Sievas paslēpās, vīri ķērās pie skrotenēm. Nams tukšs. Tēvs ar māti jau sen tur, kur ar laiku būsim arī mēs. Atradu tikai kausiņu. Paņēmu… Uzmest vēl?

Nē, Vaņa! Kur slotas?

Toverī. Paķer arī man!

Kādu?

Bērza!

Es droši vien ņemšu laurus.

Viņi pēra viens otru, stenēja, klaigāja, krekšķēja un 'nopērušies, piesarkuši no neciešamā karstuma, četrrāpus izlīda pirtspriekšā. Viņus sagaidīja aukstumā norasojušas alus pudeles, garenā šķīvī salikti stores gabali, kūpoši vārīti kartupeļi. Atkorķējuši alus pudeles, abi pie-plaka pie kakliņa.

Labi gan… atelsdamies noteica Slava. Lai arī ko Honkongā gaidīju, tikai ne pirti! Tu mani iepriecināji.

Viņi kāpa vēl pāris reižu uz lāvas, bet pēc tam, ietinušies frotē dvieļos, čāpoja uz kotedžu.

Klausies, Ivan, kur ir manas drēbes? Slava attapās.

Burjats pagrūda vienas istabas durvis un klusējot norādīja uz dīvānu, uz kura gulēja izgludināts krekls, tīra apakšveļa, bet atsevišķi karājās uzvalks, tā iztīrīts un izgludināts, ka šķita tikko no veikala.

Pēc minūtēm piecpadsmit gaidu ēdamistabā, -noteica Burjats, vērdams ciet durvis.

Kabatu saturs dokumenti, nauda, cigaretes, šķiltavas atradās uz zema galdiņa. Grjaznovs apģērbās, cenzdamies nosegt pliko pakausi, saķemmēja retos, rūsganos matus, brīdi pasēdēja, uzsmēķēja, piecēlās un izgāja no istabas.

Ludzu, ludzu! Ļansana smaidīdama viņu sagaidīja. Ludzu, ludzu!

Apsveicu ar ierašanos, direktora kungs! gaidot viesi uz ēdamistabas sliekšņa, noskandināja Vaņa Burjats, un tūlīt pret griestiem uzlidoja korķis. "Kliko kundze!”

Izdzēruši pa lielai šampanieša glāzei, viņi apsēdās pie galda.

Pa degvīna glāzītei?

Ielej!

Kādu brīdi abi vēl parunāja par pirti, uzslavēja viens otra izturību un ielēja no jauna.

Kā dvēselei esi atlidojis pakaļ? pēkšņi pajautāja Burjats.

Vai tāds ir tavs tosts? brīdi klusējis, Slava atbildēja uz jautājumu ar jautājumu. Tā var nepareizajā rīklē ieskriet.

Atvaino!

Kad bija iedzerts, abi ķērās pie uzkodām. Burjats klusēja, arī Slava neko neteica. Tad, atbīdījis šķīvi, viņš paskatījās uz Burjatu.

Tu jautā, pēc kā dvēseles esmu ieradies? Varbūt pēc tavējās.

Var pazīt pēddzini Grjaznovu! Burjats izplūda smaidā. *

Bija pēddzinis un izbija.

Zinu. Skumīgi ap sirdi?

Žēl. Ne sevis, bet darba.

Drīz jums būs vāks, dārgie biedri…

Ko tas nozīmē jums?

ļums visiem. Kruķiem arī.

Nestreb karstu, Vaņa!

Krievzemei vāks!

-Arī šajā ziņā piebremzē.

Jūsu Krievzemei. Stulbajai.

Stulbeņu Krievijā patiešām netrūkst, piekrita Grjaznovs. Netrūkst ari gudro. Palūkosies stulbie uz gudrajiem un varbūt pieņemsies prātā.

Šaubos.

Vai esmu spundējis tevi cietumā, Vaņa?

Kur tas laiks! Pamēģini to izdarīt tagad.

Gan pienāks laiks, ka iesēdīsies.

Pagājuši tie laiki, pagājuši. Tiesa, ja tādus kā tu nebūtu padzinuši no orgāniem… Tad, protams, viegli neklātos. Bet kas tagad? Puse Krievijas kruķu man ir te… -Vaņa Burjats savilka roku dūrē. Un nepīkst, lo nav, kur sprukt. Kāda ranga cilvēki! )a pateikšu, tu novelsies no krēsla.

Pasaki!

Pēc tam būšu spiests tevi novākt!

-Vaņa, mana dzīves līnija plaukstā ir ļoti gara.

Burjats paskatījās uz Slavu un ielēja degvīnu.

Uz tavu ilgo mūžu!

Paldies! Slava pasmīnēja.

Nezinu, cik gara dzīves līnija bija vadonim, bet -čiks! un viņa nav. Bet kādus plānus viņš kala! Kādas runas teica! Kā dzīvoja! Vienīgi putna piena trūka, jo putniņi diemžēl nav slaucami!

īsto zirgu nebiji izvēlējies, Vaņa.

Atkal tu pie sava! Burjats sadrūma, paņēma mobilo telefonu un deva kaut kādu pavēli ķīniešu valodā.

Ienāca Ļansana un apstājās pie durvīm.

Runāšu krieviski, lai tev nemostas šaubas, Burjats uzrunāja Slavu. Pienāc pie manis, bērniņ! viņš pasauca meiteni. Šis tēvocis ir špiks. Policists.

Policists, meitene atkārtoja.

-Viņš izsakās, ka to vīrieti "Viktorijā" esmu nogalinājis es! Saprati? Es!

Czens! Czens nogalināja! pārvērtusies sejā, meitene iekliedzās.

Ko teiksi? Burjats pavērsās pret Slavu.

Vai es teicu, ka tieši tu nogalināji?

Labi. Klausies, Lana. Ne jau es nogalināju. Nē, es ne. Cits. Krievs. Tā saka viņš, policists.

Czens, atkārtoja meitene.

Ej! Burjats atmeta ar roku.

Ļansana ir tā pati meitene?… iesāka Slava, bet Burjats viņu pārtrauca.

Griez kaut gabalos, bet neko citu neteiks.

-Tas Czens ir atrasts?

-Atradīs. Būtībā nesaprotu, kāds vējš jūs te atpūtis. Dūzenei radusies lieka nauda? Arī lieta bezcerīga. Honkongas policijai gan viss ir skaidrs. Sadzīves slepkavība.

Laiks rādīs…

Nē, kurpe spiež pavisam citā vietā. Ne velti ieradies sevišķi svarīgais izmeklētājs Aleksandrs Tureckis, nevis kāds ierindas urķis!

Nav taču nogalināts parasts činavnieks.

Es varētu piedāvāt tev naudu, Grjaznov, tik daudz naudas, cik sapnī neesi redzējis, taču zinu tu neņemsi, lēni novilka Burjats.

Ņemu, uz sarunu biedra pētīgi jautājošo skatienu mierīgi atbildēja Slava. Aģentūras darba pamatā ir saimnieciskais aprēķins.

Nem maksu par darbu? precizēja Burjats.

Pats par sevi saprotams.

Gandrīz nodomāju, ka arī tu esi uzķēries! Vaņa iesmējās. Liku saprast, ka ņem.

Ņem, piekrita Grjaznovs. Bet Dievs dos, drīz aizrīsies.

Norīs. Neko jaunu nevaru pastāstīt, pats visu uzzinu no avīzēm. Burjats pamāja uz avīzēm piekrautu galdiņu. Piegādā katru dienu. Ar lidmašīnu. Šodienas sūtījumu neesmu vēl izskatījis… Piemēram, ģenerālis Ļebedjs, pazīstama, bet, galvenais, tīra persona, atklāti nosaucis ģenerāļu zagļu uzvārdus. Bet kāds ir iznākums? Atvaļināts! Mētājas pa domi saņurcītā žaketē, arī šlipsi uzkarinājis, par kaut ko dārdina, tikai nav saprotams, par ko! Neesot par komunistiem, neesot par demokrātiem, neesot par cara tētiņu, esot pats par sevi! Tā nemēdz būt. Viens nav karotājs.

Ļebedjs sevi vēl parādīs, domīgi noteica Slava.

Viņš nav viens, Vaņa.

Tev labāk zināms. Burjats ieklunkšķināja glāzēs degvīnu, sveicienā pacēla glāzi un iedzēra. Klaigā par mafiju, mafiju, reketu… Kas tur ko klaigāt? ļums ir tanki, lidmašīnas, armija, FDD, leM un tā tālāk, un tā tālāk. Šauj nost, ņem ciet, bāz ķurķī! Un viss būs vislabākajā kārtībā.

Par vēlu.

Un ko es? Es pat nerunāju par lielajām pilsētām. Rajonu centros ņem ciet jebkuru činavnieku un bāz tup-tūzī. Visus pēc viena panta par kukuļņemšanu. Staļins vajadzīgs. '*

Tava īstā vieta būtu pie Anpilova! Grjaznovs iesmējās.

Anpilovs ir lāga vīrs. Pirmkārt, nav nopērkams. Otrkārt, nemelo, bet saka, ko domā. Burjats piegāja pie galdiņa ar pastu, pamanīja baltu sūtījumu, atvēra, izlasīja zīmīti un izvilka vairākas krāsu fotogrāfijas. Vei, Grjaznov!

Fotogrāfijās bija Roberts Vests, droši vien kazino, jo ap viņu drūzmējās labi ģērbušies kungi gan kājās stāvoši, gan sēdoši. Viņu vidū Grjaznovs ieraudzīja pulkvedi Pavlovu.

Man teica, bet es nepievērsu uzmanību. Skat, tie tik ir apgriezieni!

Kas tur ir?

Vai tu nepazīsti šo purnu? Vaņa iegrūda ar pirkstu Vesta sejā uz fotogrāfijas.

Pirmo reizi redzu.

Runas par Krievijas kazino līdz tavām ausīm nav nonākušas?

Runāja, ka uzradies kāds acītes spēlētājs. Notīrot visu līdz pēdējam.

Tas ir viņš. Burjats vēlreiz pārlasīja zīmīti. Ko neteiksi… Monako, Sanmarīno, Marseļa, Parīze… Aizdie-bis uz štatiem. Skat, kāds mūdzis! Lai! lānoskaidro tā lieta.

Uzdāvini vienu, izvēlējies fotogrāfiju ar Pavlovu, noteica Grjaznovs.

Ņem, padomājis atbildēja Burjats. Pirtī nopērāmies, šņabīti iedzērām, drusciņ patērgājām, ar galveno liecinieci iepazinies… Pēc kā vēl dvēsele tīko?

-Jūrā izpeldēties. Dienvidķīnas jūrā.

-Tevi pavadīs.

Pats aiziešu. Tā ir tepat blakus.

-Vai tev peldbikses ir?

Palika viesnīcā.

Redzi nu. Tevi pavadīs.

Tiklīdz viņi izgāja no mājas, nez no kurienes uzradās kalsns ķīnietis.

-Viņu sauc Sjujs. Runā krieviski, noteica Burjats un sacīja ķīnietim: Pavadi kungu uz pludmali!

Pludmale, kā izrādījās, bija niecīga, ar augstu bambusa žogu nodalīta smilšu saliņa kotedžas teritorijā. Blakus platlapainam kokam, kura nosaukumu Slava nezināja, slējās no bambusa pīts namiņš. Namiņš bija vēss un tīrs, tajā klusu dūca gaisa kondicionētājs. Stūrī stāvēja ledusskapis, kurā atradās visādi dzērieni un augļi. Uz zema, apaļa galdiņa stāvēja dvieļi, palagi, dažādu krāsu peldbikses.

Grjaznovs peldējās ilgi. Ūdens bija silts un dzidrs, tajā šaudījās sīkas zivtiņas, bet dibenā gulēja lielas butes.

Iznācis no ūdens, Slava ieraudzīja Sjuju, kas piesteidzās ar frotē peldpalagu rokās. Ķīnietis centās kungu noslaucīt, taču Grjaznovs iebilda.

Paldies, Sjuj, paldies! ņemot palagu savās rokās, viņš noteica.

Iegājis namiņā, viņš atstāja durvis vaļā un gaidīja, ka ķīnietis sekos. Sjujs tomēr palika ārpusē. Grjaznovs izņēma no ledusskapja sulas kārbu, augļus un litrīgu vīna pudeli.

Nāc iekšā, Sjuj! viņš uzsauca.

Neviens neatbildēja.

Ko gaidi? Slava izgāja uz sliekšņa.

Nikas, nikas, ludzu! Ķīnietis sāka smaidīt.

-Nāc iekšā!

Iegājis mājiņā, ķīnietis tūlīt pārlaida skatienu galdam, izņēma no sienas skapja platus traukus, skaisti un akurāti izlika augļus, no ledusskapja izņēma lielu kokosriekstu, ar vienu naža cirtienu pāršķēla, saturu izlēja dziļā kausā, atkorķēja vīna pudeli un nez kāpēc pielēja tikai vienu glāzi.

Tā nu gan neies, iebilda Slava. Velc ārā vēl vienu.

Nikas, nikas! Ķīnietis parādīja dzeltenos zobus, tomēr nolika otru glāzi.

Uz veselību!

Pēc otras pilnās glāzes, ko Sjujs izdzēra ar tikpat lielu baudu kā pirmo, Grjaznovs mēģināja uzdot nenozīmīgus jautājumus, uz kuriem arvien saņēma atbildi "ni-ko" un iudzu".

Un tās esot krievu valodas "zināšanas”? pats sev noprasīja Slava, iztukšoja kokospiena kausu un piecēlās. Iesim!

Mājā viņu sagaidīja Ļansana.

Kur Ivans? Grjaznovs pajautāja.

Ļana norādīja uz telefonu, pielika plaukstu pie auss un pamāja ar roku.

-Aizbrauca?

-Aizbrauc… lā. Auto.

Labi, brīdi klusējis, noteica Slava. Gribēdams piezvanīt Tureckim, viņš pacēla klausuli, atcerējās, ka nezina telefona numuru, un sāka meklēt kabatās viesnīcas kartīti. «

Viss bija dokumenti, nauda, sarunvalodas vārdnīca -, taču kartīti atrast neizdevās. Grjaznovs sāka domāt, vai maz viesnīcas kartīti paņēmis līdzi, varbūt tā palikusi numurā uz galda. Viņš atcerējās, ka bija piezvanījis Tureckis un pateicis, lai pošas. Viņš bija iegājis vannasistabā, nomazgājies, apģērbies, apāvis kurpes, pārbaudījis dokumentus, paņēmis atslēgas… Patiešām! Kartīte bija palikusi. Vjačeslavs lvanovičs atvēra sarunvalodas vārdnīcu. Ak kungs, cik viesnīcu! Un kā sauca paša viesnīcu? Nolādēts! Viesnīcas nosaukums bija izlidojis no prāta.

Mazāk jādzer, Slava noņurdēja sev zem deguna.

Viņš piezvanīja uz pirmo viesnīcu, kuras numurs iekrita acīs, un klausulē atskanēja maiga sievietes balsti-ņa. Vispirms sieviete uzdeva jautājumu ķīniešu valodā, bet, nesagaidījusi atbildi, pārgāja uz angļu: "Do you spe-ak english?" bet pēc tam uz vācu valodu: "Sprechen Sie Deutscfi?" Grjaznovs uzmanīgi nolika klausuli.

Klusu, klusu parādījās Ļansana, nesdama paplāti ar mazītiņām krūzēm.

Kafiju? Tēju? burvīgi smaidīdama, viņa piedāvāja.

Krūzītē bija tikai viens malks, kaķim tur nepietiktu, ko padzerties, toties tēja bija stipra, smaržoja stipri un uzbudinoši.

Tādu neesmu dzēris… Slava pasmaidīja. Laba tējiņa!

Smaidīdama tikpat valdzinoši, Ļansana pielēja krūzīti līdz malām.

Kā pie mums, apmierināts noteica Slava. Paldies!

Viņš nepaguva tēju izdzert. Galvā piepeši iesitās maigs, nepārvarams vilnis, istaba salīgojās un kaut kur aizpeldēja, nez no kurienes atausa sārta gaisma, ieskanējās brīnišķīga mūzika…

Ko tu izdarīji, Ļana?… nočukstēja Slava, nevarīgi noslīgdams krēslā.

… Slava atjēdzas guļamistabā vēlu vakarā. Neapģērbies viņš gulēja gultā, un, lai cik dīvaini, nekas nesāpēja nedz galva, nedz sirds, nedz kuņģis. Tieši otrādi, pašsajūta bija viegla, priecīga, it kā viņš būtu nometis desmit gadus.

Durvis atvērās, un uz sliekšņa smīnēdams parādījās Vaņa Burjats.

Es izpalīdzēju, viņš palielījās.

Cik pulkstenis? pajautāja Slava.

Divpadsmit.

Ko tādu es sarijos?

-Tu, direktora kungs, apriji veselu bagātību!

Tomēr?

Pats nezinu. Zālītes. Tibetas mūki taisa. Pudelīti par divdesmit tūkstošiem zaļo! Ar pilienu var nogāzt ziloni no kātiem, bet tu dzēri kā kamielis!

Klausies, mani taču meklē…

Un kā tu domāji? Brauksim uz tavu "Viktoriju".

-Tavi cilvēki strādā, ka tikai turies!

Ģērbies!

Viņi piebrauca pie viesnīcas vienos naktī. Burjats pieveda Vaņu pie restorāna durvīm.

Rau, tur jau šie kūko. Redzi?

Redzu.

Dzīvo vesels, Grjaznov!

-Varu iepazīstināt.

Ar tevi kā vecu draugu mazliet atslābinājos, Burjats atteica un nosmīkņāja. Sevišķi svarīgie nav manā garā. Pārlieku nopietni. Ej nu! Citādi šie gaida un pārdzīvo.

Slava Grjaznovs nemanāmi piegāja pie galdiņa, pie kura sēdēja Tureckis ar Sargačovu, un klusu ieklepojās.

Labvakar, kungi!

Tureckis pacēla acis, ilgi skatījās uz draugu, nolika uz galda naudaszīmi, klusējot piecēlās un devās uz durvīm. Sargačovs ar Grjaznovu sekoja.

Vai es esmu mazs bērns? Slava sūrojās Valerijam. Nu, mazliet palīksmojos, apskatīju pilsētu, izpeldējos jūrā. Nekur taču nepazudu!

Sargačovs tikai iesmējās. Pie viesnīcas stāvēja greznu limuzīnu rindas.

Saņa, par ko tu tā? Nu, esmu vainīgs. Atvaino! -Slava uzrunāja Turecki.

Kā gāztu! Tureckis atvēzējās.

Ja būs vieglāk, gāz! samiernieciski atteica Slava. •Kurp tad Valerijs aizgāja?

Pēc mašīnas, noburkšķēja Tureckis, jau priecādamies, ka redz draugu sveiku un veselu.

Slava sameklēja fotogrāfiju ar Vestu un Pavlovu.

Kur tu to dabūji?

-Grjaznovs velti laiku netērē. Kad izstāstīšu, nomirsi aiz smiekliem.

Slēp nost! ieraudzījis piebraucošo mašīnu, lika Tureckis.

Skaidrs, Saņa.

No rīta sēžot Slavas Grjaznova numurā un klausoties viņa stāstu, Tureckis tik tiešām smējās līdz asarām. Arī Slava centās stāstīt ar humoru, reizēm asumam kaut ko piedzejodams klāt. "Nikas, nikas, ludzu," viņš izdevīgā brīdī iepina ķīnieša Sjuja vārdus, redzot, ka tie izraisa īpašu Turecka jautrību.

-Viss? redzēdams, ka Slava sāk atkārtoties, pajautāja Aleksandrs. '*

Tā kā būtu viss.

Tātad Burjats nevēlējās iepazīties ar mani…

"Svarīgie" neesot viņa garā.

Monako, Sanmarīno, Marseļa… aplūkodams fotogrāfiju, noteica Tureckis. īstās vietas. Tavuprāt, cik viņi nokāsuši?

Daudz. Un cik vēl nokāsīs! Ož pēc miljoniem.

-Vai esmu teicis, ka Pavlovs ir FDD darbinieks?

Tu vispār esi man uzmaucis maisu galvā, dzēlīgi atcirta Slava.

Nav vēl pienācis laiks.

Kaut ko arī pats apjēdzu. Lai arī pavāja, tomēr galva uz pleciem man ir.

Neņem ļaunā, maigi sacīja Tureckis. Arī man ir vieni vienīgi minējumi, aizdomas un šaubas. Ko šodien esi ieplānojis?

Neko.

Lūdzu pie Dieva, liecies mierā ar savu izmeklēšanu!

-Vai tā ir pavēle?

|a gribi pavēle.

Tiks izdarīts! Slava pasmaidīja. Bet kādi ir tavi plāni?

Sargačovs vēlējās iepazīstināt ar kādu kungu, vārdā Džeks Kans.

-Amerikāni?

Daļēji krievs, daļēji ķīnietis. Starp citu, liela mēroga mafijas darbonis.

Tēju nedzer! īpaši, ja tai sūra smarža, ieteica Slava.

Kādēļ tevi ar to iedzirdīja?

Burjats teica tādēļ, lai nenonāku sliktā kompānijā.

Jautrs zellis tas Vaņa Burjats! Tureckis iesmējās.

Filozofs. Viņam ir sava teorija par Krievijas glābšanu. Pa ceļam uz viesnīcu mani apgaismoja.

Re nu, arī Vaņa glābējos ierakstījies… "Sit baltos, līdz kļūst sarkani, un sit sarkanos, līdz nobāl!" Kaut kas tādā garā?

Apmēram. Melnos līdz saknei, žīdus uz Izraēlu, komunistus lēģeros.

Zemnieki ar zemi, imperators likumīgais zaglis, -turpināja Tureckis.

Viss iespējams, Saņa, nopietni sacīja Slava. Par visu padomāts. Nepagūsi nopirsties, kad būs jau nozi-

• ņots.

Jā, atcerējās Tureckis. Pievērs uzmanību diviem afgāņiem, kurus piespēlējis Sargačovs. Atbildot uz drauga jautājošo skatienu, viņš piebilda: Bija saruna. Izliekas par nezinīti… Labi, es aizeju.

Lai tev veicas!

Izrādījās, ka Džeks Kans ir tieši tāds, kādu pēc neaizmirstamās sarunas ar Sargačovu pie Patriarha dīķiem Tureckis bija viņu iedomājies. Augumā garš, kalsnējs, gaišmatains, ar dzīvām, melnām acīm. Uzņēma viesus ar prieku, ar īsti krievisku vērienu, taču, atceroties tikšanos ar Bi kungu, Tureckis no stipriem dzērieniem atturējās, bet dzēra tikai spāņu vīnu, izbrīnot saimnieku. Tureckim radās iespaids, ka Džeks Kans patiesi mīl krievus, pārdzīvo stāvokli, kādā iekļuvusi valsts, un stingri tic, ka Krievija godam izies no briesmīgās vienaldzības guļas, ka beidzot atradīsies cilvēks, kurš izvedīs valsti uz labklājības un uzplaukuma ceļa. "Pareizticība, monarhija, tautiskums. Mātei Krievzemei vajadzīgs cars," ne reizi vien atkārtoja Kans.

Tureckis īpaši neinteresējās par monarhistu kustību, taču atcerējās, ka maijā, tronī kāpšanas dienā, paredzēts atklāt pieminekli Krievijas patvaldniekam Nikolajam Otrajam.

Lupata! Stulbais auns! Pļēgurs! iesaucās Kans.

Parakstīt atteikšanos?! Atdot valsti saplosīšanai?! Un tas ir cars?! Pāvels neparakstīja, aizgāja bojā, bet neparakstīja, un tā saglabāja monarhiju! Viņš bija ļaunākā stāvoklī nekā Nikolajs! Kas zina, kā ar viņu izrīkojās Pā-lens, Benigsens un nezin kādi Zubovi?!

Tureckis klausījās Kanu, ar rūgtumu domādams, ka šis cilvēks, kas pēc sava prāta tiešām mīlēja Krieviju, jebkurā brīdī var pārdot mini atombumbiņu, kura uzsprāgs Krievijā, nevis kur citur. Vēlāk saruna pievērsās Kana ciltskokam, un Tureckis uzzināja, ka viņa senči, pārkrievojušies vācieši, ieradušies no Vācijas jau Pētera Pirmā laikā, vecvecvectēvs no carienes Elizabetes saņēmis muižnieka titulu, bet ciltskoks no mātes puses ir tīri krievisks un tā sākums rodams senā muižnieku Matvejevu ģimenē. Kans parādīja dažas retas virspavēlnieka Kolčaka fotogrāfijas, viņa rakstisko rīkojumu oriģinālus, virspavēlnieka vietnieka, pazīstamā solidārista profesora Ginsa dienasgrāmatu. Vārdu sakot, tikšanās noritēja pavisam cienīgi, ievērojot pieklājības normas, taču saistībā ar izmeklēšanu Tureckis ieguva vienīgi tik daudz, ka savām acīm bija redzējis liela mēroga mafijas darboni.

Tureckis piezvanīja Bi kungam, kas uzaicināja uz tikšanos divatā, lau pēc maza brīža Sargačovs apstādināja automašīnu pie specdienesta ēkas. Redzot Turecka nelielo apmulsumu, Valerijs atvēra durvis un pasmaidīja.

Ej! Tulks tev nav vajadzīgs.

Sasveicinoties Tureckis paspieda roku Bi kungam un pirmām kārtām atdeva viņam mapi ar dokumentiem.

Ceru, ka izlasījāt uzmanīgi? pajautāja šefs.

-Vismaz centos.

Un ko jūs varat teikt?

Maskavā ir cilvēki, kuru kompetence šajos jautājumos ir lielāka, izvairīgi atbildēja Tureckis.

-Tādā gadījumā varat parādīt šos dokumentus Maskavā.

Esmu jums ļoti pateicīgs, Bi kungs, no sirds sacīja Tureckis.

Mēs darām kopīgu darbu, Turecka kungs. Esmu jau teicis un vēlreiz atkārtoju, ka Honkongas un Krievijas ■narkobiznesa saaugšana dara mums lielas raizes. Mēs domājam, ka Krievijā kādā specdienestu nodaļā notiek informācijas noplūde.

Un kas tā būtu par informācijas noplūdi?

Kas nāk no mums.

Tas ir nopietns pieņēmums.

Tas nav pieņēmums. Mēs esam par to pārliecināti.

Jūs turat aizdomās kādu konkrētu cilvēku?

Un jūs?

Tā mēs ne par ko nevienosimies.

Mēs taču centāmies! Šefs uzsita pa mapi.

Lieciet galdā savus trumpjus, un es izlikšu savus.

Konkrētas aizdomas krīt uz FDD pulkvedi Anatoliju Pavlovu.

Es varētu piekrist šim pieņēmumam, ja manā rīcībā būtu konkrēti pierādījumi.

Svarīgi jau tas, ka mūsu domas saskan, ar atvieglojumu noteica Bi kungs.

Jā, tas ir rūpīgi jāpārbauda, sacīja Tureckis.

Ja runājam par Pavlova kunga ārzemju turnejām, mums par tām ir zināms priekšstats, piemēram, zināms, ka viņš iepazinies ar Streļņikovas kundzi pirms vairākiem gadiem Londonā.

Streļņikovas kundze varēja iepazīties ar daudziem…

-Tomēr pēc šīs iepazīšanās sākās strauja Larisas Iva-

novnas politiskā karjera, ļums taisnība, cilvēki iepazīstas un šķiras, reizēm uz laiku, bet biežāk uz visiem laikiem. Maigi izsakoties, šajā gadījumā draudzība ar katru gadu kļuvusi ciešāka. Bi kungs atvēra aploksni, izņēma no tās fotogrāfijas un pasniedza Tureckim. Apskatieties!

Fotogrāfijas bija uzņemtas restorānā, kur smaidīdams sēdēja Vaņa Burjats, kā arī viesnīcas numurā, kur Pavlovs un Streļņikovas kundze atradās visai nepārprotamā situācijā.

Kaislīga sieviete. Tureckis noplātīja rokas. Ko citu lai saka?

Arī mēs domājam tāpat, tāpēc Streļņikovas kundzes seksuālajai dzīvei īpašu uzmanību nepievēršam.

-Taču tas ir kompromitējošs materiāls, turklāt ļoti nopietns.

Bi kungs sakārtoja fotogrāfijas, ielika aploksnē un piebīdīja aploksni sarunu biedram.

Maskavā attēli var noderēt cilvēkiem, kurus vairāk nekā jūs, Turecka kungs, interesē tādi kauna darbi. Lūdzu! Šefs aizsmēķēja un vairākas reizes ievilka dūmu.

Lai nebūtu jāatgriežas pie šā jautājuma, vēl pēdējais… Vienā no Šveices bankām uz Pavlova kunga vārda atvērts konts. Par desmit miljoniem dolāru. Bi kungs apklusa un paskatījās uz Turecki, lai redzētu, kādu iespaidu atstājis. Tā kā nekas īpašs viņa sejā neparādījās, piebilda vēl dažus vārdus: Bet Streļņikovas kundzes kontā ir seši miljoni amerikāņu dolāru.

Atļausiet? Tureckis pasniedzās pēc cigarešu paciņas. Domāju atmest, bet kur nu… Viņš piesmēķēja no šefa laikus aizdegtajām šķiltavām un ar patiku ieelpoja aromātiskos dūmus. Ziņas, protams, ir precīzas?

-Varat nešaubīties.

-Vai zināt, kur patlaban atrodas Pavlova kungs?

Savienotajās Valstīs. Bi kungs viltīgi samiedza acis. Nav arī saprotams, kas valsts drošības dienesta virsnieku saista ar parastu šuleru.

Kazino ir viņa darba joma, atcerējies Sargačova vārdus, atteica Tureckis.

Jā, protams, tūlīt piekrita Bi kungs. Vai mans uzaicinājums uz sarunu divatā jūs neizbrīnīja?

Ne sevišķi. Es patiešām centos lasīt dokumentus uzmanīgi, taču neatradu tajos ne rindiņas par Sargačo-va tikšanos ar Kana kungu un Ivanova kungu.

Kā jau zināt, mūsu darbā liela nozīme ir īpašiem apstākļiem.

|a saprotu pareizi, Honkongas specdienestiem tādi kā Kana kungs nav pa zobam? Tureckis tieši pajautāja.

Tādu kā Kana kungs nav. Viņš ir viens. Starp citu, kādu iespaidu viņš atstāja uz jums?

-Vislabāko.

Arī uz mani viņš atstāj vislabāko iespaidu. Šefs apmierināts pasmaidīja.

-Viņš atstātu vienkārši lielisku iespaidu, ja nebūtu zināms, ka viņš stāv ar narkotiku un ieroču tirdzniecību saistīto Honkongas struktūru priekšgalā.

Kas tur slikts, ja Kana kungs tirgojas ar ieročiem?

Jāzina, ar kādiem ieročiem.

Bi kungs ilgi un vērīgi ieskatījās sarunu biedram acīs, piecēlās, kūpinādams cigareti, un sāka staigāt pa kabinetu, līdz spēji apstājās.

Es, būdams paklausīgs ierēdnis, pakļaušos jebkurai likumīgai valdībai, kas nomainīs tagadējo. Tomēr nežēlošu spēkus, lai maiņa notiktu bez asinsizliešanas vai tā vismaz būtu neliela. Tāpēc mums vajadzīga jūsu specdienestu palīdzība.

Jāatzīstas, neredzu sakarību…

Mums patiešām nopietnas raizes dara Honkongas narkobiznesa dūžu neiedomājamais, nebijušais bagātības pieaugums. Skaidrā nauda nāk no Krievijas pa jūsu mafijas kanāliem. Tas nav naudas strautiņš vai upīte, tā ir varena plūsma! Legalizēts miljoniem dolāru, un liela šīs naudas daļa nogulsnējas mūsu mafijas darboņu kontos. Bet, ja ir nauda, būs arī ieroči. Jebkādi. Un vajadzīgajā brīdī tos liks lietā. Man nav vajadzīgi upuri, nav vajadzīga asinsizliešana… Vai sapratāt?

Jā, Bi kungs.

Jau pirmajā tikšanās reizē jutu, ka varu jums uzticēties. Lūdzu darīt zināmus manus vārdus cilvēkiem pašā augšā, bet tādiem, kuriem jūs uzticaties

Centīšos.

Priecājos, ka iepazināmies. Kad lidosiet projām?

Droši vien šonakt.

-Varat ziņot, ka Honkongas policija godam izpildījusi savu pienākumu: slepkava atrasts un atpazīts.

Nav šaubu, ka tas ir Czena kungs.

Protams, apstiprināja šefs.

-Czēnu atpazina Lansanas kundze?

Kas cits? Viņa ir aculieciniece, vienīgais tiešais liecinieks. Tiesa, atpazītais Czens nav dzīvs, bet līķis. Ar zināmām grūtībām, tomēr viņa to atpazina.

Ūdens, īpaši jūras ūdens, upura izskatu pārvērš tik neiedomājami…

Jūs esat ļoti attapīgs, Turecka kungs.

Mana profesija ir kriminālnoziegumi.

Vēl kas. Ar šodienu Lansanas kundzei pieder kotedža jūras krastā, jauks pludmales gabaliņš un krievu pirts… Bi kungs viltīgi pasmaidīja. Laimīgu lidojumu!

Uz redzēšanos!

Lidmašīna nolaidās Maskavā desmitos no rīta, bet vienpadsmitos Tureckis jau sēdēja Krievijas prokurora vietnieka Merkulova kabinetā. Kostja uzmanīgi noklausījās vismaz pusstundu garo izmeklētāja stāstījumu, ne reizi nepārtraucot, neuzdodot jautājumus un vienlaikus .pārlasot dokumentus no Bi mapes.

Savilksim kopā galus, viņš noteica, kad Tureckis apklusa. Sākumā pirmajā jautājumā. Slepkavība… Ko citu varēja gaidīt no kapitālistiem imperiālistiem? Roka roku mazgā. Tā lieta sadiegta baltiem diegiem. Kāds tur Czens? Nav jābūt Šerlokam Holmsam, lai saprastu, ka slepkavība ir Vaņas darbs. Uz viņa birkas daudz slepkavību. Viena vairāk vai mazāk, kāda tam nozīme… Iemesls? Varbūt nespēja sadalīt sievieti… Kā viņu sauca? Ļansana! Tu saki, ka jauks meitietis?

Es viņu neredzēju. Grjaznovs lielīja.

Bet varbūt arī nav Vaņa? Merkulovs mainīja domas. Kam viņam vadoņa līķis?

Arī es sākumā šaubījos, taču Sargačovs mani pārliecināja.

Ar ko?

Sak, Burjatam apnicis barot, ģērbt un aut Kuzmin-ska dienderus, no kuriem tik un tā labuma nav.

-Vai viņam ir pierādījumi, ka tieši Vaņa viņus ēdinājis un ģērbis? Nav. Vai Honkongā ko tamlīdzīgu manīji?

Manīju.

-Ko?

Prostitūtas uz katra soļa.

Tās nav grūti pamanīt, mierīgi atteica Merkulovs.

Vai Burjats Grjaznovam neko neizpļāpāja? Pēc pirts droši vien kādu graķīti ierāva.

Slava zina, ko dara. Paskat, ko sadabūjis! Tureckis norādīja uz Vesta fotogrāfiju.

Nesteidzies, gan tiksim arī līdz fotogrāfijām. Mums, Saša, galu galā būs jāsniedz ziņojums par Kuz-minska, ja tā var teikt, pēkšņo un traģisko nāvi.

Oficiālu ziņojumu sniegs arī bez mums, bet man nodotās Ši kunga izmeklēšanas materiālu kopijas ir tev acu priekšā.

Mēs gan neesam pārliecināti…

Kam vajadzīgas tavas šaubas, Kostja? Tur augšā nevar vien nopriecāties, ka beidzot tikuši vaļā no galvassāpēm! Varbūt arī viņi pielikuši roku? Kā lai es to zinu!

Re! Merkulovs pacēla pirkstu, sameklēja starp papīriem aģenta ziņojumu un izlasīja:"… Uz tikšanos bija ieradies arī Anatolijs Pavlova kungs, izdevniecības "Progress” redaktors.”

Varēji sākt no lielākiem augstumiem. Būs vēl interesantāk.

Nelien pirmais velnam pa ķērienam, noburkšķēja Merkulovs. Tavuprāt, mums šajā lietā nav jājaucas?

Ja izdotos piežmiegt Strazdu un Krauķi…

Na&lt;/ nekā, ko celt priekšā, bet ar bubuli šos neno-baidīsi. Labi, ja jau sadzīves gadījums, tad sadzīves. Gods un slava Honkongas policijai! Pareizi teici, ka visi būs apmierināti. Tomēr mēs abi šo lietu nenorakstīsim… Pārejam pie nākamā jautājuma. Klausies, ko ziņo Honkongas aģents: "Restorānā "Viktorija" Ivanova kungs satikās ar kustības "Progresīvās sievietes" līderi L. Streļņikovas kundzi.” Atkārto vēlreiz, ko šajā sakarībā sacīja Sargačovs.

Tā teikt, kopā ar Pavlovu iegāja restorānā, bet tur priekšā -Vaņa!

Sargačovs met pulkvedim sprunguļus ceļā… Kāpēc?

Manas domas nodarbina tas pats… Met sprunguļus ceļā un ne pirmo reizi. Tureckis pamāja uz Vesta fotogrāfiju. Tāpat dara ar bērnības draugu un pie reizes arī ar Pavlovu. Es viņam ar varu neliku runāt.

Patīk ar svešām rokām karstas ogles raust?

Saraust sarausīs, tikai izšķūrēt tās vajadzēs mums!

* Pamēģini tikt klāt!

Sargačovs patlaban premjerministra vietniecei ir pirmais cilvēks, pārcilājot pikantās fotogrāfijas, noteica Merkulovs.

Kādā ziņā?

Arī šajā, nometot fotogrāfijas, atbildēja prokurora vietnieks. Varbūt ne tikai šajā!

Sargačovs mīl Larisu Ivanovnu. Jau sen, kopš bērnības.

Jo vairāk tāpēc, ka mīl, noslēpumaini noteica Merkulovs. Bet kas tā par aploksni? Turklāt neatvērta.

Atnesa pirms izlidošanas. Kopā ar Bi kunga vēlējumu nodot augsta ranga cilvēkam, kam uzticos. Neviena tuvāka par tevi, Kostja, man nav.

Merkulovs atvēra aploksni, izņēma papīrus un pārskrēja tiem ar acīm.

FDD ziņojumu kopijas, viņš sacīja, sniegdams papīrus Tureckim. Tie ir dokumenti! Ar tādiem var pastrādāt… Kas mums ir zināms, Saša? Merkulovs paņēma tīra papīra lapu un vidū ievilka apli, kurā ierakstīja premjerministra vietnieces vārdu. Mums zināms, lūk, kas. Te, vidū, ir Larisa Streļņikova… Uzzīmēsim bultiņu. Šeit, teiksim, ir redaktors Pavlovs, blakus kāršu spēlmanis Roberts Vests. Blakus tāpēc, ka darbiņus ārzemju kazino dara divatā… Te noliksim Valeriju Sargačovu. Visi viņi ir mūsu godājamās premjerministra vietnieces draugi un paziņas… Interesanta kompānija. Pieņemsim, ka Bi kunga atsūtītā informācijas noplūde nāk no nodaļas, kurā strādā Pavlovs…

Bi kungs ir pārliecināts, ka tas ir Pavlova darbs, -ieminējās Tureckis.

Pieņemsim, atkārtoja Merkulovs. Pavlova šefs ir liels vīrs, ģenerālleitnants. Pavlovam jākalpo un jākalpo… Kas iznāk? Ģenerālleitnants Samsonovs atrodas kaut kāda Pavlova rokās? Neticami. K nodaļas vadītājs un… Merkulovs atmeta ar roku. Atkrīt.

Informācija sūtīta uz struktūrām, kas nodarbojas ar narkotikām, atgādināja Tureckis.

Kā ar šīm struktūrām saistīts Pavlovs?

-Varbūt tādā pašā veidā kā ar Robertu Vestu.

Par kāršu spēlētāju it kā būtu skaidrība. Viņu slauca baņķieri, tagad slauks FDD… Sargačovs…

Daudz nopietnāka problēma ir miljoni Šveices banku kontos.

-Vai kādu dokumentu par tiem atvedi? Neesi atvedis. Bez tiem viss ir tukšas runas. Mēles trīšana! Tukši vārdi! Tauta, piemēram, runā, ka mūsu premjerministram konti ir visās malās. Ne miljoni, bet miljardi! Kali-fornijā divas vasarnīcas, kas it kā noformētas uz dziedātājas Zikinas vārda. Daudz ko var sarunāt!… Sargačovs. )a jau atšuvis no premjerministra vietnieces tādu vilku kā Pavlovs, cilvēks ar raksturu. Ciets rieksts.

Un tomēr mums vajadzētu iepazīties ar detaļām.

Redzi, kas jāizdara! Merkulovs uzsita ar plaukstu pa galdu. Pirmkārt jāpārbauda grāmatvedība. Vēlreiz ļoti rūpīgi jāpārbauda jaukās kustības "Progresīvās sievietes" dokumenti. No kurienes tai uzradusies nauda? Kā rokās patlaban atrodas viss nekustamais īpašums, zemes gabali un ēkas Maskavā? Cik samaksāts par katru ēku un zemes gabalu? Cik naudas bijis pavisam? Kam uzdosi nodarboties ar pārbaudi?

Ļiļai Fedotovai. Viņa ir lietas kursā.

ļāveic pastāvīga pulkveža Pavlova operatīvā novērošana…

Novērošanu uzticēsim Grjaznovam. Ja to uzticēs milicijai vai drošībniekiem, rezultātu nebūs. Tie ziņojumus sūtīs Pavlovam vai viņa šefam Samsonovam, nevis mums, -Tureckis pavēstīja. Pamanījis priekšniecības sejā skeptisku smīnu, viņš piebilda: Neko tamlīdzīgu nedomā! Grjaznovs kā bijis, tā palicis pēdu dzinējs un mūsējais.

-Vēl treškārt. Pulkvedis Sargačovs.

Sargačovu ņemu savā ziņā, brīdi padomājis, sacīja Tureckis.

Zvani uz mājām! Konstantīns viņam uzsmaidīja, bīdīdams tuvāk telefonu.

Sveika, Irina! Tureckis priecīgi teica klausulē. -Tas atkal es, Aleksandrs! Labi jau labi, nesūksties! Jau braucu!

3

Galvaspilsētas kriminālā pasaule, komercbanku direktori, veikalu, tirgu, paviljonu saimnieki, čečenu, azerbaidžāņu, gruzīnu, asīriešu grupējumu vecajie jau vairākas dienas dzīvoja kā uz adatām: Maskavā bija ieradies Vaņa Burjats. Ieradies gan viņš bija, tikai neviens viņa ierašanos nejuta. Parasti pēc Burjata ierašanās kādā Krievijas pilsētā izcēlās satraukums, cita citai sekoja attiecību noskaidrošana, parādījās godājamu cilvēku un pat krusttēvu līķi. Vaņa ieviesa kārtību savā iestādē ar dzelžainu roku. Šoreiz nebija nedz automāta kārtu, nedz pistoles šāvienu, nemaz nerunājot par sprādzieniem. Viss klusu un mierīgi kā kapā. "Tas nav uz labu, vai, vai, nav uz labu! Vaņa kaut ko perina," čukstus sprieda kriminālisti, firmu īpašnieki, viņu vietnieki un palīgi.

Vaņa patiešām bija iecerējis lielus darbus.

Viņš apmetās Piemaskavas sādžā pie laroslavļas šosejas. Sādžai bija neparasts nosaukums -Tišina, un tā atradās pie upes, kurā dzīvoja pat šodien tik reti sastopamie vēži. Sādža Vaņam iepatikās nosaukuma dēļ, viņš iebrauca tajā, apstaigāja, noskatīja pašu lielāko māju, tiesa, tā bija sašķiebusies, ar sūnām apaugušu jumtu, ieraudzīja veco pirti, iepazinās ar vecenīti saimnieci un uz līdzenas vietas piedāvāja apmaiņai dzīvokli Maskavā vai jaunu māju jebkurā vietā, kaut vai tepat Tišinā, nepaies ne mēnesis, un veča varēs ievākties mūra namā.

|a tu patiešām nejoko, pērc nost manu namu. Dārgi neprasu, veča ņipri atbildēja. Bet man ir dēli. Divi.

Dzer?

Lai Dievs stāv klāt!

Izārstēsim, Vaņa strikti paziņoja.

Vaņa'samaksāja vecenītei desmitreiz vairāk par prasīto, stingri aprunājās ar dēliem, un abi patiešām atmeta dzeršanu. Patlaban abi bija godājami Sergijevposa-das iedzīvotāji, tirgojās paviljonā un dzīvoja katrs savā mājā. Vecenīte nespēja vien nopriecāties. Viņas māju iztaisnoja, uzlika uz pamatiem, taču iekšpusē Vaņa neko nemainīja, viss palika pa vecam: liela krievu krāsns, plašas istabas, koka soli gar sienām. Māja Tišinā viņam atgādināja dzimto Sibīrijas māju.

Burjats jau sen bija nodomājis ieviest savā impērijā kārtību, un to, ka Ivanova kunga milzīgā saimniecība savā ziņā patiešām atgādina impēriju, neapšaubīja arī varas iestādes. Pietiek, ja min, ka ienākumi, kādus gada laikā ienesa rekets, tirdzniecība, narkobizness, prostitūcija, "nodokļi", ar kuriem bija apliktas vairākas komercbankas un uzņēmumi, bija rēķināmi desmitos triljonos rubļu. Teikt, ka Burjats pilnībā kontrolē visus grupējumus, nebūtu pareizi, jo katra grupējuma, lai cik tas nenozīmīgs, krusttēvs savā teritorijā jutās pilntiesīgs saimnieks. Nauda kopējā kasē ienāca pastāvīgi, taču Burjatam bija lielas un pamatotas aizdomas, ka tā neatbilst procentiem, par kādiem pastāvēja vienošanās. Ja bija impērija, bija jābūt arī imperatoram. Burjats uzskatīja, ka viņa galvenais uzdevums ir apvienot un pakļaut savai kontrolei visus grupējumus, naudas plūsmu, ielikt svarīgākajos posteņos savus cilvēkus un radīt dzelžainu sistēmu, kas aptver visu Krieviju. Bez šādas sistēmas impērija ar laiku varēja izjukt kā kāršu namiņš. Jau bija izdots prezidenta dekrēts par cīņu ar organizēto noziedzību, gaisā virmoja sviluma smaka. Starp citu, prezidenta dekrētu bija daudz, bet labuma no tiem maz. Pēterpilī, lielākajā ievērojamo autoritāšu saietā, Vaņa bija mēģinājis attīstīt savu domu, taču pret viņu bija nostājušies tādi vecajie kā Veņa Pauris, Šamanis, Krusts, kur nu visus saskaitīt.

Laikam jau, Vaņa, tu tēmē uz Kremli, uz Sarkano zāli, tikai saki, ko mēs tur esam pazaudējuši? Lai Jeļcins pa tepiķiem pastaigājas, viņš iemanījies, dod Dievs viņam veselību! Zagļi no laika gala dzīvojuši savos mitekļos, teic, ar ko tie sliktāki par Kremļa zālēm? Atkal būs asiņu jūra, bet, kurš gūs virsroku, tas vēl zvaigznēs rakstīts. -Arī jaunie, izglītotie vēra muti vaļā. )ums nav taisnība, lvanova kungs. Mēs esam ar mieru apvienoties, mēs pat neiebilstam, ka apvienotājs varētu būt jūs, taču kategoriski iebilstam pret vardarbību.

Velti Vaņa centās pierādīt, ka tik ilgi, kamēr pie dziesmas tiek turēti visdažādākā lieluma činavnieki, kamēr pie varas ir savi cilvēki, kamēr ģenerāļi stūķē sev pilnas kabatas un būvē pilis, kamēr nav atņemti ieroči un sākusies grupveida apšaušana, visīstākais laiks demonstrēt, kas ir saimnieks.

Ek, brālīši, gan atcerēsieties manus vārdus, taču būs par vēlu, noguris no pierunāšanas, galu galā pateica Vaņa. )a kruķi mūs nenožmiegs, mēs paši nobendēsim cits citu.

To tu pareizi pateici, atdzīvojās vecie. Trāpīji naglai uz galvas! |o dažu labu pārņēmusi alkatība, un ikviens grib būt varen dižens. Šajā ziņā tev taisnība, Vaņa, par simts procentiem. Tāpēc vieno, komandē, rīkojies.

Pie tā arī palika. Taču pēc aizbraukšanas no jauna bija laisti darbā šaujamie. Vaņa nolēma iet citu ceļu. Līdz šim viņš savās rokās bija turējis tirdzniecību ar tabaku un alkoholu, daļēji arī reketu, bet tagad nolēma izvērsties narkobiznesā, kas solīja traku naudu. Viņš koncentrēja uzmanību uz heroīnu, Krievijā pagaidām maz izplatītu narkotiku, kas, pēc Burjata domām, noteikti iekaros Krievijas tirgu tāpat, kā bija to iekarojis Amerikā un Eiropā. Afgāņu un pakistāņu heroīns Vaņam nepatika, jo bija netīrs; spilgti baltā Latīņamerikas produkcija būtu īsti laba, taču tās pārvadāšana bija dārga. Palika izskata ziņā kvalitatīvākais Āzijas Kambodžas, Laosas

heroīns. Honkongā pavadīto mēnešu laikā Vaņa bija nokārtojis ar narkotiku iegādi un to ievešanu Krievijā saistītos jautājumus. Tagad, kad slepenās noliktavas Vo-roņežā bija pilnas, viņš nolēma rīkoties.

Kādu vakaru Tišinā iebrauca trīs ārzemju mašīnas un apstājās pie Burjata veclaicīgās mājas. No divām mašīnām, pirmās un pēdējās, izlēca muskuļaini zēni un acīgi apskatījās visapkārt. No vidējās nesteidzīgi ar cieņu izkāpa Antons Majevskis un Mihails Sergejevs, noziedzīgajās aprindās pazīstams ar iesauku Maikls. Abi bija likumīgie zagļi, taču, ja kāds pie viņu aprindām nepiederīgs abus pēc pēdējās modes ģērbtos kungus tā nosauktu, viņi briesmīgi apvainotos.

Antons ar pilnām tiesībām bija vairāku Krievijas banku juriskonsults, jo bija ieguvis augstāko juridisko izglītību (varēja jautāt, kādā veidā, bet, ka viņš to ieguvis, nevarēja apšaubīt), izcilnieka sarkanais diploms to daiļrunīgi apliecināja.

Maikls skaitījās speciālists ekonomikas jomā un bija beidzis Pļehanova institūtu, tāpat ar izcilību. Ar Maiklu nebija vienkārši, jo atšķirībā no Antona, kas bija izcietis divus termiņus, viņš bija nolauzis četrus. Acīmredzot lēģeros laiku uz nārām vadīja gan tieslietu, gan ekonomikas profesori, ļāpiebilst, ka abi lieliski orientējās savā jomā, pārsteigdami īstus profesionāļus, ar kuriem savā darbības jomā iznāca tikties. Antons, piemēram, zināja kriminālkodeksu no galvas, arī civilkodeksu zināja, bet Maikls, kam bija atklājušās neparastas spējas uz svešvalodām, pieveica akadēmiķus ekonomistus, citēdams veselas lappuses ne tikai no Kanta un Feierbaha darbiem oriģinālvalodā, bet arī no moderno ekonomistu darbiem. Cietuma draugi Antons un Maikls Vaņam bija neaizvietojami.

Mājas durvis bija platas, taču zemas. Gari noaugušie džentlmeņi, reizē kāpjot pāri slieksnim, nepareizi noteica durvju augstumu, tāpēc atsitās ar pieri pret priedes koka augšējo stenderi. Māju pieskandināja "izsmalcinātas" kriminālistu lamas. Vaņa, jau papletis apskāvienam rokas, redzot to, kas noticis, sāka smieties. Likumīgajiem zagļiem uz pieres lēnām uzpampa sarkani puni. Mājā zibenīgi iemetās Antona un Maikla miesassargi, taču Burjata skatiens viņus tūlīt padzina.

Pieliekties vajag, pamācošā tonī aizrādīja Vaņa.

Vai zināt, kāpēc vecajās mājās durvis ir zemas?

Abi kungi piegāja pie liela, blāva spoguļa.

Nav nemaz tik traki, bilda Maikls. Var iztikt.

Vai tu maz pazīsti savu purnu? iebilda Antons.

Tavuprāt, tas ir spogulis?

Tāpēc, pamācošajā tonī turpināja Vaņa, lai viesi, ienākot mājā, paklanītos saimniekam. Gribi vai ne, bet galviņa jāpieliec!

Lai saglabātu siltumu! Gudrinieks atradies! iesaucās viszinis Maikls.

-Arī taisnība, piekrita Burjats, noskatīja draugus un atkal iesmējās. Bijusi kapara pieckapeika, pirmais līdzeklis… Viņš pārlaida skatienu sienām, pamanīja lielus vara krustus un piemiedza ar aci. Tūlīt sadakterē-šu. Noņēmis no sienas krustus, viņš padeva tos viesiem. Lieciet klāt!

Neesmu kristīts, ietiepās Antons.

Dieva tā Kunga priekšā visi ir vienādi. Liec klāt! Lūdzu!

Viņi apsēdās pie galda, uz kura atradās ar gurķiem, tomātiem un zaļumiem apkrauts uz oglēm cepts vesels aunelis, litrīga degvīna pudele, koka bļoda ar biezās rikās sagrieztu rudzu maizi. Pie izsmalcinātiem ēdieniem pieradušais Maikls saviebās. Piespieduši krustus pie pieres, viesi sasēdās apkārt galdam.

Kā lai to ēd? drūmi noņurdēja Antons.

Būs jāizpalīdz… Vaņa pavīpsnāja, griezdams viesiem lielus kūpošas gaļas gabalus un likdams uz šķīvja.

Kad bija iedzerts par godu veiksmīgajai atbraukšanai, viesi ķērās pie jēra.

Ivan, vai tiešām pats gatavoji? Antons brīnījās.

Mutē kūst…

Kas cits? Burjats pietvīka.

Pēc nerakstītajiem zagļu likumiem tādi vīri kā Vaņa nedrīkstēja strādāt ar rokām. Arī Burjats labāk būtu bijis ar mieru mirt nekā ņemt rokās lāpstu. Tomēr Vaņam bija kāda vājība viņam patika viesus pacienāt ar paša gatavotu ēdienu. Visi to zināja, taču neko neteica, bet ar laiku pat pierada, daži, kā patlaban Antons, "brīnījās", jo saprata, kādu vīraku iekūpina Burjata dvēselē.

-Vai redzējies! Patiešām kūst! Maikls pievienojās biedram. Itālijā ar tādu necienāja!

Pie kā, pie Zolotarika? painteresējās Vaņa.

Pie viņa.

Kāda ir viņa pils?

Ko tur runāt?! Maikls citu neko nespēja pateikt.

Liekas, sliktāka par tavu nameli tā pils nav, pa-drūmi sacīja Antons. Divdesmit pieci miljoni zaļo nav nieka nauda.

Lai arī kādi asie zēni ir sicīlieši, šie sākumā nenoticēja. Kad viņš ievācās, tikai rokas noplātīja. Sak, bezbailīgs vīrs tas Zolotarevs!

Pieraksti šos divdesmit piecus miljonus uz viņa birkas. Termiņš viens mēnesis.

Vai nav par skarbu, Ivan?…

-Tieši reizē.

Noplok gan, pataustījis punu pierē, pavēstīja Antons.

Turi vien! Pēc pusstundas būsi kā gurķītis. Aplūkojis draugus, vienu un otru, Burjata skatiens aizkavējās pie Maikla. Sāc, Miša!

Maikls pastiepa roku pēc pudeles, taču Burjats viņu apstādināja.

Dzersim, kad būsim parunājuši un nopērušies pirtī.

Vēlies vispārēju vai detalizētu pārskatu? ņemot no diplomāta papīrus, pajautāja Maikls.

Sākumā vispārējos vilcienos, pēc tam sīkāk.

Kamēr tu ampelējies pa Honkongu, činavnieki nesnauda. Vārdu sakot, viņi visā valstī veido saimniecisku klanu tīklu. Kad tu reiz teici, ka "baltās apkaklītes" ar laiku mūs aprīs, tev bija taisnība. Viņi jau mūs ierijuši.

Maksā?

Cits maksā, cits žmiedzas.

īsāk!

Ņemsim par piemēru Murmanskas un Arhangeļ-skas zvejnieciņus. Vispieticīgākie aprēķini liecina, ka viņi ieņēmuši apmēram septiņus miljonus zaļo. Mums parādīja pigu.

Kur* skatījās Vasja Vērsis?

Vai tad tu neesi dzirdējis, Ivan? pēc maza klusuma brīža pajautāja Maikls. Lai viņam vieglas smiltis…

-Kas?

Tiec nu gudrs. Murmanskā uzradies viens no jaunajiem. Daudz neskatās, bet noliek visus pēc kārtas. Aprunājāmies. Zvēr pie visiem svētajiem, ka tas nav viņa darbs. Parunājām un atlaidām.

Nesapratu.

-Visi grib dzīvot, Vaņa.

-Turpini!

Ierijuši, atkārtoja Maikls, un palēnām griež mums pliku paka|u. Kāpēc? Tāpēc, ka atraduši citus. Saradies milzum daudz virsnieciņu, kas visi bez darba. Šaut viņiem iemācīts-un ne jau slikti. "Baltajām apkaklītēm" nekas cits nav vajadzīgs. Pret virsniekiem mēs nenoturēsimies. Viņi ir izsalkuši un nikni. Paskaties uz mūsējiem nobarojušies apaļi, acis ar taukiem aizaugušas, •lādu neuzskata par mašīnu, dod mersi!

Kāpēc tad jūs virsniekus nepievācāt? Zaļo kļuva

žēl?

Viņi taču ir idejiskie, Vaņa! Nodevuši zvērestu. Nekādi neapjēdz, ka strādā nevis valstij, lai cik tā štruntī-ga, bet pilda ierēdņu kabatas. Teiksim, vai tu vari piesūkties naftas urbumam? Nevari. Bet ierēdņi var. Nosaukšu skaitļus. Maikls ieskatījās papīros. Kā ir ar naftu? Krievija gadā par eksportēto naftu saņem divpadsmit ar pusi miljardus dolāru. Fakti liecina ko citu. Nafta tiek izvesta par piecpadsmit miljardiem. Kur paliek divarpus miljardi? Vai arī zelts. Pēc oficiālajiem datiem, ieguve samazinājusies par četrpadsmit tonnām. Bet es varu likt galvu ķīlā, ka ieguve nevis samazinājusies, bet par pusotras, divām tonnām palielinājusies. No jauna rodas jautājums kam šis zelts tiek? "Baltajām apkaklītēm". Kāpēc lai Zolotarikam nepiederētu divdesmit piecus miljonus vērta pils?

Par Zolotariku jau esam vienojušies.

Varbūt kaut ko neesi sapratis, Vaņa?… iesāka Maikls, taču Burjats paskatījās tā, ka viņš tūlīt apklusa.

Vai ir vēl kāda priecīga ziņa?

-Viss kārtībā, Vaņa. Ir jautājums… Kad jāsāk nodarboties ar Zolotariku?

Rīt. Aizsūti cilvēkus uz kantori. Un bez liekiem vārdiem! Termiņš viena nedēļa.

Tu teici, ka mēnesis.

Pārdomāju. Ja tev vēl kas sakāms, saki.

Ir daudz kas, bet tie ir visādi sīkumi. Pats tikšu galā.

Nu re, cik iabi! Burjats pasmaidīja, pieversda-mies Antonam.

Man it kā viss būtu kārtībā. Pasūtījumu daudz, visi banku jomā.

Kopējā summa?

-Sešpadsmit miljoni.

Cik pavisam?

Četri lieli.

Bet sīkie?

-Astoņi vai deviņi. Varu precizēt.

Sīkie ietilpst kopējā summā?

Protams.

-Vai visas ir Maskavas bankas?

Maskavas ir divas. Tula, Tvēra, divas Rostovā, trīs Pēterpilī…

Nesasprindzinies, redzot, ka Antons iegrimst domās, teica Burjats. Jāizrāda cieņa baņķieru kungiem. Neatgādināšu saietu Pēterpilī, pateikšu tikai, kas, manuprāt, notiek. Zelta laiki beigušies. Paldies jums, bra-čiņi, ka no visiem čomiem tikai jūs divi iestājāties par mani. Jums jau zināms, ka neesmu aizmirsis jūsu labos vārdus…

Beidz raudināt! Maikls neizturēja. Tūlīt man asaras sāks plūst ar straumi!

Patiešām, Ivan, ko tas nozīmē? Kas tās par atvadu runām? Runā par lietu!

Gan pagūšu. Tu pareizi izsakies, Mihail. Nepaies ne gads, un zaļā dzīve beigsies, no Čečenijas jēgā nejēgā te sagāzīsies ofiņi un zaldātiņi, turklāt paši no avīzēm zināt, kādu rīkojumu devis visas tautas ievēlētais, ka mūsu slavenajai armijai jākļūst profesionālai. Padomā pats, ko darīs karotāji, kuri prot vienīgi karot. Bet es

jums saku, ka pienāks kārta ari "apkaklītēm". Ilgi nebūs jāgaida. Vienmēr esmu teicis, ka nauda ir tam, kam va-‘ ra. Pie stūres ir činavnieki, viņi tāpat pērk pilis. Mēs nebūsim pie stūres. Atkārtoju pēdējo reizi tie laiki beigušies. Tomēr mēs dzīvosim un nedzīvosim slikti. Pagaidām, protams, kamēr atkrīt šis tas no "apkaklītēm", kuras nav paguvušas iegādāties oficieriņus, lai tā turpinās. Bankas turēsim līdz pēdējam. Bet karot ar profesionāļiem nav jēgas, nekas labs nav gaidāms. Kā Popo-va-Gorodecka kungs kazino uzņēma mūsu cilvēkus? -Burjats jautāja Antonam.

Mierīgi.

Cik liela nauda?

Sīks strautiņš, taču pastāvīgs.

Mums ir tikai viens kazino, precizēja Burjats.

Cik to galvaspilsētā ir?

-Vairāk nekā septiņdesmit.

Oficiālie?

Kādi trīsdesmit nereģistrētie.

Simts Maskavā vien! Paskaiti, cik sanāk pa visu Krieviju. Tātad, bračiņi, jāpanāk, ka visi kazino, spēļu nami kopā ar maukām, direktoriem, oficiantiem, bārmeņiem un citiem dienderiem pieder mums.

Klīst valodas, ka Aļikam Popam bijusi tikšanās ar Tofiku, sacīja Maikls.

Par to jau es runāju. Vai parēķināji, Miša, cik izmaksāja Honkonga?

Labāk nejautā… Uzskati, ka tukša kase. Arī tur, uz augšu, nosūtījām.

-Vai norēķinājāties pilnībā?

Kā bija pavēlēts…

Čečeni neuzpeldēs? Tas pats ļakubs un Beks? Azerbaidžāņi un čečeni viena slaka!

Tas ir iespējams, Antons pacēla balsi. Viena ticība. Austrumi ir smalka padarīšana.

Neuzpeldēs. Šiem savu rūpju pāri galvai. Bet, ja vajadzēs, atgādināsim. Gan Pēterpili, gan Viborgu… Te uzradies viens vīrs ar veiklām rokām, noliekot draugu priekšā Vesta fotogrāfijas, Burjats turpināja. Vai labi nosmeļ?

Pats redzēju! Antons piesita sev pie krūtīm.

Redzēji… Burjats neticēja. Nevis redzēji, bet spēlēji! Tā arī saki.

Apsēdos pie galda, Antons atzinās.

Un tevi izģērba pliku?

Kaut ko tādu, bračiņi, grūti iedomāties… Tas vīrs nav no šīs pasaules. Varu teikt tikai to, ka Aļiks Pops ar viņu labi iedzīvojies.

-Vai staigā kopā ar drošībniekiem?

-Ar Aiņiem. Nekur nedēsies.

Monako vien divus miljonus nokāsis, iestarpināja Maikls.

Klāt ir?

Ieradies. Kopā ar šo sprukstu. Maikls piegrūda pirkstu Pavlovam uz fotogrāfijas. Mūsējie pamīņājās, bet kur nu… Apsardze cilvēku divdesmit. Mašīnās iekšā un vējš vien nosvilpa!

Neticu, ka mūsējie nepavadīja, Burjats izteica šaubas.

Pavadīja. Viņi šviuks! uz Rubļevku! Mūsējos nobremzēja jau pirmais postenis.

Gards kumosiņš, tikai nav domāts mums… Antons nopūtās.

Burjats apveltīja viņu ar izteiksmīgu skatienu, taču neko neiebilda.

Nu jau ir diezgan turēts! Viņš pasmaidīja, pamājis uz krustiem. Redziet nu, kā ar roku atņēma! Uzlieciet pūderi un ejiet kaut pie prezidenta uz pieņemšanu! -Smaids no viņa sejas nozuda. Atgādinu, Miša. Tev jātiek galā ar Zolotariku. Termiņš nedēja. Tu, Anton, nodarbosies ar bankām, par pārējo gādāšu es.

Nekad vēl Burjats nebija zvanījis Pavlovam un tonī, kas nepieļauj iebildumus, pieprasījis steidzamu tikšanos. Pirms gada vai pusotra Pavlovs būtu vienkārši nolicis klausuli, taču tagad bija ar mieru, jo labi saprata, ka abi ar vienu valgu saistīti. Viņi satikās nelielā Prečis-tenkas restorānā.

-Apsveicu, Anatolij Sergejevič! Burjats tūlīt ķērās vērsim pie ragiem.

Ar ko?

Ar ārzemju turneju. Varbūt tas nebijāt jūs, kas kopā ar labi pazīstamo Robertu Vestu peldējās Vidusjūras dzidrajos ūdeņos?

Paldieš, vēsi attrauca Pavlovs.

ļums veicās lieliski, īpaši Eiropā. Sākumā arī štatos. Kamēr nenokļuvāt tādā'lielā pilsētā kā Filadelfija…

Filadelfija patiešām ir liela un bagāta pilsēta. -Anatolijs pasmaidīja.

Kāpēc tad jūs tik veikli no šīs pilsētas aizlaidāties?

Kas jums teica, ka mēs aizlaidāmies? Bija izstrādāts plāns, un mēs to stingri ievērojām.

ļādomā, ka jūsu plāns paredzēja arī neiegriezties viesnīcā, kurā palika jūsu čemodāniņi.

Padodos! Pavlovs iesmējās. Ko vēlies?

-Tu gribēji jautāt, ko gribu dabūt? Neraizējies, Roberts Vests tas nav, arī pāriedams uz "tu", Burjats atbildēja.

Pat ja tu ļoti vēlētos, nekas no tā neiznāktu, joprojām smaidīdams, sacīja Anatolijs.

Tavs Vests varēja nozust arī Filadelfijā.

-Varbūt gribi teikt, ka štatos mūs pavadīja tavi zēni?

-Tieši to gribu teikt.

Nopietni, Ivan? Pavlovs kļuva domīgs.

Varbūt tu iedomājies, ka tev uz astes uzsēdušies CIP vai FIB vīri?

Biju par to pārliecināts. Pats zini, ar šiem ļaudīm jābūt stipri uzmanīgam.

Anatolij Sergejevič, tu slikti pārzini izklaides vietas citās zemēs. Kāda daļa CIP vai FIB par kāršu spēlmaņiem? Atšķirībā no mūsu iestādēm viņi nodarbojas tikai ar savu tiešo darbu.

Mājienu sapratu. Tomēr nepārcenties, Vaņa!

Runāsim konkrēti. Man vajadzīgs, lai tavi drošībnieki nesāktu drāzt manus cilvēkus tev tik mīļajās izpriecu vietās, tiklīdz sākšu darboties.

Kad tas notiks?

Drīz.

-Tātad pienācis laiks?

Tu daudz ko zini, Anatolij Sergejevič, taču ne visu.

Man viss nemaz nav jāzina. Bet, ja tu runā par Vo-roņežu, par to zināms gan Ogareva ielā, gan Petrovkā.

Voroņeža nav maza pilsēta… Burjats pavīpsnāja.

la Petrovkā domā, ka prece guļ angāros, viņi dziļi maldās… Ko teiksi?

Pakalpojums pret pakalpojumu.

Klausos uzmanīgi.

Tu teici, ka Vests Filadelfijā varēja nozust. Viņš var nozust arī šeit, Krievijā.

Jūs kaut ko nesadalījāt?

Par ko tu runā?

Manuprāt, es izteicos diezgan skaidri.

Pipars tev uz mēles! sapīcis iesaucās Pavlovs. -Tāda doma man nenāca ne prātā.

-Tādā gadījumā izsakies skaidrāk.

Vārdu sakot, Vestam ir nevis galva, bet smadzeņu dators. Taču visus kāršu izlikumus, vairāk nekā simt tūkstošus, viņš ievadījis īstā datorā. Tas man ir vajadzīgs.

Katram gadījumam.

|ā, katram gadījumam.

Saki, kur dators meklējams, un es to pievākšu.

Ja es zinātu! Droši vien kaut kur mājās.

Kādās mājās? Dzīvoklī, vasarnīcā, varbūt valdības savrupnamā?

Valdības savrupnamā, dārgais Vaņa, jau sen ir cits cilvēks. Vestam ceļš uz turieni liegts. Tiesa, viņš uz kaut ko vēl cer, taču šīs cerības ir veltas.

Kas ir laimīgais?

Iekšlietu dienesta pulkvedis Valerijs Sargačovs.

Nopietns vīrs. Tiklīdz paskatījos uz viņu, man tūlīt viss bija skaidrs. Ar viņu jokus nevar dzīt.

To tu pareizi saki, piekrita Pavlovs. Ar viņu jokus nedzīsi. Vai zini, ar ko viņš nodarbojas?

Ko Iekšlietu ministrijas pulkvedis var darīt? Savu darbu.

Viņš iekļauts sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja Tu-recka grupā, kas izmeklē slepkavību Honkongā.

Ne tikai viņš. Grupā ir arī izbijušais okšķeris, tagadējais privātdetektīvs Grjaznovs.

Liekas, tu saproti, ka Tureckis ar slepkavību vien neaprobežosies.

-Viņš var dziļi rakt Tās ir pats par sevi saprotams, -apliecināja Burjats.

|a vien kaut ko nav jau uzracis.

Spēle rit ar atklātām kārtīm, Anatolij Sergejevič! Labi zinu, ka Tureckis ar lielāko prieku uzliktu uz manām baltajām rociņām "rokassprādzes” un tuptūzī iekšā! Bet kā to izdarīt? Nekā! Nu viņam gadījās pārtvert mantu. Tagad lauza galvu. Lai lauza!

-Tureckis kaut ko izdomās.

Varbūt izdomās. Varbūt ne. Kas to lai zina? Skaidrs vienīgi tas, ka viņš ir neatlaidīgs un, galvenais, nenopērkams. Vara Krievijā balstījusies un balstās uz tādiem kā viņš. Tiesa, tajā uzradušās plaisas.

-Sen nebijām tikušies, Ivan Tevi nevar vairs pazīt! -Pavlovs nosmīkņāja.

-Vai esmu kļuvis gudrāks?

Ne tas vārds.

Muļķis nekad neesmu bijis. Bet tev ir taisnība, tagad esrfiu kļuvis vēl gudrāks. Dzīve piespiež, Anatolij Sergejevič! Laikam jau kaut ko jēdzu, ja mani zēni pat Filadelfijā iežmiedza tavu asti spīlēs.

-Vaņa, tu esi vareni atvēzējies… Kādēļ?

Izstāstīšu tev kādu notikumu, Anatolij Sergejevič, -padomājis atbildēja Burjats. Tas bija deviņdesmit trešajā. Man bija atlikuši trīs mēneši un trīs dienas, ko sēdēt. Un pēkšņi priekšniecība izsauc uz sarkanā paklāja. Tā un tā, Pēterpilī un Viborgā čečeni kļuvuši nevaldāmi, Vaņa, vai nevari šiem uzlikt apaušus? "Tas nav grūti izda-rāms,” saku, "tikai par visu jāmaksā.” "Kāda ir cena?” -"Brīvība.” Mēs vienojāmies, un es aizbraucu uz Pēterpili. Brālība priekšā. Čečeni patiešām vairs nezina mēra, žņaudz ciet dziesmu! Pēc trim dienām viss bija kārtībā.

Esmu dzirdējis, bilda Pavlovs. Tabaka, alkohols, muita… Četri līķi.

Kā citādi? Visi grib būt tīri un balti? Nekā nebija! Tā nu es nodomāju ja jau vienā pilsētā, Viborgā, nespēj tikt galā ar tādiem sīkumiem, ko runāt par visu Krieviju! la nespējat, paejiet malā!

Un kas nāks vietā?

Ne tu, ne es, pēc klusuma brīža atbildēja Burjats. Varbūt turecki, grjaznovi… Kā lai es to zinu? Varbūt pasaules gals nav vairs tālu? Dzīvo, kamēr vien spēj.

No kurienes tev tik drūmas domas, Vaņa? Vai neesi kļuvis ticīgais?

Bez Dieva ne soli, atbildēja Burjats. Māte mēdza teikt…

-Viss būs, kā pienākas, Pavlovs viņu pārtrauca.

Kamēr esam vienā laivā.

Nu tu nošāvi greizi, Vaņa! Pavlovs pasmaidīja.

Nekad neesam bijuši un nebūsim vienā laivā.

Tāpēc jau esmu tā atvēzējies.

-Tālu skaties.

Citādi nevar.

Šī ir pēdējā tikšanās ar tevi, Ivan, Pavlovs pavēstīja. ■/

-Vai esam vienojušies, Anatolij Sergejevič?

Esam, Pavlovs atbildēja pēc brīža.

Vestu izpurināt?

Par Vestu un datoru neko tev neesmu teicis un tu neesi dzirdējis.

Labu esmu radis atmaksāt ar labu, iebilda Burjats.

Gan atradīsies laiks apspriest arī šo jautājumu, -celdamies kājās un sniegdams roku, sacīja Pavlovs. Taču par to tu nerunāsi ar mani.

Pēc Pavlova aiziešanas sīki atcerēdamies sarunu,

Burjats kļuva domīgs. Viņi nesastapās bieži, tikšanās reizes varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem, nekad viņi nebija atklāti pārrunājuši savus darījumus. Abiem bija skaidrs: viens maksā, otrs saņem. Un saņem ne jau no rokas rokā, bet pilnīgi oficiāli no starpniekfirmām. Varēja jautāt, kāds procents tika firmām, bet tās jau bija Pavlova rūpes. No sarunas Burjats izdarīja secinājumus, ka pulkveža kantorī notikušas kaut kādas pārmaiņas: Pavlovs bija pieļāvis pārāk lielas kļūdas. Pirmā kļūda bija Vests un viņa portatīvais dators. Kādēļ vajadzīgi sarežģījumi, ja Vestu apsargā Pavlova cilvēki? Baidās notraipīt rokas? Drošībnieki? Lai stāsta to kādam citām, bet ne Burjatam. Tātad suns aprakts citā vietā, ļa pieņem, ka apsardzei, tas ir, saviem cilvēkiem, nevar uzticēties, Pavlova situācija ir bīstama. Otrkārt. Kādēļ viņš pļāpāja par Sargačovu? Un kam? Likumīgajam zaglim. Ko viņš ar to gribēja panākt? Vai tas nevelk uz asinsdarbu? Nē, Vaņa uz to neielaidīsies. Abi ēd no vienas bļodas, dzīvo ar vienu sievišķi, paši lai tiek ar visu galā. "Bet varbūt tu, Vaņa, pārspīlē? Kāds asinsdarbs?" Burjats nodomāja. "Viens palkavnieks kaut kādā sakarībā piežmiedzis otru palkavnieku, un tas palaiž muti. Tiesa, ne jau kuram katram, bet man…" Burjats palika apmierināts ar sarunu: FDD vīri "nemanīs" Vaņas kaujinieku darbošanos. Vaņa bija drošs, ka to neviens nepamanīs, jo Pavlovs arvien turēja vārdu.

Vēl bija jāizlemj pēdējais jautājums sākt visu bez brīdinājuma vai tomēr aprunāties ar Gorodecki un Tofi-ku Aļijevu. "ļa paredzams kārtīgs darbs, vienmēr sāc ar barvedi," reiz Burjatu bija mācījis tāda liela autoritāte kā Fedja Ķieģelis. "Tikai nepāršauj pār strīpu! Dienderus un citus sīkaļas neaiztiec. Maksā viņiem, Vaņa, un maksā labi. Viņi aizmirsīs savus agrākos saimniekus un rausies tavā labā."

Vaņa ieskatījās pulkstenī. Kuru katru brīdi restorānā vajadzēja ierasties Antonam ar Maiklu. Šis tas bija jāpārrunā. Viena galva labi, bet trīs vēl labāk. Un tur jau viņi ir, steidzas, māj ar roku, jūtas vainīgi nokavējuši septiņas minūtes. Draugi vēl nebija paguvuši apsēsties, kad viesmīlis jau nesa paplāti ar norasojušām alus pudelēm un stores sāniņiem viņš lieliski pazina draugu, ja tā var teikt, gaumi.

Burjats pacietīgi nogaidīja, kamēr abi iedzers un uzkodīs, pēc tam pievērsa viņiem jautājošu skatienu.

Man problēmas neradās, tūlīt atsaucās Antons.

Nedēļas laikā viss tiks nokārtots.

Liekas, arī man viss ir kārtībā, ierunājās Maikls.

Ieeju, apsveicinos. Kafija, konjaciņš, konfektītes… Kulstām mēli. “Kā labi dzīvo Zolotareva kungs?" jautāju. "Lieliski. Atpūšas.” "Kurā vietā?" "Vai tiešām neesat dzirdējis, Sergejeva kungs?” Es nesāku spēlēt aklās vistiņas. Saku: "Piezvani uz pili. Kas zina, varbūt tur ir tele-foniņš." Kaut kāds purns man atbildēja, ka Zolotareva kungs aizņemts. Vai tu redzējies! Zvana no māmuļas Krievzemes, bet viņš, raugi, aizņemts?! Pieklājīgi izskaidroju tam purnam, kas par lietu. Šis pienāk. Runā pašpārliecinātā basā, bet jūtu, ka raustās. Kādas pretenzijas? Viss kārtībā, ja kaut kas nav tā, kā vajag, noskaidrosim… Nolasīju šim lekciju. Itāliešu valodā.

-Viņš taču galīgi neko nesaprata! Burjats iesmējās.

To pašu pateica Zolotariks un pārgāja uz dzimto, uz krievu valodu. Saku, Zolotareva kungs, ko tu atļaujies? Kad bērni, skolēni pampst no bada, kad ogļrači, braucot pazemē, ņem līdzi tikai maizi un ūdeni, tu par divdesmit miljoniem zaļo iegādājies pili. Tā nav labi…

Par divdesmit pieciem, Antons palaboja.

Saku, itālietes taisa tev masāžu, bet sieva ar bērniem dirn šeit. Starp citu, pie vārtiņiem slaistās daži tipi.

Ar to tu viņu labi paņēmi uz dakšām, Burjats uzteica Maiklu.

"Antoša, ko vēlies?" šis jautā. Antoša! Sajauca ar tevi… Maikls pagriezās pret Antonu.

Vīrs apjucis! Antons nosmīkņāja.

Ņēmu vēlreiz šo priekšā. Vēlos taisnību, saku. Tava būda man pie vienas vietas, kūleņo pa to, kā vien vēlies, bet divdesmit piecus apaļos pārskaitīsi uz tev zināmo rēķinu. Pašņaukājās, nokrekšķinājās un pateica, lai iedodu klausuli vietniekam…

īsāk, Burjats pārtrauca Maikla vārdu plūdus.

Par ko vienojāties?

Palielina nodevu divkārt.

Ir zināma jēga, padomājis noteica Antons. Pēc gada, pusotra tas pats vien sanāks.

Pie tā arī paliksim! Burjats uzsita ar plaukstu pa galdu.

Viņš īsumā atstāstīja sarunu ar pulkvedi Pavlovu, likdams galveno uzsvaru uz to, ka FDD vīri neiejauksies, un pārgāja pie galvenā jautājuma.

Zinu, ka pēc likumiem vajadzīgs saiets, bet vai tas nepieciešams šajā gadījumā? Lemiet! Kā teiksiet, tā arī būs, Burjats pabeidza.

Tu jau esi pieņēmis lēmumu, Ivan, skatīdamies Burjatam acīs, atteica Antons.

la jau esi nolēmis, tad kāda velna pēc prasi? noņurdēja Maikls.

Tātad sāksim ar dievpalīgu bez muļļāšanās un saietiem? pārjautāja Burjats.

• Varbūt aprunāties ar vecajiem… iesāka Antons, bet Vaņa viņu pārtrauca.

-Veltas pūles. "Vista pa graudiņam salasa… Katram jāzina sava vieta…" Un tā tālāk.

Kad sāksim? Maikls painteresējās.

Parīt.

Burjats ielēja glāzēs degvīnu, draugi klusējot saskandināja un iedzēra.

Visu Maskavas kazino, dārgo restorānu un naktsklubu pāriešana Burjata rokās notika ikdienišķi un vienkārši. Visu nakti pa Maskavu braukāja džipi, mersedesi, devītie žigu|i, no mašīnām izkāpa labi ģērbušies jauni cilvēki, kuriem zem žaketēm varēja nojaust īsstobra automātu kontūras, divi devās uz īpašnieka kabinetu un ļoti saprotami izskaidroja, ka ar šo brīdi Popova-Gorodec-ka kungs viņiem vairs neeksistē, ka visai peļņai jānonāk citās rokās, kā arī palūdza, lai kazino nebūtu ne smakas no "zālītes", nemaz nerunājot'&lt;par metadonu, opiju, mor-fīnu un citu sintētiku, vārdu sakot, nekā no tā, ko piegādā labi zināmais Tofiks Aļijevs. Tirgot varat, bet tikai heroīnu augstas kvalitātes, bez piejaukumiem. Arī mums, nejēgām, jāpierod pie izsmalcinātās rietumnieku dzīves, īpaši tāpēc, ka peļņa, pašu personiskā peļņa, būs divas trīs reizes lielāka nekā no "zālītes". Daudzi visu apjēdza no pusvārda, citi murkšķēja kaut ko nesakarīgu, bet, kad zēni pacietīgi atkārtoja teikto, piebilstot, ka puse peļņas paliek uz vietas, attapās paši nesaprātīgākie. Abi zēni devās pie trim biedriem, kas arī velti laiku nebija tērējuši: viņi jau bija paguvuši izstaigāt iestādes zāles un istabas, ar ievingrinātu aci fiksēt "zālītes" tirgotājus un tos, kas "zālīti" lietojuši. Visu nakti trinkšķēja telefoni, krietni pilsoņi un godājami kungi veda sarunas, apspriedās, lamājās un nervozēja, nezinot, no kuras puses vējš pūš, līdz beidzot uzpeldēja Burjata vārds. Un visiem nez kāpēc kļuva vieglāk ap sirdi. Galu galā -vai nav vienalga, kam maksāt?

Viss notika ikdienišķi un vienkārši. Bet notikumi tikai sākās. Vēl priekšā bija nākamā diena.

4

Burjats nebija kļūdījies. Anatolijs Pavlovs pēdējā laikā patiešām jutās neomulīgi. Ar īpašu profesionāļa ožu viņš juta briesmas, tikai nespēja saprast, no kuras puses. Sekošanu viņš nemanīja, kaut arī ne reizi vien apstādināja mašīnu, piegāja pie cigarešu kioska vai paviljona, nopirka sulas burciņu, dzēra to, uzmanīgi vērodams garāmgājējus, taču neko neparastu nemanīja. Tiesa, vienu reizi pie viņa bija pienācis kāds tips palūgt smēķi, un pēc manieres turēt cigareti saujā un sīkās dūmu ievilkšanas Pavlovs bija sapratis, ka šis puisis bijis karstajos punktos vai ir bijušais ieslodzītais.

-Vai sen iznāci?-Anatolijs painteresējās.

Puisis, brīdi klusēdams, smēķēja, līdz beidzot noteica:

Esat gan jūs, maitas, savairojušies. Šaudams ne-apšausi, jo pietrūks patronu.

Afganistāna? Čečenija? Pavlovs neņēma ļaunā.

Kas tu esi, prokurors?

Ņem! Iebāzis puisim rokā "Marlboro" paciņu, pulkvedis aizgāja.

"Nejaušība," viņš nodomāja. "Ne tas darbs." Par Sar-gačovu arī Burjats bija tuvu patiesībai. Pavlovam tik tiešām bija radusies doma, sīka, nelietīga domiņa, vai nedot Vaņam mājienu, ka pulkvedis Sargačovs traucē, ka būtu labi izdarīt to, ko viņš tik labi prot: bija Sargačovs un nu vairs nav. Kur palicis? Ej nu izzīlē!

Turneja pa ārzemju kazino būtu varējusi noritēt veiksmīgāk. Pavlovs bija cerējis uz kaut ko vairāk, taču iemeslu sūdzēties par ienākumiem nebija. Vērojot, kas notiek kazino, ieklausoties sarunās, viņš nolēma, ka prātā reiz ienākusī doma par datora pievākšanu jāīsteno. Andrejs Vasiļjevs, protams, savā ziņā bija ģēnijs, taču arī ģēniji nav nemirstīgi. Var izrīkoties citādi, nozogot Vestu. Starp citu, Lasvegasā viņš bija dzirdējis par to sarunājamies divus kungus. Vestu varēja arī nopirkt ar visām panckām. Vai maz paņēmienu, kā panākt, lai "slaucamā govs" pārietu citās rokās! Interesi par Vestu izrādīja arī F1B. Šajā ziņā Pavlovs nevarēja kļūdīties, to bez mājieniem tieši bija pateikuši viņa ļaudis. Kaut arī Burjats bija kaut ko melsis par saviem vīriem. Varbūt tie Filadelfijā patiešām bija Vaņas kriminālisti, taču Ņujorkā varēja būt vienīgi FIB zēni. Vārdu sakol, Pavlovs bija pieņēmis lēmumu. Pēc spēles atgriežoties viesnīcā, Vests vienmēr atbrīvojās no stresa, izdzerot divas degvīna vai konjaka glāzes, vairāk dzert Pavlovs neatļāva. Bet reiz, pirms turnejas pašām beigām, būdams jau Šveicē, Bernē, pēc ieiešanas viesnīcas numurā Andrejs tika patīkami pārsteigts: viņu gaidīja bagātīgi klāts galds. "Uz veiksmīgo pasākumu! Uz tavu veselību!" Pavlovs uzsauca pirmo tostu. Tajā vakarā Roberts Vests pamatīgi piedzērās. Viņš murmulēja, ka pašam nekas īpašs nav vajadzīgs, nedz vasarnīca, nedz mašīnas, nedz miesassargi, viņš vēlas tikai uzsākt savu biznesu, kaut vai kazino, par nopelnīto naudu atvērt gleznu galeriju, kas sauksies Vasiļjeva galerija, un viņš kā Tretjakovs to nodos tautai…

Viss būs, Andrjuša, būs viss, atkārtoja Pavlovs, apskaudams biedru.

ja kaut kas paliek no cilvēka, tad piemiņa! Gribu, lai es paliktu labā piemiņā!

Kāda runa! piekrita Pavlovs. Tevi pieminēs! Vai vēlies Maskavas, Pēterpils, visas Krievijas kazino? Lūdzu!

Pamazām, palēnām Pavlovam tomēr izdevās atraisīt pārinieka mēli, Vests izpļāpājās par mīlestību pret Larisu Streļņikovu, par datoru, kurā noglabājis kāršu iz-likumus. Varbūt viņam būtu izdevies uzzināt, kur dators glabājas, taču atgadījās neparedzētais pēc kārtējās glāzes Andrejam noslīga galva un viņš aizmiga.

Pavlovs izģērba biedru, ielika gultā, kārtīgi apsedza ar segu, pēc tam izskatīja viņa kabatas, rūpīgi pārbaudīja čemodānu un beidzot atrada meklēto atslēgas. Atslēgas bija vairākas un karājās pie diviem vienādiem brelokiem lācēniem. Vasarnīcas atslēgas Pavlovs pazina, tāpēc uztaisīja tikai dzīvokļa atslēgu nospiedumus.

Pēc nolaišanās Šeremetjevas lidostā viņus sagaidīja Pavlova nodaļas darbinieki. Pamanījuši, ka viņiem seko divas ārzemju mašīnas, viņi no apvedceļa nogriezās uz Rubļevku, iepriekš telefoniski brīdinot VAI darbiniekus, lai aiztur džipu un audi, kas brauc viņiem pa pēdām. Pavlovs saprata, ka viens no viņiem vai nu pats, vai Vests, ir "uz āķa", tāpēc viņam radās neizprotams satraukums.

Vai pačamdīt? Darbinieks pamāja uz sekojošo mašīnu pusi.

Nav vērts, atbildēja Anatolijs.

Un pareizi bija darījis. Tagad viņš zināja, ka sekojuši bija Vaņas Burjata zēni. Kļuva mazliet vieglāk: interesi bija izraisījis Vests, bet ne viņš, pulkvedis Pavlovs.

Viņi apstājās pie Anatolija vasarnīcas, kas slējās Maskavas upes krastā netālu no Zveņigorodas. Tā bija agrākos laikos būvēta koka ēka ar lielu zemes gabalu, kuru klāja īsts priežu sils. Andrejs nevarēja vien sagaidīt, kad satiks Larisu, tāpēc vairākas reizes mudināja Pavlo-vu piezvanīt uz Maskavu, bet saņēma atbildi, ka jānogaida. Vakarā viņi tomēr sazvanīja Larisu Ivanovnu ārpilsētas rezidencē.

Apsveicu ar atgriešanos! sveicināja premjerministra vietniece. Kā klājas?

Lieliski.

-Apsveicu!

Esam tepat līdzās. Vasarnīcā… Pavlovs deva mājienu.

Atpūtieties, atsaucās Larisa Ivanovna, un klausulē atskanēja nepārtraukts signāls.

Pieņems rīt, paskatījies uz gaidošo Andreju, Pavlovs sameloja. Ļaunākajā gadījumā parīt.

Larisa Ivanovna pieņēma viņus pēc trim dienām savā kabinetā. Saruna noritēja, visiem draudzīgi smaidot, taču pilnīgi oficiāli, tajā piedalījās arī premjerministra vietnieces pirmais palīgs, nopietns jauns cilvēks ar zelta brillēm. Pavlovs saprata, kāpēc ir klāt šis cilvēks, kaut arī nebija neko tādu gaidījis. Toties Andrejam Vasiļjevam tas nāca pavisam necerēti un pilnīgi izsita viņu no sliedēm. Tika norunāts, ka Vasiļjevs nodarbosies ar visu izklaides industriju, kurā ietilps arī kazino, bet par nopelnīto naudu lielākajās pilsētās, pirmām kārtām Maskavā, būvēs Disnejlendas, ka ar galvaspilsētas vadību jau noslēgts attiecīgs līgums un tā piešķīrusi lielu zemes gabalu Ņeskučnijas dārza rajonā. Vasiļjeva tiešais priekšnieks būs Larisas pirmais palīgs, tāpēc visi jautājumi, kādi var rasties, Andrejam Andrejevičam jārisina ar viņu. Pavlovs klausījās, bet galvā dimdēja tikai viens uzvārds: "Sargačovs, Sargačovs, Sargačovs…”

Izrādījās, ka viņam bijusi taisnība. Pēc pāris dienām viss kļuva skaidrs. Sargačovs Larisai ir savs cilvēks, viņam ir pastāvīga caurlaide uz visām valdības iestādēm, vairākas reizes viņš pavadījis nakti gan Larisas Streļņi-kovas ārpilsētas mājā, gan Maskavas dzīvoklī, arī brīvās dienas abi pavada kopā. Pavlovs vairs nešaubījās, ka premjerministra vietnieces rīcību tagad nosaka Valerijs Sargačovs.

Pavlovs atcerējās, ka pirmajā un pēdējā tikšanās reizē Sargačovs nebija atstājis īpašu iespaidu. Tiesa, atmiņā bija palikusi viņa klusēšana un noslēgtība. Anatolijs Pavlovs cienīja cilvēkus, kas nemētājās ar vārdiem. Laikam jau tāpēc, ka pats nebija klusētājs, viņam patika parunāt, tas ir, papļāpāt, bet šī pļāpāšana bija savdabīga, šķiet, cilvēks runāja par aktuāliem jautājumiem, taču, iedziļinoties viņa teiktajā, atklājās, ka būtībā viņš nepasaka neko. Pavlovs nolēma pievērsties Sargačovam nopietni. Nebija vajadzīgs daudz laika, lai izpētītu pulkveža personas lietu, uzzinātu, kur dzimis, kur dzīvojis, kur mācījies un kas bijuši viņa tuvākie biedri un draugi. Lub-jankas vīri Kutuzova ielas sētas namā pastrādāja godam! Pļāpīgās večas nevarēja pat apklusināt! īpaši veicās ar iedzērušu vīru, kam tūlīt tika ielieta glāze degvīna. Un viņš tūlīt sāka klāstīt… Vai nu fantazēja, vai teica patiesību, bet aizrunājās tik tālu, ka viņš esot nelaiķa maršala Podgorbunska mazdēls, izdrāzis visas mājā mītošās skuķes, arī premjerministra vietnieci Larisu Strejņikovu, bet tādi jefiņi kā Vaļerka Sargačovs un Andrejs Vasiļjevs drīz būšot baltās čībiņās. Vīrelis vāvuļoja, ka Valera ticis uz augšu, bet par to nav jābrīnās, jo mērglis atkal palīdis Larisai zem brunčiem. Tiklīdz saruna ievirzījās par Vasiļjevu, vīrelis pārgāja uz noslēpumainu toni, ka šis tagad esot liels vīrs, staigājot ar apsardzi, bet, ar ko nodarbojas, neteikšot. Zinot, bet neteikšot.

-Ar ko tu pats nodarbojies?

Ne ar ko, lepni atbildēja vīrs. Nodzeršu vectēva mantojumu un "ardievu, klinšainie kalni!".

Pārbaudot noskaidrojās, ka vīrs patiešām ir maršala Podgorbunska mazdēls!

Pārdomājis lasīto un dzirdēto, Pavlovs nonāca pie vienīgās pareizās domas, ka abi gan Sargačovs, gan Vasiļjevs jau pusaudža gados iemīlējušies vienā meitenē, Larisā Streļņikovā, un mīl viņu joprojām. "Gadās dzīvē arī tā, reti, bet gadās," filozofiski nodomāja Anatolijs. Pavlovs zināja, ka Andrejs mīl Larisu Ivanovnu, bet ka viņu mīl klusējošais, disciplinētais, skarbais Sargačovs… Neizdibināmi ir Tā Kunga cēli.

Lai nu paliek ceļi, bet valsts drošības dienesta pulkvedim Pavlovam nu bija smaga viela pārdomām. Premjerministra vietnieces uzvedības motīvi kā nekļuva skaidri, tā nekļuva. Viņi bija atlidojuši pirms vairākām nedēļām, bet no Larisas Ivanovnas nebija ne ziņas, ne miņas. Taču Streļņikovu uz pjedestāla ar savām rokām bija uzcēlis tieši viņš, Pavlovs! Taisnība, viņš bija ieteicis, pareizāk sakot, pavēlējis saraut agrākos sakarus ar visādiem popiem, fiškiniem, devis mājienu, ka abus gaida lielāki darbi. Larisa Ivanovna neko nebija atbildējusi, tikai izsmējīgi nozibsnījusi ar acīm. "Mata Hari!" klu-slbā noelsās Pavlovs. "Jā, viņa ir otra Mata Hari.' Pulkvedim nu būtu īstā reize atcerēties gluži neseno laiku, kad viņš nekaunīgā kārtā bija centies panākt, lai sieviete pārguļ ar demokrātisko kustību līderiem, atcerēties histērisko raudāšanu un vēso "nē" uz muļķīgo jautājumu par mīlestību. Neko no tā pulkvedis neatcerējās, bet žēl sievietes šādas lietas nepiedod.

Pavlovs domāja, ka Larisa varbūt kaut ko izstāstījusi Sargačovam, taču ne visu. Stāstīt pilnīgi visu nebija viņas interesēs. Kāpēc lai viņa to darītu? Kas Sargačovs ir un ko spēj? Bez vareno, aiz Pavlova stāvošo spēku atbalsta Larisa lvanovna nebūtu nekas vairāk kā ierindas juriskonsulte un vajadzības gadījumā atkal būs juriskonsulte vai advokāte.

"Bet ja nu viss tiek kārtots, apejot mani?" Pavlovs iedomājās. "Tieši ar ģenerāli? Larisa uz to ir spējīga. Kā nekā premjerministra vietniece… Satikās, parunājās un atrada "grēkāzi"?"

Anatolijam Pavlovam uz pieres izsprāga sviedri. Kā pēc oficiālās sarunas kabinetā Larisa bija atvadījusies? Viņa bija teikusi "uz redzēšanos!", taču skatījusies vienīgi uz Andreju. Varbūt viņi ir tikušies?

Anatolijs piecēlās no dīvāna, piegāja pie loga un ilgi skatījās uz sarkano saulrietu. Dīvaini, bet, jo ilgāk viņš vēroja milzīgo un mūžīgo dziestošo spīdekli, jo vairāk dvēselē ielija kluss mierīgums. Viņš ieraudzīja savu stāvokli it kā no malas un skaidri iztēlojās sekas. Galvā pati no sevis veidojās shēma. Pastāvēja organizācija, kas vadīja izklaides industriju, un Pavlovam šajā shēmā nebūt nebija pēdējā loma. Labāku jumtu par FDD nevarēja vēlēties. Visus darbiniekus saistīja slepena sazvērestība, par kuru skaļi nerunāja. Ja kādam ļoti gribēsies kaut ko izjaukt, viņš vai nu izlauzis zobus, vai arī vadība izdarīs visu bez lieka trokšņa, jo mest ēnu uz drošības dienestu nebija tās interesēs. Bija vēl kāda izeja: FDD jebkurā brīdī varēja apcietināt, ietupināt un pat apšaut Vaņas Burjata ļautiņus. Prese sacels troksni, televīzija runās vienā runāšanā, notikums tiks pasniegts kā enerģisks, vēl nebijis trieciens organizētajai noziedzībai, priecāsies ierindas pilsonis. la pieņem, ka premjerministra vietniece sākusi spēlēt uz savu roku, arī tad stāvoklis nebija bezcerīgs var likt lietā pēdējo variantu, iznīcinot noziedzīgos, ar narkotikām saistītos grupējumus. Bet, ja noliks pa sitienam viņu, Pavlovu, tad atliek tikai doties pāri robežai.

Risinājums bija rasts, Pavlovs pēkšņi izjuta atvieglinājumu, domas no jauna pievērsās ikdienas problēmām. Vai nu tas bija pulkveža dabā, vai arī dzīve bija iemācījusi, bet jebkuru aizsāktu darbu viņš mēdza izpildīt līdz galam. Iedomājies dabūt datorā noglabātos kāršu izlikumus savā īpašumā, viņš tos dabūs. Starp citu, tas bija to vērts. Pavlovs zināja, ka Andrejs pēc Larisas Ivanovnas pieprasījuma patlaban Sanktpēterburgā nodarbojas ar kazino organizēšanu, tāpēc ir īstais brīdis apmeklēt viņa dzīvokli.

Māja, kurā bija pierakstīts Andrejs Vasiļjevs, atradās netālu no Vecā Arbata. Tā bija senatnīga, deviņpadsmitā gadsimta pirmajā pusē būvēta un no iekšpuses un ārpuses skaisti restaurēta ēka. Pavlovs sastādīja kodu, atslēga noklikstēja, smagās durvis klusu pavērās. Uzgājis pa platajām marmora kāpnēm ceturtajā stāvā, pulkvedis nekļūdīgi atslēdza visas augsto ozolkoka durvju atslēgas. Vesta dzīvoklī bija trīs istabas, liela virtuve un plašs priekšnams ar mazu dīvāniņu un divām apaļām sarkana samta kušetēm. Pavlovs bez steigas izstaigāja dzīvokli. Viesistaba, guļamistaba un kabinets bija pagājušā gadsimta stilā ar zīdam līdzīgām tapetēm, griestu rotājumiem un bronzas krāsas lustrām. Kaut arī Vests te neuzturējās bieži, neradās iespaids, ka dzīvoklis būtu neapdzīvots, gluži otrādi, visur valdīja tāda tīrība, it kā tikai nupat būtu noslaucīti putekļi, pat gaiss nebija piesmacis kā ilgas saimnieka prombūtnes laikā. Pavlovs ieskatījās virtuvē, atvēra ledusskapi un atvieglināts nopūtās, ka tajā ir tikai dažas konservu kārbas un divas neatkorķētas degvīna pudeles. Nedod Dievs, ja Andrejs uz laiku būtu dzīvoklī kādu ielaidis! Tad krājumi ledusskapī būtu lielāki un pudeles katrā ziņā attaisītas. Arī tīrība bija izskaidrojama. Varēja pieņemt, ka Andrejs palūdzis kādu vecenīti pieskatīt dzīvokli, tāpēc viņa cenšas, bet šodien vecenīte savu darbu paveikusi, tāpēc, pulkvedi Pavlov, steiga ir nevietā.

Vispirms Anatolijs pārmeklēja kabinetu. Pārskatījis daudzās uz smagnējiem plauktiem saliktās grāmatas, viņš rūpīgi pārbaudīja rakstāmgalda atvilktnes, iztaustīja un izklaudzināja masīvo ādas dīvānu, iegāja viesistabā un pārlaida tai skatienu. Galds, krēsli ar augstām atzveltnēm, uz grīdas paklājs, pie sienas liela glezna smagā ietvarā. Uzkāpis uz krēsla, viņš atvilka ietvara malu. Šķita, ka tur, aiz tumšā audekla, atrodas kāds priekšmets. Pavlovs sasprindzinājās un pamanījās nocelt gleznu no āķa, taču viņš nebija aprēķinājis ietvara svaru, un tas kā veseris sašķieba krēslu zem kājām.

Nolādēts! gulēdams uz paklāja un berzēdams sānus, viņš pikti izgrūda.

-Vai nevajag palīdzēt, Anatolij Sergejevič? pieklājīgi atskanēja pazīstama balss.

Pavlovs ierasti, kā bija mācīts, apvēlās otrādi un izrāva pistoli. Viesistabas durvīs stāvēja Valerijs Sarga-čovs.

Nav vērts… Pamājis uz ieroci, saviebās Valerijs.

Būs liels troksnis. Kādēļ tas vajadzīgs?

Kā jūs te iekļuvāt? piecēlies kājās, Pavlovs uzdeva muļķīgu jautājumu.

Es šeit dzīvoju.

Manuprāt, jūs dzīvojat pavisam citā vietā? Pav-lovs iesmējās, atguvis savaldību.

Tikai kādu laiku, precizēja Sargačovs. Kamēr mans draugs komandējumā.

Kāda sagadīšanās! Andrejs Vasiļjevs ir arī mans draugs.

Bet ne no bērna kājas.

Šajā ziņā jums taisnība. Vai aprunāsimies?

-Vispirms atliksim atpakaļ gleznu.

Viņi pakarināja gleznu, un Sargačovs ar rokas mājienu uzaicināja Pavlovu sekot. Viņi iekārtojās virtuvē.

Uz ko dzersim? Sargačovs pajautāja.

Uz iepazīšanos.

Par iepazīšanos no jauna, Sargačovs palaboja.

Viņi iedzēra, uzkoda konservus ar rupjmaizi, paskatījās viens uz otru.

Kurš sāks? Pavlovs pajautāja.

Droši vien es. Jūs melosiet, kā jūsu profesijas ļaudīm pieklājas, bet man būs kauns. Sargačovs brīdi klusēja. Es teikšu patiesību, neko citu kā patiesību. Jūs neesat muļķis, sapratīsiet… Larisa Streļņikova ir mana sieva Dieva priekšā. Mēs salaulājāmies.

-Apsveicu… Kurtas notika? Jelohovskā?

Nē, Sargačovs atbildēja, it kā nebūtu pamanījis ņirdzīgo toni. Kādas Piemaskavas sādžas dievnamā.

Līdz ar to Visaugstā priekšā atbildu ne tikai par sevi, bet arī par sievu. Tas pirmkārt.

Man personiski tas ir pilnīgi negaidīti.

-Tagad par jums, Anatolij Sergejevič. Dators ar kāršu failu atrodas pie manis…

Larisa?! Pavlovs nespēja novaldīties.

Larisai Ivanovnai ar to nav ne mazākā sakara. Atkārtoju, mēs ar Andreju esam bērnības draugi. Mēs izskaidrojāmies, viņš visu saprata, saprata pareizi.

lūsu rokās nonākusī manta, pareizi to lietojot, var padarīt bagātu…

Par to vēlāk… Sargačovs izvairījās. Runāsim par galveno. Ko darīsim?

Jums vairs nav, ko teikt?

Saruna tikai sākusies.

Pirmkārt, es sapratu, ka jūs esat salaulājušies, otrkārt, dato'rs ir pie jums. Izdaru secinājumu, ka pēc manas sarunas par šo tematu ar Larisu Ivanovnu viņa jums pateikusi par datoru. Tātad jūsu attiecības sniedzas daudz tālāk par sādžas baznīcu. Es vēlētos noskaidrot, cik tālu.

Es zinu visu.

-Vai patiešām?

lā. Jau ar jūsu iepazīšanos Londonā.

Gribētos dzirdēt turpinājumu. Pavlovs pasmaidīja.

Lūdzu. Darījumi ar lefimu Fiškinu un Popovu-Go-rodecki. Gan jūsu, gan Larisas Ivanovnas konti Šveices bankās, nemaz nerunājot par Roberta Vesta ārzemju turneju kopā ar jums. Tikšanās Honkongā, pēc kuras premjerministra vietniece parakstīja jums zināmo dokumentu ar atļauju ievest jums zināmo preci… Turpināt?

Es klausos.

-Zinu par FDD dienestu, kas nodarbojas… Vai teikt visu, kā ir, Anatolij Sergejevič?

Kā vēlaties.

Būtībā tas ir noziedzīgs dienests. Droši vien esat dzirdējis parunu: "Lai cik gludi virvīte vijas, tik un tā cilpā sametīsies." Un jūs nebūt neesat mazākais gariņš šajā dienestā.

Pietiks. Jūs esat labi informēts.

Zinu ari to, ko droši vien nojaušat, bet par ko neesat pārliecināts.

Izsekošana?

Arī izsekošana.

jūsējie?

Ne tikai…

-Vai tiešām…

Nē, Sargačovs viņu pārtrauca. K nodaļu vilnis vēl nav sasniedzis, kaut arī ir priekšnoteikumi. Tomēr jums paveras izredzes. Ticiet man, lielas izredzes. |a veiksies, ar jūsu nopelniem varat gatavot sev ģenerāļa uzplečus! •

Jūs teicāt "ne tikai”…

Neaizmirstiet, ka ietilpstu Turecka grupā.

-Zinu un atceros.

Neesmu pārliecināts, vai Tureckim zināms, ko esat runājis ar Burjatu, taču par tikšanos viņš zina.

Nevar būt… satriekts sacīja Pavlovs. Vai tiešām lieta aizgājusi tik tālu?

Kāpēc jūs tā? Sargačovs pasmīnēja. Ne jau pirmo reizi tiekaties. Tāds darbs. Liela muiža, ka bijusi saruna ar likumīgo zagli. Darba specifika.

-Var runāt daudz ko.

Arī es to saku. Sargačovs aizsmēķēja un vairākas reizes dziļi ievilka dūmu. Turklāt jau jums teicu -gatavojiet ģenerāļa uzplečus.

Labākais restorāns jebkurā pasaules pilsētā… -Pavlovs skāņi pasmaidīja.

Lai tā būtu! Tikai ar vienu noteikumu.

Manā stāvoklī tielēties par noteikumiem būt velti nosist laiku. Kādi tie ir?

Pilnīga visu sakaru pārtraukšana ar premjerministra vietnieci.

Tas ir viss? Esmu ar mieru.

Lieliski. Uz jūsu veselību, Anatolij Sergejevič!

Uz jūsējo!

Kādu laiku viņi klusēja, sēdēja un skatījās viens uz otru.

Sakari paliek sakari, tos iespējams saraut, bet tikai persofiiskos, Pavlovs pārtrauca klusumu. Ko teiksiet par premjerministra vietnieces sakariem ar mana resora vadību?

Par tiem neraizējieties, Sargačovs vēsi atbildēja.

Saņemšu lielo zvaigzni uz uzplečiem un no dienesta ar godu ārā?

-Vispirms zvaigzne jāsaņem. Mēs vēl atgriezīsimies pie šā temata.

-Kad?

Pēc pāris minūtēm.

Jūs kaut ko neizrunājat līdz galam.

Man nav tāda ieraduma. Bet, ja tā uzskatāt, pasakiet skaidri un gaiši.

Saprotu jūsu vēlmi nepieļaut, ka sieva iedzīvojas nepatikšanās. Vai nav par vēlu?

-Tas atkarīgs no jums un no manis.

Par sevi varu teikt, ka esmu jūsu rīcībā!

Jūs man ticat? Sargačovs piepeši pajautāja.

* Es neticu nevienam, Pavlovs atbildēja.

Man žēl… Tomēr turpināsim sarunu. Vai jums ir skaidrs, kāpēc sēžu te kopā ar jums? Tieši es, nevis kāds cits?

Tāpēc, ka esat dzīvokļa saimnieka bērnības draugs, Pavlovs notēloja vientiesi.

Beidziet! Sargačovs saviebās. Manā vietā varēja sēdēt arī kāds kriminālmeklēšanas operatīvais darbinieks… Starp citu, lūdzu atslēgas!

Pavlovs izvilka atslēgas, nolika uz galda un apveltīja sarunu biedru ar atbruņojošu smaidu.

Padodos! Man ir pilnīgi skaidrs, ka viss, kas tika kārtots ar premjerministra vietnieces starpniecību, turpmāk tiks kārtots ar jums.

Beidzot! Sargačovs arī pasmaidīja. Varēju to pateikt pats, bet tas, ka attapāties pirmais, ir liels pluss jūsu labā.

Noprotu, ka jūs pieprasīsiet ko vairāk, atbildot uz Sargačova jautājošo skatienu, Pavlovs piemetināja: -Teiksim, jūs jāieved sabiedrībā, kas rangu augstāka par manējo?

Neiebilstu, taču tas nav obligāti. Mani pilnīgi apmierina jūsu sabiedrība.

Vai nepāriesim pie ģenerāla uzplečiem? Jums izdevās mani ieintriģēt.

Ar jūsu atjauju raksturošu situāciju, kāda tā man šķiet, un labprāt uzklausīšu iebildumus, ja tādi atradīsies.

Lūdzu!

Jūs lieliski saprotat, ka jebkuras lielas, ar valsts interesēm saistītas akcijas mērķis ir vara. [ūsu organizācijai izdevies paveikt daudz. Negribu visu uzskaitīt, bet jau tas, ka vienas valsts struktūras priekšgalā atrodas jūsu cilvēks, daudz ko nozīmē. Ceru, ka šis cilvēks nav vientuļš… Stāvoklis Krievijā patlaban ir tāds, ka pie varas var tikt cilvēki ar jebkuru pasaules uzskatu, likumīgos zagļus ieskaitot. )a vien ir nauda. Miljardiem dolāru. Viņiem tie ir. Jautājums cits vai viņiem vara vajadzīga. Manuprāt, viņi lieliski iztiek arī tāpat… Kādas ir jūsu izredzes?

Mūsu izredzes, palaboja Pavlovs.

Paldies! brīdi klusējis, sacīja Sargačovs. Mūsu izredzes, manuprāt, ir puse uz pusi.

Kādas izredzes jūs ar to saprotat?

Ne jau uz prezidenta amatu. Sargačovs pasmīkņāja. Pēc prezidenta varas kāro tik daudzi, ka ne saskaitīt! Mūsu uzdevums ir saglabāt, bet vēl labāk -daudzreiz palielināt ietekmi uz īstajām varas struktūrām, uz premjerministru, ministrijām, guberņu administrāciju, resoriem, bankām, kā arī turēt stingrā kontrolē noziedzīgos grupējumus.

Lai cik gludi virvīte vijas… Pavlovs atgādināja.

Daudz kas atkarīgs no tā, cik virvīte gara! Esmu pārliecināts, ka, strādājot pareizi un precīzi, tā vīsies visa mūsu mūža garumā!

lāskatās, cik tā virvīte stipra, Pavlovs izteica šaubas. Gadās arī pakulu virves…

Tāpēc jau saku puse uz pusi.

Atklātība pret atklātību, Valerij Stepanovič… Runājot ar Burjatu, man galvā ienāca doma, vai nav jāpalīdz jums nozust uz visiem laikiem.

Manuprāt, vēl tagad jūs neesat atteicies no šīs domas.

Pavlovs ielēja glāzēs degvīnu un piecēlās.

Neesmu pārliecināts, vai zināt, ka pulkvedis Pavlovs vienmēr tur vārdu…

Esmu dzirdējis, ka jūsu vārdi saskan ar darbiem.

Mēs esam vienā barā. Dodu vārdu, ka esmu jūsu draugs.

Pavlovs pacēla glāzi. Padomājis glāzi pacēla arī Sarga čovs.

Lieli draugi mēs nebūsim, Anatolij Sergejevič, taču tas, ka esam vienā vilku barā, uzliek lielus pienākumus.

Viņi iedzēra un vēlreiz paspieda viens otram roku.

Atcerējāties Afganistānu, Čečeniju? Pavlovs pajautāja, paskatījās uz sarunu biedru un atgādināja:

"Krievu vilki". Tā modžahedi dēvēja jūsu izlūku rotu.

Kaut kas nepatika manā personas lietā?

Jūsu personas lietu kaut tūlīt var ievietot sarkanā rāmītī un pie sienas!

Labāk parunāsim par ģenerāļa uzplečiem, Sar-gačovs mainīja sarunas tematu, izņēma no kabatas mazu plastmasas kastīti un nolika uz galda. Nesākšu skaidrot, kādā veidā un kādos apstākļos šī filma nonāca pie manis. Pateikšu tikai, ka teicami protu ķīniešu valodu. Honkongā, šķiet, jums neiznāca tikties ar Džeku Kana kungu?

Neiznāca, taču zinu un esmu dzirdējis par viņu daudz.

]a nav noslēpums, tieši ko?

Narkobizness un tirdzniecība ar ieročiem.

Tirdzniecība ar ieročiem… Sargačovs atkārtoja.

Ieteicu doties ar šo filmiņu uz K nodaļu pie sava tiešā šefa ģenerāļa Samsonova. Te ir materiāli, ka Džeks Ka-na kungs pārdevis raķetes, kurām jānonāk Krievijas teritorijā.

-Ziņošu jau rīt.

jūsu vietā es pasteigtos.

Nez vai tagad būtu īstais brīdis zvanīt… Pavlovs piesita ar pirkstu pie pulksteņa.

Kāpēc? iebilda Sargačovs. Raķetēm ir mini kodolgalviņas.

Kas? Pavlovs nobāla un nez kāpēc pārgāja uz čukstiem.

Pircējs nav zināms. Materiāls ir šifrēts.

Pavlovs piecēlās, pagājās pa istabu, bet tad pacēla klausuli.

-Te pulkvedis Pavlovs. Lūdzu atvainot, Nikolaj Va-si|jevič, bet man nepieciešams nekavējoties tikties ar jums, viņš pateica, droši vien dzirdēja noraidošu atbildi, tomēr palika pie sava. Varu teikt tikai to, ka jautājums attiecas uz valsts drošību. Tiks izpildīts. Viņš nolika klausuli un, atbildot uz Sargačova jautājošo skatienu, sacīja: Braucu.

Ar dievpalīgu, mierīgi pateica Valerijs Stepano-vičs un atbīdīja no sevis kārbiņu.

Tie ir ģenerāļa uzpleči.

Gaidu, atsaucās Sargačovs un atvēra durvis.

Gaidot savus "kadrus", kā Vjačeslavs Grjaznovs sauca "Glorijas" darbiniekus, viņš sēdēja kabinetā un, neko nedomādams, zīmēja uz papīra lapas ko līdzīgu gotiskām katedrālēm. Gandrīz tūlīt pēc pārbraukšanas no Honkongas Tureckis ļoti smalki, neizlaižot niecīgākos sīkumus, iepazīstināja Grjaznovu ar izmeklēšanas rezultātiem: Kuzminska slepkavība narkobizness. Slavu galvenokārt interesēja senie paziņas, Kuzminska apsargi Krauķis un Strazds. Ar nevajadzīgu interesi viņš aplūkoja Streļņikovas kundzes un Pavlova pikantās fotogrāfijas un izteica dažas nepiedienīgas piezīmes. Neliekoties ne zinis par Slavas izteikumiem, Tureckis palūdza viņu nodarboties ar FDD pulkvedi.

Naudu sameklēsim. Ej strādā un katru dienu ziņo! Tureckis pabeidza biedrisko sarunu. Un Slava, daudz nedomādams, ķērās pie darba. Izsaucis pie sevis Nikolaju Ščerbaku un Mihailu Samohinu, kuru visi sauca vienkārši par Samohu, viņš uzdeva novērot, pirmkārt, drošības dienesta pulkvedi Anatoliju Pavlovu, otrkārt, Burjata izsūtāmos Strazdu, Krauķi un Mišu Ziloni Treškārt, kāršu spēles ģēniju Robertu Vestu.

Vai neesi sarunājis par daudz? drūmi novilka Sa-moha. Ar to jātiek galā divatā?

Dodu divas mašīnas, audi un džipu, Slava pavīpsnājis atteica.

Neba nu kājām staigāsim! Samoha sadrūma vēl vairāk. Bez Krota neiztiksim.

Par to nav ko runāt, Nikolajs Ščerbaks piebalsoja. Bez Krota nu nekā.

Aleksejs Krotovs, izlaboja Grjaznovs, padomāja un piebilda: Ņemiet!

-Tagad jau var ko iesākt! Samoha kļuva priecīgāks.

Atrauju no sirds! Grjaznovs piesita sev pie krūtīm.

Krots, "Glorijas" labākais izsekotājs, bija neaizstājams ne tikai šajā jomā, bet arī gadījumos, kad vajadzēja iepazīties ar pašām Maskavas padibenēm vai visaugstākā ranga jaunajiem krieviem. Ščerbaks ar Samohu nopietni pievērsās Pavlovam, bet Krots ņēma palīgā dažus pazīstamus klenderus, staigules, oficiantus, šveicarus un vēl divus trīs pastāvīgus kazino apmeklētājus. Kā viņš tika galā ar novērošanu, nezināja neviens tāds nu Ļoša Krots bija.

Klau, direktor, Samoha reiz uzrunāja priekšnieku. Neba mēs vieni ganām to palkavnieku. Ir vēl viens otrs, kas sēž viņam uz astes.

Kas tie ir? Slava painteresējās.

Jupis viņu zina! Mums ir divi auto, bet šiem varbūt divdesmit divi. Ir citi, tas ir pilnīgi droši.

Derētu šos izvilkt gaismā.

Pamēģini izvilkt! Vēl pašus atmaskos… Manīgi pēc velna!

Ko tad darīsim?

Iedod vēl kādu cilvēku.

Grjaznovs pret savu gribu iedeva vēl četrus detektīvus.

Nu viss ir kārtībā, Samoha nomierinājās. Tagad mēs tiksim galā.

Šobrīd "Glorijas" direktors Grjaznovs savā kabinetā gaidīja tieši Samohu un Ščerbaku. Slava saprata, ka ar FDD un IeM darbinieku izsekošanu viņš nodarbojas izņēmuma kārtā. Šim nolūkam domāti specdienesti. Taču tā bija vēlējies Kostja Merkulovs, Krievijas ģenerālprokurora vietnieks. Bet Kostja bija izmeklēšanas un subordinācijas ģēnijs.

Uzmetis skatienu kabinetā ienākušo vīru sejām, Grjaznovs tūlīt saprata, ka atgadījies kaut kas neparedzēts.

Ziņojiet nu, mīlīši, viņš teica, jaunu juzdams.

Uzrāvāmies! tajā pašā brīdī norūca Samoha, apgāzdams lielu krūzi, kurā, kā parasti, atradās tēja uz pusēm ar konjaku.

Sāciet no paša sākuma. Varbūt tu, Ko|a?

Ščerbaks lietišķi izstāstīja situāciju. Viņi klusu "pavadījuši" Pavlovu līdz mājām, taču nolēmuši mazliet pagaidīt. Aizdomas radījusi automašīna, ko pulkvedis atstājis pie durvīm, nevis iebraucis garāžā turpat sētā. Pēc pusotras stundas Pavlovs iznācis un iekāpis mašīnā. Braukuši arī tie, kas viņu izseko. Trīs mašīnas "pavadījušas" pulkvedi līdz Arbatam, bet pēc tam pieslēdzies Krots. Viņš paziņojis, ka tūlīt pēc Pavlova ieiešanas Vesta mājā piebraucis Iekšlietu ministrijas pulkveža Sarga-čova fords un, pats interesantākais, kopā ar pulkvedi no mašīnas izkāpis mūsu Demidičs.

-Vai tiešām kāds izpļāpājies? brīnījās Grjaznovs.

Ko tu runā, Slava? pārmetoši attrauca Ščerbaks.

)a kāds būtu palaidis muti, vai tad parādītos Demidičs?

Prāts aptumšojies! Grjaznovs sapīcis iesita sev pa pieri. Kā tad jūs uzrāvāties?

Ščerbaks nokrekstējās un paskatījās uz biedru.

Es esmu vainīgs, noburkšķēja Samoha.

Abi esam vainīgi… Ščerbaks devās biedram palīgā. Krots sauca, ka tinot makšķeres, jo kļūstot par karstu, un tā mēs gājām…

Bet Demidičs stāv krūmos un smaida, Samoha noburkšķēja vēlreiz.

Un pēc tam?

Nekas. Gaida uzgaidāmajā istabā.

Tā-ā, novilka Grjaznovs, uzlūkodams padotos.

Kur nakti pavadījāt?

Kur bijām, tur mūsu vairs nav.

Divatā ar Demidiču?

Kāpēc divatā? Koļa arī bija.

Labi pavdījām nakti. Kulturāli, nosvērti atteica Ščerbaks. Varēji ieliet to savu tēju, bet vēl labāk tīru mantu.

Grjaznovs kaut kur no pagaldes izvilka iesāktu konjaka pudeli, ielēja pa mēriņam, noskatījās, kā viņa privātdetektīvi vienā rāvienā iztukšo glāzes, un iesmējās.

-Tagad redzams, ka nakti patiešām esat pavadījuši kulturāli… Kurš tad nolika Demidiču gar zemi? Tādu "skapi” tik vienkārši nevar pieliet.

Demidičs nebija gaidījis, atzinās Samoha. Mēs ar viņu salīgām mieru. Viņš ir puika uz goda, visu saprot.

Varbūt tādā gadījumā ar viņu nav jārunā?

Par tām lietām neko ar viņu nerunājām. Viņš ne vārda, mēs arī ne. Tu taču brīdināji, Slava. Par pulkvežiem nav lietas kursā. Krots teica, lai tu neuztraucoties.

Tātad neraizējieties, Grjaznovs mierināja darbiniekus. Krots bija pie manis. Tpu! Krotovs. Aleksejs. Salāpījušies esat un diezgan. Gudbai! Lai ienāk Demidičs.

Arhangeļskas apgabalā dzimušais Vladimirs Demi-dovs bija mednieks, zvēru ķērājs, zvejnieks. Viņš bija karojis Afganistānā Sargačova vadībā, bijis precējies, izšķīries, dzīvokli atstājis sievai ar bērnu, mita sādžā Zaveti Iļjiča pie laroslavas šosejas, kur pēc sievas ieteikuma reiz bija nopircis lauku māju, naktis bieži pavadīja Maskavā pie pārinieka. Tas bija viss, ko Grjaznovs zināja par Demidiču.

Nu viņš sēdēja pretī, skatījās kaut kur tālumā un klusēja. Slava ielēja glāzēs konjaku, arī sev.

Dzer, Volodja!

Demidičs klusēdams izdzēra un noslaucīja lūpas ar plaukstu.

Uzkod! Grjaznovs piedāvāja konfekti.

Niekošanās… Demidičs noklepojās dūrē.

-Vai tad visu laiku klusēsi?

Par ko lai runā? Liekas, mēs jau sarunājām.

Ar ko?

Ar tavējiem.

Un kāds esi tu? Vai tad neesi manējais?

Sarunājām, Demidičs atkārtoja.

Ko jūs sarunājāt?

-Vai tad viņi neteica?

Nepaguva. Steidzos satikt tevi.

Es klusēšu. Viss nokārtots, kā nākas. Sargaču neaiztieciet.

Bet ja aiztiksim?

lūsu darīšana. Tikai pēc tam vainojiet sevi.

Vai Zavetos tev ir pirts?

Nu.

Ko nozīmē nu?

Nu, ir.

Varēji uzaicināt. Honkongā pēros pie Vaņas Burjata, bet pērties pie tevis vēlējis pats Dievs.

Brauc tik šurp. Pirti izkurināsim.

Skatos, ka tevi tas nepārsteidz.

-Kas?

-Vai tiešām neesi dzirdējis, kas ir Burjats?

Esmu dzirdējis. Nu un tad?

Tpu! Grjaznovs nospļāvās. Vai saproti, tā kā tu esi mūs atmaskojis, nevaru tevi atlaist. Tu esi kompromitējis manus vīrus. Kompromitējis! Vai saprati?

ļa esmu devis vārdu, tas ir likums. |a teicu, ka klusēšu, tas nozīmē, ka klusēšu. Vai tad viņi man nenoticēja?

-Viņi varbūt noticēja, bet es neticu. Nav tiesību ticēt!

Interesanti… Demidičs novilka un apklusa.

Kas tev šķiet tik interesants?

It kā darām vienu darbu, bet cits citu izsekojam.

-Tev sāk rasties skaidrība. Grjaznovs apmierināts

pasmaidīja. Varbūt padomāsi, kāpēc vienu un to pašu cilvēku, FDD pulkvedi Pavlovu, izsekojam gan mēs, gan tavs bijušais komandieris?

Man nav ko domāt, la esmu saņēmis pavēli, es to izpildu.

Tev tika dota pavēle ziņot par manu kantori! Un tu ziņo, vai ne?

Nē, Demidičs papurināja galvu. Neko neziņoju, neesmu no tās šlakas.

Bet pārinieks? Kā viņu… Fedja?

Pajautā viņam pašam.

Tu izskaties stingrs vīrs, Volodja, ar cieņu pateica Grjaznovs. Tādus es cienu.

Arī es tevi cienu. Demidičs atplauka smaidā.

Būs tev jātic, ka turēsi muti.

Par to nav ko runāt! Demidičs nosmīnēja. Bet Sargaču neaiztieciet, saku skaidri un gaiši.

-To jau es dzirdēju.

Pietiek Sargačam pasvilpt, un visi vilki būs Maskavā.

Kas tie tādi?

Kad brīdis pienāks, uzzināsi.

-Vai Sargačovs bija labs komandieris?

Ko tu runā!

Kādā ziņā viņš bija labs?

Grjaznov, es izstāstīšu tikai vienu gadījumu. Mo-džahedi naktī mums "pameta" vienu no mūsu zēniem. Nezinu, kas ar viņu bija darīts, taču bija redzams, ka viņš sadurts no vienas vietas, daikts nogriezts un iebāzts mutē. Ko, tavuprāt, darīja Sargačs?

Klausos, Volodja.

Mēs notvērām desmit šos mērgļus. Un tāpat pametām… Saprati?

Sapratu.

Bet tu saki…

Cilvēki pārvēršas, Vladimir. Uzmanies, ka nekļūdies… Kad tev dežūra?

Rīt ir mana maiņa, ja vien neesmu atlaists.

Nāc tik uz darbu! Bet tagad brauc uz Zavetiem un atpūties.

Demidičs necēlās kājās tūlīt, bet brīdi it kā gaidīja, vai Grjaznovs neuzdos vēl kādu jautājumu, nesagaidīja un devās uz durvīm.

Slava uzgrieza Turecka telefona numuru.

Sveiks! Vai piebraukt, Saņa? Būšu pēc piecpadsmit, divdesmit minūtēm. Uz redzi!

7

5

Aļika Popa vasarnīcas viesistabā bija kas līdzīgs saietam. Pie galda sēdēja lielākā azerbaidžāņu mafijas autoritāte Tofiks Aļijevs, divi viņa palīgi Džalals un Sabirs, lefims Fiškins un čečenu grupējuma pārstāvis Girihans jeb Girja. Pirmais iespaids bija tāds, ka visi ir par sevi pārliecināti, tas ir, cenšas tā izturēties. Par to liecināja saspringtās sejas. Bija taču jāapspriež sarežģīts jautājums: Tofika džigiti bija nokniebuši vienu no Antona Ma-jevska apsardzes, bet otrs, divreiz ievainots, bija aizlaidies. Mašīna tika sacaurumota kā siets, viņam dzinās pakaļ, gandrīz jau panāca, tomēr vīrs aizdrāzās līdz Cvet-nojes bulvāra naktsklubam, kur apstājās. Tūlīt no kluba bija izskrējuši Burjata cilvēki ar Mišu Ziloni priekšgalā, tāpēc nebija atlicis nekas cits kā steidzīgi laisties.

Rīkojies, Antoša! Burjats deva pavēli. Mēs nebijām pirmie, kas izlēja asinis.

Tajā pašā naktī uz rīta pusi Ļeņingradas stacijā dežurējošie kruķi atrada četrus, kā tagad mēdza teikt, kaukāziešu nacionalitātes līķus. Visi līķi bija ar caurumu galvā, visi gulēja blakus pie noliktavas sienas, it kā speciāli būtu nolikti apskatei. Kruķi apmierināti berzēja rokas: lai šie maitas miedz cits citu, taču slepkavība ir un paliek slepkavība, tāpēc tika ierosināta krimināllieta un noskaidrots, ka nogalinātie pieder pie Tofika Aļijeva grupējuma. Kāds klenderis it kā bija redzējis divas melnas automašīnas, no kurām kaut kas krauts ārā, bet kas viņam, klenderim, daļas. Izmeklēšana šajā vietā apstājās -bet tikai no milicijas un prokuratūras puses. Turpmāk ar to nodarbojās Burjats un Tofiks.

Pirmais, būdams saimnieks, runāja Alberts Georgi-jevičs. Viņš bija neapskaužamā stāvoklī. Pirms saieta, protams, viņš ar Fimu bija apspriedis turpmāko rīcību, taču līdz detaļām viņi nebija tikuši. Burjata trieciens bija pārāk negaidīts un noteikts. Satikties, parunāties, panākt savstarpēju piekāpšanos, uz ko Aļiks un Fima bija gatavi, tas bija pavisam kas cits nekā pieci radušies līķi.

Tas nav viss, gaudulīgi atkārtoja Fima Fiškins.

Burjatam ar to nepietiks.

Nečinksti! Jau tāpat šķērmi ap dūšu! Aļiks sapīcis ņurdēja.

Kungi! Alberts Georgijevičs piecēlās kājās un pārlaida skatienu sanākušajiem. Pieminēsim biedrus! ‘Lai viņiem vieglas smiltis!

Visi piecēlās un pilnīgā klusumā nesaskandinot iztukšoja glāzes.

-Tagad, kungi, aprakstīšu stāvokli, kāds, manuprāt, izveidojies… Lūdzu, neuzskatiet manis teikto par lēmumu, kas jau pieņemts, taču labi padomājiet, pirms dodat atbildi. Burjata trieciens atņem mums galveno ienākumu avotu. Viņam nepietiks ar Maskavu vien. Drīz tie paši notikumi tiks izteikti citās pilsētās. Kāpēc Burjats to dara? Viņam gluži vienkārši nav, kur sprukt. Heroīna iegādei, atvešanai, ar šo biznesu saistīto cilvēku apmaksai iztērēta milzu nauda, simtiem miljonu zaļo. Viņa kase ir tukša, protams, relatīvi. Esmu pārliecināts, ka pirms šā pasākuma realizēšanas viņš nodrošinājis ja ne FDD vīru atbalstu, tad panācis vismaz viņu neiejaukšanos. Citādi viņš neko tamlīdzīgu neuzsāktu. Starp citu, mēs redzam to savām acīm. Visi drošībnieki nez kur nozuduši! Bija un vairs nav! Burjatam ir stipra aizmugure. Nebūtu jābrīnās, ja tagad šeit piebrauktu pāris pilnībā bruņotu BMP vai tanku ar zaldātiņiem. Nav vajadzīga īpaša gudrība, lai iedomātos šādu ainu… Varat nešaubīties, masu informācijas līdzekļi sacels milzīgu ažiotāžu, ka mēs esam galvenais ļaunuma avots. Nopelnus, protams, pierakstīs spēka struktūrām, pirmām kārtām Iekšlietu ministrijai. Maskavā Burjats laidis darbā apmēram piecsimt vīru. la vajadzēs, piesauks palīgā vēl tikpat daudz. Kāda ir izeja? Kuru katru brīdi te ieradīsies Antons Ma-jevskis. Viņš pateiks galīgos noteikumus, kas būtībā tāpat ir skaidri… Vienīgā izeja mūsu stāvoklī ir sarunas. To būtība ir šāda. Mēs apmaksājam Burjata izdevumus, bez tam dalām ienākumus, teiksim, uz pusēm. Cita ceļa neredzu .

Bet kā ar asinīm? noprasīja Tofiks. Kas atmaksās?

Slikts miers labāks par labu karu… Gorodeckis pasmīnēja.

Tā neiet! Asinis nav piedodamas.

Tādā gadījumā, Tofik, tev ir vāks.

Mums ir zināms Burjata spēks. Bet visi redz ari ko citu mazā Čečenija sit lielo Krieviju.

Nesalīdzini divas nesalīdzināmas lietas! Gorodeckis piepeši noskaitās. Kam izdevīgi, ka mēs plēšamies? Kruķiem! Apkausim cits citu, un kāds no tā labums?! Atkārtoju vajadzīgs miers. Noteikumus diktē Burjats. Paliek atklāts jautājums, vai noteikumi ir pieņemami. Ja Burjats būs ar mieru strādāt uz pusēm, noteikumi' jāpieņem. Pēc tam dzīvosim, redzēsim, visi esam Dieva rokās…

Kas apmaksās Burjata izdevumus? pajautāja Sabirs.

Mēs.

Simti miljoni zaļo… Mums nav tik lielas naudas.

)a pameklēsiet, atradīsiet.

Šajā brīdī iedūcās sarunu ierīces zummers.

Ielaidiet! norīkoja Gorodeckis. Antons Majev-skis.

Antons, kā parasti ģērbies pēc pēdējās modes, ienāca viesistabā, ar rokas mājienu pasveicināja klātesošos, apsēdās pretī Gorodeckim un pasmaidījis īsi paziņoja:

Esmu ieradies.

Kāpēc ne Burjats? Tofiks nozibsnīja ar acīm.

-Viņš sarga savu nenovērtējamo dzīvību.

-Un tu?

Esmu tikai padotais. Man pavēlēja, es ierados. Un nepacietīgi gaidu, ko teiksiet.

Viņš ņirgājas par mums! sašutis iesaucās Tofika otrs palīgs Džalals.

ļums tikai tā likās, Džalal Mamedogli kungs, sausi attrauca Antons.

Cenzdamies pievērst sev uzmanību, Gorodeckis pasita ar pirkstu kauliņiem pa galdu.

Kungi! viņš teica nu jau skaļākā balsī. Atļaujiet iepazīstināt ar priekšlikumiem, par kuriem bija runa!

Priekšlikumiem? Antons jautāja. Laikam būšu pārklausījies.

Jūs neesat pārklausījies, Majevska kungs. Mēs esam sagatavojuši priekšlikumus, kuri, jādomā, būs pieņemami abām pusēm.

Interesanti… novilka Antons, skatīdamies uz To-fiku un Sabiru, kas tērgāja savā valodā. Manuprāt, jūs tikai runājāt, bet ne par ko neesat vienojušies.

Viņus pārtrauca Sabirs. Viņa balsī skanēja neapslāpēts naids. Aizmirsuši, kur atrodas, visi trīs sāka vicināt rokas un kliegt, Džalals pilnīgi zaudēja savaldību, atrāva vaļā kreklu, atsedzot spalvainās krūtis. Šķita, vēl brīdis, un viņš izraus savu TT pistoli.

Šķiet, esmu te ieradies velti, Majevskis paziņoja un piecēlās.

Uz kurieni?! Džalals nogrozīja asinīm pieplūdušos acu baltumus. Sēdi!

Antons piespieda sarunu ierīces pogu un pavēlēja.-

-Sagatavojies, Miša! Pēc trim minūtēm atklāj uguni.

Visi apjukuši saskatījās.

Ko tas nozīmē? Kādu uguni?! nobālis jautāja Go-rodeckis.

Ar "Stinger" raķetēm, Antons mierīgi pavēstīja.

Pēc trim minūtēm, draugi, jau būsim citā saulē. Pārrunas turpināsim tur… Minūte ir pagājusi.

Nedari muļķības, Anton. Lūdzu! -Gorodeckis, piespiezdams roku pie krūtīm un celdamies kājās, lūdza.

Fima Fiškins metās pie loga.

Neko neredzu, viņš nomurmināja. Kurā vietā?!

-Vai tu dzen jokus?-Tofiks pievērsās Majevskim.

Kungs! Piedod un pieņem savā aizgādībā manu grēcīgo dvēseli! pagriezies pret lielo, pie sienas piekārto svētbildi, izjusti noteica Antons.

Maksāju! piepeši iespiedzās Fima Fiškins. Uzņemos visus maksājumus!

Palikusi minūte.

Antona sejā ievilkās skarbas līnijas, viņš pārlaida klātesošajiem tukšu, atsvešinātu skatienu un atkal pagriezās pret svētbildi.

Esam ar mieru! Tofiks uzsita ar dūri pa galdu.

Dzirdi, Aļik, mēs esam ar mieru!

Fima metās pie Antona un ieķērās ar trīcošām rokām sarunu ierīcē.

Maksāju par visu! Par visu! Tikai dod atsaukumu, Antoša!

Antons ieskatījās pulkstenī, pagaidīja, kamēr rādītājs gandrīz beidz skaitīt lēni ejošās sekundes, un tikai tad deva pavēli:

Miša! Atsaukums!

Gorodeckis noslaucīja no pieres sviedrus, klusēdams ielēja glāzē konjaku uz iedzēra. Viņa paraugam sekoja pārējie. Antons aizsmēķēja, atspiedās pret krēsla atzveltni un jautājoši paskatījās uz Fimu.

Kādus izdevumus jūs uzņematies, lefim Aronovič?

Saki, Aļik! Fima pagriezās uz saimnieka pusi.

Es kaut kā… No tāda pārbīļa var atdot galus.

Mēs sedzam visus izdevumus par "heri” un turpmāk dalām peļņu uz pusēm.

-Vai zināt, cik lieli ir izdevumi?

Manuprāt, ne lielāki par divsimt trīssimt miljoniem.

Aplam, Albert Georgijevič.

Cik tad?

Pieliec pie šīs summas tādu nieku kā nullīti. Būs pašā reizē.

Miljardi! izdvesa Fima.

Ja šāds variants jūs apmierina, varam runāt, bet pēc zināma laika. Dot atbildi tūlīt nevaru. Neesmu pilnvarots.

Kā tev liekas, vai Burjats būs ar mieru? pajautāja Gorodeckis.

Ja visa summa tiks samaksāta uzreiz un skaidrā naudā…

Domā, ko tu runā, Anton! iesaucās Gorodeckis. -Vai tas ar prātu aptverams?!

Gluži manas domas. Laikam jau pāršāvāt pār strīpu, Jefim Aronovič… Droši vien turpināt sarunu nav jēgas?

Kas atbildēs par asinīm? Tofiks no jauna pievērsās sāpīgajam tematam.

Vai tev vēl jāskaidro, Tofik? Atbild tas, kurš sāka. Esam norēķinājušies.

Tā sagadījās… Antons papleta rokas un ieskatījās pulkstenī. Zaudēts tik daudz dārgā laika!

Palaiž mūs ar ubaga tarbu! Tofiks sūkstījās. Pasaki Burjatam, lai atceras Kotlasas pārsūtīšanas cietumu…

Viņš to nav aizmirsis, Tofik Un ir ļoti pateicīgs par sālsmaizi.

-Toreiz nebija runa par maizi, toreiz oda pēc nāves!

Burjats to nav aizmirsis. Viņš savukārt lūdza atgādināt Kņažijpogostu. Arī tur nebija runa par maizi. Tiesa, Tofik?

-Atceros.

Tātad esat norēķinājušies. Vēl Burjats lūdza pateikt, ka nav zināms, kas atrastos to četru vietā, ja ba-tirs nebūtu tu.

-Vai tie ir draudi?

Brīdinājums! Antons pieklājīgi pasmaidīja.

Kungi, pienācis laiks atvadīties. Noteikumi paliek līdzšinējie.

Kādi līdzšinējie? pajautāja Tofiks.

-Albert Georgijevič, vai tad viņi nav lietas kursā?

Ir.

Gribu dzirdēt. Savām ausīm! Tofiks palika pie sava.

Lūdzu! Nekavējoties jāaiziet no jums zināmajām izpriecu vietām Maskavā, Pēterpilī, Nižņijā, Rostovā, ļe-katerinburgā. Punkts. Kā redzat, to izdarīt nemaz nav grūti! Būtu tikai vēlēšanās.

Laupīšana! Visīstākā laupīšana!

Vai nu tā ir, Tofik? Tev paliek milzīgs darbalauks. Tirgi, paviljoni, zemāka ranga restorāniņi un kafejnīcas, stacijas, lidostas, viesnīcas, kopmītnes… Visu pat uzskaitīt grūti! Protams, nāksies papūlēties, taču no gaisa nekas nekrīt!

Ardievu, Anton! drūmi atsaucās Tofiks.

Majevskis galanti palocījās un izgāja. Viesistabā uz

brīdi iestājās klusums.

Ko teiksi tu, Girihan? Tofiks uzrunāja Girju.

-Atbildēšu, kad zināšu tavu galīgo lēmumu.

Bet ja es nolemšu karot?

Vispirms nolem.

Tofiks paskatījās uz saviem palīgiem. Gan viens, gan otrs nolika uz galda rādāmo pirkstu. Brīdi padomājis, arī Tofiks nolika pirkstu uz galda.

Karš, viņš paziņoja.

Diemžēl esmu spiests jūs apbēdināt, sacīja Gir-ja. Mums ir citas, svarīgākas problēmas. Notiek cits karš. Karš par manas tautas brīvību. Mums nav tiesību riskēt. īpaši te, Maskavā. Mūs nesapratīs. Piedod, Tofik, bet saproti mūs pareizi.

Paldies par atklātību, Tofiks noteica.

Manuprāt, mēs varēsim uzņemties daļu izdevumu. Alberta Georgijeviča priekšlikums man ir vairāk pa prātam.

"Stinger" raķetes! Džalals nosmīkņāja. Paķēra mūs uz plika āķa.

Pārbaudīsim, atteica Gorodeckis un nospieda izsaukuma pogu.

Viesistabā ienāca Griša un nostājās pie durvīm.

Pastāsti, Griša, ko redzēji, ko dzirdēji, Gorodeckis viņu uzrunāja.

Kas tevi interesē?

-Antons kaut ko melsa par raķetēm…

Raķetes bija, Griša apliecināja. Nezinu, stin-džeri vai kādas citas, bet bija.

-Vai tu redzēji savām acīm?

Kā nu ne! Makteni verķi! Stāvēju aiz žoga ar Miš-ku Ziloni. Šie visi stutēja žogu. Kā jau tu teici, tālāk nevienu nelaidām. Stāvam, smēķējam. Dzirdu, ka Antons kaut ko saka rācijā.

Ko viņš teica?

Lai sagatavojas. Pēc trim minūtēm atklāt uguni. No džipa izlēca trīs vīri ar bliežamajiem pār plecu un pie žoga. Mūs stobra galā nolika pie zemes.

Un jūs nogūlāties? Džalals neizturēja.

Miša saka, Griša turpināja, nelikdamies par azerbaidžāni ne zinis, vāks. Žēl Antona, taču kopā ar viņa dvēseli paņemsim jūsējās. Gu|am un gaidām.

Lopi! nokliedzās Džalals.

Arī š&amp;reiz Griša pacieta kliedzienu, taču pameta uz palīgu vienaldzīgu skatienu.

Ieskatījos pulkstenī. Trim minūtēm tūlīt jābeidzas. Ardievu, pasaulīt, sveika, zemes māte… Skatos, vīri ar bliežamajiem skrien atpakaļ uz džipu. Miša ierunājās, lai ceļos kājās. Runā un smaida.

Bailīgie suņi! Šakāļi! ārdījās Džalals.

To tu velti, laiski noteica Griša. Saprotu, dienvidnieku asinis ir karstas, bet tu velti bļausties.

Viņš mūs izglāba! iesaucās Fima. Saprotiet, izglāba! Paldies, Grigorij! Saki, ko sirds kāro, izpildīšu jebkuru vēlēšanos!

Ielej! Griša pamāja uz konjaka pudeles pusi.

Iztukšojis glāzi, Griša paskatījās uz Džalalu un pašūpoja galvu.

Ilgu mūžu nedzīvosi, puis. Esi pārlieku karsts.

Džalals nobālēja, viņa labā roka aizslīdēja aiz žaketes malas.

Nomierinies! pavēlēja Tofiks un padeva Grišam roku. Paldies tev, brāl!

Neteicis ne vārda, Griša mierīgā gaitā devās uz durvīm.

Par mūsu izglābšanos! Gorodeckis uzsauca tostu.

Katrs izdzēra savu glāzi, saskatījās un sāka atvadīties. Kad viesi bija aizgājuši, Gorodeckis ar Fiškinu, palikuši divatā, iegrima domās.

Ko klusē, Fima?

Domāju, Aļik, domāju…

-Varbūt jāaprunājas ar Pavlovu?

Zvanīju. Neatbild.

Varbūt saņemts ciet, Fima?

Kas to lai zina? Man, Aļik, raizes dara tā izmeklētāja. Fedotova no prokuratūras.

-Tā pati? Bijusī juriskonsulte?

-Tā pati.

-Viņa taču vizēja visus-dokumentus. Kāda jēga pašai rakt sev bedri?

Ne visus… Aļiks nopūtās.

Skaidrs. Brīdi klusējis, Gorodeckis saprata. Atcerējies veco amatu.

Bija tāds grēks. Viņa tik un tā nebūtu parakstījusi. Mēs taču pierakstījām rūpnīciņu klāt. Kuģu remonta rūp-nīciņu. Tāpat vien. Vai zini, cik daudz vara, bronzas, titāna, sudraba izpumpējām… la uzraks, sūdi vagā!

Tīri nostrādāts?

-Tu vēl jautā! Fima gandrīz apvainojās.

Kas vēl?

Dimantu ieguves akcijas un divas pionieru nometnes Piemaskavā. Ja atceries, viņa atteicās vizēt dokumentus par nometnēm, bet par dimantiem es ir neieminējos.

Nepārdzīvo, Fima, Gorodeckis mierināja draugu.

Viņa uzraks premjerministra vietnieci, un ar to viss beigsies.

Nesaki neko. Nopietna dāma. Ieradās ar papīriem, ko parakstījis pats ģenerālprokurors!

Dokumenti, protams, ir ģenerālprokuratūrā?

Kā citādi? Kārtējā oficiālā pārbaude.

Iestrēgs tā lieta, Gorodeckis padomājis atkārtoja. Pārāk gara ķēdīte. Bet par parakstu varu teikt, ka tu neesi vienīgais speciālists.

Kas nu ir, tas ir, Fima piekrita.

Kā tev šķiet, vai azeri sāks?

Sāks, Aļik. Viņiem nav, kur sprukt, tāpat kā Burjatam. Burjats sadomājis viņiem atraut pārāk treknu kumosu.

-Tu arī-"maksāju…"-atgādināja Gorodeckis.

Aiz bailēm ne to vien var pateikt. Kāda joda pēc tas viss, Fima pamāja ar roku, ja manis paša nebūs?

Es arī noraustījos, Fima. Vēl dažas sekundes, un…

Ko tur runāt, visi pietaisīja bikses.

Izkūlāmies, un lai nu tā būtu, bilda Gorodeckis.

Burjats atņem kumosu ne tikai Tofikam, bet arī mūs pamatīgi noslauc…

Met ārā šīs domas no galvas, Aļik! Mums ar Tofi-ku nav pa ceļam!

Es domāju par ko citu, Fima… Burjatu var apstādināt tikai divi spēki. Pavlovs un vecie krusttēvi. Pauris, Šamanis, Krusts, Ķieģelis… Pavlovs atkrīt.

Pēdējais maita! Fima iekaisa. Vai vari saskaitīt, cik šim atkritis?! Un kāda ir atdeve?

Paliek krusttēvi, nepievērsdams uzmanību drauga dusmu izvirdumam, turpināja Gorodeckis.

Krusttēvi nenostāsies pret Burjatu.

Kas to lai zina… Šiem nepatīk troksnis.

Tas dārgi maksās, Aļik.

Ne vairāk par to, cik nāksies zaudēt.

Parunāt var.

Parunā. Tikai kad jezga būs beigusies.

Būs liela jezga. Sirds to jūt.

Pagaidīsim, nolēma Gorodeckis un ielēja glāzēs konjaku. Uz to, ka esam dzīvi! Priekā!

Nākamajā dienā pārsteigto maskaviešu acu priekšā tiešā tēmējumā ar automātiem tika sašauts audi ar četriem Burjata zēniem. Trīs vīri bija uzreiz nogalināti, ceturto aizveda uz Skliīosovska slimnīcu.

Kungs Dievs, cik jauniņi… bez apstājas mezdama krustus, murmināja kāda večiņa.

Rēķinu kārtošana, drūmi novilka vīrietis blakus.

To tie maitasgabali pelnījuši!

Burjats uzņēma traģēdiju mierīgi, pat samiernieciski.

Antoša, dod rīkojumu zēniem, lai nozūd no savām vistu kūtīm. Diezgan tur sēdēts.

Sapratu!

-Saimniekiem saki, lai maksā azeriem. Vaņa noraustījies. Caureja piemetusies.

Sapratu.

-Vēl pēdējais. Man jāzina katrs Tofika solis. Nežēlo zaļos.

Sapratu, Antons atkārtoja trešo reizi, jau ar sērīgu pieskaņu.

Tofika vīri bija pagalam pārsteigti, kad, apņēmības pilni un gatavi uz visu, iebruka kazino, bet ieraudzīja tikai smaidīgus īpašniekus, viesmīļus, frantiem līdzīgos krupjē un pakalpīgus šveicarus.

Kur palikuši tie šakāļi? Džalals Mamedogli no-zibsnīja acis. No '‘šakāļiem'’ vairs nebija ne smakas. Viņi nebija atrodami nevienā kazino, nevienā viesnīcā, nevienā naktsklubā. Palīgs līksmoja, taču Tofiks pats kļuva stipri domīgs.

Neizskatās pēc Burjata, viņš atkārtoja ne reizi vien. Nemaz neizskatās. Nav tāds cilvēks. Turpmāk sarunāties tikai savā dzimtajā valodā! Sapratāt?

Taču Antonam Majevskim atradās arī azerbaidžāņu valodas zinātāji. Viņi dienu un nakti klausījās aziātisko tērgāšanū, ko pārraidīja Amerikā ražotās "blaktis", ar kurām Antons bija bagātīgi apgādājis viegli pierunājamus ļautiņus kazino un restorānos. Turklāt šie ļaudis neriskēja pārvelti. Pagāja viena nedēļa, pagāja otra. Izpriecu vietās no jauna sāka izplatīties "zālītes” smaka, kaujinieki kļuva priecīgi, iztaisnoja spārniņus. Vaņa pacietīgi gaidīja. Un sagaidīja. Speci atpelnīja maizi ar desu, kas tiem pienācās. Kādu vakaru pie Burjata satraukts ieklupa Antons.

Uzķērām! Vai nu saiets vai cita kopā sanākšana!

-Kur?

Džalala dzīvoklī.

-Kad?

Rīt astoņos!

Redzi nu, Antoša, mūsu stunda ir situsi. Burjats pasmaidīja.

Operācija noritēja tīri un gludi. Džalala mājas tuvumā novietojušies kaujinieki ļāva viesiem, visai Tofika Aji-

* jeva grupējuma vadībai, kopā pieciem cilvēkiem, doties uz māju un gaidīja tikai pavēli, kā rīkoties turpmāk. Burjats nesteidzās, bet gaidīja pašu Tofiku. To darīja ne tikai viņš. Arī viesi nevarēja vien sagaidīt un meta kārus skatienus uz bagātīgi klāto galdu ar uzkodām un dārga konjaka pudelēm.

Piebrauca! iesaucās uz balkona stāvošais Sabirs.

Sagaidīsim ar šampanieti! kāds ierosināja.

Nopaukšķēja korķi, augstajās glāzēs ielija šampanietis. Tiekoties ar šefu, visi, kā pienākas, uzvilka melnu žaketi, sakārtoja kaklasaiti, dažs pat saķemmēja matus. Parēķinājis, ka šefam vajadzīgs ne vairāk par minūti, lai ieietu mājā, Džalals nolēma atvērt durvis, negaidot zvanu. Viesi sagāja plašajā priekštelpā un nostājās ar glāzēm rokās kā parādē. Džalals atvēra durvis… Visi pieci priekšnamā stāvošie, noplūzdami ar asinīm, nokrita vienlaikus. Durvju atpakaļ atsistais Džalals paguva pielēkt kājās, mežonīgi rēkdams metās uz viesistabu, taču tūlīt nogāzās, triju stobru cauršauts. No lifta iznāca To-fiks un Vaņa Burjats.

Nogalini mani, sacīja Tofiks, paskatījies uz tuvāko draugu asiņainajiem līķiem.

Dzīvo, brīdi paklusējis, atteica Burjats. )a spēsi.

Nogalini, Tofiks atkārtoja.

Padomā par dzīvajiem. Dodu divas stundas laika. Mēs aizejam.

Noklaudzēja durvis, un Tofiks palika vienatnē ar saviem mirušajiem biedriem.

Pēc divām stundām pie dārgo izpriecu vietu parādes

durvīm piebrauca ārzemēs ražotas automašīnas, no kurām izkāpa oficiantiem un šveicariem labi pazīstami zelli. Pārliecināti, ka tiks sagaidīti ja ne ar ziediem, tad ar Smaidiem neīstiem, pazemīgiem, tomēr smaidiem -viņi devās iekšā pa durvīm kā savās mājās.

Ļiļai Fedotovai nevajadzēja ilgi lauzīt galvu par ļefi-ma Fiškina firmā dabūtajiem dokumentiem. Viņa nekad nebija sūdzējusies par atmiņu un ļoti labi atcerējās, ka, strādādama par juriskonsulti, nav vizējusi nedz dimantu ieguves akciju, nedz Okas kuģu remonta rūpnīcas, nedz Piemaskavas pionieru nometņu dokumentus. Tomēr uz dokumentiem bija viņas personiskais paraksts! Turklāt ne jau uz viena dokumenta vien. Lai arī kā Ļiļa pētīja sava uzvārda burtus un pazīstamos izvijumus, viņa neatrada, kur piesieties, la šobrīd kāds pajautātu, vai Ļiļa patiešām parakstījusi šos papīrus, viņa to apstiprinātu. Viņa traucās uz kriminālistikas laboratoriju. Ekspertīze apstiprināja, ka paraksti ir viltoti, un Ļiļa aizsteidzās pie šefa, pie Turecka.

Kabinetā sēdēja ne tikai tā saimnieks, bet arī Slava Grjaznovs.

Kas noticis? aplūkojis dokumentus, pajautāja Tu-reckis.

Gribu ierosināt krimināllietu. Tikko biju pie ekspertiem, rokraksta speciālistiem. Tas paraksts nav mans, manā vietā parakstu uz dokumentiem safabricējuši nelieši.

Par ko? Tas ir, pret ko gribi ierosināt lietu?

Pret premjerministra vietnieci.

Vai neķer par augstu? Vari ierosināt lietu par ļaun

prātību, bet ne pret Streļņikovu. Citādi tu smalki izgāzīsies.

Kāpēc?

-Tāpēc, ka viņa ir premjerministra vietniece! Vai tiešām nesaproti? Šādos gadījumos nepieciešams ģenerālprokurora un premjerministra lēmums!

Kaut kas taču jādara!

Neiekaisti, Ļiļa, bilda Tureckis. Vēl nav pienācis laiks. Nav pienācis. Patiesībā arī pierādījumu nav.

Kā tad nav? Vai gaidīsim, kamēr visu Krieviju pārdos zem āmura? Ļiļa pieklusināja balsi. Kaut vai dimantu ieguves akcijas. Nezinu, kas mums nāk palīgā -Dievs, kāds cits augstāks spēks vai pati daba. Arhangeļ-skas un Novgorodas apgabalā, Komi purvos, kur vieta tikai velniem, atklāj dimantu iegulas. Un kādas! Ar zilajiem dimantiem! Un kas notiek? Puse dimantu ieguves akciju tiek amerikāņu kompānijām, otra puse Gorodec-kim un Fiškinam līdzīgiem zagļiem!

Tas ir Fiškina firmas dokuments, paskatījies uz papīru, sacīja Grjaznovs. Bet Fiškins, ja gribi zināt, sēdējis par naudas viltošanu.

Domā, tas ir viņa darbs? Tureckis piedūra pirkstu pie paraksta.

Kādēļ jālūdz varjagu palīdzība, ja pats neesi nevarīgs?

Vai paķersi līdzi?

Kā teiksi.

Dokumentu parakstījuši trīs cilvēki Streļņikova, Fiškins un Fedotova. Tureckis paskatījās uz Ļiļu. Tas ir, ari tu. Daru zināmu, ka galvenais ir tavs paraksts, jo tā ir vīza, ka darījums no juridiskā viedokļa nevainojams.

-Vai tad jūs neko nedzirdējāt, Aleksandr Borisovič?

Pieņemsim, tu ierosināsi lietu pret premjerministra vietnieci, neņemdams vērā palīdzi, turpināja Turec-kis. Ko viņa darīs? Pirmkārt, nelaidīs tevi pāri sava kabineta slieksnim. Otrkārt, skriešus dosies pie sava šefa. Bet tas ir premjers, nekāds vietnieks. Uz kurieni viņš? Droši vien pie sava šefa. Aizskarts mundiera gods… Un no augšas tiks nolaists dekrēts taisnā ceļā mūsu ģenerālajam.

Vai viņi maz zina, kas ir gods? Ļiļa drūmi pārtrauca Turecki.

Tev visu izskaidros. Ir par godu, ir par mundieri, -Tureckis mierināja otrās klases juristi. Mēģini saprast. Kas ir premjera šefs? Pareizi, prezidents. Pacels uz augšu pirkstu, un kur palika otrās klases juriste, izmeklētāja Fedotova? Bija un vairs nav. Ņem vērā arī to, ka FDD pulkvedis Pavlovs ir liels premjerministra vietnieces draugs, pati varēji pārliecināties pēc fotogrāfijām… Arī Pavlova šefi ir visai ietekmīgi ļaudis. Un treškārt… Tureckis uz brīdi iegrima domās. Labāk klusēšu. Redzi nu, kāds ir spēku samērs.

Griezīšos tiesā, ņemdama papīrus, Ļiļa pauda savu sašutumu.

Kādā sakarā?

-Aizstāvēšu savu cieņu un godu.

-Arī šajā ziņā nesteidzies, Tureckis kļuva nopietns.

Kad pienāks laiks, nevēlos kopā ar šitiem maitām sēdēt uz apsūdzēto sola. Bet laiks pienāks.

Ir viena tā saucamā ceturtā vara. Masu informācijas līdzekļi.

Par to kaut kā nebiju iedomājusies, lēni noteica

Ļiļa. Tas būtu gan gājiens, gan trieciens reizē. Turklāt ļoti pamatīgs.

-Vajadzīgi uzticami cilvēki.

Tādi ir.

Grjaznovs dobji noklepojās un pārmetoši paskatījās uz Aleksandru.

Pie joda saziņas līdzekļus! -Tureckis acumirklī saprata. Izmet tos no galvas, Ļiļa. Klausies, skaties, lasi… Muldoņas!

Esmu jau izmetusi… Ļiļa pasmaidīja.

Lieliski! Dodies no jauna pie ekspertiem, lai viņi paburas vēl. Varbūt atradīs līdzību starp Fiškina paša parakstu un viltojumu. Lai padarbojas labi rūpīgi. Atraduši izpildītāju, varēsim pavilkt aiz šā diedziņa. Iesaistīsies Slava…

Paldies, gan jau kaut kā pati, atteica Ļiļa un izgāja.

Dzenas purvā iekšā, drūmi novilka Slava.

Vajadzēja ar tev ierukšķēties, lai viņa saprastu, -Tureckis sapīcis noteica.

Masu informācijas līdzekļi! Televīzija, vai? Pēc uzstāšanās televīzijā viņa turpat ekrāna priekšā paliks.

tNeķērc! Tureckis noskaitās. Līdz televīzijai vēl jātiek! Mazliet norimis, viņš piebilda: Viņa mierā neliksies, Slava.

Vai tu būtu atmetis ar roku? Tā, redz! Viņa ies līdz galam.

Brauks pie tādiem fiškiniem trolejbusā, ar metro…

Trūkumcietēji… Slava novilka. Lai notiek, iedošu audi.

Bet es volgu ar četriem miesassargiem.

-Vajadzīgs miesassargs, padomājis piebilda Slava. Kas neatiet ne soli! Vai parunāt ar Demidiču? Viņš ir kā klints!

Laba doma, Tureckis piekrita.

Es palēnām ar viņu strādāju. Klusē, taču klausās uzmanīgi.

-Vai risks nav pārāk liels?

Risks, protams, ir. Tomēr esmu pārliecināts, ka De-midičs neļaus darīt pāri sievietei.

Atgriezies aģentūrā, Grjaznovs izsauca Demidiču un izskaidroja jaunā uzdevuma būtību.

Ko tur daudz, viņš atbildēja, Lai notiek!

Lūdzu, piezvani, aprunājies! Slava pamāja uz tālruņa pusi.

Kas tur ko runāt? Ja teicu, lai notiek, tā arī būs.

Atbilde Grjaznovu izbrīnīja, taču viņš neko neizrādīja.

Ierocis pēc izvēles.

No kā? Tev te ir tikai pugači vārnu baidīšanai.

Ko tu vēlies?

-Vai īsstobra automātu iedosi?

-Varbūt vajag arī granātmetēju?

-Tas man ir.

Tev ir granātmetējs?

Un tad?

-Tpu! Dabūsi automātu!

Kārtībnieks! Demidičs uzsmaidīja pa visu seju.

Un skaties no viņas ne soli! Kur viņa, tur arī tu!

Ko tu māci, Grjaznov? Četrus gadus sekoju vienam biezajam pa pēdām.

Tādā gadījumā patiešām viss kārtībā.

Grjaznovs piezvanīja Tureckim un paziņoja, ka vienošanās panākta, ka rīt deviņos nulle, nulle miesassargs Vladimirs Demidovs ar audi ieradīsies prokuratūras izmeklēšanas nodaļā.

Konstantīns Merkulovs un Tureckis sēdēja K nodaļas vadītāja ģenerāļa Samsonova kabinetā. Nikolajs Va-siļjevičs bija stingrs maza auguma vīrs, pavisam sirms, taču pēc izskata jauneklīgs.

Cik ilgi jau esam pazīstami, Kostja? viņš uzrunāja Merkulovu.

-Trīsdesmit gadu būs…

Trīsdesmit divi, Samsonovs precizēja. Manuprāt, nekad neesam strīdējušies, bet sapratuši viens otru no pusvārda.

-Varēji nebrīdināt. Neprasīšu nekā lieka.

Lai tā būtu! Es uzmanīgi izpētīju dokumentus, ko Bi kungs jums, Aleksandr Borisovič, laipni nodevis. Iepazinos ar tiem pirmo reizi. Pēc jūsu sejas izteiksmes redzu, ka nav jāskaidro, kāpēc pirmo reizi… Parādoties valstī dažādiem kazino, naktsklubiem, masāžas kabinetiem, tiesa, bez sarkanā luktura,-tika izveidota īpaša nodaļa. Cits jautājums, par kādu organizāciju izvērtusies šī komanda… Varat ticēt, es uzmanīgi nodarbojos ar šo lietu. Teikšu tūlīt, ka prokurorus mūsu iekšējo sarežģījumu risināšanā nesauksim palīgā. Neņemiet ļaunā. Bet, līdzko šīs industrijas pārbaude būs galā, apsolu pilnībā iepazīstināt ar rezultātiem. Runājot par pulkvedi Pavlovu… Pēc viņa atgriešanās no komandējuma jums būs iespēja apspriesties ar viņu par visu. Jāteic, ka informācija par valūtas kontiem Šveices bankās atbilst patiesībai. Ceru, ka pulkvedis Pavlovs paskaidros, kā viņa personiskajā kontā nokļuvis miljoniem dolāru. Bet par premjerministra vietnieci… ja tā var teikt, mazgāju rokas nevainībā. Viņas tiesneši ir premjerministrs un prezidents.

|a tas nav liels noslēpums, kur un kāda iemesla pēc patlaban atrodas pulkvedis Pavlovs? pajautāja Merkulovs.

Habarovskā. Sakarā ar slepenu moderno lieljaudas ieroču transportēšanu.

Vai tās nav raķetes ar atomgalviņām? Tureckis painteresējās.

-Vai jums kaut kas ir zināms, Aleksandr Borisovič?

Gribētos zināt, ko jums par to ziņojis pats Pavlovs.

Atbrauca naktī. Nolika uz galda šifrētu ziņojumu. Tajā pašā naktī ziņojums tika atšifrēts. Datums, vieta, parole. Pavlova vadībā tika nosūtīta grupa. Gaidām atgriešanos.

Pavlova vadībā? Merkulovs kļuva uzmanīgs. Vai tā nav pārlieka uzticēšanās?

Grupa ir no manas nodaļas.

Vai nepainteresējāties, no kā Pavlovs dabūjis tādu šifrēto ziņojumu?

Painteresējos. Ģenerālleitnants ieskatījās piezīmju grāmatiņā. Viņš to saņēmis no Iekšlietu ministrijas pulkveža Valerija Sargačova.

-Tādā gadījumā man ir neliels paziņojums.

Klausos, Aleksandr Borisovič.

Atšķirībā no jums, Nikolaj Vasiļjevič, mums nav noslēpumu, ar kuriem nevaram iepazīstināt K nodaļas priekšnieku. Jūs jau zināt, ka ar ģenerālprokurora pavēli esmu iecelts par vadītāju operatīvajai izmeklēšanas grupai, kurā ietilpst ne tikai prokuratūras, bet arī FDD darbinieki. Varbūt tā nav, Konstantīn Dmitrijevič?

Ir, Saša, ir! Merkulovs pasmaidīja. Tikai viens precizējums. Grupa tika izveidota sakarā ar Kuzminska kunga noslepkavošanu.

Slepkavība ir atklāta, lieta pabeigta! Esmu sagatavojis lēmumu par lietas izbeigšanu. Manuprāt, visi ir apmierināti, arī K nodaļa.

Klausies, Kostja, izbrīnījies sacīja ģenerālis, vai viņš vienmēr tev ir tāds?

Kāds?

Tāds taisnvirziena, vai.

-Vienmēr.

Tādā gadījumā skaidrs. Lieliski! Ko tu gribēji pavēstīt, dēliņ? Stāsti vaļā!

Tureckis pasmaidīja pa visu seju kā bērns.

Es pavisam īsi, Nikolaj Vasiļjevič…

Viņš pastāstīja, ka sakarā ar informāciju, kas kompromitē Sargačovu, viņš novērots. Sargačovam droši vien izdevies dabūt filmu, kad viņš bijis komandējumā Honkongā. Viņš ir savs cilvēks ieroču un narkotiku tirgoņa, ievērojamā mafijas darboņa Džeka Kana mājā. Rodas jautājums, uz kuru viņš, Tureckis, nezina atbildi.

Kas tas ir par jautājumu? ieinteresējās ģenerālis.

Kādēļ Sargačovam vajadzēja filmu kādam atdot, ja pats varēja gūt lielu labumu? Būtu ticis pie ordeņa vai pat ģenerāļa uzplečiem.

To pašu jautājumu gribēju uzdot Pavlovam, taču atturējos.

Kāpēc?

Lai viņu nenobaidītu, Saša. Jūsu dokumentus saņēmu jau pirms laba laika. Pirms Pavlova aizbraukšanas.

Kāds īsti ir šādas rīcības iemesls? Tureckis neatlaidās. Sargačovs pirmo reizi runāja ar Pavlovu tik ilgi, vairāk nekā stundu. Viņi tikās arī Kuzminska bērēs, uz kurām abus aizvilka Streļņikovas kundze.

Redzu, jūs nesnaužat… Samsonovs pasmaidīja.

Iemesls? Par to var tikai izteikt minējumus. Vai zināt, ka Sargačovs un Streļņikovas kundze salaulājušies? Jā, jā, viņi salaulājušies Pokrovskas sādžas baznīcā Piemas-kavā. Pasē zīmoga nav, taču Dieva priekšā viņi ir vīrs un sieva. Ja ņem vērā, ka premjerministra vietniece un Pavlovs saistīti ar vienu valgu, turklāt cieši, kāpēc nemēģināt kaut kādā veidā Pavlovu "nomazgāt”. Sargačovs acīmredzot nav dumjš un saprot, ja Pavlovs iekritīs, sievai sāksies nepatikšanas.

Nepatikšanas… Tureckis pasmīnēja. Vai jums, Nikolaj Vasiļjevič, zināms…

Nē, ģenerālis pārtrauca Turecki. Nav zināms. Man, Saša, ir savi pienākumi, jums savi. Tāpēc arī turpmāk darīsim katrs savu darbu.

Samsonovs pateica šo frāzi ar smaidu uz lūpām, bet tādā tonī, ka Tureckis nolēma vairs neiebilst.

Kas notiek, Koļa? Visu to redzot, nolaižas rokas… -Merkulovs nopūtās.

Kostja, tu kļūsti vecs. Neļaujies vecumam, draugs! Citādi beigas vienā rāvienā. Nepadodies! Mēs vēl pakarosim… Ģenerālis piemiedza ar aci.

Es karoju visu mūžu, Koļa. Un kāds no tā labums? Jo vairāk šos ietupini, jo vairāk sarodas. Cik īsti viņiem vajag? Rauš, rauš, bet vienmēr par maz! Kādus kukuļus ņem! Ne desmitus, bet simtus tūkstošus. Miljonus! Un kuri ir ņēmēji? Tie, kuriem ne tuvu netiksi! Reizumis prātā ienāk doma, vai visi nav sajukuši prātā. Bet varbūt esmu sajucis es?

Tu! Samsonovs iesmējās. Ģenerālprokurora vietnieks! Ejot projām no manis, iegriezies jebkurā komercbankā un vienā mirklī kļūsi multimiljonārs! Droši vien šādus piedāvājumus esi saņēmis?

Nē. Neviens neko nav piedāvājis.

Un tev, Saša?

Uz mani ir šauts, esmu sists un spridzināts, bet lai kaut ko piedāvātu… Neko tamlīdzīgu neatceros.

Arī man nav piedāvāts! Samsonovs iesmējās.

Tātad esam krietni cilvēki, mani dārgie kolēģi! Ģenerālis piecēlās un vispirms padeva roku Merkulovam, pēc tam Tureckim. Neņem ļaunā, Aleksandr Borisovič! Es padomāšu un darīšu zināmu savu lēmumu. Vai esam vienojušies?

Tureckis piekrizdams cieši paspieda ģenerāļa roku.

TREŠĀ DAĻA. Krahs

Aleksandru Turecki pamodināja telefona zvans.

Klausos!

Labrīt! klausulē ierunājās Slava Grjaznovs. Pēc desmit minūtēm nāc ārā. Brauksim.

Uz kurieni?

Uz Kļazmas ūdenskrātuvi makšķerēt zivis!

Beidz velnu dzīt, Slava!

Uzspridzināts Roberta Vesta savrupnams.

Brauc! noteica Tureckis un nolika klausuli.

Pulkstenis rādīja bez ceturkšņa pieci. Desmit minūtēs var aplieties ar aukstu ūdeni, uzvārīt krūzi kafijas, apģērbties un apauties. Pēc tam uz priekšu! Divas bļodas ar ledainu ūdeni lieliski atsvaidzināja, bet krūze kafijas pilnībā atjaunoja darbam nepieciešamo noskaņojumu. Pēc desmit minūtēm izgājis uz ielas, viņš tūlīt ieraudzīja džipu, kas tuvojās.

Vai līķi ir? iemeties sēdeklī blakus Slavam, pajautāja Tureckis.

Nav zināms.

-Tad spied pedāli grīdā.

Izgāzta siena, novēlušies griesti. Patlaban novāc gruvešus.

Kas to ziņoja?

-Viens otrs, Grjaznovs, kā parasti, atbildēja mazliet noslēpumaini.

Viņi aizbrauca galā ātri, apmēram trīsdesmit piecās minūtēs. Netālu no savrupnama drūzmējās cilvēki. Pie vārtiem stāvēja divi miliči. Parādījuši apliecību, Turec-

kis ar Grjaznovu iegāja mājā. Sprādziens bija noticis otrajā stāvā, aptuveni simts kvadrātmetru lielajā viesistabā. Ieraudzījuši pazīstamu operatīvo darbinieku no Pet-rovkas, Grjaznovs ar Turecki piegāja pie viņa.

Bijis pamatīgs blīkšķis, ierunājās Tureckis. Viesistabai bija izjaukts stūris, nevarēja teikt, ka

griesti novēlušies, taču viena to mala nokarājās gandrīz līdz grīdai. Par mēbelēm, spoguļiem, logu rāmjiem nebija vērts runāt viss bija sadragāts.

Interesanti, Aleksandr Borisovič, teica majors,

ka līķi gulēja šeit, viņš norādīja uz vietu pie durvīm,

bet sprādziens noticis tur, kaktā.

-Cik līķu?

Divi. Saimnieks un viņa apsargs.

-Vai stipri sakropļoti?

Arī šajā ziņā ir kaut kas interesants. Saimniekam norautas rokas, saplosīts vēders. Sargs gulēja kā dzīvs! Pirmajā brīdī tā arī nodomājām. Dzīvs. Tiesu medicīnas eksperts vēlāk konstatēja, ka nāve iestājusies vienā mirklī no šķembas galvā. Tāds iespaids, ka saimniekam rokās sprāgusi granāta. Stūrī detonējusi un uzsprāgusi. Vai viņam tur bijusi noliktava, vai…

Līķi jau aizvesti?

Nē, atrodas guļamistabā. Es pavadīšu, Aleksandr Borisovič.

-Vai nāksi līdzi? Tureckis pagriezās pret Grjaznovu.

Nē, atsaucās Slava. Paokšķerēšu citā vietā. Andreja Vasiļjeva un apsarga līķi jau bija ielikti celofāna maisos, kurus pēc majora rīkojuma attaisīja vaļā. "Kas tevi nogalinājis, kazino karali?" skatoties mirušā Andreja sejā, nodomāja Tureckis. "Kam tu pārgāji pāri ceļam? Varbūt pats nolēmi nokārtot rēķinus ar dzīvi? Pēc tevis tas gan neizskatās."

-Vai dokumenti viņiem bija?

-Tikai sargam. Majors izvilka no krūšu kabatas apliecību un pasniedza Aleksandram. Drošības dienests.

Redzu. Oļegs Dolgihs, Tureckis izlasīja, dodams dokumentu atpakaļ. Droši vien sibīrietis. Sibīrijā tādi uzvārdi izplatīti. Dolgihs, Sedihs, Rižihs…

Šī Dolgiha rokās bija pistole. Makarovs. Ar vienu izšautu lodi.

Taisiet ciet, pateica Tureckis un piegāja pie sirma gara auguma cilvēka baltā uzsvārcī. Sveicināti!

Labrīt!

-Tureckis.

Aleksandrs Borisovičs?

-Tieši tā.

Mēs taču esam pazīstami, vienu reizi veicu jums ekspertīzi. Doktors Iraklijs Gošadze.

lūs esat gruzīns? Pēc izskata nepateiksi.

Māte krieviete, esmu atsities mātē.

-Ar ko varat iepriecināt, Iraklij Bagratovič?

Šķembas ievainojums. Trāpījusi tikai viena šķemba, bet miega artērijā. Un jaunais uz vietas beigts.

Tureckis izgāja ārā un apsēdās uz sola. Vajadzēja sakārtot domas, rast kādas hipotēzes. Pārņēmis lietu ar daudzajām epizodēm savā ziņā, Tureckis jau pirmajās dienās pastāvīgi interesējās pie operatīvajiem darbiniekiem, kur atrodas brīvībā dzīvojošie aizdomās turamie. Par to ziņoja viņa brigādes locekļi. Vakar Andrejs Vasiļ-jevs vēl bijis Pēterburgā. Pastāvēja iespēja, ka viņš iebraucis galvaspilsētā ar vilcienu vai automašīnu, taču tas bija maz ticams. Tātad nolaidies ar lidmašīnu Šere-metjevā, jo tieši tur stāvvietā putekļus krāja viņa volvo. Teiksim, viņš ielidojis apmēram desmitos vakarā. Ko pēc tam? Taisnā ceļā uz savrupnamu? Vai arī pa ceļam iebraucis vēl kaut kur? Kur palikusi no Makarova pistoles izšautā lode? la to atradīs Andreja ķermenī, lieta iegūs daudzmaz konkrētu apveidu. Rīt vai parīt morgā notiks detalizēta līķu apskate un izpēte.

Pienāca Grjaznovs, apsēdās blakus un aizsmēķēja.

-Vai paokšķerēji?

Šeit ir viena telpa tads kā caurlaižu punkts. Dežurē municipālie. Vests atbraucis divdesmit minūtes pāri četriem no rīta. Kārtīgi piesūcies.

Ar kādu mašīnu?

Ar savu volvo.

-Viens pats?

-Viens.

Liekas, tu teici, ka miesassargs neatiet no viņa ne soli?

Miesassarga nav bijis. Vēl viens moments. Pēc diviem naktī Vesta apsargi aizbraukuši. Divi.

Viens tomēr palicis. Un, kā redzi, uz visiem laikiem.

Pagaidām tas ir viss.

Divdesmit pāri četriem… Tu man piezvanīji bez ceturkšņa piecos.

Nerēķini. Sprādziens noticis četros trīsdesmit piecās.

Kamēr nolika mašīnu, kamēr uzkāpa otrajā stāvā, droši vien pamanot apsardzes prombūtni, vēl kāda aizkavēšanās… Iznāk, ka traģēdija norisinājusies septiņu astoņu minūšu laikā. Iesim, Slava, zvanīt uz Šeremetje-vu! -Tureckis piecēlās.

-Sēdi! vēlīgi atteica Grjaznovs, izvilka no krūšu kabatas mobilo telefonu un piezvanīja. Sergej? Sveiks, Mikola! Nepazini? Būšu bagāts! Paskaties, Mikola, ar kādu reisu no Pēterburgas ielidojis pilsonis Andrejs Vasiļ-jevs. Pagaidīšu… Jā, Mikola, klausos. Tā-ā… Skaidrs! Paldies, draugs! Reiss divdesmit četri septiņpadsmit. Ielido divdesmit vienos un četrdesmit minūtēs.

Divdesmit vienos četrdesmit, atkārtoja Tureckis.

Apmēram pēc divdesmit minūtēm Vests iesēdās mašīnā un aizbrauca. Uz kurieni?

Uz dzimto galvaspilsētu. Kur citur?

-Vienpadsmitos viņš bija Maskavā…

-Varbūt ieskatījies savā dzīvoklī?

-Te ieradies četros divdesmit. Vienu stundu neskaitām. Šķīst vai plīst, bet mums, Slava, jānoskaidro, kur, ar ko un kādās vietās Vesta kungs pavadījis laiku no vienpadsmitiem vakarā līdz trijiem un divdesmit minūtēm… Iedod savu mobilo! Tureckis noknikstināja telefona taustiņus. Maša? Labrīt! Atvaino! Domāju, ka tavs dārgais paņems klausuli… Kur viņš ir? Tiklīdz parādīsies, lai piezvana. Visu labu! Pasveicini bērniņus!

Dodams telefonu atpakaļ Grjaznovam, Tureckis paskaidroja:

Maša Pogarelova.

Kur tad ir Vaļa?

Otro nakti nav mājās.

Zvanījis vismaz ir?

-Zvanījis esot.

-Tātad kārtībā! Patīk?-Grjaznovs uzsita pa telefonu.

Nekaisi sāli uz brūces!

Slava iebāza telefonu Aleksandra žaketes kabatā.

Tas ir tavs. Un Dieva dēļ bez liekiem vārdiem!

-Tā ir dārga manta, Slava…

Diezgan. Punkts!

Paldies!

Amerikāņu ražojums. Tāda nav pat ģenerālprokuroram!

Ģenerālajam varbūt ir, bet Kostjam nav, tas ir pilnīgi droši. Braucam!

Pa cejam Tureckis sazvanījās ar Petrovkas atbildīgo dežurantu, kas palīdzēja sameklēt kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka vietnieku pulkvedi Pogorelovu. Valentīnam jau bija ziņots par sprādzienu, majors, ar kuru Tureckis bija runājis, bija āķīgs vīrs, tāpēc nevajadzēja raizēties.

Un kur tu biji pats? pajautāja Aleksandrs.

Skraidīju, Pogorelovs nenoteikti atbildēja. Igoru nobendējuši, Saņa.

Piļuginu?!

Jā.

Saņēmāt ciet?

-Vajadzētu saņemt. Lai paliek. Saki, kas vajadzīgs!

Iztikšu, Vaļa.

Runā taču!

Pāris labi sakarīgu vīru.

Nesakarīgus neturu, Uz kurieni sūtīt?

Pie manis.

Pēc stundas būs klāt.

Paldies, Valentīn!

Dzīvo vesels un neklepo!

Kas noticis, Saša? Grjaznovs atrāva skatienu no ceļa. Tu pat esi nobālis!

Nogalināts Piļugins.

Maitas! Slava nogrieza zobus.

Līdz pašai prokuratūrai viņi brauca klusēdami

Kādēļ palūdzi vīrus? apturējis mašīnu, Grjaznovs jautāja.

Jāizstaigā Vesta mājas apkārtne, jāizjautā cilvēki.

Nosūtīšu Krotu.

-Vai viņš zina adresi?

Krots zina visu.

Līdz divpadsmitiem būšu savā kabinetā.

Sazvanīsimies.

Izskaidrojis situāciju, deviņos Tureckis nosūtīja abus Pogorelova iedotos darbiniekus uz Andreja dzīvesvietu. Pēc piecpadsmit minūtēm viņam piezvanīja Grjaznovs.

Gaidi! Tūlīt izbraucu. Ir jaunumi, viņš īsi pavēstīja.

Slava atbrauca nevis viens, bet kopā ar Alekseju Kro-tovu. Tureckis daudz ko bija dzirdējis par Krotovu, taču tieši sadarboties ar viņu nebija iznācis. Klīda valodas, ka pazīstamajam aģentam Krotam nauda līpot pie pirkstiem, ka viņš to saņemot no dažādām organizācijām, gan no ^etrovkas 38, gan privātās detektīvaģentūras "Glorija" un, beidzot, gandrīz vai noziedzīgo grupējumu krusttēviem. Viņš, piemēram, varēja pieiet pie paša Va-ņas Burjata galdiņa, apsēsties, iedzert un pat uzsist uz pleca, un neviens par to neļaunojās. Vēl viņš bija pazīstams ar diplomātiem, augsta ranga ierēdņiem, banku direktoriem, un, ja varēja ticēt baumām, viņu pieņēma arī visvarenais galvaspilsētas mērs. Krotovs ģērbās pēc jaunākās modes, bet, ja prasīja apstākļi, itin viegli pārvērtās par klenderi, diedelētāju, ubagu, zagtu mantu uzpircēju, vienalga, par ko. Šis aģents bija izcils aktieris, taču dzīvē, nevis uz skatuves. Viņš spēlēja ruleti, kārtis, dirnēja hipodromā, vienlaikus pagūdams iegūt divas augstākās izglītības jurista un nezin kāpēc arheologa diplomu. Uz mazā pirkstiņa viņš nēsāja zelta gredzenu ar dzimtas ģerboni un patiešām bija likumīgs Muižnieku

biedrības loceklis. )a Tureckis nezinātu, ka Krotovam ir jau pilni četrdesmit gadi, tos viņam nedotu neviens. Ta-

• gad, spiežot "aktiera” roku, Tureckis ar interesi ieskatījās viņa koši zilajās acīs, kurās vīdēja dziļš prāts. Pēc izskata nelielā un trauslā Krota roka bija neparasti cieta un stingra. Aleksandrs to saspieda, un tūlīt paša roka nokļuva tādās spīlēs, ka doma pamēroties ar Krotu spēkiem tūlīt izgaisa.

Ar kādu sporta veidu esat nodarbojies? viņš bijīgi pajautāja.

Ar visiem pa druskai.

Pa druskai… Grjaznovs pavīpsnāja. Melnā josta! Salīdzinājumā ar viņu, Saša, tu esi vārgs…

-Apsēdieties! Tureckis uzaicināja.

Pirmo reizi es ieraudzīju Vestu kazino, kad viņš vēl strādāja Gorodecka labā. Viņš izraisīja manī interesi. Neapšaubāmi lietpratējs… Vai pie jums drīkst smēķēt?

-Lūdzu!

Krotovs smēķēja nevis dārgas ārzemju cigaretes, bet papirosus "Belomor", turklāt lietoja sērkociņus, nevis izsmalcinātas ārzemju šķiltavas.

Ar viņu varēja iepazīties un pārmīt dažas nenozīmīgas frāzes, tas arī viss. Pēc spēles viņu acumirklī ielenca apsardze un aizveda. Tā rīkojās Gorodeckis, tas atkārtojās pēc Vesta nokļūšanas FDD aizbildniecībā. Zinu, jūs interesē, kā Vests pavadīja laiku pēc atgriešanās no Pēterburgas.

Mūs interesē viss, kas palīdz noskaidrot Vesta nāves apstākļus.

Ieraudzīju viņu Cvetnojes bulvāra kazino divos naktī. Viņš sēdēja pie galdiņa, uz kura gulēja dolāru paciņas. Viņš skatījās uz paciņām klusēdams, bet tad pasauca oficiantu, kas jau stāvēja gatavībā ar "Napoleona" pudeli uz paplātes. Izdzēris glāzi, viņš sāka lēnām plēst naudaszīmes. Vajadzēja redzēt, kā uz to noskatījās klātesošie! Laikam Vesta galvā kaut kas noklikstēja, viņš beidza plēst naudu, piecēlās kājās un skaļi paziņoja: "Lūdzu pienākt zaudētājus!" Pie viņa piegāja kādi desmit cilvēki. Vests savilka naudu vienā kaudzē, uzmeta gaisā, iesmējās un devās uz durvīm. Es viņam pakaļ. Viņš sēdās savā mašīnā, es savā. Aizbraucām uz Roždestven-ku, un tur atkārtojās tas pats.

Dolāri atkal griestos?

)ā. Ar vienu izņēmumu Daļu naudas, turklāt krietnu dalu, Vests iebāza kabatās. Un devās ne jau uz izeju, bet man zināmu telpu, pie man zināma vīra, kas piekopj stipri izdevīgu biznesu…

Ieroču tirdzniecību?

Nogaidījos Vestu apmēram četrdesmit minūtes. Viņš iegāja tukšām rokām, bet iznāca ar diplomātu. Varēju rīkoties divējādi. Vai nu turpināt ceļojumu kopā ar viņu, vai censties noskaidrot, kādu kravu viņš dabūjis. Es izvēlējos otro variantu. Liekas, tā bija kļūda. Bet kas gan varēja paredzēt beigas?

-Vai izdevās noskaidrot, ko Vests paņēmis līdzi?

Četras granātas un mašīnpistoli.

Cikos Vests pameta Roždestvenkas kazino?

Mans pulkstenis rādija piecpadsmit minūtes pāri trijiem.

-Vasarnīcā viņš ieradās divdesmit minūtes pāri četriem. Iznāk, ka no Roždestvenkas viņš taisnā ceļā braucis uz mājām. Pēc mūsu aprēķina, no Šeremetjevas Maskavā viņš varēja ierasties apmēram vienpadsmitos. Jūs, Aleksej Petrovič, redzējāt viņu Cvetnojes bulvāra kazino

divos… Atliek noskaidrot, kur Vests pavadījis divas stundas, no vienpadsmitiem līdz vieniem ar minūtēm. Tie-

* sa, es nosūtīju uz viņa dzīvesvietu divus darbiniekus…

-Atļaujiet! Krots pievilka sev tuvāk telefona aparātu. -Vai tante Nastja? Kas cits? Darīšanas, tante Nast-ja, darīšanas… Kā veselība, tā nekas? Paldies Dievam!

Tureckis brīnījās par acu priekšā notikušo pārmaiņu. Nupat te bija sēdējis vaļīgs kungs, runājis droši, gandrīz vai basā, bet tagad bija dzirdams kaut kāds nepatīkams tenoriņš. Sejas izteiksme kļuva primitīva, no acīm izzuda gudrība.

Tante Nastja, ienesīšu tev citas zāles. Labi jau labi… Kas dzirdams par manu paziņu?

Krots nospieda pogu uz aparāta, un kabinetā ieskanējās sievietes balss.

… bija atbraucis, Ļoša, bija! Mani apciemoja meita, tāpēc viss izlidoja no galvas! Paskatos pulkstenī, bet tas rāda pusvienpadsmit! Tad nu metos skriešus! Steigā centos visu sakopt, bet viņš tikmēr klāt gan! Atkal simtnieku iedeva, Ļoša.

Krāj, tante Nastja, krāj! Tikai nedod znotam. Nodzers kā likts! Krots iesmējās.

Un aizdrāzās. Priecīgs, priecīgs… Bet ko es tev stāstu? lādomā, tavi zeļļi tev visu tāpat pateiks!

-Zeļļi? Pelēkos uzvalkos?

Tie paši. Ar sarkanām grāmatiņām. Es uzreiz sapratu. No tevis.

Pareizi esi sapratusi… Krots nopūtās. Aizdrāzās. Priecīgs? Tas arī viss?

Nepagāja ne piecas minūtes, kad izskrēja ārā! Sejā pilnīgi pārvērties! Mašīnā un aidā…

Kas gan viņu tā nobaidīja?

Dievs vien zina. Laikam jau īrnieks.

Kāds īrnieks, tante Nastja? Padomā pati, kādēļ miljonāram vajadzīgs īrnieks?

Tiesa gan! Tātad Andreja Andrejeviča draudziņš. Stingrs vīrs. Dzirdēju, ka reiz atbraucis ar kādu sievišķi.

ļaunu?

Sievišķi? Vai tagad ko var saprast? Visas sakrāsojušās… No pakaļas pioniere, no priekšas pensionāre!

-Vai to īrnieku šoferis vadā vai pats sēž pie stūres?

Pats. Mašīna ir brūna, gara.

-Arī volga nav īsa.

Nē, Loša, volga tā nav. Ārzemju marka.

Patiešām brūna?

-Akla vēl neesmu, Ļoša! Atcerējos! Fords! Sētā bērneļi dīdījās. Pats zini, mašīnu te ir tik daudz, ka nav kur nospļauties. Sak, tas ir mersis, tas… Nemaz izrunāt nevar. Bet par to teica, ka fords.

Tureckis nolika uzgaida Sargačova fotogrāfiju.

-Tante Nastja, ja es parādīšu tā īrnieka fotogrāfiju, vai pazīsi?

Kā lai nepazītu? Viņš neskrien kā apdauzīts. Cēli staigā, sasveicinās.

-Tad es aizbraukšu pie tevis, tante Nastja.

Kad gaidīt?

Pēc stundiņas.

Brauc, mīlīt, brauc. Meitu gaidīdama, izcepu pīrāgus. Tavus iemīļotos. Ar kaltētām irbenēm. Atbrauc!

Krots nolika klausuli, nospieda pogu ar ciparu divi un pabīdīja aparātu uz Turecka pusi.

Labi nostrādāts! Grjaznovs uzslavēja Krotu.

Vai sen pazīstat tanti Nastju? pavaicāja Tureckis.

Kopš bērnības. Droši vien gribat zināt, kā viņa iekārtojās par apkopēju tajā namā? Atbildu. Ar manu palīdzību.

-Viss ir skaidrs! -Tureckis pasmaidīja.

Iezvanījās telefons.

Klausos. Vēlreiz, Iraklij Bagratovič…

Doktors Gošadze nerunāja ilgi. Pateicies par informāciju, Tureckis pārlaida skatienu pārējiem un ierunājās tikai pēc brīža.

Izdarot sekciju, sirds apvidū atrasta lode. Tā šķiet identiska no apsarga pistoles izšautajai lodei. Ekspertīze to precizēs.

jānoskaidro, kas devis pavēli novākt Vestu, skaļi noteica Grjaznovs. Pavlova Maskavā nav!

Krots aizsmēķēja papirosu "Belomor" un ietinās dūmos.

Aleksej Petrovič, viņu uzrunāja Tureckis, ko teiksiet, ja lūgšu dažus pakalpojumus? Protams, ne kā izmeklētāju, bet kā darbinieku.

Kādā lomā? Kas tas par darbu?

Kā operatīvajam aģentam, kāds jūs īstenībā esat. Bet uzdevums ir tāds.

Klausos, sacīja Krots.

Viņš klausījās patiešām uzmanīgi, ne reizi nepārtrauca, neuzdeva nevienu jautājumu, bet, kad Tureckis beidza, sniedza roku un pateica:

Esmu jūsu rīcībā, Aleksandr Borisovič. Esmu ar mieru veikt nepieciešamo operatīvo un aģentūras darbu. Kro-tova mierīgais balss tonis un lakoniskums lieku reizi apliecināja Tureckim, ka viņš ir patiešām augstas klases profesionālis, noziedznieku vides pazinējs, kādi kriminālmeklēšanas pārvaldē nez vai vairs atrodami.

Ieradās kriminālmeklēšanas pārvaldes darbinieki. Tureckis noklausījās viņu ziņojumu. Nekāda jauna informācija nebija atnesta.

Tante Nastja tūlīt fotogrāfijā pazina Sargačovu un, cienādama Krotu un Turecki ar pīrāgiem, atkārtoja:

-Viņš. Kā paskatījos, tā tūlīt redzēju, ka viņš!

Tureckis vairākas reizes centās ievadīt sarunu par ''sievišķi", taču tante Nastja nevēlējās neko teikt.

fauns cilvēks! Kāpēc lai neatvestu?

Tikai pēc Aleksandra trešā mēģinājuma ko noskaidrot viņa atcerējās.

-Ar cepuri! Tas sievišķis! Cepurē ar platām malām. Un ar brillēm.

Nav šaubu, ka Sargačovs ieradies ar Streļņikovas kundzi, noteica Tureckis, izgājis uz ielas. Arī Kuzmin-ska bērēs viņa bija ieradusies cepurē ar platām malām. Un, tā kā Sargačovs salaulājies ar Larisu Ivanovnu, viņi visur brauc kopā.

Mīlestības trijstūris? Streļņikova Sargačovs -Vests. Greizsirdība? Pilnīgi iespējams. |a atceras Vesta uzvedību kazino, ļoti izskatās pēc tās.

Visi trīs auguši vienā mājā. Bērnības draugi. Visi mācījušies par juristiem. Vēlāk ceļi izšķīrušies. Sargačovs un Larisa Ivanovna pēc ilgiem gadiem salaulājas… Kādu laiku man iznāca strādāt kopā ar Sargačovu. Jau toreiz viņš bija iemīlējies Larisā, tagadējā premjerministra vietniecē. Mīlestība bija īsta.

lādomā, ka Vesta dzīvokli attiecīgās iestādes aizzīmogojušas? pajautāja Krots.

Aizzīmogots līdz brīdim, kad tiks veikta rūpīga kratīšana.

Diemžēl esmu spiests atvadīties. Ja neiebilstat, tiksimies rīt. Krots apstājās.

Līdz rītam!

Prokuratūrā Turecki gaidīja divi liecinieki, naktī no Andreja Vasijjeviča nama aizbraukušie apsargi.

Nāciet iekšā! Aleksandrs atvēra kabineta durvis.

Un sēdieties. Lūdzu, pases un citus dokumentus… Ar kuru sāksim?

Tureckis pagrieza liecinieka pratināšanas protokola veidlapu.

Vai nav vienalga, noņurdēja gaišmatains puisis.

Kaut vai ar mani.

Paskaidrojiet, kāpēc naktī tik pēkšņi aizbraucāt!

0|egs pavēlēja, un mēs aizbraucām.

-Vai praporščiks Dolgihs bija grupas vecākais?

Tā iznāk.

Oļegs ne no šā, ne no tā izdomāja pavēlēt?

Kāpēc? Viņam piezvanīja.

-Kas?

Priekšniecība, brīdi klusējis, atbildēja gaišmatis.

ļums ir daudz priekšnieku. Zvanīja tikai viens no viņiem. Dienesta pakāpe un uzvārds?

Laikam apakšpulkvedis Rjabkovs…

Laikam vai precīzi?

Laikam…

Puiši, tā mums saruna nesanāks… Tureckis pasmaidīja. Redzu, ka esat pamatīgi samācīti… Sāksim no otra gala. Vai zināt, kas noticis jūsu sargātajā namā?

Zinām

Oļegs gājis bojā.

Puiši saskatījās, taču neko neteica.

Kas atveda jūs pie manis?

Neba nu jūsējie! lepni atcirta gaišmatis. Ar jūsējiem mēs nekur nebūtu braukuši!

No kurienes jūs atveda?

No Rjabkova kabineta.

Tātad diena nav īsti sākusies, bet pulkvedis jau aicina uz galvas mazgāšanu.

Kāpēc tā? Diena nav sākusies… Bija pavēlēts ierasties desmitos, desmitos arī ieradāmies.

Ko jums jautāja?

Gaišmatis nošņaukājās un apklusa.

Puiši, vai zināt, kur jūs atrodaties? Tureckis pajautāja.

Protams, ģenerālprokuratūrā pie sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja.

Pareizi, pie sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja. Vai baidāties iegāzt priekšnieku?

Kurš tad baidās?

la jau esi tik drošs, kāpēc klusē kā partizāns?! -Aleksandrs ierunājās skaļāk. )a jautā, atbildi! Par nepatiesu liecību sniegšanu esat brīdināti, te ir jūsu paraksti. Runājiet konkrēti!

Pajautāja, kurš no mums pacēlis klausuli.

Kas pacēla?

Es, gaišmatis atteica.

Un ko teica apakšpulkvedis Rjabkovs?

Lika pasaukt Dolgihu.

Bet tu teici "laikam”… Tureckis nosmīnēja. Ko vēl runājāt?

Neko!

-Vai nu tiešām neko? Pajautāja un… Sveiki un ardievu? Labi. Es uz desmit minūtēm iziešu, nolicis apsargiem priekšā pratināšanas veidlapas, sacīja Tureckis,

bet jūs tikmēr nodarbojieties ar sacerēšanu. Papildiniet savas liecības, tikai precīzi, saprotami un patiesi.

Ko lai raksta?

Naktī tikos un tikos mani pamodināja teiefona zvans. Runāja pulkvedis Rjabkovs…

Laikam, nedroši ierunājās gaišmatis.

Raksti, kā uzskati par vajadzīgu, Tureckis piekrita. Tikai zini, ka par nepatiesu liecību būs jāatbild.

Bet ja cilvēks patiešām nav drošs? ierunājās otrs apsargs, kurš pagaidām bija klusējis.

Ja patiešām neesat pārliecināti, rakstiet "laikam", -atsaucās Tureckis un izgāja pa durvīm.

Gaiteni pamanījis divus kriminālmeklēšanas operatīvos darbiniekus, kas bija atveduši uz prokuratūru neveiksmīgos apsargus, Tureckis piegāja pie viņiem.

Šiem vīriem uz nedēļu jāpazūd no apvāršņa, viņš pateica.

-Tiks izdarīts.

Bet tagad palūgšu atgādāt piespiedu kārtā pie manis apakšpulkvedi Rjabkovu. Pasteidzieties! Ja vajadzīgs, izrakstīšu rīkojumu. Tas ir, ja nevēlēsies ierasties pats savām kājām.

Tureckis riskēja. Par steidzamu Rjabkova pratināšanu vispirms vajadzēja brīdināt viņa šefu, kaut arī likums deva izmeklētājam tiesības nopratināt ikvienu liecinieku, kura liecība lietas izmeklēšanā varēja būt svarīga. Vai viņš vispār pagūs nopratināt Rjabkovu?

Nu, vai sacerējāt liecības? atgriezies kabinetā, viņš uzrunāja puišus.

Abi klusēdami pasniedza aizpildītās liecinieku pratināšanas protokolu veidlapas.

Sakarīgi, pārskrējis ar acīm rakstīto, Tureckis viņu uzslavēja. Nav arī nekādu "laikam"… Aplūkojis puišus, viņš pēkšņi pajautāja: Vai dzīvot gribat?

Vai ir kāds, kas negrib? pasmīnējis atteica gaišmatis.

Tureckis izvilka atslēgu saišķi, noņēma no gredzena vienu atslēgu un nolika uzgaida.

Tā ir vasarnīcas atslēga. Vasarnīca pieder manam labam paziņam. Brauciet uz ļaroslavļas staciju, sēdieties elektriskajā vilcienā un brauciet līdz stacijai Semhoza. Darīsim tā. Es uzzīmēšu plānu, bet jūs tikmēr zvaniet tuviniekiem.

Ko teikt?

Negaidīts komandējums uz nedēļu. Svarīgs speciālais uzdevums.

Mamm, es braucu projām. Atgriezīšos pēc nedēļas, zīmējot plānu, pa ausu galam dzirdēja Tureckis.

Kāda Čečeni ja? Tur nesūta uz nedēļu! Viss, mamm, viss!

Kāpēc tu nezvani? Tureckis uzrunāja gaišmati.

Nav,’kam zvanīt.

Nāciet tuvāk! Tātad izkāpsiet Semhozas stacijā. Pāriesiet pāri dzelzceļam un kādas piecas sešas verstis taisni vien. Sādža saucas Ugolki. Ceturtā māja pa kreisi. Kaimiņiene ir tante Dusja. lepirksieties pie viņas. Piens, olas, krējums… Vai nauda ir?

-Atradīsies.

Sādžā ir arī veikaliņš. Maize, sāls, cukurs… Pagrabā divas pudeles ar melno pīlādžu uzlējumu. Vienu drīkstat iztukšot. Bet ne uzreiz, vienā rāvienā!

Puiši sāka smaidīt. Tureckis piegāja pie loga, ilgi skatījās uz ielu, bet pēc tam uzgrieza numuru.

Mihailič! Iebrauc iekšējā pagalmā. Aizvedīsi divus darbiniekus uz ļaroslavļas staciju.

Kāpēc jūs tā uztraucaties, Aleksandr Borisovič? Kam mēs esam vajadzīgi?

Tur jau ir tas joks, ka neesat vajadzīgi nevienam, -Tureckis skumji atbildēja.

Pavadījis apsargus, Tureckis atgriezās kabinetā. Gandrīz tūlīt iezvanījās telefons. Viņam pavēstīja, ka apakšpulkvedis Rjabkovs nav savā kabinetā un neviens nevar pateikt, kur viņš aizbraucis.

Ģenerālleitnants Samsonovs pārlūkoja dokumentus. Garā galda otrā malā, nogaidoši skatīdamies uz priekšnieku, stāvēja gadus piecdesmit vecs liela auguma vīrs ar izteiktu vēderiņu, ģenerālmajors Jurijs Pestovs, izklaides industrijas novērošanas stratēģiskās komandas, tas ir, 15. speciālās nodaļas vadītājs. Uz krēsla pie loga sēdēja Tureckis.

Dīvaini, pievērsis skatienu Pestovam, novilka Samsonovs.

Nesapratu, Nikolaj Vasiļjevič…

Dīvaini, ka stāvat kājās. Manuprāt, mums bija noruna, ko jūs izmantojāt līdz šai dienai.

Pestovs nosarka un uzmanīgi apsēdās uz krēsla malas. '»

-Tā būs labāk… Jurij Gavrilovič, neredzu līķa tiesu medicīniskās ekspertīzes aktu.

Visi dokumenti bez izņēmuma ir jūsu priekšā uz galda, stingri paziņoja Pestovs.

Samsonovs paskatījās uz Turecki, kas atvēra mapi un padeva ģenerālim dažus dokumentus.

-Aleksandrs Tureckis. Vada izmeklēšanas operatīvo grupu, kurā ietilpst arī mūsu darbinieki. Krievijas ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu vecākais izmeklētājs.

Pestovs piecēlās un palocīja galvu.

Iepazīstieties! Samsonovs sniedza viņam papīrus.

Tas maina lietas būtību pašos pamatos! iesaucās Pestovs, pārlaidis skatienu tekstam.

Gluži manas domas… Vai jums nav radusies vēlēšanās kaut ko man paziņot? Tikai pirms atbildes došanas ieteicu labi padomāt.

Redzu šos dokumentus pirmo reizi. Protams, nekavējoties veikšu vajadzīgos pasākumus. Pestovs brīdi klusēja un, nonācis pie kādas glābējas domas, ātri turpināja: Vai nevar pieņemt, ka viņi savā starpā sastrīdējušies? Puiši jauni, karstasinīgi…

Pieņemt var visu ko. Viņiem neko vairs nevar pajautāt. Mirušie klusē…

-Atzīstos, ka pagaidām neesmu iedziļinājies visās šīs lietas^detaļās…

Beidziet pūst miglu acīs! Samsonovs viņu pārtrauca. lurij Gavrilovič, esiet tik laipns un runājiet patiesību!

Pie tā, ko jau esmu teicis, neko nevaru piebilst.

Samsonovs ieslēdza televizoru un nospieda video

slēdzi.

Apsēdieties tuvāk! viņš pavēlēja Pestovam. Vai pazīstat savu māju? Attēls neskaidrs, nakts…

Ekrānā parādījās mašīna, no kuras izkāpa vīrietis.

lurijam Gavrilovičam, sacīja Samsonovs, šis cilvēks ir labi pazīstams, bet tev, Saša, paskaidroju, ka tas ir apakšpulkvedis Rjabkovs.

Pa durvīm iznāca Pestovs, piegāja pie Rjabkova, abi uzsmēķēja, ģenerālmajors kaut ko runāja, bet apakšpulkvedis tikai māja ar galvu, paretam iestarpinot kādu frāzi. Saruna ilga ne vairāk par minūti. Kadrs beidzās.

Kas tur īpašs? Pestovs paraustīja plecus. Bija radusies steidzīga nepieciešamība, tāpēc arī atbrauca. Par

■ to nav jābrīnās. Brīnos, ka tieku novērots. Esmu sašutis!

-Vai Rjabkovu izdevās atrast?

Meklējam. Esam apzvanījuši slimnīcas, klīnikas, ātro palīdzību…

Aizdomas par autoavāriju?

Daudz kas var notikt ar cilvēku!

Pareizi vārdi… domīgi noteica Samsonovs. Kas tā bija par nepieciešamību, kuras dēļ Rjabkovs ieradās pie jums tik nepiemērotā brīdī?

-Tā attiecas uz mūsu nodaļas operatīvo darbību.

Samsonovs nopūtās, atvēra seifu, izņēma sarkanus vākus un nolika Pestovam priekšā uz galda FDD direktora pavēli par Pestova stratēģiskās komandas visu lietu nodošanu K nodaļai.

Pievērsiet uzmanību, Jurij Gavrilovič, datumam, kurā pavēle parakstīta. Kā redzat, pavēle ir mēnesi veca.

Kāpēc jūs neizmantojāt savas tiesības agrāk?

Redzams, ka neesat kompetents mūsu darbā, tāpēc neko nepaskaidrošu, atteica Samsonovs, bet, ieraugot Pestova sejā neapmierinātību, piebilda: Toties jūs lieliski orientējaties jautājumos, kas ne mazākajā mērā nav saistīti ar mūsu darbu.

Pestovs uz to nereaģēja un, droši vien pieņēmis lēmumu, strauji piecēlās.

-Atļausiet iet, biedri ģenerālleitnant?

Jūs pavadīs. Nesteidzieties! Jūs neatbildējāt uz jautājumu.

Izbira no prāta, biedri ģenerālleitnant… Pestovs greizi pasmīnēja.

Atgādināšu. Kāpēc apakšpulkvedis Rjabkovs iztraucēja jūs nakts laikā, un par ko bija saruna?

Manuprāt, cilvēkam ar jūsu pieredzi un prāta spējām šāds jautājums ir lieks.

Jums nepietiek, ka esat zaglis un kukuļņēmējs, gribat būt ari nekauņa, mierīgi un bez steigas atteica Samsonovs.

Pestovs pietvīka sarkans un sažņaudza dūres, likās, tūlīt atskanēs kaut kas nepiedienīgs, tomēr viņam izdevās apvaldīt dusmas.

Jūs atbildēsiet par apvainojumu, iedams uz durvīm, viņš nikni noteica.

Kabineta durvis atvērās, uz sliekšņa nostājās divi darbinieki.

-Aizvediet! Samsonovs pavēlēja.

Viens no darbiniekiem prasmīgi iztaustīja ģenerāļa apģērbu un, beidzis pārmeklēšanu, pagāja malā, lai atbrīvotu Pestovam ceļu.

Vai’tā ir apcietināšana? Pestovs pagriezās. Kur tādā gadījumā ir prokurora sankcija?

Jūs tiekat aizturēts, un tas ir manā kompetencē. Ieteicu vēlreiz labi padomāt. Un izstāstīt man ar izmeklētāja kungu visu patiesību.

Viņš nenobijās, noteica Tureckis, tiklīdz Pestovam aiz muguras aizvērās durvis. Jūtas drošībā…

-Vai nevēlies kafiju, Saša?

Labprāt iedzeršu.

Man patīk pašam to gatavot. Tikai turku gaumē. Starp citu, no kurienes tev tāds uzvārds Tureckis?

Pats nezinu, Nikolaj Vasiļjevič! īpaši centos noskaidrot. Aizrakos līdz pat aizpagājušā gadsimta astoņdesmitajiem gadiem!

Un visi Turecki?

Visi pēc kārtas.

Ar ko viņi nodarbojušies? liekot uz plītiņas ūdeni ar cukuru, painteresējās ģenerālis.

Karojuši. Dzimtā bijuši poručiki, rotmistri, pulkveži. Un pat ģenerālis!

-Tureckim kafiju turku gaumē! liedams kafiju krūzītēs, paziņoja Samsonovs.

Lieliska! Aleksandrs paslavēja kafiju.

Pestovs aizturēts. Citiem viņš ir īslaicīgā dienesta komandējumā. Divas trīs dienas varēsi mierīgi strādāt. Pēc tam parādīsies stiprs spiediens no augšas. Vajadzēs pieņemt lēmumu. la savāksim pierādījumus, nosūtīsim uz Lefortovas cietumu, nevarēsim savākt būsim spiesti atlaist.

Kaut tikai šīs divas trīs dienas netraucētu strādāt… Vai redzamajai scēnai fonogrammas nav?

Pagaidām nulles dzirdamība, taču mūsu cilvēki strādā. Zināms, ka Pestovs devis Rjabkovam pavēli nekavējoties likvidēt Vestu.

Bet kāds savukārt pavēlējis Pestovam?

Jā, var teikt, ka pārtverts patiešām dīvains ziņojums.

Norādījums varēja nākt no premjerministra vietnieces Streļņikovas vai pulkveža Sargačova, Tureckis aizstāvēja savu versiju.

Ļoti ticams, piekrita ģenerālis.

Kas runāja, vīrietis vai sieviete?

Tas bija sēru maršs, atbildēja Nikolajs Vasijjevičs.

2

Vladimirs Demidovs mašīnā gaidīja, kad atvērsies mājas durvis, pa tām smaidīdama izskries Ļiļa, apsēdusies blakus, saņems viņu aiz rokas un, kā vienmēr laipni, pasveicinās: "Sveiks, Demidič!" Dažās kopā ar izmeklētāju Fe-dotovu pavadītajās dienās viņš bija jūtami pārvērties. Agrāk viņš bija atzinis tikai svīteri ar augsto apkakli, jaku un džinsus, bet tagad bija spiests vilkt mugurā uzvalku, baltu kreklu un pat uzsiet kaklasaiti. Būdams spēcīga un gara auguma, vareniem pleciem, gludi noskūts, smaržodams pēc ārzemju dezodoranta, viņš izskatījās visai iespaidīgs. Demidovs turēja prātā Grjaznova pavēli neatkāpties ne soli no apsargājamā objekta un, nelikdamies ne zinis par sekretāru protestiem, gāzās aiz Ļiļas kabinetos kā tanks. Viņu varēja apstādināt vienīgi Fedotovas skatiens vai vārds, bet arī tad viņš palika pieņemamajā istabā, nosēdās kaut kur pie loga un pārvērtās nekustīgā monumentā. Demidičs no Ļiļas saklausījās par dažādiem televīzijā, redakcijās un ministrijās sēdošiem ierēdņiem un izdarīja secinājumu, ka šajās iestādēs strādā dižmanīgi, bet tlikši un bailīgi ļaudis, zagļi, kādus pasaule vēl nav redzējusi, ļaudis ar lunkanu mēli, kuri atvadoties skūpsta Ļiļai rociņu, kaut ko sola, pauž sašutumu, skaišas, bet galu galā viss ir tikai tukšas pļāpas.

Sveiks, Demidič!

Sveicināta! Puisim pār visu seju uzplauka smaids. Uz kurieni šodien?

Šodien brauksim uz vietu, kur tevi nelaidīs iekšā pa durvīm, par pieņemamo telpu nerunājot!

Uz kurieni tad braukt?

Uz "Balto māju".

Demidičs neizprotami nošņācās un devās ceļā.

Lilijai Fedotovai bija paredzēta pieņemšana pie premjerministra vietnieces Larisas Streļņikovas, kas iepriekšējā vakarā bija piezvanījusi un vairākas minūtes ar viņu runājusi. Būtībā saruna bija tukša, taču beigās Larisa Ivanovna gandrīz pavēles veidā bija likusi, lai izmeklētāja iedodas pie viņas "Baltās mājas" kabinetā devi-

• ņos nulle, nulle.

Izsaukumam varēja būt divi iemesli. Pirmais: ļefima Fiškina lūgums, tas bija pilnīgi iespējams pēc sarunas ar šo vīru. Otrs iemesls varēja būt nopietnāks, jo premjerministra vietniece kaut kādā veidā varēja būt uzzinājusi par rakstu, ko gatavojās publicēt viena no centrālajām avīzēm.

Ko nu darīsim? Ļija pajautāja Fiškinam, kad tas bija beidzis iepazīties ar grafoloģiskās ekspertīzes rezultātiem, ka viņas vārdā uzliktie paraksti ir viltoti.

Sena lieta. Kas tur ko atcerēties?

Uz šo gadījumu noilgums neattiecas, jo sevišķi tāpēc, ka lieta, tā teikt, ir pavisam svaiga.

Ko jūs domājat darīt?

-Vai tiešām nav skaidrs? Izvirzīt jums apsūdzību, pabeigt izmeklēšanu un nosūtīt lietu uz tiesu. Bet ar to, ļoti ticams, nodarbosies cits izmeklētājs.

Tiesas netiek galā ar daudz svarīgākām lietām.

Jūsējā nav mazāk svarīga, un gan es atradīšu iespēju panākt, ka tā nonāk tiesā. Varat ticēt, jūs sveikā cauri netiksiet.

Un cik gadu draud?

Sakarā ar dimantu ieguves akcijām un pionieru nometnēm tiks izvirzīta apsūdzība par ļaunprātību un dokumentu turklāt arī mana paraksta viltošanu. Tas nozīmē kādus trīs gadiņus. Apsūdzība par kuģu remontu rūpnīcu būs nopietnāka. Jūs, Jefim Aronovič, pilnībā esat izlaupījis gan rūpnīcu, gan līdz galam neuzbūvētos kuģus. Viss nosūtīts uz Baltijas valstīm. Turklāt jūs zināt labāk par mani, kādas summas esat saņēmis. Tāpēc tiks izvirzīta apsūdzība par izlaupīšanu sevišķi lielos apmēros.

Šādiem apgalvojumiem vajadzīgi pierādījumi, -Fiškins iebilda.

Vai tiešām domājat, ka būtu pie jums ieradusies bez pierādījumiem?

Ļiļa nolika uz galda aktu vākus.

Te, ļefim Aronovič, ir agrākās rūpnīcas vadības, strādnieku, kravas mašīnu šoferu liecības, te ir jūsu pavēļu, vēstuļu, izdevumu orderu kopijas, kā arī paraksti par materiālu izņemšanu no noliktavas. Tā kā esmu ieinteresētā persona zīmējot manus parakstus, jūs gribējāt apdraudēt mani -, varat nešaubīties, ka novedīšu lietu līdz loģiskām beigām. Ne jau pati, bet ar savu kolēģu citu izmeklētāju rokām.

Varbūt spēsim vienoties, baiļu pārņemts, ierunājās ļefims Aronovičs.

Spēsim, labprāt piekrita Ļiļa.

Nosauciet summu, un pilnībā esmu jūsu rīcībā, -ar atvieglojuma nopūtu izdvesa Fiškins.

lūs esat mani pārpratis. Kukuļus neņemu, mierīgi paskaidroja Ļiļa. Taču vienošanās ir iespējama. Uz dokumentiem ir trīs paraksti. Jūsu, mans un Streļņikovas paraksts. Man jāzina, kā dimantu ieguves akcijas tikušas jums, īpaši ja ņem vērā milzīgo konkurenci. Kāpēc Streļņikovas kundzei radušās tādas ar prātu neaptveramas simpātijas pret jūsu organizāciju un jums tikuši tik iekārojami kumosiņi gan galvaspilsētā, gan valstī.

Manuprāt, strādājot par kustības juriskonsulti un vizējot dokumentus, tas ir, liekot uz tiem savu parakstu, jūs īpaši neinteresēja šādi jautājumi…

-Tagad es neesmu kustības juriskonsulte, esmu izmeklētāja, kas strādā Krievijas ģenerālprokuratūras izmeklēšanas grupā, Lilija Fedotova atgādināja.

Tādā gadījumā būs labāk, ja pati to pajautāsiet premjerministra vietniecei.

Paldies par padomu! Noteikti pajautāšu, jūs uzdevāt jautājumu par savstarpēju vienošanos. Es atbildēju. Nekas mums neiznāca. Uzskatīsim, ka saruna beigusies bez rezultāta. Uz redzēšanos!

Pagaidiet! Fiškins apstādināja Fedotovu. Man vajadzīgs laiks. Vismaz līdz rītdienai.

Nākamajā reizē, sarunājoties ar Fedotovu viņas kabinetā, Fiškins jau bija pašpārliecināts, noliedza, ka viņam esot kāds sakars ar dokumentu vai parakstu viltošanu, un deva pat aizplīvurotu mājienu, ka viņa iedzīvosies nepatikšanās, ja lietu virzīs tālāk.

Jūs pieļaujat kļūdu, Jefim Aronovič, dodot nepatiesas liecības, beigusi pratināšanu, Fedotova noteica.

Jūs jau to pieļāvāt, piedāvājot vienošanos, kas met ēnu uz valdības locekli, atbildēja Fiškins. Fedotova ievēroja, ka Fiškins grābstās ar roku pa žaketes kabatu.

"Tā tikai vēl trūka, ka viņš būtu ierakstījis sarunu magnetofonā!”

Kas tev lēcies? pajautāja Demidičs, sagaidījis Ļi-ļu izmeklēšanas daļas uzgaidāmajā telpā.

Ļiļa rupji izlamājās.

Kas tad nu? Demidičs iepleta acis.

Fiškins slepeni ierakstīja mūsu sarunu, maita!

Demidičs klusēdams devās uz izeju. Nepagāja divas

trīs minūtes, un viņš atgriezās, nesdams miniatūru magnetofonu.

-Vai šis?

Viņi stāvēja uz ielas desmit metru attālumā no prokuratūras ēkas.

Ļiļa nospieda pogu, izdzirdēja savu balsi, izņēma kaseti un ielika sev kabatā.

Stāt! piepeši atskanēja kliedziens.

Kopā ar diviem vīriem pie viņiem pieskrēja Fima Fiš-kins.

Ko bļausties? dodams magnetofonu Fiškinam, laiski pajautāja Demidičs.

Rokas! pavēlēja viens no vīriem.

Kam jūs tā, zēni…

Otrs vīrs izrāva pistoli, bet tajā pašā brīdī nokrita kā zibens trāpīts: Demidičs bija iegrūdis ar pirkstu viņam vēderā. Viņa biedru, kas arī grasījās tvert pēc pistoles, Demidičs acumirklī piespieda pie trotuāra un stingri noteica:

Neniekojies! Bet tu, viņš uzrunāja Fiškinu, panāc tuvāk!

Ļiļa nedzirdēja, ko Demidičs sacīja Jefimam Arono-vičam, taču pēc sejas izteiksmes saprata, ka Fiškinam viss kļuvis skaidrāks par skaidru. Demidičs bez steigas izlādēja pistoli, palaida Ļiļu pa priekšu un pats sekoja viņai, piesedzis ar plato muguru

Nu, Demidič! noteica Ļiļa, kāpdama automašīnā. Uz tevi patiešām var paļauties.

Nieks vien ir… Volodja pasmaidīja.

Bail nav? Nogrābs tevi tumšā stūrī…

Ko?

Paldies, Demidič! pateica Ļiļa, apskāva puisi un noskūpstīja uz vaiga.

Nebiju gaidījis… Demidičs nosmīkņāja.

Skūpstu?

-To, ka žargonā lamājies.

Arī es nebiju gaidījusi no tevis tik zibenīgu darbošanos.

Drīz vien viņi jau bija pie "Baltās mājas".

Kā Ļiļa paredzēja, tālāk par ārdurvīm Demidičs netika. Tiklīdz Ļi]a nosauca savu uzvārdu, viņa tika aizvesta uz premjerministra vietnieces kabinetu. Larisa Ivanovna sagaidīja Fedotovu vēsi un tūlīt ķērās vērsim pie ragiem.

Ko varat teikt par šo te? viņa jautāja, pasniegdama lapas ar datora izdruku.

-Tas ir mans raksts, ko nodevu avīzei. Saturs jums droši vien jau zināms, pametusi mirkli uz lapām, Ļiļa atbildēja. Vai jums kaut kas nav skaidrs?

Iesaku atteikties no šīs domas.

Neredzu iemeslu to darīt.

Iemesls ir tāds, ka rakstā pieminēts mans uzvārds.

Kāpēc ne? Vai tad sieviešu kustību nevadījāt jūs?

Paklausieties, Ļiļa, Larisa Ivanovna pārgāja uz maigāku toni. Runāšu atklāti. Saprotu, aizskarts jūsu juristes un godīga cilvēka gods. Vai tad es varēju zināt, ka tas idiots viltojis jūsu parakstu!

Tādā gadījumā jums nav iemesla uztraukumam.

Esmu ieinteresēta ne jau tāpēc, ka neko nezināju, bet tāpēc, ka netieši tiks aptraipīts arī mans vārds.

Apžēliņ, Larisa Ivanovna! Kādā veidā tas tiks aptraipīts? la esat lasījusi rakstu uzmanīgi, tad vajadzēja redzēt, ka tajā nav neviena vārda, kas vērsts pret jums personiski. Es tikai aizstāvu sevi. Ir aptraipīts gan mans vārds, gan uzvārds. Un es, protams, darīšu visu, kas manos spēkos, lai nomazgātu no sevis tādu kaunu.

Nespēlēsim paslēpes, brīdi klusējusi, sacīja premjerministra vietniece. ļums zināms vairāk, nekā rakstā teikts.

Es zinu daudz.

Arī par mani?

-Arī par jums.

Ļoti žēl, bet jūs zaudēsiet, Ļiļa.

Iespējams. Taču mani interesē kāds jautājums, Larisa Ivanovna. Manuprāt, pie mums ir preses brīvība, un man teica, ka ziņas par publicējamiem materiāliem iepriekš netiek izpaustas. Kaut kādā veidā raksts tomēr nokļuvis pie jums…

Jūsu raksts netiks publicēts.

Tātad kāds redaktors ir gļēvulis, tāds var būt arī cits un vēl daži. Tomēr es nešaubos, ka atradīsies redaktors, kas nerēķināsies ar jūsu augsto stāvokli un būs pietiekami drosmīgs, lai rakstu publicētu.

Ko jūs gribat panākt, Ļiļa?

Tikai to, ko jau teicu. Taisnību.

Uz redzēšanos! Larisa Ivanovna atvadījās.

Ļiļa no vestibila piezvanīja tās avīzes galvenajam redaktoram, kurā rakstu bija paredzēts publicēt. Redaktors apliecināja, ka raksts būšot rītdienas numurā, ka viņš jau parakstījfs aplauzumu un neredzot iemeslu, kāpēc lai raksts nebūtu publicēts.

Vai jums zvanīja? pajautāja Ļiļa.

Jā. Bet tam nav nozīmes.

Nākamajā dienā avīze neiznāca nemaz. Piezvanot uz redakciju, Ļiļa saņēma paskaidrojumu, ka galvenais redaktors izsaukts uz Preses ministriju. Ļiļa tika uzaicināta uz nopietnu sarunu ar šefu. Tureckis paskaidroja, ka viņa rīkojusies ne tikai muļķīgi, bet arī pretlikumīgi. Pirmkārt, viņa ir iejaukta Fiškina un Streļņikovas lietā. Otrkārt, viņai nebija tiesību nodot rakstu presei. Viņš sacīja, ka agri vai vēlu Fiškins un ne jau viņš vien tiks apcietināti. Tureckis centās ieskaidrot savai palīdzei, ka tagadējā situācijā nepieciešami pierādījumi, kā arī lieta jānodod citam darbiniekam. Ļiļa klusēdama noklausījās un, iedama ārā, pikti aizcirta durvis.

Automašīnā, jau tuvojoties mājām, Ļiļa piepeši sāka raudāt. Demidičs pārbijās, jo nepavisam nespēja iz-

• turēt sieviešu asaras.

Tā… kā viņu… Dzirdi, beidz, viņš sāka murmināt.

Par ko tā brēc?

Paskatījusies acīs, kurās bija redzama īsta līdzjūtība un žēlums, Ļiļa negaidot izstāstīja visu puisim.

Kā lai dzīvo, Demidič? Visapkārt zagļi, kukuļņēmēji, bezgoži! Kā lai dzīvo? Bet no manis prasa, lai ievēroju formalitātes! Cīnoties ar šiem bezgožiem, kādas formalitātes var ievērot?!

Labi jau labi, nepārdzīvo! Demidičs pamāja.

Redzi, tu arī… ierunājās Ļiļa, kāpdama ārā no mašīnas.

Divpadsmitos naktī pie dzīvokļa durvīm atskanēja zvans. Ieskatījusies actiņā, Ļiļa pazina savu miesassargu.

Es tikai uz brīdi, drūmi paziņoja Demidičs.

Kas noticis? Nāc iekšā!

Demidičs rūpīgi noslaucīja kājas, iegāja gaitenī, izvilka dažas papīra lapas un pasniedza saimniecei. Uz papīra zem virsraksta "Vaļsirdīga atzīšanās" glītā rokrakstā bija rakstīts, ka pilsonis Jefims Fiškins pilnībā atzīstas ļaunprātībās un parakstu viltošanā uz dokumentiem, kas saistīti ar vairāku akciju arī kuģu remontu rūpnīcas akciju un pionieru nometņu iegādi. Viņš to dziļi nožēlojot. Informāciju viņš sniedzot pēc paša ierosmes…

Es nu eju, pateica Demidičs un satvēra durvju rokturi.

Vai viņš ir dzīvs? čukstus pajautāja Ļiļa.

Kas?

Fiškins.

Kas lai viņam notiktu? Elpo.

Viņam taču ir miesassargi…

Un tad?

Elpo?

-Vajadzētu elpot, padomājis atbildēja Demidičs.

Zini, ko tev teikšu, Demidič…

Puisis noklepojās un kā jautādams paskatījās uz Ļiļu.

Neej prom, Demidič, Ļiļa sacīja tikko dzirdami, taču Demidičs to izdzirdēja un sastinga kā iemiets.

Viss notika tik negaidīti un ātri, ka Fima Fiškins neko nepaguva aptvert. Izdzirdējis sev aiz muguras trulu skaņu, viņš pagriezās un paguva tikai ieraudzīt abus uz asfalta guļošos miesassargus. Viņš tika pacelts, iemests mašīnā un atjēdzās tikai tad, kad ierēcās motors un uz rokām viņš sajuta dzelžu auksto metālu.

Sēdi mierīgi, noteica automašīnas vadītājs.

Paskatījies Fima pazina vadītājā to pašu vīru, kas nekaunīgā kārtā bija atņēmis viņam magnetofonu. Pēc neilga brauciena viņi iegriezās kāda liela nama arkā, un mašīna apstājās blakus skvēriņam. Puisis izņēma no cimdu nodalījuma cietus vākus un uzlika tiem virsū papīra lapu.

-Vai pildspalva ir?-viņš pajautāja, slēgdams vaļā rokudzelžus. Fima paklausīgi izvilka dārgu pildspalvu.

Raksti!

Ko?

Puisis saprotami izstāstīja, kas jāraksta, un nobrīdināja, ka otrreiz neko neskaidros. Paskatījies uz viņu, Fima saprata, ka otrreiz viņš patiešām neko neskaidros -nošaus vai nožņaugs. Izlasījis uzrakstīto, puisis kārtīgi ielika papīru vākos, kurus iemeta cimdu nodalījumā.

Staigā vesels! Iegaumēt mašīnas numuru neieteicu. Sveiks!

Fima gāja projām neatskatīdamies. Rokas pretīgi trīcēja, uz muguras un pieres izspiedās sviedri. Izgājis no arkas, viņš atvieglots nopūtās, apturēja pirmo pagadījušos automašīnu un brauca uz mājām. Pie durvīm mīņājās miesassargi. Fimam gribējās izgāzt dusmas uz viņiem, taču viņš savaldījās, noklausījās taisnošanos un pateica:

Manuprāt, nav mūsu interesēs nodot šo gadījumu atklātībai. Turiet muti! Nekas nav noticis. Skaidrs?

Skaidrs! reizē atsaucās miesassargi.

Iegājis dzīvoklī, Fima vispirms izdzēra pusi glāzes konjaka, atelsās, apsēdās, brīdi padomāja un iedzēra vēl tikpat. Kļuva vieglāk. Tagad varēja pārdomāt, kas noticis. Fima labi zināja tās pasaules likumus, kurā dzīvoja. Vilku bara likumi. Gan vilku barā, gan viņa pasaulē ciltsbrāļi apēda ievainoto vai slimo. Ja vajadzīgs, turēs līdz pēdējam, novāks jebkuru liecinieku, taču nekad nepiedos vājuma izpausmi, kas var ietekmēt citus. Lai ko teiktu, viņš, Fima, bija izrādījis vājumu, paša rokām parakstot sev spriedumu. Tas sievišķis, izmeklētāja, protams, mierā neliksies, sekos pavedienam, bet, kurp tas aizvedīs, zina vienīgi Dievs. Starp citu, viņa jau rīt var Fiški-nu apcietināt, jo viņas rīcībā ir atzīšanās, kas nepārprotami apliecina viņa vainu. Prasīt padomu Aļikam Gorodeckim? Veltas pūles. Labākajā gadījumā viņš piedāvās kaut kur nolīst, bet ļaunākajā… Par otru iespēju negribējās pat domāt.

Fiškins, protams, varēja tūlīt paziņot, ka atzīšanās panākta ar nāves draudiem. Tad ar šo atzīšanos gūtie pierādījumi kļūtu par tukšu skaņu. Tiesai. Bet ne vilkiem… tā nu tas ir.

Ļiļa Fedotova ieradās darbā tik vēlu kā vēl nekad. Paskatījies uz viņu, Tureckis izbrīnījies noteica:

Kas ar tevi noticis, Ļiļa?

Nekas.

Tu viscaur staro! Kāds miers acīs… Nav šaubu, kaut kas ir noticis! Vai tikai neesi iemīlējusies?

Esmu.

Kurā?

-Vīrietī.

Saprotu, ka ne jau sievietē.

īstā vīrietī.

Un kā tad es? Tureckis pat nedaudz apjuka.

Mēs tā kā…

Tu esi nokavējis, Turecki! Ļiļa iesmējās un nolika uz galda papīra lapu. Tā bija ar Fiškina roku rakstītā "vajsirdīgā atzīšanās".

Tureckis izlasīja, paskatījās uz savu palīdzi un pacēla klausuli…

… Bet lefims Fiškins jau sēdēja biznesa klases salonā "Boeing'.', kam jāizlido no Maskavas uz Ženēvu. Stjuarte sen bija paziņojusi, ka pasažieriem jāpiesprādzējas ar drošības jostām un jāsagatavojas lidojumam.

Kāpēc nelidojam? Fima noraizējies uzrunāja avīzes lasīšanā iegrimušo kaimiņu.

Ko?

Lidmašīna neizlido, kaut būtu jau laiks! Fiškins piesita ar pirkstu pie pulksteņa.

Izlidosim, vienaldzīgi atsaucās kaimiņš un no jauna iebāza degunu avīzē.

-Atvainojiet! Fima apturēja garām ejošo stjuarti.

Kāpēc aizkavējamies?

Neraizējieties, paskatījusies uz pasažieri, pieklājīgi atbildēja meitene. Vai nejūtaties labi? Validolu, nitroglicerīnu?

Paldies! Fiškins atteicās, pagriezdamies pret iluminatoru.

Pa lidlauku lielā ātrumā traucās balta volga, kas nobremzēja pie lidmašīnas, kurā sēdēja Fiškins No auto-

• mašīnas izkāpa divi vīrieši un devās pie trapa.

lefims Fiškins atsprādzēja jostu un bez spēka atslīga pret sēdekļa atzveltni.

3

Habarovskas operācija izgāzās. Šķiet, bija izdomāts pēdējais sīkums, tomēr neizdevās, kā ieplānots. Nomales mājai, kurā saskaņā ar šifrēto ziņojumu vajadzēja saņemt "preci", tuvojās automašīna, taču divsimt trīssimt metru no galamērķa ne no šā, ne no tā uzsprāga. Vairāki darbinieki traucās uz sprādziena vietu, pārējie ielauzās mājā. Istabā sēdēja pavecs ķīnietis un mierīgi dzēra tēju. Uz jautājumiem viņš neatbildēja, tikai pieklājīgi smaidīja un bez apstājas klanījās.

Tūlīt arī mēs uzlidosim gaisā! noteica Pavlovs.

Šo uz mašīnu! Viņš pamāja uz mājas saimnieka pusi. Majors Kļimovs, kapteinis Stecenko un es paliksim tepat. Pārējiem pamest ēku un atiet tālāk! Sāc, kaptein! Tu esi spridzināmo ierīču specs, padrūmi iesmējās pulkvedis. Lūdziet Dievu, vīri! )a sprāgs…

To pateicis, Pavlovs atmeta ar roku. Spridzināmierī-ce netika atrasta, toties tika atrasts daudz visdažādāko ieroču, arī raķetes. Stecenko jau būrās ar tām, uzmanīgi skrūvēdams ārā detonatorus.

Pavlovs izgāja no mājas, dziļi ievilka plaušās gaisu un noslaucīja nosvīdušo pieri.

Kārtībā, biedri pulkvedi? jautāja pieskrējušais darbinieks.

Kārtībā. Varat iekraut. Raķetes lieciet atsevišķā mašīnā.

Pa ceļam pogādams krekla apkakli un atraisīdams kaklasaiti, Pavlovs tuvojās mašīnām ar ieslēgtām gabarītu ugunīm.

Kur ir ķīnietis? viņš pajautāja darbiniekam, kas panācās pretī.

Sēž. Laikam snauž.

Ķīnietis aizmugurējā sēdeklī bija atspiedies ar plecu pret durvīm. Acis viņam bija ciet. Pavlovs atvēra durvis, un ķīnieša slābanais augums novēlās zemē.

Pavlovs aptaustīja pulsu, pacēla plakstiņus.

-Viņš ir miris.

Sekcijā atklājās, ka pilsonis Ļao Čžajs noindējies ar šķīstošā apvalkā iesaiņotu ciānkāliju. Tā cilvēka personību, kas bija atradies uzsprāgušajā automašīnā, neizdevās noskaidrot. Mājā atrastā distances ierīce liecināja, ka mašīnu uzspridzinājis Ļao Čžajs. Ieročus un raķetes ar speciālu lidmašīnu nogādāja uz Maskavu, mazliet vēlāk ar parasto reisa lidmašīnu uz turieni izlidoja Pavlovs ar padotajiem.

Lidmašīnā Pavlovs nespēja tikt vaļā no domas, ka mājas saimnieku Ļao Čžaju kāds brīdinājis par gaidāmo operāciju. Nebija šaubu, ka viņš brīdināts. Pavlova atmiņā pamazām atgriezās Honkonga, ieroču tirgotājs Džeks Kans, Vaņa Burjats… Bet ja nu tiešām brīdinājis Burjats? Taču Burjats nevarēja zināt, ka Pavlovs izlidojis no Maskavas. To zināja vienīgi ģenerālis Samsonovs. Ar Habarovsku bija citādi. Habarovskā varēja atrast Va-ņam Burjatam uzticamus ļautiņus. Līdz ar to radās jauni jautājumi. Operāciju dziļā slepenībā īstenoja Maskavas cilvēki, kas pilsētā pat neparādījās, neapmetās viesnīcās, dažas stundas pavadīja lidostā un pēc tam vietā, kur nepiederošiem ieeja aizliegta. Piepeši pār Pav-lovu kā zibens nāca apskaidrība. Sargačovs! Jā, vienīgi viņš varēja tā izrīkoties. Bet kas nodeva tālāk pavēli iznīcināt saņēmēju? Vai tiešām Sargačova sakari (arī spēks) ir tik lieli, ka pēc viena viņa vārda tūkstoš kilometru attālumā uzsprāgst automašīna un cilvēks beidz dzīvi pašnāvībā? Ja tas nav Sargačovs, paliek tikai viens vienīgs cilvēks, kam ir vajadzīgie sakari, cilvēki un līdzekļi. Larisa Streļņikova. Bet kāda jēga viņai tā rīkoties? Tieši otrādi, ja tiktu aizturēts "preces" saņēmējs un mājas saimnieks, viņš, Pavlovs, būtu uzvarētājs, arī premjerministra vietniece varētu uzelpot brīvāk. Kā lai uzzina, kas stāv aiz bojāgājušā saņēmēja muguras?! FDD Habarov-skas nodaļas vīri solīja nekavējoties ziņot par izmeklēšanas rezultātiem, viena otra doma viņiem galvā jau bija radusies. Pats par sevi saprotams, ka viņi noskaidros, kam personiski vai kādai organizācijai piederējusi uzspridzinātā mašīna, pēc tam pavilks aiz pavediena, kas zina, varbūt kaut ko arī izvilks…

Ielidojis Maskavā, Pavlovs piezvanīja pa telefonu, ko izmantoja ārkārtīgi reti, tikai vislielākās nepieciešamības gadījumā. Viņš pateica paroli un saņēma īsu atbildi. "Apcietināts Pestovs. Dodies projām." Un cauri. Situācija kļuva skaidrāka. Lidostā neviens viņus nebija sagaidījis, un šis apstāklis bija pulkvedim par labu. Tiesa, pienāca majors Kļimovs un pavēstīja, ka stāvvietā gaida volga un rafiņš.

Labi, atteica Pavlovs, dodamies lidostas ēkā. -Ej! Es nopirkšu avīzi.

Šajā brīdī majors pieļāva kļūdu. Droši vien savu lomu nospēlēja tas, ka pulkvedis nenobaidījās, bet, riskēdams ar dzīvību, palika mājās, kaut varēja aizlaisties. Kļimovs neapzināti juta pret viņu cieņu. Tomēr Kļimovs labi atcerējās ģenerāļa norādījumu kopā ar pulkvedi ierasties viņa kabinetā. Taču tas bija izkritis no prāta, tiesa, uz mirkli. Kad līdz volgai bija palikuši daži soļi, majors pagājās atpakaļ un, cerēdams, ka Pavlovs tūlīt parādīsies, mazu brīdi pagaidīja. Taču Pavlovs neparādījās, arī meklēšana kopā ar darbiniekiem neko nedeva. Pulkvedis bija nozudis.

Alberts Popovs-Gorodeckis bija neizpratnē. Un ne bez iemesla. Izrakstījis bankas čeku par lielu summu un nevienu nebrīdinājis, ļefims Fiškins bija izlidojis uz Že-nēvu. Fiškina sekretārs nepievērsa īpašu uzmanību priekšniecības prombūtnei, jo firmas "Diāna" šefs tā bija darījis ne reizi vien, taču arvien dienas pirmajā pusē bija zvanījis un interesējies par darīšanām pat no citām pilsētām. Šefs nepiezvanīja arī pēcpusdienā, un sekretārs pavēstīja par savām šaubām Gorodeckim. Alberts Georgijevičs, būdams vīrs ar pieredzi, tūlīt nojauta kaut ko nelāgu, piezvanīja dažiem paziņām un darījumu cilvēkiem un, uzklausījis noliedzošu atbildi, drošības dēļ piezvanīja uz Šeremetjevas lidostu. Viņam pateica, ka Fiškina kungs no rīta izlidojis uz Ženēvu. Gorodeckis, protams, bija lietas kursā par Fiškina nepatikšanām, tomēr drauga aizceļošana nāca pilnīgi negaidīta. Viņš varēja paprasīt padomu, un, ja labi padomā, nepatikšanas nemaz nebija pārāk lielas. Gorodeckis satraucās vēl vairāk, kad piezvanīja premjerministra vietniece Streļņiko-va un paziņoja, ka desmitos kabinetā pie viņa ieradīsies pulkvedis Valerijs Sargačovs, kura norādījumi viņam, Gorodeckim, jāizpilda mats matā.

Tieši desmitos Sargačovs vēra kabineta durvis.

Pulkvedis Sargačovs.

-Firmas direktora pienākumu izpildītājs Popovs-Go-rodeckis. Apsēdieties! Vai smēķējat?

Gorodeckis pabīdīja tuvāk apmeklētājam cigarešu paciņu "Kent".

Smēķēju Turklāt tieši tādas, atsaucās Sargačovs, nolikdams uz galda savas cigaretes.

Tām, bīdīdams savu paciņu tuvāk pulkvedim, Gorodeckis turpināja, ir cita kvalitāte. Ne jau uz slikto pusi. īstas amerikāņu cigaretes.

Sargačovs aizsmēķēja un ievilka dūmu.

Jā, viņš piekrita. Atšķirība ir. Vai saņēmāt brīdinājumu par manu ierašanos?

ļā, Valerij Stepanovič.

Man jāpasaka jums daži vārdi mutiski. Visi darījumi, gan agrākie, gan iespējamie, turpmāk jākārto ar mani. Lūdzu nekavējoties nodot manā rīcībā jums zināmos dokumentus par nekustamā īpašuma iegādi.

Tie ir Fiškina seifā.

-Atveriet!

Bet atslēga, jādomā, atrodas pie viņa!

Tātad uzlauziet. '*

Seifu uzlauzēja amats mūsu dienās ir ļoti rets, Valerij Stepanovič…

-Tādā gadījumā lai Fiškins nodod atslēgas jums.

Bet kur Fiškins ir palicis? Kaut kas neaptverams! Tik ilgi esam dzīvojuši un strādājuši blakus, šķiet, draugam no drauga nav noslēpumu un še tev!

Kāpēc tāds sašutums, Albert Georgijevič?

Vai tad jūs nezināt?

Šis tas man ir zināms…

Kāpēc tad jājautā? Gorodeckis norūca.

Jūs domājat, ka Fiškina kungs ir Ženēvā?

Kur tad?

Maldāties. Jefims Aronovičs atrodas izmeklēšanas izolatorā.

Fima apcietināts? lēni pajautāja Gorodeckis. -Par ko?

Man šķita, ka uz šo jautājumu varēsiet atbildēt jūs.

Fiškinam bija šādas tādas nepatikšanas, taču viņa advokātam tās būtu tikai nieks.

Kaš ir Fiškina advokāts?

Veržbicka kungs.

Pazīstu. Veržbicka kungam tā patiešām var būt nieka lieta… Tomēr sīka lietiņa, ja kārtīgi parokas, var iekustināt kaut ko lielu. Tātad es klausos.

Ceru, ka būsim pilnīgi atklāti…

Pretējā gadījumā nebūtu vērts tikties. Kaut ko slēpt nav jūsu interesēs, īpaši tāpēc, ka man ir zināmi vairāki svarīgi aspekti. Manuprāt, uz cilvēku, kas jums zvanīja, var paļauties?

Bez šaubām! Gorodeckis attrauca. Iznāk, ka Larisa lvanovna… Kā lai pasaka maigāk..

Izteikties maigāk nav vajadzīgs. Runājiet, kā uzskatāt par vajadzīgu. )a jums šajā gadījumā trūkst vārdu, varu paskaidrot. Visi dokumenti, kuros figurē premjerministra vietnieces uzvārds, jānodod man vai manu acu priekšā jāiznīcina. Seifu uzlauzēji, īsti speciālisti, vēl nav izmiruši. Ja neizdosies dabūt atslēgu no Fiškina kunga, tādi atradīsies. Kā jau teicu, jārīkojas maksimāli ātri.

Fima tātad apcietināts… Gorodeckis novilka.

Nenovirzīsimies, Albert Georgijevič.

Kustībā "Progresīvās sievietes" agrāk par juriskonsulti strādāja tāda Lilija Fedotova. Dāma ar raksturu, piekasīga, taču dokumentu vizēšana neaizkavējās, kaut arī tie tika vizēti ar nepatiku. Reiz viņa atteicās vizēt dokumentu par pionieru nometņu iegādi, bet divi citi, par 'dimantu ieguves akcijām un kuģu remontu rūpnīcu, viņai netika pat rādīti. Dokumentu ziņā Jefims Aronovičs, ja tā var teikt, ir liels speciālists.

Zinu, viņu pārtrauca Sargačovs. Par to arī sēdējis.

Patīkami sadarboties ar cilvēku, kam nav jāskaidro kutelīgi biogrāfijas momenti. . -Gorodeckis pasmaidīja.

Man zināmi līdzīgi momenti arī jūsu biogrāfijā.

Nešaubos. Larisa Ivanovna droši vien jūs iepazīstinājusi arī ar lietām, kas attiecas uz… teiksim, uz izklaides tipa iestādēm?

Vai vēlaties, lai sīki izstāstu par jūsu nozīmi tieši kazino, restorānu un respektablu viesnīcu darbībā? Varu brīvajā laikā. Vispirms parunāsim par Fiškina kungu.

Skaidrs, brīdi klusējis, sacīja Gorodeckis. Vārdu sakot, Jefims Aronovičs viltojis Fedotovas parakstu, un mēs "pavisam likumīgi" esam iegādājušies nekustamo īpašumu. u

Tāds joks velk uz pieciem gadiem!

Neaizmirstamais Ostaps Benders sacīja, ka viņš godā kriminālkodeksu. Es to lasu.

Kāpēc Fiškina kungs nesauc palīgā advokātu? Viņam droši vien jau izvirzīta apsūdzība, tāpēc advokāts var ķerties pie darba.

Arī es to nesaprotu!

Varbūt viņš par kaut ko vai no kāda baidās?

Nav tāds cilvēks. Viņš izkļuvis ne no tādām situācijām vien. Bet no kā viņš varētu baidīties? Interesants jautājums. Vai zināt, kādā amatā patlaban ir Fedotova?

Bet kā lai jūs zinātu? Es tikai tagad nosaucu viņas uzvārdu…

Lilija Fedotova iekļauta izmeklētāju brigādē, kuru vada sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Aleksandrs Turec-kis. Lai problēmas būtība būtu vēl skaidrāka, teikšu, ka šajā brigādē esmu arī es. Brigādi izveidoja Kuzminska slepkavības izmeklēšanai. Pēc tam mēs sākām nodarboties ar Andreja Vasiļjeva slepkavību, Vasiļjevs labi pazīstams kā Roberts Vests. Bet, ja izsakās skaidrāk, mēs ro-kamies, tas ir, strādājam, lai atrastu narkotikas, ar kurām jums, godājamais Albert Georgijevič, ir vistiešākais sakars.

ļums ir ļoti liels darba apjoms, atteica Gorodec-kis. Tātad es teicu, ka Fima nav nekāds bailīgais, taču no viena otra viņš var arī nobīties. Redziet, godājamais Valerij Stepanovič, Fiškinam nesen bija saruna arTurec-ka palīdzi Fedotovu. Fima ierakstīja sarunu, kurā izmeklētāja pieļāva nelielu, taču viņai visai nepatīkamu kļūdu…

Kur ir kasete?

Tur jau tas joks, ka šīs kasetes nav. Principā kasete ir, bet jau tās pašas Fedotovas kabatā.

Kā gan tā tur nokļuva?

Pavisam vienkārši. Asi garš tēvainis ar smagsvar-nieka pleciem vienkārši to Fiškinam atņēma, iebāza kabatā un aizgāja.

Jums taču miesassargu netrūkst. Turklāt visi ir sportisti, sporta meistari!

Sargu daudz, Gorodeckis piekrita. Arī Fiškina sargi nav nīkuļi, taču tika samalti pīšļos, ja var likt lietā šo seno izteicienu.

-Vai jūs bijāt klāt?

Lai Dievs pasargā! noteica Alberts Georgijevičs un pat pārmeta krustu.

Esat ticīgais?

Ticu, pazemīgi atsaucās Gorodeckis. Ticu Dievam, velnam, bet visvairāk pats sev.

Pareiza ticība… Sargačovs pasmīnēja. Vai kāds varētu pazīt to tēvaini?

Protams! Tie paši pīšļos samaltie sargi. Starp citu, sargi jau painteresējušies un noskaidrojuši, kas viņš ir, kur strādā, un zina pat dažas biogrāfijas detaļas.

Sargačovs prasīgi paskatījās uz sarunu biedru.

Lūdzu! Gorodeckis atvēra galda piezīmju bloku.

Vladimirs Demidovs, šobrīd strādā privātās detektīv-aģentūras "Glorija" apsardzes dienestā, karojis Afganistānā, apbalvots…

Lai arī kā Valerijs Sargačovs spēja savaldīties, viņš notrīsēja, strauji paņēma cigareti un aizsmēķēja.

Vai jums šis nezvērs ir pazīstams? Gorodeckis uzmanīgi pajautāja.

Ko par šo gadījumu domā sargi? Valerijs atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

-Viņi jūtas aizvainoti. Ļoti aizvainoti.

Un var veikt atbildes pasākumus?

Jā, ja saņems pavēli.

No kā?

-Acīmredzot no jūsu padevīgā kalpa.

Šādas pavēles nedrīkst būt, skarbi noteica Sargačovs. Nekādā ziņā!

Viņi ir ļoti aizvainoti, Gorodeckis atkārtoja. Un ne jau viņi vien.

Kas vēl?

Fiškina miesassargi.

-Ari viņi tika samalti miltos?

Pirmie tika cauri ar izbailēm, bet miesassargiem vēl tagad galva plīst pušu.

Lūdzu, izstāstiet, ar redzamu interesi aicināja Sargačovs.

Pastāstīšu tikai to, ko spēja pateikt tie smurguļai-nie miesassargi… lefimam Aronovičam izejot pa prokuratūras durvīm, šie, kā parasti, gājuši viņam no muguras. Nekas īpašs nav pamanīts, it kā nekā nav bijis, bet kāds nezināms spēks negaidīti saķēris viņus aiz matiem. Neko vairāk viņi neatceras. Kad pie viņiem pieskrēja, abi gulēja nekustēdamies ar zoss olas lieluma zilumiem uz pieres. Bet Fiškina kasete ar ierakstu nozudusi. Un cauri!

Sargačovs piepeši skaļi iesmējās.

Neredzu neko smieklīgu, drūmi noteica Gorodec-kis. Bet ja Fiškina vietā būtu es?

Par&amp;izi izteicāties, Albert Georgijevič. Nezvērs, -krasi aprāvis smieklus, sacīja Sargačovs. "Krievu vilks” Demidičs.

-Tieši tā! Aģentūrā viņu tā sauc. Demidičs.

Tātad tā, pavēli neieteicu dot. Pretējā gadījumā nodzīvosiet vienīgi tik ilgi, cik būs vajadzīgs, lai nokļūtu jums uz pēdām.

-Kam?

"Krievu vilkiem”.

Viņi var arī uz pēdām neiziet.

-Izslēgts. Pietiks ar diennakti. Lielākais.

Jūs runājat tik pārliecināti, ka man rodas murgainas asociācijas…

Esmu bijis Afganistānā, Sargačovs īsi paskaidroja, turklāt tā paskatījās uz sarunu biedru, ka tas visu saprata.

Pavēles nebūs.

-Cietušajiem, pirmkārt, izsakiet līdzjūtību, bet, ot-. rām kārtām, iesakiet visu aizmirst. Pats labākais uz visiem laikiem

Pateikšu. Bet cilvēki ir cilvēki un…

Bez kādiem "un"! Samaksājiet! Samaksājiet tādu summu, lai visi četri klusētu. Pavisam nopietni saku, ja to zvēru nokniebs, nebūsiet nedz jūs, nedz jūsu sargu, nedz jūsu firmas.

Dodu vārdu. Gorodeckis kļuva nopietns.

Atgriezīsimies vēlreiz pie Fiškina kunga. Kādi līdzekļi ir firmas rīcībā, ja rodas vajadzība pēc drošības naudas?

Skatoties, cik tā liela.

Ne mazāka par pusotra miljona dolāru.

Un tad ļefims Aronovičs tiks izlaists brīvībā?

Bet tiesībām izbraukt. Vēl jo vairāk izlidot.

lefimam Aronovičam firma atradīs līdzekļus, la, laižot ārā, viņam atdos bankas čeku, problēmas vispār neradīsies.

Visas apcietināšanas brīdī paņemtās lietas tiek atdotas.

Vai zvanīt advokātam?

Nekavējoties!

Gorodeckis piezvanīja.

Labvakar, Anatolij levgeņjevič! Uzminējāt. Tas esmu es. Paldies, par veselību nesūrojos. Sūrojas cits jūsu pacients… Atkal uzminējāt! Gorodeckis pielika klausulei priekšā roku un uzrunāja Sargačovu: Kas nodarbojas ar izmeklēšanu?

-Ģenerālprokuratūras izmeklēšanas nodaļa.

Ģenerālprokuratūras izmeklēšanas nodaļa, Anatolij levgeņjevič. Izmeklētājs? Droši vien Lilija Fedotova vai viņas šefs Tureckis. Pazīstat? Nu, tad jau var teikt, ka tagad tās ir jūsu rūpes. Brauciet tūlīt, nav ko vilkt garumā! Visu labu! Gaidīšu ziņu. Gorodeckis nolika klausuli un paskatījās uz pulkvedi. Kaut tikai ļefims Aronovičs nesāktu lieki runāt, neticies ar advokātu…

-Viņš to jau izdarījis. Turklāt labi sen.

Neko tādu neesmu dzirdējis…

Grafiskajā ekspertīze noteikts, ka Fedotovas parakstu viltojis tieši Fiškins.

Vai tas nozīmē, ka ekspertīzē neapstrīdami noteikusi minēto faktu? Nav ne mazāko šaubu?

|ā. Un tas ir pats svarīgākais pierādījums. |a vien neradīsies citi, domīgi sacīja Sargačovs.

Ko jūs ar to gribat teikt?

Fiškins taču sēž! Un mēs nezinām, par ko ar viņu runājis Demidičs pēc miesassargu novākšanas.

Esmu pārliecināts, ka jūs varat to uzzināt.

Runāsim par to, kas attiecas uz mums, Sargačovs atgriezās pie iesāktā temata.

Seifs? Gorodeckis neattapās uzreiz. Varbūt mazliet pagaidīsim? Paši va|ā nedabūsim. Ja vien nesa-spridzināsim. Seifs ir beļģu, bet beļģi, paši zināt, kaut ko saprot no slepenām slēdzenēm.

-Tātad tas jāizved no firmas.

Acumirkli! Gorodeckis iesita sev pa pieri. Visi dokumenti, kas attiecas uz nekustamā īpašuma iegādi, atrodas pie Fedotovas! Te ir protokols! Lūdzu!

Ko tad jūs jaucāt man prātu? izlasījis dokumentu, neapmierināts noteica Sargačovs.

Aizmirsu.

Tāda mēroga biznesmenim šāda aizmāršība nav piedodama, pamācoši noteica pulkvedis.

Visi dokumenti ir īsti. Uz tiem ir īsts vizējums, agrākās juriskonsultes Fedotovas paraksts. Tikai trīs irvil-

* toti.

Ne tur tas suns aprakts, Sargačovs iebilda. Es jau teicu, ka visiem dokumentiem, uz kuriem ir premjerministra vietnieces paraksts, jānozūd. Un tas nav mans untums.

Tiklīdz dokumenti būs dabūti atpakaļ, jūs tos saņemsiet.

Manuprāt, mēs par visu esam vienojušies?

Labprāt gribētu ar jums aprunāties mājīgākos apstākļos, -dodams vizītkarti, bilda Gorodeckis. Zvaniet jebkurā laikā.

Paldies!

Kad paredzētas Andreja Andrejeviča bēres? pajautāja Gorodeckis, jau vadīdams viesi uz durvīm.

Droši vien parīt. Gaida vecākus. Klaudijai Vladimi-rovnai saniķojās sirds.

Vai jūs pazināt Andreja vecākus? Gorodeckis brīnījās.

Sargačovs neatbildēja, bet padeva roku.

Es taču viņu brīdināju, lai uzmanās. Starp citu, agrāk vai vēlāk viņu būtu gaidījušas tādas pašas beigas. Viņu pazudināja lētticība.

Par ko jūs viņu brīdinājāt? painteresējās pulkvedis.

-Andrejs savus ģeniālos kāršu izlikumus bija noglabājis datorā. Bet par tādu mantu maksā ar dzīvību.

Viņš bijis ne tikai lētticīgs, bet arī dumjš, asi noskaldīja Sargačovs. Par tādām lietām nerunā.

Viņš jau arī klusēja.

ļums tomēr tas zināms.

Mēs cienījām viens otru. Tā vismaz man šķita. Atklātības brīdī viņš izstāstīja par datoru. Un savu programmu.

Varējāt ieteikt to datoru izmest, sadauzīt, noslīcināt!

Es ieteicu pēdējo variantu.

Un kā? Vai viņš ņēma vērā jūsu padomu?

-Tagad ir skaidrs, ka mani nav uzklausījis.

|a jau viņš varēja būt atklāts pret jums, kāpēc nebūt atklātam vēl pret kādu?

Iespējams arī cits iemesls…

Kāds? Sargačovam strauji izspruka jautājums, un Gorodeckim tas nepalika nepamanīts.

Arī drošības dienests nesnauž. Andrejs bija šiem uz āķa.

Nesnauž, piekrita Sargačovs un atvieglots ievilka elpu. Uz redzēšanos!

Uz redzēšanos!

Pēc pulkveža aiziešanas Gorodeckis apsēdās pie galda un iegrima domās. Sargačovs bija atstājis divējādu iespaidu. No vienas puses, viņā bija jūtams milzīgs gara spēks, noteiktība, tiešums, kas robežojas ar rupjību, bet, no otras puses to ar savu dzīvniecisko nojausmu bija sajutis Gorodeckis -, pulkvedim piemita ne īsti nenoteiktība, varētu teikt, viņam bija par kaut ko jāizšķiras, jāpaveic uzdevums, kuram acīmredzot vēl nav nobriedusi situācija. Gorodeckis bija pamanījis sarunu biedra acīs nemieru, īpaši atvadoties, tas skaidri bija izpaudies viņa uzvedībā, izsakot visā visumā nenozīmīgu piezīmi par Andreja atklātības iemeslu )a jau viņš pazīst Vesta vecākus, pazīt Vestu bija lēmis pats Dievs! Turklāt viņš nebija atbildējis uz Gorodecka jautājumu, no kurienes pazīstami vecāki. Viņš bija izvairījies no atbildes, sācis atvadīties, padarot Albertu Georgijeviču uzmanīgu. Vispār kas viņš &lt;ir par cilvēku, no kurienes uzradies, kāpēc ar premjerministra vietnieces lietām nodarbojas tieši viņš, pulkvedis Sargačovs? Aizdomas viesa arī tas, ka viņam ir kaut kādas neizprotamas attiecības ar "krievu vilku" Demidiču. Bet ja Andrejs bijis atklāts arī pret viņu? Vērts painteresēties, kas Valerijs Sargačovs ir par putnu.

Izmeklēt epizodi ar Fiškina piedalīšanos tika uzdots jaunajam izmeklētājam Kojām Čižovam, jo Fedotova bija jānopratina kā lieciniece.

lefims Fiškins, kas pirms tam bija izskatījies kā no laivas izmests, pēkšņi krasi pārvērtās. Viņš pieprasīja tūlītēju tikšanos ar savu advokātu, noslēdzās, atteicās sniegt liecības. Arī visā intelektuālajā Maskavā pazīstamais advokāts Anatolijs Veržbickis, uzvarētājs daudzās bezcerīgās prāvās, ieradies pie izmeklētāja Čižova, pieprasīja tūlītēju tikšanos ar aizstāvamo.

Pēc divām stundām izmeklētājs ar advokātu ieradās cietumā "Matrožu klusums"*

Kāpēc jūs tā, Jefim Aronovič! Kā mazs bērns! tēlotās dusmās advokāts uzklupa Fimam, līdzko Fima bija ievests izmeklētāja kabinetā. Manuprāt, mēs taču vienojāmies! Nekādas sarunas ar izmeklētāju bez manis! Atvainojiet, Nikolaj Afanasjevič, es vēlētos parunāties ar Fiškina kungu aci pret aci.

Neuzskatu, ka tas ir nepieciešams, vēsi atteica Čižovs.

Labi, advokāts tūlīt piekrita. lefim Aronovič, izmeklētājs iepazīstināja mani ar dažiem lietas materiāliem un izskaidroja aizturēšanas iemeslu, viņš uzrunāja aizstāvamo. lāteic, man radās jautājumi, uz kuriem, cerams, dosiet konkrētas atbildes.

Centīšos, atteica Fiškins.

Pirms braukšanas uz šejieni biju jūsu firmā un noklausījos sargu stāstījumu. Tas, kas noticis, pats par sevi ir kriminālnoziegums. Vai taisnība, ka nepazīstamais sita, paralizēja un atbruņoja jūsu darbiniekus?

Taisnība, atbildēja Fima.

Kāds bija uzbrukuma iemesls?

-Viņš taču atņēma man magnetofonu!

Kas?

-Tas cilvēks. Acīmredzot Lilijas Fedotovas miesassargs…

-Vai cilvēks, kas paņēma magnetofonu, patiešām ir Fedotovas miesassargs? advokāts jautāja izmeklētājam Čižovam.

-To es nezinu.

Kādēļ miesassargam ievajadzējās jūsu magnetofonu? advokāts Veržbickis turpināja iztaujāšanu.

Droši vien tādēļ, lai noklausītos kaseti.

Kas šajā kasetē bija ierakstīts?

Mana saruna ar izmeklētāju Fedotovu.

-Tātad miesassargam bija nopietns iemesls paņemt no jums kaseti. Par ko tur bija runa?

-Tika pieminēts kāda ļoti ievērojama cilvēka vārds…

Drošāk, lefim Aronovič, drošāk!

Premjerministra vietniece Streļņikova.

Ļoti interesanti! Veržbickis iesvilpās. Kādā sakarībā tas tika minēts?

Manuprāt, Fedotova bija tik neuzmanīga, ka atļāvās mest ēnu uz valdības locekli. Viņa it kā apsūdzēja to tumšos darījumos.

Vēl interesantāk! Kā konkrēti izpaudās viņas neuzmanība?

-Vārds vārdā neatceros, taču jābūt iespējai noklausīties ierakstu.

Es aprunāšos ar Fedotovu un šo faktu noskaidrošu, sacīja izmeklētājs Čižovs.

Pievērsīsimies nākamajam jautājumam, Veržbic-kis turpināja. Es izlasīju jūsu skaisti uzrakstīto dokumentu, kurā pilnībā atzīstaties, ka esat viltojis bijušās juriskonsultes, bet tagad izmeklētājas Fedotovas parakstu. Cietušie miesassargi diemžēl klusē un nepalīdz noskaidrot, kas noticis, taču nez kāpēc esmu pārliecināts, ka jūs neesat rakstījis atzīšanos no brīva prāta. Pretējā gadījumā nav saprotams, kāpēc kādam būtu vajadzējis apdraudēt jūsu miesassargu dzīvību. Tā ir, lefim Aronovič?

Protams, es rakstīju pret savu gribu! Fima atdzīvojās. Mani ieveda ar mašīnu kādā pagalmā, piedraudēja ar nāvi, un es uzrakstīju. Dzīvot taču gribas!

Labi, atkal ierunājās Čižovs. Mēs pārbaudīsim. Bet kā paliek ar ekspertīzi?

Veržbickis izlikās jautājumu nedzirdam un turpināja sarunu ar Fiškinu.

Man viss ir skaidrs, lūsu noziegums ir nenozīmīgs. Manuprāt, jūs tiksiet izlaists pret drošības naudu. Protams, bez tiesībām izbraukt no galvaspilsētas. )a atjaujat, aprunāšos ar prokuroru par drošības naudas lielumu. Ne par ko neraizējieties, neuztraucieties, viss būs labi. Jā, gandrīz aizmirsu! Anatolijs levgeņjevičs attaisīja ietilpīgo diplomātu un sāka celt ārā no tā visdažādākos produktus. Lūdzu, Jefim Aronovič. Ikri, žāvēts lasis, desa, jūsu iecienītā tonika…

Lieciet visu diplomātā atpakaļ un nododiet to pārbaudei, stingri iebilda Čižovs.

Paklausu! Kaut arī tas ir formālisms un birokrātija. Vai nu pirmo reizi!

No izmeklēšanas izolatora advokāts Veržbickis brauca pie Fedotovas.

Vai drīkstu ar jums aprunāties, Lilija Vasijjevna? -jautāja advokāts, ejot iekšā kabinetā.

Drīkstat. Taču man jau iepriekš ir zināms, par ko būs runa.

Iepriekš visu zina tikai Dievs tas Kungs.

Jūs vēlaties padomu, kā vislabāk sacerēt sūdzīb-rakstu prokuroram par izmeklētājas Fedotovas nelikumīgo rīcību?

Sūdzībrakstu… Anatolijs levgeņjevičs saviebās.

Uzreiz redzama Turecka skola!

Kāpēc jums nepatīk Tureckis?

Patīk, nepatīk… Tā nav saruna. īpaši, ja tā skar tādus kā Aleksandrs Borisovičs.

-Vai jūs esat pazīstami?

Arī tas nav svarīgi. Svarīgs ir kas cits.

Kas tieši?

Tas, ka esat viņa palīdze un viņš ir lietas kursā par visām jūsu darīšanām, kas saistītas un nav saistītas ar izmeklēšanu.

Protams! Kā gan citādi?

Ko tad es saku? Citādi nevar… Atbraucu tāpēc, ka iedomājos, vai, par spīti mūsu saspīlētajām attiecībām, jūs nevarētu pacienāt mani ar tasīti kafijas.

Manuprāt, mūsu attiecības ir tīri lietišķas. Es apsūdzu, jūs aizstāvat, bet kopējiem spēkiem mēs cenšamies noskaidrot vienu patiesību.

-Tā tas nenotiek! Patiesība? Gribu teikt, ka patiesības noskaidrošana neietilpst advokāta funkcijās. Mūsu

uzdevums ir aizstāvēt cilvēku, kuru apsūdz noziedzīgā rīcībā. lādomā, ka Juridiskajā fakultātē jūs ir mācījušive-

• cās padomju skolas profesori. Viņi runāja par patiesību, bet nezināja, kas tā ir!

Esmu daudz dzirdējusi par jums, sacīja Lilija.

Un pacienāšu ar kafiju, viņa piemetināja, likdama uz plītiņas kafijkannu.

Ko tad jums par mani sastāstīja?

Sastāstīja? Ļi|a brīnījās. Vai jūs esat slavens mākslinieks, dziedātājs, rakstnieks vai kāda zvaigzne?!

Jūs pati nupat tā teicāt! "Esmu daudz dzirdējusi par jums…”

Jā, esmu, bet tas nenozīmē, ka dzirdētais ir sastāstīts.

Esmu drošs, ka esat dzirdējusi vienas vienīgas rie-beklības!

Ne tikai.

-Vai ir arī kas labs?

Jā, piemēram, jūs esot liels sieviešu cienītājs. Liels pavedinātājs un brunču mednieks.

Kas varēja teikt šādais muļķības?! Visa Maskava zina, ka esmu nevis sieviešu, bet pretējā dzimuma cienītājs.

Sievietes klātbūtnē tādas runas? Ļiļa pārmetoši nogrozīja galvu. Vai tiešām tā ir taisnība?

Jā, es pieskaitu sevi pie tā saucamajām seksuālajām minoritātēm. Kas tur slikts?

Agrāk par tādām lietām tiesāja. Un sods nebija mazs, atteica Ļiļa.

Agrāk neatbrīvoja arī pret drošības naudu, bet tagad lūdzu! Un, jo lielāka summa, jo ātrāk lieta tuvojas nobeigumam.

Par drošības naudu runājiet ar Turecki un Merku-lovu.

Tieši ar šo jautājumu es šodien nodarbošos. Un jūs nevarat iebilst, Lilija Vasiļjevna. ļūs esat personiski ieinteresēta, tāpēc no lietas izmeklēšanas esat atbrīvota pilnīgi pamatoti.

Kā uz to skatās!

Skaties, kā gribi, visur nejēdzības. Procesuālo normu pārkāpšana no vienas vietas!

Tieši tāpēc, ka esmu ieinteresēta persona, es atteicos no lietas izmeklēšanas. Kā zināt, tā tagad nodota Čižovam.

Pilnīgi pareizi, jo likums ir jāievēro.

Neiebilstu, domīgi sacīja Lija.

|ūs patlaban nepiedalāties šīs lietas izmeklēšanā. -Pacēlis kafijas tasīti, advokāts pasmaidīja. Tāpēc varam aprunāties, neko neslēpjot.

Vēlos atgādināt, advokāta kungs, ka lieta jebkurā gadījumā tiek izmeklēta Turecka vadībā.

Advokātam Veržbickim kafija ieskrēja rīklē.

Cik |oti jums tomēr nepatīk Tureckis. Drausmas! -Ļiļa iesmējās.

Ar šo mastodontu pats labākais ir neielaisties nekādās darīšanās.

Tureckis mastodonts? Elegants, stalts, gudrs…

Liels sieviešu mednieks, dzērājs, rupeklis. Ar viņu kopā kafiju nedzersi!

Kāpēc ne? Ļiļa iebilda. Tas ir iespējams, būs pat turku kafija.

Lilija Vasiļjevna, es gribētu noklausīties kaseti.

Es jau zināju, ka tikai kasetes dēļ uzprasījāties uz kafiju! Izmeklētāja no jauna iesmējās.

Noklausīšos ierakstu un aizmirsīšu uz visiem laikiem, ka to uz minūti iedevāt jūs, Lilija Vasiļjevna.

Kāpēc tā jāsteidzas? Kaseti jūs noklausīsieties izmeklēšanas beigās, parakstot protokolu saskaņā ar kri-minālprocesuālā kodeksa divi simti pirmo pantu.

Būs par vēlu.

-Var gadīties, ka.pašā reizē. Fiškins kaut ko melš par ēnu, kuru it kā esmu metusi uz premjerministra vietnieci! Izmeklēšana un tiesa izšķirs, kurš uz kuru metis ēnu.

Tas ir jūsu pēdējais vārds?

Šajā jautājumā jā.

Pāriesim pie nākamā. Vai varu aprunāties ar jūsu miesassargu?

Centīšos jums dot šo iespēju. Ļija pacēla telefona klausuli. Vladimir! Lūdzu, ienāc! Tad teica Veržbickim: ļau iepriekš lūdzu viņu atvainot. Viņš ir vienkāršs cilvēks. Neņemiet ļaunā, ja kaut kas nebūs tā…

Demidičs ienāca kabinetā, un telpā tūlīt kļuva pašauri, vismaz advokātam radās tāds iespaids.

Advokāts Veržbickis. Fiškina aizstāvis. Gribēja ar tevi iepazīties, Ļiļa paskaidroja puisim.

Demidičs ar visu savu milzīgo augumu kā lācis pagriezās pret advokātu, un zem viņa drūmā skatiena Anatolijam Jevgeņjevičam sāka likties, ka sirds tūlīt apstāsies.

Vladimir… Atvainojiet, man nav tas gods zināt jūsu tēvvārdu…

Afanasjevičs, Ļiļa pateica priekšā.

Vladimir Afanasjevič, vai jūs esat godājamās Lilijas Vasiļjevnas miesassargs?

Nu, dobji atsaucās Demidičs.

Es, redziet, jautāju, esat vai ne?

Demidičs pagriezās pret sievieti.

Ko tad šis? Vai saņēmis mani gūstā un tagad pratina?

Anatolijs ļevgeņjevičs izbrīnījies savilka uzacis uz augšu.

Volodja… pārmetoši sacīja Lilija. Tā nav pratināšana. Pazīstams advokāts interesējas…

Puisis paskatījās uz Veržbicki un pievērsās Lilijai.

-Viņš man nepatīk.

lāatzīstas, arī man ne visai! L&gt;la iesmējās.

Demidičs pagriezās pret advokātu un uzlūkoja viņu

no augšas.

Anatolijam levgeņjevičam atkārās žoklis un zem puiša drūmā, gandrīz vai mežonīgā skatiena visi vārdi izbira no prāta. Viņš sāniski apgāja Demidičam apkārt un nozuda aiz durvīm. Kaut ko tādu Lija nebija gaidījusi.

-Tas'nu ir kaut kas ārkārtīgs! viņa iesaucās.

Demidičs piegāja pie Ļiļas un paņēma uz rokām. Viņa sejā vīdēja maigs, labsirdīgs smaids.

Lācis! Laid vaļā! Kāds ienāks.

Demidičs uzmanīgi nolaida Ļiļu uz grīdas, vainīgi smaidīdams nostājās un klusēja.

-Viņš tagad visur kulstīs mēli!

Klusēs, pārliecināts atteica Demidičs.

Starp citu, zilais.

Tas ir redzams, puisis nomurmināja.

Ieraugot sava kabineta durvīs advokāta pārvērsto seju, Alberts Georgijevičs stipri nobrīnījās.

Kas noticis, Anatolij levgeņjevič? līdzjūtīgi viņu uzrunāja Gorodeckis.

Kāds ir tā gorillas uzvārds?

Kāds gorilla?

Fedotovas miesassargs!

Kā lai es zinu? Jūs laikam izjautājāt apsardzi?

Klusē kā kaps!

Tādā gadījumā ieteicu griezties detektīvaģentūrā "Glorija". Aģentūras direktors ir bijušais Maskavas kriminālmeklēšanas pulkvedis Grjaznovs. Jūs viņu pazīstat. Nav šaubu, ka viņš ar lielāko prieku jums izpalīdzēs, -Gorodeckis izsmējīgi atteica.

Anatolijs levgeņjevičs apsēdās, pielēja glāzi ar minerālūdeni un iztukšoja vienā rāvienā.

Kas tas ir par cilvēku? viņš mierīgi pajautāja.

)a nezinu uzvārdu, kā es varu zināt, kas viņš par cilvēku, saprātīgi aizrādīja Gorodeckis.

Nekauņa!

Tas jau ir par daudz! Alberts Gorodeckis noskaitās un sita dūri pret galdu. Ko jūs atļaujaties, advokāt?

Veržbickis nogrozīja galvu, domādams, ko tik nepiedienīgu pateicis, tad atjēdzās un jautri iesmējās.

Tas nebija teikts par jums! Kā jums kas tāds varēja ienākt prātā?

Par ko tad jūs runājāt?

Tāpat vien pateicu, padomājis atbildēja Anatolijs Jevgeņjevičs.

Rodas iespaids, ka esat iepazinies ar Fedotovas kundzes miesassargu personiski… Gorodeckis arī savilka lūpas smaidā. Kā jūtas Fiškins?

Normāli. Gatavojiet drošības naudu.

Nauda ir sagatavota. Ņemtas vērā arī jūsu intereses. Nodarbojieties tikai ar vienu jautājumu, proti, ar drošības naudu. Fimam jātiek brīvībā. Apsardzi un visādus miesassargus visus! lieciet mierā. Vai sapratāt, Anatolij Jevgeņjevič?

Sapratu jau sapratu, tikai sirds jūt, ka tas sevišķi svarīgu lietu izmeklētājas miesassargs pamaitās mums omu…

ļums ir ļoti jūtīga sirds, Veržbicka kungs, izsmējīgi piezīmēja Alberts Georgijevičs.

Pēc Veržbicka aiziešanas kabinetā ienāca četri cietušie sargi.

Saprotu, vīri, dūša jums apskrējusies, sacīja Go-rodeckis. Tomēr jāpacieš. Nevaru pavēlēt, tomēr lūdzu neko neuzsākt. Cilvēku, protams, var nokniebt, tas nav nekas jauns, bet kā būs ar sekām? Ko teiksiet?

Mēs jau klusējam, pavērsis skatienu sānis, atbildēja viens no sargiem. Pagaidām. Līdz zināmam laikam.

Kurš no jums dzirdējis par "krievu vilkiem"?

Bija tādi. Afganistānā.

Kas viņi par cilvēkiem?

Cilvēki? Jūs pats teicāt vilki. Vilki arī ir. Viņu slava dimdēja pa visu Afganistānu. Tādi vīri, ka turies. Atceros, viņiem bija komandieris ar iesauku Sargačs.

Vai iesauka nav no uzvārda? brīdi klusējis, Go-rodeckis pajautāja.

Patiešām. Komandieris bija Sargačovs.

Kur viņi ir tagad, šie vilki?

Maskavā, kur citur! Protams, ne visi, bet daudzi. Runā, ka Sargačs visus kaut kur iekārtojis.

Kur?

-Vai maz ir banku, firmu un citu organizāciju, kur viņus no rokām izraus?

Gorodeckis atvēra galda atvilktni, sameklēja dolāru paciņu, noskaitīja desmit naudaszīmes un pasniedza tuvākajam sargam.

Tūkstotis zaļo. Tie par klusēšanu. Noskaitījis vēl, piebilda: Te vēl desmit. Par to, lai jūs aizmirstu vārdus "līdz zināmam laikam". Ceru, ka atbrīvosiet mani no paskaidrojumiem?

la tā ir pavēle…

Pavēle, ko pavada lūgums un naudas prēmija. Redzu, jūs esat visu sapratuši. Ejiet!

Apsardzes vīri aizgāja.

"Kas tu īsti esi, Valerij Stepanovič," gudroja Goro-deckis, "vilku" komandieris? Ko tu gribi panākt, ko vēlies, kādi ir tavi plāni, dārgais pulkvedi? Vai nevari būt noderīgs?"

Daudzo kazino, restorānu un slepenu priekanamu bijušais saimnieks Gorodecka kungs zem vienaldzības maskas bija dziļi noslēpis Vaņas Burjata klajo apvainojumu. Viņš nav Tofiks Aļijevs, nesūta un nesūtīs arī savus cilvēkus pretī lodēm, taču nebija dienas, kad viņa sirdi nekremstu briesmīgais apvainojums. Viņš saprata, ka šodien Burjatam zaudējis, taču šodienai seko rītdiena, un Alberts Georgijevičs pacietīgi gaidīja savu stundu. Varbūt rītdienu tuvinās pulkvedis Sargačovs? Naudu šajā gadījumā viņš nežēlos. Pusi savējās atdos, visu atdos, lai tikai redzētu Burjatu pazemotu, bet vislabāk beigtu. Jebkurā gadījumā bija vērts meklēt saskarsmes punktus, kas nostiprina pazīšanos. Piedāvāt labu paju? Iecelt par fiktīvu firmas pārstāvi ārzemēs? )a Sargačovs ir premjerministra vietnieces labā roka bet Streļņiko-vas kundzi Gorodeckis bija labi iepazinis -, viņš uz naudas neuzķersies. Uzņemties ar "krievu vilkiem" saistītos izdevumus? Uzšūt viņiem formastērpus, apģērbt, apaut, piešķirt nelielus dzīvoklīšus, apbruņot, tas ir, izveidot mobilu kaujas grupu, kas pēc pirmās pavēles izpilda jebkuru uzdevumu? Nav slikta doma. Pret to Sargačovs nez vai noturēsies. Protams, tādu priekšlikumu var izteikt vienīgi tad, ja ir pienācīgs aizbildinājums. Bet kāds? Kā tagad būtu noderējis Fima! Viņš vienā mirklī kaut ko izgudrotu. Kad nav nav, labi jau tas, ka galvā ienākusi prātīga doma, bet galvenais perspektīva.

4

"Kam draugi, tas bagāts," saka sena paruna, un grūti te kaut ko iebilst. Pulkvedis Pavlovs, protams, neizkū-pēja gaisā, bet gluži vienkārši iejuka drūzmā, lai sajauktu pēdas. Viņš iegāja lidmašīnu ekipāžu atpūtas telpā un, pārkāpis pāri slieksnim, tūlīt ieraudzīja pazīstamu lidotāju.

Ko es redzu?! iesaucās Pavlovs. Jurijs?

Drukna auguma vīrs lidotāja formastērpā pagriezās

un papleta rokas.

-Tola! Sveiks lai dzīvo, mīļais cilvēk!

Viņi apskāvās, sabučojās un uzsita viens otram pa muguru.

Kāpēc te, nevis Šeremetjevā?

Zini, sagāju ragos ar vienu tipu! Jurijs atmeta ar roku. Tu taču mani pazīsti, Toļik!

No priekšniecības?

Kas cits? Nepatīkami, protams, taču pret vēju… saproti, šļakatas pašam virsū.

-Varēji piezvanīt.

Patiesību sakot, bija tāda ideja. Padomāju, padomāju, bet galu galā atmetu.

-Velti. Kaut ko būtu izgudrojuši.

-Vai tu vēl turpat, tajā "Bērnu pasaulē"?

Esmu visur, lura. Arī tur. Nupat atlidoji vai lido projām?

Pirms divdesmit minūtēm nolaidos. Pārģērbšos -un uz mājām! Vai neaizlaidīsim pie manis, Toļik? Tikko no Petropavlovskas-Kamčatkas. Zivis, ikri, krabji…

Laižam, Pavlovs tūlīt piekrita. Pie zivīm aliņu nopirksim!

Un šņabīti!

Kur sieva un bērni?

Nav! Aizlaidušies uz laukiem.

Norunāts.

Pagaidīsi tepat vai nāksi līdzi? Es tūlīt.

Labāk iešu līdzi.

Ejam!

Pa mazu gaitenīti viņi nok|uva ērtā, tīrā istabiņā, lu-rijs atvēra skapi, paņēma civilo uzvalku un sāka ģērbties.

Bet kur ir ikri un krabji? Pavlovs pajautāja.

Mašīnā.

Stāvlaukumā? Pie lidostas?

Mums ir pašiem savas stāvvietas. Bezmaksas.

Lieliski!

Kārtībā! Varam braukt!

Būtu labi, lura, ja mēs izietu cauri ēkai. Vai tas ir iespējams?

Kāpēc ne? Viss ir iespējams! Tev astē iesēdušies?

Uzminēji! Pavlovs iesmējās.

Kas, ja nav noslēpums?

Ar tādu darbu kā man kas tikai to nedara! pulkvedis izvairīgi atrunājās.

lautājumu nav… lurijs pacēla rokas.

Uz stāvvietu viņi devās pa ēkas gaiteņiem, bet pēc tam pa lidlauka malu.

Micubisi, konstatēja Pavlovs, redzot Juriju pieejam pie baltas automašīnas. Pirki Japānā?

-Tokijā. Pusotra tūkstoša zaļo, un beigta balle!

Lietota, bet izskatās kā jauna.

Nav braukusi pa mūsu ceļiem. Kāp iekšā!

Mašīna bija ar tumši tonētiem stikliem, un Pavlovs

bez bailēm ērti iekārtojās uz aizmugurējā sēdekļa.

Pa ceļam viņi atcerējās pagātni, daudz jokoja un smējās. Pavlovs atsaucās gan uz jokiem, gan smiekliem, taču prāts darbojās pavisam citā virzienā. Skaidrs, ka majors Kļimovs par viņa nozušanu jau ziņojis uz Lub-janku, iespējams, tas ziņots pašam Samsonovam, un tagad visi tiks sacelti kājās, ja vien jau nav sacelti. Pilnīgi izslēgts, ka viņš varētu ierasties savā dzīvoklī, vasarnīcā, draugiem zināmās vietās. Labi, vakaru viņš pavadīs pie Juri ja Pridorogina, varbūt paliks pa nakti, bet ko pēc tam? Jurijs ir vīrs uz goda, neatteiks mitekli, var arī piedāvāt zināmu laiku padzīvot Turklāt pēc dienas vai divām viņš atkal aizlidos un nevienam neko neteiks. Bet vai vērts to darīt? Rūpīgi jāapsver visi "par" un "pret", mazliet jāatslābinās, bet, galvenais, nedrīkst lieki rosīties.

Automašīna apstājās pie četrpadsmit stāvu ēkas.

Kurā stāvā tu dzīvo?

Pašā pēdējā.

Pridoroginam bija trīsistabu dzīvoklis ar balkonu un plašu, ar koku apdarinātu lodžiju, uz kuras stāvēja podi ar zaļiem augiem.

Mūžzaļie, vai? pataustījis cietās lapiņas, jautāja Pavlovs.

Atvedu no Izraēlas. No pašas Jeruzalemes. Nezināju, vai ieaugsies, bet re, kā izpleties!

Lodžijā stāvēja bambusa galdiņš un krēsli.

Uzdzīvosim tepat! nolēma Pavlovs.

Patīk?

Ko tu runā! Te ir kā debesīs!

-Tūlīt visu noorganizēsim.

)a neiebilsti, ieiešu vannā, Jurij.

Labi. Ej mazgājies!

Zem karstā ūdens strūklām Anatolijs atguva mundrumu un sāka skatīties uz savu stāvokli it kā no malas. )a sprādziens ir Sargačova roku darbs, ko viņš, Pavlovs, darītu, ja pie viņa ierastos Valerijs? Padarītu darbu līdz galam un novāktu viņu kā lieku, jau izlietotu materiālu. Kas zina, varbūt ķīniešiem bija uzdots uzspridzināt ne tikai saņēmēju, bet visu pārtveršanas grupu? Tiesa, spridzināmo ierīci neatrada, taču pārbaude nebūt netika veikta profesionālā līmenī ar speciālo aparatūru, suņiem, pieredzējušiem kratītājiem. Nekas tamlīdzīgs nebija nedz gaidīts, nedz paredzēts. Bet varbūt vecais ķīnietis pažēloja jaunos cilvēkus un tikai tāpēc nolēma tā rīkoties? Viņš bija aizgājis no dzīves, aiznesdams līdzi savu noslēpumu, ko neviens tagad nespēja atšifrēt. Nē, pie Sargačova nedrīkst rādīties. Bet ja taisnā ceļā dotos pie Larisas, pie godājamās premjerministra vietnieces? Galu galā kam viņa ir pateicību parādā par savu neiedomājamo lidojumu augšup? Vīrs un sieva, protams, pār vienu kārti metami, viņi par visu vienojušies, visu izdomājuši un pieņēmuši lēmumu. Piepeši Pavlovs atcerējās nakti, kad, noklausījusies priekšlikumu pārgulēt ar demokrātisko partiju līderiem, Larisa bija aizgūtnēm raudājusi, bet pēc tam aizgājusi, lai arī kā viņš bija centies pierunāt. Jā, tieši pēc tās nakts viņi ne reizi nebija pārgulējuši vienā gultā. Sievietes vispār piemin ļaunu, bet par Larisu nebija pat vērts runāt. Viņa nav aizmirsusi apvainojumu un atspēlēsies. Dos pavēli, un viņš netiks pāri slieksnim, bet, ja tiks, dzīvs projām neaizies. Pavlovs zināja klusas vietiņas, kur varēja nogaidīt, nozust uz ilgu laiku, un, kas zina, situācija pamazām var mainīties uz labo pusi. Ģenerāli Pestovu Samsonovam neatdos, droši vien viņa dēļ troksnis jau sacelts. |a Pes-tovs tiks ārā, gan viņš atradīs iespēju nomazgāt baltu arī Pavlovu. Kā zibens galvā uzplaiksnīja vēl kāda doma -rīkoties tieši pretēji, ierasties kabinetā pie Samsonova, demonstrēt padevību, pārdot gan premjerministra vietnieci, gan Sargačovu, gan ģenerāli Pestovu, atklāt, pa kādiem ceļiem Krievijā ienāk narkotikas, nobirdināt asaru kopā ar Robertu Vestu veiktās turnejas dēļ… Roberts Vests! Andrejs Vasiļjevs! Lūk, kas var glābt! To iedomājoties, uzlabojās oma. Iznācis no vannasistabas un lo-džijā ieraudzījis galdiņu ar sarkanajiem ikriem, taukaini spīdošu žāvētu lasi un aprasojušu degvīna pudeli, Pavlovs juta, ka prāts kļūst pavisam priecīgs.

Viņi izdzēra pirmo glāzi, uzkoda zivtiņu, ielēja vēl vienu glāzi.

lāpiezvana, kamēr esmu skaidrā, Pavlovs ieminējās.

Telefons ir gaitenī.

Man ir savējais.

Pavlovs piezvanīja. Klausule tika pacelta gandrīz tajā pašā brīdī.

Sveicināti! Man, lūdzu, Andreju Andrejeviču.

Kas viņu lūdz? pajautāja vīrietis.

Draugs.

Andrejs ir miris.

Ieskanējās īsi signāli, otrā līnijas galā bija nolikta klausule.

Kas noticis? paskatījies uz nobālušo draugu, jautāja Juri js.

Nomiris draugs.

Visi tur būsim, filozofiski atsaucās dzīvokļa saimnieks. Tiesa gan, katrs savā laikā. Vai pieminēsim?

Varbūt esmu sajaucis numuru? meklējot piezīmju grāmatiņu, nomurmināja Pavlovs. Numurs pareizs.

ļauns cilvēks?

Vienaudzis.

Ar ko? Bija slims?

Anatolijs zvanīja vēlreiz uz Vesta numuru.

Atvainojiet, viņš sacīja. Zvanu atkal. Tikko atgriezos no komandējuma, neko nezinu un neesmu dzirdējis…

Kas jūs interesē? la bēres, tad tās būs rīt Pjatņic-kas kapos. Izvadīšana no dzīvokļa desmitos no rīta. Adrese, ja jau esat draugs, jums droši vien ir zināma.

Jūs laikam būsiet tēvs-? Andrejs Zosimovičs?

lā… atskanēja nopūta. Tēvs.

-Vai Klaudija Vladimirovna arī atbraukusi?

Atbrauca, balss kļuva vēlīgāka. Tagad es ticu, ka esat draugs…

Kā tas noticis, Andrej Zosimovič?

Mans dēls gājis bojā.

No sirds jūtu līdzi, dārgais Andrej Zosimovič.

Paldies! noskanēja atbilde.

Pavlovs piecēlās, nesaskandinājis iztukšoja glāzi, apsēdās un spēcīgi saberzēja seju plaukstās.

Man jābrauc projām, Jurij.

Saprotu.

Draugs nav miris dabiskā nāvē… Pavlovs nevarīgi pasmaidīja.

Nojautu. Varbūt paliksi? Mēs viens otru netraucēsim. Dzīvoklis ir pietiekami liels.

Paldies, draugs, bet man jābrauc.

|a jābrauc, tad jābrauc. Vēl arvien vecpuišos?

Precies vai neprecies, tik un tā nožēlosi.

Ledusskapī droši vien vējš svilpo… Pagaidi, iedošu kaut ko līdzi.

Nogājis pa ielu mazu gabaliņu, Pavlovs apstājās. Viņš nesaprata, kāpēc izlēmis aiziet no viesmīlīgā saimnieka, taču neizprotama nojausma sacīja, ka citādi nedrīkst. Pirmkārt, viņš varēja iegāzt Juriju, jo nebija zināms, ar ko beigusies lidostas pārmeklēšana. Pavlovs nešaubījās, ka lidosta ir pārmeklēta, ka meklētāji varēja iegriezties arī personāla telpās, bet tur pārģērbās ne tikai Jurijs vien. Otrkārt, ziņa par Vesta nāvi bija pārāk negaidīta, tā spieda pieņemt spontānu lēmumu nobēgt, paslēpties, neko neredzēt un nedzirdēt. Mazliet nomierinājies, Pavlovs vēlreiz atgriezās pie domas par Sarga-čovu. Vajadzēja par kaut ko izšķirties. Novākt viņu, FDD pulkvedi, nebūt nav vienkārši. Šis tas viņam bija mācīts, viņa rīcībā ir ierocis, ne tikai pistole vien, ir arī viltīgāki līdzekļi. Tāpat nav zināms, kurš kuru ātrāk novāks, ja tas būs nepieciešams. Ne reizi vien viņš bija piedalījies dažādās operācijās, bet tad viņa rīcībā bija varena organizācija, uzticami cilvēki, kas strādāja pēc sirdsapziņas, nevis baiļu dzīti vai naudas dēļ. Viņš ir Sargačova rokās, taču viņa rokās savukārt ir Sargačovs, abi ir vienā valgā saistīti, viens no otra atkarīgi, un uz to arī jāspēlē. Pieņēmis lēmumu, Pavlovs atvieglots ievilka elpu.

Pulkvedis Sargačovs, piezvanījis viņš izdzirdēja Valerija Stepanoviča balsi.

Pulkvedis Pavlovs.

Kur tu atrodies?

Netālu no Vagaņkovas kapiem.

Tiešām? Sargačovs iesmējās. Vai tur arī tiksimies?

Brauc. Gaidīšu pie ieejas.

Būšu pēc pusstundas.

Valerijs Stepanovičs piebrauca savā brūnajā fordā, izkāpa, pārlaida skatienu apkārtnei, aizsmēķēja. Pavlovs nogaidīja brīdi, pavēroja, vai nepamanīs "asti", neko aizdomīgu neredzēja un devās pie pulkveža.

Vai pastaigāsimies? Sargačovs pamāja uz kapsētas vārtu pusi.

Iedami pa aleju starp kapu kopiņām, viņi brīdi klusēja.

Tā arī klusēsim? vaicāja Sargačovs.

-Vai tu zini, kas notika Habarovskā?

Ne tik sīki kā tu, taču galvenajās līnijās zinu.

-Tavs darbs?

Ne gluži. Ne jau es spridzināju.

Nevajag, Valerij. Man nav prāts uz jokiem.

Es lieliski saprotu tavu stāvokli. Kā tev izdevās aiziet?

Klusējot.

Redzi nu, arī tu sāc jokot.

Aiziet nebija grūti. Nezinu, ko tagad darīt. Nolēmu aprunāties ar tevi.

Pareizi darīji. Viena galva gudra, trīs vēl gudrākas.

Paruna saka kur divi…

Mēs esam trīs. Tu, es un Larisa Ivanovna.

Man šķita, ka esmu izsvītrots no šā saraksta.

Tu slikti domā par mums.

Labi, slikti… Nesaprotu, ko gribi teikt. Manuprāt, lietas labā tev būtu bijis izdevīgāk mani novākt tur, Ha-barovskā. Vai tā nav?

Tu droši vien būtu rīkojies saskaņā ar to, ko saki. Es, Anatolij Sergejevič, esmu no citas sugas. Habarov-skā bija vēl pārējie cilvēki, ne tikai tu. Starp citu, mūsu, krievu puiši. Ko viņi noziegušies?

Tomēr tu esi pareizi izrēķinājis. Paaicināji palīgā Burjata ļaudis?

Kāds sakars ar to Burjatam? Sargačovs savilka pieri.

Džeks Kans, tirdzniecība ar ieročiem…

Galva tev strādā. Džeks Kans.

Tātad tas ķīnietis bija Kana cilvēks?… Tagad viss skaidrs.

Man izdevās uzzināt par ģenerāļa Pestova arestu, un pasākums ar raķetēm zaudēja jēgu. Piezvanīju Ka-nam. Pārējais tev zināms.

Kas bija saņēmējs?

Kāda tam nozīme, īpaši tāpēc, ka viņš vairs nav starp dzīvajiem. Bet varbūt viņš ir dzīvs?

Slapja vieta nepalika. Ķīnietis izdarīja pašnāvību. Norija indes pilulu.

Vai raķetes atrada?

Ne tikai raķetes. Vēl daudz ko citu… Lieliski atceros mūsu pēdējo sarunu, tāpēc radušies divi jautājumi.

Sargačovs neko neatbildēja, bet kā jautājot paskatījās uz sarunu biedru.

Pirmais jautājums. Vēlreiz atgriežos pie parunas. Tu teici: viena galva gudra, trīs vēl gudrākas…

Jā, tā es teicu.

Tomēr mūsu noruna tam ir šķērslis.

-Atgādini.

Pilnīga visu sakaru saraušana ar premjerministra vietnieci.

Noruna paliek spēkā.

Tātad tomēr divas galvas?

Ar sakariem es sapratu un saprotu tikšanās, sarunas un pilnīgu pagātnes pārsvītrošanu. Nav bijis pagātnes, nekā, kas saistīja tevi ar Larisu Ivanovnu. la runā par trešo galvu, tad ne tev, ne man bez tās neiztikt. Glābiņš ir tikai trešajā galvā.

Otrs jautājums. Vai mēs joprojām esam vienā barā?

ļa atceries, Anatolij Sergejevič, es teicu, ka lieli draugi nebūsim. Tā arī ir. Mēs neesam nedz draugi, nedz ienaidnieki. Esam vienā barā. Liktenis tā iegrozījies.

Kur ir mana izglābšanās iespēja?

Padomā.

Jūs gan tu, gan Larisa lvanovna varat izteikt tikai vienu ierosinājumu: tālāk no acīm, ārā no sirds! Pāri robežai es varu tikt arī bez jūsu palīdzības.

Neviens nesaka tev, ka jānozūd. Ja ne šodien, tad rīt ģenerālis Pestovs tiks atbrīvots. Šeit bez tevis tik daudz kas samezglojies, ka Pestovs būs spiests atvaļināties. Tu esi vienīgais kandidāts uz viņa posteni.

Pavērsiens bija tik krass, ka Pavlovs apstājās un izbrīnā sāka blenzt uz Sargačovu.

Tad kāda velna pēc man vajadzēja bēgt?

Pareizi darīji. Pestovs pagaidām nav atbrīvots. Ja tu aizbrauktu uz Lubjanku, patlaban atrastos blakuska-merā.

Tātad viss vēl nav zaudēts?

-Viss tikai sākas.

Kā aizgāja bojā Roberts Vests? pēc klusuma brīža pajautāja Pavlovs.

Dzirdēju, ka viņa vasarnīcā noticis sprādziens.

Kāpēc tieši viņa vasarnīcā? Citās vasarnīcās valda miers, klusums un svētlaime, bet pie viņa spridzina?

Pajautā Tureckim. Varbūt viņam kaut ko izdodas noskaidrot… Vai iesim atpakaļ?

Jā, iesim.

Pie mašīnas viņi atvadījās. Sargačovs piedāvājās aizvest, taču Pavlovs atteicās. Kājām nogājis dažus kvartālus, viņš strauji atskatījās, iegāja veikalā, laiciņu nogaidīja, taču sekotājus nemanīja. Pēc tam viņš iekāpa taksometrā un aizbrauca uz klusu, ērtu ligzdiņu, kur vienmēr tika gaidīts.

Kamēr Sargačovs Vagaņkovas kapsētā sarunājās ar Pavlovu, ģenerālleitnants Samsonovs sēdēja FDD direktora kabinetā. Federālajā drošības dienestā pamazām sāka pierast pie pastāvīgās vadītāju maiņas un pat iemanījās šai situācijai pielāgoties, atbildot ar "tieši tā!" un "klausos!", bet darot pēc sava prāta. Tā bija darīts, pirms amatā stājās tagadējais šefs, prezidenta iepriekšējais galvenais apsargs. Bijušais apsargs izrādījās neparasti sīkmanīgs un ļauns. Viņš atcerējās visas savas izdotās pavēles, rīkojumus, enerģija viņā kūsāt kūsāja, taču viņš nebija profesionālis, nepārzināja izlūkošanas darbu, bet jo vairāk pretizlūkošanas fineses. Vajadzēja tomēr atzīt, ka viņam ir tieša un cieta daba. ļa kaut kas ienāca prātā, nekas nebija maināms. Agrāk tādus cilvēkus sauca par cietpauriem, un tas būtu vispareizākais šefa raksturojums. Viņš noskatījās filmu par FDD darbinieku tikšanos, saprata, ka ģenerālis Pestovs saņēmis 'pavēli novākt kaut kādu Vestu un nekavējoties ķēries pie pavēles izpildīšanas.

Kā ir, vai pavēle izpildīta? laiciņu klusējis, pajautāja direktors.

)ā. Roberts Vests gājis bojā.

Kas bija tas Roberts Vests?

Ģeniāls kāršu spēlmanis.

Kāds sakars ģenerālim Pestovam ar kaut kādu kāršu spēlmani?

Tieši to mēs cenšamies noskaidrot.

Kādos apstākļos šis Vests gāja bojā?

Viņa vasarnīcā bijis sprādziens, taču sekcijā noskaidrots, ka viņu nogalinājusi lode, kas iešauta galvā. Reizē ar viņu gājis bojā ģenerāļa Pestova nodaļas darbinieks.

Kāpēc viņš atradās kāršu spēlmaņa vasarnīcā?

-Vests bija turīgs cilvēks. Pestova nodaļas darbinieki viņu apsargāja.

Vai tas ir viņu pienākums? Citu darbu trūkst? direktors pacēla balsi.

To varat noskaidrot pie ģenerāļa Pestova. Bez tam nozudis lentē redzamais apakšpulkvedis Rjabkovs. Meklējumi pagaidām bijuši neveiksmīgi.

Jūsuprāt, viņš novākts?

Domāju, tā ir.

Zvanīja premjers un lūdza tikt ar šo lietu skaidrībā, viegli apjucis, sacīja direktors.

Manuprāt, jūs jau esat visu noskaidrojis.

Lai sēž! Šefs uzsita ar plaukstu pa galdu.

Oficiāli ģenerālis Pestovs atrodas dienesta komandējumā… Par viņa aizturēšanu zina tikai daži cilvēki: es, jūs, tagad premjers, kā arī cilvēks, kas lūdza, lai viņš jums piezvana, un darbinieks, no kura saņemta informācija.

Nesaprotu jūsu domu. Pēc stundas premjeram vajadzīga skaidra atbilde.

Pestovs atrodas komandējumā, tā arī ziņojiet.

)a jau premjers zvanījis, viņš zina, kur ģenerālis patiesībā atrodas!

Tomēr ziņojiet tieši tā.

Nē. Nevēlos nodarboties ar muļķībām, padomājis sacīja šefs.

Tādā gadījumā painteresējieties, kas griezies pie viņa ar lūgumu.

Nebūs ērti. Nezvanīja taču kaut kāds Ivans Ivano-vičs!

Neērti pietaisīt bikses, mierīgi atteica Samso-novs, atspēlēdamies par "muļķībām”. Gājuši bojā divi FDD darbinieki. Vai jāgaida jauni upuri?

Nevajag iekaist, ģenerāl.

Esmu pavisam mierīgs. Manā rīcībā ir fakti, bet ar faktiem grūti nerēķināties. Labi, ja viss beigsies ar diviem līķiem, taču man liekas, ka līķu būs vairāk.

-Vai jūs nepārspīlējat briesmas?

Palūdziet premjeram rakstisku rīkojumu par Pes-tova atbrīvošanu no apcietinājuma, neatbildējis uz jautājumu, ieteica Samsonovs.

Pareiza doma! direktors piekrita. Domājat, es to dabūšu?

Neesmu pārliecināts.

Jautājums izlemts, atbildēja šefs un vērīgi paskatījās uz sarunu biedru. Kādas ir jūsu domas par pulkvedi Pavlovu?

Pulkvedis Pavlovs ir spējīgs darbinieks. Pat ļoti spējīgs, Samsonovs atbildēja pēc brītiņa.

Vai jums šķiet, ka viņš tiks galā ar nodaļas vadītāja pienākumiem?

Jūs iesakāt iecelt pulkvedi ģenerāļa Pestova vietā? -cenzdamies iegūt laiku pārdomām, jautāja Samsonovs.

)ā.

Es atbalstu jūsu nodomu.

Lūdzu informēt, kā attīstās notikumi! Direktors piecēlās un padeva roku.

"Pigu tev, ne informāciju par notikumu gaitu,” iedams pa gaiteni, klusībā izlamājās Samsonovs. "Kungs Dievs, cik vēl ilgi mums uz galvas būs tik neaptēsti stulbeņi?! Un par Pavlovu tu, vecīt, noblefoji, kā nākas! Nu vairs nebūs jāmeklē, pats atradīsies. Vēl vairāk atnāks un pieteiksies. Un Streļņikovas kundze vai redzēta vēl neatlaidīgāka sieviete?! Vai arī nebija, kur sprukt? Lai nu kā, tomēr jūs esat nošāvusi greizi, turklāt pamatīgi. Un ko jūsu laulenis? Pat muļķim būtu skaidrs, ka pulkvedis Pavlovs, jūsu sirdsdraugs, jānovāc! Žēl sametās? Vai arī neizdevās?"

Atgriezies kabinetā, ģenerālis Samsonovs deva rīkojumu pārtraukt Pavlova meklēšanu.

Pārmeklējot Andreja Vasiļjeva dzīvokli, uz dažādiem priekšmetiem tika atrasts daudz pirkstu nospiedumu. Tureckim jau drīz vien atveda Sargačova daktiloskopis-ko karti. Ar premjerministra vietnieci nebija tik vienkārši, dabūt viņas pirkstu nospiedumus nebija viegli, nācās lūgt ģenerāļa Samsonova palīdzību, taču pēc pāris stundām uz izmeklētāja galda greznojās kristāla karafe ar skaistu pokālu. Eksperti konstatēja, ka uz dažādiem

Vasiļjeva dzīvokļa priekšmetiem atrastie pirkstu nospiedumi saskan ar Sargačova daktiloskopisko karti, tāpat tika konstatēts, ka daudzi atbilst nospiedumiem, kas atrasti uz Streļņikovas kabinetā paņemtās kristāla karafes un glāzes. Kļuva skaidrs, ka Vesta dzīvokli apmeklējuši pulkvedis Sargačovs un Streļņikovas kundze. Tureckis par to nebija šaubījies, taču tagad izmeklētājam bija atbalsta punkts. Nopietnai sarunai ar aizdomās turamajiem trūka viena būtiska detaļa vajadzēja pierādīt, ka viņi bijuši Vesta dzīvoklī slepkavības dienā un tieši viņi devuši pavēli par ģeniālā kāršu spēlmaņa likvidēšanu.

Domā, Slava, domā, jau kuro reizi Tureckis atgādināja Grjaznovam, kā pierādīt viņu līdzdalību Andreja Vesta nogalināšanā.

Viņi. Neviens cits nevar būt. Jāņem ciet, noburkšķēja Slava.

Ko tu atkārto vienu un to pašu?! lāņem ciet! Domā!

Pratinot piegriez skrūves. Iedzen kaktā, kā tu to proti.

Kuru? Kuru tu gribi iedzīt kaktā?

-Abus. Nospiedumi ir. Vests aizskrējis no viņiem kā plēsts. Kad viņi ienāks, ieslēdz maršu. Sēru maršu. Šie tūlīt būs vēkšpēdus. Maršu, kas fiksēts lentē. Manuprāt, tieši ar to viņi deva pavēli nogalināt Vestu.

Tureckis paskatījās uz draugu un jautri iesmējās.

Slava, tu esi nodzīvojis līdz sirmiem matiem, bet vēl arvien naivs kā bērns!

Tādā gadījumā gaidi, kad cirvja kātam lapas plauks. Grjaznovs bija apvainojies. Jau sagaidīji, ka Fiškinu tev atņem, tagad gaidi, ka pašu iespundēs. Par skaistām acīm.

Fiškinu man neatņēma, bet pārveda uz citu cietumu. Priekšnieku kabinetos patlaban ierīko rietumvācu ■gaisa kondicionētājus. Vai zini, no kurienes tie nāk?

Tie ir kas līdzīgs kukulim. Šodien kondicionētā-tāji, rīt-drošības nauda. Un-staigā vesels, Fima!

Pie kabineta durvīm atskanēja kluss klauvējiens. Ienāca Aleksejs Krotovs, izcilais visu Maskavas operatīvo iestāžu neaizstājamais aģents, padeva roku un izvilka savus papirosus "Belomor".

Neplosi sirdi, Aleksej, saki, kas lēcies! Grjaznovs neizturēja.

Habarovskā gājis bojā Dmitrijs Skvorcovs, pavēstīja Krots un apklusa.

Dima Strazds?

Tas pats.

Attiecību noskaidrošana? pajautāja Tureckis.

Nez vai. Nezinu detaļas, zinu tikai to, ka viņam bijis jāsaņem prece.

Droši vien narkotikas? ieminējās Grjaznovs.

Narkotikas Burjatam atliku likām Voroņežā.

Kā tev liekas, kas tā bjja par preci?

Droši vien ieroči.

-Vai tev ir kādas hipotēzes?

Skaidri zinu, ka pēdējā laikā Burjats tuvinājies ar Girihanu, bet čečeniem vajadzīgi ieroči, īpaši raķetes.

-Vai tev neizdevās uzzināt, kāpēc abu attiecības kļuvušas tik siltas? Es runāju par Burjatu un Girihanu, Tureckis painteresējās.

Man ienāca ziņojums, ka Burjats atstrādā parādu.

Kādu?

Čečeni saietā neatbalstīja Tofiku Aļijevu, kaut varēja to darīt. Viņi izlikās, ka nekas nenotiek, ļa Girihans nostātos pret Burjatu, viņam rastos problēmas.

Iezvanījās telefons. Tureckis pacēla klausuli, paklausījās un strupi atbildēja:

Tūlīt dodos ceļā. Viņš pameta skatienu uz Kro-tu. Vai jums tas būtu viss?

Principā viss, ja neminam sīkumus, kas drīzumā var izaugt par kaut ko lielu.

Jūs atnesāt ļoti vērtīgas ziņas, Aleksej Petrovič. Paldies! Par tiem sīkumiem izrunājieties ar Grjaznovu.

Tureckis pārbaudīja diplomāta saturu, pamāja ar roku un nozuda aiz durvīm.

Pulkvedis Pavlovs jau bija ieradies šefa kabinetā, saņēmis pavēli par iecelšanu nodaļas priekšnieka amatā un tagad devās uz ģenerāļa Samsonova kabinetu.

Apsveicu! ieraugot kabinetā ienākušo Pavlovu, smaidīdams teica ģenerālis, taču roku nedeva un apsēsties nepiedāvāja.

Paldies, Nikolaj Vasiļjevič! sacīja Pavlovs, pametis skatienu uz jaunu, iznesīgu vīrieti, kas sēdēja netālu no loga.

Paredzams, ka mums iznāks cieši sadarboties, -kaut ko cilādams uz galda, teica ģenerālis.

Tā iznāk… Pavlovs pasmaidīja, bet, pamanījis Samsonova cieto, caururbjošo skatienu, iekšēji sarāvās.

Panāciet tuvāk! atskanēja pavēle. Apsēdieties! Lūdzu, paskaidrojiet, kā nokļuvāt šā kunga sabiedrībā.

Ģenerālis piebīdīja Pavlovam tuvāk fotogrāfiju, uz kuras viņš bija kopā ar Robertu Vestu.

Vai vajadzīga palīdzība, pulkvedi? jautāja Sam-sonovs, skatoties uz klusējošo Pavlovu. Aleksandr Bo-risovič!

Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Tureckis, Aleksandrs stādījās priekšā. Kas jūs interesē, Nikolaj Vasiļjevič?

ja viņš klusēs, jums būs jāizstāsta viss, ko zināt par Pavlova kontaktiem ar Vestu.

Pavlovs klusēja.

Sāciet, Aleksandr Borisovič!

Blakus Anatolijam Sergejevičam sēž Andrejs Vasiļ-jevs, viņš arī Roberts Vests. Cilvēks, kam piemita unikālas spējas kāršu spēlēs, konkrēti, acītē. Vairāk nekā gadu viņš strādāja Alberta Popova-Gorodecka labā, aptīrīja daudzus kazino pa visu Krieviju, bet vēlāk pārgāja zem mūsu sarunu biedra "jumta". Divatā ar Vestu pulkvedis Pavlovs veicis lielu turneju pa Eiropu un Ameriku. Vests spēlē bez žēlastības. Eiropā un Amerikā iegūtās summas rēķināmas miljonos dolāru…

Un kur palikusi nauda? Samsonovs vientiesīgi samiedza acis.

-Vislabākto pajautāt pulkvedim.

Viņš taču klusē! Varbūt jums radusies vēlēšanās izteikties, Anatolij Sergejevič? Viņš klusē. Turpiniet, Aleksandr Borisovič! 7

Pēc Pavlova atgriešanās no ārzemēm viņš restorānā Prečistenkā satikās ar labi zināmo Vaņu Burjatu…

FDD pulkvedis un likumīgais zaglis?! Ģenerālis nogrozīja galvu. Par ko viņi runāja?

Par ko divi līdzdalībnieki var runāt? Par narkotikām, par slepenajām noliktavām Voroņežā, par Vesta noslepkavošanu…

Tureckis blefoja, sarunas saturs viņam nebija zināms, taču risks attaisnojās.

Man nav nekāda sakara ar Andreja nogalināšanu, -dobji atteica Pavlovs.

Acumirkli, iebilda Samsonovs, paceldams no galda papīra lapu. "Noskaidrots, ka A. Vasiļjevs datora atmiņā ievadījis vairāk nekā simts tūkstošus kāršu iz-likumu. Pārmeklējot dzīvokli, dators nav atrasts…" To es sagatavoju jums, Aleksandr Borisovič. Lūdzu! Tālāk nelasīju, bet jūs uzzināsiet, no kurienes ņemtas šīs ziņas.

Vai šo datoru jūs meklējāt Vesta dzīvoklī, Anatolij Sergejevič? Tureckis uzdeva jautājumu. ļūs to atradāt vai jūs iztraucēja?

Vai jums zināms, kas iztraucēja? painteresējās Samsonovs.

Protams!

Kas?

Pulkvedis Sargačovs. Valerijs.

Valerijs… Pavlovs nosmīkņāja. Jūs viņu pazīstat?

Mēs esam pazīstami ilgus gadus.

Klusēšana nāca Pavlovam par labu, kļuva saprotams, ko no viņa grib panākt, un tagad viņš aprēķināja, cik tas viņam izdevīgi.

-Varu šo informāciju apgāzt vai vismaz censties to atspēkot, taču nevēlos. Mani tas jau nogurdinājis.

-Vai turpināt, Nikolaj Vasiļjevič?-Tureckis uzrunāja ģenerāli.

Ja jau viņš noguris…

Nikolaj Vasiļjevič, es lieliski saprotu, ko no manis vēlaties, sacīja Pavlovs.

Tas būtu?

Lai strādāju jūsu labā.

Ne jau manā, draudziņ, brīdi klusējis, atteica ģenerālis. Krievijas labā.

Vai jūs kaut kam vēl ticat, ģenerāl? Pavlovs pavīpsnāja.

Es ticu pat jums, kaut esat gandrīz nelabojams nelietis… Klusējiet, pulkvedi! Es nerunāju par jūsu intīmajām attiecībām ar Streļņikovas kundzi, par kontiem Šveices bankās, par sakariem ar noziedzīgiem grupējumiem. Es runāju par to, ka kopā ar Pestovu jūs demoralizējāt nodaļas darbiniekus. Pirms tikšanās ar jums par viņiem nebija sakāms neviens slikts vārds… Es neapelēju pie jūsu sirdsapziņas, kas sen zudusi. Es ietekmēšu jūs ar draudiem. Ar nāves draudiem. Ja gribat saglabāt dzīvību, jums ir tikai viena izeja.

Kāda?

Izpildīt manas pavēles.

Vai ar to tiek garantēta manas dzīvības neaizskaramība?

No manas puses jā. Sargačova un premjerministra vietnieces vārdā diemžēl garantijas nevaru dot. Briesmas var draudēt tieši no viņu puses.

Vai nav vienalga, no kā dabūt lodi pierē? Pavlovs nervozi pasmaidīja. Gala iznākums viens un tas pats.

Kā nodaļas priekšnieku jūs labi apsargās. Tas -pirmkārt. Otrkārt, jūs ar atbilstošu rīcību varat neitralizēt pretējās puses krasu rīcību.

Runājiet atklāti, biedri ģenerālleitnant! Jūs gribat, lai nododu premjerministra vietnieci Streļņikovu?

Ne tikai. Jūs izstāstīsiet visu, ko zināt.

Viss man zināmais ir tieši un visos sīkumos saistīts ar Streļņikovu Bet, ja es tagad uzrakstītu veselu atmiņu sējumu, ticiet, no Larisas Ivanovnas galvas nenokritīs ne mats!

-Vispirms uzrakstiet, pēc tam paskatīsimies. Bet kāpēc rakstīt? Jūs varat savu sakāmo nodiktēt, liecību pierakstīs, pārrakstīs, un jums atliks tikai to parakstīt.

Šķiet, es vēl neesmu devis piekrišanu…

Pretējā gadījumā jūs nekavējoties nokļūsiet kamerā. Kas zina, varbūt blakus ģenerālim Pestovam.

Ģenerālis nav atbrīvots?

Viņš sēdēs tik ilgi, līdz tiks noskaidrota viņa līdzdalība noziegumos.

Esmu ar mieru, pēc ilgākas klusēšanas piekrita Pavlovs.

Strādājiet, ceļoties kājās, ar smaidu noteica Samsonovs. Ne velti jūs uzteicu šefam. )ūs tiešām esat ļoti spējīgs darbinieks, turklāt jums ir izpratne.

Vai sāksim? Tureckis uzrunāja Pavlovu, līdzko ģenerālis bija atstājis kabinetu.

īsti nesapratu, kas bija domāts, pieminot intīmās attiecības ar premjerministra vietnieci, noteica Pavlovs. -Vai nepaskaidrosiet?

Kas-tur ko skaidrot? Tādas bija.

-Vai ir pierādījumi?

Visai izteiksmīgi.

Parādiet!

-Varbūt nav vērts?

Nespēju valdīt ziņkārību!

Tureckis paraustīja plecus, atvēra diplomātu, izvilka frivolās fotogrāfijas ar Larisas un Anatolija mīlas rotaļām viesnīcas numurā un izklāja vēdeklī Pavlovam priekšā uz galda.

Honkonga! Patiešām. Honkonga. Ko citu varēja gaidīt no šīs draņķīgās pilsētas? Pārsteigumi ik uz soļa… Esmu dzirdējis, Aleksandr Borisovič, ka arī jūs šajā jomā neesat lempis?

Kur nu man līdzināties jums! Un tāda ranga sievietes man nav bijušas.

Viņas visas ir vienādas…

Maldāties. Katra ir citāda.

Patiešām neesat lempis! Pavlovs iesmējās.

Nudien cilvēks, kas nezaudē dūšu, Tureckis patiesi nobrīnījās. Cits jūsu vietā būtu apraudājies.

Cits ir cits, novilka Pavlovs, izvilkdams no žaketes kabatas plakanu sudraba pudeli. Vai iedzert nevēlaties?

Ja bez indes, labprāt.

Tīra manta. Arī dubulta dibena nav. Bet šai, viņš izvilka no citas kabatas mazāku pudeli, ir dubults dibens. Paskatieties uz to. Pogu redzat?

Redzu.

Pietiek to nospiest, sapurināt, izdzert un atdosi dvēseli Dieviem!

Bet ja nenospiež?

Lūdzu!

Pulkvedis noskrūvēja vāciņu un iedzēra lielu malku.

Labāk dzeršu no pudeles bez divkāršā dibena, -atteica Tureckis.

Jūtu, mēs sastrādāsimies… Pavlovs pasmaidīja.

Ar ko lai sāk?

Sāciet no paša sākuma. No iepazīšanās ar Larisu Streļņikovu…

Sacīdams, ka zvanījis Džekam Kanam, Valerijs Sarga-čovs bija mazliet pārspīlējis. Zvanīt nebija viņa interesēs, pretējā gadījumā Kanam rastos pamatotas aizdomas, jo ar pulkvedi par ieroču tirdzniecību nekas nebija runāts. Filmu ar šifru Sargačovs Honkongā bija dabūjis no Kana darbinieka par milzu naudu, ar lielu risku. Sargačovam bija savs priekšstats par godu. Viņš spēja izdarīt noziegumu, lai glābtu mīļoto sievieti, taču nespēja pieļaut, ka ieroči ar milzīgu postošu spēku nonāk likumīgā zagļa rokās. Filma tik un tā būtu nodota valsts drošības iestādēm. Bet pagadījās Pavlovs. Radās iespēja ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus. Saņēmēja Burjata cilvēka bojāeja bija nolemta, vai Pestovs būtu apcietināts vai ne. Ja tiktu arestēts saņēmējs, pēdas novestu pie Burjata, un no viņa līdz premjerministra vietniecei nebūtu tālu. Raķetes ar atomlādiņu nav joka lieta, un šajā gadījumā nelīdzētu nekādi sakari. Bija vēl kāda domiņa. Varēja gadīties, ka kopā ar "preces" saņēmēju uz visiem laikiem nozūd pulkvedis Pavlovs. Viss bija atkarīgs no Burjata, ar ko Sargačovs satikās. Uzzinājis, ka Pestovs apcietināts, ka uz Habarov-sku izlidojusi operatīvā grupa un laika maz, Burjats nebija ilgi domājis.

Žēl Strazda, bet citas izejas nav, viņš noteica.

Paldies'par ziņu!

Sargačovs deva mājienu, ka operatīvajā grupā ir cilvēks, no kura derētu atbrīvoties, taču Burjats atbildēja:

Mēs ar FDD nekarojam. Paši varam norauties.

Sargačova klātbūtnē viņš nekavējoties piezvanīja uz

Habarovsku un deva pavēli īstenot plānu ar koda nosaukumu "Čūska".

Domājat, ka pavēle tiks izpildīta? Sargačovs nenoticēja.

Precīzi un laikā. Tā nav armija.

Pavēle tika izpildīta, to savām acīm bija redzējis Pavlovs. Sargačovs pirmo reizi nopietni aizdomājās par Burjata spēku, vispār par Krievijas mafiozo struktūru spēku, sameklēja slepenos materiālus un nāca pie secinājuma, ka dzīvo tādā kriminālā valstī, kādu pasaule vēl nav pieredzējusi, kurā kriminālās struktūras aptvērušas visu -no "augšas" līdz "apakšai". Prezidenta bijušais palīgs nogrābis pamatīgu kumosu, aizlaidies pāri robežai, viņu meklē un meklēs simt gadus, jo nemeklē īstajā vietā. Liels karavadonis uzdāvina čečeniem bruņojumu veselai armijai, un tikai Dievs zina, cik par to dabūjis. Likās, viņš piespiests pie sienas, tomēr nekā, izlocījās, atkal ir zirgā un vada veselu ministriju. Uz Čečeniju sūtītie miljardi rubļu pazūd kā tukšā mucā, toties Piemaskavas skaistākajās vietās kā sēnes aug ģenerāļu vasarnīcas. Kam karš, kam zelta pods…

Sveiks, komandieri! Sargačovs izdzirdēja sulīgu balsi, pacēla galvu un ieraudzīja Demidiču.

Sveiks! Tu kavējies… Valerijs uzsita pa pulksteni.

-Tu teici, ka Kropotkina ielas skvērā, taču vietu nenorādīji.

Kā klājas, Demidič?

Normāli.

Dzirdēju, ka esi dabūjis paaugstinājumu?

Par ko tu runā, komandier?

Esi ticis par ģenerālprokuratūras izmeklētājas miesassargu! '*

Ko pavēl, to arī daru.

Kā maksā? Pietiek?

Kāpēc paaicināji, komandier? brīdi klusējis, De-midičs drūmi pavaicāja.

Gribu brīdināt par briesmām.

Demidičs pameta ašu skatienu uz komandieri, un pār viņa seju pārskrēja nenoteikts smīns.

Kāpēc Fiškina kungam atņēmi magnetofonu?

Nepatīk, ja sievišķim dara pāri…

Kāpēc noliki gar zemi miesassargus?

-Kas?

Ne jau nu es!

Nekādus miesassargus neesmu redzējis, Demi-dičs drūmi novilka.

Tavs liktenis jau izlemts, Demidič. Var nokniebt jebkurā brīdī.

Interesanti…

Nekā interesanta nav.

Interesanti, no kurienes tev tas zināms?

Kā redzu, esi iemācījies domāt. Varbūt kāds iemācījis?

Nevajag, komandier…

Kādu laiku viņi klusēdami smēķēja.

Esmu apprecējies, Demidič, klusu pavēstīja Sar-gačovs.

Uz kāzām tomēr neaicināji…

Kāzu nebija. Salaulājāmies baznīcā.

Dieva priekšā tā lieta drošāka.

Salaulājos ar sievieti, kuru iemīlēju jaunībā. Un mīlu vēl tagad. Līdz nāvei.

-Tas ir labi, nosvērti atsaucās Demidičs. Tā tam vajag būt.

Kāpēc nepajautā, kas viņa ir?

Kāda jēga? Tu viņu mīli, tātad viss kārtībā.

-Viņa ir liels cilvēks, Demidič. Valdības locekle.

Streļņikova, vai?

Uzminēji gan… Sargačovs pasmaidīja.

Daudz prāta nevajadzēja. Valdībā ir tikai viens sievišķis.

Man nepieciešama tava palīdzība, Sargačovs pavēstīja.

Runā, komandier!

Pirms kļūšanas par premjerministra vietnieci Larisa vadīja sieviešu kustību. Viņai bija darīšanas ar komercbankām un firmām. Viņa parakstīja dokumentus…

Sargačovs uz brīdi apklusa, lai apsvērtu, kā labāk pateikt galveno, taču Demidičs viņu apsteidza.

-Vārdu sakot, komandier, tu gribi, lai es paņemu šos dokumentus un nododu tev?

Saruna ar gudru cilvēku sagādā prieku! Pulkvedis plati pasmaidīja.

Vēroju, komandier, šo maucīgo dzīvošanu un saprotu, ka ikvienam jānoķer savs kumoss, kamēr nav par vēlu.

Tavs darbs ir desmit tūkstošu dolāru vērts. Divarpus tūkstoši avansā.

Nē, Demidičs atteicās. Kad atnesīšu, tad arī runāsim. Tas ir viss?

Kad gaidīt?

Piezvanīšu. Bet Fiškina smerdejiem pasaki, ka apraušu pirdakiem ausis.

Ir jau pateikts.

Kāpēc tad baidīji, komandier? Demidičs pārmetoši noteica.

-Sen nebijām tikušies. Pats zini, cilvēki mainās.

Nu gan… Demidičs noņurdēja. Es nu eju.

Sargačovs paspieda biedram roku, pavadīja ar ilgu

skatienu, piecēlās un pa skvēra aleju devās projām. Piepeši viņš apstājās un piesita ar roku pie pieres.

-Velns parāvis!

Nepiesauc velnu, mīlīt, aizrādīja večiņa, kas tajā brīdī gāja garām. Tas nav uz labu.

Nepateicu tev pašu galveno!

Puisis kā jautājot paskatījās uz pulkvedi.

-Vajadzīgi trīs dokumenti…

-Viltotie? Demidičs viņu pārtrauca.

-Tie paši.

-Tu esi aizelsies, komandier… Demidičs pasmaidīja. -Atvelc elpu!

Mašīnā, atceroties sarunu, puisi un viņa izskatu, Sar-gačovam uz brīdi uznāca šaubas, vai darījis pareizi, būdams tik atklāts, taču viņš pazina Demidiča stūrgalvīgo dabu un zināja, ka tikai tā uz viņu var iedarboties. Uz pavēli tik nedrošā lietā Demidičs nebūtu reaģējis. Un dokumenti no Fedotovas bija dabūjami tikai ar viņa palīdzību.

Demidičs satika Liliju pagalam sašutušu.

Fiškins izlaists! Ļiļa atbildēja uz viņa jautājošo skatienu. Par divarpus miljoniem lielu drošības naudu.

Un jūs tam piekritāt?

Nē,'uzrakstīju sūdzību. Ģenerālprokuroram.

Tad jau viss kārtībā.

Demidič, Demidič… Ļi|a nopūtās. Tu taču nedzīvo padomju laikā! Tagad ir demokrātija!

Prokurors ir prokurors, lai arī kāda būtu vara. Skaidra bilde.

-Vai zini, cik ilgi velkas izmeklēšana?

Ne jau nu gadu!

Ievilks vēl ilgāk! Es gan piespiedīšu Turecki un Či-žovu pasteigties un pabeigt izmeklēšanu agrāk. Bet kāda tam jēga? Fiškins jau ir Bahamu salās!

Piežmiegsim.

Vienu reizi tev izdevās. Nākamajā reizē uzskriesi virsū lodei.

Nez kāpēc šodien visi mani baida… Demrdičs nosmīkņāja.

Kas tad vēl?

Draugs. Starp citu, salaulājies.

-Tavs kādreizējais komandieris?

Ko neteiksi! pārsteigtais Demidičs iesaucās.

Kas ir tavi draugi? Afgāņi. Cik zinu, laulājies ir tikai viens Sargačovs. Varbūt vēl kāds paguvis?

Paguvis…

Nepūt miglu acīs, Demidič!

-Vai… Kā tos… Vai piespēlēsi man dokumentus?

Kādus dokumentus?

Fiškina.

-Vai man jāizstāsta, ko tev lūdza Sargačovs, vai pats pateiksi? pēc maza klusuma brīža pajautāja Ļiļa.

Pamēģini…

Ej, Demidič! Ļiļa atmeta ar roku. Neko tu nedabūsi.

Ļiļa, tikai uz vienu vakaru. Pēc pāris dienām. Tajā pašā vakarā dabūsi atpakaļ.

Ko tu esi sadomājis, Demidič?

Uz vienu vakaru, puisis atkārtoja, novērsdams skatienu. Vajag. Zini, ka tāpat vien neko nelūdzu.

Sargačovs ir bīstams cilvēks, Volodja! Ļiļa kļuva nopietna. Ļoti bīstams.

Uz vienu vakaru, Demidičs drūmi atkārtoja.

Es padomāšu, noskanēja Lilijas atbilde.

Uz Andreja Vasiļjeva bērēm ieradās daudz cilvēku. Visi biznesa pasaulē pazīstami ļaudis. Runu nebija. Teica, ka Andreja tēvs tās it kā aizliedzis. Tureckis stāvēja atstatu koka ēnā un gaidīja brīdi, kad pavadītāji izklīdīs un radīsies iespēja kaut mazu brīdi aprunāties ar Andreja vecākiem. Dobji nodunēja smiltis, krītot uz zārka vāka, un jau drīz pacēlās augsts pakalns, kas nozuda zem dārgiem vainagiem un puķēm. Pavadītāji mierīgā gaitā devās uz kapsētas vārtiem. Pie kapa klusēdami palika divi stāvi tēvs un māte. Tureckis nodzēsa cigareti, taču, ieraudzījis no dievnama nākam staltu sievieti cepurē ar platām malām, sastinga. Viņš pazina Larisu Streļņiko-vu. Sieviete piegāja pie kapa un nolika uz ziedu kalna vairākas dzeltenas rozes.

Pieņemiet manu līdzjūtību, Andrej Zosimovič un Klaudija Vladimirovna, Tureckis izdzirdēja Larisas Iva-novnas balsi.

Un pēkšņi pēc ilgstošas klusēšanas cauri kapsētai izskanēja sirdi plosošs kliedziens:

Lāsts pār tavu galvu! Ragana!

Andrejs Zosimovičs steigšus apskāva sievu, mierinādams kaut ko nočukstēja un veda uz izeju. Streļņikova palika už vietas kā zibens trāpīta. Tureckis nekavējoties devās vecākiem pa pēdām, taču pusceļā atskatījās. Larisai blakus stāvēja Sargačovs.

Lūdzu, atvainojiet, pie vārtiem Tureckis uzrunāja Andreja vecākus. Zinu, nav īstais laiks un īstā vieta. Bet saprotiet arī mani. Mans uzvārds ir Tureckis, un es izmeklēju jūsu dēla slepkavību.

-Vai dzirdēji, Andrjuša?! Slepkavība!

Jūsu dokumentus! Andrejs Zosimovičs, pagriezies pret Aleksandru, kā armijā pavēlēja.

Lūdzu!

Izpētījis apliecību, Andrejs Zosimovičs sacīja:

Mums jāaprunājas.

-Te ir mans telefona numurs un prokuratūras adrese, atbildēja Tureckis, sniegdams vizītkarti Jebkurā laikā.

Ne, mums jāaprunājas šodien. Vai esat ar mašīnu?

* -Jā.

Brauksim! Te nav tālu.

Vai tad jūs neesat apmetušies dēla dzīvoklī?

Mums ir savs dzīvoklis, vēsi atteica Andrejs Zo-simovičs.

Sēdinādams mašīnā Andreja vecākus, Tureckis ar acs kaktiņu pamanīja Sargačovu un Larisu Ivanovnu, kas nāca ārā pa kapsētas vārtiem. Droši vien arī Sargačovs pamanīja viņu.

Vasijjevu dzīvoklis atradās vecā, pagājušā gadsimtā būvētā ēkā. Dzīvoklī bija divas istabas, virtuve un plašs priekšnams. Griesti augsti, ar ģipša rotājumiem, logi plati, uz grīdas nodiluši paklāji. Lielākajā istabā bija klāts galds. Durvis atvēra sieviete gados, Klaudijas Vladimirovnas māsa.

Mēs dzīvojam Vladimiras pusē uz laukiem, paskaidroja Klaudija Vladimirovna, bet te saimnieko Anfisa.

Ejiet tālāk, Andrejs.Zosimovičs mudināja viesi.

Pieminēsim Andrjušu.

Māsas apskāvās un sāka raudāt.

Paraudājāt un diezgan, paceldams glāzi, stingri noteica Andrejs Zosimovičs. Lai gaiša tev piemiņa, dēls!

Uz galda stāvēja Andreja portrets sēru ietvarā.

Lai paliek gaišā piemiņā, sacīja Tureckis, skatoties aizgājēja jaunajā, skaistajā sejā.

Māsām vēlreiz paspruka asaras, atceroties Andrju-šas labestību, gudrību un atsaucību, kā Andrejs pēdējo varējis atdot biedram, ļoti labi mācījies un viesis lielas cerības.

Ejiet, Andrejs Zosimovičs pārtrauca sieviešu atmiņas. Paraudiet citā istabā. Kad sievietes bija aizgājušas, viņš pievērsa izmeklētājam prasīgu skatienu.

Man jāzina, ar ko nodarbojās Andrejs, un, ja iespējams, sīkāki viņa nāves apstākļi.

Viņš neko jums nestāstīja par savu darbu? Tu-reckis uzmanīgi pajautāja.

-Teica, ka nodarbojas ar biznesu.

Principā viņš nav samelojis. Tas, ko viņš darīja, bija savdabīgs bizness.

Nevajag mani žēlot, cieti noteica Andrejs Zosimovičs. Gribu zināt patiesību. No tās atkarīga mūsu turpmākā saruna.

Cenzdamies neaizvainot tēva jūtas, Tureckis rūpīgi apdomāja katru teikumu, tomēr stāstījums pats no sevis veidojās tā, ka visā visumā labs cilvēks nonācis rūdītu noziedznieku sabiedrībā, kas izmantojusi viņa ģenialitāti. Tureckis neslēpa arī nāves apstākļus, tiesa, noklusēdams par miesassarga šāvienu.

Andrejs bija tāds pats noziedznieks kā viņa saimnieki, pēc ilgāka klusuma brīža paziņoja Andrejs Zosimovičs.

Viņš nocēla no trauku skapja senatnīgu lādīti, nospieda plāksnīti, un vāks nošķindējis atvērās.

Ziemeļu darinājums. Lādīte ar noslēpumu. Kā to atvērt, zinājām tikai es un Andrejs. Izlasiet, Aleksandr Borisovič! Viņš pasniedza papīra lapu.

"Mīļais tēvs un māte! Pat nezinu, vai rīkojos pareizi, atstādams jums šo vēstuli, taču nevienam neko nevaru teikt, lūtu nāves, patiesību sakot, bojāejas tuvumu. Briesmīgi, ka tevi nodod tuvs cilvēks. Jūs zināt, ka visu mūžu mīlēju vienu sievieti, Larisu…"

Šajā vietā dažas rindas bija sasvītrotas.

"Manā priekšā pavēries bezdibenis. Esmu piekrāpts, •aptīts ap pirkstu citu cilvēku savtīgo interešu vārdā. Nesākšu skaidrot, kā pelnīju naudu, teikšu tikai, ka neesmu zadzis un laupījis, nauda ir nopelnīta. Es sapņoju izveidot gleznu galeriju un šo to jau esmu iegādājies: dažas krievu mākslinieku gleznas un gravīras, kas agrāk bija privātās kolekcijās Rietumos, atrodas Arbata dzīvoklī. Gribēju dot galerijai Vasiļjeva vārdu. Mani pazudināja mīlestība pret Larisu…"

Atkal divas rindas bija sasvītrotas.

"Tēt, atstāju uz Tava vārda noformētus dokumentus. Rēķinus, novēlējumu, ar kuru Tev novēlēta vasarnīca, dzīvoklis, automašīna un viss pārējais īpašums. Pats redzēsi, ka novēlējums rakstīts jau sen. Tas arī viss. Nesaku "ardievu!", bet "uz redzēšanos!", la izdosies, sākšu jaunu dzīvi. Pārliecināts gan neesmu, jo ap mani ir vienaldzīgi, briesmīgi ļaudis. Skūpstu. Andrejs."

Te ir dokumenti. Andrejs Zosimovičs pasniedza mapi.

Neņemiet ļaunā, bet mums tie uz laiku jāpaņem un jāizanalizē. Tajos var but Andreja nāves izskaidrojums, pateica Tureckis un tūlīt apsēdās pie galda, lai noformētu dokumentu paņemšanas protokolu.

Viss Andrejam piederošais tiks izmantots gleznu iegādei, paziņoja Andrejs Zosimovičs, kā dēls novēlējis. Vai nevarat šajā ziņā kaut ko ieteikt? Es tādās lietās īpaši labi neorientējos.

Varat rēķināties ar palīdzību juridiskajos jautājumos par mantojumu. Sameklēsim gudru advokātu. Runājot par nekustamā īpašuma pārdošanu… Jāpagai-da izmeklēšanas beigas, ļa nauda nav iegūta kriminālā ceļā, pēc izmeklēšanas beigām dabūsiet to atpakaļ

-Te, Andrejs Zosimovičs uzsita ar plaukstu pa mapi, ir dokumenti, kas apliecina, ka Šveices bankā uz dēla vārda nolikta nauda. Te ir sertifikāts, kartīte ar summām un konta numuru.

Ļoti labi. Mēs uz laiku paņemsim šos dokumentus, bet ar pārējo lai nodarbojas advokāts, kuru ieteikšu. Viņš ir godīgs un pieredzējis cilvēks.

Negribētos vilkt garumā.

Viņš piezvanīs jums jau šodien. Tureckis vēlreiz pārlaida skatienu vēstulei. Vairākas rindiņas nosvītrotas. Ar jūsu atļauju paņemšu līdzi arī vēstuli, ļums atsūtīšu kopiju.

Labi.

Paldies, Andrej Zosimovič! Tagad gribu uzdot dažus jautājumus. Jūsu dēls acīmredzot šajā dzīvoklī iegriezās reti?

Ļoti reti. Dzīvoklis piederēja jau maniem vecākiem. Mēs dzīvojām Kutuzova prospektā. Apstākļu spiesti, to dzīvokli atbrīvojām. Es nesāku pazemoties, bet pārcēlos uz šejieni. Andrejs dabūja vienistabas dzīvokli.

Pie vecākiem? pavaicāja Tureckis, bet, redzēdams, ka jautājums nav saprasts, atkārtoja: Jūs pārcēlāties pie vecākiem?

Pie mātes. Tēvs sen bija miris. Māte nomira pirms četriem gadiem.

Vai dēls laukos jūs apmeklēja?

Bija atbraucis tikai vienu reizi. Kopā ar draugiem. Divās automašīnās.

-Tie bija nevis draugi, bet apsardze.

Es sapratu. Vai zināt, kāda ir mana profesija? Tiesa, kādreizējā?

Jā, biedri pulkvedi.

Biedri pulkvedi… skumji noteica Andrejs Zosi-movičs. Sen neesmu tā uzrunāts. Kāds ir jūsu amats, Aleksandr Borisovič?

Krievijas ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs. Justīcijas vecākais padomnieks, var teikt, tas pats pulkvedis.

Redzams, ka lieta nav saistīta tikai ar Andreja noslepkavošanu, ja ar to nodarbojas jūsu ranga izmeklētājs… Pretējā gadījumā man būtu saruna ar kādu municipālo izmeklētāju.

Taisnība, piekrita Tureckis. Vai jūs strādājāt ģenerāļa Streļņikova pakļautībā?

-Jā.

Kas viņš bija par cilvēku?

Pirmām kārtām augstas klases profesionālis. īsts čekists. Enerģisks, neuzpērkams. Viņš ilgi pretojās, negribēdams pieļaut orgānu sagraušanu. Neizdevās. Andrejs Zosimovičs paskatījās uz Turecki. jūs gan vairāk interesē meita, nevis tēvs. Pareizāk sakot, mana dēla attiecības ar Larisu. Vai tā?

Pilnīgi pareizi.

Noziedznieka attiecības ar valsts premjerministra vietnieci, stingri piebilda Andrejs Zosimovičs.

Jūs pats saprotat, šis attiecības ir visai dīvainas… Larisas Ivanovnas interese par jūsu dēlu radās tad, kad slava par viņu kā ģeniālu cilvēku bija pārskrējusi visus Krievijas spēļu namus, nevis tad, kad viņš strādāja zinātniskās pētniecības institūtā par juriskonsultu vai par televīzijas korespondentu.

Andrejs bija slavens? Neko par to neesmu dzirdējis.

-Arī es nebūtu uzzinājis, bet tāds mans darbs… -Tu-reckis pasmaidīja. Viņš kļuva slavens šaurā ļaužu lokā, kas nodarbojas ar biznesu, starp kriminālās pasaules dižvīriem, spēlmaņiem, likumīgajiem zagļiem un tā tālāk. Šo cilvēku loks ir šaurs, viņi prot glabāt noslēpumus.

Mans nabaga zēns! Andrejs Zosimovičs nopūtās.

-Tagad parunāsim par premjerministra vietnieci, lūšu dēla attiecības ar Larisu Ivanovnu pēdējā laikā nostiprinājās, ieguva jaunas formas. Pirms tam no televīzijas aizgājušais Andrejs Andrejevičs no jauna kļuva speciālais korespondents, sāka parādīties valdības rīkotajās pieņemšanās un uz kādu laiku atmeta spēli. Tikai neilgi.

-Visam iemesls ir konti Šveices bankā, sacīja Andrejs Zosimovičs.

Vai neatceraties, ka tiekoties Andrejs minētu kādus vārdus, uzvārdus?

-Vairāk viņš runāja ar māti. Diemžēl man attiecības ar dēlu nebija izveidojušās.

Kliedziens kapos… -Tureckis atgādināja.

Kļava ir pārliecināta, ka dēla nāvē vainojama Larisa. Bet pēc vēstules… Smagi! Ko viņš tur nosvītrojis? Nav saprotams.

Noskaidrosim, Andrej Zosimovič. Sakiet kad, jūsuprāt, vēstule rakstīta?

Naktī. No rīta viņš gāja bojā.

Vai sievasmāsa te dzīvo pastāvīgi?

-Viņa bieži viesojas pie bērniem, taču tajā naktī bijusi šeit.

-Aizmirsu, kā viņas vārds un tēvvārds.

Anfisa Vladimirovna.

Vai varat vēl kaut ko paziņot, Andrej Zosimovič?

Nē, tikai lūdzu ātrāk atsūtīt juristu.

Tureckis izvilka Grjaznova dāvanu mobilo telefonu.

Ļiļa! Vajadzīgs ekonomists, jurists, grāmatvedis, kam sajēga par kontiem ārzemēs. Jā, Vasiļjeva lietā. Kāds rr jūsu telefona numurs, Andrej Zosimovič?

Tureckis nodiktēja palīdzei numuru un iebāza aparātu kabatā.

lāatzīstas, ka man nepatīk kārtot darīšanas ar sievietēm… -Andrejs Zosimovičs savilka pieri.

Es zvanīju palīdzei. Viņa ir laba izmeklētāja. Agrāk strādājusi pie Larisas Ivanovnas par juriskonsulti.

-Vārds un uzvārds?

Lilija Vasijjevna Fedotova. Viņa sameklēs jums sakarīgu juriskonsultu.

Ceru, ka mums palīdzēs tikt skaidrībā ar papīriem.

Jā. Bet tagad, ja neiebilstat, gribu aprunāties ar jūsu sievietēm.

Kļava! Anfisa! nokliedzās saimnieks. Nāciet šurp!

Slaucīdamas asaras, ienāca sievietes un apsēdās.

Anfisa Vladimirovna, kurā datumā atnāca Andrejs?

-Astoņpadsmitajā. Nē, bija jau ceturksnis pāri pusnaktij. Tātad deviņpadsmitajā.

"Datums sakrīt," nodomāja Tureckis. "Pirms došanās uz kazino viņš bijis šeit. Arī laiks sakrīt, ja ņem vērā, ka Roždestvenkā viņš parādījies pēc vieniem naktī."

-Vai durvis viņš atslēdza ar savu atslēgu, vai arī viņam bija jāpamodina jūs?

Bija gan tā, gan tā. Es izdzirdēju zvanu, bet, kamēr piecēlos un gāju, viņš jau stāvēja gaitenī.

Kā viņš izskatījās?

Kā lai saka? Liekas, itin labi…

-Viņš bija skaidrā?

Skaidrāks par skaidru. Nav ko slēpt, agrāk mēdza ierasties arī iesilis. Nē, bija skaidrā. Pretējā gadījumā tūlīt būtu jutusi

-Vai viņa uzvedībā neko dīvainu nemanījāt?

-Tagad atceros, ka Andrjuša izturējās savādi. Parasti mēļoja, dzina jokus, bet šajā reizē ne vārdiņa. Noskūpstīja un pateica, ka uz pusstundiņu ienācis. Atceros, sacīju, lai paliek, kur tad pa nakti… Neko neatbildējis, iegāja šajā istabā un aizvēra durvis. Būtu zinājusi, ar varu būtu piespiedusi palikt! Guļu, nevaru aizmigt. Pēc pusstundas dzirdu noklaudz durvis. Piecēlos, izgāju no istabas, bet no viņa ne miņas. Pēc tam ārā ierūcās auto. Aizbrauca mīlulītis…

Paldies, Anfisa Vladimirovna! Tagad jautājums jums, Tureckis vērsās pie saimnieces. Mani pārsteidza jūsu kliedziens. Vēl tagad skan ausīs…

-Viņa! Tā ir viņa, kas noveda nāvē Andrjušu!

Kļavā, pārmetoši ierunājās Andrejs Zosimovičs.

Pievilināja, apmāja, bet viņš kā vientiesis noticēja! Viņi tak dzīvoja kā vīrs ar sievu! Gulēja vienā gultā. Ļuda man visu izstāstīja!

Kas ir Ļuda? acumirklī pajautāja Tureckis.

Ludmila Vasiļjevna, tās raganas mamma. Pēc tam sāka piekāpt Valerijs. Gulēja ar diviem vīrišķiem. Valdības locekle… Lai Dievs sargā no tādas locekles!

Beidz, Kļava! Andreja Zosimoviča balsī ieskanējās stingrība.

Atvainojiet, bet kur viņi, ja tā var teikt, satikās?

-Vasarnīcā.

Ludmilas Vasiļjevnas vasarnīcā? Tureckis precizēja.

Pie viņas, pie Ļudas.

Valerijs vai tas ir Valerijs Sargačovs?

-Tas pats! Klaudija Vladimirovna saknieba lūpas.

la aizbrauksiet pie Ludmilas Vasiļjevnas aprunāties, vi-

* ņa ne to vien izstāstīs!

la pateiksiet vasarnīcas adresi, noteikti aizbraukšu.

Stacija Trudovaja uz Savelovskas ceļa, Meža iela. Pajautājiet, kur ir ģenerāļa Streļņikova vasarnīca, katrs parādīs.

Vai Ludmila Vasiļjevna jums neko par meitu nav stāstījusi? Jūs, redzams, esat draudzenes?

Jau cik gadu draudzējamies… saskaitīt nevar!

Jo vairāk tāpēc. Droši vien runājāt arī par bērniem?

Agrāk runājām. Grasījāmies saradoties. Andrjuša to uztvēra nopietni, bet tā svilpaste… Apprecējās ar kādu zinātnieku. Ilgi kopā nenodzīvoja. Pēc tam atveda kaut kādu Anatoliju. It kā rakstnieks, it kā korespondents… Iespaidīgs vīrietis, pieklājīgs. Ludmilai Vasiļjev-nai vienmēr puķes, konfektes. Bet kas šis par rakstnieku?! Larisa laikam bija aizmirsusi, kā meita ir un kas ir mammas vīrs. Luda pa versti juta, kas viņš, tas Anatolijs, ir par putnu!

Kas tad viņš ir?

-Vai jūs nenojaušat?

Ne tikai nojaušu, bet zinu vārdu, tēvvārdu, uzvārdu un pat dienesta pakāpi, taču man ir svarīgi, Klaudija Vladimirovna, dzirdēt to pašu no citiem.

Neesmu redzējusi to Anatoliju pat acu galā, tāpēc labāk jautājiet Ļudai.

Es, protams, aizbraukšu un aprunāšos, tomēr šaubos, vai Ludmila Vasiļjevna pateiks ko vērā ņemamu. Larisa Ivanovna taču ir viņas meita.

Taisnība, padomājusi sacīja Klaudija Vladimirovna. Luda neko neteiks. Viņai no savas Lariskas bail. )a

jau tēvs nespēja meitu valdīt, kur nu viņai, večai? Tā mūsu Larisa Ivanovna ir iecirtīga, mežonīga, raksturs… Nedod Dievs!

-Vai zinājāt, ka jūsu dēls ir bagāts?

-Tā jau stāstīja. Gan par vasarnīcu ar baseinu, gan dzīvokli, gan saviem miljoniem…

Vai nepainteresējāties, kā viņš tik ātri pie tā visa ticis?

Kā nu ne? Teica, ka strādā kopfirmā un nodarbojas ar biznesu. Tagad daudz bagātnieku saradies. īpašu uzmanību tam nepievērsu. Taisnība, teicu, ka tādus kā viņš tagad sit nost. Ja ieslēdz televizoru, bail skatīties un klausīties. Te šis nomiegts, te tas…

Tureckis ieskatījās pulkstenī un cēlās kājās.

Nu man jāiet. Paldies!

Atvadoties Andrejs Zosimovičs palūdza:

Sameklējiet slepkavas, Aleksandr Borisovič, un sauciet pie tiesas! Lai soda, cik bargi vien var.

Tas nav tik vienkārši, Andrej Zosimovič, taču mēs centīsimies. Uz redzēšanos!

-Visu labu!

Atgriezies prokuratūrā, Tureckis devās uz Konstantīna Merkulova kabinetu.

-Sveiks, Kostja! Aleksandrs jautri sasveicinājās.

Par ko tu tik priecīgs?

Nāku taču no bērēm! Vai nezini, ka bērēs iemet?

-Tautas bija daudz?

-Tautas nebija.

-Vai tiešām neviens neieradās?

Kāpēc ne? Bija biznesmeņi, kāršu spēlmaņi, šule-ri, zagļi, kukuļu devēji un ņēmēji… Vēl uzskaitīt?

Pietiek! Tev taisnība, tā nav tauta.

Premjerministra vietniece ar vīru…

Strejņikovas kundze paliek sev uzticīga. Atkal cepurē un brillēs?

Agrākajā parādes tērpā. Manuprāt, tajā pašā tumšajā kostīmā. Sāk atgādināt savdabīgu rituālu.

-Apsēdies, parunāsimies!

Drīz man no sēdēšanas uz dibena uzmetīsies tulznas. Galva no runāšanas jau uzpampusi!

-Vai esi noilgojies pēc lodēm? Pēc nažiem?

Taisnību sakot, tā ir. Vismaz kaut kas līdzīgs dzīvošanai, bet tagad lēmumi, protokoli, ekspertīžu akti…

Izlasīju. Ģenerālprokurora vietnieks sapurināja papīrus. Ja kaut desmitā daļa ir taisnība, Larisa Iva-novna nav premjerministra vietniece… Vārdu trūkst! Kur nu visādiem Aļikiem, Tofikiem, Burjatiem, pat kopā ņemtiem, tikt līdzi viņai! īsts sumpurnis! Nešķīstene!

Un tomēr viņa.ir valdības locekle.

Domāju ar šiem pierādījumiem iet pie ģenerālprokurora.

Veltas pūles. Papīrs ir un paliek tikai papīrs. Viņa ir sprukās.

Kāda jēga gaidīt?

Paši cits citu aprīs. Pavisam drīz. Aiznesīsi šos materiālus ģenerālajam, tas, protams, ziņos premjeram. Pie kā skries premjers? Pareizi, pie prezidenta! Tagad iedomājies sevi prezidenta vietā. Un premjera vietā. Premjers ieteicis Streļņikovas kundzi, prezidents parakstījis ukazu par viņas iecelšanu. Un nu tāds nesmukums! Larisu Ivanovnu klusi un nemanāmi nobēdzinās uz kādu neievērojamu valstiņu par ārkārtējo un pilnvaroto sūtni. Un viss ar to beigsies. Neba pirmo reizi. Sūtņu vietās sēž bijušie premjerministri. Ja jau ķert, tad jānoķer pie rokas. Vai nu apkaunojums, vai cilpa. Es gaidu šo brīdi un nevaru vien sagaidīt.

-Vai Pavlovs nespēlēs dubultu spēli?

Tas ir iespējams. Konts Šveices bankā tu-tū! Viņš centīsies atrast kanālu, pa kuru nokļūt ārzemēs. Tas nebūs viegli. Vizu viņš nedabūs nekādā ziņā. Tātad paliek slepenie kanāli. Kas var izpalīdzēt? la labi samaksā, labvēļu netrūks. Tomēr arī šajā ziņā ir problēmas. Viņu apsargā Samsonova cilvēki, kam dota stingra pavēle. Līdz pat ieroču lietošanai, ja nepieciešams.

Kādi ir Nikolaja Vasiļjeviča plāni par Pavlovu?

Saka pats putru savārījis, pats arī lai izstrebj.

Tas ir, ar pērkamu darbinieku palīdzību jāievieš kārtība Burjata zaņķos?

Plāns principā ir tāds.

Daudz asiņu izlīs. Arī līķi būs.

Man personiski nav žēl nedz vienu, nedz otru. |o vairāk abās pusēs būs līķu, jo labāk.

Bet kā paliek ar Dieva baušļiem? "Netiesā, un pats netiksi tiesāts…"

Vai zini, Kostja! Esmu vīlies visos šajos baušļos! Kur viņš ir Dievs Kungs? Kur skatās? Slepkavo, laupa, izvaro, bet mēs paļaujamies uz Dievu Kungu!

Jā, novilka Merkulovs. Skaidri redzams, ka papīri tevī pamodinājuši zvēru… Kad pēdējo reizi biji atvaļinājumā?

-Tā, lai iznāktu kārtīga atpūta, sen neesmu bijis. Tikai pa druskai, uz dažām dienām. Pērnruden iekrita vesela nedēļa, kad tiku avīzē…

-Varbūt palaist atvaļinājumā?

Laid, Kostja!

Raksti iesniegumu.

Merkulovs nolika uz galda tīru papīra lapu un pild-4 spalvu. Tureckis paskatījās uz priekšnieku un saprata, ka viņš nejoko.

Nē, Konstantīn Dmitrijevič, mazliet tomēr pagaidīšu.

Nav ko gaidīt! Merkulovs uzsauca. Un esi tik labs, klausi, ko saka ģenerālprokurora vietnieks. Nekļūsti patvaļīgs.

Labi, pēc tam, kad lieta būs pabeigta.

Nē! Ar rītdienu!

Kaut velns jūs parautu! Tureckis atmeta ar roku, pievilka lapu tuvāk, paņēma pildspalvu, padomāja un nopūtās. Nevaru. Atvaino, Konstantīn Dmitrijevič!

"Atvaino…" noņurdēja Merkulovs. Nikns esi kļuvis mūsu darbā, Turecki. Cilvēkus vairs nežēlo… Bet man viņu ir žēl! Ne jau šādi tādi, bet mūsu ļaudis, krievu ļaudis, ies bojā. Tādu Pavlovu, Pestovu nav žēl! Es viņus savām rokām…

Merkulovs nobālēja, pieķēra pie sirds, ātri sameklēja nitroglicerīna tableti un palika zem mēles.

Kostja, kas tev notika?! Tureckis pārbijās. Viņš pielēca kājās un pieskrēja pie Merkulova. Kāds es esmu muļķis! Ko no muļķa var prasīt? Vai izsaukt ārstu?

la izsauksi, jau rīt būs pavēle par manu atbrīvošanu no darba veselības stāvokļa dēļ. Nekas, ir jau vieglāk.

Labāk aizsūtīsim tevi uz kādu tālāku vietu. Paār-stēsies, atpūtīsies…

Uz kādu tālāku vietu?

Kurp vēlies! Par Antāliju esi dzirdējis? Uz turieni!

Nekas man nepalīdzēs, Saša. Nekāda Antālija… Sabeiguši sirmīti stāvie pakalni. Reiz jau ierunājos ģenerālajam par vietnieku… Merkulovs zīmīgi paskatījās uz draugu.

Neparko! Kaut ar zeltu apber! Esmu vēl jauns, gribas dzīvot. Labāk iešu par posteņa milici! Tur vismaz būs jūtams, ka dzīvo.

Neiekaisti, bet padomā! Ar tavu temperamentu tu jebkurā postenī atradīsi dzīvu dzīvi.

Un ko ģenerālais? Tureckis norūca.

Atbalsta. Mirt pagaidām netaisos. Vēl padzīvošu, taču jaušu, ka laiks domāt par atpūtu. Bet mūsu namā gribētāju pasvilp tik, vesels pūlis saskries! Taču tu man esi vajadzīgs.

Ak, Kostja, neko vairāk nespēja pateikt Tureckis.

Iešu. Vai dokumentus ņemt līdzi?

Ņem. Merkulovs brīdi klusēja. Tev ir taisnība. Šie aprīs cits citu. Aprīs kā likts! Kā… kā zirnekļi burkā.

Tureckis tuvojās savam kabinetam drūmā noskaņojumā. Merkulovs jau bija piedzīvojis divus infarktus. Runā, ka trešais parasti esot pēdējais. Tureckis pat nespēja iedomāties, kā iztiks bez Merkulova, ja veselība viņam neļaus strādāt. Visus Tureckim domātos triecienus uztvēra ģenerālprokurora vietnieks Merkulovs. Gadījās, ka Tureckim nebija taisnība, ka viņš bija rīkojies pārlieku asi un tieši un Turecka vietā "uz paklāja" tika saukts viņš, Merkulovs. Ko tur runāt, ja nebūtu ģenerālprokurora Konstantīna Dmitrijeviča, pasaulē neparādītos arī ģenerālprokurora sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Tureckis. Tureckis uzskatīja sevi par Merkulova audzēkni un lepojās ar to.

Gaitenī netālu no kabineta Aleksandrs pamanīja Sar-gačovu, kas, ieraudzījis izmeklētāju, steidzās pretī.

Esmu atnācis pie tevis.

Ienāc! Tureckis atvēra durvis, ielaizdams negaidīto viesi. Kafiju?

Neatteikšos arī no kaut kā stiprāka, Sargačovs atsaucās.

Grieķu zemēs ir viss! Tureckis pasmaidīja. Iekārtojies, jūties kā mājās, tikai neaizmirsti, ka esi viesos!

Ātri tika uzvārīta kafija, glāzēs ieliets konjaks, uzkodām atrasti pat divi sasaldēti banāni. Kad glāzes bija iztukšotas, Tureckis kā jautājot paskatījās uz pulkvedi

la kalns neiet pie Muhameda… iesāka Sargačovs, taču Tureckis viņu pārtrauca.

-Vecs joks, Valerij. Saki tieši, bez kādiem Muhame-diem!

Domāju, ar ko sākt.

-Agrāk biji izlēmīgāks. Vai gribi, lai pasaku priekšā?

Saki! Sargačovs izrādīja interesi.

-Tavā vietā es sāktu tā: "Atnācu pie tevis, vecais bijušais draugs un paziņa, visai bēdīga gadījuma dēļ. Mana laulātā Larisa Ivanovna mani tā nosvētīja…" Pēc tam galvā uzradīsies arī kāda doma. Varbūt pat sakarīga doma.

Sargačovs piepildīja glāzi, iztukšoja to un aizsmēķēja.

Redzu, ka neesi velti tērējis laiku.

Man ļoti patīk pati īsākā anekdote par Čapajevu. "Vasilij Ivanovič, aizmugurē baltie!" "Uz priekšu, Pet-ja!” Arī es, Valerij, tikai uz priekšu.

ļā, laulene sarīkoja man scēnu, stingrā balsī pavēstīja Sargačovs.

Piepeši atgriezās miers un noteiktība, kā parasti smagos dzīves brīžos, kā tas bija Afganistānā un Čeče-nijā.

Kapsētā viņa bija satriekta.

Tāpat kā es, noteica Tureckis.

Palūdza, pareizāk sakot, pieprasīja, lai braucu pie tevis. Un es atbraucu.

Saprotu, viņa grib saņemt informāciju no pirmavota. Grib zināt, kādi mums ir materiāli par kāršu spēlmani Vestu?

-Tev ir pilnīga taisnība.

To jūs uzzināsiet, kad iepazīsieties ar lietu kā apsūdzētie.

Vai tad aizdomas par Andreja slepkavību krīt uz mums?

Ne tikai aizdomas. Esmu pārliecināts, ka šī pasūtījuma slepkavība izdarīta pēc Larisas Ivanovnas tiešas pavēles.

-Vai ir pierādījumi?

la nebūtu, es klusētu.

Vārtu maz saproti, ko runā? lēni un draudīgi jautāja Sargačovs.

Saprotu.

Bet ja es tavus vārdus nodošu Larisai?

Tāpēc jau runāju ar tevi. Zinu, ka manis teikto tu vārds vārdā izstāstīsi aizdomās turamajai Streļņikovai.

-Tevi taču iznīcinās, Turecki!

Ne jau pirmo reizi. Ne pirmo reizi dzirdu ko tamlīdzīgu.

Skatoties, kas to saka…

-Tam nav nozīmes. Algots slepkava strādā par naudu, un viņam vienalga, no kā nāk pavēle. Vai no premjerministra vietnieces vai likumīgā zagļa. Pagaidām esmu ticis cauri sveikā. Dievs stāvējis klāt.

Ir arī citi līdzekļi. Cilvēku var iznīcināt arī bez algota slepkavas palīdzības.

Nekas neiznāks. Jūs veikli nostrādājāt to lietu ar pulkvedi Pavlovu, tomēr jums neizdevās atbrīvot ģenerāli Pestovu. Neizdosies arī. Izrēķināties ar mani būs ļoti sarežģīti. Es izpaužu tev šādu tādu informāciju, jo ceru, ka jums ar Larisu varbūt ierunāsies sirdsapziņa un jūs ieradīsieties ar brīvprātīgu atzīšanos.

-Vai tev zināms par sprādzienu Habarovskā?

Ne tikai par sprādzienu, bet arī par tavu lomu. Vēl tikai nesaprotu, kāpēc pats neizmantoji šo iespēju? Kas zina, ģenerāļa amatā tagad sēdētu nevis Pavlovs, bet tu visā godībā.

Nekaunības tev netrūkst, Turecki, padomājis sacīja Sargačovs.

-Tāds nu esmu.

-Apskaužu.

Kāpēc? Vai tāpēc, ka, taviem vārdiem runājot, mani iznīcinās?

-Apskaužu ticību tīriem ideāliem.

Arī es pats brīnos par to, cik naivs esmu šakāļu gadsimtā, no sirds atteica Tureckis. Laikam tāds esmu piedzimis.

Tavā priekšā ir siena. Sasitīsies. Larisa pieprasa, lai tu nekavējoties pārtrauc pulgot viņas vārdu.

Manā priekšā ir piramīda, kas būvēta uz asinīm, krāpšanu, uzpirkšanu, kukuļošanu un meliem. Tā būvēta nevis no ķieģeļiem, bet cilvēkiem, kuri cits no cita atkarīgi. Piramīdas iekšpusē nevalda miers, tur notiek nežēlīga cīņa par varu. Šajā piramīdā jau parādījušās plaisas. Tātad pavisam drīz tā izjuks.

Noteikumus diktē stiprākais. Atjēdzies, Turecki, nekļūsti lecīgs! Lieki nerosies, un viss būs vislabākajā kārtībā.

Jā, jums ir spēks. Pagaidām.

-Arī mani tu esi ievietojis tajā piramīdā?

Ne jau es esmu pie tevis ieradies!

Nu vai zini… Atvaino! Saruna neiznāca, celdamies kājās, noteica Sargačovs. Tikai neaizmirsti, ka esmu brīdinājis par sekām. Turpmāk vaino pats sevi.

Izlasi brīvā brīdī, sniegdams avīzi, atbildēja Tu-reckis. Otrā lapa.

Avīzē bija publicēta korespondenta intervija ar Liliju Fedotovu.

Neredzu, ka te būtu minēta premjerministra vietniece, pārskrējis ar acīm nodrukātajam, sacīja Sargačovs.

Kas gribēs, tas tāpat sapratīs, par ko ir runa, kas ir tā saucamās sieviešu kustības vadītāja, norūca Tu-reckis. Galvenais gan ir brašs vīrs! Kur tik viņu nesauca! Kā baidīja! Velti. Un tu saki siena…

Sargačovs nolika avīzi uz galda un klusēdams izgāja pa durvīm.

5

Viss, par ko sačukstējās Aleksejam Krotovam aiz muguras, atbilda patiesībai. Jā, viņš bija azartisks spēlmanis, viņam bija plašas pazīšanās visur gan valsts, gan kriminālajās aprindās. Viņš spēlēja biljardu, ruleti, kārtis, totalizatorā, pazina visus šveicarus, bārmeņus, oficiantus, krupjē, sauca visus vārdā un tēvvārdā un nekad tos nesajauca. Viņam veicās visās spēlēs, tikai ruletē ne. Šajā spēlē veicās kā kuro reizi, dažreiz viņš piebāza pilnas kabatas, bet gadījās, ka gandrīz vai dzimtas gredzens jāieķīlā! la runā par biljardu, viņš bija piecu valsts labāko spēlētāju vidū, bet zirgu skriešanās sacīkstes pat nebija vērts pieminēt žokeji, staļļa puiši, administratori bija ar viņu draugos, klusībā tika gatavoti "tumšie" zir-. dziņi, uz kuriem Krots laimēja lielas summas, kuras, protams, sadalīja. Vārdu sakot, Aleksejs Petrovičs bija turīgs vīrs, un, ja kabatās nečaukstēja pieci seši tūkstoši zaļo, viņš jutās neomulīgi. Viņš saņēma naudu arī Pet-rovkā, likumīgo kriminālmeklēšanas slepenā aģenta algu. Citiem vārdiem viņš bija vidutājs starp kriminālo pasauli un orgāniem. Kriminālmeklēšanas un Iekšlietu ministrijas pulkveži un ģenerāļi sauca Krotu par "zelta aģentu". Retos gadījumos Krots sniedza pakalpojumus arī valsts drošības dienesta ģenerāļiem. Visi, arī “krusttēvi", zināja, kā labā Krots strādā, ka viņš ir profesionāls stukačs, kruķis, taču viņiem Krots bija savējais kruķis, lā-samazina termiņš kādai autoritātei? Pie kā griezties? Pie viņa, pie Alekseja Petroviča. Dažreiz gadījās, ka izlaida arī brīvībā un ne jau kādus niekkalbjus, bet godājamus vīrus. Nodaļu un pārvalžu priekšnieki, atsaukdamies uz kādu Krota pretlikumīgu priekšlikumu, niknojās, drūmi šņāca, taču lūgumu izpildīja, jo zināja, ka informācija, kas nāk no Krota, ir nesalīdzināmi vērtīgāka.

Krots sēdēja viesnīcas "ļubiļeinaja" bārā un sūca vēsu alu. Bārmenis, gaišmatains gara auguma puisis, kratīja kokteiļu jaucamo trauku.

Sieviešus gatavo nosūtīšanai, Aleksej Petrovič, -smaidīdams nezināmā virzienā, sacīja bārmenis. Kādas divdesmit. Divas ir tepat. Burjats izvēlējies sev. Tā nekas dāmītes. Pārējās "Intūristā".

Vai Krauķis sen te tup? Krots pacēla skatienu uz puisi, kas sēdēja pie galda zāles stūrī.

Lāpās, pasmīkņājis atteica bārmenis. Jau sen. Strazds ticis viņsaulē. Šis nu pārdzīvo.

Paldies par alu! pateicās Krots, pabīdīdams uz bārmeņa pusi simts dolāru banknoti.

Pjotrs Gračovs bija drūms. Visu viņa galdu aizņēma alus pudeles.

Sveiks, Petro! piesēzdamies pie galda, sveicināja Krots.

Sveiks… Krauķis pacēla galvu. Kur es vakar tevi redzēju?

Še tev! brīnījās Krots. Es tevi dzirdīju, baroju, aizvedu uz būdu, pat kurpes noāvu! Un tā ir visa pateicība?!

-Atcerējos! Krogā! Kurā tas bija… Neatceros.

Būtu piebremzējis, Petro…

Krauķis ielēja kausā alu un piebīdīja Aleksejam.

Piemini draugu, Ļoša.

Ar alu tā kā nepiemin…

Šņabis nelien iekšā.

Tev nelien! Krots pamāja oficiantam. Pudeli degvīna. Beidz gausties! Tūlīt atnesīs. Kopā ar mani varēsi ieņemt.

Kas tas bija par draugu… Zelts, ne cilvēks! Kopā sēdējām… vienā mājā augām. Ek, Ļoša!

Dzirdēju.

No kā? Krauķis sapurināja galvu un, šķiet, pat kļuva skaidrāks.

No tevis dzirdēju.

Tā, novilka Krauķis, atskurbdams pavisam. Ko es tev sapūtu?

-Visādas lietas.

Oficiants atnesa degvīnu, un Krofs pateicās:

Paldies!

Lūdzu, Aleksej Petrovič!

Krots ielēja glāzītēs degvīnu.

Nu tad, Petro, pieminēsim tavu draugu Dmitriju Skvorcovu!

-Aizgāja… Krauķis nosēcās.

Bet ko es teicu?

Ko īsti es samuldēju?

No Slavas Grjaznova Krots bija uzzinājis dažus sīkumus par Habarovskas notikumu, kā arī par Krauķa un Strazda saistību ar Kuzminska noslepkavošanu Honkongā.

Krots neatbildēja, bet no jauna pielēja glāzes.

Vakar tu biji varonīgāks! Aleksejs pasmīkņāja. -Visus saplosīšu, visus saduršu…

Esmu palaidis muti… ja jau zini, kā sauc draugu. -Krauķis sašļuka un mehāniski iztukšoja glāzi. Ko es gribēju saplosīt?

Burjatu.

Pametis skatienu uz visām pusēm, Krauķis pārgāja uz čukstiem:

Prātīgāk, Ļoša!

-Tu pajautāji, es atbildēju, Krots pieklusināja balsi.

Nestiep gumiju! Varbūt vēl kaut ko samuldēju?

Neņem galvā, Pjotr! ■

Vai neteicu, kā tika viņsaulē?

-Žēlojies, ka nav ko paglabāt. Sadedzis. Mašīna uzlaista gaisā, vai…

Dūzenē pateica priekšā? Krauķis nozibināja acis.

Es aizeju, celdamies kājās, vienaldzīgi atbildēja Krots.

Labāk pasēdi, Loša, maigi noteica Krauķis, aizbāzdams roku aiz žaketes malas.

Dumjš tu esi, Petro. Un stroķi neaiztiec! Apstrādāšu tā, ka paša māte nepazīs.

Sēdi! Krauķis atkārtoja, taču roku izņēma.

Sēžu. Un ko vēl?

Esmu ticis tev uz āķa.

-Tas tiesa. Uz liela āķa. Tu, mīlīt, sarunāji tādas lietas, ka man, kruķim, vajadzētu tevi uz vietas apcietināt un nogādāt Maskavas kriminālmeklēšanas priekšnieka gaišo acu priekšā. Taču tu redzi pats, ka sēžu kopā ar tevi un dzeru šņabi.

Runā, Ļoša! Krauķis kļuva nopietns.

Tikai nenovelies no krēsla… Krots viņam uzsmaidīja. Kaut ko teici, it kā kopā ar Strazdu Honkongā esi nozūmējis līderi Kuzminski. Viņš gulējis uz meičas, uz ķīnietes. Tas vēl nav viss, Petro, pamanījis, ka Krauķis noraustās, bilda Aleksejs. Tā ķīniete esot Burjata drau-gaļa. Aizmirsu, kā sauc. Tu minēji, tikai izkritis no prāta. Tādas tās lietas, Petro.

Nevarēju neko tādu teikt, Ļoša, stingri paziņoja Krauķis.

Kurā krogā sēdēji?

Vispirms iemaldījos "Nacionālē", pēc tam "Savo-jā"… Satiku čomu…

Es uzgāju tevi krogā pie hipodroma, Petro.

Jā? Kā es tur nokļuvu?

Neko tu neatceries, Petro. Kur biji, ko muldēji, ko gribēji saplosīt…

Būtu labi, ja tu to visu aizmirstu, mirkli klusējis, sacīja Krauķis.

Sen jau aizmirsts. Vai pirmo gadu mani pazīsti?

Tiesa kas tiesa, Ļoša. Mūsu cilvēks. Arī vecam kaķim gadās mēli apdedzināt…

Pieliekam punktu, Petro! Krots pasmaidīja. |a es stāstītu visiem, ko zinu un redzu, katram, kas pagadās… Kur es būtu?

-Tai saulē… Krauķis nosmīkņāja.

-Taisnība. Vesels, Petro!

Alekseju Petroviču jau sen satrauca krievu meiteņu piegāde Austrumu un Rietumu publiskajiem namiem. Reiz viņš bija pat mēģinājis ar vienu no meičām runāt, taču bija uzdūries uz negaidītu pretsparu. "Ko bāz degunu, kur nevajag?" droši vien narkotiku iespaidā meiča bija atcirtusi un pievērsusi viņam savas milzīgās acis. "Sēdi un neklepo! Bet, ja sagribējies, iesim. Piecsimt zaļo par stundu." Meiča uz ilgu laiku bija iznīcinājusi Kro-tā vēlēšanos risināt līdzīgas sarunas, taču, atrazdamies Rietumos, viņš īpaši bija interesējies par šo tematu. Katru dienu simtiem meiteņu deldēja Krievijas vēstniecību un konsulātu sliekšņus, cenšoties panākt atgriešanos dzimtenē. Viņas raudāja, lūdzās, zvērēja, nožēloja, taču vēstniecību darbinieki palīdzēt nespēja. Viņas visas bija citu valstu pilsones, ar viņām bija noslēgti līgumi, izmaksāta kaut kāda nauda, viņas dzīvoja pēc to valstu likumiem, uz kurām pašas pēc brīva prāta bija devušās. Saklausījies stāstus par piedzīvotajiem pazemojumiem un apvainojumiem, Aleksejs Petrovičs ļoti pārdzīvoja viņu nelaimi. Atradās arī ar dzīvi apmierinātās kāda bija veiksmīgi apprecējusies, cita sagādājusi nodrošinātu mīļāko, vēl cita ļauj sevi uzturēt nevarīgam večukam, ar labi zināmiem paņēmieniem apmierinot dziestošo vīrieša kaisli.

Pagaidām Krots nezināja, kā rīkoties, lai uzsāktu cīņu par meitenēm, kā tikt klāt dzīvās preces tirgotājiem, vecajiem, kas organizē pārvadāšanu, taču viņu jau bija pārņēmis azarts. Atcerējies videoierakstus un paša tālredzīgi uzņemtos stāstījumus par meiteņu dzīvi Rietumos, viņš pat apstājās. "Eurēka!" viņš domās iesaucās.

Pēc trim triecieniem, kas gandrīz vienlaikus nāca pār Larisas Ivanovnas galvu, neveiksmes Pestova atbrīvošanā, Klaudijas Vladimirovnas šausmīgā kliedziena kapos un izmeklētājas Fedotovas intervijas parādīšanās avīzē, -viņa zināmā mērā apjuka. īpaši viņu bija satriecis kliedziens. Mazu brīdi viņa ieraudzīja sevi no malas un iekšēji nodrebēja. Arī Sargačovs neuzdeva jautājumus, tikai, nobraucis kādu gabalu, uzmanīgi pajautāja:

Varbūt uz mājām?

Uz darbu, īsi atbildēja Larisa.

Sargačovs nedzirdēja nedz raudāšanu, nedz žēlošanos, taču neciešamā klusēšana, šķiet, bija ļaunāka par vislielāko histēriju. Pie "Baltās mājas” durvīm Larisa Ivanovna pateica:

Satiecies ar Turecki un pieprasi, lai nekavējoties izbeidz pret mums vērsto izmeklēšanu!

Tas nav izdarāms.

Tu taču esi "krievu vilks"… Sieviete drūmi pasmīnēja un izkāpa no automašīnas.

|au savā kabinetā viņa izlasīja interviju, ko sekretārs bija nolicis katru dienu piegādājamo preses izdevumu virspusē. No pirmā acu uzmetiena šķita, ka nav vērts pievērst uzmanību publicētajam savārstījumam, arī par pašu prezidentu tagad drukāja tādas lietas, ka atlika tikai pabrīnīties, arī uzvārds nebija minēts, Fiškinam gan nebija laimējies, bet viņš tagad bija brīvs putns, lai lauza galvu. Taču turpmākā notikumu ievirze padarīja premjerministra vietnieci tramīgu. Komercbanka, ar kuru bija stingra vienošanās par kredīta piešķiršanu sociālām vajadzībām ar niecīgiem procentiem, piepeši sāka mek-

lēt aizbildinājumus. Bankas direktors kaut ko murkšķēja par negaidītiem steidzamiem maksājumiem, par vi-

* ņam it kā nepārskaitītiem parādiem, uz ko viņš ļoti cerējis, ka nepieciešams laiciņu nogaidīt, ka viņš nekādā ziņā neatsakās no saviem vārdiem, bet tāda patlaban ir situācija… Nenoklausījusies līdz galam, Larisa Ivanov-na bija nolikusi klausuli. Otrs atgadījums bija saistīts tieši ar viņu pašu. Tuvākajās dienās viņai vajadzēja lidot komandējumā uz Franciju, taču, pieprasījusi no palīga dokumentus, lai rūpīgāk iepazītos ar komandējuma mērķi, viņa uzzināja, ka brauciens atlikts. Kā oficiāls pamatojums bija minēts prezidenta dekrēts par aparāta ierēdņu ceļojumu ierobežošanu uz ārzemēm, taču ierēdņi bija dažāda ranga, un, ja atceļ premjerministra vietnieces braucienu, iemesls bija cits. Tiesa, palīgs minēja daudzus ceļojumus, kas atcelti, arī daudzu ministru komandējumus, tomēr Larisai Ivanovnai tas bija vājš mierinājums.

Pārbraukusi mājās, Larisa ieslēdzās vannasistabā ar tajā ierīkotu somu minipirti, uzdzina temperatūru līdz simt grādiem un ilgi karsējās. Viņa iznāca no pirts jau labā omā, sabužināja biezos matus uz Sargačova galvas un piemiedza ar aci.

Nebaidies, vīriņ! Viss būs kārtībā!

Paskatījies uz dzīvesprieku atguvušo, jautro sievu, Sargačovs saprata, ka viņa pieņēmusi kādu lēmumu.

Ko Tureckis tev teica? viņa pajautāja, liekot galdā izturēta burgundieša pudeli un gatavojot uzkodas.

Kā jau biju paredzējis, viņš pateica, ka izmeklēšana ir pilnīga un objektīva.

-Vārdu sakot, viņš pasūtīja tevi vienu māju tālāk?

-Tā var teikt.

Un par ko jūs runājāt?

-īsumā viņš pateica, ka pārkāpt likumu nedomā.

Tātad tu palūdzi, viņš atteica, un tas ir viss?

Gandrīz viss, padomājis sacīja Sargačovs. Mēs sen pazīstam viens otru, tāpēc saprotamies no pusvārda.

Tu nesaki visu līdz galam, Sargačov. Redzu no acīm. Mani interesē, kas viņam ir zināms, un atbilstoši tam veikšu vajadzīgos pasākumus.

Manuprāt, mēs vienojāmies, ka tu nodarbosies tikai ar to, kas saistīts ar tavu tiešo darbu!

Beidz, Sargačov! Es ilgi gaidīju. Ilgāk vairs nevaru.

-Tu rīkojies nepārdomāti.

Tas jau ir izdarīts. Tagad jāspēlē uz visu banku. Tu esi labs cilvēks, Sargačov. Saprotu, tu gribēji mani noslēpt, pasargāt, ielikt zelta būrītī, bet tev tas neizdevās.

Mēs varam aizbraukt.

-Vairs nevaram. Nedrīkst aizmirst, ka esmu premjerministra vietniece.

-Tātad no jauna bagātība, vara, gara brīvība?

Man nav izvēles. Vai nu pans, vai cūku gans!

-Vai tu biji saistīta ar ģenerāli Pestovu?

Nē, viss tika kārtots ar Pavlova starpniecību.

-Vai uzzināji, kāpēc Pestovs nav atbrīvots?

Tas stulbenis pieprasījis no premjera rakstisku rīkojumu!

Šefs?

Kas cits?

Viņš nebūt nav stulbenis, Sargačovs atsaucās.

Tas bija drošs gājiens.

Starp citu, par Pavlovu. Nepieciešams ar viņu satikties.

Neieteicu.

Kāpēc?

Nemāku izskaidrot, bet nojaušu, ka ar viņu tā lie-

• ta nav tīra.

Bet tagad viņa pārziņā ir visa nodaļa. Iecelts ar FDD direktora pavēli.

No vienas puses iecelts, no otras nav atbrīvots… Bet ja nu Pestovs sācis runāt?

ļa viņš būtu sācis runāt, Pavlovs nebūtu iecelts amatā.

Nezinu gan, domīgi novilka Sargačovs. Liekas, esmu kļūdījies…

Kādā ziņā?

-Tādā, ka Pavlovs vēl ir dzīvs, Sargačovs asi atteica.

ļāvadās no reālā, mirkli klusējusi, bilda Larisa. -Tāpēc jau es jautāju parTurecki.

Viņš rok dziļi, negribīgi atbildēja Sargačovs.

-Vai viņam kaut kas ir zināms?

-Teica, ka viņa rīcībā esot pierādījumi.

Kādi?

Par Vesta nāvi.

Nekādu pierādījumu nav un nevar būt! Larisa gandrīz iekliedzās. Muļķo mūs!

Gluži manas domas, piekrita Sargačovs. Skatos, rakstiņš avīzē tevi nemaz nav satraucis.

Kaķa lāsti debesīs nekāpj… Larisa nosmīnēja.

Intervija ir bīstama Fiškinam… Tu teici, ka vajadzīgie dokumenti drīz būs pie manis?

Pēc dažām minūtēm braucu. Valerijs ieskatījās pulkstenī.

Tureckis, Tureckis… Viss atduras viņā. Vai tiešām viņš ir cilvēks bez trūkumiem?

Kukuļus neņem, tas ir droši.

Nav cilvēku bez trūkumiem.

-Viņš nav vienaldzīgs pret sievietēm!

Tā vairāk ir laba īpašība, nevis trūkums! Larisa iesmējās.

Nez kāpēc tu tik jautra…

-Atkal esmu atgriezusies normālā stāvoklī, savā dzīvē, un tas dara mani priecīgu. Lai visu sasper jods!

Es eju, celdamies kājās, sacīja Sargačovs.

Kad tevi gaidīt?

Es piezvanīšu.

…Demidičs bija norunājis tikšanos sava pārinieka Fjodora divistabu dzīvoklī netālu no kinoteātra "Sokol". Parocīgāk, protams, būtu bijis tikties kaut kur uz ielas, kaut vai skvērā pie Kropotkinas metrostacijas, taču Demidičs ietiepās.

Nē, komandier. Pasēdēsim, parunāsim, iztukšosim kādu trauku…

Pazīstot puiša stūrgalvīgo dabu, Valerijs Stepanovičs bija spiests piekrist.

Demidičs nopriecājās par bijušā komandiera ierašanos un tūlīt aicināja pie galda.

-Tagad, komandier, pa vienai!

Vienu var. Bet ne vairāk esmu pie stūres.

Kas tevi aiztiks? Priekā!

Viņi iedzēra, uzkoda siļķi, paskatījās viens uz otru.

Es gaidu, Demidič.

Tāpat vien dokumentus neatdošu, komandier, -puisis nesteidzīgi atbildēja.

-Atdod nevis tāpat vien, bet par naudu. Ņem! Sargačovs pasniedza dolāru paciņu. Vari nepārskaitīt. Tieši desmit tūkstoši.

Desmit tūkstoši, atkārtoja Demidičs. Za|o. Smuka nauda…

Netūļājies, man nav laika.

Lēnāk brauksi, tālāk tiksi! Demidičs nosmīnēja. -Vai esi dzirdējis tādu parunu, komandier?

Dokumenti ir pie tevis? brīdi klusējis, jautāja Sargačovs.

Te ir. Demidičs paņēma no trauku skapja mapi.

Dod šurp un, kā tu pats saki, paliec sveiks!

Nē, komandier, neatdošu.

Kas noticis, Volodja?

-Arī man gadās avīzi palasīt, Demidičs atbildēja, vilkdams no kabatas avīzi ar Lilijas interviju.

Kas tevi mulsina?

Viss, Demidičs īsi atteica.

Paskaidro!

Tu pats esi lasījis?

Jā. Ieskatījos.

Bet tu izlasi. Turklāt labi uzmanīgi, sniegdams avīzi, pamācoši noteica Demidičs. Tu lasi, bet es tikmēr ieraušu uz tavu veselību.

Beidz ākstīties, Vladimir! Sargačovs pacēla balsi.

Es neākstos, bet cenšos saprast, kāpēc mans bijušais komandieris ņem savā aizsardzībā blēdi un afēristu.

Līdz šim brīdim Demidičs bija stingri ievērojis norādījumus, ko bija devusi Ļiļa un Tureckis, ar kuru Liļa bija viņam noorganizējusi tikšanos. Tureckis saprotami bija izskaidrojis, kas ir Sargačovs, un pat izstāstījis par Sargačova lomu Andreja Vasiļjeva noslepkavošanā.

Tā ir taisnība? Puisis pagriezās pret Ļiļu.

Taisnība, Demidič, viņa apliecināja.

-Vai Sargačam to drīkst teikt?

Tikai galējas nepieciešamības gadījumā, Fedo-tovas vietā atbildēja Tureckis.

Sargačovs bez ieroča nekur neiet.

Tu runā aplam, Aleksandr Borisovič, sarunā iejaucās Ļija. Vienalga, kādā, bet jo īpaši galējas nepieciešamības gadījumā klusē par to.

Gribēju teikt, ka tādā gadījumā, ja viņu vajag piespiest, paskaidroja Tureckis.

Piespiedīsi tu, Demidičam pietiks, ja viņš satiksies un ierakstīs sarunu, stingri paziņoja Ļiļa.

Es visu tev izskaidroju. Tu biji ar mieru. Kas atgadījies?

Tur jau ir tas joks! Demidičs uzsita pa avīzi. Tu, protams, domā par savu sievišķi. Dokumenti kabatā, un ne gailis pakaļ nedziedās! Bet kā būs ar viņu, ar izmeklētāju Fedotovu? Viņai par to draud pants.

Kā tu dabūji šos dokumentus? padomājis Sargačovs uzdeva jautājumu.

Nospēru. Kā tad tu domāji?

Ja jau nospēri, kāpēc lieki muti dzesēt? Arī par dokumentu nozaudēšanu ir pants par nolaidību.

Ko neteiksi! Demidičs noplātīja rokas. Es taču nezināju, kas tie par dokumentiem! Ja nedraudētu pants… Klausies, komandier, ņem naudu atpakaļ un sveiki!

Redzams, ka neesi visu iegaumējis no mūsu tikšanās, lēni noteica Sargačovs.

-Varbūt kaut ko esmu aizmirsis. Atgādini.

Es teicu, ka tavs liktenis jau izlemts.

Šķiet, tu teici, ka esi atšuvis…

Sargačovs nepaguva atbildēt, kad atvērās blakusistabas durvis. Pirmo viņš ieraudzīja majoru Sevu Golo-vanovu, bet tālāk savus afgāņus, "krievu vilkus". Sevam aiz muguras skatījās kautrīgais gaišmatis Fiļa, Šura Dja-konovs, Ļoņa Udačins, Nikola Orlovs… Cik viņu ir? Ieskaitot Demidiču septiņi, visi Maskavā dzīvojošie. Sargačovs, bāls kā nāve, atmetās pret krēsla atzveltni. Vienā mirklī istabā sanākušie vīri kaut ko pārrunāja, par kaut ko pajokoja un pasmējās, ielēja glāzēs degvīnu un, nepiedāvājuši bijušajam komandierim, tās iztukšoja. Pēc tam iestājās baiss klusums.

Ko domā darīt, Sargač? pajautāja majors Golo-vanovs.

Valerijs neatbildēja. Ko viņš varēja teikt? Bija skaidrs, ka viņš zaudējis draugus, frontes draugus, kam savā laikā pietika ar vienu vārdu, vienu mājienu vai skatienu, lai viņi dotos kaut pašā ellē. Viņš baidījās tikai no viena ka nesāk izjautāt, kaut ko noskaidrot, runāt -viņš baidījās no taisnīgajiem vārdiem. Vīri saskatījās.

Majors Golovanovs saņurcīja naudu, iestūma bijušā komandiera kabatā un pateica:

Staigā, mēsls!

Neteicis ne vārda. Sargačovs piecēlās un izgāja. Vīri piepildīja glāzes vēlreiz un nesaskandinādami kā bērēs izdzēra.

Sargačovs neatgriezās pie Larisas Ivanovnas, bet aizbrauca uz veco dzīvokli, kur sen nebija būts, iegāja viesistabā un apgūlās uz dīvāna. Viņš tā gulēja ilgi, ne par ko nedomāja, sirdī valdīja tukšums, neko viņš nenožēloja, tikai gulēja un skatījās augstajos griestos. Pēc tam viņš piecēlās un izvilka no maksts pistoli. Šajā brīdī apdullinoši iezvanījās telefons. Cerot, ka zvanīšana mitēsies, Sargačovs nogaidīja, taču aparāts neapklusa.

Klausos!

Valerij! raudādama ierunājās Larisa. Steidzīgi brauc šurp! Nomirusi mamma!

Braucu.

Sargačovs paskatījās uz pistoli, smagi ievilka elpu, ielika pistoli atpakaļ makstī un, ejot raudams mugurā žaketi, metās uz durvīm.

Aleksandrs Tureckis atstāja prokuratūru vēlu, apmēram vienpadsmitos. Bija jūnijs, uz ielas vēl bija gaišs. Pie koka Tureckis pamanīja vidēja vecuma vīrieti, kas, ieraugot viņu, panācās pretī. Aleksandrs ar ierastu kustību pabāza roku zem žaketes un satvēra Makarova pistoles spalu.

Labvakar, Aleksandr Borisovič!

Labvakar!

-Apakšpulkvedis Rjabkovs.

Dzīvs?!

Kā redzat.

Tureckis neuzkrītoši atskatījās.

Sekotāju nav, sacīja Rjabkovs.

Kāpiet mašīnā!

Rjabkovs nolika uz aizmugurējā sēdekļa ietilpīgu diplomātu, bet pats apsēdās priekšā. Tureckis sāka braukt, bet drīz vien ieslēdza labo pagriezienu un apstājās pie pārtikas veikala.

Gribat nopirkt ko ēdamu? Rjabkovs pavaicāja.

Māja galīgi tukša!

Ir viss, kas vajadzīgs. Rjabkovs pamāja uz diplomāta pusi.

Ko nozīmē "viss"? Varbūt vēlos kopā ar jums iztukšot kādu glāzi?

-Atradīsies.

-Tādā gadījumā brauksim.

Pie jums?

Pie manis. Vai arī gribat kur citur?

Vienalga, uz kurieni, tikai ne Lubjanku. Vai būs ērti? Sieva, bērni…

Neviena patlaban nav mājās, visi laukos. Kāpēc ne uz Lubjanku?

-Vai mašīnā drīkst smēķēt? izvilcis cigarešu paciņu, pajautāja Rjabkovs.

Paldies, ka atgādinājāt, no jauna ieslēdzis labo pagriezienu, noteica Tureckis. Divas vien palikušas.

Es taču teicu, ka tur viss ir. Tādas derēs? dodams "Marlboro" paciņu, painteresējās pulkvedis.

Es smēķēju, kādas ir.

Līdz mājām abi brauca klusēdami. Tiesa, Rjabkovs reizēm paskatījās uz izmeklētāju, it kā vēlētos kaut ko teikt, taču pārdomāja un aizsmēķēja nākamo cigareti.

Tureckis iebrauca pagalmā, izslēdza motoru un iedarbināja pretaizdzīšanas ierīci.

Esam atbraukuši, Pāvel Genadjevič!

Jums ir laba atmiņa… Rjabkovs pasmīnēja.

Atmiņa.man diez kāda nav, taču cilvēkam, kuru personiski uzskatīju par bojāgājušu, tajā vietiņa atradās.

Jums gandrīz taisnība.

Diplomātā patiešām bija viss vajadzīgais: degvīns, konjaks, vīns, kūpinātas desas, cūkas šķiņķis, siers, store, gaļas un zivju konservi un pat celofānā iesaiņots baltmaizes kukulis.

Ja tajā vietā, kur slēpāties, bija šādas mantas, badu neesat cietis… Tureckis pavīpsnāja.

-Tur arī paņēmu.

Kas tā ir par vietiņu?

Ģenerāļa Pestova vasarnīca.

Manuprāt, es nosūtīju uz vasarnīcu vīrus, kas savu darbu zina…

Pestovam ir divas vasarnīcas. Tā, kurā mitinājos, noformēta uz cita vārda.

Un kur tā atrodas?

Netālu no Istras. Tur ir sādža, saucas Duhoņino.

Sarkanu ķieģeļu savrupmāja, baseins, kas no apakšas apgaismots, sauna un pāvi?…

Koka nams, pirts, žogs, desmit vistu, govs, zirgs, divas cūkas, hektārs zemes.

Kas šo saimniecību kopj?

Tante Glaša un tēvocis Vasja. Vīrs un sieva vietējie.

Vai apsargāta tiek?

-Viņi ir arī sargi.

Kā pie cara galda! skatoties uz šķīvjiem ar delikatesēm, ierunājās Tureckis. Uz jūsu ierašanos, Pāvel Genadjevič!

Paldies!

Varētu domāt, ka pēc degvīna glāzes cilvēkam atraisās mēle. Ar Rjabkovu notika tieši otrādi. Viņš sāka stāstīt par vienu notikumu, to nepabeidzis līdz galam, pārgāja uz citu, līdz apklusa pavisam un vērās ar ciešanu pilnu skatienu istabas kaktā.

Darīsim tā, nolēma Tureckis, es uzdošu jautājumus, bet jūs atbildēsiet.

-Tā patiešām būs labāk… Rjabkovs izdvesa atvieglojuma nopūtu.

Jūs, piemēram, teicāt, ka vienalga, uz kurieni braukt, tikai ne uz Lubjanku..

Pestova kabinetā tagad sēž Pavlovs.

Kā jūs to zināt? nobrīnījās Tureckis. Tupējāt nez kur pekles pažobelē, nez kādā Duhoņino, bet jums tiek piegādātas vissvaigākās ziņas!

Reizi pa reizei zvanīju. Vienmēr atbildēja sekretārs, taču tad klausuli pacēla Pavlovs. Radās jautājums ja jau ģenerālis Pestovs apcietināts, kāpēc viņa vietā sēž Pavlovs?

Arī par ģenerāļa apcietināšanu, tas ir, aizturēšanu vajadzēja uzzināt.

Tas man nebija grūti. Rjabkovs pasmaidīja un negaidīti ierunājās Brežņeva balsī, pēc tam pārgāja uz Gorbačova un ļeļcina balsi.

Jūs taču esat aktieris! Un kāds vēl! ļums vareni padodas balsu atdarināšana! Tureckis sajūsminājās.

Drusku izdodas…

Nevis drusku, bet atšķirt nevar! Kas izpļāpājās par apcietināšanu?

-Šefs.

Jūs piezvanījāt FDD direktoram?

-Tieši tā.

Kā vietā?

Paša ģenerāļa Pestova balsī un vietā. Biju cerējis, ka saruna iznāks garāka, taču viņš uzreiz sāka kliegt: "No kurienes zvani? Tu taču esi arestēts!" Un nolika klausuli.

Tureckis jautri iesmējās un pielēja glāzes.

Uz to jāiedzer, Pāvel Genadjevič! Varu iedomāties, kādu troksni sacēla šefs!

Bez trokšņa neiztika… Rjabkovs bija vienisprātis. Bet savu es biju panācis. Viss nostājās savās vietās. Nogaidīju vēl dažas dienas, taču, uzzinājis par Pav-lovu, pieņēmu lēmumu.

jūs neuzticaties Pavlovam?

Lai glābtu ādu, viņš pārdos savu māti! nikni atteica Rjabkovs. Ģenerāja vietā iecelts pulkvedis Pav-lovs?

Jā, Tureckis neslēpa. Turklāt ar FDD direktora pavēli.

Tā jau es domāju! Rjabkovs nosmīkņāja. Kāpēc viņš nav aizturēts?

Atšķirībā no ģenerāļa un jums, Pāvel Genadjevič, par viņu nav kompromitējošu materiālu un pārliecinošu pierādījumu.

Sapratu, pēc ilgāka klusuma brīža atbildēja Rjabkovs.

Jūs devāties uz ģenerāļa vasarnīcu pēc viņa pavēles?

Nē. Pestovs neko nezina. Nevienam par vasarnīcu sādžā nav zināms, tikai man.

-Tātad jums bija samērā tuvas attiecības?…

Mēs uzticējāmies viens otram.

Runāsim par Vesta nogalināšanu! Tureckis pārgāja uz konkrētu tematu.

Naktī piezvanīja Pestovs un lūdza, lai ierodos. Viņš sagaidīja pie durvīm…

-Vai tikties dzīvoklī nebija ērtāk?

Droši vien viņš tā rīkojās ne bez iemesla. Pēdējā laikā bija ļoti uzmanīgs.

Domāja, ka viņu noklausās?

Par telefona noklausīšanos viņš nešaubījās.

Un tomēr piezvanīja?

Viņš zvanīja arī agrāk. Mums galvenokārt ir nakts darbs, apakšpulkvedis nosmīnēja. Aizbraucu. Saņēmu pavēli. Pārējais jums ir zināms. Bez trokšņa neizdegās. Kas varēja domāt, ka Vestam ir ieroču noliktava… Žēl seržanta.

Bija ne tikai seržants, bet vēl divi, atgādināja Tu-reckis.

Ar viņiem jau viss sākās! Rjabkovs uztvēra domu. Bija nolemts novākt arī viņus.

Kas nolēma?

Pavēles man deva tikai viens cilvēks, tiešais priekšnieks ģenerālis Pestovs.

Un pavēles vienmēr tika izpildītas?

Pavēles neapspriež. Tomēr šajā gadījumā es atteicos pavēli izpildīt.

Kā uz to reaģēja Pestovs?

Ar vienu vārdu: "Ej!" Es aizgāju, tas ir, aizbraucu. Uz viņa vasarnīcu Duhoņino. Ne jau tūlīt. Tikai pēc tam, kad uzzināju, ka mani nolemts likvidēt.

Kāds to paziņoja vai pats nopratāt?

Rjabkovs aizsmēķēja un vairākas reizes dziji ievilka dūmu. v

Aleksandr Vasiļjevič, vai jums vispār ir priekšstats, kāda ir mūsu darba būtība?

Prasti sakot, jūs nodarbojāties ar izspiešanu.

Pilnīgi pareizi. Jautājums vienīgi par to, ko izspiedām…

Likuma priekšā tam nav nozīmes.

Jā, man paziņoja viens no tiem, kam vajadzēja mani novākt. Pat nezinu, kā viņu sauc. Kāpēc to saku? Tāpēc, ka, sākoties arestiem, un tie noteikti sāksies, jābūt ļoti uzmanīgiem ar ierindas darbiniekiem. Viņi nekur nav vainīgi. Vēl vairāk vairums ir pārliecināti, ka darījuši svētīgu darbu. Neslēpšu, viņi saņēma naudu, bet kā procentus par paveikto darbu. Starp citu, pilnīgi oficiāli. Viņi nekur nav vainīgi, apakšpulkvedis atkārtoja. Tas ir galvenais iemesls, kāpēc ierados pieteikties brīvprātīgi.

Kostja gan ir varens! Tureckis uzsita ar plaukstu pa galdu.

Nesapratu jūs, Aleksandr Borisovič…

Mans draugs! Vecais labais draugs! Prokurora vietnieks Konstantīns Merkulovs. Iedzersim uz viņa veselību! Kostjam sirsniņa niķojas… Viņš mani nosunī-ja, kad teicu, lai velns viņus visus parauj! Noskaitās. Gandrīz vai atvaļinājumā patrieca! Viņam taisnība, cilvēki jāžēlo…

Ne jau viņi ir vainīgi. Vainīgi ir tādi kā Pestovs, kā Pavlovs, kā es, stingri paziņoja Rjabkovs. Nedomājiet, ka baidos no nāves tiesa, kas gan no nāves nebaidās, man nebija viegli izšķirties. Neko labu negaidu.

ļā, uz labu nav ko cerēt, Tureckis piekrita. Tomēr būsiet dzīvs… Vai daudz ņēmāt?

Diezgan daudz. Skaidrā nauda sagatavota nodošanai, arī bankas kontus esmu gatavs uzrādīt.

Kad paspējāt to sagatavot? Kurā vietā? Taču ne sādžā?

Biju atbraucis uz Maskavu. Pie sievas un bērniem. Man ir trīs bērni, divi puikas un meitene…

Jūs riskējāt un ne pa jokam.

Nespēju citādi!

Pastāstījāt sievai… maigi izsakoties, par savām nepatikšanām?

Nē, nestāstīju. Bet viņa nav bez acīm un bez galvas. Daudz redz, dzird, vēl vairāk nojauš.

Kāds konkrēti bija jūsu darbs?

Man bija jādara melnais darbs. Biju atbildīgs par Maskavas dzertuvēm. Vajadzēja savākt naudu, pārskai-

. tīt un atdot.

Kam atdevāt?

Parasti ģenerālim Pestovam. Kad viņa nebija -Pavlovam.

Dzertuves ir ne tikai Maskavā…

Es biju atbildīgs tikai par Maskavu.

Kur, jūsuprāt, aizgāja nauda? Uz augšu?

To jautājiet ģenerālim Pestovam.

Pāvel Genadjevič, redziet, ko es domāju, vai neesat padevies par agru? Pavlovs, piemēram, nepadevās un iesēdās ģenerāļa vietā!

Pavlova liktenis nav izlemts. Savukārt man nav izvēles.

Tur jau tas joks, ka nav izvēles… Tureckis nopūtās. Bet ja bez trokšņa, ja viss būtu izdevies klusu? Tā arī turpinātos? Savākt, pārskaitīt, nodot…

Tā arī turpinātos, Aleksandr Borisovič. Apakšpulkvedis paskatījās izmeklētājam tieši acīs.

Laba atbilde. Patiesa. Tureckis palūkojās pulkstenī. Izdarīsim, kā pienākas, pierakstīsim jūsu liecību un fiksēsim lentē.

Brīvprātīgas atzīšanās un liecinieka nopratināšanas protokola noformēšana, kā arī liecības ierakstīšana magnetofona lentē prasīja stundu.

Lietas interesēs jums kādu laiku jāpadzīvo tepat, -nolēma Tureckis. Pārtikas krājumi ir vairāk nekā pietiekami, kafija un tēja atrodas virtuvē. Ir bibliotēka, televizors, magnetofons… Lūdzu tikai vienu Dieva dēļ, nerunājiet pa manu telefonu prezidenta balsī!

-Varu runāt jūsējā.

Un Rjabkovs precīzi atdarināja Turecka pēdējos vārdus.

-Vai man patiešām tāds pamācošs tonis? Jāņem vērā. Iekārtojieties guļamistabā, Pāvel Genadjevič.

Sakiet vai zēni, kas apsargāja Vestu, ir dzīvi?

Dzīvi, veseli un droši vien iztukšojuši manus vīna krājumus.

Arī viņi iekārtojušies jūsu dzīvojamā platībā? -Rjabkovs nosmīnēja.

Esmu šos pieturējis… Tureckis piemiedza aci. -Vai protat vārīt boršču?

Tas ir mans vaļasprieks.

Lieliski! No rīta aizskriešu pēc gaļas, bet vakarā pamielosimies ar boršču!

Es pats aizskriešu.

Nē, nav vajadzīgs. Jūs jau esat diezgan izskraidījies. -Tureckis pasmaidīja.

Ja neiebilstat, es ieietu vannā.

Lūdzu! Tikai sajaucējs niķojas. Sieva man visu laiku pārmet, bet nav un nav laika… Gultas veļa būs uz gultas. Es eju gulēt.

Aleksejs Krotovs tomēr savu panāca, viņš uzzināja, ka ar krievu meiteņu nogādāšanu ārzemēs saistīts tāds Fils Deiviss, amerikānis, kas gandrīz visu laiku dzīvo Beļģijā. Turpmākais bija tehnikas jautājums, pēc stundas Krots jau zināja, ka pirms pāris dienām Maskavā ieradies kungs ar šādu uzvārdu, dzīvo viesnīcā "Slavjanska-ja" un pārstāv Antverpenes tirdzniecības un rūpniecības firmu. Krots pareizi nosprieda, ka ikviens biznesmenis, kurš sevi ciena, preci neiegādāsies, to neapskatījis, tāpēc steigšus devās uz viesnīcu "Intūrists", kur viņam bija savs cilvēks, dežurējošā administratore Inna Polon-ska, kam bija vistiešākais sakars ar seno muižnieku uz-. vārdu, to apliecināja uz patiesu dokumentu pamata izdots Muižnieku biedrības dokuments ar zīmogu.

Inna Aleksandrovna, īsti krieviski skaista sieviete, kuras dižciltību varēja saskatīt arī bez dokumentiem, sagaidīja Krotovu ne sevišķi draudzīgi, kaut arī tas uzdāvināja viņai milzīgu dzelteno rožu buķeti.

Tu, protams, darīšanās? sieviete vēsi noprasīja.

Kādas darīšanas, lnniņ? Biju noilgojies!

Ilgu mākts, neviens nebrauc uz darbu…

Brauksim pie tevis kaut tūlīt!

Man te vesela diennakts jādirn.

Dirnēsim divatā, skūpstot Innas Aleksandrovnas roku, čukstēja Krots. Ceru, ka brīvs numurs tev atradīsies.

Krot, nezvēr! Inna iesmējās. Kas īsti tev vajadzīgs?

Nekas, lnniņ, nekas, tikai tu!

-Veselu mēnesi neesi rādījies. Kauna nav?

Ir. Tāpēc cenšos laboties. Pārcelšos uz viesnīcu pavisam.

|a nekas nav vajadzīgs, Krotiņ, staigā vesels! Man jāstrādā.

Saku nopietni, ka man vajadzīgs numurs.

Paskatīšos. Pagaidām uzkāp augšā bufetē, bet es palūkošu.

Kāpēc bufetē?! Gaidu restorānā. Ko lai tev pasūtu?

-Vai esi aizmirsis, kas man vislabāk garšo?

-Vai tas maz iespējams? Kijevas kotletes!

-Tās arī pasūti.

Ejot uz restorānu, Krots piezvanīja no taksofona.

Ko teiksi, Serjoža?

-Viss ir vislabākajā kārtībā!

No sāniem un profilā?

Kā bija teikts!

Esmu "IntūristāGaidu.

Pēc Kijevas kotletēm, bet jo īpaši pēc gaišā šampanieša, Innas Aleksandrovnas iemīļotā dzēriena, saruna sāka risināties. Noderēja arī jaunā cilvēka, vārdā Serjoža, palīdzība, kurš bija Aleksejam Petrovičam iedevis kaudzīti ar Deivisa kunga fotogrāfijām.

Inniņ, vai šis vīrs nav te parādījies?

Ir rādījies, ielūkojusies fotogrāfijās, atbildēja Inna.

-Kad?

-Apmēram pirms pusgada.

Vai mazums ārzemnieku pie tevis apgrozās? Nekāds īpašais nav, taču tev palicis atmiņā.

Kā lai neatceros, ja gandrīz vai pati aizbraucu šim līdzi! Inna Aleksandrovna paskatījās uz Krotu un piebilda: Tas pa jokam. Bet daudz netrūka, lai manas meitenes aizbrauktu. Ar pūlēm atrunāju.

Uz kurieni aicināja?

Uz dažādām valstīm. Uz Ameriku, Franciju, Vāciju, Beļģiju…

Tūrisma braucienā? Krots indīgi pasmīnēja.

Strādāt. Pēc līguma. Uz pieciem gadiem.

Kādus darbus piedāvāja?

Esot vajadzīgas kalpones, mājstrādnieces, medicīnas māsas veco cilvēku kopējas, krievu valodas skolotājas… Rādīja videofilmu. Par to, kā uzņem, kur dzīvo, ko ēd un dzer un tā tālāk.

Kam rādīja? Tavām meitenēm?

Dzīvoja te tādas… Par kalponēm varbūt derētu, bet par skolotājām nu nekā. Tu tātad gaidi Deivisa kungu, Krotiņ?

-Vai tad viņam šeit jāparādās?

Nesmīdini mani, Aleksej, mīlulīt! Dāmītes sen te dzīvo. Saradušās no visurienes. Apmēram divdesmit. Aizņem desmit istabas un luksusnumuru.

Luksusnumurus droši vien skolotājām?

Firmīgajiem.

Skaidrs. No firmas "Ragi un nagi''.

Firma nav ar pliku roku ņemama. Inna Aleksan-drovna kļuva nopietna. Tiesa, tie firmīgie man ne sevišķi patīk. īpaši viens no viņiem. Purns kā visīstākajam noziedzniekam, taču ko tu teiksi firmas pārstāvis!

Inniņ, ceru, tu piespēlēsi man vārdus, uzvārdus, tēvvārdus un adreses, no kurienes nākamās kalponītes ieradušās?

Esi iecerējis kaut ko nelāgu, Aleksej Petrovič…

Pie viena apgaismosi par firmiņu, kurā apgrozās krimināli mūļi. Vai atslēgu atnesi? Krots pieklusināja balsi.

Ceturtais stāvs. Sešpadsmitais numurs.

Tad iesim!

lāstrādā, Krotiņ, jāstrādā.

Darbs nav zaķis, nekur neaizbēgs!

Priekšā vēl nakts, mīļais.

Arī taisnība, piekrita Krots.

Grjaznovs sēdēja savā kabinetā pie galda un izskatīja dokumentus.

Vīri uz goda, noņurdēja pie loga stāvošais De-midičs, lāga zeļļi.

Cik viņi saņēma?

Kā nu kurš.

Ar tūkstoti būs mierā?

Pilnīgi.

Kur viņi ir?

Gaida… Demidičs pamāja uz durvju pusi.

Aicini iekšā!

Pievieno mani viņiem, Grjaznov. Pie vārtiem nestāvēšu.

Liekas, tu neesi iekārtojies slikti…

Demidičs pielika mutei priekšā dūri un noklepojās, taču neko neatbildēja.

Tātad tevi patrieca kā nevajadzīgu? Grjaznovs nosmīnēja.

Kas tad?

Kas patrieca? Lilija Vasijjevna?

Demidičs vēlreiz palika atbildi parādā.

Greizsirdība nomoka, vai? Grjaznovs saprata.

-Vai tu gadījumā neesi tas… kā viņu sauc… viedais?

Braukšanai neesi izvēlējies īsto zirgu, Demidič. Lija ir neatkarīgs sievišķis. Tu droši vien sāki melst par precēšanos, par bērniem, par dzimtsarakstu biroju… Vai gribi uzklausīt padomu?

-Nu!

Noformēšu komandējumu, un dodies uz savu sādžu… Kā to sauca?

Medvedki…

Brauc uz saviem Medvedkiem!

Ko es tur neesmu redzējis?

Pirmām kārtām tēvu un māti. Otrām kārtām atvedīsi sievu.

Ko-o?

Nevis "ko", bet sievu, slaucēju, ar šitādiem pu-piem! Grjaznovs parādīja ar rokām, kādas krūtis varētu būt Demidiča sievai. Būs tev tieši reizē.

Var jau aizbraukt, padomājis atbildēja Demidičs.

Norunāts! Sauc iekšā savus ērgļus!

Grjaznovs vērīgi aplūkoja ienākušos, aicināja apsēsties, pačaukstināja papīrus.

Vai Demidičs paskaidroja, kāds būs darbs? viņš pavaicāja.

Vai tad jūs Demidiču nepazīstat? Majors Golovanovs viegli pasmaidīja. Gribētos visu dzirdēt tieši no jums.

Man ir privāta detektīvaģentūra. Meklējam, kas pazaudēts, nozagts, atņemts, piemēram, sunīšus, kaķīšus, nesen meklējām un atradām mērkaķīti. Tādus zvērus kā lauvas un tīģerus nav gadījies atrast. Nav arī lūgts tos meklēt. Grjaznovs paskatījās uz vīru saskābušajām sejām un pasmaidīja. Jums, "vilkiem", atradīsies arī kas skarbāks. Tātad tā, vīri. Nemu pirmo lapiņu pēc kārtas. Lūdzu! Pilsone Kovrova raksta. "Lūdzu likvidēt manu vīru Vasiliju Kovrovu, izvirtušu elementu, dzērāju un zagli…" Vecajai velk uz asinsdarbu. Šis gadījums ož pēc psi-henes, metot saņurcīto lapu papīrgrozā, noteica Slava.

Bet tas, šķiet, būs piemērots… Dzīvokļa apzagšana. Ko neteiksi! Zelta un sudraba izstrādājumi, gleznas, ikonas, kažokādas apmetņi… Par lielu summu. Vērtē uz trīssimt tūkstošiem, ne jau rubļos. Summa jāpareizina vismaz ar trīs. Mēs ņemam desmit procentus, Grjaznovs paskaidroja, bet cietušie nozagto mantu vērtību mūžam pazemina…

Par to viegli pārliecināties, kad mantas atrastas, -ierunājās majors Golovanovs.

Jau sākat iedziļināties. Slava apmierināts pasmaidīja. Pārliecināmies, biedri major, pārliecināmies. Un izdarām secinājumus. Kādi tie ir, paskaidros kādreizējais Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes vecākais operatīvais darbinieks kapteinis Ščerbaks un bijušais tās pašas iestādes nodaļas vadītājs majors Simonovs. jūs sadalīs divās grupai. Pirmā grupa agrākā kapteiņa Ščer-baka vadībā nodarbosies ar dzīvokļa apzagšanas lietu, otrajai grupai, kuru vadīs bijušais majors Simonovs, arī atradīsies steidzams darbiņš…

Iezvanījās telefons.

Grjaznovs klausās! Slava pacēla klausuli. Sapratu. Būs.

Viņš nolika klausuli un domīgi aplūkoja vīrus.

-Vai jums, vīri, ieroči ir līdzi?

Esam nodevuši.

Un tev, Demidič?

Ir viens pugačs.

Kas noticis? pajautāja Golovanovs.

Ja Krots… Grjaznovs noklepojās. Ja Aleksejs Krotovs lūdz cilvēkus, kaut kas ir noticis.

Esam gatavi, atteica Golovanovs.

Alga tūkstotis zaļo. Uzskatīsim, ka sākat strādāt ar šodienu, nolēma Grjaznovs. Demidič! Pie viesnīcas "Intūrists" ieejas gaidīs Krots… Tpu, Krotovs! Uzzināsi visu uz vietas. Ņemiet džipu un audi. Uz priekšu, vīri!

Pie viesnīcas "Intūrists", kā parasti, stāvēja daudz vieglo automašīnu, pie galdiem zem sauljumiem sēdēja meitenes, ar skatienu pavadīdamas garāmejošos vīriešus, šaudījās suteneri ar savas nelietīgās profesijas zīmogu bālajās sejās, nosvērti kā saimnieki viesnīcā iekšā devās ārzemnieki. Demidičs pagāja garām galvenajai

ieejai vienu reizi, otru, bet Krotu neieraudzīja. Tiesa, netālu stāvēja kāds kā no vitrīnas izkāpis ārzemnieks un

* pavadīja Demidiču ar skatienu, taču, redzēdams, ka tas par viņu neliekas ne zinis, savā valodā uzrunāja pie viņa piegājušo izkrāsoto meiču.

Nav? Majors Golovanovs piegāja pie Demidiča.

Neredzu.

-Vai vestibilā iegāji?

Ieskatījos.

Iesim un palūkosimies abi.

-Tu taču viņu nepazīsti!

Esam tikušies… Majors viegli pasmaidīja. Ārzemnieks, redzams, bija ticis vaļā no meičas un

stāvēja viens pats, nu jau tuvāk durvīm.

-Atvainojiet! ierunājās Golovanovs, apiedams ārzemnieku.

Nesteidzies, major, čukstus atskanēja atbilde. Demidičs apstājās kā zemē iemiets un iepleta acis.

Ieejiet vestibilā un apsēdieties pie galdiņa. Patiešām Krota balss! Taču Demidiča priekšā

stāvēja pilnīgi nepazīstams cilvēks, ar bārdiņu, ūsām, brillēm un, galvenais, melnmatis, bet Krots taču bija blonds!

Iesim! noteica Golovanovs un pavilka apstulbušo Demidiču.

Krots drīz pienāca pie galdiņa.

Nu, Golovač, ja tu šeit esi, viņš uzrunāja majoru, prāts man ir mierīgs. Piebrauks divas automašīnas. Vienā būs šis vīrs, viņš padeva Deivisa fotogrāfiju,

bet otrā droši vien apsardze. Ārzemnieks ir īsts. Tāpēc jūs ar Demidiču esiet uzmanīgi. Jā, vēl būs pāris firmīgo. Visi brauks uz sešpadsmito stāvu. Deviņpadsmito

luksusa numuru, ļāsaņem ciet klusītēm un jāpatur numurā, kamēr ieradīšos. Es būšu uz ielas un padošu zīmi. Viss.

Skaidrs, atbildēja majors.

Krots piecēlās un devās uz izeju. Mazliet nogaidījuši, viņam sekoja Golovanovs un Demidičs. Pieliecies pie mašīnas, kurā sēdēja draugi, majors brīdi pie durvīm sačukstējās, un vīri, neteikuši ne vārda, izkāpa un ātri iegāja viesnīcā. Četri vīri aizgāja, bet trīs Golovanovs, Demidičs un Šura Djakonovs palika pie automašīnas un aizsmēķēja, ik pa brīdim pametot skatienu uz Krotu.

Pagāja divdesmit minūtes, trīsdesmit, bet Krots zīmi nepadeva. Ik pa brīdim pie viņa piestāja suteneri un meičas, bet Krots tikai smaidīja un noraidoši māja ar roku. Beidzot pie ieejas piebrauca divas automašīnas. No vienas izlēca divi skarbie zēni un atvēra durvis otrajai mašīnai, no kuras smaidīdams cienīgi izkāpa pēc pēdējās modes šūtā gaišā uzvalkā ģērbies Fils Deiviss, divi firmīgie un Miša Zilonis, Honkongas viesnīcā "Viktorija" Grjaznova satiktais Miša, Vaņas Burjata galvenais rokaspuisis.

Krots aizsmēķēja cigareti un tūlīt strauji iemeta urnā.

Iesim! klusu pavēlēja Golovanovs. Šura! Ātri uz liftu. Sešpadmitais stāvs.

Klausos, komandier!

Demidič, tu ņemsi ciet to dūšīgāko ķēmu!

Demidičs pamāja ar galvu.

Bez trokšņa atvērās lifta durvis. Deivisa kungs tika palaists pa priekšu.

Lūdzu, Deivisa kungs!

Paldies, paldies!

Pēdējie liftā iegāja miesassargi. Kopā ar viņiem liftā devās iekšā arī Demidičs.

Pazūdi! nošņācās viens no skarbajiem.

Ko-o? Vietas maz?

-Veicīgāk, puis!

Bet Demidičs jau bija stingri iekārtojies liftā.

Nekas! Deivisa kungs pasmaidīja.

Ko es teicu? Demidičs pagriezās. Tūlīt redzams, ka cilvēks labi audzināts. "Pazūdi…"

Klusāk, puis, klusāk, miesassargs pazemināja toni, taču viņa skatiens nesolīja neko labu.

Labāk pasaki, kur ir divdesmitais numurs? viņu uzrunāja Demidičs.

Divdesmitais numurs ir katrā stāvā, pieklājīgi paskaidroja viens no firmīgajiem. ļums kurā stāvā?

Sešpadsmitajā.

-Turies pie manis, vecīt… Miša Zilonis nosmīkņāja. No kurienes tu tāds uzradies?

Lifts apstājās, durvis atvērās.

Uz kuru pusi man jāiet? Demidičs sāka skatīties apkārt.

Viss kārtībā, draugi iet, smejas.

Teicu, turies pie manis, Zilonis atkārtoja.

Vai te smēķēt var?

Pīpē! Miša izvilka "Marlboro" paciņu. Droši vien tev nav arī no kā piesmēķēt?

Spičkas kaut kur bija…

Piesmēķē! Zilonis uzšķīla zelta šķiltavas. No kurienes tu esi?

No Kņažpogosta, ar acs kaktiņu vērodams pa gaiteni ejošos firmīgos, ārzemniekus un vienu, miesassargu, atbildēja Demidičs. Vai esi par tādu dzirdējis?

Demidičam aiz muguras stāvēja otrs apsargs.

Tu nejoko? Zilonis ieinteresēts pajautāja.

Tur blakus ir tāda Medvedku sādža…

Piepeši Demidičam aiz muguras kaut kas nošņakstē-ja. Zilonis noraustījās, taču viņa roku tūlīt satvēra tādas maigles, ka Zilonis no sāpēm nošņirkstināja zobus un nosēcās:

Beidz lauzt!

Demidičs ar ierastām kustībām veikli atbruņoja Mišu un iebāza pistoli kabatā.

Ej un nerausties! viņš pavēlēja.

Turēdams zem padusēm miesassarga jengano augumu, garām uz luksusa numuru strauji pārvietojās majors Golovanovs. Numurā jau bija ieviesta kārtība. Pie radiatora, apjukumā valbīdams acis, sēdēja miesassargs, Dei-visa kungs stāvēja kluss kā sālsstabs, firmīgie zēni neizskatījās ne par matu labāk. Otru skarbo zēnu atgrieza pie dzīvības, dodot paošņāt ožamo spirtu, un kopā ar Mišu Ziloni pieslēdza pie radiatoriem. Numurā galds jau bija uzklāts.

Pie jums, kungi, atnākuši ciemiņi… Golovanovs deva mājienu firmīgajiem zēniem.

Lūdzu, skābi pasmaidījis, atsaucās viens no viņiem.

Esiet tik laipns, Deivisa kungs! Majors pamāja ar roku uz galda pusi. Un lūdzu jūsu portfeli!

Tur ir dokumenti!

Kā lai es zinu! Golovanovs piepeši iekaisa. Varbūt tur ir spridzeklis?!

Viens no firmīgajiem negaidīti metās uz durvīm, taču paklupa pret priekšā palikto kāju un smagi nokrita uz grīdas.

Visus vajadzēs pieslēgt, vai? noteica majors.

Celies kājās, pirdak! Un pielej glāzes! Būsi oficianta •vietā! viņš uzsauca.

Izdzirdējis pazīstamu runu, Zilonis atžirga.

Kā vīri jūs esat?

Un tu?

Esmu Zilonis. Vai tiešām neesat dzirdējuši?

Iedod šim zaļbarību! Golovanovs deva pavēli firmīgajam. Ziloņiem garšo zāle.

Redzu, tu esi lustīgs, Zilonis drūmi noņurdēja.

Bet vai tu zini, nolādētais kruķi…

Zilonis nepateica līdz galam. Demidičs iegrūda viņam ar pirkstu zem apakšējās ribas, Miša iekunkstējās un sāniski novēlās uz grīdas.

-Apsveicu ar ierašanos, Deivisa kungs! Majors Golovanovs galanti pacēla glāzi.

Iepazīstoties ar to meiteņu sarakstu, kuras bija ar mieru braukt uz ārzemēm, Aleksejs Petrovičs pārsteigts izlasīja desmit gadus vecās Dinas Kuzņecovas vārdu. Painteresējies pie Innas Aleksandrovnas, viņš uzzināja, ka Dina esot meita Annai Kuzņecovai, kas arī brauc uz ārzemēm. Izrādījās, ka Annai Kuzņecovai ir divdesmit trīs gadi, tāpēc meitenes māte viņa nekādā ziņā nevarēja būt, ja vien nebija dzemdējusi trīspadsmit gadu vecumā. Starp citu, tā tomēr gadās, reti, bet gadās.

Tagad, verot nelielās zāles durvis, tas ir, ieejot četriem cilvēkiem domātā plašā istabā, kur jaunās sievietes bija sapulcējušās, lai iepazītos ar Deivisa kungu, Kro-ta skatiens meklēja mazo meiteni. Vājā meitenīte ar lielām, zilām acīm sēdēja priekšā, viņai pār pieri krita tumši rūsgani mati.

Sveicinātas! Krots plati pasmaidīja. Atļaujiet stādīties priekšā. Fils Deivisa kungs!

Meičas iespiedzās un sāka plaukšķināt.

Iepazīšos ar jums mazliet vēlāk, centīšos parunāt ar katru atsevišķi…

Vai tad esi tik spējīgs? iesaucās kāda draiska balss.

Nu, nu, nu! ļums prāts uz nebēdnībām!

Atskanēja skaļi smiekli. Varētu pajokot vēl, taču Kro-

tovs piepeši pamanīja mazās meitenes zilās acis un nedrošo smaidu un ķērās pie darba.

-Tagad redzēsiet kinomateriālus no to meiteņu dzīves, kas aizbraukušas uz Rietumiem pirms jums, bet pēc tam pieņemsiet lēmumu!

Aleksejs Petrovičs ieslēdza televizoru un ielika magnetofonā videolenti. Savā laikā viņš bija piestrādājis pie montāžas, un pirmais kadrs, viņaprāt, trāpīja tieši mērķī. Pie Krievijas vēstniecības ar ikonu rokās uz ceļiem tupēja meitene…

Prātā jukusi, vai?

Lūdz Dievu…

Ko tur lūgties?

Dod skaņu! Meičas istabā sakustējās un sāka sačukstēties.

Tika ieslēgta skaņa. Cita pēc citas televizora ekrānā parādījās piemānītās krievu meitenes un katra citādi iepazīstināja ar savu dzīvi. "Atļaujiet… Ļaujiet atgriezties… Piedodiet… Mammīt mīļā…" istabu pāršalca meiču balsis. Līdzko ekrāns nodzisa, Krots, kas sēdēja ar noliektu galvu, izdzirdēja vieglus, aizejošus soļus un drēbju šalkoņu. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja mazo meitēnu.

Kāpēc tu neaizgāji?

Meitene novēcināja garās skropstas.

Kāpēc negāji līdzi mammai? Aleksejs Petrovičs atkārtoja jautājumu.

Mana mamma ir slimnīcā.

Kas tad tev ir Anna?

-Viņa paņēma mani no bērnunama.

-Ar ko mamma slimo?

-Viņa dzer, meitene nočukstēja.

Vai tavs tēvs ir dzīvs?

-Cietumā…

Aleksejs Petrovičs izņēma no magnetofona kaseti un ielika kabatā.

Iesim, Dina, aprunāsimies, paņēmis meiteni pie rokas, viņš pateica.

Uz klauvējienu luksusa numura durvis atvēra Demi-dičs. Gaitenī stāvēja Krots ar meiteni pie rokas. Viņš noņēma grimu un kļuva par agrāko Alekseju Krotovu.

Pasauc majoru! sacīja Krots.

Kad Golovanovs iznāca ārā, Krots dažos vārdos paskaidroja, kādā darbā viņš ar draugiem piedalās.

Ko darīt ar viņiem? Golovanovs pameta ar galvu uz durvju pusi.

Paej, Dina, mazliet malā, Krots sacīja meitenei. -Tie sprāgoņas, firmīgie un miesassargi, izprovējuši visas. Vecākās daudz kam cauri gājušas, jupis ar viņām… Žēl meitenītes.

Kurš?

Zilonis.

-Varbūt nodosim?

Paši iesēdīsimies. Šie tīri strādājuši, pēc likuma. Majors paskatījās uz meitenīti un tā sakoda zobus,

ka uz žokļiem izveidojās mezgli.

Tev jāiet, Ļoša, viņš maigi noteica. Mēs visu nokārtosim.

Zilonis ir manējais.

Ej, vērdams ciet durvis, atkārtoja Golovanovs.

… Stāva dežurantes izsauktās milicijas patruļas acīm viesnīcas "Intūrists" sešpadsmitā stāva luksusa numurā atklājās šāda aina: viesistabā uz paklāja glītā rindā gulēja četri vīri ar vīkšķi mutē, bet guļamistabā, tāpat ar vīkšķi mutē, pieslēgts pie radiatora, sēdēja Beļģijā dzīvojošs Savienoto Valstu pavalstnieks. Steidzīgi ieradās ārsts, kas cietušajiem konstatēja neskaitāmus asinsiz-plūdumus, diviem salauztu žokli, vienam salauztu roku. Ceturtais bija izkastrēts un gulēja bezsamaņā. Cietušos aizveda uz slimnīcu, kur viņiem tika sniegta medicīniskā palīdzība. Uz atbraukušā dežurējošā izmeklētāja jautājumiem viņi kategoriski atteicās atbildēt. Viens no viņiem, ļoti ražena auguma vīrs ar tetovētām rokām un krūtīm, ar skaidri redzamu kriminālu pagātni, lādēja visus pēc kārtas ar izmeklētiem lamuvārdiem. Ārzemnieks ar nakts reisu izlidoja uz Beļģiju.

Savukārt Krotovs pārbrauca mājās nevis viens, bet kopā ar zilacaino meitenīti Dinu.

Mamm! Saņem mazmeitu! viņš priecīgi uzsauca no sliekšņa.

Māte pagājās pretī, paskatījās uz meiteni, uz dēlu un nopūtās.

Vai tad tu neilgojies pēc mazmeitas? Te viņa ir! Sauc Dina.

No kurienes viņa tev uzradusies?

Tas ir sens stāsts… Krots pasmaidīja. Iznāca tā, ka viņa pazuda, bet es atradu. Vai nav tiesa, Dina?

-Tiesa! Dina pasmaidīja.

Ej vien tālāk, Diniņ. Tavas mājas tagad būs šeit.

-Ļoša…

-Vēlāk, mamm, vēlāk! Labāk paēdini, padzirdini un liec gulēt.

-Vispirms uz vannu!

-Arī pareizi, ieejot istabā, piekrita Krots.

Nāc nu pie manis, mazmeitiņ, brīdi klusējusi, aicināja māte.

Viņa noglauda meitenei galvu.

Tātad tevi sauc par Dinu?

Par Dinu, meitene nočukstēja, paskatījās ar savām milzīgajām, zilajām acīm uz sirmgalvi, pēkšņi papleta rokas un trauksmaini piekļāvās pie viņas.

Naktī Krots piegāja pie guļošās meitenes, sakārtoja segu, noskatījās uz garajām skropstām un bālo sejiņu, no kuras pat miegā nenozuda skumjas, un piepeši sirdi kā nazis caurdūra žēlums. Nedzirdami pie viņa piegāja māte.

Klausies, ko teikšu, Ļoša…

Klusē… Krots piespieda pirkstu pie lūpām un izgāja no istabas. Kas ir?

Mazgājot uz pleciņiem un muguras redzēju zilus plankumus…

Izzudīs. Krots neatbildēja, iekams nebija aizsmēķējis.

Tu nopietni vai tikai tā pajokoji? brīdi klusējusi, jautāja māte.

Nopietni.

-Vai vecāki dzīvi?

-Viņa ir bārene.

Meitenei vajadzīga mamma, stingri noteica Kro-ta māte.

|a vajadzīga, tad būs.

Kas?! Tev viņas visas… Pat nezinu, kā lai nosauc!

Ne visas, māt! Krots pasmaidīja. lnna Polon-ska! Kas vainas?

Vai tad viņa ies pie tāda balamutes?

Skries! atbildēja Krots, apskāva un noskūpstīja večiņu.

6

Vaņa Burjats vēl laiskojās pa gultu, kad viesnīcas "Ju-biļeinaja" numurā pie viņa iemetās Antons Majevskis. Vaņam blakus gulēja raženi noaugusi meiča.

Apsedzies, kaza, gurdi noteica Vaņa.

It kā viņš plikas sievietes nebūtu redzējis!

No Antona izskata Burjats saprata, ka atkal gadījušās nepatikšanas, un izlādēja dusmas uz meiču.

-Tinies, sterva!

Meiča tomēr nenobijās, kārtīgi izstaipījās, nesteidzīgi piecēlās un, šūpodama spēcīgos gurnus, gāja ārā no guļamistabas.

-Vai ēst kaut ko gribēsiet? pusceļā viņa pagriezās un pajautāja.

-Vispirms ej un apmazgājies! Nodzina līdz putām, -pasūrojās Burjats, velkot kājās biksītes. Vēl un vēl, visu laiku viņai par maz!

-Zina ir meiča ar lielām prasībām, Antons piekrita.

Kas tev lēcies?

-Zilonis izrūnīts! Antons steigšus iesaucās.

Kā to saprast?

Izrūnīts kā sivēns! Vai kumeļš!

Kule nogriezta, vai?

^^^^в^мм^ļļвaкf^Jļa^^ļ«^ļļ^aммaliпп^^н^wcļĒaļ^f^^^|jBļPMнaмigк^Wlļ, IļļfļBlIilil'M rffiTTBĪllflļ1! IHII HIWIIIl)HWBIIfll*m Ulllļlliļ Ullll Bil

Pa tīro!

Burjats brīdi padomāja un piepeši skaļi iesmējās.

-Vai esi par to pārliecināts? Redzēji savām acīm?

Pats neredzēju. Runāju ar ārstu.

Klau, Anton, kas viņš tagad ir?

Kas? Einuhs.

Burjats no jauna sāka nevaldāmi smieties.

Arī es, Vaņa, sākumā smējos, bet pēc tam sāku domāt. Ko tad, ja mani izrūnī? Vai tevi?

Klausos, Anton, aizsmēķēdams cigareti, noteica Vaņa.

-Arī pats neko lāgā nezinu.

Stāsti, ko zini.

Es sacīju tam jāklim, lai neaiztiek meitēnu! Bet viņš teica, ka vēlas, tik jauniņu sen neesot noprovējis! Nu ir noprovējis…

Miša savu laiku nokarojis… Nekas te vairs nav darāms.

Nezinu, Vaņa, kādu Dievu lai pielūdzu. Arī man vajadzēja braukt pie Deivisa.

Visu pēc kārtas, Anton, lejot glāzēs degvīnu, izrīkoja Burjats. Iedzer un nomierinies!

Rīta pusē no Sklifosovska institūta piezvanīja izmeklētājs. Traucējot pēc cietušā Ribiņa, tas ir, Ziloņa lūguma. Bet institūtā ieraudzīju ne vienu vien cietušo. Veseli pieci. Firmas zēni, miesassargi un viņš, Miša. Šļupst, laikam zobi izsisti, ne velna nevar saprast. Vārdu sakot, viņi savākti "Intūristā” un izrūnīti…

-Visi, vai?

Tikai Zilonis. Arī pārējie dabūjuši trūkties. Guļ apsaitēti un ieģipsēti… Es uz "Intūristu”. Stāva dežurante pamanījusi, ka durvis vaļā, iegājusi, bet šie, draudziņi, uz grīdas ar sprūdu mutē! Atbraukuši kruķi. Guļamistabā atraduši pie radiatora sēžam Deivisu. Sildījies ar aprocēm uz rokas. Es pie meičām, bet viņu nav!

Kur tad viņas?

-Aiztinušās. Tikai viena, tā no Kostromas, kas ieradās ar meitēnu, sēž.

Meitēns pie viņas?

Nozudis. Stāstīja, ka ieradies Deivisa kungs, parādījis tādu filmiņu, ka mati slienas stāvus, bet pēc tam meičas nosvīdušas.

izmeklētājs visus nopratinājis?

Nav jau muļķi tie firmīgie, lai palaistu muti. Klusē.

-Vaī Deivisam piezvanīji?

Deivisa kungs jau sen Beļģijā. Antons ieskatījās pulkstenī.

-Vai pajautāji kostromietei, kā kungs izskatījās?

Neesmu taču kruķis, Vaņa! Man ir cits amats! -Antons atcirta, vainīgi paskatījās uz Burjatu un pazemīgi piebilda: Neiedomājos.

Aizbrauc un izjautā! Kas viņus varēja tā apstrādāt, Anton?

Miša nosvepstēja, ka nepazīstami vīri. Varbūt iebraucēji?

Zilonis to apjēgtu. Skaidrs, ka kruķi un drošībnieki tie nav…

Par to nevar būt ne runas.

Mēģini tikt skaidrībā, Antoša.

Mēģināt jau var, tikai negribas palikt bez kules…

Einuhs… Burjats nosmīkņāja. Ko darīsim ar viņu, kad piecelsies?

Ja piecelsies, Antons nopietni atbildēja. Viņš piesiets pie gultas. Gribējis izlēkt pa logu.

No likteņa neaizbēgsi, Antoša! Kas bija tie nažu vīri? Varbūt čečeni?

Krievi bijuši.

ļaušu, kas tas nav uz labu, brīdi klusējis, noteica Burjats.

Ko tu runā! Viss rit tik labi, ka labāk nevajag! Ko zaudējām ar meičām, atgūsim citur.

Piezvani tai kostromietei!

Majevskis izvilka no kabatas papīra lapu un novilka ar pirkstu pa sarakstu.

Kuzņecova Anna… viņš murmināja, velkot tuvāk telefonu. Neatbild.

Zvani dežurantei!

Labdien! Sakiet, lūdzu, vai Kuzņecoca Anna aizbraukusi? Paldies… Antons nolika klausuli. Aizgājusi ar visām pekelēm.

Tā jau es domāju. Kāpēc lai tie vilki atstātu liecinieku?

Vilki? pārjautāja Antons. Vai tikai tie nav pulkveža Sargačova vilki?

Kādi Sargačova vilki?

Esmu dzirdējis, ka Afganistānā viņš komandējis izlūku rotu… Patiešām. "Krievu vilki". Tā viņus saukuši.

Painteresējies, Anton, sacīja Burjats. ļaušu, smird pēc piedeguma…

Grjaznovs neko nejautāja, bet majora Golovanova "vilki” klusēja. Tiesa, Slava painteresējās, vai viss kārtībā. Golovanovs atteica, ka esot gan kārtībā. Tomēr runas par to, kas noticis "Intūristā", nāca arī Grjaznova ausīs ne jau no padotajiem, bet no viesnīcā bijuša kāda pārvaldes izmeklētāja. Slava uzaicināja uz "kafiju" visus notikuma dalībniekus, apsēsties neaicināja, bet nolūkoja visus pēc kārtas.

Kas Zilonim nogrieza kuli?!

Golovanovs pagriezās pret draugiem, un viņa skatiens palika pie Fiļas.

-Vai tu, Fija?

Tiklīdz kas notiek, tā tūlīt Fila, atteica puisis.

Vai ar meitu uz zvērudārzu biji aizgājis?

Biju gan.

Dzirdēji, ko teica priekšnieks?

Neesmu kurls.

Ziloni redzēji?

-Tieši ziloni gājām skatīties!

-Viņš, biedri priekšniek! Neviens cits, majors sacīja Grjaznovam. Es tikai nesaprotu, kāpēc viņam vajadzēja to darīt.

To dzirdot, vīri sāka dārdoši smieties. Tādu notikumu pavērsienu Grjaznovs nebija gaidījis, sākumā gribēja būt stingrs, taču, paskatījies uz rēcošajiem vīriem un Fiļas sejā sastingušo naivo smaidu, pats sāka smieties.

Ja būtu ļauts, arī es tos maitas pakārtu aiz tās pašas vietas, viņš sacīja. Kur tas der, vīri…

Kas tad nu, šef? Golovanovs satraucās.

Es esmu direktors vai ne?

Pajautā Krotam! Golovanovs kļuva nopietns.

Nesāc mani mācīt, kam jautāt! Ja vajadzēs, uzzināšu… Tātad tā, brālīši, posieties komandējumā.

Uz kurieni?

Uz slaveno krievu pilsētu Voroņežu.

Fila, tu taču esi no Voroņežas!

Patiešām? Grjaznovs nopriecājās.

Esmu tur dzimis un audzis, līdz parāva armijā. Tēvs ar māti tur dzīvo.

-Vai pilsētu labi pazīsti?

Kas tur ko nepazīt? Pazīstu.

Neesi nu tik kautrīgs, Fila, ierunājās Golovanovs.

Pagalam kautrīgs. Izturēt nevar. Labāk pastāsti priekšniekam, kā dzimtajā pilsētā pret tevi izturējās Voroņe-žas zagļi.

Beidz, Golovač…

Kautrējas. Manuprāt, visi Voroņežas zagļi tevi pazemīgi sveicināja.

Ko vēl samuldēsi, Golovač? Beidz liet!

Fila, vai tu patiešām pazīsti turienes zagļus? pajautāja Grjaznovs.

Kādreiz pazinu visus.

Lieliski, kaut ko apsvērdams, norunāja Slava.

Rītdien dosimies ceļā. Uzdevumu izskaidrošu vilcienā.

Tātad būsi kopā ar mums? Golovanovs pasmaidīja pa visu seju. Dod vismaz mājienu, kāds tas darbiņš…

Pats parastākais. Pašaudīsiet, pakarosiet, pavicināsiet dūres… Cauri! Un būsiet brīvi.

7

Tureckis Lubjankā pratināja ģenerāli Pestovu. FDD vadība bija laipni atvēlējusi viņam savu kabinetu. Viņi tikko bija beiguši skatīties ieskaņoto kinomateriālu.

Nu un tad? izsmējīgi pajautāja Jurijs Pestovs.

Atceros jūsu sašutumu par skaņas trūkumu, Tureckis atgādināja.

-Tā parādījusies. Un tad?

Vai tā ir jūsu balss?

Nezinu. Bija man tāds pulkvedis Rjabkovs…

Apjautis, ka nošāvis greizi, ģenerālis noklepojās. Izmeklētājam tas, protams, nepalika nepamanīts.

-Turpiniet, jurij Gavrilovič.

-Tas pulkvedis spēj atdarināt jebkuru balsi.

Neba viņš vienīgais tāds meistars.

Ko tad es saku! Varbūt Vinokurs vai tas… Mihails levdokimovs! Tādas bildītes varu saražot vezumiem!

Ekrānā esat redzams jūs. Visā godībā.

Man tomēr liekas, ka tas ir labi pazīstamais aktieris lakovļevs. Starp citu, mēs esam līdzīgi. Neesat ievērojis?

Līdzība ir, Tureckis atzina. Bet, ja runājam par apakšpulkvedi Rjabkovu, tad viņš ir, nevis bija, kā izsakāties jūs. Viņš ir sveiks un vesels.

Pestovs atbildēja ar klusēšanu, paņēma cigareti un aizsmēķēja.

Turklāt viņš apliecināja, ka lentē redzams tieši viņš, kaut arī viņš ir līdzīgs kādam aktierim.

Izsauciet Rjabkovu!valdonīgi kā ģenerālis pavēlēja Pestovs.

Lūdzu! atbildēja Tureckis un nospieda izsaukuma pogu. Lūdzu, paaiciniet apakšpulkvedi Rjabkovu.

Darbinieks ieveda apakšpulkvedi un tūlīt izgāja ārā.

Sēdieties, Pāvel Genadjevič! Vai jūs redzējāt uzfilmēto?

Jā, redzēju.

Vai atzīstat, ka tur kadrā esat redzams tieši jūs?

Atzīstu.

Kas kadrā ir blakus jums?

-Valsts drošības dienesta ģenerālmajors Juri js Pestovs.

Ģenerālis Pestovs apgalvo, ka šajā kadrā fiksēts pazīstamais aktieris ļurijs Jakovjevs.

Daudz ko var apgalvot… Rjabkovs pasmīnēja.

Bet kas tēlo manā vietā?

Ceru, ka ģenerālis man to pateiks… Kādos apstākļos jūs tikāties?

Ģenerālis Pestovs piezvanīja, un es ierados noteiktajā vietā.

-Kur?

Pie mājas durvīm.

Ko varat teikt par uzfilmēto materiālu?

Tas ir patiess.

-Varat būt brīvs, Pāvel Genadjevič.

Paša! Pestovs uzsauca apakšpulkvedim. Cik, Paša, tev samaksāja par manu galvu?

Man kauns par sevi, ģenerāl, lēni novilka Rjab-kovs, bet tevi es ienīstu. Lai Dievs nedod mums tikties aci pret aci.

Tie ir draudi! Ierakstiet protokolā! Pestovs pavēlēja.

-Viss tiek protokolēts, ģenerāl, pilnīgi viss… Redzat pats, ka esat draņķīgā situācijā! Jādomā, jūs saprotat, ka Rjabkovs ne tikai atzina uzfilmēto materiālu par patiesu, bet pavēstīja izmeklēšanai vēl šo to.

Lieliski to saprotu! '*

Un ko jūs par to teiksiet?

Es atbildēšu tikai uz jautājumiem, kas ietilpst jūsu kompetencē.

Mana kompetence ir ļoti plaša, atteica Tureckis.

Tā neaprobežojas tikai ar Vesta slepkavības izmeklēšanu. No dienas dienā mana kompetence paplašinās vēl vairāk.

Kad tā paplašināsies tik tālu, lai izmeklētu visu, kas notiek FDD, tad arī parunāsim par Rjabkova sniegto informāciju.

Jurij Gavrilovič, mājās telefona klausulē dzirdot dažas sēru marša taktis, kas nozīmēja kārtējo signālu, jūs sapratāt, ka tā ir pavēle, un pēc tam pats devāt Rjabko-vam pavēli iznīcināt Andreju Vasiļjeviču. Pavēle tika izpildīta, tiesa, ne pārāk veiksmīgi…

Runājiet vien, es paklausīšos, ģenerālis noteica un pavīpsnāja.

Parasti gan notiek otrādi, taču, ja vēlaties… Tu-reckis paraustīja plecus. Ģenerālprokurors jau izdevis sankciju jūsu arestam, jāsēž būs ilgi, tāpēc ieteicu atzīties šīs slepkavības līdzdalībā. Kaut arī, draudēdams Samsonovam, bijāt pārliecināts par savu nesodāmību, redzat pats, ka šīs pasaules varenie nespēj jūs atbrīvot no aresta. Pavēli, protams, jūs nedevāt no sava prāta, jo arī jums pavēlēja.

Vai jūs zināt, kas pavēlēja?

Citādi ar jums nerunātu.

Nos’auciet uzvārdu!

-Varu nosaukt ne tikai uzvārdu, vārdu un tēvvārdu, bet arī amatu.

Kāpēc tad vilcināties?!

Jums piezvanīja mūsu valsts premjerministra vietniece Larisa Streļņikova.

-Tagad esmu pārliecināts, ka jūsu kompetence tiks paplašināta, pēc klusuma brīža pateica Pestovs.

ļums piezvanīja no Vesta Arbata dzīvokļa, numurs saglabājies jūsu telefona aparāta atmiņā, un jūs acīmredzot bijāt tik nevērīgs, ka aizmirsāt to izdzēst. Pateikšu vēl kaut ko. Vai jums nelikās dīvaini, ka tika zvanīts un sēru maršs atskaņots no dzīvokļa, kurā premjerministra vietniece nedzīvo?

Nepievērsu tam uzmanību. Tūlīt pat piezvanīju Rjabkovam.

Paldies, Jurij Gavrilovič! To jau var uzskatīt par atzīšanos.

Jūs gribējāt teikt vēl kaut ko…

Larisa Ivanovna nebija dzīvoklī viena, viņa bija kopā ar Valeriju Sargačovu, kuru tāpat labi pazīstat. Ar ko viņi nodarbojās, nav grūti saprast, ja negaidīti uz savu dzīvokli atnākušais Andrejs pēc brīža no tā aizskrēja kā apdedzinājies.

Lai arī ko viņi būtu darījuši, kāda par to daļa Va-siļjevam?

Andrejs mīlēja Larisu. Patiesi mīlēja. Jurij Gavrilovič, nejūtu vēlēšanos līst svešās gultās, tāpēc netērēšu laiku un pateikšu, ka te ir prokurora sankcija, kas dod tiesības nopratināt premjerministra vietnieci. Kā redzat, sankciju devis pats Krievijas Federācijas ģenerālprokurors. Bet esmu nolēmis pratināšanu mazliet atlikt.

Kāpēc?

-Larisai Ivanovnai nomirusi māte.

Žēl. Ludmila Vasiļjevna bija labs cilvēks, brīdi klusējis, noteica Pestovs. Ļoti žēl.

Jūs bijāt pazīstami?

Jā. Es dienēju ģenerāļa Streļņikova pakļautībā.

Nolēmu pagaidīt, Tureckis atkārtoja. Pareizi vien bija, jo Larisa Ivanovna pati piedāvāja tikties. Tā tomēr būs ērtāk.

-Vai jums šķiet, Larisa Ivanovna ir nobijusies?

-Viņa ir bezizejas stāvoklī un grib atrast grēkāzi.

Un grēkāzis būšu es?

-Arī jūs.

Brīdi domājis, Pestovs pievērsa skatienu telefona aparātam.

-Atļausiet piezvanīt?

Kam?

Premjerministra vietniecei.

Zvaniet, padomājis atļāva Tureckis. Vai numuru pateikt?

Paldies, atceros!

Lūdzu, nospiediet skaļruņa pogu. Es labprāt paklausītos jūsu draudzīgo sarunu.

Labdien, Larisa Ivanovna!

Tas esat jūs, Jurij Gavrilovič?! atskanēja sievietes balss. Jūs esat atbrīvots?

Jā, mazliet paminstinājies, atbildēja Pestovs.

Paldies Dievam! Vai iegājāt pie Pavlova?

-Vēl ne.

Pasteidzieties. Uz redzēšanos, Jurij Gavrilovič!

Acumirkli! Man ir viens jautājums, Larisa Ivanovna…

Klausos.

Vai jūs pati vēlējāties tikties ar izmeklētāju Aleksandru Turecki?

No kurienes jūs zvanāt? brīdi klusējusi, balsī, kurā ieskanējās nemiers, pajautāja premjerministra vietniece. Numura noteicējs neuzrāda…

Es gaidu atbildi, Larisa Ivanovna.

Kabinetā ieskanējās īsie signāli.

-Vai tagad noticējāt?-Tureckis pajautāja.

-Ticu. Pestovs atkal aizsmēķēja. Kur patlaban ir Pavlovs?

Strādā jūsu kabinetā.

Pavlovs iecelts manā amatā? pietvīkdams jautāja ģenerālis. Vai jūs esat zaudējuši prātu?

Nekā dīvaina te neredzu, iebilda Tureckis. Viņš pelnījis ieņemt šo amatu, jo ir lietas kursā par visiem jūsu darbiem…

Tieši tā! Lietas kursā par visu! Nolēmis padarīt mani par grēkāzi?! Nekā nebija, cienītie kungi! Nekā ne-

. bija!

Nomierinieties, ģenerāl! Pavlova kandidatūru piedāvāja šefs, un Samsonovs viņu atbalstīja.

Tas nevar būt… Pestovs sašļuka. Tas vienkārši nevar būt.

Padomājiet, Jurij Gavrilovič, kāpēc Samsonovs atbalstīja Pavlova kandidatūru. Labi padomājiet! Jūs taču esat profesionāls izlūks.

Kabinetā uz ilgu laiku iestājās klusums, ko traucēja vienīgi Pestova smagā elpošana.

Ja saprotu pareizi, jūs esat izmantojuši ļoti smalku, ļoti viltīgu gājienu…

Jūs pareizi saprotat, Jurij Gavrilovič.

Kas man draud?

Sakarā ar to lietu, kuru izmeklēju es, nekas īpašs. Ne jau jūs bijāt tiešais slepkavības izpildītājs…

Tā tikai vēl trūka! Pestovs noburkšķēja.

Jūs izpildījāt pavēli…

Jā, izpildīju pavēli. ,

No atvaļināšanas, protams, neizbēgt, taču ar tām lietām, kuras nav manā kompetencē, būs sarežģītāk.

Jūs daudz zināt?

Par jūsu nodaļas darbību zinu daudz. Zinu arī to, ko jums labāk nezināt.

Pavlovs! izdvesa ģenerālis.

Beigsim, Jurij Gavrilovič! Jūs tātad atzīstat, ka jums piezvanīja tieši premjerministra vietniece Streļņikova un deva signālu vai pavēli, izmantojot par paroli sēru maršu?

-Jā.

Acīmredzot jūs necentīsieties pierādīt, ka videolentē jūsu vietā uzfilmēts aktieris Jakovļevs? Tureckis pasmaidīja.

Dodiet papīru un pildspalvu. Es uzrakstīšu, atbildēja Pestovs. Esmu sniedzis pilnvērtīgu liecību un neko no izmeklēšanas nedomāju slēpt.

Lieliski.

Es jums uzticos, Turecki. Neiebilstu, ka lieta uzticēta jums.

Pateikšu par jūsu vēlējumiem savai priekšniecībai.

Iegājis ģenerālleitnanta Samsonova kabinetā, Tureckis noguris paziņoja:

Ģenerālis sāka runāt.

Neparasti ātri…

Viņš nenoraidīja mani, bet izteica pat vēlēšanos, lai nodarbojos ar viņu arī turpmāk.

Droši vien tā arī būs, bilda Samsonovs. Tavs izskats, Saša…

Neesmu izgulējies… Tureckis skumji pasmaidīja. Es nu braukšu, Nikolaj Vasijjevič.

Brauc, atpūties! Samsonovs stingri paspieda Tu-recka roku.

Anatolijs Pavlovs lieliski saprata stāvokli, kādā iekļuvis, un lomu, kādu spēlē un turpinās spēlēt ģenerāļa Samsonova un izmeklētāja Aleksandra Turecka izplānotajās kombinācijās. Pavlovam daudz ko vajadzēja izstāstīt, Turecka jautājumi bija precīzi, jo izrietēja no lietas pārzināšanas. Iepazīstinot ar turneju pa ārzemju kazino, Pavlovs neslēpa neko, tieši otrādi, stāstīja dažādus sīkumus un centās ar vārdu plūdiem novērst Aleksandra uzmanību no daudz asākiem jautājumiem par narkotikām un ce|iem, pa kādiem tās ieplūst Krievijā. Ko no mirušā Vesta var prasīt? Neko. Nevarēja teikt, ka Pavlovs nomelnotu savu bijušo līdzdalībnieku, viņš tikai lika saprast, ka Vestam uz premjerministra vietnieci bijusi ne mazāka ietekme kā pašam. Viņš, piemēram, stāstīja, ka Streļņikovu un Burjatu kopā savedis Vests, izmantojot pazīstamus cilvēkus kazino. Tas gan bija ar baltiem diegiem šūts apgalvojums, taču papīrs pacieš visu. Taisnība, protams, atklāsies, taču pēc zināma laika, bet laiks strādāja Pavlova labā. īpaši viņš baidījās no jautājumiem par noziedzīgā ceļā iegūtās naudas legalizēšanu un nodokļu maksāšanu. Tureckis nevarēja nezināt, ka visi kazino nemaksā valstij nodokļus, ka visi, sākot no sīka ierēdņa un beidzot ar augstākajiem bosiem, ņem nodevas no kazino īpašniekiem. Pavlovam par brīnumu, Tureckis to pat nepieminēja. Atlika vienīgi pieņemt, ka viņš nav izvirzījis sev šādu uzdevumu vai arī stingri nolēmis izdarīt triecienu izdevīgā brīdī. Kļuvusi par premjerministra vietnieci, Larisa lvanovna pilnīgi pārņēma savā ziņā izklaides industrijas kontroli, naudas kāšanas mašīna sāka strādāt kā pulkstenis, bet pēc daudzo kazino pāriešanas Burjata paspārnē mašīna sāka griezties vēl raitāk. Vaņa izvērta plašu darbību, varbūt pārāk plašu. Pēc Burjata pavēles no teju, teju bankrotēt gatavām komercbankām, no tirgiem, veikaliem, uzņēmumiem, kas turējās virs ūdens tikai ar valsts dotācijām, dažkārt krietni lielām, kuras netika izmantotas strādnieku algu izmaksām, nauda sāka plūst kā pa reni. Kazino to apmainīja pret valūtu. Notika grandioza apjoma naudas "atmazgāšanas" operācija.

Nē, domāja Pavlovs, nedz Samsonovam, nedz Turec-kim neizdosies izkustināt no vietas tik milzīgu mehānismu. Viņi var sasniegt tikai lokālus mērķus: atmaskot noziegumos iesaistītus FDD darbiniekus, atklāt narkotisko vielu pasūtītājus, varbūt likvidēt noliktavas tajā pašā Vo-roņežā. Būs skaļas prāvas, tiks apcietināti barveži un izpildītāji, jo vairāk tāpēc, ka mafijas rokās bija arī viņš, pulkvedis Pavlovs, kas zināja visu šo operāciju slēpto mehānismu. Tomēr pamats, uz kura balstās kriminālās struktūras, netiks satricināts. Mafija ir nemirstīga!

Nemirstīga vai ne, bet kas notiks ar viņu, Anatoliju Pavlovu? Labi, Samsonovs un Tureckis ar viņa rokām rausīs kvēlošas ogles, taču pēc tam pulkveža liktenis būs jāizlemj. Pestovam pāri nenodarīs, tas ir pilnīgi skaidrs. Labi, ja Pavlovu tikai nosēdina blakus ģenerālim, bet kādā jaukā dienā Anatolijs var arī nozust. Tā ir, tā ir bijis un būs. Viņa nozušanā var pielikt roku ne tikai FDD, arī Burjata ļaudis var viņu novākt. Nav nekā tik slepena, kas nekļūtu zināms. Pavlovs atradās starp divām ugunīm, kas abas bija ārkārtīgi bīstamas. Varēja iziet no situācijas divējādi. Proti, izdot ģenerālim Samsonovam visus pēc kārtas, premjerministra vietnieci ieskaitot, sniegt atmaskojošas liecības par līdzdalībniekiem, dievoties, zvērēt, dot virsnieka godavārdu, taču kas viņam ticēs? Kas nodevis vienreiz, nodos arī citā reizē… Kam ģenerālim Samsonovam viņa zvēresti? Viņam nav zināmas detaļas, taču viņš zina un saprot vispārējo situāciju. Paslēpties zem visvarenās premjerministra vietnieces spārna? Ne tāpēc viņa bija to ielikusi svarīgajā ģenerāļa amatā. Bet vai šobrīd Larisa Ivanovna ir tik visvarena? Tureckis rok dziļi, dziļi, un kā viņam, velnam, nepietrūkst pacietības? Viņš taču aizraksies līdz galam un piespiedīs visus mahināciju dalībniekus pie sienas.

Ir vēl trešā izeja Burjats. Arī viņam draud nepatikšanas, turklāt kādas! Habarovskas iestādes droši vien nav gulējušas uz ausīm un ir noskaidrojušas sprādzie-

• nā gājušā cilvēka personību. Pavlovs nešaubījās, ka tas bijis Burjata cilvēks. Bet ja raķetes bijušas ar atomgal-viņām? Tādas lietas neož pēc nometnes vien… lātiekas ar Burjatu un jāizrunājas, neko neslēpjot. )a viņš izglābs Burjatam dzīvību, tas ar čečenu tā paša Girihana palīdzību nogādās viņu pāri robežai, ļātin makšķeres, turklāt tik ātri, cik ātri vien iespējams! Iecere bija laba ar naudu, miljardiem tikt pie varas. Lai ar varas spēlītēm nodarbojas citi, varbūt citiem kaut kas izdosies, nauda taču ir uzkrāta, bet viņš, Pavlovs, grib dzīvot.

Pagaidām ģenerālis Samsonovs nebija izvirzījis pulkvedim Pavlovam skaidru uzdevumu, nebija sīkumos izskaidrojis kazino pāriešanu FDD darbinieku pārziņā. Pavlovs skaidri iztēlojās, ko var pavēlēt K nodaļas vadītājs. Vajadzēs dot pavēli saviem cilvēkiem, kas nodarbojas ar kazino, lai viņi mierīgi un pieklājīgi paskaidro Burjata ļaudīm, ka šo dziesmiņa ir nodziedāta un jāiet projām ar labu. Ieteicams uz visiem laikiem. Burjata cilvēki, protams, aizies, kaut arī sagaidāmi ekscesi, šaušanu ieskaitot, tomēr tas bija to vērts. |au sen Pavlova nodaļas grupu vadītāji gaidīja šo brīdi, bija apnicis skatīties, kā nauda peld viņiem garām. Dzertuvju un citu izpriecu vietu pāreja Pavlova nodaļas rokās noteikti būtu Streļņikovas interesēs. Viņa kļūtu par vienīgo saimnieci izklaides industrijas galvenajai nozarei, kas dod neticamus ienākumus. Tā domāja premjerministra vietniece, taču viņa nezināja lietas patiesos apstākļus. Bet tie bija tādi, ka pēc pārejas grupu vadītājus nekavējoties apcietinātu, sāktos izmeklēšana, par kuras iznākumu neviens nebija drošs, un tikai Dievs varēja zināt, kuriem ripos

galvas. Nē, jābēg, ir jābēg, lai tas maksātu ko maksādams!

Tādas bija domas, kas nodarbināja pulkvedi Pavlo-vu, viņam sēžot savā kabinetā. Prātā viņš pārcilāja daudzus cilvēkus, ar kuru palīdzību varētu nodot Burjatam lūgumu par tikšanos, taču neviens īsti nederēja. Visas telefona sarunas, visas tikšanās, pat palīga izsaukšanu fiksēja ģenerāļa Samsonova cilvēki. Bet izejai taču vajadzēja būt! Bezizejas stāvokļa nav, apgalvo optimisti. Piepeši pār Pavlovu nāca apgaismība. Bēres! Šodien divpadsmitos paredzētas Ludmilas Vasiļjevnas, valsts premjerministra vietnieces mātes, ģenerāļa Streļņikova atraitnes, bēres! Bēru ceremonija valdības mājas zālē Rubļevkā. Turklāt telefoniski viņu bija aicinājusi gan Larisa Ivanovna pati, gan viņas palīgs. Iezvanījās tālrunis.

Klausos!

Anatolij Sergejevič, jūs lūdzāt atgādināt, ka jādodas uz bērēm. Mašīna ir piebraukta.

Paldies, es eju, ieskatījies pulkstenī, atbildēja Pavlovs.

Cilvēku, kas pavadīja Ludmilu Streļņikovu pēdējā gaitā, bija daudz. Lielākoties atvaļināti ģenerāļi ar un bez sievām, mājas un vasarnīcas kaimiņi. Netālu no Larisas Ivanovnas, kas sēdēja uz zema soliņa, stāvēja pulciņš ministru. Tiesa, nebija visi, Pavlovs neredzēja ārlietu un iekšlietu ministrus, arī savu šefu ne. Lai arī kā Pavlovs centās, viņš nespēja ieraudzīt vajadzīgos cilvēkus. Būtu atbraucis kaut Aļiks Popovs-Gorodeckis!

Pavlovs iegāja smēķētāju istabā un pie atvērtā loga ieraudzīja Alekseju Krotovu. Viņš bija ģērbies melnā uzvalkā. Pavlovs nepazina viņu īpaši labi, taču dažas reizes abi bija tikušies. Pulkvedis zināja, ka Krotovs ir leM,

FDD algots aģents, zināja, ka Aleksejs Petrovičs izdarījis nozīmīgus pakalpojumus lielajām kriminālās pasaules autoritātēm, ari Burjatam pašam. Krotovs strādāja par naudu, kuru saņēma gan no iekšlietu iestādēm, gan nozag|u aprindām, maksu nosakot pats. Par to bija dzirdētas drošas ziņas.

Pavlovs klusējot padeva Krotovam roku un aizsmēķēja.

Larisa Ivanovna pārvērtusies… viņš līdzjūtīgi ierunājās.

Kādā ziņā? Krotovs jautāja.

Novājējusi, k|uvusi bāla…

Tas ir dabiski. Kur māti glabās?

Vedenskas kapos blakus vīram… Aleksej Petrovič, man pie jums darīšanas, Pavlovs pieklusināja balsi.

Krotovs paskatījās uz viņu.

-Vajag satikt Burjatu.

Tikšanās maksās tieši desmit tūkstošus, neizbrīnījies vienaldzīgi atbildēja Krotovs.

Nauda man ir līdzi.

Noskaitiet! Jūs zināt, ka naudu ņemu iepriekš. Neveiksmes gadījumā atdodu ātpaka). Bet neveiksmju nav.

-Tepat? Pavlovs pārlaida skatienu smēķētājiem.

Tieši te. Kāpēc ne? |ūs atdodat parādu.

Pavlovs izņēma kabatas portfeli, taču, atcerējies, ka atsevišķi kabatā nolikta tieši tāda summa, kādu pieprasījis Krots, iesita sev pa pieri.

Es taču esmu jums parādā, Aleksej Petrovič! Atvainojiet, lūdzu, ka aizkavējos.

Krotovs nočaukstināja dolārus un ielika paciņu kabatā.

Atļausiet aizsmēķēt? Pie viņa pieliecās gara auguma puisis.

Sveiks, Denis!

Aleksej Petrovič! Puisis sāka smaidīt. Nepazinu jūs. Goda vārds, nepazinu!

Varbūt nepazīsti arī savu priekšnieku? Krotovs uzšķildams uguni, pamāja uz Pavlovu. Aizsmēķēji? Staigā vesels, tēvočiem runāšana, nemanāmi piemiedzis aci, viņš piemetināja.

Paldies, Aleksej Petrovič!

Nav par ko.

Vai tiešām tu visus pazīsti? pulkvedis brīnījās.

Ne jau visus, bet daudzus. Visus, ko vajag. Es piezvanīšu, Anatolij Sergejevič.

Man ir cits telefona numurs…

Piezvanīšu uz ģenerāļa Pestova kabinetu. Pēc divām dienām.

Pavlovs pasmaidīja un tikai noplātīja rokas.

Pēc divām dienām notika kas tāds, kas apgrieza pulkveža Pavlova dzīvi ar kājām gaisā, kaut arī Krots vārdu turēja un tikšanās notika.

7

Vilciens brauca pa līdzenumu. Bija vakars. Rietumos degošais saulriets aizņēma pusi debesjuma. Vienmērīgi klaudzēja riteņi.

Kāds skaistums, vīri! skatīdamies logā, bilda Slava Grjaznovs.

Nozibēja tilts pār nelielu upi, kuras krastos stiepās prāva sādža. Plašā, zaļā laukā ganījās govju bars. Gans sēdēja zirgā un, pielicis roku pie acīm, vēroja skrejošo vilcienu.

Skaisti, Grjaznovs atkārtoja. Dzīvo tikai. Bet nē, cilvēki pamanās laupīt, slepkavot, narkotikas rīt! Viņš 'palūkojās kupejā uz Golovanovu, Demidiču un Filipu Agejevu jeb Filu. Labi, apskaidrošu situāciju… Pie kā mēs palikām? Pie noliktavām. Kas nu tās par noliktavām! Zaņķi. Katrs ar savu saimnieku. Pie tā pēc heroīna ierodas cilvēks, kuru viņš pazīst kā savus piecus pirkstus. Citu nelaidīs tuvāk par kilometru. Dažas adresītes ir padomā. Vietējie darbinieki izskaidros situāciju. Zaņķos noteikti ir neliels heroīna daudzums. Divsimt trīssimt gramu, ne vairāk kā puskilograms. Bet šiem gramiem no kaut kurienes jārodas! Droši zināms, ka Voroņežā tā inde ir nevis daži kilogrami vai pat desmit, bet simtiem kilogramu.

No Afganistānas? pajautāja Golovanovs.

Kad redzēsi, tad pateiksi. Droši vien esi redzējis.

Ne tikai redzējis, bet ari baudījis! Demidičs iesmējās.

No Honkongas, Grjaznovs paskaidroja. Es, brālīši, esmu tur bijis!

Ķīnietes noprovēji? .

Neiznāca… Slava nopūtās. Tiklīdz noskaņojos, šī iebēra man tējā kaut kādu draņķi! Un es aizpeldēju.

-Vai ilgi peldēji? Golovanovs iesmējās.

Ilgi gan. Kamēr ieradās Vaņa Burjats.

Burjats, Burjats, noņurdēja Demidičs. Vai tiešām to mērgli nav iespējams piežmiegt?

Ir iespējams, atbildēja Grjaznovs. (ānoķer pie rokas.

Demidičs noelsās un apklusa.

Iesim tālāk… Mums jānoskaidro, kur atrodas šie kilogramu simti, jāsaņem ciet apsardze, vēlams dzīvā veidā un…

Pēc tam jānošauj, turpināja majors Golovanovs.

Ko citu ar tiem maitām lai dara? Manam kaimiņam meita novesta līdz kliņķim. Kaimiņš, starp citu, zinātņu doktors. Meita bija īsta skaistule! Tagad mirst nost. Iedūra vienu reizi, otru, bet pēc tam stabili "uzsēdās uz adatas".

Grams maksā simt piecdesmit zaļo, ierunājās Fi-ļa. Kur viņa ņem naudu?

Neba no zinātņu doktora! Ko no tāda var paņemt! Trīssimt piecdesmit tūkstoši mēnesī… Pati pelnot. Vai tev jāpaskaidro, Fiļa, kādā veidā?

Labi jau labi, komandier… Fiļa kautrīgi pasmaidīja.

Tu gan esi dedzīgs, major! Grjaznovs pašūpoja galvu. Jaušu, ka slavenajā Voroņežas pilsētā ievārīsiet putru…

Dusmas pārņem, Grjaznov.

Tu neesi tāds vienīgais!

Šie mūdži divas trīs reizes dod durties par velti, taču pēc tam ir cauri, āmen…

Tātad mūsu uzdevums izsakāms tā atrast, saņemt ciet un aiz restēm.

To darīsim mēs astoņi? painteresējās Golovanovs.

Cilvēki būs. Grjaznovs paskatījās uz Fiļu. Vai tu, Filip, par Ļoņu Pirkstu kaut ko esi dzirdējis?

Par Simkovu?

-To pašu.

Esmu dzirdējis, ka autoritātēs izsities.

Tagad Voroņežas krusttēvs. Biznesmenis. Ko viņš saka tā jābūt. Vai tu pazini viņu?

-Vienā ielā esam auguši.

-Viņš par tevi kaut ko zina?

Droši vien kaut ko dzirdējis ir…

No kura pirksta viņam tā iesauka radusies? No divdesmit pirmā? Golovanovs nosmīkņāja.

Kreisajai rokai nav rādītājpirksta, Fila paskaidroja.

Labajai, Grjaznovs precizēja.

Kā lai es nezinātu, ja pats to pirkstu nocirtu.

Kā tad tā? Slava bija pārsteigts.

-Viņš palūdza, es nocirtu.

-Vai šim visi nav mājās?

Negribēja iet armijā.

Jā, Fila, novilka Golovanovs, kāds esi bijis, tāds ar palicis…

Ja jau Pirksts tik liela autoritāte, Dima Ilknis droši vien ir kopā ar viņu? pajautāja Fila.

Ir tāds.

Un Veņa Zobs?

Arī tāds ir.

īstā kompānija salasījusies! Fila nosmējās. Vai gribi, Grajznov, izmantot mani Štirlica vietā? Es neiebilstu. Būs pat interesanti.

Ņems tevi un izvilks dienas gaismā, Filip…

Rimsties, Grjaznov, sarunā iejaucās Golovanovs.

Tu dod pavēles, bet mūsu ziņā būs to izpilde. Bet ādu novilkt viņi var katram no mums. ļa notvers.

Fiļam taču jāiet pie šās kompānijas!

Bet kur mēs būsim? Ne šajā saulē? Apcirtlsim šiem visus pirkstus, divdesmit pirmo ieskaitot.

Demidičs dobji iesmējās. Grjaznovs paskatījās uz viņu un domīgi ierosināja:

Bet ja divatā ar Demidiču? Kā tev šķiet, Filip?

Viņš neprot runāt žargonā, atbildēja Fiļa.

Nevajag ar. Tirgonis, ļaunais krievs. Zelta rūpnieks. Privātais.

Par tirgoni viņu var noturēt, Golovanovs piekrita.

-Valūtas kā spaļu…

No kurienes? Demidičs brīnījās.

Izsniegšu.

Esmu ar mieru, Demidičs tūlīt atsaucās.

Tēriņi tiek atskaitīti.

Nekā nebija!

Es, vīri, esmu noslēdzis līgumu. Desmit procenti no katra heroīna grama.

No kilograma tūkstotis pieci simti, no simt kilogramiem simt piecdesmit tūkstošu, Fiļa acumirklī saskaitīja.

Jātiek pie tonnas. Pusotra miljona zaļo, nopietni sacīja Golovanovs.

Ja ņemt, tad ņemt, nav ko grābstīties ar sīkumiem, -Demidičs atbalstīja komandieri.

Lemiet, brālīši, Grjaznovs atgriezās pie agrākās sarunas.

Varbūt otrādi? Tirgonis būšu es? ierosināja Fiļa.

Vai tad tāds ir tirgonis, Fiļa! Golovanovs iebilda. Demidičam ir stāja un izskats, saproti pats. Šņabi lej iekšā glāzēm. Tirgonis!

Fiļas ideju negaidīti atbalstīja Grjaznovs.

Lai tā arī būtu. Ja tāds Pirksts ir biznesmenis, kāpēc lai Fiļa nebūtu tirgonis? Radīsies kopīgas intereses, un, kas zina, tā lietiņa aizies.

Bet kas es būšu Fiļam? pajautāja Demidičs.

Miesassargs kā vienmēr, Grjaznova vietā atbildēja Golovanovs, veikli izvairījies no Demidiča ķepas tvēriena. Savaldi viņu, Grjaznov! Nomiegs!

Sēdi, Demidič! Grjaznovs nopētīja puisi. Laba doma. Miesassargs ne ko pielikt, ne atņemt.

Demidičs piecēlās, izgāja no kupejas un aizcirta ar troksni durvis.

Nez vai tā vajadzēja, vīri? ieminējās Fiļa, ar līdzjūtību paskatījies uz aizvērtajām durvīm. Demidičs pārdzīvo… Un, patiesību sakot, tās visas ir blēņas. Tirgonis, miesassargs…

Tiešām blēņas, piekrita Grjaznovs. Bet, ja neizdomāsim neko, atstāstīsim visu, kā ir? Tikai viena detaļa. Manuprāt, jums visiem zināma biedrība "Afgāņu brālība"?

Mēs tur pazīstam visus, atbildēja majors.

Liela komercstruktūra. Nodevas nemaksā, kukuļus nedod. Viens otrs maksā viņiem…

Der, sacīja Fiļa, Demidičs ir čoms. Bet brālības vīri nav nabagi.

Līdzekļi atradīsies. Papriecāsies, pie reizes arī mūs pacienāsi. Sauc Demidiču, major!

Vladimir Afanasjevič! Golovanovs pavēra durvis.

Lūdzu, ienāciet! '

Demidičs ienāca un apstājās uz sliekšņa, ar savu augumu pilnībā aizsedzot durvju aiļu.

Mēs apspriedāmies un nolēmām, ka tu vairs neesi miesassargs, nopietnā balsī stāstīja Golovanovs. -Tu esi tas, kas esi. Izlūku rotas seržants, "krievu vilks". Un, saprotams, esi Fiļas čoms. Esat atbraukuši atvaļinājumā. Iznāk, ka arī tirgonis vairs neesi. Tāpēc vari cerēt uz komandējuma naudu.

|a jau atvaļinājums, jābūt arī atvaļinājuma naudai… Demidičs ieminējās.

Šajā jautājumā griezies pie Grjaznova!

Saņemsi! Slava pasmaidīja.

Voroņežā vilciens iebrauca agrā pievakarē. Maskaviešus sagaidīja vietējais kriminālmeklēšanas priekšnieks Sergejs Zareckis, ar kuru Grjaznovam bija draudzīgas attiecības no kopējā darba Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldē. Zareckis tur bija strādājis par nodaļas priekšnieka vietnieku.

Brauksim pie manis, Zareckis uzrunāja Slavu. -Vīri lai kāpj rafiņā. Dzīvos netālu no pilsētas. Pansionātā.

Lūdzu pansionāta telefona numuru, Golovanovs pieklājīgi sacīja Zareckim.

Rafiņā pateiks.

Pateicos!

Modināšu astoņos nulle, nulle! Grjaznovs nosauca nopakaļ vīriem, kas gāja uz autobusiņu. Lai visi būtu uz strīpas!

Zinu, šef! Golovanovs atteica. Sausais likums!

Kas tie tādi? pajautāja Zareckis. Pēc mūsējiem neizskatās…

Huligānu banda, atbildēja Grjaznovs, taču viņa balsī varēja saklausīt nepārprotamu labvēlību.

Štirlics no Fiļas neiznāca.

Filipa Agejeva vecāki dzīvoja Voroņežas nomalē paši savā mājā. Dēla atbraukšana bija negaidīta, tāpēc jo priecīgāka. Tūlīt atskrēja māsa, znots un divas meitenes, viņu meitas. Tika dzerts, uzkosts, dziedāts, un gaisma mājās dega vēl ilgi pēc pusnakts. No rīta Fiļa izgāja lievenī, apsēdās uz pakāpieniem un aizsmēķēja. Nekas dzimtajā ielā nebija mainījies, slējās tās pašas zemās kleķa mājiņas, vienīgi Veņas Zoba būdas vietā greznojās ar dzelzs žogu apņemta sarkanu ķieģeļu savrupmāja.

Kāpēc piecēlies tik agri? pajautāja no dārza iznākušais tēvs.

Vai tā ir Veņas? Fiļa norādīja uz savrupmāju.

-Viņējā. )au divi gadi kā stāv.

Veņa Zobs kļuvis par lielu vīru…

Ne jau nu mazais. Deputāts!…

Tu nejoko,tēvs?

Pilsētas domes deputāts!

-Tātad Veņa pagātnei pārvilcis krustu.

Pārvilcis krustu? jautāja tēvs. Par kādu naudu viņš šo pili uzslējis?! Visi tavi bijušie draugi pagātnei pārvilkuši krustu! Kā Ļoņa Pirksts, tā Veņa Zobs! Visiem pilis!

Arī deputāti? Fiļa tikko manāmi pasmaidīja.

Tēmē augstāk. Droši vien staigā pa deputātu galvām. Miljonāri ja ne miljardieri! Un interesanti ir tas, ka visi to redz, bet visi klusē! Viens meitēns, tiesnese, mēģināja kaut ko darīt un dabūja lodi pierē! Bet viņai vēl divdesmit trīs gadu nebija. Slepkava, protams, netika atrasts!

Nemeklēja īstajā vietā.

Ko es saku? Mātei Krievzemei beigas…

Nesteidzies, tēvs, apraudāt!

Salāpies, dēls, velkot no žaketes kabatas atkorķētu konjaka pudeli, piedāvāja tēvs. Vakar skatījos, jūs abi konjaku tempjat, tāpēc paķēru līdzi. Es jau salāpījos.

No kakliņa?

Kāpēc? izvilkdams glāzi, iebilda tēvs. Man ir trauks.

Fiļa iedzēra un paņēma jaunu cigareti.

-Arī pie jums Maskavā visās malās šauj un spridzina. Un tāpat nevienu neatrod.

-Ari Maskavā nemeklē īstajā vietā.

Piesituši Krievzemi krustā un tagad plosa gabalos! Kaut vai Čečenija. Zēni iet un iet bojā. Bet komandieri? Zārkā tādus redzēju! Staļins šos bez tiesas un izmeklēšanas!

Tu pareizi runā, tēvs. Bet ar gaušanos neko nepanāksi.

-Vēl vienīgā cerība ir uz Dievu… Blēdis blēža galā. Viss nopirkts. Un visi nopirkti.

Mani draugi, piemēram, nav nopirkti, un viņus nenopirks.

-Vai daudz tādu? Viens, divi un cauri!

Mūsējo nav daudz, toties visi matrožu kreklos! -Fiļa pasmaidīja.

Veņa ar miesassargiem braukā… Tēvs pamāja uz savrupmāju. Kā ministrs! Vispār jau viņš ir tā nekas. Reiz iznāca runa par kombinēto barību, un nākamajā dienā, skatos, piebrauc kravas mašīna. Tagad sivēni dzīvo kā pa sviestu! Veņa pat naudu neņēma… Laikam jau atceras labo, ko esi viņam darījis, dēls.

Iešu modināt Demidiču, celdamies kājās, sacīja Fiļa.

Ap desmitiem no rīta pie Agejevu mājas piebrauca ārzemju auto. No mašīnas izkāpa Veņa Zobs. Bet Fiļa ar Demidiču, sagatavojušies prombraukšanai, stāvēja uz lieveņa.

Sveiks, glābēj! jau pusceļā iesaucās Veņa.

Tas bija sens notikums. Fiļa savu kādreizējo draugu patiešām bija izglābis no nāves. Veņa bija ieniris Donā, atsities ar galvu pret siekstu un pazudis. Duļķainajā ūdenī Fiļa bija atradis viņu pēc minūtēm piecām, ar lielām pūlēm izvilcis, kā nu pratis izpumpējis ūdeni un no mutes mutē mākslīgi elpinājis. Veņa bija atdzīvojies.

Veņa neuzkavējās ilgi. Iemetis glāzīti par godu atbraukšanai un atcerējies šo to no agrākiem laikiem, viņš . piemiedza Fiļam ar aci un aicināja sev līdzi.

Uz kurieni tu tik skaists esi saposies? aplūkojot pelēkā, lieliski šūtā uzvalkā ģērbušos bijušo draugu, Veņa pajautāja jau uz lieveņa.

Gribēju braukt pie tevis. Bet varbūt pie Pirksta vai Ilkņa? Aizlaidīsim kopā?

Es neko tev neesmu teicis, bet tu neesi dzirdējis. Neieteicu braukt nedz pie Pirksta, nedz Ilkņa. Saprati, Fiļa?

Veņas skatiens bija nopietns un drūms.

Dzīvo vesels, Veņa! padomājis noteica Fiļa un atgriezās istabā.

Kāpēc tu tā sadrūvējies? Demidičs viņu sagaidīja ar jautājumu.

Braucam, Demidič! neatbildējis sacīja Fiļa.

Neko teikt, Štirlics! Nu gan izdevās! staigādams pa istabu un mezdams skatienus uz Fiļu, sarkastiski runāja Grjaznovs. Mācieties no bandītiem, vīri! Vienā mirklī atšifrēja! t

Tu nenoklausījies visu līdz galam, Grjaznov, Go-lovanovs aizstāvēja biedru.

Kas tur ko klausīties? Vienreiz paskaties uz viņu, un tūlīt skaidrs no Lubjankas! Tur visi pelēkos uzvalkos staigā!

Vīri visi kā viens pastiepa roku pēc cigaretes.

Ko viņš tev noķērca, tas deputāts? pārvarējis dusmas, Grjaznovs ierunājās jau rāmāk.

-Viņš neieteica braukt pie Pirksta.

Un tas ir viss?

-Viss.

Tātad brīdināja vecas draudzības vārdā?

-Tā iznāk.

Lauziet galvu, vīri, lauziet galvu! Slava noskatīja "vilkus". Kas viņam kļuvis zināms, tam Pirkstam…

-Tas, ka esam šeit, Voroņežā.

Mēs neesam šeit vieni. Šodien ieradās speciālā ātrās reaģēšanas vienība.

Fiļa nav šajā vienībā, sarunā iejaucās Golovanovs.

Sapratu, mazliet padomājis, sacīja Grjaznovs.

Kāds no trim padevis ziņu. Rafiņā bija divi, šoferis un kapteinis… pateica Golovanovs un jautājoši paskatījās uz Slavu.

Nu nē, vīri. Mēs kopā strādājām. Neko tamlīdzīgu netiku manījis.

Kad?

Nu'jau kādi pieci seši gadi…

Tas ir laiks, bilda majors. Rafiņā mēs taču nerunājām ne vārda, kas esam, no kurienes un kāpēc.

Gvelzām anekdotes, kāds ieminējās.

Par meičām, piebilda cits.

)a kāds no viņiem padevis ziņu, viņš pie labākās gribas neko būtisku nevarēja pateikt. Tomēr, ja Fiļu brīdinājis kādreizējais līdzzinātājs, tie nav joki. Tu pats, Grjaznov, teici, ka šis Zobs ir Pirksta labā roka.

Slava kļuva domīgs. Stāvoklis bija nesaprotams. Domāt sliktu par pulkvedi Zarecki negribējās, taču apstākļi spieda to darīt.

īsta velna putra, brālīši, viņš nedroši nosacīja. -Ticēt negribas, arī neticēt nevar…

-Viņš man tūlīt nepatika. Bet acs man uz cilvēkiem kā ērglim!

-Ari tu viņam nepatiki.

Tāds tādu pazīst! jautri atsaucās Golovanovs. •Vēl tikai trūka, lai tu viņam iepatiktos! Es kā paskatījos uz to maitu…

Mieru, mieru! Grjaznovs pārtrauca majoru. Noskaidrosim. Sēdiet un neraustieties. Gaidiet!

Nākamajā dienā pēc bērēm Larisa Ivanovna piezvanīja Tureckim un lūdza astoņos vakarā atbraukt uz dzīvokli. Aleksandrs bija grūtā situācijā. No vienas puses, nebūtu cilvēciski pratināt sievieti, kas tikko apglabājusi māti, no otras puses, bija pienācis laiks salikt punktus uz "i". Viņš, protams, taktiski ierosināja pārcelt tikšanos uz vēlāku laiku izmeklēšanas nodaļā, bet premjerministra vietniece vēsi atteica, ka māte mirusi pirms piecām dienām un viņa jau diezgan izraudājusies. Pienācis laiks visu noskaidrot.

Piecas minūtes pirms noteiktā laika Tureckis piebrauca pie mājas Krilatskā, kurā dzīvoja valdības locekļi, uzrādīja apsardzei apliecību, sargs pārbaudīja uzlūgto sarakstus, un tieši astoņos izmeklētājs piegāja pie Larisas Streļņikovas dzīvokļa durvīm.

Pretstatā gaidītajam dzīvoklis nebija grezns. Parasts četristabu dzīvoklis, tiesa, ar uzlabotu plānojumu, ar kādu šodien nevienu nevarēja pārsteigt. Tajā bija standarta mēbeles, bet labas kvalitātes, izskatījās tik jaunas, kā tikko vestas no mēbeļu veikala. Dzīvoklī nebija nekas no mājīguma. Radās dīvains iespaids, ka cilvēks te iekārtojies kā viesnīcā, padzīvos kādu laiku un aizbrauks.

Sveicināts, Aleksandr Borisovič! Premjerministra vietniece padeva roku.

Labvakar, Larisa Ivanovna!

Lūdzu uz viesistabu.

Galds bija klāts diviem. Stre|ņikova bija nevis tumšā sēru tērpā, bet krāšņā, pat draiskā kleitā, kas cieši apskāva slaido augumu. ")ā," nodomāja Tureckis, "otram uz pleca viņa neraudās. Tas tik ir raksturiņš! īsta atdzimusi Mata Hari.”

Vīnu, kafiju, tēju? Vai arī dodat priekšroku kam stiprākam?

Kafiju!

Jau sen gribēju ar jums iepazīties! Larisa Ivanov-na viņam uzsmaidīja. Dzirdējusi par jums esmu daudz, taču redzu pirmo reizi.

Būtu jel bijis cits iepazīšanās iemesls… Tureckis nopūtās.

Jūs esat donžuāns, Aleksandr Borisovič!

Mana palīdze saka to pašu, tikai skarbāk. Viņa sauc mani par’brunču mednieku.

Starp citu, kā viņai klājas? Es domāju Lilijai Va-siļjevnai.

Manuprāt, ļoti labi.

Tādā gadījumā varbūt sāksim sarunu ar izmeklētājas Fedotovas rakstu? Premjerministra vietniece ķērās vērsim pie ragiem.

Varam sākt, ar ko vien vēlaties. Ar rakstu, ar paziņām, ar sieviešu kustību, kuru jūs, Larisa ivanovna, vadījāt, ar izklaides industriju, taču galu galā nonāksim pie jautājuma, kura dēļ piekritu ar jums tikties.

-Varējāt arī nepiekrist?

-Varēju, un jums tas ir labi zināms.

|ā, man zināms par ģenerālprokurora parakstīto dokumentu, ļums atļauts mani nopratināt.

Par jūsu informētību nešaubos.

Prokurori nāk un iet.

Tāpat kā premjerministra vietnieki… Tureckis pa-'smaidīja.

Vai tiešām jūs esat tik stiprs, Aleksandr Borisovič? -mirkli klusējusi, jautāja Larisa Ivanovna.

Nenovirzīsimies no temata, vērdams vajā diplomātu, atbildēja Aleksandrs. Izlasiet to!

Kas tur ir? Streļņikova jūtami samulsa.

Andreja Vasiļjeva pirmsnāves vēstules kopija.

Larisa Ivanovna lasīja lēni, uzmanīgi, taču viņas sejā neparādījās nedz saviļņojums, nedz apjukums. Nolikusi vēstuli, viņa bez steigas pielēja glāzi pilnu ar vīnu un to iztukšoja.

Kā redzējāt, es vēstuli izlasīju ļoti uzmanīgi. Sa-svītrotās rindas jūs, protams, esat atšifrējuši?

Lūdzu, te būs.

-"Tagad neieredzu. Sātans brunčos, nežēlīga, necilvēcīga būtne, nezinu, kas, tikai ne cilvēks. )a miršu, esmu pārliecināts…"

Larisa Ivanovna nez kāpēc tekstu izlasīja skaļi, paskatījās uz izmeklētāju un pašūpoja galvu.

-Viņš nav bijis pie pilna prāta.

Nē. Viņš bija pārlieku satraukts, iebilda Tureckis.

"Ja miršu, esmu pārliecināts…" Viņš atkārtojas.

-Viņš atgriežas pie iesāktās domas.

"… esmu pārliecināts, ka galvenā slepkava būs Krievijas premjerministra vietniece. Žēl Krievijas, neiedomājami rūgti, ka augstu valsts amatu ieņem noziedzniece…" Larisa Ivanovna beidza lasīt un nolika papīra lapu uz vēstules. Viņš nav bijis pie pilna prāta.

Andrejs Vasiļjevs nekad nav bijis psihiatriskās slimnīcas uzskaitē, sacīja Tureckis.

Par šo vēstuli es jums dārgi samaksātu, taču esmu dzirdējusi, ka jūs neņemat kukuļus, pēc nelielas pauzes sacīja Larisa.

Taisnība, tāds grēks man piemīt. Tureckis pasmaidīja.

-Tiesa, vēstulei nav pierādījuma spēka…

Kāpēc ne? Ja šo dokumentu apstiprinās citi pierādījumi, vēl dzīvo liecinieku liecības, dokumenti un tā tālāk, vēstule savu lomu nospēlēs.

No kurienes man zvanīja ģenerālis Pestovs?

No izmeklētāja kabineta.

Un jūs atradāties blakus?

Protams, es viņu pratināju.

Ģenerālis sāka dziedāt kā gailis9 Larisa Ivanovna pasmīnēja.

-Tūlīt redzams, ka esat beigusi Juridisko fakultāti. Iedziedājās. Un ne jau viņš vien, Larisa Ivanovna.

Kas vēl?

Atļaujiet līdz zināmam laikam neminēt tos, kas devuši liecības, kuras jūs atmasko.

Redzu, ka jūs zināt daudz.

Šķiet, kāds šo jautājumu man jau uzdeva… Vai tik tas nebija pulkvedis Sargačovs?

Un ko jūs atbildējāt?

Es atbildēju, ka zinu gandrīz visu.

Es jautāju par sevi personiski. Kas jums zināms par mani?

Par jums man zināms daudz vairāk nekā par pulkvedi.

Iesaku pārtraukt manu kriminālvajāšanu vai nodot lietu citam izmeklētājam, ļums, lietas iznākumā ieinteresētai personai…

Nenotiks nedz viens, nedz otrs, Tureckis viņu pārtrauca.

Bet ja jūs saņemsiet pavēli?

No kā?

Pieņemsim, no jūsu ģenerālprokurora?

Viņš to nedos. Premjerministrs taču jums atteica Pestova atbrīvošanu, kad viņam lūdza uzrakstīt vēstuli uz ģenerālprokurora vārda.

Kāpēc man? liedama glāzē no jauna vīnu, sieviete pajautāja.

Nu labi. Tureckis nedomāja strīdēties. Lai tā nebūtu jūs, lai būtu kāds cits. Tomēr fakts nav apstrīdams. Patiesību sakot, Larisa Ivanovna, pagaidām mani maz interesē krimināllietas, kas saistītas ar ģenerāli Pestovu, pulkvedi Pavlovu, lefimu Fiškinu, Popovu-Go-rodecki un likumīgo zagli Vaņu Burjatu. Es izmeklēju Roberta Vesta, pareizāk sakot, Andreja Vasiļjeva slepkavību. Un es novedīšu lietu līdz galam, tas ir, līdz tiesai.

Vai jums nav bail, Turecka kungs? ieturējusi pauzi, pajautāja premjerministra vietniece.

Atkal draudi! Aleksandrs pasmaidīja. Kas vilku baidās, lai mežā neiet.'

]ūs pieminējāt bīstamu vārdu…

Burjatu? Tā ir iesauka. Kā sunim.

Tagad man ir skaidrs, ka jūs zināt daudz. Pārāk daudz…

"Viņš zināja pārāk daudz!" Tā mēdz teikt sliktās filmās, kad nogalināts tas, kas daudz zinājis. Larisa Ivanovna, mani neviens nekad neaiztiks. Teikšu vairāk neaiztiks arī manu ģimeni. Man ir daudz draugu, kas atradīs slepkavības organizētājus un iznīcinās. )a mani kāds aiztiks Pretējā gadījumā personiski iznīcināšu šīs padibenes. Un viņi to zina. Viņiem tas jāzina!

Kādi "viņi"?

Slepkavas, mafija, arī Vaņa Burjats.

Jūs runājāt par pierādījumiem. Varbūt varat tos uzskaitīt?

Šī ir neoficiāla saruna. Es ierados, atsaucoties uz jūsu uzaicinājumu. Par pierādījumiem runāsim prokuratūrā.

Man teikts, ka esat asu izjūtu cienītājs. Šoreiz jūs bijāt spiests gaidīt, kad jums dos atļauju mani nopratināt. Tā ka jums atliek gaidīt, gaidīt un gaidīt.

Jums taisnība. Mana pacietība mani pašu pārsteidz. -Tureckis plati pasmaidīja.

Un ko jūs gribat sagaidīt?

Izmeklēšanas beigas, tiesu un sodu.

Iespējams, ka izmeklēšanu jums izdosies pabeigt, taču sods nesekos.

Es'neesmu asinskārs, Larisa Ivanovna. Sākumam pietiks arī ar to, ka vairs neieņemsiet savu amatu. Ņemot vērā jūsu augsto stāvokli, ne uz ko lielāku neceru… Kas notiks pēc tam, paskatīsimies.

Pareizi darāt!

Kaut arī iespējams ir viss.

Ko jūs ar to gribat teikt?

Vājos neviens necieš. Viņus parasti nobeidz pavisam. Jums var uzkraut ari tādas lietas, kurās neesat vainīga.

-Kas?

Līdzzinātāji. Katrs glābj savu ādu. Un nu tāda iespēja! Kāpēc neizmantot gadījumu, ja lietu, īpaši jūsu situācijā, var norakt?

-Arī jūs esat pārgājis uz kriminālistu žargonu…

Kā nekā krimināllieta.

Vai ir maz cilvēku, kas var uzrakstīt tādu savārstījumu! Larisa sapurināja papīra lapas. "Galvenā slep-*kava… Neieredzu… Noziedzniece…” Skaidri redzams, ka šizofrēniķis! Viņš bija šizofrēniķis.

Šis šizofrēniķis padarīja jūs bagātu, kaut arī pirms tam nebijāt nabadzīga. Tā izteikties par cilvēku, ko sev tuvinājāt! Līdztekus oficiālajam televīzijas speciālā korespondenta amatam, ko viņam izgādājāt, jūs taču padarījāt, ja tā var teikt, viņu par savu personisko korespondentu. Galu galā tā teikt par cilvēku, kas jūs patiesi mīlēja, ir vismaz nepiedienīgi.

ļūs uzskatāt mani par bagātu? Larisa Ivanovna pasmīnēja.

Pasaulē viss ir relatīvs, izvairīgi atbildēja Turec-

kis.

No izklaides industrijas saņemtā nauda aizies Disnejlendu celtniecībai bērniem!

No projekta apstiprināšanas brīža jau pagājis ilgs laiks. Nevienā pilsētā no Disnejlendām vēl nav ne smakas!

Bet Pēterburgā? Būvlaukums sagatavots, būvmateriāli savesti…

Pēc Sobčaka neveiksmes vēlēšanās celtniecība apturēta. Un vispār, Larisa Ivanovna, vai tad jūs nezināt, ka Disnejlendu celtniecības projekts slēgts? Visticamākais uz mūžīgiem laikiem. Tureckis izvilka no diplomāta papīra lapu. Te, starp citu, ir kopija valdības lēmumam par celtniecības apstādināšanu.

Jūs esat labi sagatavojies sarunai… Taču šiem nolūkiem paredzētā nauda nav pie manis, tā ir Krievijas bankās.

Ne visa. Nebūt ne visa. Turklāt liela nauda. Tā laista apgrozībā un dod krietnu peļņu, kas netiek uzskaitīta.

Mana?

Jūsu, bet ne tikai. Arī to nauda, kas tūlīt sāks jūs pulgot.

Tie ir tikai vārdi, vārdi, vārdi!

Jā. Bet ticiet, pēc dienas vai divām tie pārvērtīsies darbos.

Ko neteiksi! Slepkava…

Mans pienākums ir izvirzīt apsūdzību ne jau par slepkavību, bet līdzdalību. Un jūsu loma šajā noziegumā ir liela. Jūs devāt pavēli, pakalpiņi to izpildīja.

Kādēļ man būtu bijis tas vajadzīgs? Padomājiet! Jūs pats apgalvojāt, ka viņš padarījis mani bagātu! Lai dzīvo, un es būtu kļuvusi vēl bagātāka! Streļņikova saspringta iesmējās.

-Viņš kļuva jums lieks. Nevienam vairs nebija vajadzīgs. Un viņu nogalināja. Un tiešs slepkavības iemesls bija viņa pēdējais sava dzīvokļa apmeklējums.

Larisa Ivanovna aizsmēķēja un prasīgi paskatījās uz izmeklētāju.

-Vēlaties, lai turpinu?

-Jā.

Nezinu, kāda scēna notika starp jums, Valeriju Sar-gačovu un Andreju Vasiļjevu, taču pieņemu, ka tā bija visai negaidīta un savā būtībā traģiska. Roberts Vests, redzams, sarunāja ko tādu, ka neatlika nekas cits kā viņu novākt. Kā jau teicu, viņš bija kļuvis jums nevajadzīgs.

Turpiniet! Larisa Ivanovna sacīja, pārvērtusies sejā.

Redziet, jūsu rīcībā nonākusī datordiskete ar kāršu izlikumiem nav īstā, tajā nav Vesta variantu.

Kur tad ir īstā?

Pie manis.

Kādā veidā tā nokļuva pie jums? kārtējo reizi lejot glāzē vīnu, jautāja premjerministra vietniece.

-Andrejs Vasiļjevs atstājis novēlējumu vecāku labā. Ņemiet vērā, tas uzrakstīts diezgan ilgi pirms viņa nāves. Vēstule rakstīta tūlīt pēc aizbraukšanas no dzīvokļa, bet novēlējums uzrakstīts stipri laikus. )a ņem vērā jūsu aizdomas par šizofrēniju, tas ir būtisks fakts. Viņa dators ar atmiņā ieliktajiem variantiem kopā ar dokumentiem glabājas drošā bankā.

Larisa Ivanovna lēnām izdzēra glāzi, atspiedās pret krēsla atzveltni un ilgi skatījās Tureckim acīs. Skatiens bija valdzinošs, dziļš, noslēpumains, un Aleksandram, kas spēja to izturēt tikai ar grūtībām, neviļus ienāca prātā doma: "Augšāmcēlusies Mata Hari!"

Ejiet! klusu pavēlēja premjerministra vietniece.

Tureckis paņēma no galda Vesta dokumentus, no-

klikstināja diplomāta slēdžus, palocījās un aizgāja.

Kazino nodošanas operācija Pavlova nodaļas rokās jau bija nobeiguma stadijā. Bija pieņemts lēmums sākt ar trim pilsētām Maskavu, Pēterburgu un Voroņežu -, neaizmirstot, ka, pēc kriminālmeklēšanas un FDD rīcībā esošajām ziņām, Voroņežā ir liels daudzums narkotisko vielu. Uz visiem kazino bez izņēmuma tika nosūtīti K nodaļas un Turecka operatīvās grupas darbinieki. Viņiem vajadzēja apcietināt un nopratināt noziedzniekus, šaut drīkstēja tikai ārkārtējā gadījumā, cenšoties nenogalināt. Par operācijas ieganstu bija jākļūst krasai Pavlova nodaļai paredzētās summas palielināšanai, kam Burjata ļaudis nekādā ziņā nepiekritīs.

Operācijas pēdējā dienā kabinetā pie Turecka iegāja Aleksejs Krotovs.

Man ir lūgums, Aleksandr Borisovič.

Klausos.

lānoorganizē pulkveža Pavlova tikšanās ar Burjatu.

Manuprāt, jūs taču zināt, kas notiek, Aleksej Pet-rovič… Tureckis gribēja atteikt, taču, paskatījies uz apmeklētāju, pārdomāja. Kam šī tikšanās vajadzīga?

Man. Arī jums tā var noderēt.

-Kad?

Piecpadsmit minūtes pāri pusnaktij. Kazino "Os-toženka”.

Piecpadsmit minūtes pirms operācijas?

Manuprāt, Pavlovam pietiks arī ar trim minūtēm.

Aleksej Petrovič, kāds, jūsuprāt, ir tikšanās iemesls?

Iedomājieties sevi Pavlova vietā.

Ej kur iedams, visur siena priekšā… Tureckis pasmaidīja. Stāvoklis nav apskaužams. Gribat teikt, ka pulkvedis gatavs likt visu uz spēles?

Manuprāt, viņš atdos pusi sava īpašuma, lai tikai nokļūtu pāri robežai.

Un viņš cer uz Burjata palīdzību?…

Burjats neko nedara par velti.

Jūs pieminējāt pusi īpašuma. Vai ar to nepietiek?

Man liekas, Pavlovs piedāvās ko būtiskāku.

Vai tikšanās neizjauks paredzēto operāciju? Tu-reckī modās šaubas.

Burjata rīcībā būs tik mazs laika sprīdis, ka viņš neko nepagūs uzsākt. Labi ja pats pagūs aizlaisties. Bet varbūt jūs vēlaties viņu aizturēt?

Labprāt gribētu, taču pret viņu nav pierādījumu, la pie viņa būtu narkotikas, varētu aizturēt tāpat kā visus citus.

Esmu pārliecināts, ka Pavlovs nekādā ziņā neizpaudīs Burjatam operācijas laiku.

-īsti nesaprotu, Aleksej Petrovič…

-Viņam tas nav izdevīgi. ]ā, operācija paredzēta, bet, kad tā notiks šodien, rīt, pēc nedējas vai dažām minūtēm -, viņš nezina. Tas atkarīgs no vadības. Tieši tā viņš pateiks. Pretējā gadījumā Burjats taisnīgi sadusmosies, ka viņam nav paziņots agrāk.

|a ne pusvienos, tad desmit minūtes vēlāk Burjatam viss būs zināms.

Tam vairs nebūs nozīmes.

Viņš taču nošaus Pavlovu uz vietas!

Kāda jums par to daļa?

Še tev nu bija! Tureckis brīnījās. Viņš taču ir mūsu galvenais liecinieks! Tikt galā ar šo lietu bez viņa būs grūti.

|a nu vienīgi tāpēc… Pavlovs tātad paliks dzīvs.

Kā tad jūs domājāt?

Es jau sāku prātot, vai sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs negrib žēlot vecajos. Manis pēc lai skaidro attiecības un zvetē viens otram virsū.

-Tā tik vēl trūka! Tureckis norūca.

Jūs, Aleksandr Borisovič, neesat pienācīgi novērtējis Burjatu. Viņš pat nenoraustīsies. Viņš aizies.

Kopā ar Pavlovu?

Kā pavēlēsiet! Bet Pavlova liktenis būs izšķirts. Kas arī bija jāpierāda.

Jūs gan esat sakarīgs vīrs, Aleksej Petrovič! Aleksandrs viegli pasmaidīja. Un kāds labums no šīs tikšanās būs man?

Iegūsiet pierādījumu par Pavlova dubulto spēli. Es pacentīšos. Līdz ar to kausā iekritīs vēl viena lāse. Tiesa, kauss jau iet pāri malām. Un pēdējā lāse liecinās vienīgi to, ka cilvēkam no krietnuma nav vairs palicis nekas.

Rīkojieties! -Tureckis padeva roku.

-Vai Grjaznovs irVoroņežā?

Nupat piezvanīja. Viņam radušās dažas grūtības.

Kāds tur brīnums, ja apgabala kriminālmeklēšanas priekšnieks vienā iejūgā ar…

Kāpēc tad visu laiku klusējāt?

Dabūju tam drošu apstiprinājumu, Krots ieskatījās pulkstenī, tieši pirms divām stundām un sešpadsmit minūtēm.

Tātad zināmas aizdomas jums jau agrāk bija?

Bija. Kaut vai, piemēram, Sergejs Zareckis meklē centrā dzīvokli, ko pērk uz meitas Svetlanas Pļehano-va institūta studentes vārda. Dzīvoklis droši vien būs kāzu dāvana.

No kurienes tas jums zināms?

Līgavainis, kas strādā Ārlietu ministrijā, lūdza mani sameklēt dzīvokli.

Un sameklējāt?

Es ieteicu nopirkt Roberta Vesta dzīvokli.

-Tas taču maksā baltu naudu!

-Tāpēc jau man radās aizdomas. Godīgam darbiniekam tik lielas naudas nav.

Un tagad?

-Tagad lidmašīna, kurā lido Voroņežas kriminālmeklēšanas operatīvais darbinieks lurijs Miļkovs, droši vien drīz nolaidīsies viņa dzimtajā pilsētā. Miļkovam kabatā ir zīmīte, kas jānodod Grjaznovam. No manis. Tomēr jums būtu vērts piezvanīt uz Voroņežu, lai Grjaznovs pasteidzas un sāk "rakt”.

Paldies, Aleksej Petrovič! Tureckis pateicās un jautri piemiedza ar aci. Cik nopelnīji par starpniecību?

Labprāt atbildēšu, īpaši tāpēc, ka esam pārgājuši uz “tu”, acumirklī reaģēja Krots. Zināmu procentu.

Bet par tikšanos?

Tas ir noslēpums, kas miglā tīts.

Uz tikšanos pusnaktī "Ostoženkā”! Tureckis atvadījās.

Tiklīdz Krotovs bija izgājis, viņš pacēla klausuli un, skatīdamies telefonu grāmatā, uzgrieza Voroņežas kodu.

Grjaznovs jau bija pie durvīm, kad gari iezvanījās telefons. Klausuli pacēla Golovanovs.

Tureckis… Viņš pagriezās uz Slavas pusi.

-Ātri gan viņš… Jā, Saņa, klausos! Tā… Skaidrs. Pierakstu. Jurijs Miļkovs… Steidzos!

Mans bijušais iecirkņa inspektors, ierunājās Fiļa.

Brauksi man līdzi, acumirklī nolēma Grjaznovs.

Vai pazīsi?

-Vajadzētu pazīt. Viņam tagad būs pāri piecdesmit.

-Braucam!

Grjaznovs bija paņēmis nomā trīs automašīnas, divus daudz pieredzējušus septītos žiguļus un vienu devīto, kas spēja izspiest simtu, bet ar to pietika.

Sēdies pie stūres, norīkoja Slava, un pa vistaisnāko ceļu uz lidostu!

Lai notiek! Fiļa pamāja ar galvu.

Viņi paguva laikus, jo piebraukšanas brīdī tika ziņots, ka nolaidusies lidmašīna no Maskavas. Izrādījās, ka Miļkovs ir neliela auguma vīrs ar viltīgām, bet ļoti labestīgām acīm, kurās atspoguļojās garos gados uzkrāta dzīves gudrība.

Sveiks! Miļkovs pasmaidīja, kad Grjaznovs bija stādījies priekšā. Sveiks arī tu, pārupes ataman! viņš uzrunāja Fiļu. Vai neesi stāstījis?

-Viņš neko lieku nebildīs… Grjaznovs iesmējās.

Tātad cilvēkos ticis, ja draudzējas ar pašu Grjaz-novu. Un kāpēc tu nosarki, Vjačeslav Ivanovič? Pelnīti saku, ja jau Krots slavē.

Ejot uz mašīnu, viņš jokojās, dzina velnu, taču, apsēdies uz aizmugurējā sēdek|a, kļuva nopietns.

Saņem, Grjaznov, vēstulīti no Krota. Tajā rakstīts, kas esmu un vai var ticēt manis teiktajam. Bet sakāmais ir tāds. Kriminālmeklēšanas priekšnieks Zareckis ir sūdos līdz ausīm. Ceļa no tiem ārā nav. Izvilkt nav iespējams. Gribi tici, negribi netici.

Arī maniem zēniem viņš neiepatikās, lasīdams zīmīti, sacīja Slava. Ticu, lurij Dmitrijevič.

Ir lietas, kas velk uz nāvessodu, bet tās vai nu guļ atvilktnē, vai tā saputrotas, ka gali nav atrodami. Vari pārbaudīt, ja tev ir tiesības.

Pārbaudei nav laika.

Teikšu vēl ko vairāk, Grjaznov. Nedod Dievs, ja sāksies jezga, puišiem draud lode. Pat aci nepamirkšķinās, ļo, kā jau teicu, atpakaļceļa viņam nav.

Dabūju dzirdēt, ka nogalināta meitene, tiesnese, -sarunā iejaucās Fiļa.

Kā tad, Nastjeņka Maitas, nošāva. Arī viņš, Zareckis, pielika roku. Šie taču tika saņemti ciet. Kur viņi tagad ir? Staigā uz brīvām kājām, nelieši!

-Vai vietiņa tev atradīsies, lurij Dmitrijevič? Klusa, neuzkrītoša… mazliet padomājis, jautāja Grjaznovs.

-Vietiņa atradīsies, arī brīdi klusējis, atbildēja Miļkovs.

Tajā pašā dienā kriminālmeklēšanas priekšnieks pulkvedis Zareckis nozuda bez pēdām. Kad pulkvedis

• naktī neieradās mājās, pirmā sāka uztraukties sieva, jo vīrs, dodoties projām no kabineta, bija piezvanījis un pateicis, ka pēc stundas vai divām būs mājās. Pilsētas dežurants sievas zvanam īpašu uzmanību nepievērsa, taču, kad pulkvedis nākamajā rītā neieradās svarīgā sanāksmē, ko vadīja ģenerālis, pats apgabala iekšlietu pārvaldes priekšnieks, nodaļas darbinieki kļuva itin domīgi. Pēc divām stundām visas milicijas nodaļas un posteņi saņēma apgabala iekšlietu pārvaldes pavēli, ka nekavējoties jāatrod pazudušais pulkvedis Zareckis.

Sakarā ar kriminālmeklēšanas priekšnieka nozušanu tajā rītā liela jezga izcēlās arī noziedzīgajos grupējumos, jo viņi par nozušanu uzzināja, tiklīdz rīkojums nonāca milicijas nodaļās. Voroņežas krusttēvs Ļoņa Pirksts spēra vai zemes gaisā. "Dabūt rokā dzīvu vai mirušu," skanēja zagļa pavēle. .

Sergejs Zareckis tikmēr atradās nelielā mūra klētiņā netālu no savas darbavietas, varbūt desmit minūšu gājiena attālumā, bet, ejot cauri sētām, pat mazāk. Apgabalu pilsētās, arī centrā, bija saglabājušās pirmsrevolūcijas laika vienstāva ēkas būvētas stipri, uz gadsimtiem, ar augļu kokiem un krūmiem aizaugušiem pagalmiem. Mājās dzīvoja pamatiedzīvotāji, kas saņēma tās mantojumā. Vienā šādā mājā dzīvoja ļurijs Miļkovs ar sievu. Miļkovam bija neliels pagalms, kurā viņš prata izaudzēt milzīgus tomātus. Pagalma dziļumā stāvēja no akmeņiem mūrēta zema klētiņa, aiz biezajiem ceriņiem, ķiršiem un plūmēm no ielas gandrīz neredzama. Pie klēts durvīm karājās sena sarūsējusi, nez kad lietota atslēga. To slēgt nebija vajadzības, jo Miļkovs telpā varēja ieiet

no savas mājas pa iekšējām durvīm, par kurām retais zināja. Klētiņā bija ērti, ja laukā valdīja karstums, tur vienmēr bija vēss, smaržoja pēc žāvētiem augļiem, jo rudeņos Jurijs Dmitrijevičs telpu piekrāva pilnu ar āboliem, bumbieriem un ziemai sagatavotiem konserviem. Tagad klētiņā uz veca dīvāna sēdēja Sergejs Zareckis. Viņš bija saņemts ciet akurāti, svešai acij neredzot, pat frizūra nebija izjaukta, bet, atguvies no Demidiča dūriena ar dzelžaino pirkstu, ieraudzīja smaidošos Grjaznovu un Golovanovu. Sapratis, ka kliegt, izrādīt sašutumu vai draudēt ir veltīgi, Zareckis saberzēja ribas labajā sānā un mierīgi pajautāja:

-Vai nekā iedzerama nav?

Noorganizēsim, atsaucās Golovanovs un uzcēla uzgaida ietilpīgu somu.

Manējā…

Kādu tad tu gribēji? Atpūtīsies uz sava rēķina!

Taisi vaļā un ielej! pulkvedis pasmīnēja.

Uz galda parādījās divas degvīna pudeles, konservu kārbas ar delikatesēm, ikri, cieti žāvēta desa, kūpinātas zivis.

It kā jau būtu domājis par atpūtu… Golovanovs pasmaidīja. Nekā netrūkst.

Zareckis ielēja pusglāzi degvīna, izdzēra, apslaucīja lūpas un kā jautājot paskatījās uz Grjaznovu.

Ko vēlies, Grjaznov?

Neko.

Ne jau bez iemesla tiku te atvilkts.

Majors to izskaidroja. Varbūt neesi sapratis?

Beidz liet! Ne jau pirmo gadu mēs esam pazīstami.

Grjaznovs neatbildēja un, nenolaižot acis no pulkveža pētošajām acīm, aizsmēķēja.

Varbūt viņam radusies vēlēšanās runāt, bilda Golovanovs, liekot uz šķīvjiem desu un zivis. Vai bundžas

* attaisīt?

Ja vajadzēs, attaisīšu pats.

Jā? majors jautāja un pavīpsnāja. Tu esi dūšīgs tēvainis, bez rokusprādzēm nevar atstāt…

Kādām rokusprādzēm?-parādīdamies uz sliekšņa, ierunājās klētiņas saimnieks Jurijs Miļkovs. Viņš pats nekur neies… Jums taču te ir pilns galds, bet es savējai liku taisīt vakariņas pieciem!

Dmitrič… pārmetoši noteica Zareckis.

Dmitričs, kas cits, atsaucās kapteinis. Tevis teikto uzklausīju, taču izdarīju pa savam. Grjaznovs aizliedza man rādīties tev acīs, Sergej Ivanič, viņš uzrunāja Zarecki. Baiļojas par mani, manu sievu, bērniem, mazbērniem… Bet es tomēr atnācu.

Nesaprotu, Jurij Dmitrijevič, pulkvedis vēsi atbildēja. Kāpēc tev vajadzētu par kaut ko baidīties?

Saproti gan… Miļkovs apsēdās un, ielējis sev glāzi, atbildēja. Saproti pārāk labi. Tieši es tevi atklāju, pulkvedi.

Uzminēt nav grūti. Tikai vajadzēs par to atbildēt.

Dzirdot šos vārdus, Golovanovs nikni nozibsnīja

acis, taču Miļkovs nomierinādams uzlika viņam uz pleca roku.

Zarecki, cik ilgi tu šeit strādā? Piecus gadus? Bet man, mīļais cilvēk, drīz būs četrdesmit un visi vienā vietā. Visus "zobus" un "ilkņus”, nemaz nerunājot par tiem mudakiem, ātri uzpumpētajiem būdām, pazīstu kā raibus suņus. Gandrīz ik otrais tavs darbinieks ir mans audzēknis. Viņiem visiem ir mātes, tēvi, māsas, vecmāmiņas un vectētiņi. Tavējo kontru ir daudz, bet mani ļaudis nav saskaitāmi!

Manuprāt, es vienmēr esmu tevi cienījis, kaptein. -Taisnība. No darba neatlaidi. Un neatlaidi tāpēc,

ka vīri stāvēja par mani kā klints! Biji spiests piekāpties. Sergej Ivanič, nemūžam tev nepiedošu Vaņu Krjukovu, Vaļu Kononovu, Mišu Prahovu un tiesnesi Nastjeņku, jauno meiteni.

Tas nu ir par daudz! Zareckis trieca galdā dūri.

Padomā ar galvu, ko runā, Jurij Dmitrijevič! Grjaznov! Ceru, ka vismaz tu saproti, ka tā ir patvaļība! Par tādām lietām tiesā!

Laiks parādīs, atbildēja Slava.

Labi, tagad ir vakars, lai paiet nakts, bet rīt… Rīt, Grjaznov, visa pilsēta tiks sacelta kājās! Un atradīs!

Līķi… Golovanovs pasmīnēja.

Zareckis paskatījās uz majoru un pasniedzās ar roku pēc degvīna pudeles. Grjaznovs nolika pudeli malā.

Pietiks dzert, Sergej. Atpūties!

Tevi neatradīs, pulkvedi, paskaidroja Miļkovs.

la puiši no kriminālmeklēšanas atnāks pie manis, tad tikai pēc padoma, bet noziedznieki, tavi nelietīgie "būdas", mani ciena. Stipri ciena. Tāpēc tiešām liecies guļus un atpūties. Tualete ir aiz sienas kaktā. Ēdiena, cik uziet, bet šņabīti, atvaino, pavēlēts aizvākt.

Palicis viens, Zareckis izstaigāja telpu, pagrūda aizslēgtās iekšējās durvis, atmeta sānis puķaino aizkaru, apskatīja apkaltās durvis, apsēdās un noslēpa seju rokās. Nē, padoties viņš negrasījās, vismaz ne tūlīt. Ar to var pagaidīt. Narkotisko vielu konfiskācijas plāns viņam bija zināms robežās, kādas pieļāva amats. Kriminālmeklēšanas nodaļas darbiniekiem bija narkotiku piegādātāju un saņēmēju, tiesa, tikai nelielas daļas, apraksti un pat fotogrāfijas, arī adreses, no kurām narkotikas izplatīja nelielos daudzumos, la šajās vietās iegāzīsies FDD vīri, viņi neko neatradīs, bet, ja atradīs, tad pavisam nelielos daudzumos pie jau zināmajiem cilvēkiem. Saņēmis Zarecka brīdinājumu, krusttēvs Ļoņa Pirksts veica vajadzīgos pasākumus, lielāko tiesu narkotiku pārvezdams citur drošībā, taču vieta, kurā līdz šim bija glabājušies celofāna maisiņi ar "heroīnu", tika rūpīgi apsargāta. Ja attrauktos ātrās reaģēšanas vienība vai kāds cits, sargi varēja aicināt iekšā: lūdzu, dārgie viesi, vai nevēlaties pie šņabja uzkost apelsīnus, ar kuriem pilna noliktava. Za-reckis nezināja, uz kurieni narkotikas pārvestas, taču to nojauta. Ja spiediens būs pārāk liels, viņš dalīsies savās pārdomās, un tas būs pluss viņa turpmākajā dzīvē. Tā viņš rīkosies tikai bezizejas gadījumā, ja nebūs, kur sprukt. Atceroties Golovanovu, pulkvedim gan mazliet sašļuka dūša, tomēr izmisumā viņš nekrita un ķērās pie ēšanas.

ļaunajam Turecka grupas izmeklētājam Nikolajam Čižovam vēl nebija gadījies apmeklēt kazino, un tagad viņš ar neslēptu interesi [sastaigājās starp spēļu galdiem, atmiņā fiksēdams apmeklētājus. Spēlēja uz lielām summām! Kādam vīram, kas pastāvīgi lika uz sarkano un par visu summu, veicās. Viņam apkārt sāka pulcēties ziņkārīgie. Spēlmanis vēlreiz lika uz sarkano un laimēja. Blakus viņam uz galdiņa gulēja dolāru paciņas.

Cik īsti viņš laimējis? Čižovs pajautāja blakus-stāvētājam.

Vismaz pusotra miljona. Būtu laiks beigt, taču viņš nespēj apstāties.

Un tika piesaukta nelaime. Vīrietis lika uz sarkano, bet uzkrita melnais.

Ko es teicu? Blakusstāvētajs pasmējas.

-Žēl.

Viņš turpinās spēlēt.

Ietiepīgs?

Spēlmanis… Kaimiņš pameta uz Čižovu greizu skatienu.

Bija piecas minūtes pāri divpadsmitiem, un Nikolajs devās uz mazo kazino restorānu, tur, pēc viņa apsvērumiem, jau vajadzēja atrasties Pavlovam, kura fotogrāfijas bija rādījis Tureckis. Pavlova restorānā nebija, toties viņš ieraudzīja ar Petju Krauķi pie viena galdiņa sēdošo Krotu. Arī viņu fotogrāfijas bija redzētas. Čižovs piegāja pie bufetes un pasūtīja kafiju ar konjaku.

Parādījās pulkvedis Pavlovs un apsēdās pie galdiņa loga tuvumā. Tūlīt piesteidzās divi viesmīļi un sāka klāt galdu.

Šķiet, neko neesmu pasūtījis, ierunājās Pavlovs.

Mēs jūs gaidījām, viesmīlis pieklājīgi paskaidroja.

Zālē ieslīdēja divi vīri, ātri nopētīja apmeklētājus un atgriezās pie durvīm, pa kurām tūlīt ienāca Vaņa Burjats.

Sveiks! Burjats padeva pulkvedim roku.

Sveiks!

Viesmīlis atkorķēja šampanieša pudeli, pielēja glāzes un atgāja no galda.

Sen neesam tikušies, Burjats teica un, paceldams glāzi, pasmaidīja.

Sen, Vaņa, patiešām sen. .

Gadījās dzirdēt, ka sēdi ģenerāļa kabinetā.

Neesam brīvi ļaudis, kur pavēl, tur sēžu.

Un kur sēž ģenerālis Pestovs? Burjats caururbjoši paskatījās uz sarunu biedru.

Kāpēc sēž? Šķita, ka Pavlovs nesaprot. Man ziņoja, ka viņš ir komandējumā.

Redzams, sen neesi ticies ar Streļņikovas kundzi…

Pavlovam kļuva skaidrs, ka Burjatam zināms ne tikai par ģenerāļa apcietināšanu, bet arī daudz kas tāds, ko nezina viņš, Pavlovs.

-Ar Streļņikovas kundzi tagad tiekas cits cilvēks…

-Tas sen visiem zināms, Burjats viņu pārtrauca.

Tas vien ir labi, ka viņa tevi neaizmirst, pulkvedis aizrādīja.

Neaizmirst, apliecināja Vaņa. Mēs sazinājāmies, līdzko no viņas bija aizgājis Tureckis.

Tureckis ticies ar premjerministra vietnieci?

Ne jau ar mani! Burjats nosmīkņāja.

-Vai pazīsti viņu pēc izskata?

Nepazīstu un negribu pazīt.

Vai redzi to kungu, kas sēž pie bāra ar muguru pret mums? Pavlovs ar acīm norādīja uz Nikolaju.

Nu.

Izmeklētājs no viņa grupas. Uzvārdā Čižovs.

Ko viņš meklē kazino? skatīdamies Pavlovam acīs, izsmējīgi pajautāja Vaņa. Stāsti, kas lēcies, pulkvedi, lai nav jāizprašņā.

Esmu uz āķa, atzinās Pavlovs. Kad svarīgākais bija pateikts, tūlīt kā smagums novēlās no sirds.

Tas mani neizbrīna.

Arī tu esi uz āķa, Vaņa. Tev draud lielas nepatikšanas. Nevaru pateikt, tieši kad, bet no visiem krogiem un izpriecu vietām tev būs jāatvadās.

Tu zini visu, Burjats stingri noteica.

Pavlovs, protams, zināja, kad jāsākas operācijai, taču bija nolēmis Burjatam to noklusēt. Tāpēc viņš maksimāli patiesi sacīja:

Nezinu.

Lai tā būtu… Burjats nesāka strīdēties. Ko tu šoreiz gribi no manis?

Palīdzi tikt pāri robežai Maksāju piecus miljonus.

Palīdzēšu, Burjats atbildēja pēc neilgas pauzes, pagrieza galvu, un tūlīt pie viņa piesteidzās viens no miesassargiem. Pasauc! Burjats pamāja uz Krauķa pusi.

Pavlovu pēkšņi pārņēma satraukums. Norādot uz Či-žovu, bija izdarīta nepārprotama kļūda, un viņš bija radījis Burjatā aizdomas. Tas pirmkārt. Otrkārt, Burjats pārāk viegli bija noticējis, ka viņam nav zināms operācijas laiks, un pats galvenais Burjats nebija uzdevis nevienu jautājumu, kāpēc viņš ir uz āķa un kāpēc pašam draud nepatikšanas. Šķita, Burjatam zināms, ka Pavlovs uzsācis ar viņu spēli. "Kāpēc lai viņš to nezinātu?!" galvā iešāvās doma. "Larisa?!"

Ivan, viņš izlēmīgi ierunājās. Nekavējoties jādodas projām. Palikušas sešas minūtes.

Burjats atkal nepievērsa viņa vārdiem uzmanību, bet pagriezās pret pienākušo Krauķi.

Petro, izved Anatoliju Sergejeviču no šā bardaka! Ceļš zināms, Burjats deva pavēli, piecēlās no galda un iemeta skatienu pulkstenī. Tu saki, sešas minūtes? Palikušas piecas. Mēs pagūsim.

Burjats devās uz izeju, un tajā pašā brīdī viņu no visām pusēm ciešā lokā apņēma nez no kurienes uzradušies miesassargi.

Vai iemetīsim ceļakāju? Krauķis ierosināja, noskatījies uz visām pusēm.

Tajā brīdī no sava galdiņa piecēlās Krots, ar papīra salveti rūpīgi noslaucīja lūpas un, neizlaizdams no acīm Krauķi, nedzirdami tuvojās Pavlova galdiņam.

Vaņa Burjats, kas šobrīd jau sēdēja mašīnā, visu bija labi izdomājis, tikai nebija ņēmis vērā, ka pulkvedis izgājis čekista skolu.

Iemetīsim, Pavlovs labprāt piekrita un pacēla glāzi. Krauķis no žaketes kabatas izrāva roku, un tā bija pēdējā kustība viņa mūžā Pavlovs profesionālā kritienā ar savu valteru ielaida lodi Krauķim tieši starp acīm. Zibenīgi pie Pavlova bija klāt Krots un izlauza viņam roku.

Kādēļ tā, Aleksej Petrovič? Paskatījies uz Krauķa asinīm noplūdušo seju, Pavlovs saviebās un piebilda:

Labāk iedzersim! Lai viņam vieglas smiltis.

Nekustēties! skaļi nokomandēja valsts drošības dienesta kapteinis Zaharčuks no Pavlova nodaļas.

Pienāca Čižovs, sasveicinājās ar kapteini, pamāja, lai darbinieki aizvāc nogalināto, un apsēdās pie galdiņa, pie kura jau sēdēja Pavlovs ar Krotovu.

Finita la commedia, noteica Pavlovs un ielēja rīklē lielu degvīna glāzi..

Burjats, izdzirdējis šāvienu jau mašīnā, paskatījās uz šoferi.

Pilnu gaitu! viņš pavēlēja.

FDD un Maskavas kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvie darbinieki ar nožēlas pilnu skatienu pavadīja mašīnu. Viņi bez grūtībām būtu varējuši aizturēt likumīgo zagli, taču ievēroja likumu, pavēle nebija dota, turklāt līdz brīdim "Č" vēl bija veselas trīs minūtes. Kaut ko nožēlot gan neiznāca laika, jo, atskanot šāvienam, viņi izrāva pistoles un skriešus metās uz iepriekš norunātām vietām. Dažu sekunžu laikā visas ieejas, izejas, ūķi, kuros tirgoja heroīnu, kā arī šveicara kambarītis, no kura reiz bija iznācis Roberts Vests ar granātām piebāztu diplomātu, bija nobloķēti, bet Burjata ļaudis jau locījās darbinieku stiprajās rokās.

Jāteic, ka restorānā atskanējušais šāviens zināmā mērā paglāba kapteini Zaharčuku, kuru sarunu partneris Antons Majevskis bija iedzinis strupcejā. Kamēr sarunas neattiecās tieši uz lietu, Antons klusēja, bet, kad Zaharčuks paziņoja, ka viņu neapmierina agrākā vienošanās, un gaidīja, ka tūlīt atskanēs lamas, viņš izdzirdēja pavisam ko citu.

Esmu ar mieru, samiernieciski sacīja Antons.

Bet vai tu zini, kādi būs noteikumi? kapteinis brīnījās.

Kāda tam nozīme?

Nodeva tiek palielināta trīskārt.

-Tā ir laupīšana, taču es piekrītu.

Trīs reizes! atkārtoja apstulbušais Zaharčuks.

Pret vēju neviens nečurā!

Tā… domādams novilka kapteinis. Tātad tā…

Šajā brīdī atskanēja pistoles šāviens.

Aizturēt! iekliedzās kapteinis, pamāja uz Antona pusi un izmetās no kabineta.

Lielā daudzumā tika konfiscēts heroīns, aizturēti pārdevēji, arī pircēji, gandrīz visi pēkšņi pie bagātības tikušu un ievērojamu darboņu bērni. Iekrita arī bagātas prostitūtas, viena pazīstama dziedātāja un sen bez panākumiem meklēta kriminālās pasaules autoritāte. Kavēšanās atgadījās ar šveicaru. Aizstāvot savu mantību, viņš paguva izraut granātas drošinātāju, taču pietrūka dūšas roku ar nāvējošo lādiņu atlaist vaļā gribējās vēl dzīvot. Tika atbrīvota eja uz pagrabu, viens no operatīvajiem darbiniekiem piesardzīgi pārtvēra šveicara roku, sažņaudza kā maiglēs, pieveda pie pagraba lūkas un klusu pavēlēja: "Met!" Nogranda dobjš sprādziens. Darbinieks noslaucīja aukstus sviedrus, paskatījās uz šveicaru un laikam jau izlādēja nervu sasprindzinājumu, jo uz rafiņu šveicars savām kājām nespēja aiziet.

Līdzko viss bija beidzies un kazino palicis tukšs, Zaharčuks iegāja direktora kabinetā, kā saimnieks attaisīja bāru, izvilka dārga konjaka pudeli, lai par godu veiksmīgajam iznākumam iedzertu glāzi, taču durvīs ieraudzīja divus jaunus vīriešus.

Dzeriet, kaptein, tikai ātri, viens no viņiem pasmaidījis teica. Mums nav laika.

Kaut arī K nodaļas darbinieks smaidīja, viņa seja kapteinim neko labu nesolīja.

Operācija beidzās samērā mierīgi. Citādi bija pārējās vietās. Notika gan apšaudes, gan tuvcīņas ar upuriem abās pusēs.

Otrā dienā avīzēs parādījās ziņa, ka tiek slēgti gandrīz visi galvaspilsētas kazino.

Tajā pašā naktī uz karstām pēdām sākās rūpīgs izmeklēšanas darbs, lai noskaidrotu vainas pakāpi katram darbiniekam, kas atbildēja par izklaides industrijas uzraudzību.

Nākamajā rītā ģenerālis Samsonovs pavēlēja izsaukt pie sevis pulkvedi Pavlovu.

Neanalizēšu nedz jūsu tikšanos, nedz sarunu ar zagli, nedz rīcību. Teikšu vienīgi to, ka esat labi apmācīts. ļums izvirzīto uzdevumu esat izpildījis, tāpēc varat būt brīvs, kā jau solīju. Tiesa, jums būs jādod paraksts par neizbraukšanu no Maskavas un ierašanos uz izmeklēšanu.

Pavlovs reaģēja acumirklī.

Nu nē! Tad jau labāk kamerā blakus Pestovam!

Neko darīt. Ja tik lielā mērā šaubāties par sevi, -Samsonovs pasmīnēja, varam mainīt aizturēšanas veidu.

Labāk cietumā nekā dzīvot neziņā.

Kā vēlaties, atbildēja ģenerālis un pamāja padotajiem, lai pulkvedi aizved.

Divpadsmitos dienā, kad Čižovs Tureckim visos sīkumos bija izstāstījis par notikumiem kazino, kabinetā ienāca Aleksejs Krotovs.

Lūdzu, viņš sacīja, pasniegdams sīku kastīti.

Kas tur ir?

Pavlova saruna ar Burjatu. Kā solīju.

Skatoties uz jums, ne par ko vairs nebrīnos, tomēr gribētos zināt… Čižovs bija izstāstījis, ka Krotovs runātājiem nav tuvojies, bet kopā ar Krauķi sēdējis malā.

Viņi tika apkalpoti, pēc nelielas pauzes atbildēja Krots. Es atnācu atvadīties.

-Vai tālā ceļā dodaties?

Droši vien uz Itāliju. Sieva nav vēl stingri izlēmusi.

Jūs esat apprecējies? Pa kuru laiku?

Domāju to darīt.

Kādai ļoti veicies…

Krots izvilka fotogrāfiju un pasniedza Tureckim.

Izskatīga dāma, Tureckis izteica vīrieša vērtējumu. -Viss, kā pienākas… Un cik brīnišķīgs bērns! Kā eņģelītis! Protams, ja prec sievieti ar bērnu…

Tā ir mana meita, Krotovs viņu pārtrauca.

Izskatās līdzīga, aplūkojis meiteni, sacīja Tureckis. -īpaši līdzīgas acis… Pa kuru laiku jūs visu pagūstat?

Aleksandr Borisovič, gribēju jums pateikt dažus vārdus…

Acumirkli! Tureckis pacēla telefona klausuli.

Klausos! Ak tie esat jūs, mīlulīši! Vīns pa tīro? Pareizi darījāt. Viss kārtībā, zēni, varat staigāt uz mājām! Kaut vai tūlīt! Dzīvojiet veseli! Vesta apsargi, viņš paskaidroja Krotovam. īsināja laiku vasarnīcā… Ko jūs gribējās teikt, Aleksej Petrovič?

ļums sāksies grūtas dienas. Jūsu līdz šim izmeklētās lietas, protams, bija sarežģītas un nozīmīgas, taču tajās nefigurēja liela mēroga mūsdienu cilvēki. Šoreiz jūs esat racis pārāk dziji. Un tā ir kļūda.

Bet ja es sākšu "rakt" Noriļskas kombinātu, "Gaz-promu", galvenās bankas?

Tad jums draud vēl lielākas nepatikšanas… Kro-tovs viegli pasmaidīja, brītiņu paklusēja un piebilda:

Ja Tas Kungs mums piešķirs vēl kādas mūža dienas, jūs daudz ko izdarīsiet. Bet šobrīd es runāju par patlaban izmeklējamo lietu. Jūs centīsies apstādināt, nobremzēt, veikumu nolīdzināt ar zemi, izmantojot ārkārtējus līdzekļus, arī pašus ekstrēmākos. Nekas viņiem nav vērtīgāks par pašsaglabāšanos, ko viņi sauc par mundiera godu.

Kādi "viņi"?

Valdības augstākās amatpersonas, ieskaitot pašu spici, Krotovs tieši atbildēja.

Patiesībā, sākot Kuzminska, bet vēlāk Vesta slepkavības izmeklēšanu, šādu notikumu pavērsienu nebiju gaidījis. Arī es jau saprotu, ka paraugtiesa nav gaidāma, tomēr mērķim tuvojos un kaut ko esmu sasniedzis.

Jūsu mērķis man ir skaidrs, un jūtos pagodināts, ka man izdevās mazliet pastrādāt jūsu vadībā. Krots pielieca galvu.

Liekas, mēs pārgājām uz "tu"? Tureckis atgādināja.

Ieradums kļūst par otro dabu! Krotovs piecēlās kājās, gribēja atvadīties, taču pārdomāja. Vēl viens, pēdējais, jautājums, Aleksandr Borisovič. Jūs nedrīkstat pamest Maskavu.

-Aizlidošu uz Voroņežu un atgriezīšos.

Kāpēc jums uz turieni jālido? pēc nelielas pauzes pavaicāja Krotovs.

Pazudis pulkvedis Zareckis.

Kad lidojat?

Šovakar.

Krotovs pāris reižu dziļi ievilka dūmu un nodzēsa cigareti.

Lidošu es, viņš paziņoja. Lūdzu neiebilst! ļums jāpaliek tepat. Jums jāatrodas šeit, Maskavā!

Kas tev ir zināms, Aleksej?

Man nupat kļuva zināms tas, ko jūs pateicāt… Tu pateici. Pazudis Zareckis.

Bet kā ar Itāliju? Aleksandrs pasmaidīja.

Uz turieni tūlīt pēc Voroņežas.

Labi, bridi klusējis, piekrita Tureckis un sniedza roku. Laimīgu ceļu!

Ielidojis Voroņežā, Krotovs iesēdās taksometrā un brauca pie ļurija Miļkova. Saimnieks bija mājās.

Tikko atvadījāmies un nu tiekamies atkal! lurijs priecīgs sagaidīja viesi. Nāc iekšā, Ļoša. Siev! Saņem ciemiņu!

Kur tad ir pulkvedis Zareckis? pajautāja Krotovs, kad pēc bagātīgām vakariņām viņi bija iekārtojušies Miļkova ērtajā kabinetā.

-Viesojas pie manis, pasmaidījis atbildēja saimnieks.

Tas ir lieki, Dmitrijevič… Krotovs savilka pieri.

Nav jēgas.

Klētiņā. Tā ir visdrošākā vieta. Grjaznovam gan ir pārgalvīgi zēni.

Kā ir, vai heroīna vagonu viņi atrada?

Šajā ziņa tukša loze. Norādījums bija īstais. Agrākā armijas noliktava. Ātrās reaģēšanas vienība iebruka tur kā pēc grāmatas, bet noliktavā apelsīnu kastes un šņabis!

Kādu laiku sūtīšanai izmantoja arī apelsīnus.

Meklē. Pagaidām bez panākumiem. Bet ātrās reaģēšanas vienība aizlaidās uz Maskavu. Viņu priekšnieks salamājās ar mūsējo. Nevajadzēja tā darīt, jo ziņas bija drošas, Miļkovs paskaidroja.

-Tavuprāt, Zarecka roku darbs?

Neko citu nevaru iedomāties.

Ko domā ar viņu darīt?

Grjaznovs saka, lai sēž tepat. Kamēr atlidos Turec-

kis.

-Turecka nebūs.

Varbūt tu esi viņa vietā?

-Vai kazino bija liels ļembasts? Krotovs izvairījās no atbildes ar pretjautājumu.

Nobaidīja pamatīgi. Daudzus saņēma ciet. Taču paši galvenie ir uz brīvām kājām! Savāca drošības dienesta vīrus. Jurijs Dmitrijevičs pieklusināja balsi. Visus kā vienu! Un uz galvaspilsētu projām. Ātrās reaģēšanas vienība.

Tā ir viņu darīšana, Dmitrič. Mūsu darīšana ir atrast heorīna vagonu… Tev nekas neienāk prātā?

Prāts par īsu, Ļoša… Viņi var tā noglabāt, ka paši neatradīs. Mežs, stepes gravas, pamestas mājas…

-Tu neesi ilgi meklējis. Pārvaldes priekšnieku iemitinājis savā acu priekšā. Pamestas mājas… Var jau būt, taču heroīns viņiem vajadzīgs tepat, pilsētā.

Šķiet, esam šos pamatīgi izpurinājuši, Miļkovs nedroši ieminējās.

Nogaidīs un sāks par jaunu. Tādu kā Burjats valstī atliku likām!

Tiesa gan, piekrita kapteinis.

Vai tev ir Grjaznova telefona numurs?

Miļkovs sameklēja papīra lapiņu, atlocīja un iedeva viesim.

Grjaznovs klausās! klausulē noskanēja rēciens.

Labsvakars! Vai tev kaut kas nepatīk?

Dritvaikociņ! No kurienes tu?

Vai Tureckis nav zvanījis?

-Varbūt ir. Es tikko ienācu.

Tādā gadījumā ej atkal ārā. Gaidu. Uz kurieni jābrauc, droši vien nav jāskaidro.

Sapratu, Ļoša. Tūlīt būšu.

Grjaznovs ieklupa pie Miļkova pēc dažām minūtēm.

Ielej kādu glāzi! viņš uzrunāja saimnieku.

Dabūsi gan iedzert, gan uzkost, iznākdams no savas istabas, kas viņam kalpoja arī par kabinetu, atsaucās Jurijs Dmitrijevičs.

Kas ir, Slava, nejūties apmierināts? Krotovs dzēlīgi pajautāja. Tu, protams, biji vareni iecerējis, par desmitiem tūkstošu, bet dabūji pigu!

Zini, Ļoša, tu esi mana vienīgā cerība, Grjaznovs attapās. la ne tu, tad kas?

Man nepatīk pielīdēji… Krotovs saviebās.

Es nepielienu. To saku es, Grjaznovs, nevis kāds no taviem bļodlaižām.

ļa jau Grjaznovs, tad vajadzēs palauzīt galvu.

-Tureckis, kā redzams, nav gaidāms?

Tureckim ir svarīgāki darbi nekā šāda tāda narkotiku vagonu meklēšana. Varu teikt, ka viņam ir bīstamāki darbi.

Kā galvaspilsētā veicās? Viss normāli?

Normāli. Tikai klīst runas, ka tavējie šeit visus nobaidījuši līdz nāvei!

-Tā sagadījās. Vīri mazliet ielocīja kaulus, padraiskojās… Nikni kā velni! Nedod Dievs, ka neiegāžas šeit. Pulkvedim tad vāks!

Ienāca Miļkovs, nesdams paplāti, uz kuras atradās šķīvji ar uzkodām un 0,75 litru degvīna pudele.

Pulkveža manta… Jurijs Dmitrijevičs norādīja uz pudeli. Lūdz. Kā ieeju, tā lūdz. Dodu mājas vīnu, bet šņabi ne piliena. Tāda ir pavēle.

Iedzersim kopā ar pulkvedi, celdamies kājās, paziņoja Krotovs. Kādēļ viņš jāmoka? Ved uz savu klētiņu, Dmitrič!

Dzirdot durvīs noskrapstam atslēgu, Zareckis uz dīvāna sakustējās, bet, ieraudzījis, kas ienāk, piecēlās. Grjaznovu pārsteidza pulkveža sejā un visā viņa stājā notikušās pārmaiņas. Pēc vienas diennakts viņa acu priekšā stāvēja gluži cits cilvēks. Zareckis bija sakrities, zem acīm parādījušies melni loki, tumšajās acīs iegūlusi melanholija. Taču viņš bija tāds pats kā pirmajā reizē mierīgs, izturēts. Nesavaldījās tikai vienu reizi. Miļkovs nebija paguvis piepildīt glāzes, kad Zareckis ar trīcošu roku pacēla savējo, vienā rāvienā iztukšoja un aizsmēķēja cigareti, ar baudu ievilkdams dūmu.

-Tagad var dzīvot… Viņš drūmi pasmaidīja.

Es nu eju, paziņoja Miļkovs, cerēdams, ka Krotovs viņu aizturēs, taču tas nenotika.

Jūsu seja man pazīstama, Zareckis uzrunāja Alekseju Petroviču. Vai neesam tikušies?

Redzu jūs pirmo reizi. Krotovs ieskatījās pulkstenī.

Ir jau vēls, un nav zināms, cik ilga būs mūsu saruna…

Manuprāt, tā nebūs ilga, ja pavēstīsiet kaut ko jaunu, Zareckis viņu pārtrauca.

Centīsimies. Sāc, detektīv, Krotovs uzrunāja Grjaznovu.

Operācija, par kuru bijāt lietas kursā, noritēja normāli, stāstīja Grjaznovs. Apcietināti un aizvesti uz Maskavu FDD pulkvedis Sefjaņins un viņa padotie apakšpulkvedis Sļjadņikovs, majori Zeļenko, Uvarovs, Markovs, kā arī trīs jūsu darbinieki.

Tas bija labi pārdomāts Slavas gājiens. Viņš skaidri zināja, ka līdz zināmam laikam par arestiem neko nevarēja zināt ne tikai Zareckis, bet arī pats Voroņežas FDD priekšnieks. Pulkveža sejā parādījās apjukums, viņš pastiepa roku pēc pudeles, taču Grjaznovs stingri noteica:

Dzersiet pēc sarunas beigām, pulkvedi.

Es atļaušos papildināt, sarunai pievienojās Krotovs. Maskavā no valsts drošības dienesta darbiniekiem apcietināti ģenerālis Pestovs, pulkvedis Pavlovs un visi tie, kam bija darīšanas ar kazino.

Jūs labi zināt, ka man manā darbā nav gandrīz nekādas saskares ar drošības dienestu, Zareckis centās sevi padarīt baltāku.

Jūsu darbinieki stāsta ko citu, iebilda Grjaznovs.

Es runāju par jūsu sakariem ar arestēto pulkvedi Seļ-jaņinu.

-Vai nevarat nosaukt manu darbinieku uzvārdus? -Zareckis vēl negribēja padoties.

Varu. Tomēr jums nāktu par labu, ja uzvārdus nosauktu jūs pats.

-Vai tam kāda nozīme?

Liela.

Jūs aizmirstat, major, ka es tomēr esmu kriminālmeklēšanas priekšnieks. Nosaucot uzvārdus, kļūstu noziegumu līdzdalībnieks.

Toties daudz iegūsiet mūsu acīs. ļums tik un tā būs jāatzīstas padarītajos noziegumos.

Sēžot šeit, daudz ko esmu pārdomājis. Zareckis vāri pasmaidīja.

Apakšpulkvedis Noricins, majori Popovs un Lat-kins, Slava vairs neslēpa.

Nojaušu, ka ne ātrās reaģēšanas vienība, ne jūs, Grjaznov, neesat izpildījuši uzdevumu?

Pareiza nojauta, Grjaznovs vēsi atsaucās.

Ielejiet vēl! Zareckis gandrīz vai pieprasīja.

Pulkvedis izdzēra glāzi un spēcīgi saberzēja ar rokām

seju.

Neko konkrētu nevaru pateikt, tomēr man ir stipras aizdomas, ka narkotikas glabājas jūsu vilku suņu dzīvesvietā.

Pansionātā?!

Par to liecina fakts, ka arī narkotiku noliktavas sargi dzīvo pansionātā…

Tur staigā īsti bifeļi, domīgi novilka Slava. Dūšīgi tēvaiņi…

Tas pirmkārt. Otrkārt jūs droši vien būsiet ievērojuši, ka pansionāta ēkas nav nekādi grausti! Bijusī grāfa muiža. To restaurējusi un savedusi kārtībā firma, kuras direktoram ir tuvas attiecības ar Voroņežas krusttēvu Ļoņu Pirkstu, kas, kā jau zināt, ir vienīgā Burjata uzticības persona šajā pilsētā. Muiža ir ērtā vietā, noliktavas grāfa kādreizējie zirgu staļļi tik stipri būvētas, ka tās kara laikā nesagrāva pat artilērija. Treškārt -atpūtnieku biežā maiņa.

Tāpēc jau pansionāts, nevis sanatorija, pareizi aizrādīja Grjaznovs.

Painteresējieties, no kurienes ierodas un uz kurieni aizbrauc! -Zareckis nosmīkņāja.

No kurienes un uz kurieni?

No Maskavas uz Maskavu, no Pēterburgas uz Pēterburgu un tā tālāk. Braucēju no sādžām un atpakaļ uz sādžu nav.

Grjaznovs kā jautājot paskatījās uz Krotovu, un tas pamāja ar galvu.

Ejiet, pulkvedi, sacīja Slava. Te ir mašīnas atslēgas. lūsu volvo gaida pie pārvaldes. Šķiet, brīdināt, ka te nekad neesat bijis, būtu lieki?

Man tāpat būs nepatikšanu vairāk, nekā vajadzīgs, -drūmi noteica Zareckis. jautājumi, protams, tiks uzdoti, bet kaut kā vajadzēs izgrozīties…

Vai jums ir labas attiecības ar FDD pārvaldes priekšnieku?

Darba attiecības.

Lai viņš piezvana uz Krievijas prokuratūru sevišķi svarīgu lietu izmeklētājam Aleksandram Tureckim. -Sla-vam kļuva pulkveža žēl.

Vai varu iet?

Neaizmirstiet diplomātu!

Zareckis jau tuvojās durvīm, kad Krotovs viņam uzsauca:

Sergej Ivanovič!

Pulkvedis sastinga, bet pēc tam nobālis lēnām pagriezās.

Kas ar jums notika, pulkvedi? Krotovs saviebās.

Saņemieties taču! Neviens jūs nedomā slepkavot. Es tikai gribēju nodot sveicienus no jūsu meitas Svetlanas.

Jūs pazīstat manu meitu?

Arī nākamo znotu. Varat neraizēties, dzīvoklis viņiem ir sameklēts.

Pie joda, kāds dzīvoklis?! iesaucās Zareckis. Kādas var būt runas par dzīvokli?!

-Atdzīvojās! -Grjaznovs iesmējās.

Arbata apkaimē. Četras istabas. Apmēram simt septiņdesmit kvadrātmetru.

Zareckis tikai atmeta ar roku un izgāja ārā.

Dzīvokli viņi tomēr iegādāsies, noteica Krotovs, skatīdamies uz durvīm, kas vērās ciet. Konts bankā uz meitas vārda.

Uz sliekšņa parādījās Jurijs Miļkovs.

Atlaidāt? Viņš pārmetoši nogrozīja galvu.

Galvu jau nost necirtīsi, noburkšķēja Slava.

Man roka nenotrīcētu, ja būtu jācērt!

Neuztraucies, Dmitrič! Viss būs vislabākajā kārtībā! Pieminēsim gan tavus zēnus, gan meitenīgo tiesnesi Nastjeņku… Starp citu, man iznāca iepazīties ar jūsu vietējo kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieku majoru Nikolaju Smirnovu. Ko teiksi par viņu?

Par Nikolu? Svēts cilvēks, vairāk nav ko teikt.

Vai tu galvo par viņu?

Tāpat kā par sevi. Nikola ir mans znots.

Tādā gadījumā nav grēks paņemt uz krūti! Slava, liedams degvīnu, iesmējās. Izkārto tikšanos ar viņu rīt no rīta!

Izkārtošu.

Pēc izvērstas sarunas ar kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieku Nikolaju Smirnovu uzdevumam pansionātā tika izraudzīti uzticami un godīgi darbinieki, un katram no viņiem bija saruna ar Juriju Miļkovu.

Trīs dienas pēc tam, kad bija pieprasīti un iepazīti par Pestovu un Pavlovu savāktie materiāli, Federālā drošības dienesta direktors izsauca Samsonovu pie sevis uz galvas mazgāšanu.

Viņš ilgi pārcilāja lietas materiālus, it kā nebūtu pamanījis par sevi daudz vecāko ģenerāli, kas stāvēja kājās. Tad, it kā būtu attapies, aicināja ģenerāli apsēsties.

Es iepazinos ar izmeklēšanas materiāliem, Niko-laj Vasi|jevič. Un teikšu tā viņi pelnījuši visbargāko sodu!

Visbargākais sods kas ar to jāsaprot? Samso-novs painteresējās.

lūs varbūt domājat, ka ļausim iziet sveikā?! Ne no šā, ne no tā šefs iekaisa. Vai arī padzīsim pensijā -un ar to viss beigsies?! Lai atbild pēc likuma!

-Tagad man ir skaidrs, biedri ģenerālpulkvedi.

Padomājies tik, kādu bardaku sataisījuši! Zagļi, ku-kuļņēmēji, ierāvēji! Kur? Federālajā drošības dienestā! Tāpat vien nogalina cilvēku?! Labi, lai būtu kāršu spēlmanis! Tik un tā cilvēks! Tas jūsu Pavlovs ir viscaur sapuvis!

"Runā, antiņ, runā," nodomāja Samsonovs. "Drīz apniks. Paskatīsimies, kad sāksi runāt par galveno.".

Šefs patiešām sašutumu nedemonstrēja ilgi, jo no jauna iedūra degunu papīros un pašūpoja galvu.

-Arī premjerministra vietnieces vārds nez kāpēc pieminēts… Vai esat pazīstams ar Larisu Ivanovnu?

Nav bijis tas gods, Nikolajs Vasiļjevičs goddevīgi atbildēja.

Lietišķa sieviete, ar raksturu. Varbūt kaut kas arī

bijis, taču nekas tādas nomelnošanas vērts. Kurš gan bez grēka?

Es, biedri pulkvedi, kukuļus neesmu ņēmis, kontu ārzemju bankās man nav, neesmu piedalījies slepkavībās, kam ar valsts interesēm nav ne mazākā sakara. Bet jo īpaši man nav draugi zagļi un es neatbalstu viņu darbošanos.

Kādu zagļu darbošanos atbalstījusi premjerministra vietniece? Direktors pāršķīra lapas. Nevaru ieraudzīt. Kur ir pierādījumi?

Tādā gadījumā jāiepazīstas ar lietu, kuru izmeklē ģenerālprokuratūras vecākais sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Aleksandrs Tureckis.

Labi, iepazīšos. Par ko viņa tiek vainota?

-Arviņas parakstītajām speciālajām atļaujām un citiem dokumentiem tika pārvadātas narkotiskās vielas, izsakoties precīzāk, heroīns.

No kurienes?

No Honkongas, kur likumīgais zaglis nodibinājis ciešus sakarus ar triādēm… Tā ir mūsu mafiozajām struktūrām līdzīga organizācija, redzot priekšnieka acīs neizpratni, paskaidroja Samsonovs. Tika legalizēta negodīgā nauda, tas ir, nauda, kas iegūta noziedzīgā ceļā…

Pārāk jau sīki jūs visu izskaidrojat, indīgi noteica FDD direktors.

-Varu īsāk. Premjerministra vietniece Larisa Streļ-ņikova bija pastāvīgas noziedzīgas grupas dalībniece. Viņai bija vistiešākais sakars kā ar naudas "atmazgāšanu", tā ar likumīgā zagļa Burjata Honkongā sagādātā heroīna nosūtīšanu uz Krieviju.

-Vai pierādījumi ir?

Ir. Tajā pašā lietā, ar kuru nodarbojas sevišķi svarīgo lietu izmeklētājs Tureckis.

Kas par cilvēku ir Tureckis?

-Talantīgs izmeklētājs, lielisks cilvēks, kas neatsakās arī no sīvā glāzes… Samsonovs pasmaidīja. Starp citu, savā laikā viņš nodarbojās ar labi zināmo valsts drošības dienesta ģenerāļa Kasarina [1] lietu. tās iznākums ģenerālim bija visai drūms.

Ģenerālis nav premjerministra vietnieks, noburkšķēja šefs.

"Beidzot atklājās tavi īstie nodomi!" apmierināts nodomāja Samsonovs. "Piežmieguši tevi, direktora kungs, ak, kā piežmieguši! Gribas, lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva!"

Gluži manas domas, viņš pateica skaļi.

Tātad no sīvā glāzītes neatsakās? Šefs pasmaidīja.

Darbu tas netraucē.

-Varēji uzaicināt. Kādu mēriņu būtu iztukšojuši kopā.

Es pateikšu par jūsu uzaicinājumu.

-Tureckis, Tureckis… Kā šis Tureckis izskatās, neesmu

redzējis. Interesanti… Vai viņš izmeklēšanu jau beidzis?

Nez vai, biedri ģenerālpulkvedi. Vēl to turpina.

Aprunāšos ar ģenerālprokuroru, svarīgi noteica direktors.

Likums visiem ir viens. Un visi mēs esam likuma kalpi, stingrā balsī atsaucās Samsonovs.

Direktors pievērsa skatienu ģenerālim.

Visiem. To tu pareizi pateici, direktors apliecināja. -Visiem bez izņēmuma.

Samsonovs nolika uz galda vēl divas papīra lapas.

-To mūsu darbinieku saraksts, kas iejaukti ģenerāļa Pestova lietā Pēterburgā un Voroņežā.

Arī Pavlova lietā, piebilda šefs.

Paviovs ir atsevišķs gadījums. Šos cilvēkus, tāpat ' kā Pestovu, apsūdz par izspiešanu. Viņu vaina ir smaga,

taču pavisam citāda nekā pulkveža Pavlova noziegumi.

Visi pār vienu kārti metami, pārskatot sarakstu, norūca šefs.

Maldāties, biedri ģenerālpulkvedi, stingri atteica Samsonovs. Mest visus pār vienu kārti būtu liela kļūda. Negribu pieminēt "Afgāņu brālības” lietu, bet esmu spiests. Toreiz nevajadzīgi tika savārīta putra.

Vai jūs runājat par ģenerāļu Agarkina un Serima valsts apvērsuma mēģinājumu?

-Tieši tā.

Divas pavisam dažādas lietas! Direktors nosmīkņāja. Šeit darīšana ar sīkiem izspiedējiem, toreiz ar valsts noziedzniekiem!

Biedri ģenerāl, esmu spiests atgādināt, ka, jūsu vārdiem runājot, sīko izspiedēju vidū ir cilvēks, kas ieņem augstu valsts amatu.

Varbūt jūs uzskatāt, ka Larisa Ivanovna gatavo valsts apvērsumu?

Es neko neuzskatu. Gribu atgādināt, ka ir ne tikai tādi apvērsumi, kurus izdara ar ieroču spēku, bet arī tā saucamie "lienošie” apvērsumi, kurus īsteno ar milzu naudu. |ūs zināt labāk par mani, kādas ir kriminālo struktūru finansiālās iespējas. Bruņots apvērsums var beigties tikai divējādi: vai nu būsi zirgā, vai tevi samīs! Lienošais apvērsums nav pamanāms, bet varbūt tāpēc daudzreiz bīstamāks.

Tādā gadījumā jājautā, kāpēc aizstāvat šos cilvēkus? direktors, uzsitis ar plaukstu pa sarakstu, noprasīja.

Maršala Agarkina [2] lietā es iestājos par dažiem darbiniekiem tikai viena iemesla pēc, proti, likums visiem ir viens. Šajā ziņā jums pilnīga taisnība.

Liekas, arī ar Agarkina lietu nodarbojās Tureckis? -brīdi klusējis, pajautāja direktors.

Ne jau viņš vien. Taču izmeklēšanā viņa loma nebija tā mazākā.

Šajā izmeklēšanā viņam dotas pārāk lielas tiesības, šefs neapmierināts norūca. Pārāk lielas.

Pavēli par mūsu darbinieku iekļaušanu Kuzminska slepkavības izmeklēšanā parakstījāt jūs, biedri ģenerālpulkvedi, Samsonovs atgādināja.

Slepkavība atklāta ar Turecka iejūtīgo vadību… Šefs pasmaidīja ar sakniebtām lūpām. ļāprotas arī godu!

Šajā gadījumā manas domas ir citādas, Samsonovs atcirta. Tureckis uzgājis tik plaša apjoma mahinācijas, ka viņam jāsniedz vēl lielāka palīdzība. Nerunāju par citām, svarīgākām lietām, pietiek, ja piemin operāciju ar raķetēm Habarovskā. Novērsta pasaulē vēl nepieredzēta akcija.

-Tā tika īstenota neiedomājami slikti!

Tas ir cits jautājums. Raķetes ar kodolgalviņām tomēr tika padarītas nekaitīgas!

Kāds tam visam ir sakars ar Turecki? Ja paklausās, ko jūs runājat, var rasties iespaids, ka visu darbu mums dara viens vienīgs Tureckis!

Lieta ir daudz sarežģītāka, sapratis, ka direktoru neizdosies pārliecināt, Samsonovs piebilda pēc klusuma brīža.

Mēs abi, Nikolaj Vasiļjevič, padomāsim un nolemsim, kā rīkoties, negaidīti pārgājis uz maigāku toni, nolēma direktors. Bet tagad kārta parunāt par mūsu darbiniekiem! -Viņš uzcirta ar plaukstu pa papīriem.

Daudzus no viņiem šefs pazina personiski kopš tā laika, kad bija strādājis zemākā amatā, nodarbojies ar Krievijas centra nodaļas kadru jautājumiem, izrādījis patiesu interesi pārcilvēkiem, kurus nepazina, sīki iedziļinājies biogrāfijās, īpašu uzmanību pievēršot dažādām cilvēka pozitīvajām īpašībām. Nevar teikt, ka Samsonovs īsti noticēja šefam, taču mazliet nomierinājās. Atvadoties viņš tomēr no jauna kļuva uzmanīgs.

Nemaz nezināju, Nikolaj Vasiļjevič, ka esat iestājies par "Afgāņu brālības" dalībniekiem, direktors pasmaidījis noteica.

Sens notikums. Toreiz šajā kabinetā sēdēja ģenerālis Čebrikovs, atsaucās Samsonovs.

Ģenerālis Čebrikovs arvien rīkojās noteikti…

K nodaļai ir savs īpašs statuss. Tā bija ģenerāļa Čebrikova laikā, tā ir šodien. Devis nepārprotamu mājienu par nodaļas pakļautību tieši valsts augstākajai vadībai, Samsonovs izgāja no kabineta.

Ieradies savā kabinetā, ģenerālis uzvārīja turku kafiju, sāka malkot dedzinošo šķidrumu un atcerēties sarunu ar šefu, lai izlobītu tās vārdos neizteikto jēgu. Bija skaidrs, ka direktors tiekas ar visaugstākā ranga ļaudīm, jo ar prezidenta bijušā apsardzes priekšnieka tiesībām jebkurā brīdī varēja ieiet pie viņa. Padomājis Samsonovs tomēr secināja, ka nez vai šefs to darīs, lieta bija pārlieku netīra. Visticamākais, ka viņš tiksies ar kādu no premjerministra aparāta vai ar premjeru pašu, traips taču krita uz valdību. Protams, jau bija pieņemts vai arī patlaban tika gatavots lēmums, lai šo traipu nomazgātu. Piepeši ģenerālis atcerējās, ka direktors bija pieminējis ikvienu darbinieku, kas iejaukts šajā lietā, tikai ne ģenerāli Pestovu, pulkvedi Pavlovu un apakšpulkvedi

Rjabkovu. Visi trīs bija vistiešākajā veidā saistīti ar Roberta Vesta slepkavību. Tātad viņu liktenis izlemts. Tomēr viņu rīcība vistiešākajā veidā skāra premjerministra vietnieci kā cilvēku, kas devusi pavēli par Vesta likvidēšanu. Bija skaidrs kā diena, kas iecerēts. Par katru cenu vajadzēja novērst aizdomas no premjerministra vietnieces, pat ja tāpēc jārīkojas ļoti nesaudzīgi, liekot nozust cilvēkiem. Uzmanīgu darīja arī šefa interese par Turecki. Samsonovs zināja, ka Aleksandrs neatzīst apsardzi, taču tagad stingri nolēma noorganizēt kaut ko līdzīgu sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja novērošanai, lai nepieļautu neparedzamas sekas.

Izsauciet pie manis apakšpulkvedi Rjabkovu! -viņš pavēlēja, nospiedis mikrofona pogu.

Pirms dažiem mēnešiem nomainījis gorillam līdzīgo milzu auguma prokurora vietas izpildītāju, kas bija sapinies sievas un pats savos necienīgajos darbos, Krievijas ģenerālprokurors neilgā laikā bija pratis iemantot līdzstrādnieku cieņu. Viņam izdevās novest līdz galam vairākas lielas finanšu lietas un bijušo vietas izpildītāju pat ietupināt cietumā. Tomēr, kad viņš ķērās pie televīzijas programmu vadītāja Vladislava Listjeva un tēva Aleksandra Meņa slepkavības lietas, izmeklēšanas mašīna sāka buksēt, par spīti šķietami cerīgajām perspektīvām, kas bija radušās. Sakarā ar lietu, kurā iejaukta premjerministra vietniece, viņu bija izsaukusi premjerministra administrācija un bija notikusi saruna ar premjera palīgu juridiskajos jautājumos. Beidzis ierastās gudrās ierēdņa runas, viņš bija pieprasījis nekavējoties izbeigt lietu pret Streļņikovu, kā arī pārliecinoši centies pierādīt, ka izmeklētājs Tureckis nav objektīvs un tāpēc lieta nododama citās rokās, citam sevišķi svarīgu lietu izmeklētājam.

Neredzu iemeslu šādai rīcībai, atbildēja ģenerālprokurors.

Iemesls ir tāds, ka nepatīkamais notikums saistīts ar premjerministra vietnieces vārdu, atklāti pauda palīgs.

Un kāda mums par to da|a? Prokurors piepeši saniknojās. Ja viņa iejaukta šajā lietā, lai atbild likuma priekšā. Vai jūs personiski esat iepazinies ar lietu? Vai personiski zināt, viņa ir šajā lietā iejaukta vai nav?

Ar lietu neesmu iepazinies, palīgs lēni vilka vārdus, taču jums būtu jāsaprot, ka iznāks darīšana ne tikai ar premjera palīgu.

Pagaidām es runāju ar viņa palīgu. Kāpēc jūs tā uztraucaties? Varbūt premjerministra vietniece neko prettiesisku nemaz nav darījusi. Lieta atrodas izmeklēšanā, tiek noskaidroti sīkumi, kas visu var parādīt arī gluži citā gaismā.

Mēs negribam, ka gaisma kristu no nevēlamas puses. '*

Ģenerālprokurors ietiepās, viņam bija apnikusi peramā zēna loma masu informācijas līdzekļos, bija apnicis triekties pret neizpratnes, laipnu rokasspiedienu un neīstu smaidu sienu; viņš bija labi audzināts, mierīgs un izturēts cilvēks, taču reizēm ietiepās tā, ka, jūtot taisnību, nepiekāptos pat Dieva priekšā.

Kas ir tie "mēs"? bālēdams noprasīja ģenerālprokurors. Jūs esat Viņa Majestāte Nikolajs Otrais? Palīga kungs, jūs runājat ar Krievijas ģenerālprokuroru, kuru iecēlis valsts prezidents!

Lūdzu atvainot, vēsi atteica palīgs.

Prokuratūrā Merkulovs un Tureckis ar nepacietību gaidīja ģenerālprokurora atgriešanos. Viņi sēdēja pieņemamā istabā pie ģenerālprokurora kabineta durvīm.

Kā tev liekas, Kostja? čukstus pajautāja Tureckis.

-Viņš aizstāvas.

Noturēsies?

-Vajadzētu noturēties, pēc brītiņa atteica Merkulovs.

Pieņemamā istabā ienāca ģenerālprokurors, ar mājienu paaicināja Merkulovu un Turecki savā kabinetā, apsēdās pie galda un aizsmēķēja.

Turecki, tu ej un strādā, viņš sacīja. Bet tu, Dmitrič, paliec! lāaprunājas.

Tureckis pavēra muti, lai kaut ko pajautātu, taču Merkulovs viņu apsteidza.

Ko tev teica?! Ej un strādā!

Tureckis priecīgā noskaņojumā traucās uz savu kabinetu.

Par ko tu tā sapriecājies? pajautāja Ļiļa Fjodo-rovna.

Iemesls tas pats vecais!

Kāds?

Tavs brūtgāns izčibējis! Tas no Arhangeļskas apgabala Medvedku sādžas!

Neiznāca, skumīgi atsaucās Ļiļa. Atkal esmu pamesta.

Kam tad es?

Tu esi parasts brunču mednieks, bet viņš ir normāls pozitīvais tips. Atšķirība ir liela.

Bet pozitīvie taču nav tavā gaumē.

-Arī brunču mednieki ne. Ej! Tevi gaida.

Kabinetā sēdēja jauns cilvēks, kas uzrādīja FDD darbinieka apliecību, un apakšpulkvedis Rjabkovs. ļaunais cilvēks pasniedza izmeklētājam aploksni. Tajā bija pavaddokumenti, kaut kāda pavēle un zīmīte.

"Saša! Bijušo apakšpulkvedi P. Rjabkovu nosūtu Tavā rīcībā kā civilpersonu. N. Samsonovs."

Varat būt brīvs! Tureckis pamāja uz darbinieka pusi. Paldies!

Pēc tam Saša izlasīja pavēli par apakšpulkveža P. Rjabkova atbrīvošanu no darba sakarā ar aiziešanu pensijā. Pavēle bija parakstīta ar atpakaļejošu datumu, apmēram pusotra mēneša pirms Vesta nogalināšanas. Ģenerālis Samsonovs zināmā mērā riskēja. Sašā saprata, ja jau Samsonovs riskē, tam ir ļoti nopietns iemesls. Vai nu ģenerālis noticējis apakšpulkveža patiesajai grēku nožēlošanai, vai ari pažēlojis abus viņa bērnus, vai vainīgi abi šie faktori, bet Rjabkova liktenis tagad jāizlemj viņam, Tureckim.

-Vai esat arto iepazinies, Pāvel Genadjevič?

Jā, iepazinos.

Ko darīsim?

Esmu jūsu rīcībā.

Uz mājām zvanījāt?

Ar ģimeni viss ir kārtībā, ar pūlēm izturēdams Tu-recka pētošo skatienu, atbildēja Rjabkovs.

Tātad visi ir sveiki un veseli… Aleksandrs iegrima domās. Smēķējiet, Pāvel Genadjevič. Redzēdams, ka apakšpulkvedis čamdās pa kabatām, viņš pasniedza cigarešu paciņu.

Paldies!

Tureckis paņēma no galda veidlapu un ierakstīja tajā pulkveža vārdu, uzvārdu un tēvvārdu.

Pāvel Genadjevič, lūdzu, parakstieties!

Kas tas ir?

Paraksts par neizbraukšanu.

Rjabkova seja noraustījās, acis aizdomīgi iespīdējās, viņš strauji piecēlās un, kāri ievilcis dūmu, piegāja pie loga.

Atvainojiet, Aleksandr Borisovič, no jauna apsēdies pie galda un pievilcis tuvāk papīru, viņš sacīja.

-Tagad jūs kopā ar manu izmeklētāju un pieaicināto liecinieku brauksiet pie sevis uz mājām, tāpēc sagatavojiet skaidro naudu, par kuru teicāt, kontu, nekustamā īpašuma novērtējumu un tā tālāk… Uzskatīsim jūsu ierašanos par brīvprātīgu pieteikšanos un vēlēšanos izpirkt vainu valsts priekšā.

Mēs taču varam braukt kopā!

Esmu aizņemts. Kopā ar jums brauks mans palīgs, -paskaidroja Tureckis. Ardievpalīgu, Pāvel Genadjevič!

Ziniet, Čehovam pieder šādi vārdi, Rjabkovs ierunājās ar grūtībām. "|a tev būs vajadzīga mana dzīvība…”

"… tad atnāc un to paņem,” viņu pārtrauca Tureckis. Skan mazliet pompozi, taču es jums ticu, Pāvel Genadjevič. Atvainojiet, ka jūsu teiktos vārdus esmu dzirdējis šajā kabinetā ne reizi vien. Atkārtoju, jums es tomēr ticu. Tāpēc neizvirzu jautājumu par apcietināšanu.

Paldies, Aleksandr Borisovič!

Apakšpulkvedis atstāja kabinetu kopā ar Čižovu un

vēl diviem izmeklētājiem, lai brauktu uz mājām. Atskanēja garš telefona zvans.

Ielencām, Saša! klausulē neskaidri atskanēja Grjaznova balss.

Ko citu ar vilkiem lai dara? Viņus ielenc!

Nedzen jokus! Šie, maitas, sagrābuši ķīlnieces!

Vai nevajag izsūtīt palīgā speciālo uzdevumu vienību?

Paši tiksim galā. Viss! Man jāiet!

Likās, bija izdomāts pēdējais sīkums, tomēr iztikt bez misēkļa neizdevās. Izrādījās, ka pulkveža Zarecka aizdomas ir pamatotas. Narkotikas pagaidām nebija atrastas, taču Ļoņas Pirksta kaujinieku rīcība liecināja pati par sevi kādēļ riskēt ar iespēju dabūt lodi, ja nav, ko sargāt.

Sākumā Grjaznovs, Golovanovs un "zelta aģents" Krots nolēma pa pansionāta teritoriju staigājošos "bifeļus" aizturēt negaidīti, taču vēlāk Krotovs atcerējās Ha-barovskā notikušo sprādzienu un lēmumu mainīja.

Nogrābsim, sadosim pa purnu, bet, ja neko neatradīsim, vajadzēs atvainoties…

Atvainoties… Golovanovs nosmīkņāja. Varbūt vēl pavēlēsi šiem slaucīt pakaļas?

Tas pirmām kārtām, neliekoties ne zinis par majora teikto, turpināja Krotovs. Otrkārt, varam arī uzlidot.

Kosmosā? noburkšķēja Golovanovs.

-Tieši tā, Krotovs apstiprināja. Uzminēji.

Domā, viņi visu mīnējuši? pajautāja Grjaznovs.

-Vai tu to nedarītu?

Droši vien tev taisnība, Ļoša. Mēs uzlidosim gaisā.

Ko darīsim? Golovanovs drūmi pajautāja.

Es apmetīšos pansionātā. Ar jums neesmu pazīstams.

Mēs tevi nemaz nepazīsim… Golovanovs piemiedza aci, atcerēdamies Krota "pazīšanu" pie viesnīcas "In-tūrists".

Pāris dienu pagaidīsim. Varbūt Nikolaja Smirnova vīri tikmēr pacentīsies, nolēma Grjaznovs.

-Vajadzīgs auto, bilda Krotovs.

Ķer! Grjaznovs pameta atslēgas.

Zarecka paziņojums, ka pansionāts atrodas bijušā grāfa muižā, tūlīt izraisīja Krotova interesi. Droši vien savu lomu nospēlēja arheologa izglītība. Gandrīz vai katrā muižā bija slēptuves, pazemes ejas, istabas bez logiem, kurās varēja noglabāt visu, ko vēlies. Krotovs nebrauca uz pansionātu, jo lieliski saprata, ka viņa meklējumi var saistīt uzmanību. Viņš devās uz muzeju, kur uzdevās par zinātnisko līdzstrādnieku, kas ieradies no Maskavas.

Krotovu sagaidīja muzeja direktore Tamāra Georgi-jevna, padzīvojusi sieviete ar smalkiem sejas vaibstiem, viena no tiem "mohikāņiem", kas darbā ieliek sirdi, bet par savu pašaizliedzību saņem grašus.

Mani interesē vecie nami, muižas, tempļi, parādījis Maskavas Arheologu biedrības īstenā locekļa apliecību, sacīja Aleksejs Petrovičs.

Pilsētā?

-Ārpilsētā. Manuprāt, pilsētā viss ir izpētīts.

-Arī ārpilsētu mēs neesam atstājuši bez ievērības, -sieviete pasmaidījusi atbildēja.

ļau pamanīju. īpaši kādreizējo grāfa Šuvalova muižu.

Mums diemžēl nav ar to nekāda sakara. Direktore sarauca pieri. Muiža tagad ir privātīpašums.

No pirmā acu uzmetiena šķiet, ka tā ir gudri restaurēta…

-Tā ir medaļas priekšpuse. Mūsu arhitekta nopelns.

Iekštelpās daudz kas gājis zudumā. Tā vairs nav pils. Restorāns, ēdnīca, ieskrietuve ko vien vēlaties, tikai ne pils.

Ko gan tas arhitekts domājis?

Vai tad viņam ļāva kaut ko darīt? Bija līgums, bet. šiem tas bijis nebijis, visi mēs viņiem bijuši nebijuši! -Pēc mazas pauzes sieviete nopūtās. Kas jūs konkrēti interesē?

Laikam jau sākšu ar Šuvalova muižu.

-Tālāk par ēdnīcu, biljarda zāli un spēļu automātu zāli neviens jūs nelaidis.

Mani ielaidīs… Krotovs pasmaidīja. ļums droši vien ir saglabājies muižas iekštelpu plāns?

Gadiem ilgi uz plāna krājās putekļi, taču kopš zināma laika visi sākuši par to izrādīt interesi. Direktore viegli pasmaidīja. Protams, tas saglabājies.

Kas ir tie "visi"? Krotovam pamodās interese.

-Tāpat vien pateicu. Mūsu arhitekts Viktors Stepa-

novičs, protams, bet lielu interesi par plānu izrādīja pilsētas domes loceklis, tas.;. Kā gan viņam bija uzvārds? Jā! Venjamins Popovs.

Redzams, ka īpašas simpātijas pret viņu nejūtat…

Esmu šejieniete. Arī viņš ir šejienietis.

Jaunais krievs? Jaunbagātnieks?

Tas pats par sevi. Vēl viņš ir kriminālists, kas pagātnē sodīts ne reizi vien.

-Arī man ir paziņa, kas agrāk nosēdējis septiņus gadus. Tagad pazīstams Maskavas biznesmenis. Avīzes skandina, ka liels labdaris.

Avīzes par daudz ko ceļ troksni… Sieviete atmeta ar roku. Iesim uz arhīvu.

Kad bija noiets puspagraba telpā, direktore nocēla no plaukta biezu mapi.

Lūdzu, viņa sacīja. Te ir ne tikai muižas plāns, bet ari dažādi dokumenti, rakstiskas liecības un pat muižas pārvaldnieka atmiņas. Starp citu, ļoti interesantas.

Tamāra Georgijevna, vai jums nebūs iebildumu, ja šeit pasēdēšu?

Lūdzu, atsaucās direktore un izgāja no telpas.

Krotovs pētīja dokumentus ilgāk nekā divas stundas.

īpašu interesi izraisīja muižas pārvaldnieka atmiņas. Tajās bija pieminēti kaut kādi kaltas dzelzs vārti, kas muižai izgāja uz otru pusi, bija aprakstīta muižas ļaužu dzīve un grāfa retā parādīšanās. Piezīmes bija ļoti pamācošas, noderīgas literatūrzinātniekam, taču Krotovs pievērsa uzmanību tikai vārtiem. Viņš ar Grjaznovu pa ārpusi jau bija apbraucis apkārt muižai, bet vārtus nebija redzējis. Varbūt tos ieraudzīt bija lieguši visapkārt biezi saaugušie krūmi. Toties nesen grantēto ceļu, kas nozuda krūmos, viņš bija iegaumējis. Pārzīmējis tās muižas plāna daļas, kas viņu interesēja, viņš uzgāja augšā pie direktores.

Paldies, Tamāra Georgijevna!

Nav par ko. Galvenais, lai jums noderētu. Redzu, esat strādājis cītīgi, nevis kā tas Popovs. Direktore uzsita ar pirkstu pa pulksteni. Piecas minūtes, un darīts!

Fotografēja?

Ko lai es būtu ar viņu darījusi? Popovam bija dokuments no galvenā arhīva pārziņa. Kaut arī fotografēt nedrīkst.

Kad tas deputāts Popovs jūs apmeklēja? jau pagriezies uz iešanu, it kā starp citu pajautāja Krotovs.

Pirms dažām dienām.

Bet ja precīzāk?

Šodien ir piektdiena… trešdien no rīta.

Vēlreiz jums pateicos, Tamāra Georgijevna! -Skūpstīdams dāmai roku, Krotovs pasmaidīja.

Pa ce|am uz pansionātu Krotovs no taksofona piezvanīja Grjaznovam.

Slava, man vajadzīgs pilsētas domes deputāts Ven-jamins Popovs.

-Viņš taču ir neaizskarama persona. Bet varbūt neaizskaramība attiecas tikai uz Valsts domes locekļiem?

Man viņš vajadzīgs, atkārtoja Krotovs.

Tātad tu viņu dabūsi, pēc neilgas pauzes pateica Grjaznovs. Uz kurieni nogādājams līķis?

-Tikai nepārcentieties! Krotovs kļuva tramīgs.

Uz kurieni?

Būšu pansionātā. Telefona numuru noskaidrosi. Padomā pats, uz kurieni. Vietai jābūt tādai, kas veicina runāšanu.

Sapratu, atbildēja Slava un nolika klausuli.

Pansionātā Krotovs noīrēja telpas, iegāja vannā, pārģērbās un apstājās pie spoguļa. Galvā vēl rosījās doma, ka jāpārvērš āriene, taču lēmumu nācās mainīt, jo viņš jau bija parādījies administratoram. Krotovs izvilka no čemodāna smalku, senatnīgu saliekamo spieķi, salika kopā, uzlika brilles ar tumšiem stikliem un, noskatījis sevi spogulī, jutās apmierināts. Uz viņu raudzījās vai nu inteliģents provinces skolotājs, vai cilvēks, kas nodarbojas ar nezin ko; nekādā ziņā ne krāvējs, bet itin cienīgs pajauns cilvēks, kas ieradies pansionātā patīkami pavadīt laiku.

Izgājis ārā, Krotovs pārlaida skatienu apkārtnei, ar interesi nopētīja pili, mūra celtnes un lapenes tās tuvumā, bet pēc tam sāka iet gar sētu, kas apjoza muižu.

Tomēr tālu viņš neaizgāja, jo ceļu aizšķērsoja ķieģeļu siena. Tā nebija augsta, Krotovs mēģināja pārrāpties tai pāri, taču tūlīt izdzirdēja izsmējīgu uzsaucienu:

Uz kurieni, tēvoc?

Paskatījies Krotovs ieraudzīja plecīgu vīru pelēkā uzvalkā ar kaklasaiti.

Interesanti… Krotovs pieglaimīgi pasmaidīja un vaicāja: Vai tad nedrīkst?

ļa jau te ir mūris, tad nedrīkst.

Atvainojiet!

Vīra aizdomu pilnā skatiena pavadīts, Krotovs devās uz izeju, izgāja pa vārtiem un, virpinādams spieķi, nesteidzīgi devās gar iežogojumu. Tepat jau bija gan biezie krūmi, gan nesen grantētais ceļš, kas tajos nozuda. Krotovs gāja pa ceļu, kas atdūrās pret rasējumos atrastajiem kaltajiem vārtiem, kurus savās atmiņās bija minējis grāfā Šuvalova pils pārvaldnieks. Viņš paguva ievērot, ka vārti nav aizauguši ar zāli un, spriežot pēc vērtnēm, tikuši virināti zāles un krūmu vārtu priekšā nebija. Tas arī bija viss, ko paguva pamanīt Krotovs, jo viņa priekšā izauga divi vīri pirmīt redzētais tumši pelēkajā uzvalkā un kāds ķēms īsā ādas jakā.

Tu esi ziņkārīgs onkulis, labsirdīgi noteica vīrs uzvalkā.

-Tāda ir mana specialitāte, Krotovs ļoti pieklājīgi atbildēja.

Kāda tā ir? nākdams tuvāk, jautāja vīrs.

Arheologs. Vai gribat redzēt dokumentus? Lūdzu! -Krotovs iebāza roku žaketes iekšējā kabatā.

Rokas! nošņācās būdīgais ādas jakā, pats izvilka no Krotova kabatas apliecību un atvēra. Patiešām arheologs! īstenais loceklis!

Vai nu es iešu jums melot, vīri? ierunājās Kro-tovs. Pēc plāna šajā pusē jābūt dzelzs vārtiem, kurus kalis kalējmeistars Novožilovs…

Pēc kāda plāna? neļaujot norunāt līdz galam, pajautāja vīrs uzvalkā.

Iebkura senā celtne būvēta saskaņā ar plānu, ar rasējumiem.

Nu? vīrs uzvalkā uzrunāja biedru.

-īstenais loceklis… Dodams Krotovam atpakaļ apliecību, būdīgais paraustīja plecus.

Staigā! vīrs uzvalkā deva atļauju. Tomēr neieteicu turpmāk būt tik ziņkārīgam.

Saprotu, zēni, saprotu. Sevišķi slepens armijas objekts… Krotovs nespēja atturēties no dzēliena.

Staigā! uzsauca būdīgais un pameta ar roku.

"īstie desādiņu ģērētāji, žēl, ka nedrīkstu rādīt, ko varu, citādi tagad gulētu man pie kājām un sauktu palīgā mīļo mammiņu!" nodomāja Krotovs un laidās prom tā, ka paskatoties varēja nodomāt viņš pārbijies līdz nāvei

Tagad bija skaidri zināms, ka aiz vārtiem atrodas kas tāds, kas pelna visnopietnāko ievērību.

Kriminālmeklēšanas nodaļas priekšnieka Nikolaja Smirnova vīri bija krietni pūlējušies, un pūļu rezultāts nebūt nebija slikts. Viņiem bija izdevies nokļūt uz pēdām un aizturēt no ļekaterinburgas atbraukušo "bebru" un dzīvokļa saimnieku, kas slavenās Urālu pilsētas pārstāvim bija nodevis puskilogramu heroīna. Viņi tika pieķerti nozieguma vietā. Aizvesti uz Smirnova nodaļu, aizturētie neizskatījās nobēdājušies, visā atzinās, jo vairāk tāpēc, ka liegties nebija jēgas. Tagad vainīgām sejām viņi gaidīja darbinieku turpmāko rīcību, kas parasti beidzās ar atbrīvošanu. Viņus neinteresēja, cik kurš kuram maksā. Šoreiz situācija izvērtās citāda. Agrāk pēc aizturēšanas pratināt ieradās pulkveža Zarecka vīri, daudzus no kuriem aizturētie pazina pēc izskata, bet tagad kabinetā sēdēja pats Smirnovs, kura uzvārds vien heroīna saņēmējiem uzvēdīja riebumu, un vēl kāds vīrs ar nekaunīgu skatienu. Pirmais uz pratināšanu tika izsaukts dzīvokļa saimnieks. Sākās parastā stīvēšanās. Nekas cits bez konfiscētās piecsimt gramu smagās heroīna paciņas dzīvoklī nebija atrasts, un uz jautājumu, kurtas ņemts, dzīvokļa saimnieks tūlīt atzinās, ka dabūjis to armijas noliktavā no galīgi nepazīstama cilvēka.

Smirnovs fiksēja liecību protokolā. Saimnieks visiem iespējamiem līdzekļiem centās izlocīties no līdzdalības noziegumā.

Major, ej uzpīpē! Golovanovs neizturēja, viņam milicejisk’ā muļļāšanās bija līdz kaklam. Tiklīdz Smirnovs izgāja no kabineta, Golovanovs pats ķērās pie darba.

Dzirdi, šakāli, dodu tev trīs minūtes laika. Kur ņēmi? Kas nodeva? Kad? la neteiksi, nomaukšu skalpu.

Draudi iedarbojās.

Nikolajs Smirnovs neaizkavējās gaitenī ilgāk par piecām minūtēm, taču, atgriezies kabinetā, ieraudzīja pavisam citu cilvēku. Aizturētais dzīvokļa saimnieks skatījās baiļpilnām, apaļām acīm, kurās vīdēja verdziska padevība, bet, palūkojoties uzGolovanovu, viņa sejā parādījās neviltotas šausmas. Golovanovs sēdēja maliņā un mierīgi smēķēja.

Vai turpināsim? pajautāja Smirnovs.

Heroīnu dabūju pansionātā. Vakar. To cilvēku, kaut viņu nelabais, nepazīstu!

Atpazīt varētu?

-Varētu!

Tas arī bija jāpierāda, noteica Golovanovs un at-* stāja kabinetu.

Biedri major, čukstēja aizturētais, viņš gribēja man nomaukt skalpu!

Ko-o?!

Paskatieties! Apcietinātais pielieca galvu. Uz kakla vietā, kur sākās mati, Smirnovs ieraudzīja leikoplasta strēmeli.

Redzu. Leikoplasts. Kas tur īpašs? atjēdzies no pārsteiguma, majors pajautāja.

Kas īpašs? Es jums teicu…

Smirnovs jau bija apjautis, kas noticis, un tūlīt pieņēma pareizo lēmumu.

Kas tad nu? Laikam domā, ka esi nokļuvis Āfrikā? Pie zulusiem?

Es saku taisnību! Viņš, mūdzis…

Pirmkārt, viņš ir nevis mūdzis, bet valsts drošības dienesta darbinieks. Otrkārt, skujoties tu esi viegli savainojis kaklu. Tā bija? Runā!

Kaklu man skuj frizētavā…

Šoreiz tu skuvies pats! Vai es saprotami runāju? -majora balss kļuva skarbāka.

Saprotami… Dzīvokļa saimnieks pavisam sašļuka.

-Tā arī rakstīsim protokolā, Smirnovs apmierināts konstatēja.

Tiklīdz Golovanovs paziņoja Grjaznovam, ka dzīvokļa saimnieks saņēmis heroīnu pansionātā, Slava tūlīt saprata, ka ir uz pareizā ceļa, jo iepriekš bija noklausījies Krotova ziņojumu. Grjaznovam izbrīnu radīja tikai tas, ka saņēmējs visā atzinies tik ātri.

Vārgulis, atteica Golovanovs, novērsdams skatienu.

Grjaznovs jau gribēja savam padotajam sadot nelielu sutu, taču tajā brīdī iezvanījās telefons.

Saņēmām, klausulē noducināja Demidičs.

Ved gar pansionātu. Mēs piebiedrosimies.

Maz vietas…

Viņš nav viens?

Veseli trīs.

-Ved! Tavs Veņa Zobs saņemts ciet. Grjaznovs, nolicis klausuli, pagriezās pret Fiju. Iesim, major! Bet tu, Fiļa, sēdi! Tikties ar bijušo draugu nav nekādas vajadzības. Vislabāk pieskati Krotu. Tā vien liekas, ka viņš iekritis acīs zēniem pelēkajos uzvalkos.

Izbraukuši no pansionāta, Grjaznovs ar Golovanovu nogriezās uz pilsētas pusi un pēc pāris kilometriem apstājās ceļa malā.

Pēc dažām minūtēm strauji piebrauca ārzemju mar-kas mašīna, kurai pie stūres sēdēja Šura Djakonovs, un žigulis. Veņa Zobs sēdēja savā ārzemju automašīnā, bet abi viņa miesassargi, saslēgti rokudzelžos, sēdēja septītajā žigulī.

Vediet viņus uz kādu meža klajumiņu! Grjaznovs pavēlēja.

Cepsim šašlikus… Golovanovs nespēja atturēties no dzēlības.

Vīrus paveda sānis, un viņiem ļāva pat uzsmēķēt, taču Veņa tūlīt tika apbērts ar jautājumiem.

Klāstīsi visu uzreiz vai pa drusciņai?

Skatoties, ko! nosmīnēja Veņa. Vai tik tu nedomā šūt man asinsdarbu, Grjaznov?

Šķiet, man ar tevi darīšanas nav bijušas, Slava brīnījās. Kā tu mani pazīsti?

Žagata uz astes atnesa ziņu.

Asinsdarbu tev necentīšos piešūt, taču heroīns, kas atrasts tavās kabatās, dod man tiesības tevi ietupināt uz diviem trim gadiņiem…

Kāds heroīns?

Demidič! Vai narkotikas viņam kabatā bija?

Kā nu ne! puisis atsaucās. Tiem arī… Demi-dičs pamāja uz sargu pusi.

lautā, Grjaznov!

Kur atrodas heroīns?

Kā lai es zinu? Domē nodarbojos ar pavisam citiem jautājumiem.

Ar ko tu nodarbojies domē, mēs noskaidrosim. Pavisam drīz. Saki kāpēc fotografēji plānu?

Kādu plānu?

Muižas plānu, tas ir, pansionāta plānu.

Tu to restaurēji, vai? Vai arī tavs skanošais tur aizgāja?

Kad tas bija? Mīlīt, tu iegriezies muzejā šajā pašā trešdienā.

Veņa kaut ko domāja un neko neatbildēja.

Klausies, draugs, sarunā iejaucās Golovanovs.

Vai tāda iesauka kā Miša Zilonis tev neko neizsaka?

Mazgadīgi bērni mani neinteresē, Veņa atbildēja, bet viņa seja bija pārvērtusies. Es dodu priekšroku maukām.

Laikam jāiet pastaigāties? Grjaznovs uzrunāja Golovanovu.

Ej vien, Slava, godbijīgi atbildēja Golovanovs un pagriezās uz deputāta pusi.

Slava nevarēja dzirdēt, ko teica majors, ko viņam piesolīja, toties labi dzirdēja viena miesassarga mežonīgo iekliegšanos:

Runā, maita! Citādi pats tevi nomiegšu!

Pēc brīža atgriezies, Grjaznovs ieraudzīja itin jauku ainu. Veņa, sēdēdams uz celma, rakstīja, ko diktē Golo-vanovs, bet Demidičs draudzīgi kaut ko pārsprieda ar miesassargiem. Grjaznovs izvilka mobilo telefonu un piezvanīja.

Kola, pēc pusstundas tev nogādās deputātu Veņu Zobu un divus viņa rokaspuišus. Narkotikas, Koja, narkotikas! Gluži manas domas, ar tām nav joki. Lai pasēž, varbūt vēl kas atradīsies. Neaizej tālu no telefona. Gaidi! Viņš raksta, Kola. Apraksta visus sīkumus.

Pēc neilga laika automašīnas ar Veņu Zobu un miesassargiem aizdrāzās uz pilsētas pusi. Braucot jau pilsētā uz ielas diemžēl notika kas neparedzēts. Deputāts Veņa Zobs negaidīti atgrūda vaļā mašīnas durvis, izlēca uz asfalta un skriešus metās uz ietves pusi, taču pakļuva zem pretējā virzienā braucošas kravas mašīnas. Demidičs aiz neuzmanības nebija piesprādzējis Veņu sev pie rokas. Nenācis pie samaņas, Veņa slimnīcā nomira.

Tomēr vispārējā aina jau bija kļuvusi daudzmaz skaidra. Pēc dzīvokļa saimnieka atzīšanās, Veņas Zoba liecības un Krotova pieņēmumu salīdzināšanas tika nolemts bez kavēšanās rīkoties, ja paļāvās uz Veņas atzīšanos, tad heroīns atradās bijušajā grāfa zirgu stallī, zemā mūra mājā netālu no pils. Pansionātā ieradās milicijas vienības, FDD sevišķā grupa, Nikolaja Smirno-va nodaļas darbinieki. Aizdomīgie jaunie cilvēki drīz vien tika izolēti, pārējos palūdza uz laiku atstāt pansionāta ēku. Miliči un FDD darbinieki īsiem pārskrējieniem sāka tuvoties zirgu stallim.

Krotovs, Golovanovs un Fiļa ar šaušanai sagatavotiem automātiem stāvēja krūmos, kas auga netālu no muižas vārtiem.

No zirgu stajļa puses atlidoja automāta kārtas troksnis. Pēc mirkļa sāka bērt lielkalibra ložmetējs. Golovanovs jautājoši paskatījās uz Krotovu.

Palieciet uz vietas, nočukstēja Aleksejs Petrovičs.

Palieku, neapmierināts atbildēja majors.

Šaušana atsākās, un šāvieni tagad skanēja samērā

bieži. Apmēram pēc piecām minūtēm iestājās klusums.

Negaidot vārti no iekšpuses atsprāga vaļā, un, uzņemdams ātrumu, pa tiem izbrauca kamazs. No tā kravas kastes un kabīnes uz labu laimi tika izšautas vairākas automāta kārtas. Golovanovs krītot paguva iztukšot sava automāta aptveri.

Grjaznov! viņš iesaucās sarunu ierīcē. Tie maitas laižas projām!

Kamazs lielā ātrumā joņoja pa šoseju. Aiz viņa apmēram puskilometra attālumā traucās vieglās automašīnas. Attālums arvien vairāk samazinājās.

Helikopters! Fiļa norādīja uz debesīm.

-Tie mūdži to sašaus! kāds iesaucās.

Atklāt no helikoptera uguni arī ir bīstami… Fiļa norādīja uz pretī braucošajām automašīnām.

Grjaznova rokās iepīkstējās telefons.

-Grjaznovs klausās!

Kamazs ir mīnēts! Draud ciematā uzspridzināt! -atskanēja Nikolaja Smirnova balss. Pirms ciemata ceļš nosprostots ar diviem kombainiem un traktoriem! Spridzeklim ir radio tālvadība!

Sapratu!

No helikoptera nešaus!

Helikopteru pašu tūlīt notrieks. Saki, lai paceļas augstāk!

Tiks izdarīts!

No kamaza patiešām sāka šaut uz helikopteru. Saņēmis brīdinājumu, helikopters uzņēma augstumu.

Mašīnas brauca pa klaju lauku, priekšā parādījās ciemats, kura priekšā apmēram trīssimt metru attālumā stāvēja kombaini un traktori. Kamazs, nesamazinājis ātrumu, piepeši nogriezās pa kreisi un pa zaļo lauku brauca uz divām nomaļus stāvošām baltām mājiņām.

Meteoroloģiskā stacija, paskaidroja Fiļa.

Brālīši, tur var būt cilvēki, ierunājās Grjaznovs.

-Viena jau iznāca ārā!

Vai taranēsim?! jautri noteica Golovanovs. la mirt, tad ar mūziku!

Nepagūsim, atsaucās Grjaznovs.

Netālu no mājiņām kamazs strauji apstājās. No mašīnas izlēca vairāki vīri un, saķēruši meiteni, nozuda mā-jiņā.

Bremzē! pavēlēja Grjaznovs, paskatījās uz draugiem, padeva automātu Fiļam un izvilka pistoli. Iešu uz pārrunām. Nav pirmā reize.

Vīri novērsa skatienu, bet neko neteica.

Grjaznovs nesteidzīgi tuvojās mājiņai. Atskatījies viņš ieraudzīja, ka pa lauku lielā ātrumā tuvojas vairāki rafiņi un vieglās automašīnas. Pēc majora Golovanova mājiena mašīnas apstājās.

Piegājis pie mājiņas, Grjaznovs apstājās. Logs pavērās, un tajā vispirms parādījās automāta stobrs, pēc tam smaidošs purns.

Sveiks, Grjaznov!

Jā, es esmu Grjaznovs. Bet kas esi tu?

, Pajautā Filam! Viņš zinās!

Ilknis, vai? Dima?

Uzminēji. Zini, kāpēc uzminēji?

Fila par tevi pastāstīja.

Viņš izstāstīja arī par manu čomu Veņu. Veņu jūs nozūmējāt.

Nelaimes gadījums. Labi, Dima. Saki ko vēlies? Lidmašīnu, valūtu un pāri robežai?

Nē, komandier. Atbrīvo ceļu! Mēs iekāpsim mašīnā un klusu nosvīdīsim. Pakaļ dzīties nevajag. Ciematu priekšā daudz.

Vai ķīlniece ir viena?

Divas daiļavas, viena par otru skaistāka, un večiņa, mušu no deguna nenodzīs.

Lauj paskatīties!

Grjaznovs piegāja pie loga. Mājā atradās trīs vīri un divas meičas. Viena sēdēja, paslēpusi seju rokās, otra glāstīja draudzenei galvu un kaut ko čukstēja.

-Kur večiņa?

-Vecā savārgusi! Skrejamais piemeties! Viens no vīriem iesmējās.

Redzējis esi, noteica Ilknis, bet tagad ej nost!

Tā riskēt nav prāta darbs, Dima, noteica Grjaznovs. Arī pārējos vīrus iegāzīsi.

Pajautā kruķiem, kas viņi tādi! Varbūt man tas nav prāta darbs, bet viņiem nav ko zaudēt.

-Sapratu. Nekas nav piebilstams?

Piebilstams? Ilknis uz brīdi iegrima domās. Varat izvēlēties, kuru gribat, par manu bijušo draugu Fiļu!

Es aprunāšos.

Parunā gan, Crjaznov. Tikai pasteidzies! Ilknis pašūpoja plaukstā tālvadības ierīci.

Pie mašīnas stāvēja Nikolajs Smirnovs, sevišķo uzdevumu vienības komandieris un civilā ģērbies Iekšlietu ministrijas darbinieks. Redzams, viņi jau bija iztirzājuši situāciju un nonākuši pie secinājuma, kas nebūt neiepriecināja. Tagad visi jautājoši paskatījās uz Grjaz-novu.

Pieprasa kamazu un atbrīvot ceļu, pateica Grjaz-novs.

Neko nevar darīt. Prasības vajadzēs izpildīt, pēc ilgākas klusēšanas noteica leM darbinieks.

Tālāk kādus trīsdesmit kilometrus ciemati ir no vienas vietas.

Sevišķo uzdevumu vienība ir gatavībā, taču liekas, ka skaits šoreiz neko nedos, sacīja sevišķo uzdevumu vienības komandieris.

Golovanov! pasauca Grjaznovs.

-Tepat esmu, priekšniek!

-Atvainojiet! Grjaznovs pagriezās pret komandieriem. Mums nepieciešams aprunāties.

Pavedis Golovanovu malā, viņš aizsmēķēja.

Par galveno tur ir Dima Ilknis. Par Filu gatavs atdot vienu meiteni.

-Cik viņu tur ir?

Divas. Un viena sirmgalve.

Kas tur ko runāt, komandier. Fiļa ies. Un neba tāpat vien. Golovanovs piemiedza aci.

Pāris sekunžu vismaz noturēsies?

lezga būs.

Tādā gadījumā, ierunājās Grjaznovs, skatoties uz mājiņu blakus bandītu ieņemtajai, brauksim ar līkumu pa lauku un caur krūmiem nokļūsim pie blakusmā-fiņas. Uz kreiso pusi viņiem nekas nav redzams, jo siena bez logiem. Fiļa ies viens pats.

Viņi devās pie mašīnas, kurā sēdēja "vilki".

Filip! Vai atceries, kā pie Kandagaras ņēmām ciet modžahedu? pajautāja Golovanovs.

Sapratu, komandier, atbildēja Fiļa un, komandierim par brīnumu, sāka izģērbties.

Grjaznov! pāri laukam noskanēja megafona pastiprinātā Ilkņa balss. Desmit kruķu lai dodas pie ka-maza! Pārējie lai lasās!

Sapratu! atbildot nokliedzās Slava un pagriezās uz darbinieku pusi. Nebūdami kurli, brīvprātīgie jau sāka veidot grupu.

Fiļa uzlocīja apakšējo kreklu, un Golovanovs starp viņa lāpstiņām ielika abpusēji asu dunci ar ādas uzmavu galā.

Kāpēc tieši Fiļa? pajautāja Grjaznovs.

-Pamēģini tu!

Fiļa saspieda kopā lāpstiņas, un duncis cieši piekļāvās pie muguras.

Neviens to nespēj, paskaidroja Golovanovs. Viņam tāda auguma uzbūve…

Desmit darbinieki bez steigas tuvojās kamazam.

Lai Dievs tev stāv klāt, Filip, balsij ietrīcoties, sacīja Slava. Dodamies ceļā!

Arī darbinieki iekāpa mašīnā, un septītais žigulis tā aizsegā aizbrauca pāri laukam, iegriezās mežiņā un jau pēc minūtes apstājās pie otras mājiņas. Tajā atradās vīrs un sieva.

Kas noticis, biedri? Vīrietis tūlīt metās pie atbraukušajiem bruņotajiem ļaudīm.

Viss kārtībā, tēvs, atbildēja Golovanovs, cauri biezajiem krūmiem un augļu kokiem skatīdamies uz neskaidri redzamo kaimiņu mājas aklo sienu. Ne vairāk kā piecpadsmit metru… Viņš pagriezās pret savējiem.

Krūmi, koki, noducināja Demidičs. Tieši tas, kas vajadzīgs, komandier.

Grjaznovs devās pie loga. Fiļa nesteidzīgi gāja pāri laukam. Darbinieki stāvēja līdzās kamazam, kaut ko runāja, smēķēja. Pamanījis telefonu, Grjaznovs pajautāja:

Vai ar Maskavu ir savienojums?

ļāuzgriež kods. Kods turpat pie telefona.

Pacel ķepiņas, Fiļa! nodārdēja Ilkņa balss. Ielaist pa logu vai kā dārgu viesi pa durvīm?

Labāk pa durvīm. Esmu atnācis, Dima. Laid vaļā meitenes un veco. Vai tev līķu trūkums? Fiļa pamāja uz darbinieku pusi.

Nāc iekšā pa durvīm un aprunāsimies.

Fiļa sāka iet apkārt mājiņai un nozuda Grjaznova skatienam. "Vilki" bez mazākā trokšņa izslīdēja no otras mājas. Arī Slava gribēja doties līdzi, taču Golovanovs viņu apstādināja.

Tu savu esi padarījis, Vjačeslav. Tagad mūsu kārta. Atvaino!

Grjaznovs atgriezās istabā, apsēdās, mehāniski uzgrieza Maskavas telefona numuru un paguva pateikt Tu-reckim dažus vārdus.

Fiļa pa šo laiku iegāja mājā. Viens no bandītiem prasmīgi aptaustīja viņa kājas un sānus.

Nekā nav. Viņš pagriezās pret Ilkni.

Nāc tālāk, Fila!

Kāpēc kavējies, Ilkni? redzot meitenes, kas istabas kaktā sēdēja uz viena krēsla, jautāja Fiļa.

Ilknis padomāja, padomāja un atmeta ar roku.

Lai pasēž.

Kur ir večiņa? bridi klusējis, Fiļa atkal uzdeva jautājumu.

Te es esmu! Te! kaut kur no kakta atsaucās sieviete.

Esi taču kā vīrs! Tuvodamies vadonim, Fiļa vēlreiz norādīja ar acīm uz meitenēm.

Sveiks, Fiļa! Ilknis sniedza kādreizējam draugam roku un plati pasmaidīja. Bet viņa acīs no smaida nebija ne vēsts.

Sveiks, Dima!

Fiļa pēkšņi pieliecās, ar kaķa veiklību izrāva uz muguras noslēpto dunci, pagrieza Ilkni pret bandītiem, vienlaikus ar kāju izsizdams krēslu, uz kura sēdēja meitenes, un nostājās tā, lai ar sevi un Ilkni nosegtu istabas kaktā nokļuvušās meitenes. Ilknis sajuta uz kakla vāju dūrienu.

Nešaut! viņš paguva nokliegties, taču viena bandīta izšautā automāta kārta jau pāršķēla klusumu.

Ilkņa augums kļuva ļengans. Tajā pašā mirklī bandītus pārsteidza cita automāta kārta no loga. Dārdēdamas izgāzās izsistās durvis, istabā ielauzās "vilki". Bet pēc dažām sekundēm ieskrēja Grjaznovs un pie kamaza stāvējušie darbinieki. Grjaznovs paskatījās uz bandītu līķiem, uz meitenēm, kas bija iespiedušās kaktiņā, uz runas-spēju zaudējušo vecenīti un noteica:

Jā, tas tik ir darbiņš. Redzot Filu, kas meklēja kaut ko pa grīdu, viņš pajautāja: Un ko tu meklē?

Uzgali.

Kādu uzgali?

Šim te… Fiļa ar skatienu norādīja uz dunci.

-Tpu! Slava nospļāvās. Labāk būtu to ierīci pameklējis. Tālvadības!

Fiļa klusēdams pasniedza Grjaznovam tālvadības ierīci. Slava paņēma no palodzes megafonu, un pāri laukam pārskrēja skanīga balss.

Brauciet šurp, vīri! Viss kārtībā!

Pēc brīža "vilki" jau stāvēja blakus kamazam, kura kravas kastē būrās atminētājs.

Tāds var pavest divdesmit tonnas, sacīja Demidičs, pamājis uz kravas mašīnas pusi. Vai patiešām pilna?

Draugi klusēja. Parādījās sapieris ar mīnu rokās, pārlaida apkārtstāvētājiem skatienu un apjucis noteica:

Tā ir tukša…

Golovanovs ielēca kravas kastē, pāršķēla tuvāko cietas plēves maisu, pagrāba baltā pulvera sauju, paostīja, pārlaida ar mēli un palaida vējā.

Krīts! viņš iesaucās un tūlīt nobēra tādu lamuvārdu tirādi, ka saskatījās pat daudz ko pieredzējušie darbinieki.

Arī Grjaznovs pagrāba saujā pulveri un paostīja.

Kur palicis Krots? viņš pajautāja pēc mazas pauzes.

Sākoties jandāliņam, Aleksejs Krotovs kopā ar pārējiem metās pie automašīnām, taču pamanīja kapteini Miļkovu, kas māja ar roku, un apstājās.

Nogalināts Zareckis! kapteinis tūlīt paziņoja.

Krotovs izvilka paciņu "Belomor” un aizsmēķēja.

-Viņš stāvēja tālu. Rau, pie tā koka. Nejauša lode.

Dieva pirksts, vienaldzīgi atteica Krotovs. Vai daudz upuru?

Nogalināts vienīgi Zareckis. Ir četri ievainotie.

Kurā vietā nejaušā lode trāpījusi?

-Tieši starp acīm!

Gadās, ka arī nejauša lode trāpa tajā vietā. Reti, bet gadās.

Taisnība, kapteinis piekrita. Kāpēc esi tik sa-drūvējies?

Nem pāris vīru, lūkodamies uz zirgu stalli, noteica Krotovs. Iesim un apskatīsimies.

Pēc ieiešanas telpā, no kuras bija šāvuši bandīti, Krotovs pirmām kārtām devās pie durvīm pretējās sienas un sāka to uzmanīgi aplūkot un taustīt ar roku tapetes.

Durvis, viņš pavēstīja. Liecieties virsū, vīri!

Siena zem triecienu smaguma dunēja, bet nepadevās.

-Vajadzēs spridzināt, vai?

Iesim! pavēlēja Krotovs, dodamies ārā no telpas.

Viņi izgāja pa pansionāta vārtiem. Krotovs ienira

krūmos, viņam sekoja Miļkovs un vīri. Kaltie dzelzs vārti stāvēja vaļā. Visi četri ieskrēja plašā telpā, izrādījās, tā ir garāža. Tajā atradās vairākas vieglās automašīnas, četri rafiņi un divas gazeles.

Pārbaudīt visas mašīnas!

Dmitrič! Rafiņš ir aizslēgts! iesaucās viens no vīriem.

Lauz vajā!

Automašīnas tika atlauztas, pārbaudītas, taču narkotikas netika atrastas.

ļāsameklē kāds, kas strādā garāžā, ierosināja Krotovs.

-Veicīgi! Kapteinis pameta mirkli uz vīriem.

Krotovs apsēdās un atkal aizsmēķēja.

Par ko tu domā?

Liekas, esam aptīti ap pirkstu, Dmitrič, Krotovs atbildēja pēc brīža. Padomā pats! Kāda velna pēc narkotikas būtu jātur mašīnā ar divdesmit tonnu kravnesību? Droši vien viņiem ir trīssimt četrsimt kilogramu, lielākais, pustonna! Tik daudz saiet arī rafiņā! Vai tajā gazelē! Esmu nošāvis greizi, Dmitrič.

Pēc minūtēm piecpadsmit vīri atveda pavecu vīru ar pliku pakausi, viņš strādājot garāžā.

Ilgi gan meklējāt, Dmitričs pārmeta.

Ko jūs šeit darāt? Krotovs uzrunāja vīru.

Esmu atslēdznieks. Vai maz kas salūst…

Daudz iznāk strādāt?

Katru dienu!

-Vai pa'tlaban kādas automašīnas šeit trūkst?

-Tā uzreiz nepateikšu… Tās jau nestāv uz vietas, bet brauc. Divas stāvēja te visu laiku. Tas milzenis kamazs un gazele. Gazele stāvēja atsevišķā vietā.

-Kur?

Vai šie mūs nenozūmēs?

Kādi "šie"?

Nesaproti, vai? Tie ķēmi.

Iesim! Krotovs piecēlās kājās.

Tā bija lieliski iekārtota, četrām mašīnām paredzēta garāža ar kaloriferiem, gaisa kondicionētāju, teicamām mēbelēm un augšā pacejamām metāla durvīm. Patlaban garāža bija tukša.

Tātad gazele stāvēja šeit? Krots noprasīja.

Te. Un divas direktora mašīnas. Japāņu džips un audi.

Paldies!

Bet es neko neesmu jums rādījis un teicis, mezdams apkārt bailīgus skatienus, sacīja atslēdznieks.

Pats par sevi saprotams.

Vai šeit VAI priekšnieks ir? pagaidījis, kad atslēdznieks aizgāja, Krotovs uzrunāja Miļkovu.

Bija.

Krotovs devās nevis pie atvērtajām metāla durvīm, bet uz gaiteni, kuru vāji apgaismoja elektrība. Nokļuvuši pie aizbultētām durvīm, viņi atvilka dzelzs bultu un iegāja telpā, no kuras bija šāvuši bandīti.

VAI priekšnieks atradās ātri. |au pēc brīža, līdzko Krotovs bija viņam izskaidrojis situāciju, visi posteņi saņēma pavēli aizturēt visas gazeles un japāņu džipu tērauda krāsā, bet pretošanās gadījumā šaut tieši virsū.

Laiks vilkās lēnām. Piezvanīja Grjaznovs un lamādamies pavēstīja, ka aizdomīgās automašīnas brauc pa Rostovas šoseju, tikušas cauri Krasnijļimanas ciemam, nav apstājušās uz autoinspektoru pavēli un tuvojas ar ātrumu simt piecdesmit kilometru stundā Moskovska-jas ciemam. Inspekcija ar saviem žigu|iem bija bezspēcīga.

Izsauciet helikopteru! Krotovs pagriezās uz VAI priekšnieka pusi.

No augšas, no helikoptera kabīnes, Krotovs labi redzēja tērauda krāsas džipu un gazeli, kas vienmērīgi apdzina pārējās automašīnas.

Skaisti brauc, austiņās viņš izdzirdēja VAI priekšnieka balsi. Vasja, uzbliez pa ce|a malu blakus džipam!

Klausos! atsaucās pilots.

Helikopters strauji sasvēra priekšgalu uz leju, nolaidās zemāk, un granti pa labi no džipa ietriecās lielka-libra ložmetēja lodes, uzsitot gaisā putekļus. Kādu laiku mašīnas brauca ar iepriekšējo ātrumu, bet tad gazele sāka to samazināt. Apmēram kilometru tālāk mašīna strauji iegriezās uz lauku ceļa. Džips apstājās.

Pacelies augstāk, Vasilij, mierīgi sacīja Krotovs. -Tūlīt spridzinās.

Ko? parāvis helikoptera priekšgalu uz augšu, uzņemot augstumu, pajautāja lidotājs.

Gazeli.

-Kas?

-Tie, kas sēž džipā.

Pēc maza mirkļa patiešām nogranda spēcīgs sprādziens, pret debesīm uzšāvās liesmas.

Džips apgriezās un strauji aizbrauca pretējā virzienā, taču drīz nogrieza no ceļa un pāri laukam centās sasniegt netālo mežu.

Neļauj šiem nozust mežā, Vasja! iesaucās priekšnieks. Nebliez vairs pa ceļa malu, bet pa tiem kriminālajiem mūļiem!

Klausos! atsaucās lidotājs.

Helikopters sāka piķēt. Lielkalibra lodes panāca džipu gandrīz jau pie meža. No šosejas nogriezās divas autoinspekcijas mašīnas un traucās pie džipa.

Krotovs atskatījās uz degošo gazeli. Sārtā liesma kāpa arvien augstāk pret debesīm, jau sāka stāties automašīnas, cilvēki izkāpa uz ceļa nomales.

"Deg miljardi! Kādas bagātības!" vienaldzīgi nodomāja Aleksejs Krotovs.

Ar kazino slēgšanu saistītās FDD operācijas iecirta Va-ņas Burjata kabatā pamatīgu robu, izgaisa arī miljardi, kurus varētu iegūt, pārdodot piecdesmit kilometrus no Vo-roņežas sadegušo heroīnu. "Impērija" nodrebēja, taču nesabruka. Naudu ienesa rekets, tirgošanās ar alkoholu un tabakas izstrādājumiem, komercstruktūras kārtīgi maksāja "nodokļus". Trieciens nāca no negaidītas puses, no krusttēviem. Pēc visiem minētajiem notikumiem steidzīgi tika sasaukts lielais saiets. Burjats saprata, ka gaidāma nopietna saruna, jo uz laiku vajadzēja samazināt kopējā kasē nododamos līdzekļus, bet krusttēvi to neatzina. Viņiem bija pie vienas vietas, ka Burjatam radušies sarežģījumi ar skaidro naudu, kas laista apgrozībā. Dzīvs vai miris, bet noskaiti, kas pienākas, tāpēc viņi nevērīgi noklausījās Vaņas taisnošanos, bet solījumiem ar laiku atlikt kopējā kasē visu ar procentiem gluži vienkārši nenoticēja.

Nē, Vaņa, tā tas neiet, norūca Krusts. Neko lieku no tevis neprasām. Tikai to, kas likumīgi mums pienākas. Kādus ļautiņus tu izvēlies, Vaņa? Tavs dienderis Pavlovs apsviedis kažoku uz otru pusi! Drīz to izdarīs arī tā čurlūpa vicepremjeriene. Piemini manus vārdus! Viņai nav, kur sprukt. Bet mums nav nekā svarīgāka par cilvēkiem tur, augšā. Mēs dodam, viņi ņem, un, ja ņem, lai strādā. Par tevi, Vaņa, mēs nobalsojām visi kā viens. Darbojies, vadi, ved mūs, saproties, pretī gaišajai nākotnei! Bet kur tu aizvedi? Drīz būsim spiesti staigāt ar pliku pakaļu. Atrodi vēl kādu tādu slaucamu govi! Salaist grīstē tik milzīgu pasākumu… Tas nekur neder, Vaņa.

Pēc Krusta tajā pašā stabulē sāka pūst Pauris un Ša-

manis, viņiem piebiedrojās citi. ļaunie un skolotie klusēja, kaut ari izprata Vaņas smago stāvokli un pat ticēja solījumiem atdot zaudēto ar procentiem. Viņi klusēja, bet klusēšana, kā zināms, nozīmē piekrišanu. Tiesa, par Burjatu aizlika vārdu Pēterburgas autoritāte Fjodors Ķieģelis, bet viņa teiktais tika palaists gar ausim, arī Ķieģelim pašam sen centās piešūt bumbas par biežo uzstāšanos televīzijā, jo ne reizi vien viņš bija sarunājis lieku. Galu galā Vaņa pārskaitās, pasūtīja visus tālu, tālu, pasvilpa miesassargus un aizjoza uz savu Tišinas sādžu.

Nākamajā dienā Burjats pēc Ķieģeļa lūguma ieradās pie viņa viesnīcā.

-Tev jālaižas lapās, Vaņa. Vislabāk pāri robežai. Uz Savienotajām Valstīm. Draugus tur atradīsi. Bet es piespēlēšu darbu. Paņemsi vienā bankā desmit taukšķus, un pirmajam laikam tur, štatos, tev pietiks.

Desmit varu paņemt arī tepat. Kaut šodien.

Vai no Zolotarika?

Kaut vai.

-Tava nauda, kas bija nolikta pie Zolotarika, pārgājusi kopējā kasē. Tā nolēma saiets.

Paldies, Fedja! mazliet paklusējis, atbildēja Burjats. Laižos. Par darbu, ko dosi, būšu pateicīgs. Bet arī tu, Fedja, piesargies.

Tajā pašā dienā algots slepkava uz firmas sliekšņa nogalināja baņķieri, Krievijas pilsoni Zolotarevu, ar iesauku Zolotariks, kam Itālijā piederēja pils divdesmit piecu miljonu dolāru vērtībā.

Pēc trim dienām netālu no Pēterburgas savā vasarnīcā ar šāvienu pakausī tika nogalināts vecais likumīgais zaglis Fjodors Ķieģelis.

Vaņa Burjats, Antons Majevskis un svešvalodu zinātājs Maikls nozuda, it kā viņu vispār nebūtu bijis. Viņi, protams, uzradīsies no jauna, bet ne vairs Krievijas neaptveramajos plašumos, jo mafija ir nemirstīga.

Krievijas Federācijas ģenerālprokuroram piezvanīja no valdības aparāta un palūdza sagatavot koncentrētā veidā, ne vairāk kā uz piecpadsmit lapām, speciālu ziņojumu par lietu, ar kuru nodarbojas izmeklētājs Turec-kis. Ar izmeklēšanas rezulātiem vēlējās iepazīties arī premjerministrs. Speciālo ziņojumu vajadzēja iesniegt divu dienu laikā.

Tureckis nozuda savā kabinetā, izdzēra pāris litru pašas stiprākās kafijas, izsmēķēja pāris paciņu cigarešu un izlādējās, lamādamies gan klusībā, gan pilnā balsī. Uz galda gulēja desmit izmeklējamās lietas sējumu. Tajos bija liecinieku un aizdomās turamo pratināšanas protokoli, ekspertīžu akti un tā joprojām. Pēc Turecka ieskatiem, šajā lietā svarīgs bija viss, viena epizode izrietēja no citas un veidoja desmitiem noziegumu kopainu. Šķita, ka, izmetot kādu nenozīmīgu notikumu, sabrūk visa izmeklēšanas būvētā celtne. Un nu visu vajadzēja izklāstīt uz dažām papīra lapām divu dienu laikā.

Kabinetā ienākusī Ļiļa Fedotova sastapa Turecki spurainu un niknu.

Neesmu tādu speciālo ziņojumu cienītājs! pavēstīja Aleksandrs, rādot uz sava darba deviņiem sējumiem.

Kam tu to gatavo?

-Vai tad nezini?

Dzirdēju, kādam no augšas, bet, tieši kam, nezinu.

Atskaite premjerministram, un varbūt tā nonāks pat pie paša Saimnieka.

Par ko visvairāk uztraucas cilvēks, kad kļūst par karstu?

Par savu ādu, protams.

Bet liels cilvēks?

|o vairāk!

Par valsts interesēm, šef! Kas gan jums mācīts, Tu-recka kungs?

Pareizi. Liels cilvēks, protams, stāv un krīt par valsts interesēm! -Tureckis pasmaidīja.

Ja cilvēks, kas nodarījis kaitējumu valsts interesēm, arī nav no mazajiem, ja to rekomendējis lielais cilvēks, to atbalstījuši ģenerāļi un pulkveži, kuri patlaban apcietināti, kas jādara lielajam?

Jālabo kļūda.

Pareizi. Kļūdas nepieļauj tas, kas neko nedara.

-Gribējās, kā labāk, bet iznāca kā vienmēr?

Tureckis saskatījās ar Ļiļu, un abi skaļi sāka smieties.

-Viņš vēl smejas! noteica Fedotova.

Tie nav smiekli, es raudu… Tureckis sadrūma.

Saša, es iešu tev palīgā. Tu rakstīsi, bet es tavu speciālo ziņojumu tūlīt ievadīšu datorā.

Pret vakaru speciālais ziņojums bija pabeigts.

Re nu, ko nozīmē līdzautors! Tureckis pasmaidīja. Ietilpinājāmies divpadsmit lapās. Arī fabula izklāstīta lieliski. Un pierādījumi savirknēti nedalāmā sistēmā. Paldies, palīdze!

Tureckis jūtu pārpilnībā piepeši cieši apskāva sievieti un noskūpstīja uz lūpām.

Ko tu dari, Turecki? Muļķīt… Brunču medniek… Kaut durvis būtu aizvēris…

Gaidot Larisu, Sargačovs nervozi pastaigājās pa istabu. Pēdējā laikā Larisa Ivanovna daudz dzēra, no vīna viņa bija pārgājusi uz stiprāku dzērienu, franču konjaku, taču Sargačovam bija vēl ļaunākas aizdomas, proti, viņa sākusi lietot narkotikas. Afganistānā iepazītie simptomi nebija noslēpjami. Paplašinātas acu zīlītes, nenormāla rosība, runīgums, smiekli bez redzama iemesla, bet gurdenums un suniskas skumjas no rītiem. Manāms, neizturams lauzējs pagaidām nemocīja, bet šķita, ka tas vairs nav ilgi jāgaida. Dūrumu vietas uz rokām nebija redzamas, Larisa droši vien izmantoja krievu izgudroto "karalisko maisījumu", mutē ieberot ar kokaīnu vienādā daudzumā sajauktu heroīnu.

Sargačovs nebija paradis rakņāties sievas mantās, taču tajā vakarā, iegājis sievas kabinetā, viņš automātiski atvēra rakstāmgalda atvilktni un savām aizdomām guva apstiprinājumu. Atvilktnē gulēja ne mazums paciņu ar heorīnu un kokaīnu. Sargačovs saberzēja plaukstās seju, no kabineta devās uz ēdamistabu, līdz malām piepildīja glāzi ar konjaku un izdzēra.

Reizumis Sargačovs juta nožēlu, ka nav nokārtojis rēķinus ar dzīvi toreiz, kad pārnāca mājās pēc tikšanās ar saviem bijušajiem padotajiem, ieroču biedriem "krievu vilkiem", kuriem viņa vārds bija likums. No pēdējā soļa viņu bija atturējusi Larisa, piezvanot un paziņojot par mātes nāvi. Bija grūti iedomāties, kā Larisa tagad dzīvotu, jo viņai nebija palicis neviens tuvs cilvēks, tikai viņš, Valerijs Stepanovičs Sargačovs. Viņa to saprot, viņa to jūt.

Valerijs piegāja pie loga. Ārā gar grantētā celiņa malu savā nodabā mirgoja dzelteni lukturīši. Visapkārt tukšums, šalca vējš. Koku zaru starpā pazibēja un nodzisa starmešu gaisma, palika degot tikai blāvas gabarītu ugunis. Atbraukusi. Pēc brīža uz celiņa parādījās arī viņa, piegāja pie durvīm un ienāca savrupmājā.

Larisa Ivanovna tā dīvaini paskatījās uz Valeriju, iegāja viesistabā un apsēdās klubkrēslā. Viņa sēdēja, uzlikusi rokas uz atturīgās kostīmkleitas malas, ilgi sēdēja klusēdama, tad kā atjēgusies ielēja glāzē mazliet konjaka, iedzēra un palūkojās uz Sargačovu.

-Viņus visus gaida nošaušana!

Sargačovs neko neteica.

-Vai dzirdi? Viņus visus nošaus kā likts! skaļā čukstā atkārtoja Larisa.

-Visus?Kā tu to zini?

Visus, kura dienesta pakāpe ir vismaz pulkvedis. To man darīja zināmu draugs, premjera pirmais vietnieks.

-Cikviņu ir?

Divdesmit deviņi.

Sargačovs šaubīdamies nogrozīja galvu.

-Vai runāji ar premjerministru?

-Viņš mani nepieņēma.

Tātad tu esi runājusi tikai ar pirmo premjerministra vietnieku?

-Viņš izteicās, ka viņi visi bijuši pakalpiņi un rokaspuiši, ka viņu liktenis izlemts pašā augšā!

Gandrīz pusnakts… Sargačovs ieskatījās pulkstenī. Kurtu biji pazudusi?

Biju kapos. Pie tēva un mātes…

Sargačovs ieskatījās Larisai acīs un saprata, ka viņa ieņēmusi krietnu narkotiku devu.

Un tu visu laiku nosēdēji pie kapa?

Nē. Biju aizbraukusi arī uz tēva vasarnīcu. Tur ir labi.

Larisa no jauna pasniedzās pēc pudeles.

-Tu nedrīksti dzert, Lara.

Larisa piecēlās un devās uz kabinetu

Neej turp!

Tu zini?

Jau sen man bija radusies nojauta.

-Tādā gadījumā…

Larisa nepateica teikumu līdz galam, no jauna apsēdās, izvilka no kabatas divas paciņas, sajauca, iebēra mutē un uzdzēra konjaku.

Tādā gadījumā, viņa atkārtoja, ej projām, Sar-gačov. Gribu būt viena.

Es nevaru tevi pamest.

Tu esi labs. Es zinu. Tev bija laba doma atgriezt mani uz pareizā ceļa. Tikai neizdevās.

Lūdzu, ej gultā!

-Tu esi man apnicis, Valērij Stepanovič, negaidīti pavisam mierīgi un vienaldzīgi paziņoja Larisa lvanovna.

Sargačovs neko neatbildēja, aizsmēķēja un vairākas reizes dziļi ievilka dūmu.

Kopš zināma laika tu esi pārstājis būt "krievu vilks" un pārvērties par visparastāko krievu aunu.

Arī šoreiz pulkvedis neko neatbildēja, bet no viņa sejas atplūda asinis un sīki ietrīcējās rokas.

Ko vēl pateikt, lai tu aizietu… Nekad neesmu tevi mīlējusi un nemīlu. Kādreiz mīlēju Pavlovu. la varētu, aizietu, nē, skriešus dotos pie viņa. Mēs abi esam pār vienu kārti metami…

Sargačovs piecēlās un ātri izgāja.

Gandrīz aizbraucis līdz savam dzīvoklim Kutuzova prospektā, viņš strauji apgrieza mašīnu un traucās atpakaļ.

Nobremzējis pie vasarnīcas vārtiem, viņš no mašīnas pajautāja pienākušajam posteņa milicim:

-Vai Larisa Ivanovna nav izbraukusi?

Izbrauca.

Kopā ar apsardzi?

Nē, viena. Pati sēdēja pie stūres.

Uz kuru pusi viņa aizbrauca?

Milicis pamāja pa kreisi, uz Maskavai pretējo pusi.

Sargačovs trenca mašīnu uz priekšu, cik spēja. Izbraucot uz šosejas Zveņigorodas virzienā, jau pa gabalu viņš ieraudzīja patruļmašīnu mirgojošās bākugunis un cilvēku siluetus. Sargovičam sažņaudzās sirds. Viņu apstādināja VAI patru|a.

Lūdzu, dokumentus!

Sargačovs pasniedza apliecību.

Kas noticis? viņš vaicāja klusā cerībā.

Nositusies Larisa Streļņikova, premjerministra vietniece, biedri pulkvedi, autoinspekcijas kapteinis klusu atbildēja.

Dzīva?

Kur nu dzīva… Kapteinis atmeta ar roku. Brauciet, biedri pulkvedi!

Kamēr Sargačovs nokļuva līdz traģēdijas vietai, viņam vēl dažas reizes pārbaudīja dokumentus, nu jau civilā ģērbušies vīri. Uz brīdi viņš ieraudzīja Larisas bālo, atpakaļ atgāzto seju, asiņainu apģērba gabalu, nedzīvu baltu roku, taču tūlīt šo skatu aizsedza civilā ģērbušos

cilvēku melnās muguras. Piebrauca ātrā palīdzība, sakustējās muguras, noklaudzēja durvis, un ātrā palīdzība ar bākugunīm aprīkoto patruļmašīnu pavadībā aiztrau-ca uz Maskavas pusi.

Pie Sargačova piegāja autoinspekcijas kapteinis, kurš bija apstādinājis viņu pirmais, un palūdza piesmēķēt.

Kas īsti noticis, kaptein? uzšķildams uguni, pavaicāja Sargačovs.

Sadursme.

Neredzu otru cietušo pusi…

Ķer vēju laukā, dziji ievilcis dūmu, pēc klusuma brīža atbildēja kapteinis.

Maskavas vakara avīzes ziņoja par nelaimes gadījumu uz Zveņigorodas šosejas, kurā gājusi bojā Krievijas Federācijas premjerministra vietniece Larisa Streļņiko-va. Pēc trim dienām viņa ar pienācīgu godu tika apglabāta Novodevičjes kapos.

Braukšu projām.

Uz kurieni?

Uz Čečeniju.

No jauna iestājās klusums.

Es nu iešu, bilda Tureckis.

Dzīvo vesels, Saša!

Dzīvo vesels, Valerij!

Tureckis aizgāja, ne reizi neatskatījies.

Pēc trim mēnešiem viņš avīzē izlasīja ziņu, ka iekšlietu dienesta pulkvedim V. Sargačovam par vīrišķību un drosmi piešķirts Krievijas varoņa nosaukums. Pēc nāves.

QUO VADĪS, KRIEVZEME?!

Fridrihs Ņeznanskis. APTAURĒTAIS

…Hoļins īsu brīdi vērīgi lūkojās viņam acīs. Rokas ierasti grābstījās gar jostu. Taču veltīgi. Pistoli viņš jau bija nodevis.

Nu kā tad, kā tad! Ho|ins pameta ar galvu. Saprotam jūsu mājienus, biedri praporščik. Tātad nepatīkam? Mūsu sieviņas jums apnikušas, vai ne? Vai varbūt tu domā, ka neviens neredzēja, kā Tjagunova naktīs līda pie tevis? Un tu -paļājies, bet vīru pēc tam-zem lodēm! Lai jūs netraucē? Vai tu domā, ka mēs nesaprotam? Es viņa vietā…

Bet jūs, biedri major, drīz būsiet tur. Praporščiks Gor-junovs plati smaidīja. Viņa vietā.

Kā tad tā? Hoļins plātīja muti. Par ko?

Lai nemaisītos pa kājām mums ar jūsu laulāto, praporščiks atbildēja. Pats taču teicāt. Līdzko man ar kādu slepenā mīla, tā es vīru tūliņ uz "karsto punktu". Citādi nezinātu, kā no jums tikt vaļā. Rau, runā, ka Čečenijā drīz atkal sāksies. Izskatīsim arī "veco" kandidatūras.

Tu joko, vai? Hoļins, uzskatīdams to visu par tīru patiesību, saguma. Mana Šura taču ir jau vecene. Paskaties, cik daudz jauno! Un šitā… Tjagunova! Vai tev vēl par maz?

Par maz! rakstvedis plātījās. Vai varbūt jums liekas, ka jūs par majoru tāpat vien uztaisīja? Tikai aiz mīlestības uz jūsu laulāto draudzeni.

Ho|ins kļuva zilgans. Tā vien likās, ka viņu ķers trieka.

Vai atnest jums ūdeni? Rakstvedis paslējās no krēsla. Es pajokoju, pajokoju… Bet jūs, biedri major, par Tja-gunoviem turiet muti. Ja gribat uzdienēt augstāk…

Hoļins kaut ko nomurmināja, pēc tam, ar šausmām blenzdams visvarenajā rakstvedī, kāpās atpakaļ, līdz tika laukā no istabas, un uzmanīgi aizvēra durvis…

Fridrihs Ņeznanskis

KAZINO KARALIS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatores Dace Puzure, Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds “Kontinents”,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un isieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 8.

F. Neznanskis

Ne 980 Kazino karalis: Romāns / No krievu vai. tulk. Armlns Voitkāns. R., Kontinents, 2001. 491 lpp.

ISBN 9984-683-67-2

Apgāda "KONTINENTS" interneta gramatmca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs!

Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] sk. f. Ņeznanska romānu 'Sokoļņiku gadatirgus".

[2] sk. f. Ņeznanska romānu "Operācija Tausts'"'.

Content

Ņeznanskis Fridrihs Kazino karalis

PIRMĀ DAĻA. Honkongas triādes

3

OTRĀ DAĻA. Maskava

2

ļ

3

4

5

TREŠĀ DAĻA. Krahs

2

3

4

6

7

Fridrihs Ņeznanskis. APTAURĒTAIS