Ņeznanskis Fridrihs

Līgums ar sātanu

Fridrihs Neznanskis

Līgums ar sātanu

| I

PIRMĀ DAĻA

Kas iegūst grēku, iegūst to pats pret sevi.

Korāns. 4.III

I NODAĻA kŪrorta romĀns

Šim notikumam, tāpat kā daudziem citiem, ir gan sākums, gan sekas…

Pirmais izaicinoši pievilcīgo sievieti ievēroja Aleksandrs Borisovičs Tureckis. Kopā ar Vjačeslavu Ivanoviču Grjaznovu stāvot pie devītā vagona, proti, guļamvagona, viņi izsmēķēja pēdējo cigareti. Glāzīte pirms ceļa jau bija iztukšota, viss izrunāts, abi gluži vienkārši vilka garumā laiku. Viņi pat nejuta vēlēšanos apspriest iekšlietu ministra negaidīto labvēlību. Pēc kādas augsta līmeņa apspriedes ministrs negaidīti bija aizkavējis Vjačeslavu, kas savu mūžu nebija dzīvojies pa kūrortiem, bet pavadījis atvaļinājumu, makšķerēdams svaigā gaisā, un pajautājis, kā viņš jūtas. Grūti bija saprast, vai ar to domāta veselība, no kā visbiežāk atkarīgas nākotnes izredzes darbā. Vjačeslavs mundri bija atbildējis, ka nesūdzas, ka pusgadsimts vēl nebūt nav vecums, kas varētu radīt problēmas. Abi pasmējās, taču izrādījās, ka ministram padomā pavisam kas cits. Viņš nupat bija atgriezies no īsa atvaļinājuma Kislovodskā un tagad katrā izdevīgā brīdī slavēja dziednieciskos ūdeņus. Uzzinājis, ka Grjaznovs nekad nav tos izmantojis, silti ieteica nekavējoties noformēt divas nedēļas ilgu atvaļinājumu un doties uz Ziemeļkaukāzu. "Atgriezies būsiet pavisam cits cilvēks. Bet zagļi un bandīti tie nekur nedēsies!" Turklāt pret Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldi viņam īpašu pretenziju neesot. Vārdu sakot, pierunāja.

Vjačeslavs pats saprata, ka vezums, kuru velk, gadu no gada kļūst arvien smagāks. Nenāca arī par ļaunu izskalot aknas un nieres, kam pēdējā laikā vajadzēja turēt arvien lielāku slodzi. Dažkārt Vjačeslavs Ivanovičs no rītiem viebdamies berzēja sānus. Tomēr viņš nebija radis sūroties par veselību, turklāt nebija jau arī, kam sūroties. Vai brāļadēlam Denisam? Tas varbūt sapriecātos un vēl pateiktu: "Tēvoc, atmet tai Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldei ar roku un atgriezies par konsultantu savā "Glorijā"! Tev taču ir pieredze! Visa pasaule kā uz delnas…"

Saņa varbūt sapratīs, taču par ārstēšanos paziņos, ka ķīlis jādzen ar ķīli. Kā teikuši gudrie. Bet tā var nodzerties pavisam.

Vārdu sakot, gadījās samērā mierīga nedēļa, un kadru daļa pacentās izgādāt ceļazīmi uz bijušo valdības vai čekas sanatoriju, kur parastos mirstīgos agrāk nelaida ne tuvumā…

Tātad Aleksandrs pirmais pievērsa uzmanību neparasti greznai gara auguma blondīnei ar izteiktiem gurniem, kuplām krūtīm un zilām, vilinošas dūmakas aizplīvurotām acīm.

-     Skat, Slava, tas tik ir sievišķis! iekarsis pačukstēja Tureckis, piebikstījis draugam pie pleca un norādījis ar acīm uz skaistuli, kas laiski smēķēja melnu, garu "More" cigareti, kamēr izskatīgs, melnmatains kaukāziešu cilmes kavalieris pāri plecam aizrautīgi kaut ko čukstēja viņai ausī. Varbūt kaut ko nepiedienīgu, jo sieviete bija viegli atliekusi atpakaļ galvu ar zeltainajām krēpēm, kas krita uz spīdīgā, melnā lietusmēteļa, un viņas skatienā vīdēja ironija.

Viegli rasināja lietus. Tomēr šķita, ka lietusmētelis uzvilkts ne jau laika apstākļu dēļ, bet lai vēl vairāk izceltu apaļīgās, spēcīgās kājas, kas atbilstoši modei bija atsegtas līdz puslielam. Patiešām bija ko redzēt…

-     Redzi nu, tev būs ceļabiedre! Tureckis paklusu vīpsnāja un kā sazvērnieks piemiedza ar aci, turklāt braši nogrozīja platos plecus ar ģenerāļa uzplečiem. Šodien nez kāpēc viņš bija formastērpā, kas piegulēja augumam kā uzliets. Klau, vecīt, viņa ir tieši tavā gaumē! Ja pareizi atceros…

-    Neplosi ievainoto sirdi! klusu norūca Grjaznovs. -Ja jau esi tik nepacietīgs, samainīsimies lomām. Tu laidies uz Kislovodsku, bet es tikmēr braukšu uz Seligeru zivtiņas makšķerēt…

Slava dzina velnu. Aleksandrs redzēja, ka arī viņam iedzirkstas acis un ne bez iemesla -, tāpēc sērīgi nopūtās.

-     Kopā ar tādu sievieti neiebilstu, taču… Slava, tu tikai nenopūdelē! Pēcāk izstāstīsi.

-     Liecies mierā, atradis, par ko runāt! Grjaznovs piepeši saslēja spuras gaisā, tomēr neatrāva skatienu no pasakainās sievietes, kas nekautrēdamās gozējās vīriešu miesaskārīgo skatienu jūrā. Paraugies uz viņas ceļabiedru!

-     Viņš nebrauc, autoritatīvi paziņoja Tureckis.

-     Citādi viņi sen būtu ieslēgušies kupejā. Personiski es būtu rīkojies tieši tā… Patiešām, kā tas nākas? Tiklīdz iepatīkas kāda sakarīga sieviete, tā viņai blakus katrā ziņā uzradīsies šāds Kaukāza kalnu ērglis! Neveicas mums, krieviem…

-     Saņa, izskatās, ka svarīgāks gan ir biezs naudasmaks, nevis kaislīgums! Grjaznovs iesmējās.

-     Palaistuve arī uz Marsa būs palaistuve. Nemaz nerunājot par Kislovodsku. Un neviens nevar paredzēt, cik tuvu vai tālu esam no patiesības. Labi, laiks doties ceļā.

Viņi paspieda viens otram roku, uzmundrinot uzsita uz pleca, un Grjaznovs iekāpa vagonā. Tureckis vēl brīdi pagrozījās pie kupejas loga, rādot zīmīgus, bet neizprotamus žestus, droši vien dodams padomus. Galu galā viņš aizsmēķēja jaunu cigareti, atmeta ar roku un aizgāja. Vilciens sāka braukt

Tikai tagad Grjaznovs pievērsa skatienu lielai somai ar daudziem rāvējslēdzējiem, kura stāvēja uz grīdas zem galdiņa. Pie somas roktura karājās birka tādas parasti piestiprina ārzemju tūristu bagāžai. Uz birkas ar skaistiem latiņu burtiem bija rakstīts: "Nolina A. V." Ko tu neteiksi! Izrādās, ka jābrauc vienā kupejā ar dāmu! Kas zina, kā vēl dzīvē gadās?…

Turpmākām pārdomām neiznāca laika, jo pa kupejas neaizvērtajām durvīm ienāca iepriekš redzētā blondīne un pievērsa ieinteresētu skatienu Grjaznovam, kas bija noliecies ar savu rūsgani sirmo galvu, lai izpētītu birku.

-     Izskatās, viņa ironiski ierunājās, ka mēs jau sākam iepazīties. Lai notiek, turpināsim. Mani sauc Angelina, var saukt arī par Linu. Un kas esat jūs?

-   Vjačeslavs, var saukt arī par Slavu. Grjaznovs atliecās taisni, ļaudams dāmai ienākt kupejā.

Kaut arī guļamvagons, kupeja ir pašaura, viņš nodomāja. Ražena auguma dāma. Viņam bija izkritis no prāta, ka pats nav nīkulis, bet augumā padevies, ja nu vienīgi par pirksta platumu īsāks. Taču tūlīt viņš nomierinājās ceļabiedrei bija augsti jo augsti papēži, tātad viss normāli.

-     Palīdziet taču! pagriezusies ar muguru un papletuši rokas, lai novilktu mitro un čaukstošo lietusmēteli, viņa uzstājīgi teica Grjaznovam. Vjačeslavs, protams, nevarēja neieelpot sievietes rūgtenās smaržas. Mazliet pavilkuši uz leju bīstami īsos svārciņus, Lina apsēdās pretī Grjaznovam, demonstratīvi nevērīgi pārmeta kāju pār kāju un pajautāja: Vai vēlāk neaizvērsim durvis un nesmēķēsim tepat? Neciešu staigāšanu uz tamburu. Atdosim biļetes un… Labi?

Vārdi noskanēja tik mīlīgi un tieši, ka bija grūti viņai nepiekrist.

Jau pēc brīža viņi ieslīga brīvā ceļabiedru sarunā, kas neuzliek nekādus pienākumus, par laiku, kas pēkšņi samaitājies, par to, ka Mineraļnije Vodos, kur Lina dzīvošot, droši vien pastāvīgi spīd saule, ka vilciens būtībā ir tā nekas, tikai pārlieku agri iebrauc galastacijā.

Tādas valodas parasti risina, kamēr nav viela sarunām un nav izveidojies ciešāks kontakts.

Galu galā tika nokārtotas visas braukšanas formalitātes. Nez kāpēc apveltījusi abus pasažierus ar aizdomu pilnu skatienu, pavadone aizgāja. Lina pajautāja, vai Grjaznovs nevēlas pārģērbties, kā ceļā pieņemts. Viņš pamāja un sāka meklēt somā sporta tērpu. Lina pieklājīgi izgāja no kupejas un aizvēra durvis. Pēc brīža viņš piedāvāja pārģērbties arī Linai. Kad sieviete atvēra durvis, aicinādama ienākt, Vjačeslavs bezmaz apstulba. Viņas sporta tērps nepārprotami bija domāts vīriešu valdzināšanai un mulsināšanai, jo lieliski izcēla koptā auguma daiļumus.

Redzot viņa skatienu, Lina ironiski pasmaidīja un ierunājās:

-     Dieva vārds, nav vērts nodoties apcerēm. Man nav kompleksu vai iebildumu pret kādu piedzīvojumu ceļā, tikai neciešu uzmākšanos. Vai sapratāt, Slava?

-    Saprotu ļoti labi, viņš piekrita, no tādas atklātības juzdamies neveikli

-     Lieliski! Lina pamāja. Visam savs laiks. Labāk izstāstiet ko jūs ar ģenerāli par mani sarunājāt?

-    Mēs?! Grjaznovs iepleta lielas acis.

-    Nevajag, es taču redzēju, kā jūs blenzāt! Bet varbūt jūs interesēja mans ceļabiedrs?

-    Simpātisks vīrietis. Grjaznovs paraustīja plecus. Bet jūs, Lina, izskatījāties kā īsta valdniece! Kā tādai lai nepievērš uzmanību? Saņa tā arī pateica, ka es būšot pēdējais nejēga, ja neiepazīšoties. Dāma esot tieši manā gaumē! Bet man patiesībā ne sapņos nerādījās…

-    )jā-ā? Lina izbrīnījusies novilka. Žēl!

Skaidrs, sieviete bija radusi atrasties uzmanības centrā, šaubas par savu personu viņu vienkārši aizvainoja. Neparasti interesanta sieviete…

Viņi risināja tīkamu sarunu, veikli balansējot uz pieklājības robežas. Grjaznovs uzzināja, ka Lina nebūt nav tāda, kādu viņš ar Turecki, runājot par blondīni, bija iedomājies, bet ir pavisam citāda. Sievietes pilns vārds bija Angelina Vasiļjevna Noļina, un viņa bija laika garam atbilstoša ZPI direktora vietniece sabiedrisko attiecību jomā. Nevienam nebija nekādas daļas, ka zinātniskās pētniecības institūtam vēl nesen nav bijis nosaukuma, bet tikai numurs. Vārdu sakot, slēgts, ar valsts aizsardzību saistīts kantoris. Un tagad viņa brauca nevis atpūsties uz ūdeņiem, bet komandējumā uz partneruzņēmumu, kas atrodas Naļčikā. Viņa gan uzskatīja, ka viens neizslēdz otru un ka bez grūtībām darbu varēs savienot ar atpūtu.

Ko šajā sakarībā domājot Vjačeslavs Ivanovičs? Grjaznovs dāmas vārdos saklausīja atklātu solījumu. Viņš nebija nepatīkams ceļabiedrs, pareizāk būtu teikt gluži pretēji. Grjaznovs nodomāja, ka šis ir neliela kūrorta romāna sākums, un kāpēc gan ne? Patīkams sakars, kas neuzliek pienākumus, vai atpūtnieks ko labāku var vēlēties?

Bet, ja tā, kāda velna pēc vilkt garumā? Kāpēc pakļauties formulai "visam savs laiks"? Mājieni lai paliek mājieni, taču ari galīgi nelabojamai stulbenei bija sen jāapjauš, ka veltīgi nosists laiks ir ne tikai cilvēces lielākā kļūda, bet arī traģēdija. Vai tad ceļabiedre nemaz nesaprata, kādu labvēlību un koķetēriju izstaro? Turklāt viņas ķermeņa kustības bija tādas, ka Grjaznovam piepeši pret paša gribu nosvīda plaukstas. Gribēdams maskēt apmulsumu un kaut ko darīt, viņš lika priekšā iedzert. Ko citu ceļā lai dara? Priekšlikums tika labprāt pieņemts, un Lina pakāpās, lai paņemtu somu, kuru Grjaznovs pēc viņas lūguma bija nolicis bagāžas nodalījuma augšā. Viņa uzkāpa uz dīvāna, attaisīja somu un sāka tajā rakņāties. Vjačeslavs būtu varējis apzvērēt, ka no viņas puses tā ir atklāta ņirgāšanās. Par visu saprātīgo. Un arī par nesaprātīgo.

Pamanījusi ceļabiedra saspringto skatienu, sieviete pagriezās, mīlīgi uzsmaidīja un aicināja palīgā.

-    Palīdziet taču!

Grjaznovs to saprata pa savam. Piecēlies viņš stingri apskāva sievietes saspringušos lielus. Viņa iesmējās.

-    Tā tas nebija domāts, bet lai nu paliek turiet, citādi nokritīšu!

Nekur viņa nenokrita, taču beidzot izvilka no somas sainīti ar proviantu un pasniedza Grjaznovam. Viņš palīdzēja sievietei, un abi apsēdās uz grīdas viens otram pretī. Vjačeslavs atkorķēja konjaka pudeli, bet Lina attaisīja sainīti, kurā bija daudz dažādu sviestmaižu. Dzeršanai noderēja vagona krūzītes.

-    Pastāstiet par sevi, Slava!

Tā kā nebija īpašas nepieciešamības minēt amatu, Vjačeslavs stādījās priekšā, ka esot kriminālmeklēšanas inspektors, tā teikt, darbs, kas nelauž kaulus…

-    Ziniet, Lina gandrīz nepieklājīgi viņu pārtrauca, man nepatīk nekas sasteigts.

-    Kādā ziņā? Grjaznovu gandrīz apstulbināja Linas ģeniālā īpašība uzspļaut visam un domāt tikai par savu.

-     Nu, tas, piemēram, kā jūs saķērāt mani pie sāniem. Tīri vai karsti sametās! Bet skatieties pats, viņa pamāja uz loga pusi, ārā vēl pavisam gaišs! Un vai mūsu pretīgā pavadone palaidīs garām izdevību samaitāt garastāvokli un ieskatīties kupejā nelaikā? Vai saprotat mani? Turklāt jāmīlējas tad, kad to vēlas ne tikai acis un rokas, vai ne?

-    Redzu, ka jums šajā ziņā ir sava teorija! Grjaznovs izrādīja sajūsmu. Un kā ir, vai dzīvē tā palīdz?

-     Jūs pats par to drīz pārliecināsieties. Bet pagaidām ielejiet…

Citos apstākļos Grjaznovam droši vien būtu modušās aizdomas, ka tas, kas notiek, nav tāpat vien. Viss pārāk klaji atgādināja neizprotamu provokāciju. Taču Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks pat pa jokam neredzēja šajā situācijā neko kriminālu, tātad šobrīd nebija jēgas domāt par lamatām. |a neliekas ne zinis par tādu faktu kā laulības pārkāpšana. Bet viņš nav precējies tātad kādi var būt iebildumi? Tiesa, mazliet mulsināja dāmas melnmatainais pavadonis Varbūt čečeni tādā veidā grib viņu pieķert nozieguma vietā? Un sacelt troksni? Nē, diez vai, šis tomēr visticamāk ir parasts piedzīvojums ceļā. Tomēr viņš apjautājās par ceļabiedru. Lina atklāti pasmējās.

-Visu laiku gaidīju, vai beidzot to pajautāsiet! Varat neuztraukties, Slava. Viņš ir no mūsu institūta un pēc divām trim dienām arī ieradīsies Naļčikā. Neņemiet ļaunā darbabiedrs un nekas vairāk! Vai jūs patiešām esat greizsirdīgs?! Ak Dievs, cik mīļi! Jūs patiešām esat pelnījis balvu!

Saprotams, ka, runājot par balvu, viņa domāja sevi.

Satriecoša sieviete! Tik tiešām bez kompleksiem. Bet tādā gadījumā varbūt nav vērts steidzināt notikumus? Un Grjaznovs kā rotaļādamies ievirzīja sarunu Turecka iemīļotajā divdomīgu anekdošu gultnē. Tagad vajadzēja sasprindzināt atmiņu. Arī situācija, kā izrādījās, bija piemērota.

Vienā kupejā brauc gruzīns un jaunkundze, viņš iesāka ar attiecīgo akcentu. Saproties, viņa lasa grāmatu. Bet viņš, nabadziņš, mokās iekārē. Beidzot viņš nespēj vairs izturēt. "Meitenīt! Kāpēc tu klusē?" Ceļabiedre atbild: "Gribu un klusēju."-"Vai tu galīgi esi zaudējusi prātu? Gribi, bet klusē?!"

Ia ari Linai bija zināma šī vecum vecā anekdote, viņa izturējās kā īsta aktrise: smējās kā kutināta un vicināja kailās, daiļās rokas, krūtīm liekot vilinoši līgoties, bet kājām… nē, skatīties uz kājām bija vienkārši bīstami!

Uzstāšanās gruzīna lomā bija itin veiksmīga un, kā izrādījās, pašā laikā, jo skaistules sirds neizturēja. Tika atmestas visas teorijas, dodot vietu steidzami risināmiem praktiskiem jautājumiem. Un, ja ņēma talkā mazliet izdomas, kupeja nemaz nebija tik šaura. Viņi pat nemanīja, ka uznāk nakts un miegā slīgstošajā vilcienā pamazām iestājas klusums…

Jau sen Vjačeslavs nebija jutis tādu apmierinājumu. Labāku balvu nevarēja vēlēties. Brīdī, kad Vjačeslavu pievārēja miegs, viņš bija sapratis, ka Angelina nav sieviete, kurai sekss nepieciešams dzīvības uzturēšanai. Viņai sekss droši vien bija vienīgais dabiskais eksistences veids.

Apmierināta ar pašas radīto efektu, Lina atzinās, ka

reiz, varbūt agrā jaunībā, satriecošu iespaidu uz viņu atstājis slepus no vecākiem izlasīts, šķiet, Kuprina stāsts par kādu ģimnāzijas skolotāju, kas sabiedrībā baudījusi augsti tikumiskas un līdz matu saknēm kārtīgas sievietes, zilzeķes, reputāciju, toties naktīs… rīkojusi neprātīgas orģijas, ar pieredzējušu aci pūlī izraugoties vienīgo sev vajadzīgo partneri! Linai, kas lieliski apzinājās savas priekšrocības'un pilnībā tās prata izmantot, neviens nebija jāmeklē, viņa ļāva sevi izvēlēties. Un dzīvē tieši tā rīkojās. Viņai bija divreiz vecāks vīrs, īsts zinātnes tārps, normālai dzīvošanai nepieciešamie līdzekļi un bars neiedomājamu piedzīvojumu alkstošu pielūdzēju. Kas vēl būtu vajadzīgs?

Pilnīgi loģiski, galu galā to nācās atzīt galīgi iztukšotajam Grjaznovam. Arī sapnis pēc iemigšanas bija tīrs un vēss: viņš it kā guļ uz jahtas klāja, uz visām pusēm plešas tirkīzzaļa bezgalība, viņu lēni šūpina laisks vilnis…

Šādā pusmiegā, ko pārtrauca spilgti, Linas ierosināti kaislību uzliesmojumi, pagāja visa nākamā diena. Grjaznovs apģērbās tikai reizi, kad kādā stacijā vajadzēja iziet no vagona un nopirkt alu: dāmai negaidīti sagribējās kaut ko primitīvi vienkāršu, kas saderētos ar sālītu zivteli. Neradās arī vēlēšanās risināt sarunas, tas pat nebija vajadzīgs, jo viss bija skaidrs no žestiem un skatieniem. Kupeja tinās dūmakā, kurā oda pēc rūgtenām smaržām, ieskāba alus un tabakas dūmiem, ventilators netika galā ar saviem tiešajiem pienākumiem. Vārdu sakot, ja Vjačeslavam Ivanovičam kādreiz bija radusies vēlēšanās pastiprināt organisma mazliet pavājinātos spēkus ar Kaukāza spēkavīru dzērienu, aukstu ogļ-

skābo narzānu, tagad tam bija visi priekšnoteikumi, jo vagonā pavadītā nākamā nakts ne tikai noveda viņu līdz spēku izsīkumam, bet lika pieņemt svarīgu lēmumu: jāizmanto radusies iespēja un jāpārtrauc dzert, smēķēt un iespēju robežās attiecības ar daiļo dzimumu. Un narzānu! Labi daudz narzāna!… Bet tagad, droši vien pēdējo reizi, jāapmierina dāmas neremdināmās vēlmes. Labi, vēl vienu reizi… Ko, jau atkal?!

Viņi izšķīrās uz Mineraļnije Vodu perona, noguruši, bet ļoti apmierināti viens ar otru. ]ā? Jā! Un nekādu noteikumu vai solījumu tikties vēl kādreiz. Turklāt Lina jau agrāk bija palūgusi nekādā ziņā viņu nepavadīt. Varēja saprast, ka būs gan sagaidītāji, gan pavadītāji. Tāpēc ilgais atvadu skūpsts tika dots kupejā aiz slēgtām durvīm. Pēc tam Vjačeslavs paņēma somu un devās uz izeju. Lina aizkavējās.

Grjaznovu pie vagona sagaidīja milicijas pulkvedis, liekot izdarīt secinājumu, ka draugi jau zvanījuši uz šejieni. izrādījās, ka viņš spriedis pareizi. Pulkvedis Gorjunovs bija Kislovodskas Iekšlietu pārvaldes priekšnieks, un stacijas laukumā gaidīja viņa "Volga".

Dodoties projām no perona, Grjaznovs neapzināti pagriezās un nopūtās ne patīkamo iespaidu dēļ, kas jau bija tapuši par atmiņām, bet vairāk aiz nožēlas, ka nekad vairs neiznāks tikties.

Kāds mūsdienu klasiķis izteicies, ka absolūti laimīgs var būt tikai muļķis. Nevis tāpēc, ka neko nedara, ka nerada nedz materiālas, nedz garīgas vērtības un tātad nekad nekļūdās, bet tāpēc, ka viņam patiešām nekas nav vajadzīgs, vai tā nav laime? Grjaznovs pats domāja, ka, īstenojot savā darbā augstākās taisnības principus, rada vai aizsargā zināmas garīgas vai materiālas vērtības, kaut arī nojautas vai priekšstati par cilvēkiem dažreiz, kā izrādījās, bija kļūdaini. Tātad uz pilnīgu laimi velti cerēt. Kaut arī šķita, ka tam ir visi priekšnosacījumi.

Greznā Kūrzāle ar parku un promenādi, Narzāna galerija un pat Mīlestības un viltus pils dvesmoja karstajā saulē un kārdinoši aicināja. Līdz matu galiņiem iegremdējies dziedinošajā narzānā, Grjaznovs jau sāka nožēlot, ka nosolījies ievērot trīs "ne"…

Cits klasiķis bija rakstos atstājis vēsturisku domu: "Ūdens neremdē slāpes. To zinu esmu dzēris ne reizi vien." Tātad slāpes tā īsti varēja remdēt, tikai kategoriski noliedzot visus trīs daudzinātos "ne" Tomēr Grjaznovs stoiski turējās. Cik nu spēja. Viņš pat gāja uz procedūrām, kuras patiesībā bija uztiepusi ministrijas vadība. Viņš dzīvoja sanatorijā lieliskā agrākās partijas elites numurā, taču stingro padomisko tikumu laiki sen bija beigušies, un publika, kas mita agrāk vienkāršajiem ļaudīm nepieejamos apartamentos, uzvedās saskaņā ar saviem priekšstatiem par atpūtu un disciplīnu

Grjaznovs turējās un centās piedalīties visdažādākajās ekskursijās pa vēsturiskām un saudzējamām Kaukāza Mineraļnije Vodu vietām. Nebija viegli iegrožot savu sabiedrisko raksturu krāšņu, ar neprātīgām idejām pilnu, no atpūtas apnikušu sieviešu pulkā, kurām pret brašo Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieku bija savi plāni, kas netika slēpti. Tieši tas kūrortam ir raksturīgs.

Kad pašam sev dotais vārds galu galā pārvērtās par smagām važām un neizturamu slogu starp citu, iekarināts ar aci neredzamā diedziņā -, nelietīgais liktenis sagādāja Vjačeslavam Ivanovičam kārtējo pārbaudījumu.

Kūrzāles drūzmā viņš burtiski uzskrēja virsū savai vagona ceļabiedrei. Vēlāk Lina to izskaidroja tā, ka viņi nav meklējuši viens otru, bet saskaņā ar savstarpējās pievilkšanās likumu gluži vienkārši nav varējuši nesatikties. Sekoja īsa, bet kvēla izlādēšanās Grjaznova numurā, kura liecināja, ka neilgā šķiršanās abpusējo kaislību ne tikai nav noslāpējusi, bet piedevusi tai savdabīgu asumu. Viss notika tik strauji, ka Grjaznovs pat nedomāja slēpties no vietējā personāla. Un kādas gan dienas laikā var būt problēmas? Viņš saticis pazīstamu maskavieti, ar kuru kopā pasēdējis un papļāpājis. Dienas laikā taču! Tomēr šķita, ka Lina gaida turpinājumu. Šajā sakarībā radās ideja, ka viņa taču nav bijusi restorānā "Pils", pār kuru, kā runāja, pastāvīgi lidinoties mīla un viltus.

Grjaznovs ekskursijā bija apmeklējis šo iestādi ar milzīgu kamīnu, ērti izvietotiem galdiem un lielisku skatu pa logiem. Senlaicīgā stilā iekārtotajai "Pilij" bija tikai viens mīnuss: tajā pastāvīgi apgrozījās gruzīni. Melnmataini, raženi noauguši puiši un solīdi, jau iesirmi vīri, kas Kislovodskā tirgoja dažādas dzimto kalnu veltes, ar savu uzmācīgo un nerimtīgo dzīrošanu burtiski bija apsēduši sievietes atpūtnieces. Tik spilgtai sievietei kā Lina bija pat bīstami ilgāku laiku uzturēties tirgotāju mafijas acu priekšā. Izsalkušiem šakāļiem līdzīgais bars, ieraugot kārojamu laupījumu, varēja zaudēt ne tikai piesardzību, bet arī saprātu.

Šā iemesla pēc Vjačeslavs Ivanovičs vispirms piezvanīja pulkvedim Gorjunovam, painteresējās, kā rīkoties, un tikai tad bija ar mieru apmierināt dāmas untumu. Pulkvedis pasmējās, noteica, ka tiekot stāstīti dažādi mīti, taču principā esot iespējami visādi incidenti. Viņš uzdeva tālruņa numuru un piebilda, ka drošības dēļ došot norādījumus cilvēkam, kurš pacels klausuli. Dāma arī maskaviete? lai nebaidoties, viss būšot vislabākajā kārtībā. Pēc tam Grjaznovs ar savu dāmu devās uz astoņus kilometrus no Kislovodskas attālo aizu, virs kuras lepni slējās "Pils".

Zināmu laiku zālē valdīja tāds kā apjukums. Acīmredzot vīri nespēja vienoties, kuram šī sieviete šodien piederēs. Par to, vai viņai kādam jāpieder, šķiet, jautājumi neradās, jautājums bija kuram?

Grjaznovs nogaidīja piemērotu bridi, piegāja pie bāra letes un uzrunāja bārmeni, kas cīnījās ar garlaicību

-Vai jūs esat Andrejs? Man par jums stāstīja Gorjunovs.

-    Ak tā? Sveicināts! Ko lai jums pasniedz?

-    Man ir nojauta, ka šodien mums neļaus mierīgi paēst. Tāpēc, Andrej, lūdzu, piezvaniet uz šo numuru, Grjaznovs pasniedza papīra lapiņu, un pasakiet, ka Grjaznovs tas esmu es vēlas braukt projām. Sarunāts?

-    Kā vēlaties! Bārmenis apveltīja viņu ar saprotošu smaidu.

-    Es pamāšu.

Atgriezies pie galda, Vjačeslavs Ivanovičs ieraudzīja "kalnu ērgli", kas sēdēja viņa vietā un ļoti pārliecinoši centās kaut ko iestāstīt no izdzertā šampanieša viegli iereibušajai Linai. Grjaznovs uzlika smagu plaukstu puisim uz pleca un, kad tas pacēla uz augšu izvelbto acu skatienu, kurā bija lasāms: "Klausies, kas tu esi? Kāpēc traucē?" pateica:

-Atvaino, draugs, šī ir mana vieta… Varbūt nesaproti? ļa ne, varu atkārtot, un viegli saspieda puiša plecu.

Jaunais cilvēks neapzināti noslīdēja uz leju, taču tūlīt saslējās un uzrunāja Linu:

-    Lūdzu, padomā par to, ko teicu! Pagriezies pret Grjaznovu, viņš piebilda: Visu sapratu, atvaino, cienītais. Pēc tam viņš veikli nozuda zāles dziļumā.

-    Ko viņš gribēja? Grjaznovs nevērīgi apjautājās.

-     Ko jūs visi no sievietes varat gribēt? Linas lūpas savilkās nejaukā smīnā. Liekas, tev taisnība, nebija vērts uz šejieni braukt Varbūt dosimies projām? Ēst vairs negribas, bet iedzert var jebkurā vietā.

-    Kā vēlies…

Grjaznovs ar žestu pieaicināja viesmīli un palūdza rēķinu. Viesmīlis pamāja ar galvu un nozuda. Vjačeslavs pēc brīža saprata, ka ne velti viņš nozudis, jo droši vien no kāda zālē sēdošā bija paguvis saņemt attiecīgus norādījumus.

Tikmēr pie viena no galdiem sākās neizprotama rosība. Nez no kurienes uzradās vīrietis ar milzīgu dzeltenu rožu pušķi. Viņš godbijīgi pieliecās pie galdiņa, noklausījās norādījumus un devās pie Linas. Viesmīlis jau nesa ļoti lielu keramikas vāzi, kuru nolika uz Grjaznova galda. Ar rozēm pienākušais cilvēks palocījās un paziņoja, ka necilie ziedi tiek pasniegti kā atzinība par vareno baudu, kādu ar savu klātbūtni sagādājusi skaistā svešiniece. Viņš ielika ziedus vāzē. Atskanēja aplausi.

-     Pateicos! Grjaznovs viņam vēsi pateicās un pagriezās pret viesmīli. Lūdzu, rēķinu, mēs braucam projām.

-    Nē! tajā pašā brīdī kā aizkauts iesaucās ekspansīvais ziedu nesējs. Tā nedrīkst! Tagad mēs visi kā viens uzdzersim šīs brīnumainās sievietes skaistumam un veselībai! Visi pēc kārtas! Kamēr turēsimies kājās! Tu nedrīksti viņu aizvest!

Grjaznovs juta visu zālē sēdošo vīriešu sev pievērsto acu spiedienu.

-    Lai vienu reizi iedzer, palūdza Lina, vēlīgi, taču piesardzīgi uzsmaidījusi "ziedu vīram", neko nevar darīt…

Vīrietis aiz sajūsmas kaut ko gruzīniski uzsauca zālei. No jauna atskanēja aplausi, kas pārgāja ovācijās. Kāds piecēlās ar glāzi rokās. Zāles dziļumā sēdošie kā pēc komandas pielēca kājās, pacēla savu galdu un pienesa blakus Grjaznova galdam. Turklāt tas notika tik strauji un veikli, ka Vjačeslavs nepaguva ne atjēgties, kad bija nošķirts no Linas, kas nokļuva ciešā jūsmas pilnu un iereibušu "ērgļu" ielenkumā.

Nav ko kavēties, nosprieda Grjaznovs, piecēlās no krēsla un pamāja bārmenim. Tas pasmaidīja un atgāja no letes.

Pretī Linai stiepās rokas ar pokāliem, bet kāds lēja viņas pokālā konjaku līdz malām. Vjačeslavs paņēma savējo, ielēja tajā šampanieti, apgāja apkārt puisim, kas sēdēja pret viņu ar muguru, mierīgā garā paņēma Linas pokālu ar konjaku un tā vietā nolika savējo ar šampanieti.

-     Kāpēc tu tā dari?! iekliedzās saniknotais brašulis.

-    Vai viņa ir tava sieva, ka tu tā kliedz? pajautāja Grjaznovs, paņēma brīvu krēslu un apsēdās blakus Linai. Cienītie, manuprāt, jebkurai viesmīlībai ir robežas.

-    Pie mums nav robežu! iesaucās tas pats brašulis.

-    Tas nozīmē, ka ikviens dara, ko grib? Tādā gadījumā runāsim citu valodu!

-    Vah! Neklausies viņā, genacvale! Kājās pieslējās ducīgs vīrs vidējos gados ar zelta gredzeniem pirkstos. -Atvaino viņu! Sava prieka pēc mazliet iedzēris un vairs nezina, ko runā. Ļauj, cienītais, man kā vecākam pateikt labu vārdu.

-    Lūdzu! Grjaznovs aicinoši pamāja.

-    Leģenda vēsta: ja vientuļā pilī nejauši ielido zelta putns, lielu grēku izdarīs džigits, kas asinās savu bultu…

Grjaznovs klausījās kaukāziešu ekspromtu ar vienu ausi. Lai runā! Lai runā visi. Kamēr runā, viņi nav bīstami. Tagad viņi kā pāvi pletīs savas astes ne tik daudz mātītes, cik pārējo priekšā. Bet pulkstenis tikmēr tikšķina.

Runātāji lēca kājās cits pēc cita. Viņi meta nedraudzīgus skatienus uz Grjaznovu un, tvīkdami iekārē, platām acīm blenza uz Linu. Sapratusi, ka šobrīd dot kādam priekšroku ir ļoti bīstami, viņa smaidīdama pamāja katram runātājam un dzēra pa malciņam no pokāla.

Kulminācija, kā vienmēr, nāca negaidīti.

Zālē parādījās milicijas kapteinis, bet viņam sekoja divi ar automātiem bruņoti miliči, kas palika pie durvīm. Grjaznovs pagriezās, kapteinis viņu ieraudzīja, raitā solī piegāja klāt un piemeta plaukstu pie formas cepures naga.

-    Biedri ģenerāli, atļausiet?

-    Lūdzu! Grjaznovs mierīgi pamāja.

-      Biedri ģenerāli, pulkvedis Gorjunovs atsūtījis jums ar sievu pakaļ savu automašīnu. Apsardze ir līdzi.

-    Redzu. Paldies par dienestu! Tūlīt, kapteini…

Grjaznovs piecēlās, pacēla glāzi ar konjaku un padeva zīmi, lai klausās, kaut visi pie galda jau tā klusēja.

-     Šeit tika teikti skaisti un cēli vārdi, kurus var attiecināt uz jebkuru sievieti, īpaši tik lieliskām sievietēm kā jūsu mātes, sievas, māsas, meitas un draudzenes. Viņām par godu paceļu šo glāzi. Lai viņas vienmēr ir skaistākā Kaukāza rota! Grjaznovs lēni kā garšodams izdzēra pilno glāzi, apgrieza otrādi, nolika uz galda un piebilda: Mēs ļoti priecājamies par izrādīto cieņu. Un piemiņai no jums, godātie, mana sieva labprāt pieņems šo lielisko rožu pušķi. Grjaznovs nekautrēdamies izcēla ziedus no vāzes un paņēma Linu pie elkoņa Iesim, mīļā, mūs gaida. Atvainojiet, draugi, pienākums sauc!…

Viņiem aizejot, valdīja absolūts klusums

Pie restorāna ieejas gaidīja milicijas priekšnieka "Volga" ar mirgojošu bākuguni uz jumta. Aicinādams iekāpt, kapteinis pavēra aizmugurējās durvis.

-    Paldies! noteica Grjaznovs. Kā tevi sauc?

-    Sergejs, atbildēja kapteinis un pēc brīža piebilda: Gromihalo.

-     Ko tu neteiksi! brīnījās Grjaznovs. Pateicos vēlreiz, kapteini!

Tūlīt pēc Linas iesēdies mašīnā, Grjaznovs pielika pirkstu pie lūpām, jo redzēja, ka viņa grasās nevaldāmi smieties. Tikai pie sanatorijas viņa ļāva vaļu jūtām. Šoferis izlaida abus pie vārtu arkas, atvadījās un aizbrauca.

-      Kada es esmu muļķe! beidzot iesaucās Lina. Pašai vajadzēja nojaust!

-Ko?

-    Kungs Dievs, tevi taču pavadīja ģenerālis! Lina nespēja norimt. Kas gan tu īstenībā esi, mans necerētais vīrs? Un vispār ko tu tagad domā darīt ar savu nejaušo dzīvesbiedri?

-    Gan izdomāsim, Grjaznovs mierīgi atteica, kaut pašam nebija omulīgi ap dūšu. Patiešām ko darīt? Viņš tomēr nebija Maskavā.

-    Vai tu no tiesas esi ģenerālis? Vai arī nesat mani cauri?

-    Un kā tu pati vēlētos?

-     Ģenerāli, protams! Tu man būtu pirmais ģenerālis!

-    Vienosimies, Grjaznovs lakoniski atbildēja.

-     Un ko lai mēs iesākam ar plašo kaukāziešu viesmīlību? noprasīja Lina, apskaudama milzīgo rožu pušķi. -Tās pa nakti kaut kur jānoliek. Citādi novītīs.

Grjaznovs laikus atcerējās vecu Saņas anekdoti. Par jaunajiem krieviem. Viens žēlojas otram, ka ārsts viņam kategoriski aizliedzis dzert. "Bet tu viņam noskaiti žūksnīti," otrs iesaka. "Es iešķiebu savējam taukšķi zaļo, un šis uz līdzenas vietas man atļāva visu!"

Lai nu paliek joki, taču patlaban tas bija vienīgais iespējamais variants. Sanatorijā jau valdīja tumsa, vairums cilvēku tomēr ievēroja režīmu un gulēja, tumšajās atpūtas telpās pie televizoriem dirnēja tikai retais. Nomodā bija arī dežurējošais šveicars vai apsargs, jupis zina, kas. Viņš saprata Grjaznovu no pāris vārdiem, īpaši kad tā plaukstā iečaukstējās piecdesmit dolāru banknote. Vjačeslavs Ivanovičs nosprieda, ka vairāk sargs nav vērts. Un nebija maldījies…

Šajā īsajā vasaras naktī atkārtojās daudz no tā, kas ar panākumiem jau bija apgūts. Tas pats, tomēr ne gluži, atkārtoja Lina, demonstrēdama akrobātikas brīnumus, jo tagad viss notika, kā viņa izteicās, ģenerālim atbilstošā līmenī. Ar ģenerālisku ievirzi.

No rīta viņa negaidīti paziņoja:

-    Nē-ē, es tomēr nevarētu būt tava sieva.

-    Kāpēc? Arī jautājums bija interesants.

-     Muļķīt, tāpēc, ka sieva nekad nejustu to, ko tagad es ar tevi. Un vispār mīļākajai ir daudz interesantāk.

Grjaznovs uzreiz neaptvēra teiktā jēgu. Mazliet vēlāk viņš saprata, ka šai lieliskajai maitai pilniga taisnība: kūrorta romāni tieši tāpēc lieliski, ka bieži vien ir vētraini, bet tiem parasti nav turpinājuma Tātad tie neuzliek nekādus pienākumus…

Lina uzstāja, lai viņu nepavada. Grjaznovs notēloja, ka neiebilst, kaut arī pret savu gribu Tomēr ziņkārība ņēma virsroku. īpaši tāpēc, ka vērot varēja pa gabalu dzelteno rožu pušķis spīdēja kā bāka.

Laukumā pie Kūrzāles Angelina jau tika gaidīta. Skaidri redzamā nepacietībā viņu ar baltu "Volgu" gaidīja tas pats melnmatainais, gandrīz vai tikko no frizētavas nākušais vīrietis, kas bija pavadījis Linu Maskavā. Tā saucamais darbabiedrs. Interesanti, kāds vēl darbs viņus gaida?

Vīrietis uzspieda Linai uz vaiga buču, un viņa, pametusi atpakaļ nervozu skatienu, nozuda mašīnā.

-     Tad tādas tās lietiņas! Vjačeslavs Ivanovičs

Grjaznovs, konkrēti nevērsdamies ne pie viena, ar paskumju smaidu izdarīja kopsavilkumu. Lai tā būtu. ja Dievs dos, droši vien vairs netiksimies…

Viņam pat grūti bija iedomāties, cik milzīgu kļūdu pieļauj. Bet pagaidām vajadzēja samierināties ar atziņu, ka pat gigantam nav pa spēkam izprast sievieti līdz galam. Ar šo glābēju domu galvā viņš devās dziedināt iedragāto veselību ar pazemes avotu skābajiem ūdeņiem…

II NODAĻA darbs, kas kaulus nelauŽ

-     Denis, ir iespēja nopelnīt!

Advokāta Juras Gordejeva vārdi tīkami noskanēja ausīs. Tomēr Deniss Grjaznovs, kuru pastāvīgi nodarbināja jautājums, kā nodrošināt ar maizi savu detektīvaģentūru "Glorija", nesteidzās pievienoties paziņas priekam.

-    Kāds pazudis, vai? viņš pajautāja, apsvērdams, kuru no vīriem atsaukt no piespiedu atvaļinājuma.

-    Nē, jāuzliek iemaukti vecam paviānam.

-    Kungs, cik gadu tam tavam paviānam?

-    Piecdesmit un vēl mazliet. Kā mēdz teikt, jo vecs, jo traks. Saproti, pie manis griezās klientes draudzene. Jāteic, dāmītei nekādas vainas.

-    Vai tad tu jau vari izvēlēties klientes? Deniss brīnījās, labi zinādams, ka advokātam pēdējā laikā ar darbu īpaši spīdoši nav.

-    Veca kliente, tas ir, sena. Un viņa ieteikusi savai draudzenei, lai griežas pēc padoma pie manis. Bet es, būdams pateicīgs biedrs, kā arī tāpēc, ka tā nav mana joma, nododu klienti tev. Starp citu, ja tava aģentūra pārslogota ar darbiem, vari atteikties piezvanīšu kādam citam.

-    Piezvanīt vēl pagūsi. Izskaidro lietas būtību!

-     Arī tam sievišķim ir apmēram piecdesmit, taču viņa izskatās par desmit gadiem jaunāka. Dāma pašā plaukumā, acis tā vien šauda. Patiesību sakot, nesaprotu, kāpēc viņa vēlas izsekot vīru. Kāda mana jaunības dienu paziņa gadījumos, kad mīļākais kļuva neuzticīgs, uz karstām pēdām paziņoja: tūlīt sameklēšu vīrieti un atriebšos vēl, vēl un vēlreiz! Kas zina, Denis, varbūt grib pieķert vīriņu pie rokas un reizē ar šķiršanos iztiesāt no viņa krietnu žūksni? Arī tā gadās.

-    Un kas ir tas viņas paviāns?

-    Kāda liela, ar aizsardzību saistīta institūta direktors. īpaši nepainteresējos. Slēgts temats.

-Ar aizsardzību saistīts? Kas mani tur laidīs iekšā?

-    Redzi nu! īstais jautājums! Ja pareizi esmu sapratis, mūsu dāmītei ir labs aģentūras tīkls. Viņai zināmas pat dažas kandidātes, kas gatavas apmierināt paviānu. Tikai process, kā apgalvo līdz sirds dziļumiem aizvainotā laulātā draudzene, notiek kaut kur malā. Tāpēc viņš jāizseko un jātiek pie skaidrības. Neņem ļaunā, bet, uzdodot "Glorijas" adresi, ieminējos, ka šādos jautājumos tu esi lielākais speciālists valstī, par galvaspilsētu nerunājot. Un izvilkt mīļākos dienas gaismā tev ir tīrais nieks.

-     Paldies par ieteikumu! izteiksmīgi noteica Deniss un sāka smieties. Jā, tikai šāda darba mums vēl trūka.

-     Uzklausi padomu! Ja tomēr esi ar mieru, mazliet palauzies, uzsit sev cenu. Tā dievgosniņa acīmredzot nav no trūcīgajām, ieradās, apkārusies ar vizuļiem priekšā un pakaļā. Parasti pie mums tādā izskatā nenāk, gluži otrādi, cenšas parādīt, ka ienākumi nav diži. Jāsaka atklāti, tas ir kutelīgs jautājums, jo varu uzsist cenu. Varbūt muļķe, bet varbūt naivule. Vārdu sakot, izšķir pats! Katrā ziņā procentus par klientes piegādi neņemšu.

-    Tu gan esi nekauņa, Gordejev! Deniss izrādīja mākslotu sašutumu. Tevi par tādiem vārdiem… Turpmāk pats vari skriet pakaļ saviem klientiem ar izkārtu mēli! Uz manu palīdzību neceri.

-    Vai tu jokus vairs nesaproti? Laikam jau diez kā neiet…

-    Uzminēji. Labi. Kad viņa ieradīsies?

-Vispirms piezvanīs. Solīju viņai, ka brīdināšu iepriekš. Lai tev veicas!

-Tev tāpat…

Kliente tomēr ieradās, iepriekš nezvanījusi. Deniss nosprieda, ka nav gribējusi saņemt atteikumu pa telefonu, kā nu ne, advokāts sapūtis miglu acīs.

Ludmila Nikolajevna Samarina tā bija rakstīts vizītkartē šoreiz neizcēlās ar vizuļu un karekļu bagātību. Tieši otrādi, viņa bija ģērbusies vienkāršā, tomēr dārgā tērpā. Droši vien kādas slavenas firmas apģērbā, kas piegulēja augumam kā uzliets. Neliela auguma sieviete, taču tāda, kas vīrieša acij nepaslīdēs garām nepamanīta. Kā gan paviānam trūkst? Varbūt sieva ir no feministēm? Vai, nedod Dievs, vīriešu nīdēja?… Skatiens mazliet dīvains ašs un tāds kā aizdomu pilns.

Deniss sagaidot pieklājīgi piecēlās, viegli paspieda padoto roku, piedāvāja apsēsties un pabīdīja tuvāk krēslu. Viņa atslīga uz tā. Tā nebija parastā apsēšanās nolaidusi savu cēlo augumu uz krēsla, sieviete sastinga ar taisnu mugurkaulu kā no Vecās Derības nākusi aristokrāte.

Viņa visu pateica bez aplinkiem, nesarka un nemulsa, kaut arī runa bija par visbanālāko laulības pārkāpšanu. Turklāt viņai tajā visā bija iedalīta pazemojoša loma.

Lietas būtība bija tāda, ka Ludmilas Nikolajevnas vīram uzradusies mīļākā. Tās vairs nebija aizdomas, tas bija reāls fakts. Samarina pati gandrīz pusotra desmita gadu bija strādājusi "Maskavas dīzelī", kā tagad sauca zinātniskās ražošanas apvienību un pētniecisko institūtu, pazina līdzstrādnieku un līdzstrādnieču lielāko daļu un bija lieliski informēta par uzņēmuma darbu un problēmām, nemaz nerunājot par to, ka Samarins vadīja ZRA no pārbūves sākuma līdz šai dienai.

Ģenerāldirektors piecdesmit trīs gadu vecumā bija Krievijas ZA akadēmiķis, atzīts flotes bruņojuma speciālists. Samarina neiedziļinājās sīkumos, taču Deniss noprata, ka tās droši vien ir jaunās torpēdas, par kurām dažkārt presē parādījās kāda ziņa. Kaut kas šajās torpēdās bija visaugstākajā līmenī vai nu spridzināmā ierīce, vai gaitas īpašības, bet varbūt viss kopā. Konstruēšanu, izmēģinājumus un vēlāko ražošanu būtībā pārraudzīja viens cilvēks Vsevolods Mstislavovičs Samarins.

Ja nepieminētu pēdējo gadu, divdesmit piecos laulības dzīves gados, kas bija devuši divus bērnus meita beidz skolu, dēls iestājies institūtā Ludmila Nikolajevna nebija vien varējusi nopriecāties par vīru. Viņš bija mierīgs, labsirdīgs, rūpīgs, pietiekami seksuāls…

-    Jūs mani saprotat, Samarina nemulsdama stāstīja, vīrietim šajā vecumā var rasties kādas intereses ārpus mājām. Saprotiet, nekā tāda tomēr nebija! Līdz pagājušajam gadam. Likās, ka piepeši viņš vairs nav viņš…

-     Norāvās no ķēdes? bez smaida pajautāja Deniss. Vai, kā mēdz teikt, vienkārši izkrita no rāmjiem?

-     Pirmais variants būtu pareizāks, nopietni atteica Samarina. Man ir zināms iemesls Pie mums strādā… pēc veca paraduma viņa pateici "pie mums", tehnisko zinātņu doktors Roberts No|ins, neparasti gudrs cilvēks ar enciklopēdiskām zināšanām, caur un cauri tehnisks cilvēks, turklāt izsmalcināts estēts, vai varat to iedomāties? Viņam pāri sešdesmit, bet izskatās kā četrdesmit gadu vecs. Pavisam nesen, es jau teicu pērnā gada oktobrī, Roberts palūdza Miisiku atvainojiet, paspruka ģimenē lietojamais vārds Vārdu sakot, viņš palūdza manu vīru, lai pieņem darbā Angelinu, savu pēdējo sievu. Roberts precējies divreiz. Ko par šo sievieti varu teikt? Spilgta parādība, divreiz jaunāka par Robertu, paguvusi aizstāvēt kandidāta disertāciju. Gandrīz droši varu apgalvot, ka ne jau savas zināšanas viņa lika lietā, bet tikai un vienīgi fiziskos dotumus. Ticiet, teikt ko tādu mani mudina ne jau dusmas un pat ne greizsirdība. Tas, kas noticis, man liekas ar prātu neaptverams! Pietika ar pāris mēnešiem, lai Samarinu vairs nevarētu ne pazīt. Kļuva neiecietīgs, rupjš, ass, nez no kurienes uzradās lecīgums… pat banāla sadzīviska alkatība. Tagad sācis braukāt uz ārzemēm, visādām amerikāni, eiropām. Visur semināri, simpoziji. Un pastāvīgi kopā ar viņu ir šī Angelina! Seksīgā kuņa!

-    Kādu amatu viņa apvienībā ieņem?

-     Velns viņu zina! Saistībā ar kaut kādiem sakariem… Sakiet kādi var būt kontakti ar ārzemniekiem, ja strādā slēgtā iestādē?… Agrāk, pirms gadiem desmit, neviens nebūtu uzdrīkstējies ko tādu pat domāt! Bet nu pie mums ir demokrātija, ko tu neteiksi! Nezinu, nezinu… Kur skatās varas iestādes?…

-    Šis jautājums neattiecas uz mani. Pareizāk sakot, tas nav mans profils. Lietas būtību jūs principā esat raksturojusi. Sakiet kādu jūs iedomājaties manu palīdzību? Pieņemsim, ka galu galā mums varbūt izdosies sagādāt dokumentālu jūsu vīra neuzticības apliecinājumu ar šo Angelinu. Ko darīsiet pēc tam? Cienījamā Ludmila Nikolajevna, klausieties, ko teikšu! Pēc statistikas datiem, kas ir manā rīcībā un nez vai ir pilnīgi un neapstrīdami, ja tiek konstatēts viena laulātā neuzticības fakts, vairāk nekā piecdesmit procenti ģimeņu izjūk, ļums ir divi bērni, zināmā mērā jau patstāvīgi, vai jums tas ir vajadzīgs?

-    Ko jūs gribat piedāvāt? Samarina apveltīja Denisu ar gandrīz naidīgu skatienu.

-     Kaut ko piedāvāt nav manā dabā. Tomēr jūsu situācijā es droši vien piedāvātu pavisam vienkāršu gājienu. Sarīkojiet vīram skandālu un piesoliet sagraut viņa dienesta karjeru. Tas var būt nopietnāk nekā laulības pārkāpšana, la jūsu vārdiem var ticēt un viņš ir īsts zinātnieks, tad negribēs riskēt ar savu zinātnieka vārdu. Galu galā satiecieties ar Noļinu! Tikai centieties neko nepārspīlēt, lai jūs nesāktu līdzināties tirgus sievai. Vienmēr taču ir iespēja vienoties.

-    Pieļauju, ka jums taisnība, Denis Andrejevič, taču man jebkurā gadījumā nepieciešami konkrēti pierādījumi par vīra neuzticību. Pats zināt, kas būs: "Tev izlicies, aiz bezdarbības esi sajukusi prātā." It kā ģimenei un bērniem laiks nebūtu vajadzīgs! "Tu klausies, ko saka tev līdzīgas muļķes," un tā tālāk. Tas jau ir pieredzēts.

-    Labi, tādā gadījumā noslēgsim līgumu. Jūs maksāsiet, mēs gādāsim pierādījumus. Varbūt darba atvieglošanai varat mums palīdzēt ar objektu fotogrāfijām? lūsu institūts ir slēgta iestāde, droši vien svešiem tur ieeja liegta. Mēs, protams, varam dabūt jebkuru atļauju, taču tas prasa laiku. Šādās situācijās nav vēlams sev pievērst arī īpašu uzmanību.

-    Es iedošu vīra fotogrāfiju. Bet to sievieti vienkārši parādīšu. Piebrauksim ar jūsu mašīnu pie institūta, pagaidīsim viņu, un es parādīšu. Tikai dažas dienas būs jāpagaida.

-    Kāpēc?

-    Redziet, patlaban mans vīrs kopā ar to maitu atrodas kārtējā komandējumā. Abi atkal aizlidojuši uz Savienotajām Valstīm. Kungs, kaut man pietiktu spēka izturēt!

Deniss demonstratīvā līdzjūtībā paskatījās uz emocionālo sievieti, pašūpoja galvu, kā aicinādams uz bībelisku pacietību, un pieklājīgi apjautājās:

-    Kad, pēc jūsu domām, viņiem jāatgriežas?

-    Šīs nedēļas beigās. Tā man teica direkcijā.

-     Mans tālruņa numurs jums ir. Gaidīšu, kad piezvanīsiet. Varbūt maniem darbiniekiem vislabāk viņus sagaidīt tieši lidostā? Dažreiz cilvēks ielido dienu agrāk, lai… pati saprotat.

-    Ja tā notiks, viņš to stipri nožēlos!

Deniss saprata patiešām nožēlos. Izskatījās, ka Ludmila Nikolajevna novesta līdz pēdējai robežai. Un gatava to pārkāpt.

-    Labi, pagaidīsim. Deniss nopūtās.

Bija gaidāms pavisam banāls darbs. Tāds, kas kaulus nelauž. Kad kantorim jādzīvo pusbada dzīve, arī tas ir maizes darbs. Vasara tāds laiks…

Starptautiskais jaunāko uz jūras bāzēto enerģētisko spēkiekārtu sistēmu izstrādāšanai veltītais simpozijs šoreiz bija organizēts Bostonas priekšpilsētā Kembridžā uz Masačūsetsas Tehnoloģiskā institūta bāzes, un tādai rīcībai bija noteikta jēga.

Iepriekšējie simpoziji un semināri vienmēr bija rīkoti Pensilvānijas universitātē, kur atradās praktisko pētījumu laboratorija, kas nodarbojās ar ātru zemūdens un virsūdens objektu tehnoloģijām, konkrēti ar torpēdām, kam principiāli jauni fiziski raksturlielumi.

Daudzi zinātnieki tomēr zināja, ka minētā laboratorija aktīvi piedalās tā saucamajā Savienoto Valstu Zinātniskās pētniecības padomes darbā, bet šī padome savukārt kalpo par transmisiju?starp amerikāņu sabiedrību un specdienestiem. Citienr\,vārdiem, tai bija tieša saikne ar ASV izlūkošanas iestādēm. To zinot, Eiropas zinātnieku absolūtais vairums ne īp^gi labprāt dalījās ar saviem pētījumiem un zinātniskajiem atklājumiem saistītos noslēpumos. Zinātnes pasaules attieksme pret spiegiem, maigi sakot, vienmēr bijusi vēsa.

Bostona ar izcilo Hārvarda universitāti un Masačūsetsas Tehnoloģisko institūtu tika uzskatīta par ievērojamu centru tieši zinātniskās domas ziņā, un ar to viss bija pateikts. Lai gan kā uz to skatās…

Ernsts Droudijs vadīja privāto sabiedrību "Neptūns", par kuras darbību bija zināms pavisam maz. Jā, tās bija jauno tehnoloģiju problēmas. Bet tās bija, ja izsakās krieviski, viņa "jumts". Īstenībā atvaļinātais pirmā ranga kapteinis un bijušais ASV |KIV militāri tehniskās izlūkošanas kadru darbinieks bija jau minētās Pensilvānijas praktisko pētījumu laboratorijas pārstāvis, un viņa vienīgā darbības joma bija informācijas vākšana par jūrā bāzēto ieroču konstruēšanu un jaunāko sasniegumu analīze, kā arī līdzdalība pasūtījumu izvietošanā to projektēšanai Savienoto Valstu zinātniskajos centros un universitāšu laboratorijās.

Pēc atvaļināšanās, ja tā var teikt, Ernsts Droudijs regulāri apmeklēja Krieviju kā sabiedrības "Neptūns" ģenerāldirektors. Krasā "klimata uzlabošanās" starp Krieviju un Savienotajām Valstīm, jo īpaši zinātnisko pētījumu jomā, materiālā palīdzība krievu zinātniekiem un augstskolām pavēra amerikānim iespēju apmeklēt kādreiz viņam pilnīgi nepieejamus ZPI Maskavā, Sanktpēterburgā, Novosibirskā un citās pilsētās. Tomēr viņa interese par jaunajām tehnoloģijām galvenokārt koncentrējās uz modernizēto tā saucamo UPDT jeb universālo paštēmēšanās dziļūdens torpēdu.

Lietas būtība bija tāda, ka pēdējos gados pasau-

Ies bruņojuma tirgos Krievija demonstrēja tādu torpēdu paraugus, kuru parametri jūtami pārspēja analogus, starp tiem ari ārzemēs ražotos. Tik pieredzējušam izlūkam kā Droudijam nebija grūti izskaitļot UPDT "tēvu".

Visā pasaulē šodien dominē torpēdas ar elektrisko piedziņu. Pēdējam UPDT modelim bija principiāli jauni fiziski raksturlielumi. Praksē tas nozīmēja dziļumu, kas lielāks par piecsimt metriem, piecdesmit mezglu ātrumu un lielāku trāpījuma attālumu virs sešdesmit kilometriem. Tomēr pats galvenais bija tas, ka torpēdu nevarēja atklāt ar pašreizējās paaudzes hidroakustiskajām iekārtām.

Unikālā torpēda bija konstruēta zinātniskās ražošanas apvienības "Maskavas dīzelis" ietilpstošajā zinātniskās pētniecības institūtā, kuru vadīja samērā jaunais, bet jau ievērojamais akadēmiķis Samarins.

Akadēmiķis, zinātņu doktors, laureāts un tā tālāk viņš bija krieviem, bet ASV pilnīgi pietika ar augsto profesora nosaukumu, lai visi kolēģi izturētos pret viņu ar milzu cieņu. Tā bija ASV! Krievijā Ernsts Droudijs par to bija pārliecinājies ne reizi vien dievināja dažādus nosaukumus un regālijas. Samarins nebija izņēmums. Droudijs to bija sapratis pavisam drīz, tiklīdz iepriekšējā Pensilvānijas seminārā iepazinās ar zinātnieku, lau tad viņš bija "metis aci", kā mēdz teikt krievi, uz izaicinoši spilgto zinātnieka pavadoni un nodomājis, ka dzīvē viss nenotiek tāpat vien. īpaši kad runa ir par noslēpumaino Krieviju un tās iemītniekiem.

Filadelfijā Droudijs pret krievu pāri bija neparasti labvēlīgs un varbūt pat pārlieku dāsns. Bez nekādas politikas! Tīra zinātne un tikai! Kā arī bezgalīga nožēla par to, ka Krievijas valdība velta saviem ģēnijiem tik maz uzmanības. Varbūt vērts sarūpēt garantu nākotnes pētījumiem un izstrādēm? Starp citu, šis temats kļuva slidens, līdzko tas skāra valsts noslēpumus. Tik tiešām nebija vērts jautājumu lieki saasināt. Toties sieviete! Viņas valdzinošais naivums vienkārši sajūsmināja! Saki, ko gribi, bet īsti uzticama liela zinātnieka pavadone. Jā, mēs visi esam cilvēki, katram ir savas vājības vai, kā izsakās angļi, savs skelets skapī…

Bostonā Ernsts Droudijs nolēma vairs neceremonēties. Viņaprāt, augsne bija pietiekami samēslota un sagatavota veiksmīgai sējai un, pats par sevi saprotams, vēl nepieredzētas ražas novākšanai

Numuri greznajā viesnīcā krievu zinātniekam un viņa palīdzei nebija līdzās, bet blakusstāvos, un abos bija visas iedomājamās ērtības. Ko lai dara, citādi neizdevās… Droudijs bija no sirds sašutis, ka profesors… atvainojiet, akadēmiķis, nevarēs izsaukt pie sevis palīdzi, pieklauvējot pie sienas, bet nāksies pacelt t.ilruņa klausuli. Toties viss pārējais!… īsti amerikāniska viesmīlība parasti maksā dārgi, taču jums, kungi..

Un misters Droudijs, kalsnējs gara auguma vīrs, taisns kā miets, ar sirmu matu ezīti, gludi skuvies, dārga franču parfīma smaržās ietinies, ar prieku pavadīja Noļina kundzi uz viņas apartamentiem, kur blakus varen platajai gultai uz naktsgaldiņa atradās tradicionālā Bībele (krievu valodā), bet atvilktnē vesela kontraceptīvu kolekcija Amerika ir visādu kārdinājumu pilna. Vai kundze nevēlas iepazīties?

Ernstam jeb Ērikam, kā pavisam drīz viņu sāka saukt baudkārā krievu skaistule, nevajadzēja nožēlot tālredzīgi izrādīto dāsnumu. Divi trīs šādi kontakti, un kundze, ja tā var teikt, kļūs mīksta kā vasks…

Droudijs drīz nonāca pie atziņas, ka krievu ģēnija vājības ir viņa draudzenes apbrīnojamā spēka un spēju rezultāts, tāpēc lēnām, bet neatlaidīgi pastiprināja spiedienu.

Skaistules acu priekšā pavīdēja liela, pat |oti liela nauda. Droudija argumenti bija vienkārši un saprotami arī galīgam idiotam, ja būtu darīšana'ar tādu. Angelina sevi par muļķi neuzskatīja un lieliski saprata, ka darījuma piedāvājumā par pusmiljonu dolāru no labdarības nav ne vēsts, kaut ari tā tika ārkārtīgi dedzīgi apgalvots.

Droudijs piedāvājās nopirkt visu ar jaunākajām UPDT izstrādēm saistīto dokumentāciju. Turklāt viņš apgalvoja, ka nekā nelikumīga darījumā nebūs. Krievija jau ne reizi vien demonstrējusi starptautiskajās izstādēs dažādas šā izstrādājuma modifikācijas, tiesa, neatklājot savus noslēpumus. Taču mēs dzīvojam pasaulē, kurā nav iespējams ilgi paturēt noslēpumā kaut ko kardināli, principiāli jaunu. Viss ir tikai laika jautājums. Un tas, ko šodien izdomājis akadēmiķis Samarins, rīt var kļūt par jebkura viņa ārzemju kolēģa atklājumu. Šodien Samarina jaunums maksā ļoti dārgi, bet rīt neviens par to, kā krievi izsakās, žūksni vairs nedos. Un cerēt uz atzīšanu varēs tikai kādās trešās pasaules valstīs, piemēram, Tuvajos Austrumos. Turklāt vajadzēs pārkāpt zināmus starptautisku līgumu diktētus aizliegumus.

Droudijs minēja arī no viņa puses nevainojamu argumentu. Pārdodot ziņas par UPDT Rietumiem, akadēmiķis Samarins nebūt nepasliktina valsts aizsardzības spējas. Gluži otrādi, ar to viņš palīdz radīt līdzvērtīgas attiecības starp abām pasaules lielvalstīm. Galu galā jauns pasaules karš, par laimi, nav gaidāms, un katra valsts, kas sevi ciena, jebkurai indei gatavo pretindi. Tāpēc šajā gadījumā nav ko runāt pa^Dzimtenes nodevību. Toties komerciāla interese šajā lietā ir!

Runāsim godīgi, Droudijs vērsās pie savas sarunu biedres, vai jūsu institūts, ministrija un galu galā valsts pienācīgi novērtēs jūsu šefa darbu? Labi, piekārs viņam pie krūtīm kārtējo bļembu Izdomās vēl kādu nosaukumu. Ko tas dod? Bet es piedāvāju piecsimt tūkstošus dolāru turklāt bez nodokļiem. Arī jūsu izstrādes paliek jums pašiem! Ļaunākajā gadījuma vienmēr varēsim vienoties, lai jaunā izstrādājuma izmēģinājumi nenotiktu tuvākajā laikā, bet pēc trim četriem mēnešiem. Tas arī viss. Vai.neliela laika pārbīde nav pusmiljona vērta?

Droudijs lieliski redzēja, kā zem miegainās dūmakas, kas sedza sievietes skaistās acis, it kā nejauši uzdzirkstī zaigas uguntiņas. Pantera, pamanījusi laupījumu un jau aprēķinājusi lēcienu, pēdējā mirklī droši vien tāpat piever acis, lai netīšām neatklātu savus nodomus. Droudijs visu redzēja, taču notikumus nesteidzināja. Pagaidām banknošu čaukstēšana vēl īsti nebija sasniegusi dāmas ausis, sirds vēl nebija satraukusies no kārdinājumu bagātības. Samērā pieticīg.i Pensilvānijas semināra sadzīve iepriekšējā Savienoto Valstu apmeklējuma laikā vēl nebija atklājusi žilbinošo perspektīvu. Te, Bostonā, pirms galīgā lēmuma pieņemšanas un ķeršanās pie patrona ietekmēšanas dāmiņai pilnā apjomā vajag izbaudīt, kā īstenībā izskatās grezna dzīve.

Droudijs prata būt valdzinošs vīrietis to prasīja profesija. Un no zinātniskām diskusijām brīvajā laikā viņš organizēja krievu viesu uzņemšanu pēc maksimālās programmas. Pieliktās pūles ar atliektiem galiem vajadzēja atmaksāt dividendēm, kādas bija gaidāmas no akadēmiķa Samarina jaunākajām izstrādēm Greznas pieņemšanas Bostonas labākajās viesnīcās, brokastis un vakariņas okeānā, bagātīgs dārgu suvenīru klāsts Samarinam un viņa draudzenei, īsta cieņa, kas apņēma akadēmiķi, kalpoja vienam vienīgam mērķim iegūt UPDT noslēpumu.

Kā jau amerikānis bija paredzējis, pirmā padevās Noļina. Kādā izbraucienā ar jahtu viņa pavēstīja, ka runājusi ar šefu un tas, būdams cilvēks ar veselu saprātu, atbildējis, ka ir ar mieru padomāt par mistera Droudija priekšlikumu. Iemesls konkrētākai sarunai var rasties Maskavā, teiksim, pēc nedēļas. Viņš uzaicinās amerikāni uz savu institūtu, kur būs iespējams apspriest darījuma detaļas.

Droudijs saprata, ka neko vairāk šobrīd nepanāks, un apmierinājās ar dzirdēto. Tomēr viņš nemazināja spiedienu uz dāmu: bija jāpanāk, ka viņa paklausa bez ierunām. To varēja izdarīt tikai vienā veidā, un viņš panāca Angelinas labvēlību visās jomās. Kārē pēc jaunām iespējām sievietei nebija pa spēkam atteikties no vilinājuma doties izbraukumā ar automašīnu uz kāda Droudija paziņas rančo. Tika pierunāts arī šefs. Un, kamēr šefs lieliska trenera vadībā apguva prasmi rīkoties ar golfa nūju, Angelina netraucēta apmierināja savu neremdināmo kaislību. Turpmāk Ernsts Angelinai kļuva par Ēriku, protams, kad abi bija divatā. Kā īstas pateicības apliecinājums milas kārajai krievu akadēmiķa draudzenei kļuva kārtējā zelta greznumlietiņa…

..Pasu pārbaudi lidostā Šeremetjeva-2 Angelina un

Samarins izgāja katrs par sevi dažādās vietās. Kā mīlnieki, kas sastrīdējušies.

Būdama tālredzīga sieviete, Angelina ieteica Samarinam kādu laiku atturēties no atklātas tuvu attiecību izrādīšanas. Kā jebkura sieviete, kuras spriedumus parasti nosaka emocijas, Angelina juta, ka ap viņu attiecībām savelkas negaisa mākoņi. Galvenais nemiera cēlonis bija Samarina sieva, no mājas garlaicības pavisam nojūgusies neapmierināta mātīte Nekas cits nebija gaidāms, jo Seva regulāri visus spēkus bija spiests atdot mīļākajai. Citā situācijā daudz par to nebūtu jāraizējas, taču tagad, kad pavērās liela biznesa iespcj.is

Svarīgo pasākumu varēja traucēt jebkurš bez ievērības palicis sīkums, jebkuras nepatikšanas direktora ģimenes dzīvē. Tās vispār varēja izjaukt darījumu. Un amerikāņa priekšlikums nebija īstenojams bez vistiešākās Angelinas līdzdalības. Droši vien to lieliski saprata arī Droudijs. Ne velti viņš tieši Angelinu bija izraudzījies par palīdzi. Sekss un pārējais nāca kā piedevas Unai par brīnumu, Ēriks, kā izrādījās, bija itin pieņemams partneris, nebūt ne tik vecs, kā varēja nodomāt pēc sirmā matu cekula, bet par pieredzi nebija vērts pat runāt viņš darbojās itin profesionāli. Tātad, j;i tagadējā situācijā neparedzētu apstākļu dēļ pajuks uzticības pilnās Samarina un Noļinas attiecības, varēja sabrukt viss projekts. Angelina bija par to cieši pārliecināta.

Bija arī citi iemesli. Kaut arī UPDT "tēvs" bija akadēmiķis, viņš bija pilnīgi atkarīgs no dažiem līdzstrādniekiem. Pirmais bija minams Mahmuds Mamedovs, institūta atbildīgais konstruktors, tehnisko zinātņu kandidāts, torpēdas kaujas galviņas konstruktors. Noļina domāja, ka ievirzīt viņa domas vajadzīgajā gultnē nebūs grūti. Tie bija personiskas dabas apsvērumi.

Nopietna figūra lielajā spēlē varēja kļūt armijas pārstāvis apvienībā Ivans Grigorjevičs Kozlovs. Ne sevišķi liela problēma, taču tās atrisināšanai bija vajadzīgs zināms laiks.

Ne mazākajā mērā nešaubīdamies par savas aktīvās palīdzes neparastajām spējām, Vsevolods Mstislavovičs uzticēja viņai šo darbinieku iepriekšējo apstrādi, bet sev paturēja noslēguma posmu, proti, sarunas ar amerikāni.

Starp citu, viņa argumenti par tīru komerciju nebija ne plika graša vērti. Samarins lieliski apzinājās sava darba nozīmību un tā īsto vērtību. Saprata arī, ka ne agrākā padomju vara, ne tagadējā vara, kas ieslīgusi korupcijā, nekad viņam nesamaksās īsto cenu. Nez kāpēc vieniem bija ļauts .pārdot uz ārzemēm visjaunākās tehnoloģijas un grābt naudu ar lāpstu, savukārt citiem bija jāpakļaujas visādiem ar valsts noslēpumu un citādiem fetišiem saistītiem aizliegumiem, kam vajadzēja iedvest bijību zinātnes ierindniekiem, kuri jau bija atbrīvojušies no mūžīgajām padomiskajām bailēm nodot valsts intereses. Samarins nekad sevi pie viņiem nebija pieskaitījis. Bija taču jauni laiki un jaunas attiecības tas bija iedvests, nekur no tā nevarēja dēties. Turklāt cilvēks dzīvoja uz lielās zemeslodes, nevis šaurā, ar valsts robežām iegrožotā telpā. Amerikāņu atomzinātnieki taču varēja palīdzēt Krievijai nodibināt pasaulē paritāti. Un mēs viņus saucam par varoņiem, kaut arī četrdesmitajos gados šo zinātnieku rīcība varbūt izskatījās nepatriotiska. )a domā par paritāti, tad katrā ziņā taisnība bija Droudijam. Un tas bija vienīgais aspekts, kurā viņam bija taisnība. Tiklīdz sākās runas par pārējo, tas maksāja naudu. Turklāt lielu naudu. Labi to zinādams, amerikānis bija piedāvājis pusmiljonu dolāru. Droši vien vajadzēs ar viņu apspriest šo savstarpējās ieinteresētības aspektu. Pārspīlēt nevar, taču pakaulēties vajag…

Varbūt tas bija smieklīgi, taču Lina pirmā ievēroja, ka amerikāņa piedāvātie piecsimt tūkstoši ne sevišķi labi dalās ar četri ja jārēķinās ar Mamedovu un Kozlovu. Daudzmaz apaļš skaitlis neiznāk. Tāpēc būs viela sarunām ar Droudiju.

Lina, sprieda Samarins, pēdēja laikā bija kļuvusi neaizstājama palīdze visās jomās. Viņš saprata arī to, kāpēc viņa bija sarīkojusi tik atklātu demaršu Šeremetjevas lidostā. Un, ieraudzījis sagaidītāju pulka savu Ludmilu, tūlīt to novērtēja. Neredzot blakus virām izaicinošo pavadoni, viņas nemierīgais skatiens pat atmaiga

Angelina izgāja pārbaudi pirmā, tūlīt aiz barjeras ieraudzīja šefa dzīvesbiedri un sirsnīgi viņu apsveica. Radās iespaids, ka Ludmila pat apjuka. Ka tad tā katrs par sevi?

-    Mēs lidojām katrs savā klasē, smaididama paskaidroja Lina, kas pirms nepilnas stundas bija turējusi galvu uz Vsevoloda Mstislavoviča pleca. Ai, kādas jaukas lietas viņš jums sapircis! Cik skaistas! Labi, skrieniet sagaidiet, man jābrauc.

Ludmilas sirdi satrauca aizdomas, taču viņa pārvarēja sevi un ierosināja:

-   Vai tiešām jums jāņem taksometrs? Mums ir mašīna, aizvedīsim līdz pašai mājai!

-    Kāpēc taksometrs?! brīnījās Noļina un pieliecās Ludmilai pie auss. Pateikšu tikai jums… kā noslēpumu. Labi? Mani gaida labs paziņa, es esmu tā noilgojusies… Vai saprotat?

Vai maz iespējams pārspēt viltībā Angelinu! Viņas balss skanēja tik patiesi, ka Ludmila noticēja. Jā, noticēja, kaut juta iekšēju pretestību kā tad tā, cik reižu bijusi ārzemēs, taču domas un rūpes saistītas nevis ar vīru, bet velns zina, ar ko!… Tūlīt uzradās jauna doma: iznāk, ka starp viņu un Masiku nekas nav bijis? Bet ko tad nozīmē visas tās runas? Kaut kas nav īsti kārtībā.

Tomēr Angelinas Ludmila gandrīz nodomāja, ka draudzenes, labvēlība un pilnīgā atklātība zināmā mērā viņu nomierināja. Vīrs tikai reizi painteresējās par savu palīdzi.

Kur viņa ir?

Apmierinājies ar sievas atbildi, viņš Noļinas vārdu vairs nepieminēja.

Bija izveidojusies situācija, kurā Ludmila Nikolajevna pārlieku ērti nejutās. Pamatotu aizdomu pilna, viņa bija aizdrāzusies uz lidostu. Viņai pa pēdām lidostā Šeremetjeva-2 bija ieradušies divi Denisa Grjaznova darbinieki, kas labi zināja, kāds darbs gaidāms tuvākajās divās dienās. Un tagad, pēc tik mierīgas tikšanās, pēc neviltotiem gribējās tam ticēt! vīra skūpstiem Ludmila Nikolajevna jutās bezmaz piekrāpta.

Varbūt atsaukt novērošanu? Bet kā lai to izdara? Avanss bija iemaksāts, detektīvi iepazinušies ar novērošanas objektiem. Varēja viņus apstādināt, tikai kā to lai izskaidro Masikam?

Pamanījis, ka sievu kaut kas nomāc, Vsevolods apjautājās par māju un bērnu veselību, noklausījās īsu atbildi un pats sāka stāstīt par Amerikas iespaidiem. Ludmila klausījās ar vienu ausi un domāja, ko darīt. Un nolēma, ka izsekošanu varēs atsaukt rīt. Ies zudumā avanss, toties sirds būs mierīga…

Labi noaugušais, bet kalsnējais Ščerbaks pameta jautājošu skatienu uz it kā nīkulīgo Filipu Agejevu.

-    Kas ir, kaut kas nav skaidrs? brīnījās Fila. Papucis nokļuvis savas sievas apkampienos, tātad šodien nekur nedēsies. Profesionālu interesi var izraisīt tikai mūsu dāmiņa un viņas gaitas. Vai tā nav?

-    Laikam jau tā ir, piekrita lēni domājošais Koja. -Tātad sekojam viņai. Vai ievēroji azerbaidžāni?

-Tas ir nevis azerbaidžānis, bet dagestānis vai čečens. Un vispār kaukāzieši uz tādiem meitiešiem nekad nav skatījušies vienaldzīgi. Nu tad braucam?

Nikolajs devās pie devītā žiguļa, kas bija novietots gandrīz pie ielidošanas zonas, bet veiklais Fiļa sekoja pa gabalu redzamajai garajai, gaišmatainajai sievietei, kuras pudu smago somu viegli kā spalviņu nesa stalts, melnmatains vīrs ar kinematogrāfiska džigita seju. Bijis vēl apmetnis un papaha, izskatītos kā īsts jaunais Zeļdins. Toties Angelinu cūkkopes lomā spētu iedomāties tikai cilvēks ar samaitātu fantāziju.

-     Tātad darbs, kas kaulus nelauž… cenzdamies panākt acīs krītošo pārīti un atcerēdamies Denisa Andrejeviča Grjaznova ceļavārdus, nomurmināja Fiļa. Dievs dod, ja svaigā gaisā… Bet šie droši vien centīsies nokļūt vietā, kas nav pieejama svešām acīm… Kādi vareni nagi tam mūsu ērglim! Kā ieķēries laupījumā!

III NODAĻA interesanti sĪkumi

Slapja asfalta krāsas devītnieks sekoja zaļajam žigulim simt, simt piecdesmit metru attālumā.

Kamēr mašīnā sēdošais pāris gaidīja, kad garām braucošie auto atbrīvos ceļu, ļaujot tikt laukā no lidostas stāvvietas, vienaldzīgi garām ejošais Filips Agejevs paguva piespiest žiguļa pakaļgalam magnētisku metāla ierīci. Un tagad, braucot aiz muguras, detektīviem, kā viņi sevi lepni dēvēja, bija iespējams noklausīties un vajadzības gadījumā pat ierakstīt salonā risinātās sarunas. Taču nekā interesanta viņi nedzirdēja.

Kā atlidoji?

Paskarbajai jautātāja balsij bija rīkles pieskaņa kā daudziem kaukāziešiem, kas pastāvīgi dzīvo Maskavā. Akcentu varēja just, taču valoda bija pareiza, bez kaukāziešiem raksturīgajiem izkropļojumiem. Valoda visā visumā bija normāla, un, neredzot runātāju, tūlīt būtu grūti noteikt viņa tautību.

-    Normāli…

-    Noilgojies?

-    Nebija laika par to domāt…

-      Ko tu neteiksi! Tikai nestāsti, ka sēdējāt seminārā no agra rīta līdz vēlam vakaram. Droši vien pietika laika ari visādām izklaidēm Vai tā nav, dārgumiņ?

-    Varbūt tu brīnīsies, bet bija tieši tā, kā tu domā. Gan sēdējām seminārā, gan paguvām šo to apskatīt. Izrādās, ka viņi pārcēluši semināru no Filadelfijas uz Bostonu. Vārdu sakot… jauni iespaidi…

Taču sievietes balsī skanēja nepārprotams nogurums un vienaldzība.

-    Ierakstīsim? pajautāja Ščerbaks.

-      Pagaidām informācija līdzvērtīga nullei. Par semināru jau bija stāstījusi Samarina. Varbūt kaut kas būs vēlāk? Vajadzēs ieslēgt. Izdzēst to varēs vienmēr.

-    Tātad pa tukšo… Un kā ar to amerikāni, par kuru tu stāstīji?

-    Ak tas… Jā, bija. Bet tā ir īpaša saruna. Ne tā uz ātru roku. Labāk izstāsti, kā tev iet!

-Ai! Manējā hanuma drīz aiz greizsirdības vai pārsprāgs. Nesaprotu, kas viņai varēja papūst. Ir nu gan cilvēki!

-    Ko tieši?

Šķita, ka sieviete pamodās. Toties vīrietis sāka smieties.

-Tu neparko neticēsi!… Pjatigorskā… Atceries! Vai nu caurbraucot, vai tirgojoties, velns viņu zina, iegriezies kāds attāls viņas radinieks. Viņš esot bijis mūsu kāzās…

-    Nu un tad?

-     Nekas! Viņa saka: "Tu esi redzēts Pjatigorskā. Ko tu tur darīji?" Es taču nevaru stāstīt, kā mēs ar tevi… Vīrietis atkal iesmējās.

-    Tas nemaz nav smieklīgi, viņa stingri aizrādīja.

-"Liecies mierā! Neņem galvā! Blēņas!"-tā arī viņai atbildēju. "Tavs radagabals kļūdījies." Saku, lai man šo parāda, noraušu viņam kuli! Saki nu, vai tā ir vīrieša cienīga rīcība? Pieņemsim, ierauga paziņu kopā ar skaistu sievieti… Ar tādu kā tevi. Kas viņam būtu jādara? Jāskrien sūdzēt? Apskaust vajadzētu, kā teicis mūsu agrākais vadonis un skolotājs!

-    Bet ja nu viņam radās skaudība? Tu nepievērsi viņam uzmanību. Neko nepaskaidroji. Viņš nodomāja, ka tu viņu ne par ko neturi. Un kur aizvainojums, tur atriebība. Tāpēc viņš izrīkojies mazliet cūciski.

-     Ja nu vienīgi tā… Šķiet, man izdevās viņai ieborēt, ka visu komandējuma laiku esmu nodirnējis Naļčikā. Bet, ja kāds redzējis mani Pjatigorskā, tad tikai vienu reizi, kad braucu uz Mineraļnije Vodiem. Liekas, izdevās viņu pārliecināt…

-    Vai tagad redzi, cik lielā mērā man bija taisnība?

-    Mīļā, tev vienmēr ir taisnība. ]o vairāk tevi iepazīstu, jo vairāk par to pārliecinos. Kad šodien ierados lidostā, kā mums bija sarunāts, un ieraudzīju to putnubiedēkli, nodomāju, kā viņa sarīkos Masikam īstu teātri. Kā tev izdevās?

-Tai'zosij liekas, ka man ar viņu varētu būt kas tāds…

-Vai tad ne?-Viņa balsī nepārprotami ieskanējās greizsirdība.

Sieviete iesmējās.

-Viņš jau neko vairs nevar! Saprotu, kas ar viņu notiek. Atšķirībā no manis un tevis viņš pilnībā iegrimis zinātnē. Visas viņa vēlmes un domas ir tur Pāris reižu… viesojoties pie kāda raķetnieka, mēs atslābinājāmies okeāns, pludmale, visīstākais kaifs. Viņš man paglāstīja ceļgalu. Uznāca smiekli gluži kā papuc is mīļo meitu! Nodomāju, paskat, kāds tu esi! Labi. darbojies vien, palaid rokām vaļu. Es taču neatteikšu, jo vaitāk tāpēc, ka līdzās nav nevienas dzīvas dvēseles! Nē, paglaudīja, apgūlās uz muguras, uzmauca uz deguna pamatīgu panamu un… sāka krākt. Daudz netrūka, un es būtu viņu nositusi!

-    Nabaga meitene! vīrietis noteica un arī iesmējās. Iznāk, ka nedabūji. Kā ir, vai dikli gribējās?

-    Kā redzi! Viņa nopūtās.

-    Tādā gadījumā aši vien šo lietu izlabosim!

-     Man nemaz nevajag aši! Un vispār esmu noilgojusies. Klau, draugs, uz kurieni tu mani ved?

-    Kā uz kurieni? Pie tevis uz mājām

-    Vai tu redzējies! Bet kā ar No) i nu?

-     Viņš raujas melnās miesās, nabags. Patlaban ir Ņižņijā, Sormovā. No Serafimas uzzināju, ka atgriezīsies šonakt ar lidmašīnu. Starp citu, Serafima noskaidroja arī to, cikos ielido tava lidmašīna. Viņai pastāvīgi zvanīja

Kikimora, vai vari iedomāties? Tā vien liekas, ka mūsu Masiks jau pilnībā ir Millera varā.

-Velti ņirgājies. Tā nepavisam nav labi.

-    Kāpēc?

-Tāpēc, ka paredzamas nopietnas lietas. Viņam astes un okšķeri nav vajadzīgi. Var stipri traucēt.

-    Tu ar to domā amerikāni?

-      Ko citu? Labi, parunāsim… Nē, tā nebūs labi. Kaut kas jāizdomā. Vai zini, nejūtu ne mazāko vēlēšanos tagad braukt uz mājām. Tu taču zini, ka man nepatīk riskēt. Šādos gadījumos.

-    Baidies par laulības gultu?

Liekas, viņš sāka runāt dzēlības.

-Vai esi tik stipri izbadējies, ka citu domu vairs galvā nav? Pagūsi. Gan dabūsi. Tagad brauksim pa Alabjana ielu, pēc tam pa Maršala Žukova ielu un taisni uz Serebrjanijboru. Zinu vietiņu, kur varēsim mazliet aizmirsties.

-    Kas tur ir?

-     Kad aizbrauksi, redzēsi. Kungs Dievs, kas ar tevi notiek? Tur ir Samarina vasarnīca. Vai tad tu nezini?

-      No kurienes? Viņa kompānijā es netieku pieņemts. Kaut ari vienu darbu darām.

-    Nūjā, viņš ir akadēmiķis! Kā nu ne! Tomēr tu slikti pazīsti cilvēkus… Viņš tevi ciena. Un tu, starp citu, to sapratīsi, kad visu būšu izstāstījusi.

-Tikai pēc tam! Kas tajā Serebrjanijborā ir?

-    Milzīga vasarnīca. Atslēga man ir kabatā.

-    Interesanti…

Šķiet, tas patiešām kļūst interesanti… Fiļa zīmīgi nogrozīja galvu. Ko teiksi, Nikolaj?

-    Maucīga saruna, drūmi atsaucās Ščerbaks. Un paši viņi tādi. Skaidrs man ir tikai tas ja šī kuņa nelaiž miglu acis, tad kāda jēga Samarinai jādomā, ka par Kikimoru sauc viņu, bija mūs nolīgt? Vai viņai naudu nav kur likt? Vai ari taisnība teicienam, ka greizsirdība padara aklu?

-    Un šai tu tici? ar smīnu pajautāja Fila.

-     Nevienam vārdam. Kāpēc viņa visu laiku piemin kaut kādu amerikāni?

-    Mums gar amerikāni nav nekādās daļas. Bet fakts, ka tai maitai kabatā ir Samarina vasarnīcas atslēga, kaut ko liecina!

-     Brauksim pavērot, kā viņi tur drātējas? tikpat drūmi pajautāja Nikolajs. Ja būtu zināms, kur vasarnīca atrodas, mēs varētu aizbraukt pirmie

-     Nekas, Fiļa viņu mierināja. Man ir vēl viens viltīgs verķis.

Viņš pamāja ar galvu un iebāza roku mašīnas cimdu nodalījumā.

-    Vai kāds no šiem nejauši nevar ierasties? viņš pajautāja pēc ilgākas pauzes.

-    Vasara. Jaunā paaudze kaut kur atpūšas, bet Kikimora uz šejieni tikpat kā nebrauc.

-    Tas nozīmē…

-     Neko tas nenozīmē, muļķīt! Viņš vienkārši paradis te strādāt. Vai tad tu neesi lietas kursā?

-Tas, ka viņš pastāvīgi kaut kur nolien, zināms pat apkopējām. Bet kāda ir tava loma?

-    Pati galvenā. Figaro te, Figaro tur! Divaini, ka viņš vēl nav aicinājis tevi uz šejieni…

-Varbūt tāpēc, ka mūsu attiecības ir virspusējas.

-     Šajā ziņā kaut ko iespējams labot. Ar vienu noteikumu.

-Kādu?

-Tev jābūt pietiekami gudram, lai neizrādītu greizsirdību. Vislabākais skatīties uz mani kā tukšu vietu. Vai pratīsi?

-     Lietas labā esmu gatavs censties. Bet drošs neesmu.

-    Par ko?

-     Par to, vai kaut kad aizbrauksim galā. Klau, varbūt negaidīsim?

-Tu esi traks!

-    Uz to pusi ir… Vai tad tu neredzi?

-    Un kā vēl!… Pacieties, kazak!

-    Neciešu kazakus!

-    Kāpēc?

-    Tu nesapratīsi… Viņš nopūtās. Varbūt tāpēc, ka tas iezīdies asinīs… Lasi Tolstoju, viņam viss ir uzrakstīts.

-    Nūjā, tāpēc jūs metaties virsū mūsu sievietēm kā āmrijas?

-    Tu esi kas īpašs. Labi, nejauc galvu, citādi vairs nespēšu izturēt…

-      Nespēsi izturēt… viņa mēdīdama atkārtoja. Visi jūs esat visīstākie jākļi…

Vasarnīca atradās aiz augsta, zaļi krāsota žoga Serebrjanijboras Ceturtajā līnijā pie Maskavas upes līkuma Galvaspilsētā patiešām pasakaina vieta. Netālu no

Samarina mājas slējās patriarha lepnā māja, ārvalstu sūtņu un kādu pavisam jauno krievu mājas. īsts rezervāts.

Žigulis piebrauca pie vārtiem un apstājās. Vīrietis un sieviete izkāpa no mašīnas. Vīrietis pārbaudīja durvis un nokaucināja centrālo atslēgu. Sieviete tikmēr atslēdza vārtiņus, un abi iegāja vasarnīcas teritorijā.

Valdīja pilnīgs klusums. Suņi nerēja, liekas, arī sarga nebija.

Ščerbaks piebrauca gandrīz pie pašas sētas. Fila viegli uzlēca uz motora pārsega, pēc tam uz jumta, pieķērās pie žoga augšas, pēc mirkļa pārvēlās tam pāri un nolēca… biezā nātru audzē. To viņš gan nebija paredzējis.

Zemes gabala tālākajā galā atradās divstāvu koka ēka ar garu stikla verandu, ko aizsedza augstas jo augstas priedes un lieli jau noziedējušu ceriņu krūmi

Agejevs ar plecu pašķīra nātres vajadzēja pārvietoties gandrīz tupus un vēlreiz atskatījas Vārtu tuvumā pie žoga atradās sarga būda. Tas bija neliels vienstāva namiņš ar maziem logiem un aizvērtiem koka slēģiem. No namiņa gāja asfaltēts celiņš uz verandu, kuras durvis stāvēja līdz galam vaļā.

"Nē," nodomāja Fiļa, "uzturieni nevar" Pieliecies kā izlūkošanas operāciju laikā Čečenijā, vietumis ar īsiem pārskrējieniem, vietumis lēni lienot caur krūmiem tā, lai zaru sakustēšanās atgādinātu vēja pūsmu, sētas pusē viņš tuvojās mājas sienai.

Arī te logu slēģi bija cieši aizvērti Taču parastas pieslienamās koka kāpnes veda uz jumta logu augstajā mezonīnā.

Vēl vienu reizi pārlaidis skatienu apkārtnei, Fi|a kā zalktis līda uz augšu. Pusapalais logs bija aizvērts, taču ne aizslēgts. Tā atvēršana prasīja dažas sekundes. Jau pēc brīža viņš mierīgi ar elastīgiem soļiem devās lejā pa kāpnēm, kas no otrā stāva veda uz mājas iekšieni.

Kļuva dzirdamas balsis. Sieviete smējās, bet vīrietis kaut ko nesakarīgi murdēja. Viņi bija tik bezrūpīgi un aizņemti ar sevi, ka nez vai dzirdēja nepiederīgus trokšņus. Bet Filam to tikai vajadzēja.

Viņš izvilka no azotes plakanu kārbiņu, tai no gala izvilka un paplēta uz abām pusēm antenas un vaļējā lūkā starp pirmo un otro stāvu nolaida sīciņu mikrofonu, kas bija iekārts kā tīmeklis smalkā vadā. Fila ielika ausī uztvērēju un gandrīz tajā pašā mirklī nokļuva notikumu centrā. To kulminācijā. Viņš pasmīnēja, nospieda pogu un nosūtīja signālu uz mašīnu, lai arī Nikolajs paklausās ekstāzē ieslīgušā pārīša erotiskās elsas un izsaucienus…

Abu iekāre bija tik liela, ka apmierinājums iestājās pavisam drīz. Pirmā atguvās sieviete un ierunājās pavisam normālā un pat vēsā balsī. Acīmredzot viņas plānos neietilpa pārlieku ilga nodarbošanās ar seksu To nebūt nevarēja teikt par vīrieti, kuru tagad vajadzēja nobremzēt, izrādot zināmu neapmierinātību un stingrību.

Fiļam jau sen bija apnikuši nebeidzamie "ah!" un "oh!", un viņš klausījās Angelinas monologu bez īpašas intereses. Tur, uz ielas, Nikolajs visu ieraksta. Vēlāk to savārstījumu noklausīsies Deniss Andrejevičs un, ja atradīs ko noderīgu, pievērsīs uzmanību. Turklāt stāstam par kādu amerikāni, kas institūtā kaut ko vēlas nopirkt, pēc Fiļas domām, nebija ne mazākā sakara ar uzdevumu, ko "Glorija" veica Samarinas uzdevumā. Starp citu, ne reizi netika pieminēts ari viņas vira vārds. Pārītis acīmredzot pārrunāja tīri personiskas lietas.

Būtībā varēja visu pamest un doties laukā uz mašīnu, lai turpinātu mīlas kārās mamzeles novērošanu. Pēc mīlnieku noskaņojuma Fiļa juta, ka viņi jau remdējuši iekāri un drīzumā šķirsies. Viņu uz vietas turēja tikai profesionāla izlūka paradums neko neatstāt pusratā, jebkuru pasākumu novest līdz galam. Kaut arī nevienam tas droši vien nebija vajadzīgs

Beidzot mīlnieki sāka posties, tas ir, ģērbties. Fiļa nemanāmi paslēpās aiz kumodes, ai/, senlaicīgas kumodes, kas zina, varbūt šie iedomājas ieskatīties otrajā stāvā. Taču viņus tagad interesēja vienīgi darbs.

-    Kādas tev attiecības ar Vaņu? sieviete pajautāja

-    Normālas. Kāpēc tu prasi?

-    Vai viņš ir apmierināts ar darbu? Ar algu '

-     Nu gan pateici! Parādi cilvēku, k.r. šodien būtu apmierināts ar algu!

-     Paskaties spogulī uz sevi, un tu tādu ieraudzīsi. To tev droši varu apsolīt. Teiksim simttūkstoš zaļo pēc dažām nedēļām tevi apmierinātu?

-Tu smejies?

-    Droši kā bankā. Tikpat ari Vaņam. Varbūt mazliet mazāk. Atkarībā no ieguldījumā.

-    Bet par ko jūs vienojāties?

-    Par to arī vienojāmies. Tuvākajās dienās jātiekas, tad arī pieliksim punktu. Viņiem ir liela interese par mūsu bandūru.

-    Ar to tu domā "sešdesmit astoto"?

-    Citas viņiem nav vajadzīgas. Turklāt noteikumus diktējam mēs. Viņi ir ar mieru. Tikai vajag… Ak kungs, kas tur ko domāt!

-    Un ko saka pats?

-    Tā ir viņa ideja.

-    Skaidrs…

-    Nekas, mans dārgais Mahmudiņ, tev nav skaidrs! Sieviete iesmējās. Skaidrs būs tikai tad, kad saņemsi no manis desmit paciņas ar desmit taukšķiem katrā. Tikai tad galvā radīsies skaidrība un acis kļūs redzīgas kā īstam kalnu ērglim… Pagaidi! Esi mierīgs!… Bet ko tu darīsi ar tādu žūksni?

-Tu ar pateici. Žūksnis… Labai mājai par maz, taču lielam dzīvoklim pietiks. Četras meitas, saproti. Drīz katrai būs vajadzīga sava istaba. Bet hanuma man jau ir līdz šai vietai! Elpot vairs neļauj… Nopirkšu labu mašīnu. Kauns braukāt ar septīto žiguli… Kas vēl? Krietni uzdzīvošu kopā ar tevi! Brauksim nevis uz Pjatigorsku, bet uz ārzemēm! Uz Kanāriju salām! Ko teiksi?

-Sakarīgi plāni… Kaut ko līdzīgu uzbur Vaņam! Vai ari man pašai jāķeras pie viņa apstrādāšanas?

-    Es aprunāšos ar viņu, pēc tam paskatīsimies. Apsvērsim. Viņš droši vien būs ar mieru. Palīdzēs… To jūs esat labi izdomājuši.

-     Proti novērtēt, kavalieri! Nu, vai esi gatavs? Varam braukt?

-    Nevienam negribu tevi atdot!

-    Mahmudiņ! Tu taču esi īsts vīrietis! Tev vajadzētu saprast, kas ir galvenais un kas ir vienkārši bauda. Es taču neko tev neliedzu pats redzi! Tikai visam savs laiks.

Uz grīdas noklaudzēja strauji papēdīši un vīrieša smagie soļi. Aizcirtās durvis, noklikstēja atslēga.

Agejevs ar Ščerbaku pavadiia Mahmudiņu ar Angelinu līdz viņas mājai Kutuzova prospektā un tur pameta. Mahmuds tūlīt aizbrauca, bet sieviete devās augšā uz savu dzīvokli. Šodien darbs praktiski bija galā. Filips ar Samarinu bija vienojies, ka nedirnēs pie mājas logiem, bet viņa piezvanīs, ja vīrs kaut kur dosies..

Kaseti ar ierakstu viņi, miesaskati smaidīdami, atdeva Grjaznovam, labi zinādami, kādu "baudu" šefs gūs no noklausīšanās. Citu steidzamu uzdevumu nebija, tāpēc viņi devās uz Sandunovu pirts bufeti iedzert svaigu alu no mucas, kuram pudeļu, bet jo īpaši bundžu alus nestāvēja blakus. Taču to varēja novērtēt tikai lietpratēji

No viņu viedokļa novērošana praktiski neko nebija devusi. Tiesa, ja neņem vērā to, ka Noļina ne tikai apmeklē šefa vasarnīcu, par ko bija pārliecināta akadēmiķa sieva, bet pat uzskata par iespējamu tur tikties ar mīļāko. Pēc Noļinas vārdiem izrietēja, ka akadēmiķis sen un neatgriezeniski zaudējis potenci un no šis puses Samarinu ģimenei briesmas nedraud. Netieši to bija apstiprinājusi arī Ludmila Nikolajevna, atklāti paziņodama Denisam Andrejevičam, ka viņai jau sen ar vīru nav bijušas intīmas attiecības.

"Varbūt tam sievišķim sācies klimaktērijs?" prātoja Grjaznovs. "Un visa šī lieta saistīta ar viņas psihisko stāvokli? Gan aizdomas, gan greizsirdība un pat zvērīgs naids pret iedomāto sāncensi?"

Viņš nolēma pārlieku necensties. Lai vīri pāris dienu vēl pastaigā iedomātajiem mīlniekiem pa pēdām un met šo lietu pie malas. Saņemts tomēr pieklājīgs avanss, un negatīva informācija šajā gadījumā labāka nekā pozitīva.

Nolēmis katram gadījumam kaseti neizdzēst, viņš ielika to galda atvilktnē. Bija uzradies jauns objekts kaut kāds Mahmuds. Interesanti, kas viņš ir? Kādam no vīriem derētu aiziet uz institūtu un to noskaidrot. Tāpat drošības dēļ. Maz ticams, ka viņam pieder kāda loma šajā lietā, taču…

Viņam pazīstama Samarina, kuru sauc par Kikimoru. Interesanti, kāpēc? Viņa nekādā ziņā neatgādina šo purva briesmekli. Varbūt vainojams raksturs? Varbūt tāds ir skaidrojums?

Un vēl. Jau sen viņi iecerējuši nopietnu darījumu par simtiem tūkstošu dolāru, ja ne vairāk. Darījumā iesaistīto personu loks pavisam šaurs: akadēmiķis, viņa palīdze, tas pats Mahmuds un kaut kāds Vaņa. Pat honorārs jau sadalīts. Interesanti.

Izdarījis šo secinājumu, Deniss centās pilnībā no tā atslēgties, jo šai "putrai", kā to bija nokristījis Fiļa, nebija nekā kopēja ar lietu, par kuru daļēji bija samaksāts. Starp citu, pēc tās pašas Angelinas, laikam jau. Vasiļjevnas, vārdiem, tuvākajās divās trijās dienās kaut kam vajadzēja izšķirties. Atbrauks amerikānis un… Kas tas par "un", noskaidrosies pēc novērošanas…

Pagaidām sīkumi, kaut arī interesanti.

Nakamajas divās dienās neka jauna nebija. Astoņos no rīta pie akadēmiķa mājas Vavi'lova ielā

piebrauca mirdzoša, tumšzila automašīna "Volvo 960", pa durvīm iznāca staltais un jauneklīgais akadēmiķis, šoferis atvēra mašīnas aizmugurējās durvis, un viņi aiztrauca uz Himkiem, kur atradās ZRA "Maskavas dīzelis". Laikam jau uzņēmumam neklājās slikti, ja direktors braukāja ar tik dārgu un neekonomisku mašīnu. Arī viņa izskats neliecināja par askētismu un zinātnei veltītām bezmiega naktīm. Akadēmiķis bija augumā garš, stalts un vispār atstāja sportiska un labi kopta cilvēka iespaidu. Bija zināms to nezin kāpēc bija noklusējusi sieva -, ka viņš aizraujas ar patlaban modē nākušo tenisu un nespēlē slikt i Dīvaini likās vienīgi tas, ka sieva nesaņēma sev pienākošos vīra glāstus, ja jau Samarins bija tik labā formā, un piecdesmit trīs gadus par vecumu nevarēja saukt. Arī viņa izskatījās gluži pievilcīgi, nebija nekāda vecene. Bet viņai bij.i tieša daba, kas neatzina kompromisus, un tas nozīmēja, ka līdz strīdiem viens solis. Taču jupis vien zina, kā dzīvo akadēmiķu ģimenes. Melnos ikrus droši vien ēd ar karoti un vizinās dārgos automobiļos kundze, starp citu, bija piebraukusi pie "Glorijas" jaunā "Toyota"-, bet paši ģimenē nevar ieviest elementāru kārtību…

Apmēram tajā pašā laikā, tas ir, tūlit pēc astoņiem, no daudzstāvu nama Kutuzova prospektā iznāca Roberts Pavlovičs un Angelina Vasiļjevna Noļini, un trīsdesmit pirmā dienesta "Volga" aizveda viņus uz Maskavas apvedceļu un tālāk uz Himkiem. Dzīvesbiedri izskatījās mazliet komiski sakumpis neliela auguma vīrs, bet viņam blakus grezna ķēvīte, kuras cieši pieguļošā kleita varēja būt mazliet garāka. Varēja nodomāt, ka viņa ir pāraugusi meita akcelerāte novecojušam tētukam. Viņa uzmanīgi turēja tētuku zem rokas.

Mjā… Fiļa Agejevs nosodoši nogrozīja galvu, sekodams pārītim deviņdesmit devītā modeļa "Ladā", kamēr Ščerbaks pavadīja akadēmiķi darbavietas devītajā žigulī. Iemesls tālu nav jāmeklē… parastais stāsts…

Bet kāpēc šī atklāti izaicinošā dāmiņa tik cītīgi noliedz iespējamos sakarus ar akadēmiķi? Laikam jau parastie sieviešu stiķi. Ar vienu mīļāko par maz, bet nedrīkst zaudēt reputāciju?…

Apvienību kā jebkuru slēgtu uzņēmumu ieskāva augsts žogs, kas apgādāts ar visu nepieciešamo, lai teritorijā neiekļūtu sveši cilvēki, dzeloņstieples pa augšu, uz balstiem nostiprināti starmeši un droši vien visādas videonovērošanas iekārtas,. Katrā ziņā netika slēpts pāris virs platajiem dzelzs vārtiem novietoto videokameru. Nevarēja būt ne runas, ka bez īpašas caurlaides tāpat vien iespējams tikt iekšā teritorijā, kurā atradās dažas tipveida celtnes, liels angārs un vairākas noliktavas.

Detektīviem nenāca ne prātā slaistīties gar vārtiem. Galu galā, ja arī direktoram ir intīma rakstura tikšanās ar savu darbinieci, tad ne jau kabinetā. Šim nolūkam itin labi noder vasarnīca Serebrjanijborā, kur, kā izteicās pati ekstravagantā Angelina, izslēgts jebkāds risks.

Ja jau viņi zināja, ka riska nav, tas nozīmēja, ka telpa ir tīra. Tātad tā jāaprīko ar attiecīgo tehniku. Tā nebija tīra padarīšana, jo vajadzēja būt ļoti nopietnam pamatojumam, lai tiesa dotu atļauju ierīkot noklausīšanās un novērošanas iekārtas, tātad šāda rīcība bija nelikumīga. Tā nebija grūti pazaudēt licenci, par to pat nebija vērts runāt domā ar galvu, ko izseko un ko ne.

Atstājis Ščerbaku runājam ar institūta apsardzi -

Nikolajs zondēja, kādas ir iespējas iekārtoties pie viņiem darbā, Filips aizdrāzās uz Serebrjanijboru.

Vieta jau bija zināma. Fija tomēr nezaudēja modrību un pirms iekļūšanas mājā jau zināmajā veidā tomēr uzmanīgi aplūkoja gan ēku, gan ari visas piebūves un telpas. Sargs, protams, bija, taču tas galvenokārt nodarbojās ar makšķerēšanu Maskavas upē un laisku alus dzeršanu urna pie vairākas reizes palielinātai suņu būdai līdzīgā sarga namiņa bija pilna ar tukšām alus bundžām. Fiļa saprata arī to, kāpēc iepriekšējā reizē nav redzēta apsardze: dežurējošais sargs visu pēcpusdienu kaifoja, vārdu sakot, vai nu sēdēja pie upes, vai cieši gulēja savā būdā, labi zinādams, ka saimnieks šajās stundās te neparādās.

Nogaidījis, kamēr sargs bārdains tēvocis nodeldētās maskēšanās biksēs un zaļā sporta kreklā paņem makšķeres un nozūd krasta niedrēs, Fiļa sāka darboties.

Kā jau pieredzējis profesionālis, pirmām kārtām viņš pārliecinājās, vai māja patiešām ir "tīra" un tajā nav iekļuvis kāds no "malas". Interesi mājā varēja izraisīt viesistaba un guļamistaba, kurā pagājušajā reizē bija kūņojušies mīlnieki. Virtuve bija maza, tajā tikai ar grūtībām varēja apgrozīties divi cilvēki. Arī laiks, kad slepenas sarunas tika risinātas virtuvē, bija palicis pagātnē.

Metodiski soli pa solim pārbaudot telpas un izraugoties novērošanas kamerai piemērotu punktu, Fiļa atrada divas vietas, viesistabas stūri, kur uz pulēta paliktņa pie sienas karājās liela brieža galva ar putekļiem un tīmekļiem klātiem žuburainiem ragiem droši vien mitra lupata tiem nebija pieskārusies simt gadu un tikpat ilgi vēl nepieskarsies un kristāla sienas svečturi guļamistabā. Pavisam bija četri svečturi pa vienam pie katras sienas. Tie bija samērā augstu, un zelta diegos iekārtās kristāla lapiņas tāpat klāja putekļi laikam tie nevienu šeit netraucēja.

Fiļa saprata Angelinas izmesto frāzi, ka Kikimora te nemēdz iegriezties. Te patiešām bija jūtams sievietes rokas trūkums.

Sienas svečturus varēja secīgi ieslēgt ar vienu slēdzi. Ciešo slēģu dēļ istabā valdīja pustumsa. Tāda dāma kā Angelina Vasiļjevna nez vai mīlētos pilnīgā tumsā, arī pagājušā reizē istabā bija redzama izkliedēta gaisma. Tātad pareizākais būtu pieslēgt videokameru tieši tīklam.

Miniatūrās ierīces uzstādīšana un nomaskēšana Filam prasīja piecas minūtes. Iegājis viesistabā, viņš nolēma tāpat izrīkoties ar brieža galvu. Viņš piebīdīja pie tās galdu, tāpat kā guļamistabā, un uzlika virsū krēslu, jo griesti bija turpat vai četrus metrus augsti. Ticis briedim tuvāk, viņš sāka to uzmanīgi aplūkot. Izbāzņa kreisā acs bija noputējusi pelēka. Fiļa pieliecās pie labās acs un… gandrīz vai novēlās no savas piramīdas! Uz viņu skatījās tīra, melna actiņa tāda pati kā viņa miniatūrās telekameras acs. Nolādēts!

Fiļa sastinga, pēc tam nedzirdami nokāpa uz grīdas un pārvietoja galdu tā, lai izietu no pārredzamā sektora. Pēc tam viņš pakāpās no jauna un sāka aplūkot ierīci. Galvu ar tīklu savienoja pamanāms vadiņš. Šobrīd kamera bija atslēgta. Fiļa atvieglots nopūtās.

Videokamera bija pievienota elektrotīklam un tika ieslēgta visai viltīgā veidā: pietika vienā istabā ieslēgt gaismu. Fiļam bija pazīstama šī sistēma. Tāpat viņš nojauta, kas varētu būt kameras ierīkotājs, visticamāk Federālais drošības dienests. Tātad šis gadījums nebūt nebija tik vienkāršs!

Steidzami bija jāizlemj, ko darīt. Ievietojot otrā acī savu kameru, varēja iekļūt pamatīgā likstā. Pieslēgties pie jau ierīkotās būtu vēl bīstamāk. Fiļa nokāpa no krēsla un no galda un nolika mēbeles atpakaļ. Galu galā viesistabā uz galda vai krēsliem neviens nemīlējās, šim nolūkam ir cita, vairāk piemērota vieta. Bet valsts noslēpumi, ja tos risina šajā istabā, lai paliek ieinteresēto dienestu ziņā. Izdarīsim tā, lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva. Bet te, pie ragiem, mēs neesam bijuši un neko nezinām. Pieņēmis lēmumu, Filips Agejevs pameta pārlieku viesmīlīgo akadēmiķa Samarina vasarnīcu.

Būtībā nav nekā vienkāršāka par bezrūpīgu mīļāko atmaskošanu. Tomēr Denisam nedeva mieru vairākkārt pieminētais amerikānis. Aizsardzība paliek aizsardzība, akadēmiķis Samarins galu galā nebija tāds nevienam nezināms tēls kā slavenie raķešu un pretraķešu sistēmu konstruktori nesenā pagātnē tagad pazīstamie Koroļovs, Čelomejs vai Gluško, kā arī Zinātņu akadēmijas prezidents Mstislavs Keldišs, kuru pavisam šaurs cilvēku loks pazina kā galveno teorētiķi. Deniss lika savam bārdainajam datoru speciālistam Maksam parakņāties tīmeklī un savākt visu, kas zināms par Vsevoloda Samarina darbību. Lieti noderētu arī nezināmais.

Pat pirmie aptuvenie rezultāti padarīja viņu domīgu. Akadēmiķis, viens no jaunākajiem, apvienības ģenerāldirektors, vaļasprieks teniss, turklāt itin veiksmīgi piedalījies sacensībās Maskavā, tātad demonstrē atklātību, bieži izbrauc uz bruņojuma izstādēm ārzemēs. Akadēmiķa darbības joma tomēr nebūt nebija tāda, kam būtu vajadzīga atklātība. Viņa pētījumu objekts bija jūras un gaisa torpēdu enerģētiskās spēkiekārtas ar principiāli jauniem parametriem. Priekšstats par to, kas ir principiāli jauns, droši vien bija tikai šauram speciālistu lokam. Deniss nekādā ziņā sevi par tādu neuzskatīja. Un nebūt pēc tā netiecās. No Maksa sagādātās informācijas izrietēja, ka akadēmiķa pētījumiem vērīgi seko daudzas ārzemju firmas un zinātniskās iestādes, kas nodarbojas ar līdzīgu tematiku.

Šajā sakarībā Denisu īpaši uzmanīgu darīja Filipa Agejeva paziņojums par akadēmiķa vasarnīcā atrasto novērošanas ierīci. Uz pirmo jautājumu varēja būt divas atbildes: vai nu darīšana ar zinātniski tehnisko spiegošanu, vai arī mūsu akadēmiķi cieši novēro mūsu pašu specdienesti. Kamera stāv savā vietā ne jau pirmo dienu, par to liecināja visai biezā putekļu kārta visapkārt. Tiesa, īstiem speciem sajaukt pēdas ir nieka lieta. Fila pareizi vien darījis, nelikdamies ne zinis par negaidīto atradumu. Tomēr akadēmiķa izsekošana, kas bija sākta pēc viņa emocionāli nelīdzsvarotās dzīvesbiedres pieprasījuma, varēja beigties ar kaut ko nopietnu vai pat ārkārtīgi bīstamu, nevis ar atmaskojošām banālas laulības pārkāpšanas fotogrāfijām.

Nonācis pie šā secinājuma, Deniss nolēma turpināt abu darbības personu novērošanu, taču katrā ziņā aprunāties par to ar tēvoci, Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieku Vjačeslavu Grjaznovu. Viņam bija neapšaubāma pieredze šādās lietās.

Darbadienas beigās Deniss piezvanīja uz Petrovku 38 un, neiedziļinādamies sīkumos, palūdza tēvoci, lai velta viņam mazliet uzmanības, proti, pakonsultē kādā visai kutelīgā jautājumā.

Grjaznovam, senioram, tūlīt pamodās interese: kādi kutelīgi jautājumi var būt viņa dzimtajā "Glorijā". Deniss atbildēja, ka, pats to varbūt neapzinādamies, ielīdis svešā dārziņā. Un sāk ost pēc piedeguma. Ar to pietika. Vjačeslavs Ivanovičs lika ap desmitiem vakarā ierasties Jeņisejas ielā pie sevis mājās.

-     Arī Saņa solīja iegriezties. Tāpēc nenokar degunu un brauc šurp! Par dzeramo neraizējies, tēvocis šajā ziņā nav tukšinieks…

-    Labi, noteikti ieradīšos! Deniss pasmaidīja. Un, uzklausījis tēvoča padomu, nolēma paķert līdzi jau iegūtos materiālus.

Vjačeslavs Ivanovičs bija neparasti iznesīgs, jo viņam nebija morālas tiesības izrādīt pārliecīgu nogurumu. Divas nedēļas ilgais atvaļinājums pie ūdeņiem bija izdzēsis no sejas pēdējā laikā novērojamo drūmo izteiksmi, licis iztaisnot plecus un atjaunojis visiem draugiem pazīstamo viltīgo zobgalīgumu.

Viņš labprāt tēloja viesmīlīgu saimnieku un lika šķīvjos uzkodas, kaut arī ikdienā to nevarēja ciest. Nē, kāpēc uz avīzes? Var izmantot arī šķīvjus, taču tie pēc tam jāmazgā… Bagātīga maltīte lai paliek restorānam, mājās var arī… Deniss apsolīja vēlāk nomazgāt visus traukus, tā nomierinādams tēvoci.

Rituāls sākās ar klusu baudu: Grjaznovs, seniors, Tureckis un Deniss iedzēra, bet pēc tam saruna pievērsās problēmai, kas nodarbināja jaunāko Grjaznovu. Un viņš sāka stāstīt. No paša sākuma, ar Juras Gordejeva telefona zvanu, piespēlējot kādu dīvainu klienti.

Deniss parādīja izdruku, kādu par akadēmiķi Samarinu bija sagādājis manīgais Makss, parādīja galvenās personas, kuras Agejevs un Ščerbaks bija no mašīnas nofotografējis. Nolika uz galda kaseti ar Mahmuda automašīnā un akadēmiķa vasarnīcā risināto sarunu ierakstu. Dažos vārdos pastāstīja par Mahmudu Mamedovu, "Maskavas dīzeļa" atbildīgo konstruktoru, un viņa ģimeni: par sievu Raisu Hasanovnu un meitām. Vēl pastāstīja to mazumiņu, ko zināja par Angelinu Noļinu un viņas dzīvesbiedru, tehnisko zinātņu doktoru Robertu Pavloviču, kas institūtā vadīja laboratoriju, vārdu sakot, visu, ko zināja.

Tureckis uzmeta ašu skatienu Samarina fotogrāfijai un nolika to malā. Taču Noļinas fotogrāfija viņu acīm redzami ieinteresēja. Dīvaini nosmīkņājis, viņš palūdza, lai Deniss apraksta fotogrāfijā redzamo sievieti sīkāk.

Pēc tam viņš pasniedza fotogrāfiju Grjaznovam un nevērīgi painteresējās:

-    Paskaties, Slava, vai tev neko neatgādina?

Grjaznovs savilka uz augšu uzacis un tā ari sastinga. Pēc tam piesardzīgi palūkojās uz Saņu un zīmīgi savilka lūpas.

-    Mjā… viņš apjucis novilka. Bridi klusējis, viņš pajautāja ar smaidu: Un ko jūs paguvāt ierakstīt? Vai paklausīties var?

-Tāpēc jau paņēmu kaseti līdzi, atbildēja Deniss. Interesi var izraisīt sākums un beigas, pa vidu ir tikai elsas un izsaucieni. Palīgs vecuma māktam erotomānam.

Deniss kautrīgi pavīpsnāja, it kā būtu pateicis ko nepiedienīgu gluži pieklājīgā sabiedrībā.

-     ļo vairāk tāpēc. Grjaznovs joprojām saspringts smaidīja. Tu neiebilsti, Saņa?

-    Pret ko?

-    Pret noklausīšanos. Un patīksmināšanos.

-     Lai notiek… Aizgriezies viņš piebilda, it kā uzrunātu tukšumu: Domā, ka dzirdēsi kaut ko jaunu?

Grjaznovs sasprindzis iesmējās un nogrozīja galvu.

-Ak, Saņa, vai tikai nekļūsti vecs?

-    Nē, vienkārši nekāds erotomāns no manis neiznāk.

-    Netēlo nu! Slēdz iekšā, Denis!

Kaseti viņi noklausījās klusēdami. No sākuma līdz beigām, neko neizlaižot. Vjačeslavs Ivanovičs tikmēr pāris reižu piepildīja glāzes, un nesaskandinājuši viņi klusēdami tās izdzēra. Beidzot lente nočabēja un apstājās.

-     Lai notiek, tagad varam visu pārspriest, apņēmīgi ierunājās Aleksandrs Borisovičs. Te ir tikai savējie, tāpēc sauksim lietas īstajā vārdā. Paklausies, Denis, ko pastāstīs tēvocis. Tikai stāsti visos sīkumos, Slava!

Beidzis īso, bet patieso stāstījumu, Grjaznovs aizsmēķēja un konstatēja, ka tās ir tikai pupu mizas, ka iespējamas pavisam neparedzamas sekas. Runa bija nevis par erotiku, bet pagaidām nezināmo amerikāni, kā Deniss droši vien pareizi un laikus bija sevi brīdinājis. Un Deniss vēlreiz bija pareizi nospriedis, ka "Glorijai" šajā lietā nav jājaucas. Pēc viņa domām, visprātīgākais šajā situācijā bija laikus nozust kokos. Bet varbūt Aleksandrs domā citādi?

Tureckis solīdi paziņoja, ka, Grjaznova kādreizējās priekšnieces Šuras Romanovas, miers viņas pīšļiem, vārdiem runājot, šī lieta jāpārpīpē.

Un tas nozīmē, ka viņš nesaprot informāciju tik viennozīmīgi kā Vjačeslavs un šoreiz nepietiek ar trim gudrām galvām.

-     Vai zini, ko es iedomājos? Tureckis paskatījās uz Grjaznovu, senioru.

-    Kā tad! Vjačeslavs Ivanovičs brīdi klusēja un tad pajautāja: Vladu, vai?

-    Ko gan citu? Tureckis pamāja. Tās ir nopietnas spēlītes. Manuprāt, ne jau Denisam un viņa pēdu dzinējiem.

Viņi abi bija atcerējušies Vladlenu Bogatkinu, FDD pulkvedi, ar kuru kopā pirms gada bija izmeklējuši lietu par amerikāņu konsula noslepkavošanu viesnīcā "Megapole". Daži magnetofona lentē fiksētie izteikumi lika domāt, ka nopietnu interesi par šo informāciju var izrādīt pretizlūkošanas dienests. ASV bija viņa joma.

-    Tomēr es īpaši nesteigtos, domīgi piebilda Vjačeslavs. Lai Vladlens mazliet pagaida. Jo vairāk tāpēc, ka mūsu aizdomas var izrādīties nepamatotas. Visi nodarbojas ar biznesu, mēs nezinām, kas tas par amerikāni. Bet pastaigāt Mahmudam pa pēdām droši vien vajadzēs. Viņš man nepatīk.

-     "Nepatīk" ir pavisam cita opera, Slava, iebilda Tureckis. Puišiem maksā par laulības pārkāpšanas fakta atklāšanu, nevis par spiegu kaislībām, kas var maldināt. Kaut arī brieža galva liek domāt pavisam citādi. Kas iznāk? Nekādā ziņā nelieniet viesistabā ierīkotās kameras priekšā! Gulta ir pavisam kas cits. Kaut arī šobrīd neviens neņemsies apgalvot, kur īsti risinās galvenie notikumi. Taisnība, Vjačeslav? Tādas tās lietas… Bet jūs sakāt sīkumi! Nezinu vis, nezinu…

IV nodaĻa nemierĪgie klienti

Angelina Noļina domās nereti salīdzināja sevi ar Katrīnu Lielo. Ne jau nopietni pa jokam. Tikai atšķirībā no valdnieces Angelina apzinājās savas priekšrocības. Pirmkārt, pat labākajos gados Katrīna nebija tik izskatīga un iekārojama kā Lina nu jau pusotra gadu desmita. Šobrīd viņai bija trīsdesmit divi gadi piens un asinis! Un stāja, un augums… Vai maz atrodams vīrietis, kas spētu novērst skatienu, kad Lina nostājās viņa priekšā visā savā lieliskumā!

Otrkārt, Lina nekad nebija pretendējusi uz valsts pirmās sievietes godu, atšķirībā no valdnieces neuzturēja favorītus un apmierinājās ar baudu baudas dēļ.

Apguvusi vīrieša būtību, kura balstījās uz egoismu un tēviņa patmīlību, kam bija par maz, lai cik viņam dotu, Lina bija iemācījusies izmantot savas dažādās prasmes sava labuma gūšanai. Intuitīvi jaušot brīdi, kad vīrietis ne tikai neiebilst, bet, gluži otrādi, iepriekš piekrīt jebkādiem noteikumiem pat tad, ja tie šķiet neiespējami. Tad sekoja emocionāli spēcīgi pastiprināts priekšlikums un tūlītēja piekrišana. Daba izrādījās stiprāka un nomāca jebkurus saprāta iebildumus jau iedīglī. Kas notika pēc tam? Pēc tam jau bija par vēlu, mīļākais alka pēc turpinājuma, pašpaļāvīgi ticēdams, ka satriecošo partEte'ri pilnīgi izdevies pakļaut savai gribai. Tā bija galvenā kļūda, kādu pieļāva ja ne visi, tad Angelinas gultā bijušo vīriešu lielākā daļa.

Piedāvājot Mahmudam apstrādāt trešā ranga kapteini Ivanu Grigorjeviču Kozlovu, armijas pārstāvi "Maskavas dīzelī", Lina jau iepriekš zināja, ka galu galā pašai vien nāksies novest nc^ īstā ceļa kluso un sabiedrībā neinteresanto jūrnieku. Tie, kam darbā iznāca ar Ivanu cieša saskare, uzskatīja viņu par dzelžainu un nepiekāpīgu un varbūt tāpēc vientuļu cilvēku. Pārliecināts četrdesmit gadu vecs vecpuisis bija interesants uzdevums. Iemīlināt viņu sevī būtu par daudz, taču bez stiprām jūtām nez vai viņš piekritīs darījumam.

Un tad vēl pēdējais, varbūt pats svarīgākais. Neieņemamā cietokšņa ieņemšanai Angelinai nebija daudz laika.

Jautājums bija jāizlemj tuvāko divu triju dienu laikā. Kāpēc? To zināja tikai divySamarins un Lina. Labi, trīs, arī amerikānis. Tieši viņš visu noteica.

Samarins, institūta direktors, zināja, ka mēneša laikā paredzēti torpēdas jaunās modifikācijas izmēģinājumi. Vsevolodam Mstislavovičam to bija paziņojuši Krievijas lūras kara flotes štāba pārstāvji. Pavēlniecība bija paredzējusi Ziemeļu flotes mācības un, lai nepiesaistītu nevajadzīgu uzmanību torpēdas izmēģinām jumiem no malas, ieteica izmēģināt torpēdu mācību laikā.

Pasaulē nav nekā tik slepena, lai tas nekļūtu zināms, ja to par katru cenu grib atklāt pretējā puse. Noteiktas Savienoto Valstu aprindas zināja par mācībām. Nedz CIP, nedz britu flotes izlūkdienests nedomāja laist garām iespēju slepus ierasties aiz polārā loka, jo pēdējos gados finansējuma trūkuma dēļ lielas kara flotes mācības Krievijā tika rīkotas ļoti reti.

Bet tas nu tā nekur no nelūgtiem viesiem neaizmuksi. Pēc akadēmiķa Samarina domām tajās viņš dalījās ar Linu, kurai ticēja kā pats sev, visu sarežģīja apstāklis, īpaši to uzsvēra Ernsts Droudijs, ka torpēda, pie kuras krustojās krievu militārpersonu un amerikāņu pircēju intereses, nedrīkstēja piedalīties konkrēti šajās mācībās. la tās kaut kādā veidā atkārtotos pēc dažiem mēnešiem vai pusgada, nekādi iebildumi nerastos. Biznesā bija savi likumi, un dažkārt svariga nozīme bija pat ne dienām, bet stundām.

Milzīgā nauda, kuru Samarins paredzēja saņemt no Droudija, pēc akadēmiķa domām, bija tā vērta, lai palauzītu galvu, kā apvienot valsts intereses ar personiskajām. Viņam tāds plāns bija radies, taču to varēja īstenot vienīgi tad, ja tiktu panākta pilnīga izmēģinātāju piekrišana. Izmēģinātāji bija divi armijas pārstāvis institūtā un atbildīgais konstruktors.

Samarins nevarēja viņiem pavēlēt vai iedarboties uz viņiem kā citādi, turklāt viņš nekad tādu risku nebū; tu atļāvies. Tātad smagais sarunu slogs vārda tiešā nozīmē gūlās uz Linas pleciem. Akadēmiķis nešaubījās, ka viņa spēj tikt galā ar šo uzdevumu. Viņš nebija nedz tuvredzīgs, nedz mīlestības apmāts, pats ar lielu prieku izmantoja Angelinas pakalpojumus, uzskatīdams tos par svētīgiem gan veselībai, gan darbam. Principā viņš labi zināja, ko Angelina ir vērta, un nemaldināja sevi ar tādām himerām kā uzticība un nesavtība. Viss bija izteikts vēsturiskajā, īsti krieviskajā rindiņā: "Summa." Tikai nuļļu skaits katru reizi mainījās. Lina šajā ziņā nebija izņēmums.

Viņa bija lieliski apstrādājusi amerikāni, turklāt apstrādes paņēmieni neizraisīja Vsevoloda Mstislavoviča greizsirdību. Droudijs spēlēja savu spēli un bija pārliecināts, ka banku tur viņš. Samarins negrasījās pārliecināt amerikāni par pretējo un atklāt savus trumpjus. Citādi kāpēc demonstrēt savu garabērnu dažādās starptautiskās izstādēs? Kāpēc īstajā brīdī jānoklusē par dažām detaļām un jātaisa zīmīgas pauzes, lai izraisītu klausītāju īpašu interesi? ļā, dzīve bija liela spēle. Diezgan prozaiski izvērtējis savu reālo ieguldījumu valsts aizsardzības spēju stiprināšanā un atsaucībā no varas iestāžu puses, Vsevolods Mstislavovičs arvien vairāk pārliecinājās, ka strādā par retorisku algu, jo vadība neatbalstīja merkantilu attieksmi pret savu darbu nedz agrāk, nedz, ko tur slēpt, arī tagad.

Salīdzinādams savus dzīves apstākļus ar ārzemju kolēģu apstākļiem, Samarins galu galā nāca pie secinājumiem, kas fiksēti senajā parunā: katrs pats savas laimes kalējs. Un, Vsevolods Mstislavovičs piemetināja, arī visa tā, kas šo laimi nodrošina. Nav jābūt svētulim, bet nepavisam nav jābūt ēzelim, kuru citi izmanto par ērtu transporta līdzekli.

Un viņš raidīja cīņā Angelinu, skaidri likdams saprast, ka viņi abi viņš un viņa dzīvo pēc saviem noteikumiem, saskaņā ar kuriem nav nekā tāda, kas nav izsakāms konkrētā materiālā izpausmē. No visa pienākas savs procents, pat no baudas…

t

Mahmuds Mamedovs satika Kozlovu institūtā un, paaicinājis armijas pārstāvi maliņā, paziņoja, ka derētu aprunāties. Temats zināms gaidāmās mācības. Uzradušās dažas nianses, par kurām nav jāzina visiem.

Kozlovs zināja, ka Mamedovs ir prasmīgs inženieris, kura joma bija torpēdas apbruņošana. Tāpat viņš zināja, ka izmēģinājumos, kuros piedalīsies kuģi un zemūdenes, kā arī aviācija, izmēģinājuma objekta kaujas galviņa parasti tiek noņemta un aizstāta ar imitāciju. Viņš paredzēja, ka Aizsardzības ministrijas un JKS Galvenā štāba ieplānotajās mācībās Barenca jūrā tiks izmēģināta UPDT enerģētiskā spēkiekārta. Tiks izraudzīts mērķis, kam nosacīti jātrāpa. Tātad praktiski nekas jauns nebija gaidāms, nebija nedz pirmā reize, nedz pirmais gads. Turklāt pastāvīgais Ivana Grigorjeviča pārinieks bija Mahmuds Mamedovs. Kādi var būt noslēpumi?

Mamedovs ierosināja satikties vakarā un ieturēt vakariņas restorānā "Volga" Ziemeļu upju ostā. Kozlovs bija ar mieru, kaut arī brīnījās, no kurienes Mahmudam tik daudz naudas, ka viņš var dzīvoties pa restorāniem. Mahmuds tikai nosmējās, piebilzdams, ka paskaidros arī to. Tāda iespēja radīsies. Zinādams, ka Mahmudam ir liela ģimene, ka viņš dzivo šaurībā un cer kādreiz nopelnīt lielam dzīvoklim, kurā katram ģimenes loceklim būs sava istaba, Kozlovs nenoteikti paraustīja plecus. Līdz šā sapņa piepildījumam bija tālu, tālu! Tomēr dagestānis izrādīja tādu viesmīlību, ka grēks būtu atteikties, Kaukāzā par to ir savdabīgs priekšstats.

Kozlovs dzīvoja Koptevā, Lielajā Akadēmijas ielā, pāris soļu attālumā no kinoteātra "Baikāls", ja brauc no Himkiem, praktiski blakus trasei. Tāpēc viņš nāca klajā ar savu priekšlikumu bez vajadzības netērēt lielu naudu restorānā, bet sagādāt dzeramo un uzkodas un iekārtoties pie viņa mājās. Neviens netraucēs, divistabu dzīvoklis stāv tukšs. Toties var iedzert bez bailēm, ka vēlāk tevi ķerstīs ceļu patruļdienests. Kāpēc velti jādirn krogā?

Priekšlikumam bija savs pluss: abi brauca ar mašīnu kāda jēga vienkārši sēdēt un ēst? Turklāt pastāvīgā vientulība bija attīstījusi jūrniekā patīkamu ieradumu vakarā allaž atslābināties pie glāzītes. Mazliet, taču regulāri. Par viņu varēja teikt kā pazīstamajā anekdotē, kad cilvēks jebkuru ēdienu sauc par uzkodām. Kozlovs, protams, nebija alkoholiķis, taču… atļāvās. Tas bija par iemeslu zināmai noslēgtībai, kā viņš pats to skaidroja, arī apzinātai atturībai attiecībās ar kolēģiem, kas pēc trešās glāzes gatavi uzmākties ar jautājumu: "Vai tu mani cieni?" kā arī gaudulīgām grēksūdzēm par stulbām sievām. Ivans nebija ticies ar Mahmudu pie klāta galda un nejuta arī pret simpātisko un gudro dagestāni antipātijas. Patiešām, kāpēc neuzaicināt biedru pie sevis? Kāpēc nepārkāpt paradumu neaicināt pie sevis viesus, no kuriem vēlāk grūti tikt vaļā? Uz sievietēm, protams, tas neattiecās. Neizskatījās, ka Ivans būtu cilvēks, kas vairās no sieviešu sabiedrības, gluži otrādi, viņš labprāt nodibināja vieglus sakarus, kas neuzliek pienākumus, un krasi tos pārtrauca, līdzko manīja, ka baudkārā partnere negaidīti sāk kaut ko perināt savā mazajā galviņā.

Vārdu sakot, viņi norunāja satikties pēc darba dienesta mašīnu stāvvietā, kaut ko nopirkt un aizbraukt pie Kozlova mazliet ieraut un atveldzēt sirdi kā nekā piektdiena un pats Dievs to vēlējis.

Tomēr, kad Ivans Grigorjevičs stāvvietā piegāja pie savas vecās, ugunīgi sarkanās mašīnas ugunsdzēsēju braucamo krāsā, otrā stāvvietas galā viņš ieraudzīja Mahmudu, kas taisīja vaļā sava septītā žiguļa motora pārsegu, bet viņam blakus skaisto Angelinu, kuru institūtā pa jokam sauca par akadēmiķa labo roku. Bez jokiem viņu sauca pavisam citādi, taču Ivans necieta tenkas, īpaši ja tās skāra skaistas sievietes.

Angelina Vasiļjevna bezcerīgi patika Kozlovam, un viņš to neslēpa. Spēcīga, liela auguma sieviete ar cēlu gaitu, neatkarīgiem spriedumiem, kas reizēm mulsināja vīriešu kārtas pārstāvjus, kuri pārāk konkrēti stādījās priekšā savu un sievietes lomu ģimenes un sabiedriskajā dzīvē. Ivans Grigorjevičs varbūt pārlieku pieticīgi vērtēja savas labās īpašības, izskatu un finansiālās iespējas, lai cerētu uz draudzīgu atsaucību, uz kaut ko vairāk pat necerot. Domās nostājies blakus Angelinai jeb Linai, kā skaistuli sauca tuvi cilvēki, viņš sev likās sīks un maziņš. Par tādu familiaritāti viņš varēja tikai sapņot.

Viņš nolēma pieiet klāt un precizēt turpmāko rīcību, taču Mahmuds jau bija aiztaisījis motora pārsegu un, mādams ar roku, aicināja Kozlovu pie sevis. Viņš piegāja un pasveicināja ar galvas mājienu. Negaidīti velns viņu parāva aiz mēles.

-     Jūs esat kļuvusi vēl skaistāka, Angelina Vasiļjevna, Kozlovs vēlīgi ierunājās. Vienkārši žilbinoša! Viņš pielika acīm priekšā roku, kā skatīdamies saulē.

Viņa iesmējās.

-     Bet jūs esat viltnieks, Ivan Grigorjevič! Zināt, kā pieglaimoties sievietei! Bīstams vīrietis! Negaidīti viņa noslēpumaini pačukstēja: Vai jūs ar Mahmudu rīkojat sazvērestību?

-    Kāpēc? Kozlovs nesaprata.

-    Es palūdzu mani aizvest līdz metro vai izlaist kaut kur centrā, bet viņš saka: tikai līdz Voikova stacijai. Sak, viņam ar Ivanu paredzēts svarīgs pasākums. Kas īsti jums padomā? Neko nesaprotu.

-     Kāds nu pasākums… Kozlovs samulsa. Vienkārši gribējām iegriezties pie manis un ieraut pa glāzītei. Tas arī viss…

-     Ak tu kungs, cik kolosāli! Angelina iespiedzās gandrīz kā meitēns. Zēni, vai drīkstu jums piebiedroties? Man arī gribas ieraut!

Vārds "zēni" un lūgums nez kāpēc ļoti aizkustināja Kozlovu, šķita, ka sievietes seja priekā burtiski sāk starot, ka viņš pats ir negaidītā prieka iemesls. Diemžēl tūlīt pamodās šaubas kā lai uzaicina Angelinu uz savu ne īpaši kopto mitekli? Nē, mājās valdīja kārtība kā flotē tīrība, katra lieta savā likumīgajā vietā, nekā lieka. Nez vai tāds askētisms atstātu uz šo sievieti labvēlīgu iespaidu. Nedz kristāla, nedz servīžu, parastas lētās stikla glāzes, savā laikā institūta ēdnīcā norakstītie sabiedriskās ēdināšanas alumīnija šķīvji, karotes, naži, dakšiņas. Kā viņa uz to skatīsies? Par mēbelēm negribējās pat runāt. Izsēdēts dīvāns, vēl no vecākiem, parasts izvelkamais galds un krēsli. Un skapis. Un televizors uz naktsgaldiņa. Ar videomagnetofonu un visādām ierīcēm. Aparatūra bija laba, armijas pārstāvim bija pret to vājība. Tas arī viss.

Kamēr viņš domāja, jautājums tika atrisināts bez viņa līdzdalības. Angelina ar Mahmudu sāka apspriest, kādos veikalos iegriezties un ko pirkt. Turklāt tika minēti produkti un dzērieni, par kādiem viņš savu mūžu nebija dzirdējis.

-    Pagaidiet, draugi, viņš nedroši pārtrauca karstās pārrunas, vai tik jūs nedomājat rīkot kāzas?

-    Kāpēc kāzas? Angelina aprāvās.

-    Nebūs vairs pa glāzītei, bet dzīres uz nebēdu. Atvainojiet, neko tādu… nebiju paredzējis.

-      Nekā nebija! nepiekāpīgi paziņoja Angelina. ļa uzdzīvot, tad uzdzīvot! Sametamies visi kopā! Es pieprasu, lai pret mani izturas kā līdzīgu! Tā tik būs aizmiršanās!

-     Bet kā ar mājām? piesardzīgi apjautājās Koz-

lovs.

Viņa izbrīnījusies uzlūkoja Kozlovu un tikko manāmi piemiedza aci. Un tūlīt kaprīzi paziņoja:

-    Izstāstīšu pēcāk… Tātad rīkojamies tā. Vai drīkstu komandēt?

Mahmuda jautrība izgaisa, it kā viņš būtu neapmierināts ar Angelinas klātbūtni, ar viņas ietiepīgo vēlēšanos piedalīties visīstākajā vīru pasākumā. Kozlovs nesaprata, kāpēc tā noticis, bet vainīgs nejutās. Turklāt jābūt idiotam, lai palaistu garām iespēju pasēdēt ar šo sievieti pie viena galda, varbūt pat saieties tuvāk. Paskat, kā viņa dzirksti, velna meitietis…

Kad Angelina izteica vēlēšanos braukt Kozlova mašīnā, nevis kopā ar Mahmudu, Mamedovs pavisam saskāba. Piepeši atcerējās, ka apsolījis savai hanumai Raisai ierasties mājās agrāk, lai šodien būtu kopā ar meitām. Viņa garastāvoklis acīm redzami maitājās. Kozlovam tas likās dīvaini, jo tieši Mahmuds bija ierosinājis kopīgo pasēdēšanu. Neviens viņu aiz mēles nebija rāvis! Bet varbūt vainīga Angelina? Tie kaukāzieši ir trakoti greizsirdīgi. Varbūt Mahmuds metis uz viņu aci, un tagad izveidojas tāda situācija. Pats velns viņus nesapratīs! Un Kozlovs gandrīz noskaitās.

-    Starp citu, viņš vēsi teica Mamedovam, priekšlikums nāca no tevis, la esi pārdomājis, kā vēlies, es neuzstāju. Labi, es eju.

Viņš pagriezās, lai ietu pie savas mašīnas, taču viņu apstādināja bezmaz izmisīgs Angelinas sauciens:

-Vīri! Kas tad nu? Ivan Grigorjevič! Mahmud! Zēni, beidziet velnu dzīt! Pasēdēsim stundiņu, bet pēc tam katrs uz savu pusi! Labi, Mahmud, braukšu kopā ar tevi. Tikai jūs neķīvējieties!

-     Mēs nemaz nestrīdējāmies… noburkšķēja Kozlovs, iedams uz savu mašīnu un jau pavisam noskaities par uztiepto viesmīlību.

Ivans brauca pa priekšu, lai rādītu ceļu, un atpakaļskata spogulītī vēroja Mamedova mašīnu. Izskatījās, ka mašīnā risinās karsta saruna vai skaidrošanās. Katrā ziņā Mahmuds sparīgi vicināja rokas, atlaižot vaļā stūri, un automašīna meta līkumus. Tā līdz nelaimei nav tālu.

Ejot ārā no kārtējā veikala, kur Angelina kārtējo reizi bija gribējusi nopirkt izsmalcinātas uzkodas, Ivans ierunājās:

-    Jūs varētu braukt uzmanīgāk. Satiksme blīva, kam jums nepatikšanas?

Mahmuds tikai klusēdams māja ar galvu, bet Angelina, notrāpījusi brīdi, kad viņa nav klāt, pačukstēja Kozlovam gluži kā draugam sazvērniekam:

-Galīgi nenormāls, greizsirdīgs kā velns!

-    Tātad ne bez iemesla?

-    Pēcāk izstāstīšu, viņa nevērīgi atrunājās.

Atkal tas pats "pēcāk". Vai pirmajai tikšanās reizei

tas nebūtu par daudz? Kozlovam gandrīz jau radās aizdomas, ka viss nebūt nav tik vienkārši, kā sākumā licies. Vai tiešām kādam radusies pēc viņa vajadzība? Lēnām pār tiltu, Vaņa, viņš teica pats sev. Skaistas sievietes tāpat vien viesos neuzprasās…

Detektīviem bija pagadījušies slikti klienti, kas sagādāja daudz rūpju. Turklāt viņi nez kāpēc vairojās ne tiešā, bet pārnestā nozīmē.

Mamedovs pats bija vainīgs, ka iekļuva "Glorijas" detektīvu interešu lokā, jo uzturēja sakarus ar dāmu, kura tika turēta aizdomās par akadēmiķa novešanu no ceļa: nevajadzēja tik daudz pļāpāt un tēlot greizsirdīgu mīļāko. Būtu apmierinājies tikai ar gultas priekiem, neviens nepievērstu uzmanību. Bet viņš melsa tādas lietas, ka sāka ost pēc spiegošanas.

Bet lai nu paliek, par Mamedovu bija radies visai skaidrs priekšstats. Tagad bija uzradies jauns objekts.

Spriežot pēc dāmas vēlmes nodibināt ar viņu ciešus kontaktus, viņam bija paredzēta svarīga loma. Kontakts tika nodibināts, par to pārliecinājās neremdināmais Filips Agejevs, novērojot klienta automašīnu. Diemžēl neizdevās noklausīties, ko vīrietis un sieviete mašīnā runāja, jo Fiļa tādam notikumu pavērsienam nebija sagatavojies. Redzot, ka dāma aizbrauc kopā ar jau zināmo Mamedovu, turklāt, kā drīz noskaidrojās, pie jaunā objekta uz Koptevu, Fiļa nosprieda, ka Samarina novērošanu var atsaukt. Viņš bija stingri pārliecināts, ka šodien izlaidīgā dāmiņa uzdarbosies citā vietā. Un bezmaz pieļāva kļūdu.

Stāvvietā palikušais Koļa Ščerbaks bez grūtībām pie apsarga noskaidroja, kam pieder koši sarkanā "Mazda". Tās saimnieks bija armijas pārstāvis apvienībā, paskops un mazrunīgs vīrs. Sargiem par viņu bija maza interese.

Tikmēr no stāvvietas pie ieejas piebrauca direktora kunga tumši zilā automašīna. Samarins bija tik satraukts, ka gandrīz lēkšus ielēca tajā, un mašīna strauji uzņēma ātrumu, it kā noilgojies mīļākais kavētu satikšanos. Nikolajs gandrīz nepaguva tikt līdzi.

Akadēmiķa "Volvo" iegriezās Alabjana ielā, droši vien tas bija sen zināms maršruts, un aiztrauca taisnā ceļā uz Serebrjanijboru. Samarins steidzās uz vasarnīcu. Šķita ļoti vilinoši tur negaidīti atklāt arī Angelinu, sagaidīt īsto brīdi, uzņemt visu videofilmā un uzskatīt, ka darbs pabeigts. Kundzīt, maksā ragā! Ludmila Nikolajevna, protams. Bet kā lai to ņem! Nav izslēgts, ka Angelina pati par šādu "kino" samaksātu divreiz vairāk. Sapratis, ka domas novirzījušās neceļos, Ščerbaks neapzināti saviebās. "Glorija" un šantāža bija nesavienojamas lietas. Detektīvs, protams, mēdz atkāpties no daudziem principiem, taču ir arī tādi, kurus viņš cenšas nepārkāpt.

Tomēr viņš netika arī vajā no šaubām. Ja tiek rīkotas medības nepiedienīgai rīcībai, par ko vainīgie pelnījuši sodu, kāpēc izsekošanas un apmaksas veidiem jābūt nevainojami tīriem? Varbūt tieši otrādi. Teiksim, mīlnieki pieķerti. Viņiem tiek izskaidrota situācija. Izstāstīts, cik viņi vērti naudas izteiksmē. Visbeidzot seko priekšlikums par noteiktu summu turpmāk vairs negrēkot. Mierīgi katrs aiziet uz savu pusi. Rezultātā gan ģimenes tiek saglabātas, gan nauda nošķind…

Kāpēc naudai būtu jāšķind? Tas taču mobilais, kas zvana! Ščerbaks juta, ka pavisam aizdomājies, ka aizmirsis, kur atrodas.

Filips ziņoja, ka mašīnas ar klientiem sasniegušas galapunktu, izkrautas un visi devušies uz dzīvokli divdesmit septītais numurs, trešais stāvs, divas istabas, logi iziet uz parādes durvīm. Gaisma ieslēgta, kaut arī diena, skan mūzika. Spriežot pēc saiņu skaita, kuri izņemti no bagāžnieka, sēdēšana var ieilgt.

Nikolajs atbildēja ar savu ziņojumu un atslēdzās.

Tikmēr akadēmiķa mašīna iebrauca pa sarga atvērtajiem vārtiem vasarnīcas teritorijā, un čīkstošie vārti tika aizvērti un aizslēgti.

Ščerbaks, kura automobilī atradās videoiekārta, iegrima domās. ]a filmēt, tad ko? Varbūt vasarnīcā akadēmiķi jau sen kāds gaida? Bet kāds sakars viņa darbam vai privātajai dzīvei ar uzdevumu, ja tajā neietilpst Angelina?

Kamēr viņš domāja, vasarnīcas vārtiņos negaidīti parādījās akadēmiķis. Viņš gan bija nomainījis apģērbu un izskatījās kā vietējais, kaut vai sargs. Nikolajs viņu pazina pēc gaitas, pēc manieres turēt taisnu muguru un pēc daudz kā cita, kas raksturīgs katram cilvēkam. Ščerbaks izkāpa no mašīnas, kuru bija novietojis atstatu no Samarina vārtiem pie krustojuma uz upi, un nesteidzīgi sekoja akadēmiķim. Kas zina, varbūt cilvēks pirms gulētiešanas izgājis vakara pastaigā. Kaut arī līdz tumsai vēl bija samērā tālu: pulkstenis deviņi, bet saule nemaz vēl negrasījās rietēt.

Asfaltētais celiņš izlocījās starp priedēm un bieziem krūmiem, kas auga tā abās malās. Akadēmiķis gāja nesteidzīgā pastaigas solī. Pretī nāca pārīši, padzīvojušas sievietes ar somām, skraidīja puišeļu bariņi. Tas palīdzēja maskēties. Un tad priekšā no šķērsielas iznāca stalts gara auguma vīrietis ar sirmu matu ezīti, kas kontrastēja ar gandrīz brūno seju.

Viņi satikās, apstājās, pat nogāja no taciņas un palaida garām gājēju, bet pēc tam nesteidzīgi devās uz to pusi, no kuras bija ieradies sirmais.

Videokamera Nikolajam bija līdzi, un viņš ātri sagatavojās filmēšanai. Tāpat vien katram gadījumam. Noteikta mērķa filmēšanai nebija. Vienkārši jaunā seja šķita ļoti neparasta, cits nekas.

Sarunu biedri piepeši apgriezās un sāka iet atpakaļ. Nekas labāks nevarēja būt. Ščerbaks aizgāja aiz krūma, pietupās un, kad staigātāji parādījās starp zariem, sāka filmēt.

Viņi aizgāja līdz nākamajam līkumam un griezās no jauna atpakaļ. Acīmredzot asfaltētais celiņš kalpoja viņiem par promenādi. Cilvēku samērā maz, laiks lielisks, pūš silts vējiņš kāpēc nepastaigāt un neaprunāties?

Kad staigātāji no jauna gāja garām Ščerbakam, viņš izdzirdēja, ka saruna notiek angļu valodā. Ko tu neteiksi! Pat ja gribēsi uzzināt, par ko ir runa, tik un tā nesapratīsi. Nikolajs atcerējās Fiļas vārdus, ka te ir pilns ar ārzemniekiem sūtņu vasarnīcās diplomātiskā publika pavada nedēļas nogales. Ak tad turp steidzies akadēmiķis, slepenā aizsardzības objekta direktors! Velns, kur vien griezies, visur priekšā spiegi! Kur skatās FDD? Te nebija jāblenž pa nez kādu brieža aci, bet jāskatās vērīgi ar abām savējām!

Katrā ziņā Nikolajs bija apmierināts ar sevi: vajadzēja izdoties labiem attēliem, jo viss bija, kā nākas, gan apgaismojums, gan skatpunkts.

Pagaidījis, kamēr runātāji izšķiras, Ščerbaks nolēma pirmām kārtām pavadīt ārzemnieku šobrīd tas būtu skaidrs pat mazam bērnam. Kāpēc gan akadēmiķim vajadzēja runāt svešā mēlē? Sirmais aizgāja līdz ielas galam, bet tur viņam pretī izbrauca automašīna. Sirmais iesēdās blakus šoferim un aizbrauca.

Ščerbaks tūlīt atgriezās pie Samarina vasarnīcas, īstajā brīdī, jo citādi Samarins būtu nozudis. Pa vārtiem brauca ārā "Volvo", bet gaisma vasarnīcā vairs nedega, Nikolajs paguva to pamanīt pa vēl neaizvērtajiem vārtiem. Tātad saimnieks dodas no vasarnīcas projām. Viņš bija ieradies tikai uz tikšanos ar sirmo. Un pat pārģērbies mājas apģērbā. Kāpēc? Vai.viņš ar to gribēja kaut ko parādīt? Vai kādam pierādīt? Jautājums jautājuma galā. Ščerbaks gan nedomāja lauzīt galvu, meklējot atbildes. Viņš fiksēja un iegaumēja, bet ar analīzi lai nodarbojas Deniss Andrejevičs. Viņam tas izdodas labāk.

Braucot aiz "Volvo" kā lai zina, kas akadēmiķim var ienākt prātā, Nikolajs ziņoja par padarīto Agejevam, abu duetā vecāko, kaut abi darīja vienādu darbu. Fiļa atzinīgi novērtēja viņa rīcību un pateica, ka pats droši vien nakšņos Koptevā, jo dāma nav redzama. Un, ja šodien akadēmiķis nekādus pekstiņus vairs netaisīs, Koptevā lai piebrauc pie kinoteātra "Baikāls" apspriest turpmāko rīcību.

Akadēmiķis tajā vakarā nomierinājās. Viņš piebrauca pie savas mājas Vavilova ielā, izkāpa no mašīnas no jauna paguvis pārģērbties, interesanti, kāpēc? un ilgi kaut ko skaidroja šoferim, it kā nebūtu varējis to izdarīt ceļā. Pēc tam viņš strauji iegāja kāpnēs, bet mašīna apgriezās un aizbrauca. Droši vien uz garāžu.

Nikolajs brīdi pagaidīja, vai akadēmiķis nesadomās kaut kur doties pa tumsu. Nē, nesadomāja. Un Ščerbaks brauca uz Koptevu…

V nodaĻa neprĀta naktis…

-    Cik pie tevis ir jauki! Pirmo reizi uzrunājusi Kozlovu ar "tu", Angeiina pārlaida skatienu "divistabu tukšumam", kā saimnieks sauca savu dzivokli. Šā tā te trūkst, bet tas ir laika jautājums, viņa tūlīt nomierinoši piebilda. Kur iekārtosimies?

-     Kur vien vēlaties! Kozlovs pasmaidīja, kārtējo reizi neizprotamu, satraucošu, neparastās sievietes izstarotu fluīdu ķerts. Tiec nu gudrs, kā pret viņu izturēties…

Galds īpaši netika klāts, visu sapirkto tāpat vien salika uz lielas Žostovas paplātes, kura bija karājusies priekšnamā kā dekorācija. Angeiina ar Mahmudu dzēra dārgu, viņas pirktu konjaku, Ivans deva priekšroku tradicionālajam tēvzemes ražojumam.

Sadzēra tubrālības, pēc tam dzēra par Linu, jo Angelina izklausījās pārāk gari un oficiāli. Pie reizes arī par Vaņu. Ar Mahmudu viņa jau sen bija uz "tu". Izņēmums tagad tika piejauts arī attiecībās ar Kozlovu.

Sarunas risinājās par visādiem niekiem: par karsto vasaru, par atpūtu, par Kislovodsku, no kurienes Lina nesen atgriezusies, pēc tam par Pjatigorsku, kur garāmbraucot iegriezies Mahmuds, par Naļčiku, kur darbojās partneruzņēmums. Tad saruna viegli pārsviedās uz Ameriku, no kurienes nesen bija atgriezusies Lina. Kā vienmēr, kad pie galda sapulcējas cilvēki, kas dara vienu darbu un kam nav savstarpēju noslēpumu, saruna pārgāja uz institūta pētījumiem, uz jauno UPDT modifikāciju, par kuru uzradies milzum daudz baumu gan te, gan Amerikā enerģētiskajām spēkiekārtām veltītajā seminārā, kaut arī principiāli jauns vārds zinātnē netika teikts, ka visi, kā jau Krievijā parasts, ieklemmējušies uz valsts noslēpumiem un dzīvo mūžīgās bailēs no tā, lai tikai ienaidnieki kaut ko nenospertu, netīšām nepaņemtu sev līdzi. Agrāk no šādām runām vairījās, taču kāpēc tagad būtu jākautrējas, kad jaunākās bruņojuma sistēmas ar panākumiem tika demonstrētas visā pasaulē, kad tās pārdeva Indijai vai arābiem Austrumos par milzu naudu, kas visbiežāk nenonāca tur, kur tai jānonāk, tas ir, valsts budžetā vai uzņēmumos, kuri sistēmas ražo. Droši vien jāmeklē jaunas sadarbības iespējas ar ieinteresētajām organizācijām un pat valstīm. Aizsardzības ministrijai, šķiet, gribas uzspļaut pašu zinātnei, tēvzeme nekādi nespēj izrāpties no finanšu bedres, kādas šobrīd var būt nākotnes izredzes?! Uz retoriskajiem jautājumiem pavisam viegli tika atrastas itin saprātīgas atbildes. Taču neviens nevēlējās tajās iekļausities, aizbildinoties ar to pašu izdaudzināto valsts noslēpumu.

Kaut vai pavisam no nesenas pagātnes ņemts piemērs. Konjaka iekvēlināta, Lina savā sašutumā par Krievijas atpakaļrāpuļiem izskatījās vienkārši lieliski. Tā pati UPDT! Kas tur ir tik slepens? Princips! Atsevišķi mezgli. Bet citādi mēģini atrast vēl kaut ko. Ja enerģētiskās spēkiekārtas princips kļūst apmēram zināms neba akvārijā zinātnieki strādā! izgatavot analogu nemaz nav grūti. Bet mezgli un detaļas tās ir tikai detaļas, nekas vairāk. Ieskaties attiecīgajā interneta lapā, un izrādīsies, ka visi tavi noslēpumi nieks vien ir. Taču pastāv vēl kāds jautājums: turpmākās zinātniskās izstrādes dažkārt prasa gigantiskus līdzekļus, kādu dzimtajai valstij nav un tuvākajā laikā nav paredzami. Taču dzīvot vajag! Strādāt arī! Kāda ir izeja? Principā izeja ir atrodama… Bet tas jau ir cits jautājums. Patiešām, ne pie galda risināms. Vārdu sakot, viss, ko sacīja Lina, bija ne tikai viņas personiskais viedoklis, bet ilgstošu pārdomu rezultāts pēc atklātām sarunām ar akadēmiķi Samarinu. Lai nu kam, bet viņam var ticēt…

Saruna no jauna atgriezās pie niekiem, pie institūta baumām, pie mūžīgās problēmas, kā brīvdienās organizēt atpūtu. Nav jau institūts tik nabadzīgs, lai brīvdienās nevarētu noīrēt kuģi un pavizināties pa kanālu, izpeldēties, cik sirds kāro, un zaļumos pacept šašlikus… kaut vai tuvākajās brīvajās dienās!

Taču tad viņi atcerējās, ka vadība paredzējusi Ziemeļos kādus svarīgus pasākumus, kas saistīti ar jauno torpēdu. Bet tas nebūs ilgi! Tātad pēc atgriešanās jāorganizē…

Plāni, plāni…

Mahmuds kā atjēdzies piecēlās un izgāja gaitenī zvanīt uz mājām. Lina brīvi atlaidās uz dīvāna, vaļīgā poza nepārprotami liecināja, ka viņai te ļoti patīk un viņa nekur nesteidzas, lvana jautājošo skatienu viņa iztulkoja pēc sava prāta. Kamēr Mahmuds kaut ko pierādīja savā dzimtajā valodā, Lina kā žēlodamās par grūto likteni paļāvīgi pieliecās tuvāk dzīvokļa saimniekam, lai tas zem izspīlētā kleitas izgriezuma redzētu viņas jaukumus, un sāka sūdzēties.

Izrādījās, ka vīram bijusi cita ģimene un viņa dēlam šodien ir dzimšanas diena. Lina neuztur kontaktus ar vīra pirmo sievu, taču redz, ka vīru dažkārt kā ar magnētu velk uz turieni galu galā bērni, pagātne… Viņa neiebilst, kaut arī dvēselē iezogas skumjas. Kā patlaban. Un vientulība.

Kozlovs bija ticies ar profesoru Noļinu, žultainu un vecmodīgu zinātnieku tādus kā viņš agrāk sauca par grāmatu tārpiem -, un pastāvīgi brīnījās, kas tur šo pāri kopā. Nu nekā kopīga, la nu vienīgi turīga dzīve! Viņam pāri sešdesmit, viņa divreiz jaunāka. Kaut arī Angelina strādāja institūtā labi ja divus gadus, baumu par viņas mīlas sakariem, šķiet, bija vairāk, nekā vajadzīgs. Bet par ko nerunā? Un ko lai dara sieviete, īpaši skaista sieviete, kurai patīk paflirtēt, ja viņas izskats vien rada saprotamu satraukumu vīriešos? Ivanam Grigorjevičam šobrīd Linas bija patiešām žēl, un, ja viņa gribētu, ja padotu zīmi, viņš nekavējoties mestos šo sievieti aizstāvēt. Un mierināt. Taču viņa nedeva zīmi. Bet gaitenī, šķiet, nobeigumam tuvojās sveloši melnā, bezmaz friziera darinātā skaistuļa monologs pa telefonu, skaistuļa, kas bija uzkūdījis uz šo kopīgo sēdēšanu, bet tā arī nebija paskaidrojis, par ko grib runāt. Droši vien tas jau bija izlidojis no galvas. Tātad nekas svarīgs. Pirmdien atcerēsies.

Atgriezies Mahmuds kratīja galvu, demonstrēdams, ko viņam nācies pārdzīvot no tās neciešamās sievietes, savu mīļoto meitu mātes. Aizdomas aizdomu galā. Tu, protams, esi kopā ar sievieti! Es? Un viņš ar lielām, tumšām acīm paskatījās uz Linu, it kā aicinātu nekavējoties atspēkot šos apvainojumus. Bet Lina tikai smējās.

Viņš pateica, ka ar mašīnu nebrauks, bet labāk to paņems rīt. Protams, ja Ivanam nav iebildumu. Kozlovs neiebilda, viņš smaidīja, taču kaut kas mokoši spieda sirdi.

Mahmuds aicināja, lai Lina viņu pavada. Viņš gribēja paņemt taksometru un pa ceļam izlaist Linu Kutuzova prospektā. Mahmuds pats dzīvoja Maskavas pretējā pusē Izmailovā. Lina smaidīdama atteicās. Pirmkārt, viņa nekur nesteidzas, arī saimnieks projām nedzen…

-    Nedzen taču? viņa uzdeva naivu jautājumu.

-Tieši otrādi! Jūrnieks iztaisnoja plecus.

-    Redzi nu, tiklīdz apnikšu, tu iesēdināsi mani taksī?

-    Aiznesīšu uz rokām, ja pavēlēsi! Kozlovs, tēlodams gigantu, piecēlās kājās. Bet taksometru šajā pusē netrūkst. Nav nekādu grūtību.

-     Redzi nu, Mahmudiņ, noņurrāja Lina, par mani vari neraizēties. Un pietaupi savas skaistās acis, citādi Raisa tās izskrāpēs!… Nu tad, zēni, ceļakāju? Lai tu, Mahmudiņ, nokļūtu mājās sveiks un vesels.

Kozlovs, pavadīdams Mamedovu, pie durvīm pajautāja:

-Tu taču gribēji par kaut ko aprunāties. Vai ari neesmu pareizi sapratis?

-    Es? Mahmuds tā kā apjuka, taču atcerējās. Ak jā… nu protams! Viņš izmisīgi atmeta ar roku. Pēcāk! -Viņš salīgojās.

Re nu, arī viņš pēcāk…

Lina joprojām bija atlaidusies uz dīvāna. Ienākot Kozlovam, paskatījās uz viņu un pēkšņi ierunājās:

-      Neliecies ne zinis… un pēc pauzes piebilda: -Vai drīkstu ieiet dušā? Nez kāpēc kļuva karsti.

Viņš klusēdams pavadīja Linu uz vannasistabu, parādīja savu peldmēteli, atnesa lielo dvieli, atgriezās istabā un, iztukšojis pusi glāzes ar degvīnu, uzkoda citrona šķēlīti…

Viņa iznāca, tērpusies peldmētelī, mitrā seja staroja. Pacēla rokas pie galvas, sabužināja uz pleciem izlaistos matus un smaidīdama pajautāja-.

-    Tas tavs dīvāns droši vien čīkst kā traks?

-Ak! viņš atbildēja.

-    Cik jauki! Lina iesaucās un uzlika rokas viņam uz pleciem. Peldmēteļa jostiņa nebija sasieta, tas pavērās pats…

Kad viņi satikās, jau bija tumšs. Fila pavēstīja, ka uzgājis līdz trešā stāva kāpņu laukumiņam un ieklausījies. Dzirdamība mājā normāla attiecīgajā dzīvoklī skanējusi mūzika, droši vien fonam. Kas šodien tur notiek? Spriežot pēc dāmas dzelžainā tvēriena, grupveida sekss? Vai ari Vaņečka tiek apstrādāts? Atliek tikai minēt. Nūjā, viss darbs tikai minēšana un pakaļdzīšanās. Fiļa nekaunīgā kārtā bija nolicis mašīnu pie pašām mājas durvīm. Bet Nikolaja deviņdesmit devītais stāvēja aiz stūra. Turpat mašīnā viņi uzkoda sviestmaizes, uzdzēra virsū minerālūdeni, bet pēc tam ieņēma novērošanai ērtu vietu uz soliņa pie bērnu smilšu kastes pretī logiem.

Beidzot pa apgaismotām parādes durvīm iznāca Mahmuds Fija viņu pazina uzreiz. Viņš bija viens, Angelina bija palikusi augšā. Mamedovs bija skaidri redzami piedzēries, pat līgojās. Arī ar piesmēķēšanu viņam nevedās: cigaretes gals nekādi negribēja turēties virs šķiltavām, liesma pastāvīgi dzisa. Aizsmēķējis viņš piegāja pie sava žiguļa, nopīkstināja signalizāciju un atvēra durvis. Iekāpa mašīnā, kaut ko meklēja cimdu nodalījumā, izkāpa ārā, ar signalizatoru aizslēdza durvis un, pagājis malā, pievērsa stīvu skatienu Ivana Kozlova dzīvokļa logiem. Laikam jau tas, kas tur notika, viņam ļoti nepatika. Viņš stāvēja šūpodamies, rokas sabāzis kabatās, smēķēja un vervelēja kaut ko nesaprotamu. Pēc tam strauji un nikni izspļāva cigareti, pagriezās un līgodamies devās projām no mašīnas.

-    Aiziet, Koļa, iečukstējās Agejevs. Viņš droši vien meklēs taksi. Es palikšu tepat…

Ščerbaks izvēlējās visērtāko variantu. Pagaidījis, kamēr Mamedovs iziet uz ielas, viņš iekāpa savā "Ladā", ieslēdza salonā gaismu un, lēnītēm panācis viņu, signalizēja. Mamedovs pagriezās, ieraudzīja mašīnu un pacēla roku. Ščerbaks nolaida lejā stiklu.

-    Ko vēlies, puis?

-    Vai brīvs? pinoties mēlei, jautāja Mamedovs.

-    Uz kurieni vajag?

-      Uz kurieni… Mamedovs nopūtās un piebilda: Uz Izmailovu. Uz Pirmā Maija ielu…

-    Cik maksāsi?

Mamedovs iebāza roku bikšu kabatā, izvilka saņurcītu naudaszīmju kumšķi, paņēma divus simtniekus, iztaisnoja plaukstā, bet pārējo naudu iebāza atpakaļ kabatā. Divsimt rubļus viņš padeva Nikolajam.

-    Apmierina?

-    Pamaz… Ščerbaks tā kā gribēja patielēties, taču atmeta ar roku. Labi, sēdies! Viņš atvēra labās puses durvis.

Mamedovs noslīdēja blakussēdeklī. Ščerbaks izslēdza salonā gaismu un sāka braukt.

-     Ir nu gan mau-ka! negaidīti nolamājās Mamedovs un sāka meklēt kabatā cigareti.

-     Par ko tu runā? Ščerbaks izrādīja interesi. Viņš ieslēdza piepīpētāju, padeva uguni pasažierim un, likdams piepīpētāju atpakaļ, nospieda magnetofona ieraksta pogu. Pati ieraksta iekārta bija iemontēta zem paneļa.

-    Par bā-bu… Mamedovam patika runāt zilbēs.

-    Šī nedeva, vai? Ščerbaks iesmējās.

Mamedovs negaidīti pievērsa viņam aizdomu pilnu skatienu.

-    Kā tu to zi-ini?

-     Ha! Kad esmu tādā kondīcijā kā tu, mani tāpat izdzen! Ščerbaks turpināja smieties. Nekrīti izmisumā, vecīt! Kas mums pienākas, tas nekur nepaliks! No rīta salāpies un velc šo gultā iekšā!

-    Pa-rei-zi… noteica Mamedovs un nomierinājās.

Taču ilgi viņš neklusēja. Likās, ka niknums, kas mutuļoja krūtis, negrib norimt. Viņš pagriezās ar visu augumu pret Ščerbaku un sāka ļoti nopietnu un svarigu ne vairāk, ne mazāk sarunu par neuzticīgiem sievišķiem. Par ko citu lai spriež ar nejauši satiktu šoferi, kuru nekad vairs neredzēsi? Tāpat kā viņš tevi.

No īsā, bet emocijām neparasti piesātinātā stāsta izrietēja, ka viņš ir itin pārticis cilvēks, kam ir darbs un nauda, tiesa, ne pārāk liela, ģimene, kurā ir sieva un četras meitas, cita par citu skaistākas, un piepeši viņš saticis sievieti.

-    Tā gadās, smagi nopūties, ar milzīgu izpratni uz grēksūdzi atsaucās Ščerbaks.

-     Un viņa ielīda man dvēselē! iesaucās Mamedovs. Tici vai ne!

-    Smags gadījums, piekrita Nikolajs.

-    Ļo-tii smags!…

Izrādījās, ka sieviete, kurai viņš, cilvēks ar maigu un ievainojamu dvēseli, atdevis sirdi bez atlikuma, nav vēlējusies to saprast. Palikusi kopā ar citu. Viņš aizgājis pats, jo ir lepns. Un nevienam neļaus mīdīt ar kājām savu lepnību. Bet arī tas neizraisīja īpašu Mamedova sašutumu.

-     Nē, tu man pasaki, novadniek… Izklausījās dīvaini: Ščerbaka apaļā zemnieka seja ne tuvu nebija tāda kā Kaukāza iedzīvotājam, kaut arī viņš bija dzimis Stavropolē, iznāk, ka iereibušais dagestānis bija uztvēris kaut kādus fluīdus. Pasaki man! viņš uzstāja. Viņa krāpj vīru. ļā, viņai ir vīrs. Vecs cilvēks. To var saprast. Bet kā var krāpt mīļāko? Pasaki kā?

Ščerbaks gribēja pateikt, kā tieši tas notiek, taču negribēja zaudēt uzticību.

Bet Mamedovs atmiņu uzplūdā turpināja aprakstīt, kā mīlējis maitu skaistuli. Kā braucis pie viņas uz kūrortu, kā dzirdinājis ar vīnu un kā bez gala dāvinājis ziedus, kā darījis visu, ko viņa vēlas, un cik apmierināta viņa bijusi…

-    Vai tava sieva to zina? piesardzīgi painteresējās Ščerbaks.

-    Kā tas iespējams, novadniek? Šķiet, dagestānis pat izbijās. Ģimeni nedrīkst postīt! viņš strikti paziņoja. Ģimene ir svēta lieta.

Neko teikt, interesants, kaut arī apstrīdams viedoklis. Galvenais, ka tu pats tam tici.

Turpmākais Mamedova stāsts būtībā bija Ščerbakam jau zināmā variācijas. Uz jautājumu, kur viņš iepazinies ar tik skaistu sievieti, Mamedovs īsi atbildēja, ka darbā. Un izvairījās no atbildes, kur un kā. Iznāca, ka nemaz tik piedzēries viņš nav. Vārdu sakot, tikai nikns, ka šodien priekšroka dota citam. Sāncensim. Izskatījās, ka Samarinu viņš par sāncensi neuzskata. Tātad Angelina Vasiļjevna Noļina, kā izrādās, ir veikla sieviete…

-       Paliec sveiks, novadniek! brauciena beigās skumji atvadījās Mamedovs. Nekad netici skaistām sievietēm! Piekrāps kā likts.

Viņš izkāpa no mašīnas un aizvainots devās pie savas ģimenes. Bet Ščerbaks izslēdza ierakstu, ko bija ieslēdzis tāpat vien, katram gadījumam. Kā biljarda spēlētājs, kas nevēlas zaudēt nevienu labu sitienu. Pēc tam piezvanīja Fiļam un ziņoja par situāciju. Fila ieteica braukt mājās un atpūsties, taču nepārtraukt sakarus: nebija zināms, kas ienāks prātā mīlas kārajai Angelinai.

Tā bija neprātīga nakts.

ivans nešaubījās, ka ir iemīlējies kvēli, pirmo reizi mūžā un uz visiem laikiem. Un viņš steidzās satvert savu necerēto laimi. Bet Angelina viņu glāstīja ar karstām rokām un čukstēja ausī, kodīdama auss ļipiņu.

-    Nesteidzies… kur tu?… Mūs gaida vesela mūžība…

Kad čīkstēšana kļuva neizturama, viņi nometa gultas veļu uz grīdas, un azarts kļuva arvien lielāks, līdz… Līdz pienāca rīts.

Gaisma atausa drīz, bet Lina nedomāja mosties. Tas ir, negribēja pamest savu cieto guļvietu. Arī Ivans nespēja no viņas atrauties. Nakts neprātības pakāpeniski pārtapa ilgā, metodiskā piesātinātībā, kas galu galā izsauca nogurumu.

No pusapziņas stāvokļa viņus izrāva tālruņa zvans.

Ivans izgāja gaitenī un pacēla klausuli. Zvanīja Mahmuds un paziņoja, ka atbrauks pēc savas mašīnas. Vēl Mahmudu interesēja jautājums, vai viņš pavadījis viešņu.

-    Mirkli pagaidi, sacīja Kozlovs, iešu un izslēgšu televizoru, citādi slikti dzirdams…

Viņš nolika klausuli uz galda un atgriezās istabā. Lina gulēja, nekaunēdamās no sava kailuma. Viņas augums bija pati pilnība, vienmērīgi, tumši iededzis ar gaišām peldkostīma svītrām tas šķita lielisks.

-    Zvana Mahmuds, pačukstēja Ivans.

-    Kas viņam vajadzīgs? nepavērusi acis, laiski pajautāja Lina.

-    Brauc pēc auto. Apjautājās par tevi.

Viņa piepeši plati atvēra acis, paskatījās un pasmaidīja.

-Vai mums tas vajadzīgs? Pasaki, ka izvadīji mani vakar. Turklāt man patiešām vajag aizlaist uz mājām. Neilgi…

-    Ko tu prasīji? pajautāja ivans, no jauna pacēlis klausuli.

-    Ko? brīnījās Mahmuds. Un čukstus kvēli pajautāja: Vai pie tevis viss kārtībā?

-    Tu jautā par Linu, vai? Kozlovs notēloja izbrīnu.

-    Nūjā!

-    Droši vien guļ. Savās mājās.

-    Tu šodien būsi mājās?

Kāpēc gan viņu nodarbināja šis jautājums?

-    Nē, braucu darīšanās. Bet tava mašīna… Tūlīt paskatīšos. Jā, stāv, kur nolikta. Vari pievākt. Labi, līdz nākamajai reizei.

Lina nesteidzīgi ģērbās. Šķita, ka agrais telefona zvans negaidīti būtu izjaucis viņai kādus svarīgus plānus. Viņa rauca pieri un tāpēc izskatījās vēl burvīgāka.

Ivans apskāva Linas plecus. Viņa neiebilda. Gluži otrādi, izprovocēja viņu uz vēl vienu steidzīgu neprātību.

Viņš atcerējās Linas frāzi un pajautāja:

-Tu teici, ka neilgi. Kā to saprast?

-    Pavisam vienkārši. Ja vēl neesmu tev apnikusi, šodien mēs varētu padraiskoties vēl mazliet. Un pie reizes pārspriest kādu interesantu jautājumu.

-    Kādu?

-    Pēcāk. Kur mums jāsteidzas? Ko teiksi?

-Ar baudu.

-    Lieliski! Atradi īsto vārdu. Bet es visu laiku gudroju, kā labāk izteikt to, ko šodien pārdzīvoju kopā ar tevi. Tiešām negaidīju…

-Taču biji sagatavojusies? Kozlovam pēkšņi paspruka.

Lina stingri paskatījās uz Ivanu, kā pārliecinādamās, vai var ar viņu runāt pilnīgi atklāti vai arī to darīt par agru. Pēc tam domīgi noteica:

-    Nek|ūsti iedomīgs, taču es jau sen vēroju tevi. Izrādās, ne velti. Tu esi stiprs virs, Vaņa. Mums kopā var izdoties…

-Kas?

-Atbraukšu vakarpusē un izstāstīšu, labi? Līdz taksometram tomēr mani pavadi!

-       Kādam taksometram? viņš sašutis jautāja. Kam domāta mašīna?

-    Arī taisnība, mans dārgais un mīļais cilvēk, Lina kvēli nočukstēja. Apsolu, tu nenožēlosi…

lvans palika neizpratnē, ko nenožēlos. Tomēr nolēma, ka frāze izskanējusi bez zemteksta: nenožēlosi, ka atlaidi, nenožēlosi, ka sagaidīji. Neko citu viņš nespēja domāt, šī sieviete gluži vienkārši bija pārņēmusi viņu bez atlikuma.

Patlaban viņš nejuta greizsirdību pat pret Mahmudu. Un, ja arī bijis kāds sakars Linai ar šo nenormālo kaukāzieti, kas tur īpašs? Viņa patmīlībai glaimoja arī tas, ka Lina bijusi ar viņu apmierināta. Viņas jūtas bija patiesas. Savos vecpuiša dzīves gados lvans bija diezgan daudz redzējis, kā ir, kad sieviete pielāgodamās melo.

Sestdiena bija mācību diena. Vīrs no rīta lasīja lekciju aviācijas institūtā. Lina nebija melojusi Kozlovam.

Roberts Pavlovičs vakar patiešām bija apmeklējis savu agrāko ģimeni tā bija ierasts. Un viņa nejaucās vira pagātnes darīšanās un rūpēs.

Patlaban mājās valdīja klusums. Viņa piepildīja vannu ar ūdeni, salaida tajā putas, tad atgūlās un pamērcējās. Pretēji viņas priekšstatam Ivans bija ar raksturu. Nenogurdināms un, galvenais, ne tāds rupeklis kā Mahmuds. Ar to viss bija skaidrs kaukāzieša temperaments, tādam katra sieviete ir rīks iekāres remdināšanai, agregāts, kas jādarbina visos iespējamos ātrumos.

Izrādījās, ka Ivans ir citāds. Taču viņš nezaudēja savaldību. Tātad arī viņa apstrāde prasīs pūles. Vakardienas garā preambula pie galda bija vajadzīga, lai ieskicētu visiem darījuma dalībniekiem tuvo interešu un jēdzienu loku. Gribējās, lai visi domātu vienādi. Vārdu sakot, netika meklētas ar godaprātu saistītas un līdzīgas aizķeršanās. Tā teikt, strādāja visi, vesels kolektīvs, bet iznāk, ka honorārs tiks sadalīts četrās daļās? Pēc šodienas mērauklas, jautājums, kas domāts pa mākoņiem dzīvojošiem muļķiem, nevis stingri uz savām kājām stāvošiem cilvēkiem. Jā, dažam tiks dots, bet cits iztiks ar valsts atvēlēto algu. Ilgojies pēc sociālisma? Lūdzu, baudi to, līdz kļūst nelabi…

Linai nez kāpēc likās, ka Ivans ir pilnībā nobriedis. Kā bumbieris, kas zarā viegli jāpapurina, lai sulīgais auglis iekristu rokās. Labi, nāksies vēl reizi vai divas parādīt, ka skaistā dzīve nenāk par velti. Galvenais, ka dažreiz, turklāt laikus, jāprot atkāpties no principiem. Ne jau no visiem, jo citādi dzīve pārvērstos par īstu bardaku, kā tas, starp citu, patlaban notiek. Visā valstī. Kāpēc jāpataisa sevi par muļķi? Nē, viņai vēl bija gana daudz svarīgu argumentu, lai vajadzības gadījumā salauztu armijas pārstāvja pretošanos.

Samarins patiešām gaiša galva nāca klajā ar savu variantu. Tikai to nevarēja īstenot, tieši neiesaistot Vaņu Kozlovu, jo iznākumā tieši uz viņu gulsies galvenais atbildības slogs. Nebija citas izejas kā Vaņam apzināti uzvelt visu smagumu uz saviem pleciem. Bet pleci viņam bija pietiekami stipri, par to visai drīz bija pārliecinājusies šobrīd putās peldošā Angelina Vasiļjevna, profesora un zinātņu doktora sieva, akadēmiķa mīļākā un… kas tik vēl ne, kā sevi dēvē valdošās personas.

Atšķirībā no Krievijas carienes Unai nepiederēja reāla vara, tikai pašas auguma vara. Bet tas, kā viņai bija pārpārēm, solīja nepieredzētus kārdinājumus. Turklāt dzīve arvien atgādināja, ka noturēties pret tiem nav iespējams…

Viņa nosmīnēja. Diemžēl neko jaunu un oriģinālu šis armijas pārstāvis līdz šim nebija piedāvājis. Droši vien tāpēc, ka viņu vēl nav iepazinis

Palikušo nakts daļu Agejevs pavadīja, snauzdams mašīnā. Viņš atjēdzās, dzirdot, ka blakus ierūcas "Mazda" motors. Fila bija pārliecināts, ka Angelinas kavalieris grasās vest dāmu mājās uz Kutuzova prospektu. Kur parasti sieviete dodas pēc vētrainas ciemos pavadītas nakts? Dāma izskatījās svaiga un mierīga kā parasti, taču to nevarēja teikt par pavadoni Spriežot pēc jūrnieka krekla, ko varēja saskatīt zem atpogātās apkaklītes, viņš izskatījās visai iztukšots. Laikam jau nebija gājis viegli.

Lai nu kā, bet vīrs šķita priecīgs un apmierināts. Katrā ziņā seja staroja.

Fiļa tūlīt izcēla no gultas Ščerbaku un ieteica sagaidīt pārīti Kutuzova prospektā. Pats viņš nogaidīja, kamēr "Mazda" aizbrauc, uzkāpa trešajā stāvā un bez grūtībām iekļuva divdesmit septītajā dzīvoklī.

Uz galda valdošā nekārtība un uz grīdas nomestā gultas veļa apstiprināja pieņēmumu, ka te patiešām bijusi vētraina nakts. Šķita, ka turpmāk te neko nav jēgas skatīties, taču izdevīgā brīdī paklausīties varēja. Priekšnamā zem slēdža viņš noslēpa "blakti" un ātri un nemanāmi atstāja dzīvokli.

Drīz Nikolajs paziņoja, ka "Mazda" bez starpgadījumiem ieradusies Kutuzova prospektā, kundze uzgājusi augšā dzīvoklī, bet mašīna aizbraukusi.

Ščerbaks palika Kutuzova prospektā, bet Fiļa pabrauca tālāk no parādes durvīm un sāka gaidīt notikumu turpinājumu. Nez kāpēc viņš bija pārliecināts, ka viss tik vienkārši nebeigsies.

lūrnieciņš atgriezās. Uzgāja savā dzīvoklī, ieslēdza mūziku, par laimi, ne pilnā skaļumā, un droši vien sāka ieviest kārtību. Fiļa dzirdēja, kā tiek pārbīdītas mēbeles, kā iedūcās putekļu sūcējs, bet pēc tam kaut kas sāk skaļi šņākt un čurkstēt, droši vien virtuvē. Vai tiešām viņš gatavojas jaunai viesu uzņemšanai? Kāpēc gan ne? Spriežot pēc sarunas ar Mamedovu pēc ielidošanas no ASV, Linai no Vaņečkas bija vajadzīgs kas vairāk nekā parastie gultas prieki. Labi, uzdevuma pirmā daļa bija izpildīta, tātad tagad bija sagaidāms galvenais. Ja ne, kāpēc cilvēks, kas dzīvoklī mitinās viens, gatavo pusdienas? Vai Fiļa, piemēram, vārītu sev boršču vai ceptu gaļu? Nemūžam! Aizietu uz kafejnīcu vai restorānu un lieta darīta! Bet dzīvoklī redzētais liecināja, ka šis Ivans Kozlovs nav precējies. No sievietes rokas tur nebija ne miņas. Sieviešu smaržas bija manāmas, taču ne roka. Smaržas, starp citu, bija kodīgas, tādas, kas ilgi neizvēdinās. Precēts vīrietis, kas tā smaržo, dabūtu pamatīgi trūkties. Vai tiešām Mahmuda greizsirdīgajai sievai zudusi oža? Un Samarina sievai? ir nu gan sievišķi! Kādi pierādījumi viņām vajadzīgi?

Mīklas atminējums nāca uz vakara pusi, kad Fiļa ieraudzīja pagalmā iebraucam taksometru, no kura izspurdza veselībā starojoša, neiedomājami seksuālā, spīdīgā čūskas ādā tērpusies Angelinas kundze ar saiņiem rokās.

Fiļa izdarīja skaudīgu secinājumu, ka nākamajam triecienam katrā ziņā jābūt nāvējošam, jūrnieciņš pat nenojauš, kas viņu, nabadziņu, gaida. Vai arī zina un gatavs sākt dzīvi uz velna paraušanu Neviens nevarēja Filam pateikt, par ko abi vienojušies, kad piecēlās no grīdas. No platā pleda un sagumzītajiem palagiem. Katrā ziņā kaut kāda vienošanās bija, citādi dāma nebūtu atskrējusi, mirdzinādama savus krāšņos apaļumus.

Labi zinot, ka gaidāma ļoti smaga diena, Fiļa jau iepriekš nekurnēdams sasprindzināja dzirdi

Šajā brīdī pie viņa žiguļa pienāca Ščerbaks, pieliecās pie lejup nolaistā loga un klusu ierunājās:

-Vai redzi, vecīt, kas notiek?

-    Redzu… Fiļa nomurdēja.

-    Kā ieraudzīju, arī es apstulbu! Nikolajs iesmējās.

-    Iekāp mašīnā! Parādīt nevaru, taču vari paklausīties.

Nikolajs apsēdās blakus, iebāza ausī vienu no mazajiem skajrunīšiem un pievērsās Agejevam.

-Zvanīju Samarinai, teicu, ka Grjaznova uzdevumā, un pajautāju, vai pie viņiem viss ir kārtībā. Viņa atbildēja, ka ir. Tāpēc īsti vairs nezinu, vai mums šī pašdarbība vajadzīga.

-      Baidos, ka būs vajadzīga, drūmi atsaucās Fija. Saproti, viss ir tā sajaucies, ka galva griežas riņķī.

-Vai nekas jauns nav atklājies?

-      Nu protams! Liekas, lavīna gāžas virsū… Tātad Samarina nedeva nekādu mājienu?

-    Kādu mājienu viņai vajadzēja dot? brīnījās Ščer-

baks.

-     Mjā… Fiļa zīmīgi novilka. No tiem velna sievišķiem visu ko var sagaidīt. Vārdu sakot… Pirms divām stundām sarunājos ar Denisu Andrejeviču.

-    Es taču prasīju, vai ir kas jauns.

-     Jā, ir jau, ir… Agejevs dīvaini pavīpsnāja. Ziņoju šefam, ka ieradās Mamedovs, paņēma savu mašīnu un aizbrauca. Tūlīt pēc tā pārīša aizbraukšanas. Tātad zini, Deniss Andrejevičs man paziņoja, ka viņa kabinetu tikko atstājusi… uzmini, kas?

-    Nemoki!

-      Raisa Kerimovna Mamedova, likumīgā laulene mūsu kalnu ērglim, kas vīlies mīļākajā. Apmeklējuma mērķis parastais nav zināms, kur vīrs blandās, droši vien kļuvis neuzticīgs, mēģina sagraut ģimeni, bet viņa to cenšas katrā ziņā saglabāt. Tā, redz!

-    Bet kā viņa atradusi ceļu pie mums?

-    Saprotams jautājums. Viņu pie mums atsūtījusi Ludmila Samarina.

-Melo!

-      Ne tik, cik melns aiz naga! Es jau teicu, ka no tiem sieviešiem visu var sagaidīt!

-     Bet viņas? Kur viņu ceļi krustojušies? Ne viena, ne otra nestrādā!

-       Nekorekts jautājums, Ko|a, iebilda Agejevs. Starp citu, tā izsakās zinātnieki. Vairāk mūs vajadzētu interesēt, kur krustojušās viņu intereses, nevis ceļi. Varu atbildēt, jo biju dzīvoklī. Fiļa ar pirkstu norādīja uz trešā stāva logiem. Visticamāk, ka abas sievietes saodušas ģimenes grāvējas dzēlīgo smaržu. Varu teikt, ka smarža ir stipra. Kā viņas Mamedova un Samarina atradušas viena otru, tas ir pavisam cits jautājums, uz to lai atbild mūsu šefs. Vai nu redzi, cik cieši viss savijies?

-     Ne tikai redzu, bet arī dzirdu, atbildēja Ščerbaks, rādot ar zīmēm, lai arī Fiļa iebāž ausī skaļrunīti. Pēc brītiņa viņš piebilda: Starp citu, man izdevās parunāties ar mūsu ērglēnu. Tas tik ir kaislību neprāts! Tādas tagad ir manas domas, Fiļa. Raisai Kerimovnai nekādi īpaši pierādījumi nebūs vajadzīgi, ja iedosim noklausīties mūsu iepriekšējo Serebrjanijborā izdarīto ierakstu, kā arī to, ko tas zellis man sarunāja vakar…

-    Tad jau tu esi sarunu ierakstījis! Fiļa nopriecājās. To tu esi prātīgi darījis!

-     Ierakstīju tāpat vien, bez kāda mērķa. Nikolajs kautrīgi noklausījās uzslavu. Nodomāju, lai runā, varbūt kaut ko izpļāpāsies.

-Nu un?

-     Ja viņa vēlas vīru patriekt, ar to būs pilnīgi pietiekami. Bet Kaukāzā valda citi likumi, Fiļa.

-Viņi jau simt gadu dzīvo Maskavā! Kāda nozīme Kaukāzam?

-Tā jau ir, taču viņi nav bāreņi. Droši vien ir radi, tuvi paziņas. Un viņi apvainojumu uztver citādi nekā mēs. Samarinas reakcija nebūs tāda kā Raisai, kaut abas ir niknas pēc velna. Atradušas taču viena otru!

-    Nelauzi galvu, lai domā Deniss Andrejevičs…

-Taisnība, negribīgi piekrita Nikolajs. Tikai riebjas tā lieta, saproti? Man tas viss liekas… Un viņš saviebās.

-      Kā tad, indīgi izmeta Fiļa, ķert spiegus ir daudz interesantāk! Varbūt arī ienesīgāk, taču ēst gribas katru dienu. Arī spiegu visiem nepietiks…

-     Labi jau labi! Ščerbaks nopūtās. Velti netērē pulveri. Labāk paklausīsimies. Burtiski pēc brīža viņš izbrīnā iesaucās: Ko šie dara?! Vai tiešām atkal? Nu gan dragā! Ar nakti vairs nepietiek?

-    "Tu esi traka!" skanēja magnetofona ieraksts.

-     "Esmu neprātīga! lācer, ka Mahmuds šodien pie tevis neparādīsies?"

VI nodaĻa greizsirdĪgĀ hanuma

Redzot kabinetā ienākam visai patīkamu apmēram trīsdesmit gadu vecu sievieti ar tumsnēju austrumnieces seju un galvai aptītu resnu, melnu matu pīni, kas agrāk bija ļoti moderni, Deniss vispirms bija patīkami pārsteigts. Taču, kad laipni sagaidītā dāma apsēdās, ļāva sevi pacienāt ar kafijas tasi un ierunājās par apmeklējuma iemeslu, jaunākā Grjaznova tonuss jūtami saplaka.

Raisa Kerimovna bez aplinkiem pavēstīja, ka ieradusies meklēt palīdzību, kādu te, "Glorijā", sniedzot, pēc viņas rīcībā esošajām ziņām. Steidzamības kārtā vajadzēja atjaunot viņas ģimeni ne vairāk, ne mazāk.

Protams, dzirdot "nolādētā neuzticīgā" Mamedova uzvārdu, Denisam nebija viegli saglabāt vienaldzīgu sejas izteiksmi. Viņu sauc Mahmuds Hasanovičs, četrdesmit gadu vecs, strādā kādā Maskavas uzņēmumā par atbildīgo konstruktoru, viņam ir četras mazgadīgas meitas. Raisa nezināja pat uzņēmuma nosaukumu, bija dzirdējusi tikai to, ka tas atrodas kaut kur Himkos. Bet tam nav nozīmes. Vīram ir septītais žigulis, ar kuru viņš darba laikā vizina savas slampas. Kā viņa to zina? Labi ļaudis pateica!

Divtik "patīkami" Denisam bija uzzināt, ka aģentūru Raisai ieteikusi direktora Samarina sieva Ludmila Nikolajevna. ]ā, izskatījās, ka Angelinu Vasiļjevnu grib pamatīgi piespiest pie sienas! Un aizvainotā Mamedova dzīvesbiedre iepazīstināja ar faktiem. Izrādījās, ka to sakrājies daudz.

Vīrs pēdējā laikā sācis ierasties mājās ļoti vēlu, bieži vien iedzēris, pat mašīnu kaut kur atstāj, lai nenonāktu milicijā. Turklāt viņš pastāvīgi kaut kur nozūd nereti pat uz ilgāku laiku. Nesen brīdinājis, ka nebūs mājās vairākas dienas, jo dodas komandējumā uz Ziemeļkaukāzu, taču darbā viņai pateikts, ka patiesībā viņš uz sava rēķina paņēmis brīvas dienas, lai palīdzētu sievai Raisai kopt saslimušo meitu. Dzīvo vienos melos! Slava Allāham, meitas nav slimojušas, toties ar vīru pašu nav nekādas jēgas. Arī radi no Mahačkalas zvanījuši, ka redzējuši vīru Pjatigorskā kopā ar kādu sievieti. Gribējuši uzsaukt, sasveicināties, bet viņš izlicies, ka neko nedz dzird, nedz redz, un aizbēdzis kā gļēvulis. Kad viņa mēģinājusi aprunāties ar vīru, viņš sācis kliegt, ārdīties, paziņojis, ka uzņēmuma kadru daļā visu sajaukuši, ka īstenībā viņš bijis partneruzņēmumā Naļčikā, ja vēlas, var uz turieni zvanīt un apjautāties, bet kāpēc jāapkauno vīrs? Kāpēc jāpazemo? Sekojis jauns skandāls. Viņa nogurusi no meliem. Un vēl tās smaržas! No viņa drēbēm nāk dārgu smaržu, turklāt ļoti dārgu aromāts. Raisa, piemēram, nevarot tādas sev atļauties. Un vispār no kurienes viņam lieka nauda?

Jautājums, kas mocīja Nikolaju Ščerbaku, principā nenodarbināja Grjaznovu tas nozīmēja darbu un algu "Glorijas" darbiniekiem. Nekur nedēsies, kaut arī diez cik patīkami nav Galu galā visi vēlas vienu un to pašu taisnību. Pat tad, ja tā izrādītos ļoti rūgta. Vai pēc tam paliek kādas cerības? Šis jautājums bija nevis aģentūrai, bet paša sirdsapziņai…

Un Deniss apsolīja darīt visu iespējamo. Ko to viņš pats vēl nezināja. Kaut arī kompromitējošu materiālu par Mamedovu bija uzkrājies atliku likām.

Piesardzīgs jautājums, vai Raisai Kerimovnai zināms, ar ko kopā vīrs pavada laiku vai kādas viņai ir aizdomas, izsauca sašutuma vētru. To varēja arī saprast. Turklāt Samarinas rekomendācija precīzi norādīja uz mērķi jau zināmo Angelinu, no kuras nevienam nav glābiņa.

Lidostā Samarina nevarēja neredzēt Angelinu kopā ar Mahmudu, un viņas sirdī mutuļoja naids pret šo sievieti. Tā nu virziens norādīts… Greizsirdīgajai hanumai, kā sarunā ar Noļinu Mahmuds sauca sievu, aizdomu apstiprināšanās izraisīja tūlītēju reakciju: notvert un atmaskot! Nepateicīgais darbs viņas vietā bija jāizdara "Glorijas" darbiniekiem. Labi vismaz, ka viņa neaizmirsa painteresēties, cik tas maksās.

Agejevs ar Ščerbaku principā visu jau bija izdarījuši, kompromitējošo materiālu bija vairāk, nekā vajag. Bet bija jārūpējas arī par firmas godu. Deniss padomāja, bez īpašas patikas kaut ko parēķināja ar kalkulatoru un sāka skaidrot:

-Tātad sākumā būs divi objekti: jūsu vīrs un… pati saprotat. Vajadzēs iesaistīt divus darbiniekus. Transports, sakari, šis un tas… Vismaz trīs dienas ilga novērošana… Darbadienas izmaksa… pareizināsim ar divi… ļa spēsim tikt ar uzdevumu galā trijās dienās, jums nāksies samaksāt sešsimt dolārus. Pusi avansā. Vai spēsiet? Varbūt nav vērts sākt, jo, manuprāt, jūs varat iztikt ari ar saviem spēkiem.

-    Kā lai jūs saprot? Vai man būs jāskrien viņam pakaļ? Kā paliek ar manām meitenēm? Ko viņas pa šo laiku darīs?

-    Jūs neesat sapratusi mani pareizi. Deniss visu laiku nespēja tikt vaļā no neērtības sajūtas, nepatikas pret šo notikumu, īpaši pēc tēvoča īsā, bet spilgtā stāstījuma par piedzīvojumiem Kislovodskas vilcienā. Es nebūt neuzkrauju mūsu profesionālās rūpes uz jūsu pleciem, ja jau jums zināma tā saucamā ģimenes grāvēja, kādēļ vajadzīgi vēl kādi fakti? Aizbrauciet pie viņas uz mājām! Jūs esat enerģiska un droša sieviete. Aprunājieties ar viņu! Viņa taču nav no pavārtes. Vīrs ir zinātnieks, kas ieņem atbildīgu posteni institūtā. Manuprāt, sava reputācija viņai vairāk svarīga nekā piedzīvojumi ar svešu vīru. Galu galā jums ir radinieki, stingri puiši, kas arī varētu no sirds izrunāties ar Mahmudu. Kas zina, varbūt viss ieiet normālās sliedēs.

-    Patlaban jūs tā runājat, it kā visu zinātu uz priekšu! īgni noteica Raisa.

-    Par aizdomās turamo mums šis tas ir zināms, jo nodarbojamies ar līdzīgu lietu pēc Samarinas pasūtījuma. Tas arī viss.

Klusībā Deniss nodomāja: "Kāpēc gan laužos kā nevainīga jaunkundze? Vai tēloju Makarenko? |a negrib nevajag ar!"

-     Kāpēc tik dārgi? Raisa beidzot apjēdza, ka viņas paklīdušā laulātā drauga izsekošana var maksāt krietnu summiņu.

-Tas vēl nav dārgi. Deniss skumji nogrozīja galvu. Baidos, ka Samarina kundzei sanāks daudz lielāka summa, ļau kuro dienu mēs nodarbojamies ar novērošanu, taču nav nekādu faktu, vai varat iedomāties? Un tā tas var turpināties nedēju vai ilgāk bez kādiem panākumiem. Tāpēc vēlreiz labi padomājiet.

-     Man nekas nav jādomā, Raisa paziņoja. Tātad trīs simti iepriekš? Labi.

Viņa izvilka no saimniecības somas maku un noskaitīja divdesmit dolāru naudaszīmes. Nauda bija tik nodeldēta, ka Denisam pamodās šaubas, vai tā ir īsta. Drošības dēj derētu pārbaudīt, viņš nolēma. Runā, ka šobrīd ar Kaukāzu mazi joki, ka tur tādas valūtas maisiem… No otras puses, viņa sūdzas, ka vīrs tērē lielu naudu, mājās nenes, tātad tā noklīst kaut kur sānis. |a viņai nav naudas, lai paēdinātu meitas, kāda velna pēc viņa tērē savus skopos ietaupījumus nezin kam? Ak, cik grūti saprast viņu…

Un viņš sāka rakstīt vienošanos par sadarbību ar pilsoni Mamedovu Raisu Kerimovnu par… un tā tālāk. Un pateica: ja izdosies tikt galā ar uzdevumu ātrāk, cena attiecīgi tiks samazināta. Oficiāls dokuments ar aģentūras direktora parakstu un violetu zīmogu galīgi pārliecināja hanumu, ka viņa rīkojusies pareizi.

No sarunas ar radiniekiem, iedama projām, Raisa daudzsološi paziņoja, viņš neizspruks!

Ar "viņu" bija domāts Mahmuds. ja visa ģimene ir tāda kā Raisa pati, Deniss pat domās negribētu atrasties "lepnā Kaukāza dēla" vietā.

Tās pašas dienas vakarā, noklausījies Ščerbaka mašīnā izdarīto ierakstu, Deniss pieņēma sev neizdevīgu lēmumu. Viņš piezvanīja Mamedovai un uzaicināja otrā rītā pie sevis birojā. Patiešām kāpēc vilkt garumā?

Kad Raisa Kerimovna ieradās aģentūrā ar to pašu saimniecības somu, viņš godīgi pateica, ka novērošanas turpināšanai neredz jēgu. Viņš esot vēlreiz izanalizējis Samarinas lietā savāktos materiālus, jo dažiem faktiem agrāk nav pievērsta uzmanība. Sakarā ar jaunajiem apstākļiem viņi uzskata par iespējamu iepazīstināt ar materiāliem Raisu Kerimovnu un pie reizes apspriesties, vai nepieciešama turpmāka novērošana.

Sieviete sēdēja kā mietu norijusi, bet viņas kvēlojošās acis neko labu nevēstīja. Deniss, nevēlēdamies vēl vairāk ievainot jau tā traumēto klientes dvēseli, no ieraksta akadēmiķa Samarina vasarnīcā bija aizvācis vairumu izsaucienu, jo tāpat bija skaidrs, ar ko nodarbojas mīlnieki. Viņš bija izņēmis arī visas runas par darbu un amerikāni. Lieka informācija šajā gadījumā varēja nospēlēt pavisam nepatīkamu lomu, jau tāpat ļaunāk nevarēja būt. Otro ierakstu viņš atstāja bez pārmaiņām. Vēl viņš brīdināja Mamedovu, ka šādam, tas ir, bez tiesas sankcijas izdarītam ierakstam nav juridiska spēka un oficiālā tiesas izmeklēšanā tas nevar noderēt par pierādījumu laulības pārkāpšanai. Viņai jāizdara atbilstošs secinājums, proti, tiesai šie dokumenti neko nenozīmē. Savukārt no morāles viedokļa to ir vairāk nekā pietiekami, lai grēcīgais laulātais draugs pilnībā apjēgtu, cik netaisni izturējies pret sievu un ģimeni, un izdarītu nepieciešamos secinājumus.

Pēc tam viņš ielika kaseti magnetofonā un ieveda sievieti atsevišķā telpā, kur viņa vienatnē varēja iepazīties ar materiāliem.

Kabinetā viņš ieslēdza kontrolspuldzīti, lai zinātu, ka noklausīšanās process beidzies. Un sāka pacietīgi gaidīt rezultātu. Klausīšanās beidzās negaidīti drīz.

Viņš bija maldījies, domādams, ka vakar pie viņa ieradusies saniknota sieviete. Viņam nebija nācis ne prātā, ka tie ir tikai ziediņi. Raisa vārda tiešā nozīmē ielauzās kabinetā, vicinādama pa gaisu magnetofona kaseti un kliegdama, ka tam nelietim nav piedošanas.

Viņai, protams, bija taisnība, jo bieži vis negadās dzirdēt, ko par tevi saka piedzēries vīrs. Deniss, kā nu mācēja, mēģināja sievieti nomierināt un remdēt viņas sašutumu. Viņš taču bija brīdinājis, ka novērošana var dot ļoti negaidītus rezultātus, varbūt ļoti nepatīkamus, bet viņa uzstājusi… Un mazam mierinājumam piebilda, ka aģentūra paņems maksu tikai par vienu pēdējo ierakstu. Nodarbināts bijis viens darbinieks, novērošana ilgusi vienu dienu, tātad viņa var saņemt atpakaļ divsimt dolāru.

Ko tagad darīt ar kasetēm? la pasūtītāja vēlas demonstrēt ieraksta kvalitāti dzīvesbiedram, viņai uz to ir tiesības. Prakse liecina, ka vislabāk to nedarīt publiski, tas ir, jācenšas iztikt bez lieciniekiem. Ja vēl tiek lolota cerība saglabāt ģimeni. Pretējā gadījumā Mahmuda reakcija var būt pavisam negaidīta un nepatīkama. Vīriešiem nepatīk, ja viņu zemiskajai rīcībai rodas liecinieki, tāpēc izturēšanās var būt pilnīgi neprognozējama. Droši vien pareizāk būtu nopietni izrunāties ar vīru, pieminot neuzticības faktus kur, kad, ar ko. Gudram cilvēkam ar to pietiek. Bet, kā īsti rīkoties, tā ir viņas pašas darīšana.

Nevarēja teikt, ka Denisa saprātīgie padomi būtu atvēsinājuši Raisas niknumu, taču tie lika ieklausīties saprāta balsī un skaidrāk iztēloties sekas. Viņa klausījās un kā piekrizdama māja ar galvu, bet galu galā paziņoja, ka vispirms padomās un tikai tad pieņems galīgo lēmumu. Taču radiem viņa jau paziņojusi un no Mahačkalas uz Maskavu droši vien izbraukuši divi brāļi un tēvocis, nelaiķa tēva brālis, dzimtā vecākais. Dod Dievs, nodomāja Deniss, lai viss beigtos bez asins izliešanas.

Atvadoties Deniss vēlreiz atgādināja, ka pirms viņas parādīšanās "Glorijas" novērošanas objekts bijis nevis Mahmuds, bet Noļina kundze, jo tieši pret viņu vērsušās Samarinas aizdomas. Un tikpat labi Mahmuda vietā varēja būt kāds cits. Taču Denisa centieni neko nedeva, varbūt vienīgi to, ka viņam izdevās panākt, lai Raisa apsola, ka aģentūra "Glorija" iespēju robežās nefigurēs liecinieka lomā, jo šāda slava viņiem nav vajadzīga. Pēdējais izteikums noskanēja kā savdabīgs kalambūrs, jo "Glorija" latīņu valodā nozīmē to pašu slavu. Citiem vārdiem slavai slava nav vajadzīga. Paldies par to pašu…

Mahmudam, protams, bija zināmi senču paradumi. Tomēr viņam ne sapņos nerādījās, ka uzticamā, kaut arī dažkārt neciešamā dzīvesbiedre spēj sarīkot vīram tādu tiesu!

Darbā viņš meklēja iespēju satikties ar Linu, taču tā bija aizņemta, pa telefonu runāja atturīgi un īsi un izrādīja neapmierinātību, ka nevienam nevajadzīgu paskaidrojumu dēj tiek atrauta no darba. Kam tie paskaidrojumi vajadzīgi? Savu esi dabūjis? Priecājies! Par maz? Pacieties, nekas ar tevi nenotiks. Labāk domā par darījumu! Viss, patlaban nav laika. .

Daudz netrūka, un viņš nesavaldītos. Sarunāt sievietei rupjības? Bija kauns tā pārdzīvot kaut kādu brunču dēj! ļā, pateikt varēja visu ko, taču pietika iztēloties tos nolādētos brunčus, kā sirdij pāri gāzās karsts, mokošs vilnis. Gribējās skriet, saķert sāncensi pie rīkles, labi zinot, ka nekurtu neskriesi uu dusmās nevienu nežņaugsi…

Dīvaini, bet Samarinā viņš sāncensi nesaskatīja. Varbūt Lina par to bija viņu pārliecinājusi? Arī Mahmuds redzēja, ka akadēmiķis ir vismaz desmit gadu vecāks par sievu, tātad kas viņš par vīrieti? Bet Kozlovs no kurienes tāds uzradies? Kā Lina varēja izvēlēties viņu? Mahmuds to nekādi nesaprata.

Iegriezies kafejnīcā pie Izmailovas parka metrostacijas un ierāvis simt piecdesmit gramu konjaka, kas tukšā dūšā slikti iedarbojās, satriekts un neapmierināts Mahmuds pārradās mājās. Bet mājās viesi! Tikai viņu vēl te trūka! Ieradušies ar lidmašīnu, ko neteiksi. Steigušies! Pēc māsas aicinājuma! Brāļameita, kaut viņu…

Mahmuds bija pārliecināts, ka Raisa visu pārspīlē, ka ilgojas pēc kārtējā skandāla. Un meklē savu radinieku atbalstu. Nepatīkami, protams, kad domstarpības mājās kļūst zināmas citiem. Radinieki, protams, ir radinieki, taču Mahmudam ir sava ģimene un viņš pats par to atbild. Bet, kad tika atnests magnetofons un viņam lika noklausīties kaut kādu ierakstu, viņš jutās ļoti neomulīgi. Vai maz ko sarunā piedzēries vīrietis? Taču dzirdamais Mahmuds pazina savu balsi tāpat kā visi pārējie laupīja runasspējas. Un visi attaisnošanās vārdi kaut kur pazuda, izgaisa…

-Tas nav viss! nikni paziņoja Raisa. Ir vēl ļaunāks ieraksts! Ierakstīts, kā tu mīlējies ar to padauzu! Ko tu ar viņu darīji sava direktora vasarnīcā, nelieti?!

Mahmudam acumirklī izgaisa reibums, un viņš centās saņemties. Notika kaut kas pavisam nesaprotams. Nekas tāds nerādās pat ļaunā sapnī. Viņš neuzskatīja sevi par idiotu, bet par cilvēku, kurš saprot, kas notiek. Tomēr uz muguras nez kāpēc izspiedās lipīgi sviedri. Kaut kur pavisam tuvu gaisā lidinājās jautājums, kuru viņš nespēja formulēt. Beidzot viņam izdevās koncentrēties.

-    Nekliedz, labāk pasaki no kurienes tie ieraksti?

-    Labi ļaudis pateica! No jauna platā straumē pār viņu gāzās apsūdzības par neuzticību, par ģimenes graušanu, par melnu nodevību un visu senču tradīciju pārkāpšanu.

-     Kas ir šie ļaudis? Mahmuds nepiekāpās, it kā no šā jautājuma būtu atkarīga visa viņa dzīve.

-    Ir aģentūra, kas ķer tādus neliešus kā tu!

-     Labi, es neprasu, kā to aģentūru sauc Pasaki kad tu biji pie viņiem?

-Sestdien! atbildēja Raisa, vēl nesaprazdama, ko šī atbilde var nozīmēt.

-    Sestdien… Mahmuds apjuka pavisam.

Viņš atcerējās, ka sestdien aizbraucis tikai uz Koptevu pēc savas mašinas. Visu svētdienu viņš bija pavadījis mājās kopā ar meitām. Kas īsti iznāk? Iznāk, ka visu iepriekšējo nedēju, kopš Linas atgriešanās no Amerikas, viņš bijis kādas aģentūras uzraudzībā? Vai arī uzraudzīta viņa? Kāds Linu uzmanīgi novērojis, bet viņš, muļķis, kļuvis par nejaušu liecinieku… Kā citādi? Cits variants nebija iespējams! Viņi bija divatā gan mašīnā, gan tā nolādētā Samarina vasarnīcā!

-    Saki kā sauc to aģentūru?

-    Neteikšu! Man pietiek ar to, ka esi atmaskots zemiskā un nelietīgā nodevībā!

Nūjā, ko tagad no viņas var prasīt. Visas kārtis ir viņai, turklāt trumpji!

-     Esmu vainīgs, mana vaina ir briesmīga, taču es centīšos visu paskaidrot. Dažkārt lielas lietas vārdā mums, vīriešiem, nākas kaut ko upurēt. Taču es atkārtoju tad, kad lieta ir patiešām liela. Ļoti ienesīga. Jā, diemžēl tā gadās. Dažreiz gadās pat pārgulēt ar kādu. īpaši ja nav citas izejas. Pasaki kas nosūtīja tevi pie tiem cilvēkiem? Mahmuds piedūra pirkstu pie magnetofona. Pasaki, man tas šobrīd ir ļoti svarīgi! Es tev visu izskaidrošu.

-     Kāda tam nozīme? Raisa nesaprata vīra neatlaidību, viņa bija apsolījusi, ka neizpaudīs aģentūras nosaukumu, taču neko vairāk. Samarina ieteica. Ludmila Nikolajevna. Es runāju ar viņu pa telefonu.

-     Jūs esat pazīstamas? ar aizdomām pajautāja Mahmuds.

-    Iepazīsies! Kad nepieciešamība spiež…

"Laikam būs veicies," nodomāja Mahmuds.

Viņš redzēja akadēmiķa sievu lidostā, kur tā varēja redzēt ari viņu. Kopā ar Linu. Pēc ielidošanas. Situācija sāka noskaidroties.

Sāncenses novērošanu droši vien bija noorganizējusi Samarina par viņu sakaru institūtā klist runas. Viss pārējais, ieskaitot magnetofona ierakstus, ir viņas atriebība Angelinai Vasiļjevnai. Mahmuds saprata, ka lidostā "izgaismojies" pilnīgi nevajadzīgi. Tomēr izrādījās, ka situācija nav pārlieku briesmīga. )a vēl izdotos atcerēties, kas ar Linu runāts mašīnā un gultā… Tagad lai viņa pati to cenšas atminēties.

Mahmuds ievēroja, ka radinieki nespēj aptvert, kāpēc viņš pēc tik daudziem apvainojumiem un apstiprinājumiem, kas sekoja ierakstam, it kā no jauna atguvis līdzsvaru. Tā patiešām bija.

Vārdu ņēma tēvocis Ahmets, kas līdz šim bija klusējis. Sausnējs, ar sirmiem matiem un aprepējušu brūnu seju, kas neko neizteica, viņš sēdēja uz dīvāna, nenoņēmis no galvas papahu. Tagad viņš pamāja ar roku, aicinādams apklust. Raisas brāļi, kas sēdēja pie gaida, pārrunāja kaut ko savu un nepievērsa lielu uzmanību tam, ko sacīja Mahmuds, acumirklī apklusa un kļuva uzmanīgi. Grib runāt vecākais!

Tu esi izdarījis lielu grēku, Mahmud, dzimtajā avāru valodā lēnām ierunājās Ahmets. Tu esi aizvainojis sievu, kuru tev sūtījis Allāhs, tātad tu esi aizvainojis mūs visus. Kā teikts Korānā, svētajā grāmatā? "Kas iegūst grēku, tas iegūst to pats pret sevi; Allāhs patiešām zina visu, viņš ir Visgudrākais!" Ar savu aizvainojošo rīcību tu esi jau sevi sodījis. Taču ar to, ka tu saproti savu grēku, par maz. Tev par to jāatbild. Sievas un bērnu priekšā. Mūsu priekšā, jo mēs, nerēķinādamies ar savām rūpēm un veselību, sēdāmies lidmašīnā un lidojām uz šejieni, lai norādītu tev pareizo ceju. Tev, ģimenes galvam, nekavējoties jāizdara sev nepatīkami secinājumi un jādod svinīgs zvērests, ka nekad nepieskarsies tai neuzticīgajai sievietei, kura, kā mēs redzējām, novedusi no īstā, pareizā ceļa ne tikai tevi vien. Tūlīt tu viņu aizmirsīsi, novērsīsi no viņas savu seju. Redzi, uz paklāja guļ kinžals, kas piederēja tavam vectēvam, ļoti cienījamam cilvēkam. Pēc tam kinžals nonāca pie tava tēva, pie gudra cilvēka, kuru tāpat visi cienīja. Patlaban šis kinžals ir pie tavām rokām. Tikai tu vēl neesi pelnījis, lai kinžals tev piederētu. Tu esi aizgājis no dzimtajiem kalniem, dzīvo lielā pilsētā, kurā valda daudz mums nesaprotamu ieradumu. Mēs nevēlamies no tevis atteikties, Mahmud, ja vien pats tu mūs uz to nespied.

Mahmuds piecēlās un vainīgi nokāra galvu, tā atzīdams pret sevi vērsto apsūdzību

-    Mēs nevaram apslacīt kinžala asmeni ar tās nicināmās sievietes asinīm, jo kalnu likums to liedz! Ir daudz citu paņēmienu, kā sodīt gan tevi, gan viņu. Iegaumē to, Mahmud! Un lai visvarenais un taisnīgais Allāhs neliedz mums savu svētību.

Vecais Ahmets apklusa un it kā iegrima pats savās domās.

-    Raisa, drūmi noteica Mahmuds, tici, es vairs nedarīšu tev pāri. Kas vēl te būtu sakāms? Viņš paraustīja plecus, apsēdās un, brīdi padomājis, piebilda: Dārgie ciemiņi pienācīgi jāpacienā. Mūsu radi ir no tāla ceļa. Vai palīdzēt nevajag?

-    Sēdi vien, norūca Raisa, piecēlās un ielika padusē nelaimīgo magnetofonu, gan pati tikšu galā.

-    Iešu nomazgāt rokas, noteica Mahmuds un devās uz vannasistabu.

Viņu panāca jaunākais no brāļiem Maksuds. Viltīgi ieskatījies acīs grēcīgajam radiniekam, viņš sāka čukstēt:

-     Vai dzirdēji, kā viņa kliedz! Sātans, ne sievišķis. Tev patiešām no viņas nav glābiņa?

-Tā nevarētu teikt, negribīgi atbildēja Mahmuds. Raisa tikai zaudēja savaldību. Nav jau viņai viegli, saprotu.

-     Es nerunāju par Raisu, bet par to, kura kasetē! Vai iepazīstināsi?

-    Bet ko teiks vectēvs? izsmējīgi pajautāja Mahmuds.

-    Neesmu taču precējies, man viss atļauts…

-    Jā, tev viss atļauts… Mahmuds smagi nopūtās.

"Cik liktenis gan ir netaisnīgs," viņš skumji nodomāja. "Un vecais ari vēl… Kāds velns šos aizstāvjus atdzinis…"

Mielasts pagāja mierīgi, bez pārmetumiem, bet Mahmuda drūmo sejas izteiksmi visi izskaidroja ar patiesu nožēlu. Tikai ejot gulēt, viņš tikko novaldījās, lai neizgāztu dusmas uz sievu.

-    Un cik tu par to samaksāji? Mahmuds nevērīgi pamāja uz grāmatplauktu ar magnetofonu.

Raisa saprata, par ko ir runa, un aizvainota saknieba lūpas.

-      Veselus simt dolārus. Bet tas varēja maksāt daudz dārgāk.

-    Ko tu neteiksi! Mahmuds pavīpsnāja. Izrādās, nepavisam ne dārgi. Bet es grasījos tev sagādāt tūkstošreiz vairāk, saproti? Nu vairs nezinu, vai no tā kas iznāks. Viņš nopūtās. Sieva aizvainota klusēja.

Nodzīvojuši divas dienas, radi bez starpgadījumiem aizbrauca. Vecais ar pārakmeņotu seju sēdēja pie televizora un vēroja notikumus Ziemeļkaukāzā, bet brāļi skraidīja pa Maskavu izmantoja gadījumu, lai kārtotu tirgus darīšanas.

Jaunākais brālis Maksuds vēl pāris reižu mēģināja atgādināt, lai iepazīstina ar Linu, taču, neradis atsaucību, likās mierā. Mahmuds aizveda radus uz staciju, pavadīja un aizmirsa, ka viņi te bijuši

Toties viņš bezmaz izbaudīja saldas atriebības jūtas, kad, institūtā saticis Linu, paaicināja malā un nevērīgi paziņoja, ka viņai seko, tikšanās fiksēta un viņa gandrīz kļuvusi par iemeslu paša ģimenes iziršanai. Angelina nobijās, kaut arī centās noslēpt apjukumu aiz tēlotas bezbēdības maskas. Tomēr tūlīt piemetināja, ka vienošanās paliek spēkā, tikai turpmāk vajadzēs ļoti uzmanīties. Un atkal viņas acīs uzliesmoja pazīstamā gatavība atjaunot agrākās attiecības, tā ka Mahmudam sažņaudzās sirds. Tomēr viņš demonstrēja nepiekāpību un atbildēja uz mēmo aicinājumu, ka viņam praktiski neatliek brīva laika, jo pavisam drīz paredzēts izmēģināt ierīci ar sešdesmit astoto kārtas numuru, varbūt tuvāko dažu nedēļu laikā. Steidzinādams darbu novest līdz galam, Kozlovs jau kļuvis nepacietīgs. Viņš ir armijas pārstāvis, visa atbildība gulstas uz viņu Un vispār, skatoties uz savām attiecībām ar Angelinu no malas, viņš nesaprata, kāpēc tā jācieš. Labi, skaista, visādā ziņā parocīga sieviete, taču vai tas vajadzīgs īstam vīrietim?

Kāda var būt greizsirdība, ja ši sieviete viltīgi izmanto otru kā instrumentu savu mērķu sasniegšanai? Un tomēr, redzot, kā viņa iet pa gaiteni un kā uz viņu atskatās vīrieši, bija patīkami apzināties, ka tikai tu spēj jebkurā brīdī parādīt savu varu pār viņu Nē, katrā ziņā jāatrod Raisas rūpīgi noslēptā kasete, izdevīgā brīdī jānoklausās, kas starp viņiem bijis un kāpēc Maksudam tā gailēja acis. Tieši to ieraksta daļu tajā idiotiskajā tiesā sieva nebija jāvusi noklausīties. Tātad bijis, ko slēpt…

VII nodaĻa velniŠĶĪga situĀcija

Vsevolods Mstislavovičs lika sekretārei ataicināt Angelinu Vasi|jevnu. Viņa ieradās tūlīt, gaidās starodama. Akadēmiķis drūmi paskatījās un pievērsās dokumentiem savā priekšā uz milzīgā rakstāmgalda.

-   Apsēdies! viņš pateica Angelinai kā svešiniecei, bet pats, skatīdamies monitora ekrānā, ar kreisās rokas pirkstiem skraidīja pa datora taustiņiem.

Linai radās iespaids, ka viņu kaut kas mulsina, dara raizes un šobrīd viņš domā, ar ko sākt. Tas bija dīvaini, jo viņa lieliski zināja, ka Samarinam vienmēr atradīsies, ko teikt.

-    Ir kādi jaunumi? viņa piesardzīgi pajautāja.

-     Tieši tā, Samarins norūca un atmeta datoram ar roku kā apnikušam sarunu biedram.

Pāri šaurajām, kvadrātiskajām brillēm zelta ietvarā viņš vērīgi paskatījās uz Linu un pajautāja:

-    Kad tu pēdējo reizi biji Serebrjanijborā?

Ak tad tas! Kāds jau paguvis nosūdzēt,

-    Droši vien pirms nedēļas… Ak jā, kad mēs atgriezāmies! Vai ir kādi jautājumi?

-    Kas tev tur bija meklējams? Samarina skatienā nedzirkstīja humors, tas uzreiz bija redzams.

-     Kā parasti… Lina paraustīja plecus. Vajadzēja vietu pārrunām. Sakarā ar problēmu, kas mūs interesē. Vai esmu pieļāvusi kļūdu? Toreiz citas vietas nebija. Arī laika bija ļoti maz. Pats zini. Jautāju vēlreiz vai radušās kādas grūtības?

Samarins neatbildēja, atgāzās krēslā, sakrustoja pirkstus uz galda sev priekšā un tādām kā neredzošām acīm paskatījās uz Linu. Viņa acīs nebija parastā dzīvīguma, jautrās uguntiņas, kas uzradās vienmēr, kad Lina nosēdās pretī, nevērīgi pārmetuši kāju pār kāju.

-    Vai atslēgas tev ir līdzi? viņš beidzot pajautāja.

-     Somiņā. Būtu teicis, būtu paņēmusi līdzi. Vajag atnest?-Viņa pakalpīgi piecēlās.

-    Sēdi vien! Samarins sarauca pieri, bet Lina atklāti pasmaidīja.

-    Jautājums vai es tieku atlaista?

-     Kāpēc? Viņš sarauca pieri vēl vairāk. Kāpēc tu tā domā?

-      Ne jau es. Lina turpināja bezrūpīgi smaidīt. Ir tāda anekdote… Sekretāre redz, ka strādnieki no šefa kabineta nes ārā dīvānu, un panikā metas pie priekšnieka. "Jūs mani atlaižat?"

Samarins drūmi pavīpsnāja.

-     No kurienes tu to ņem? Muļķības vien prātā. Tev taisnība, ir daži jaunumi, turklāt ne sevišķi patīkami. Nesen tikos ar vienu… ar pircēju, vai saproti?

-    Tātad viņš jau atlidojis? Kāpēc es neko nezinu?

-    Būs labāk, ja mēs nesāksim runāt par šo tematu.

-    Pat tā?

-     Lūdzu, nepārtrauc! Atkārtoju, es, Samarins uzsvēra, satikos ar viņu. Iztaustīju, kas vajadzīgs. Sakarā ar jaunajiem apstākļiem viņš principā gatavs summu, par kuru esam vienojušies, papildināt ar vēl vienu simtnieku. Saproti?

Viņa pamāja.

-     Tomēr radušies arī daži sarežģījumi. Tie ir tādi. Nu… mēs zinām, ka firma "Neptūns", kas nodarbojas ar apmēram tādas pašas tematikas izstrādēm kā mēs, pasaules tirgū, maigi izsakoties, nav īpaši pazīstama. Manuprāt, tās profils ir mūsējai līdzīgas izstrādes sagatavošana un analīze. Starp citu, mums par to nebūtu jāraizējas, jo, paldies Dievam, jau dzīvojam atklātā pasaulē, kur idejas lidinās gaisā. Šodien tu, bet rīt es, kā dzied pazīstamajā operā. Problēmu rada kas cits. Attiecībā uz finansiālo pusi firma gatava izrādīt pretimnākšanu, taču joprojām izvirza ļoti stingrus noteikumus. Tev tie ir zināmi. Vakar biju Arbata laukumā, ministrijā, saproti pati… Sarunā piedalījās vēl trešais Krievijas bruņojuma pārvaldes pārstāvis. Viņš izteicās, ka šiem attiecībā uz "sešdesmit astoto" ir sava programma.

-    Tas tik ir numurs! Angelinai paspruka.

-     Tādas tās lietas. Samarins nopūtās. Un viņi gaida izmēģinājumus, lai nekavējoties sāktu īstenot paši savu projektu. Protams, paredzētas prēmijas un tā tālāk… Kā parasti. Vārdu sakot, kā tu reiz teici, atdod sievu draugam…

-    Un pats ej pie maukām, pabeidza Lina.

-    Ak… saki, ko lai ar tevi daru?

-To pašu, ko parasti. Viņa viltīgi piemiedza ar aci.

-     Pie tā mēs vēl atgriezīsimies, Samarins daudzsološi noteica. Vārdu sakot, esmu kaut ko izdomājis.

-    Manuprāt, mēs jau izrunājāmies par šo tematu.

-     Par to būs jārunā tik ilgi, stingri aizrādīja Samarins, kamēr mums nebūs simtprocentīgas pārliecības, skaidrs?

-    Klausos, mans šef!

-     Neāksties, problēmas ir daudz nopietnākas, nekā var domāt. Turklāt šķiet, ka tās kļuvušas ļoti komplicētas. Man nesaprotama iemesla pēc. |a jāsaka precīzi, manuprāt, man izdevies atminēt iemeslu…

-Saki, kas noticis! Nemoki! Es, vai?

Lina būtu varējusi to apzvērēt, ka Samarins paskatījās uz viņu ar jaunu interesi.

-Tik tiešām, sieviete ir mūžīgs noslēpums… Sakivai pēdējā laikā neesi ievērojusi, ka tevi. . novēro, izseko?

-Tad tādas tās lietas! Manījusi neesmu, bet man jau teica.

-Tā-a… izdvesa Samarins. Kas?

-    Varbūt tu no smiekliem pārplīsīsi, taču par izsekošanu parūpējusies mūsu Mamedova pārlieku greizsirdīgā sieva. Droši vien tu zini, ka viņš sagaidīja mani Šeremetjevā. Tagad klausies: viņa rīkojusies pēc tavas cienījamās Ludmilas Nikolajevnas ieteikuma. Ne vairāk un ne mazāk. Secinājumus vari izdarit pats.

-   Tātad tā… Samarins nu jau nikni noelsās. Tas ir droši?

-     Drošāk nevar būt. Mamedova kundze mājās sarīkojusi īstu teātri. Ar Kaukāza radinieku piedalīšanos. Un atbilstošiem, man mērķētiem draudiem. Tādas tās lietas, mīļais…

-    Velns parāvis!

-    Arī tev mājās radušās problēmas?

-     Pie joda, kāpēc mājās?! Taču tagad man viss ir skaidrs…

-Varbūt pateiksi, kas noticis?

-     Kāpēc tad es sāku šo sarunu? Es jau teicu, ka mēs tikāmies pie mums, Serebrjanijborā. Uz ātru roku, ja tā var teikt. Būtībā informācija par lieku simtnieku. Plus attiecīgi noteikumi. Viņš īpaši uzstāja, ka tie jāievēro. Es ilgi nespēju saprast, kāpēc Tikai vakarējā saruna pie ministra vietnieka salika visus punktus uz "i". Mūs atkal, kā mēdz teikt, grib saprecināt Mums pat nebija zināms, ka arī līgava sarunāta. Izrādās, ka mūsu "sešdesmit astotajai" nākamajā izstādē Rabatā šā gada septembrī jau paredzēta pat vieta Taču ar nosacījumu, ka izmēģinājumi norit veiksmīgi. Tie ir pielāgoti mācībām, ko burtiski pēc dažām dienām Ziemeļos sāk ļūras kara spēki. Bet karakungi un viņu līdzbiedri mums to paziņo gandrīz iepriekšējā dienā. Taču tur, Samarins pamāja uz loga pusi, Ērikam sen viss ir zināms un salikts pa plauktiem tā, kā vajag viņiem. Vai tagad saproti, kā viss rīmējas?

-      Pagaidām redzu vienīgi to, ka mūs kārtējo reizi grib atstāt ar garu degunu. Vārdu sakot, vieni grib apiet mūs un nogrābt krietnu žūksni, bet citi grib izjaukt mūsu piedalīšanos izstādē Rabatā, lai paši pagūtu izdarīt attiecīgo lēcienu, vai ne?

-      Principā pareizi. Pirmajā gadījumā, kā tu teici, mēs varam cerēt uz gandarījuma balvu no mūsu "Arbata Pentagona", bet otrajā gadījumā… pati zini viss atkarīgs no tā, vai pieņemsim Ērika noteikumus. Vai saproti situāciju?

-     Pagaidām saprotu tikai to, ka akadēmiķis ir apjucis. Un nekādi nesaprotu, kāds tam iemesls. To, ko patlaban saki, mēs esam pārsprieduši ne reizi vien. Un pieņēmuši attiecīgu lēmumu. Vai tevi mulsina izmēģinājumi?

-      Ne tikai! Daudz vairāk man nepatīk izsekošana. Tu apgalvoji, ka ar tiem vīriem viss tiks tīri nostrādāts…

-    Viņi ir tikpat mani, cik tavi. Starp citu, viņi pakļauti tieši tev, nevis man. Es tikai cenšos savu iespēju robežās. Būtu labi, ja tu visdrīzākajā laikā izlemtu, ko darīt ar savu otro pusi. Man tā vien liekas, ka tavas neizlēmības un mīkstmiesības dēļ tava madāma nolēmusi likt visu uz spēles. Viņa var pakļaut draudiem visu mūsu pasākumu. Labi, bet vai mums nevajadzētu atgriezties pie tā, par ko sākām runāt?

-     Ak jā, nu protams. Tātad mēs nostaigājām pāris reižu pa upmalas aleju, un piepeši viņš saka: "Profesor, vai jūs nemāc kādas aizdomas?" Es uzreiz pat nesapratu, ko viņš ar to domā. "Līgums ar pasūtītāju," atbildu, "šaubas nerada. Jautājumu par termiņiem un visu pārējo iespējams atrisināt darba kārtībā." Viņš paskatās uz mani kā uz puišeli un nevērīgi pamāj uz krūmu pusi. "Neizdariet straujas kustības un centieties nepievērst uzmanību, taču, ja jums nav aizdomas, tad ko dara tas jaunais cilvēks, kas iekārtojies aiz krūmiem un, šķiet, uzņem mūs videolentē?" Es, protams, sarāvos, bet viņš ar tādu spēku saspieda man roku, ka neapzināti pakļāvos. Nē, ejot atpakaj, neko neredzēju, varu pat pieļaut, ka viņam rēgojies… Viss ir iespējams, varbūt kāds aiz krūmiem pietupies. Un, redzot, ka nāk cilvēki, pabāza galvu. Ja nezinātu, kādā iestādē kalpojis mūsu kolēģis, es pat nepievērstu uzmanību šai nejaušajai epizodei. Mēdz teikt, ka nav atvaļinātu čekistu, jo visi viņi skaita sevi rezervē. Tāpat ir CIP. Būtībā tā pati sistēma. Lai kur šie cilvēki pēc tam darbotos. Tas liek domāt, ka "Neptūns" ir tikai aizsegs, bet Ērika intereses sniedzas daudz tālāk, nekā viņš cenšas mums ieborēt. Atvaino, ka lietoju tik nezinātnisku terminu. Tavs apstiprinājums liek man būt ļoti piesardzīgam. Un maitā omu. Tā teikt, dod Dievs, lai nebūtu nekas vairāk kā Ļusjas fantāzijas. Taču es ieklausījos kolēģa padomā un ataicināju kādu puisi. Viņš ir sakarīgs speciālists jomā, kam sakars ar mūsējo, proti, ar elektroniku. Kāds mans sens draugs izpalīdzēja. Tātad no rīta Igors pārbaudīja kabinetu un nomierināja mani: viss tīrs. Gribu palūgt, lai tu ar Igoru kāptu mašīnā viņam ir savs auto un aizbrauktu uz turieni. Sargam Akimičam pateiksi, ka aizsūtīju tev līdzi elektriķi, lai saved kārtībā elektrotīklu datora pieslēgšanai. Saprati? Un vēl es ļoti lūgšu… Samarina balsī ieskanējās stingri, pat dusmīgi toņi.

-   Kas ar tevi notiek, mīļais? Lina brīnījās. Šķiet, neesmu devusi iemeslu…

-    Esi, turklāt ne reizi vien! viņš atteica jau pavisam nikni. Es pieprasu, lai tu turētos rāmjos! Citādi tās tavas… mīlas dēkas sāk stipri traucēt!

-Tu taču pats…

-Tu vēl pateiksi, ka man nebija iebildumu!

-   Tie ir tavi vārdi, mīļais, Lina mierīgi atsita uzbrukumu. Neatceros, ka tu kaut reizi būtu krasi iebildis pret maniem priekšlikumiem. Varbūt jāatgādina Bostona? Vai arī tu esi pārliecināts, ka Vaņa Kozlovs nekavējoties tavā priekšā pacels ķepiņas? Vai arī… Labi, man liekas, ka mūsu neprincipiālā saruna ievirzās, kur nevajag. Vai ari pēc tās Igora pārbaudes tu tūlīt te juties pilnīgā drošībā? Tā arī pasaki… Tātad kas vasarnīcā jādara?

-    Tev viņš tikai jāaizved uz turieni un jāielaiž mājā. Pārējo viņš zina bez tevis. Un, lūdzu, bez muļķībām! Es skaidri redzu, kā uz tevi iedarbojas simpātiski vīrieši. Akadēmiķis gurdi nopūtās.

-     Ja jau tu ne no kā nebaidies, Lina viltīgi pasmaidīja, es būtu ar mieru parādīt, kā uz mani iedarbojas simpātiski vīrieši. Nevēlies? Un viņa izstaipījās ar tādu zvēra grāciju, ka Samarins nespēja krēslā mierīgi nosēdēt.

-    Labi, lai notiek… Viņš nespēja noturēties pretī kārdinājumam un piecēlās. Lai neviens mani netraucē! Apgriez atslēgu!

Nolicis uz krēsla atzveltnes žaketi, viņš devās uz īsai atpūtai paredzēto istabu, bet Lina ieskatījās pieņemamā telpā un uzrunāja padzīvojušo sekretāri:

-     Serafima Pavlovna, direktors lūdza, lai viņu netraucē vēl pusstundu. Viņš diktē ļoti svarigu vēstuli ministrijai.

Sekretāre pamāja, durvīm aizveroties, nelabvēlīgi nogrozīja galvu, padomāja, mazliet pagaidīja un pastiepa roku pēc pilsētas tālruņa klausules.

-     Ludmila Nikolajevna? Sveicināta, mana mīļā!… Viņas balss skanēja glaimīgi, pat mazliet iztapīgi, ar nelielu ļauna prieka piedevu.

-     Esi nobriedis? pajautāja Angelina, ieejot atpūtas istabā un skatoties uz šefu, kas jau gulēja uz dīvāna.

-    Kā redzi… Samarins pasmaidīja, aizmetot rokas aiz galvas.

-     Kāds tu esi jaukumiņš! Lina izrādīja jūsmu, ātri atvelkot šauro svārku rāvējslēdzēju

Igors bija mazliet vecāks par divdesmit gadiem un Linai šķita patiešām simpātisks puisis. Viņš bija augumā neliels, melnīgsnējs, ar cirtainiem matiem un tumšām, mirdzošām acīm. Tipisks eņģelītis, ja matu krāsa būtu citāda. Tomēr Seva bi|a teicis, ka Igors ir izcils speciālists, īsts jaunais ģēnijs, kura pārziņā ir daudzas slepenas elektroniskās drošības tehnikas izstrādes.

Viņš brauca ar parastu, bet no iekšpuses rūpīgi izlaizītu piekto žiguli, kas droši vien bija apgādāts ar to pašu tehniku, kuras speciālists skaitījās Lina katrā ziņā ievēroja, ka mašīnas panelī ir lērums neizprotamu pogu un taustiņu. Jautāt, kam tie kalpo, viņa neuzdrošinājās, droši vien arī atbildi nebūtu saņēmusi. Puisis turējās stingri un, augusta tveicē pusmetra attālumā redzot sev blakus nosauļotus un gandrīz neapsegtus skaistas sievietes jaukumus, nesmaidīja un jauneklīgi nesarka. Lina labi zināja, kā šādi zēni iekrīt uz nobriedušām liela auguma sievietēm. Sākumā baidās, muļķīši, no kaut kā kautrējas, bet, kad rokas beidzot sajūt brīvību, nav vairs noturami…

Taču viņa nesteidzās. Darbs pirmām kārtām. Arī pašai bija ārkārtīgi interesanti, kā tiem maitām privātdetektīviem izdevies ierakstīt magnetofona lentē visu, ko viņa ar Mahmudu Samarina gultā sarunājusi. Ja padomā, viņš galvenokārt kaislē rēca, tīģeris gatavais, šķiet, arī viņa nebija kautrējusies no savām izjūtām un kaislību brīdī saukusi lietas īstajā vārdā… Velns viņu zina, kāpēc, bet vīrieši apgalvo, ka tā viņi vēl vairāk iekaist. Ne velti pat tik grūti uzbudināms eksemplārs kā Seva sauc viņu par sātanu brunčos. Kā nupat, kad viņa pusstundas laikā bija pamanījusies novest šefu gandrīz līdz spēku izsīkumam. Bet pati, ja tā var teikt, tikai iesildījusies. Arī šis zēniņš no intelektuāļiem rāda nepieejamu seju, taču acis tā vien mirdz, tā vien mirdz…

Lina izkāpa no mašīnas un iegāja pa vārtiņiem. Akimičs, "censonīgais sargs", īsināja laiku pie upes kā parasti. Pie durvīm karājās atslēga. Lina pati atvēra vārtus un parādīja Igoram, kur novietot mašīnu. Tikai tad devās uz māju Bet iepriekš Igors apgāja tai apkārt, uzrāpās pat pa kāpnēm, kas veda uz bēniņiem, pagrūda aizvērto logu un nokāpa lejā. Aplūkoja aizvērtos slēģus. Tad palūdza, lai Lina iedod ārdurvju atslēgu.

-    Es atslēgšu, viņa pakalpīgi piedāvājās.

-Atļaujiet man pašam. Paņēmis atslēgu, viņš ielika to slēdzenē un pagriezās pret Linu. Palūgšu kopā ar mani mājā nenākt un gaismu nekur neieslēgt. Es pateikšu, kad varēs. Māja droši vien ar papildu signalizāciju nav aprīkota?

-    Manuprāt, te nav nekādas signalizācijas. Lina paraustīja plecus. Vienīgā apsardze parasti sēž tur, viņa pamāja uz sarga namiņa pusi, vai makšķerē Maskavas upē. Patlaban tieši ir otrais variants.

-    Ļoti labi. Bet es nu eju.

Igors iegāja mājā, bet Lina apsēdās uz pakāpieniem un sāka gaidīt.

Viņš nebija redzams samērā ilgi. Beidzot parādījās tumšajā durvju ailā, traukdams nost putekļus. Lina pamanīja, ka, ieraugot viņu, zēnam iedzirkstas acis. Viņa zināja, kāpēc. Savos īsajos bruncīšos sēžot ar saliektām kājām un zodam piespiestiem ceļgaliem, viņa bija lielisks mērķis.

-    Kā ir, vai veiksmīgi? viņa painteresējās, nemainot pozu.

-     Šis tas ir, Igors atbildēja piesmakušā balsī un aicināja ar žestu ienākt mājā. Es parādīšu, viņš pavēstīja Linai, kas gāja viņam aiz muguras, pēc tam jāizlemj, vai jūs pati ziņosiet šefam vai tas jādara man. Iesim uz viesistabu. Jā, tagad var ieslēgt gaismu.

Lina iededza lustru.

-     Redziet! Igors pārlaida skatienu sienām. Parasti līdzīgos gadījumos vadās no šādiem apstākļiem… Viņš laikam centās nolasīt Linai lekciju Lina bez iebildumiem iesēdās vienā no klubkrēsliem, ierasti pārmeta kāju pār kāju un aicināja jauno lektoru apsēsties iepretī. Viņš paklausīja, bet mazu brīdi sēdēja kā zaudējis runasspējas. "Visi viņi ir vienādi," viegli nopūtusies, konstatēja Angelina un izlocīja augumu, it kā iekārtotos ērtāk. "Arī šis nav izņēmums…" Tajā pašā brīdī viņa atcerējās Samarina bargo brīdinājumu un nosmīkņāja: šobrīd tev rūp pavisam kas cits.

-    Tātad esmu gatava jūs uzklausīt, Igor, cik uzmanīgi vien iespējams, Lina noņurrāja un pievērsa savas kvēlās acis jaunajam cilvēkam. Viņš krēslā pat sadīdījās, kā pirmīt institūta direktors, tomēr ātri saņēmās un ierunājās lietišķā balsī:

-      Man izdevās atrast divus objektus. Abi ierīkoti profesionāli, rēķinoties ar to, ka mājas iemītniekiem vai apmeklētājiem nav jēgas par novērošanas ierīcēm. Atvainojiet, Lina, jūs atļāvāt sevi tā saukt, vai Vsevolods Mstislavovičs orientējas tādās lietās?

-    Manuprāt, ja viņš orientētos daudzmaz pieņemamā līmenī, piemēram, tādā kā jūs, viņš nebūtu meklējis palīdzību. Izdariet secinājumus! Sirds nepatīkami sažņaudzās. Tātad Mahmuds nebija melojis.

-    Patīkami dzirdēt jūsu novērtējumu Igors viegli pielieca galvu.

-    Tas ir neprofesionāles vērtējums, Igor, viņa steidzīgi piebilda. Šajā jautājumā. Un tikai šajā.

Igora lūpas savilkās netveramā smīnā, it kā viņš būtu konstatējis, ka sapratis Linu.

-      Tātad par ierīcēm. Atkārtoju, abas uzstādītas prasmīgi. Pārredz gandrīz visu viesistabu. Tāpat kā otra, kas atrodas guļamistabā.

-     Re, kā! Lina tikpat kā nebrīnījās. Vai iespējams uzzināt, cik sen novērošanas ierīces tur stāv?

-Visai aptuveni. Telpas, kā es paguvu ievērot, gandrīz netiek apmeklētas, īpašu putekļu ari nav. Manuprāt, nedēļu, varbūt drusku vairāk.

-     Atvainojiet, ka pārtraucu, bet vai tādus verķus spēj uzstādīt arī kāds apsardzes vai detektīvu firmas darbinieks?

-     Pilnīgi droši. Tādās vietās noteikti strādā bijušie speciālo dienestu darbinieki. Visu šo tehniku viņi ir apguvuši. Starp citu, arī pati tehnika vairs nav jauna, jau sen, jūsu vārdiem runājot, viņš beidzot pasmaidīja, ir daudz viltīgāki "verķi". Tāpēc domāju, ka esat nosaukusi pareizo adresi. Kāds mērķis? Dažreiz pavisam primitīvs. Droši vien jūs zināt, ka ikvienai solīdai firmai, kas sevi ciena, ir savas, ja tā var teikt, izlūkošanas struktūras. Kāds irto uzdevums? Konkurentu tehniskās un ekonomiskās darbības izspiegošana. Retāk, bet tas jau ir mans viedoklis, jo vados no savas pieredzes, ir kompromitējošu materiālu vākšana par partneri vai sāncensi.

-    Pieņemsim, ka pieķer. Viss fiksēts, ierakstīts magnetofona lentē. Ko tālāk? Kam tas viss vajadzīgs?

-    Nesakiet vis! Igors iesmējās. Informācija ir tirgus prece. Dažreiz maksā ļoti dārgi

-    Patiešām? Lina tēloja tik neviltotu naivumu, ka puisis noticēja. Un aizrautīgi sāka pierādīt, ka viss ir tieši tā un ne citādi. Viņš minēja kaut kādus piemērus, redzēdams viņas ieinteresētību, iekaisa, acis satraukumā spīdēja, rokas kustējās. Nerazdams sev mieru, viņš te cēlās, te no jauna apsēdās.

Lina koncentrējusies klausījās viņā, bet domāja pavisam ko citu. Galvā izveidojās visai skaidra aina. No aizrautīgā zēna stāstījuma varēja izlobīt, ka tai velna Kikimorai jau sen radušās aizdomas par vīra neuzticību. Šo pārliecību nostiprinājušas institūta tenku vāceles, kas jau sen apskauž viņu, Linu. Un kā lai neniknojas? Šefs ņem viņu līdzi visos komandējumos. Lina ģērbjas tā, kā šīm maitām ne sapņos nerādās. Bet kā viņa izģērbjas! Krīti kaut gar zemi…

Un tā Kikimora atrod piemērotu aģentūru, kur, saprotams, strādā ļautiņi bez kauna, bez goda, jo glūnēt, kā pieaudzis vīrietis un sieviete mīlējās, ir zemiski un nekrietni. Viņiem tas bijis nebijis, jo nauda, kā zināms, nesmird, un Kikimora uzdod atmaskot savu vīru. Un mājās uzrodas novērošanas ierīces. Savukārt tas nelietis Akimičs nesargā māju, bet dodas makšķerēt zivis. Un savā vietā neatstāj pat suni. Saprotams, ka mājā var iekļūt kurš katrs…

Pēc tam pie apvāršņa uzrodas tā vārna Raisa. Institūta tenkotājas tāpat vien labprāt nodod savu biedru: kā tad, viņš redzēts kopā ar Linu. Kur viņa ir? Aizbraukusi uz Mineraļnije Vodiem, bet pēc tam uz Naļčiku. Nieka darīšanas, bet ne tādas, ko risina pa telefonu. Tu atved dolārus, un tev tūlīt nosūta vajadzīgo sortimentu. Nekur tā padomju vara nav izčibējusi, principi palikuši agrākie, un galvenais no tiem: kas smērē, tas brauc…

Tātad institūtā viņas nav. Nav arī Mamedova, kas speciāli brauc vēlāk, lai mazliet pakliedētu viņas vientulību. Tā uz to skatās viņš. Lai paliek pie savām domām, jo vairāk tāpēc, ka tas nāk lietai par labu. Un še tev, Raisa, kompromitējošie materiāli gatavi! Viņa arSamarinu ielido no Amerikas, un katram, kā saka šis zēns, tūlīt tiek pielikta aste. Primitīvi vienkārši, un, galvenais, nav lieki jālauza galva…

-    Bet kāds tam sakars ar briedi?

-    Nesaprotu, Igor, kāds briedis?

-    Šis te! Igors norādīja ar roku aiz muguras uz sienu, pie kuras rotājās brieža galva ar žuburainiem ragiem. Viena otra Linas joka objekts, lai gan tie nezin kāpēc nepatika vasarnīcas saimniekam. Reiz viņa bija ieminējusies, ka droši vien tā ir briežu mātītes, nevis tēviņa galva. Seva saprata, kas ar to domāts, rauca pieri, kā viņam patikto darīt, un iebilda, ka staltbriežu mātītēm ragu nav, ka tā ir tēviņu prerogatīva. Arī vēlāk viņš rauca pieri, kad Lina noslēpumaini blenza uz noputējušo izbāzni.

Izrādījās, ka videokamera ierīkota tā draņķa acī. Un ieslēdzās, kad mājā kaut kur tika ieslēgta gaisma. Tātad ar šo brīdi kameras acs sāka fiksēt nicinājumu, ar kādu Lina skatījās uz to? Te jau prātu var zaudēt!

-     Nē, iebilda Igors, ar ieslēgšanos vien nepietiek. Es kārtīgi visu pārbaudīju, ierakstīts tiek kaut kur ārpusē. Varbūt automašīnā, kas novietota divu trīs simtu metru attālumā. Bet mašīnu, ievēroju, te ir daudz. Pārbaudīt, no kuras notiek novērošana un ieraksts, nav vienkārši, taču principā tas ir iespējams Šim nolūkam jārada attiecīgi apstākļi. Tas ir…

Viņš apklusa, gaidot jautājumu, taču Lina klusēja. Viņa ierunājās par citu.

-    Netaisīsim eksperimentus. Kur ir otrā?

-    Otrā ir tajā istabā. Parādīt?

-    Iesim.

Viņa iegāja guļamistabā un apsēdās uzgultas malas. Igors nostājās pretī. Viņš norādīja ar roku uz kristāla sienas svečturi pa kreisi.

-      Iedomājieties, starp tiem stikliņiem. Miniatūra platformāta actiņa. Neuzskatīju par nepieciešamu tos "verķus" noņemt, bet apgriezu vadus. Turpmāk nekas no šejienes netiks raidīts. Kamēr parādīsies tas pats vai cits speciālists un pieslēgs ierīces strāvai. Tagad jūs visu zināt un, jācer, nepieļausiet, ka dzīvoklī iekļūst sveši cilvēki. Starp citu, visērtāk te iekļūt pa jumta lodziņu. Tur kā tīšām pieliktas kāpnes. Izdariet secinājumus, Lina!

-    Esmu jau izdarījusi. Viņa pasmaidīja, vērodama puisi, kas īsā laikā bija pārvērties viņas acu priekšā. Bija koncentrējies, kautrīgs un pat bikls, bet nu no tā visa vairs nebija ne vēsts. Mēs gūstam panākumus?

-     Ko vēl jūs gribētu uzzināt? viņš pajautāja, izrādīdams uzticību.

-    Es?… Es gribētu būt pilnīgi droša, ka pēc jūsu ieteikumu īstenošanas neviens vairs nevarēs novērot vai noklausīties to, kas šeit notiek. Vai pareizi jūs sapratu?

-    Pareizāk nevar būt!

-    Nē un nē?

-    Nē un nē! Vēlaties pārbaudīt? Un viņš piepeši nokrita uz ceļgaliem Linai pie kājām.

Viņa neapzināti iekliedzās, atmeta atpakaļ galvu, aizgrieza acis un iekšēji notrīsēja, jūtot sakarsušās plaukstas, kas palīda zem brunčiem, stipros pirkstus, kas iekrampējās gurnos, līda uz augšu, pie vēdera…

-    Pašpārliecināts zēniņš… Viņa gandrīz nostenējās caur sakostiem zobiem. Tik drosmīgs un pašpārliecināts…

Un viņa sāka lēnām slīdēt no gultas puisim pretī uz mīkstā persiešu paklāja…

Un izklaidīgi nodomāja, ka te, šajā gultas pusē, tā nolādētā actiņa, lai arī ko par to teiktu, nekādā ziņā klāt netiks. Arī par to, ka vēl viena stunda asu izjūtu nenāks par ļaunu.

"Pašpārliecinātais zēniņš", kā izrādījās, bija ne tikai nenogurdināms, bet arī pateicīgs. Diskrēti galvā ieslēgtais metronoms sacīja Linai, ka jau pagājis pietiekami ilgs laiks. Igors to saprata un neiebilda. Tieši otrādi, viņš pieveda Linu pie institūta caurlaides un, palīdzot izkāpt no mašīnas, sacīja, ka principā viņam ar institūta direktoru nekas nav runājams, jo Lina ir lietas kursā par visu, bet apsolīto honorāru viņš jau saņēmis ar uzviju. Uz kaut ko vēl viņš nepretendē, bet, ja runā par nākotni, viņš vienmēr jutīsies laimīgs, ja institūtam vēl kādreiz noderēs viņa pakalpojumi Ar iegūto informāciju viņš dod Linai tiesības rīkoties pēc pašas ieskatiem… Aizkustinošs zēns… Un viņš aiztraucās.

Savukārt Lina juta nogurumu. Kad viņa ziņoja šefam par atrasto aparatūru, viņš vairākas reizes pievērsa Linai aizdomu pilnu skatienu. Beidzot neizturēja.

-    Esi nogurusi, jā? viņš norūpējies pajautāja.

-       Mazliet. Lina saviebās, berzēdama deniņus. Spriedze, saproti pats. Viņš ir labs speciālists. Droši vien vēl nesamaitāts, jo no honorāra kategoriski atteicās. Un ļoti zemās domās par tiem, kas ierīkojuši to novērošanu. Teica: profesionāļi, kurus samaitājis darbs privātā bodītē.

-    Bet kā ir tagad, patlaban?

-Turpmākais, viņš sacīja, pilnībā atkarīgs no mums. No tā, cik būsim uzmanīgi. Man liekas, tev jāsameklē cits sargs. Vai jānomaina atslēgas. Ari labs suns nenāktu par ļaunu.

-    Ak! Samarins atvairījās. Atnāks cits sargs, un izrādīsies, ka tas ir nelabojams dzērājs, jebkuras atslēgas dabūšana vaļā profesionālim ir dažu minūšu jautājums. Suns? Suns var sakost savējos… ja pareizi saprotu, būs jāmeklē cita vieta, kur tikties. Žēl, nebiju paredzējis…

-    Kad? nevainīgi pajautāja Lina.

Samarins apveltīja Linu ar aizdomu pilnu un dīvainu skatienu un nevērīgi aizrādīja:

-    Nesteidzini… nespēlējam paslēpes…

-    Tādā gadījumā braukšu atpūsties, Lina pavēstīja, celdamās kājās.

-     Labi, viņš pamājis noteica. Tu izskaties nogurusi.

Tiklīdz Lina bija izgājusi no kabineta, Samarins pārmetoši nogrozīja galvu, saviebās un iespļāva papīrgrozā, it kā mutē būtu iekļuvusi kāda draņķība, bet pēc tam paņēma mobilo tālruni.

-    Vai Droudija kungs? Ar jums runā akadēmiķis Samarins.

-    Labvakar, Samarina kungs!

-    )ūsu lūgums atjaut apmeklēt institūtu un ražošanas apvienību "Maskavas dīzelis" apmierināts. Priecājos, ka varu to paziņot.

-      Pateicos, Samarina kungs! Kad šī iespēja man tiks dota?

-     Kaut vai rīt, Droudija kungs. Esiet tik laipns un paziņojiet manai sekretārei, konkrēti cikos! Numurs jums zināms. Visu to labāko!

-    Pateicos! Līdz rītdienai…

Tātad viņi bija parunājuši un par visu vienojušies. Droudijs, viltīgā bestija, bija ieteicis pavisam neitrālu variantu. )a arī kāds gribēs atšifrēt dialoga būtību, nekas no tā neiznāks, jo teiktā jēga guļ virspusē. Viss redzams, nekā slepena. Nu, protams, Droudijs ir slīpēts zellis, rūdīts spiegs, rīkojas pārdomāti, maskējas aiz sava "Neptūna" interesēm, kurām noticēt varētu vienīgi naivā Lina. Bet viņas stāstījums par nepārprotami slepeno videofilmēšanu, novērošanu un visu citu nebija diez cik ticams. Protams, dod Dievs, lai viss būtu tieši tā. Taču, ja kāda privāta aģentūra sākusi izsekot konkrētus cilvēkus, proti, viņu ar Linu, kāpēc jāuzņem tikšanās ar Droudiju? Nē, kaut kas te nav kārtībā..

Bija vēl kāds aspekts, kuru institūta direktors neapsprieda ar palīdzi. Droudiju, protams, neapmierināja mutisks Samarina paziņojums, ka viņa noteikumi tiek pieņemti. Viņš gribēja dabūt rakstisku apliecinājumu. Acīmredzot amerikānim bija labi zināms jauņkogvu paradums runāt un apsolīt vienu, bet izdarīt pakavam, nepildot līguma noteikumus. Krievu tirgotāju aprindās vārds bija nozīmējis drošas garantijas Mūsdienu biznesā pat oficiāli papīri maz ko nozīmēja Samarinam nebija pamata vai vēlēšanās piekrāpt amerikāni, taču viņš ļoti negribēja atstāt konkrētas liecības par savstarpējo vienošanos, kas vienmēr vai gandrīz vienmēr var noderēt šantāžai. Kāpēc jāuzskata, ka Droudijs ar savu pagātni ir labāks un godīgāks nekā citi? Tāds ir jautājums.

Katrā ziņā Droudijs bija brīdināts, ka mutiskais nodomu protokols, ja tā var teikt, iegājis jaunā fāzē: pietiek barot ar solījumiem, laiks atdarīt maku. "Sekretāres" pieminēšana amerikānim vēlreiz apliecinās, ka Samarins stingri turas savās pozīcijās nekādas rakstiskas vienošanās. Vēlaties ticēt akadēmiķa godavārdam? Lūdzu! la nevēlaties, domājiet, tā nav vienīgā iespēja. Nekas, risks ir to vērts, lai lieku reizi pārbaudītu, cik liela ir vēlēšanās iegūt krievu zemūdens raķetes "Štorm" noslēpumus. Nosaukumu "Štorm" torpēdai nosacīti bija devuši "Maskavas dīzeļa" konstruktori.

Aiz kabineta logiem satumsa pavisam. Samarins ieskatījās pulkstenī pusdesmit. Viņš iedomājās, ka derētu aizbraukt uz vasarnīcu ieelpot svaigo, no upes nākošās nakts miglas piesātināto gaisu. Bet tur bija divas miniatūras actiņas, kas sekos pat nedzīvas, lai arī kur viņš atrastos un ko darītu. Nē, arī vasarnīcā rast mieru nebija ko cerēt.

Un tad Samarins pieņēma, viņaprāt, vienīgo pareizo lēmumu, proti, doties mājās un sarīkot dzīvesbiedrei tādu pirti, ka viņa nezinās, kur dēties. Nebūtu slikti pie reizes noskaidrot, no kurienes uzradušies tie nekaunīgie okšķeri. Samarins vienmēr un visur deva priekšroku skaidrībai. Un tieši tagad, kad pirmo reizi mūžā bija parādījušās reālas iespējas tikt pie tādas naudas, kas atbilst ieguldītajam darbam, pirmajā vietā izvirzījās jautājums par absolūtu skaidrību. Nedrīky stēja pieļaut ne mazāko kļūdu. |a greizsirdīgā stulbene to nesaprot, viņai tas jāieskaidro tā, lai paliek atmiņā uz ilgu laiku.

Vai arī šai lietai jāpieliek punkts. Bērni izauguši. Dēls gandrīz patstāvīgs cilvēks, arī meita drīz izies pie vīra, ģimenes kā tādas būtībā nav. Bet ir labs tēvs, kas dzirdina, baro un apģērbj. Vienlaikus uzklausot pastāvīgas pretenzijas, ka viņš neko nedara, kā vajag. Paši vairs nezina, ko grib!

Samarins apzināti sevi "uzkurināja", jo saprata ja viņš izrādīs savu ierasto vienaldzību un iecietību, arī turpmāk dzīve ritēs no grāvja grāvī, no skandāla uz skandālu, no vienas nervu bendēšanas līdz nākamajai un savstarpējais naids novedīs pie sprādziena…

Patlaban pirmām kārtām bija vajadzīgs absolūts

miers un maksimāla koncentrēšanās. Akadēmiķis Samarins nebija naivs cilvēks un skaidri saprata, ka iecerētā kombinācija un viss ar to saistītais ir krimināli sodāma rīcība. Ka netiks ņemtas vērā nekādas taisnošanās, nekādi paskaidrojumi un grēku nožēla. Jā, kad Droudijs nāca klajā ar priekšlikumu vēlamā brīdī apspriest savstarpēji izdevīgu sadarbību, viņš bija apzināti tam piekritis. |a lietas sauc īstajā vārdā, tas bija velnišķīgs plāns. Samarins toreiz nebija teicis ne jā, ne nē, jo līgums ar amerikāni būtu līgums ar sātanu. Abi to lieliski saprata un maskēja savus nodomus ar tīri komerciāliem apsvērumiem. Tomēr no patiesības neaizmuksi. Risks bija milzīgs, taču to attaisnoja abu pušu klaji merkantilās intereses. Apgalvojumi, ka visas tiesības uz jebkuru izgudrojumu un atklājumu galu galā pieder autoram, bija vistīrākā demagoģija. Nedzīvojam sabiedrībā, kurai var diktēt savus noteikumus.

Protams, arī Angelina bija spēlējusi savu lomu. Nebija īpaši patīkami atzīt, ka izšķirīgajā bridi viņš ļāvies pierunāties. Tomēr skaidrs bija tas ja viņam pašam būtu savs viedoklis, kombinācija izjuktu, pat nesākusies. Varbūt viss vēl nav zaudēts? Varbūt nav par vēlu visu atgriezt atpakaļ? Pasūtīt visus pie velna? Bet ko pēc tam?

Droudijs neparko neatteiksies no savām pretenzijām. Viņš neuzmācīgi bija licis saprast, ka nav radis mainīt lēmumus, īpaši ja partneris tos jau atbalstījis. Tātad no šīs puses nepatikšanas garantētas Pateiks, ka par vēlu, ka bija jādomā agrāk.

Kā ar Linu? Ar viņu viss skaidrs. Viņa nepiedos vājumu. Viņas alkatīgo acu priekšā jau rēgojas milzu nauda. Turklāt viņa ir apņēmīga sieviete. Un bez principiem. Šīs īpašības ir labas gultā. Arī izšķirties no viņas nebija tik vienkārši. Viņa Samarins to sen bija sapratis neatkāpsies, tieši tāpat kā amerikānis. Pārāk daudz viņai bija izstāstīts, tāpēc atmaksa par lieku pļāpāšanu, par maigo raksturu varēja būt graujoša.

Visbeidzot, tie divi, ar kuriem Lina jau bija ievadījusi attiecīgās sarunas. Katram savas intereses, un, ja viņi par kaut ko izšķirsies, tad ies līdz galam Tik tiešām nesāksi taču skaidrot, ka no svešas piespēles esi iecerējis noziegumu, bet tagad baidies un visu gribi atsaukt. Kas tev noticēs? Pateiks, ka viss skaidrs, ka esi nolēmis biedrus "apšņākt" un visu pievākt sev. Tiks izdarīti secinājumi.

Grozies, kā gribi, situācija velnišķīga!

Un no līguma ar pašu sātanu diemžēl nekur nedēsies.

Samarins apņēmīgi pacēla klausuli un deva dežurantam pavēli, lai šoferis piebrauc ar mašīnu pie kāpnēm

Pats viņš pirms promiešanas iegāja atpūtas telpā, izņēma no bufetes konjaka pudeli un vienā rāvienā iztukšoja veselu glāzi. Šodien nedrīkst atļauties ne mazāko vājību. Ceļā alkohols darīs savu, un galā viņš ieradīsies, sasniedzis īsto kondīciju…

VIII nodaĻa neveiksme pĒc neveiksmes

"Sākas," nodomāja Deniss Grjaznovs, kad viņa kabinetā kā satracināta fūrija ielauzās nesen vēl mīlīgā un pat valdzinošā, bet tagad labākajās jūtās aizvainotā un atriebību alkstošā akadēmiķa Samarina dzīvesbiedre.

Izsauksmes un vietniekvārdu krājums drīz izsīka, taču Deniss tā arī netika gudrs, kāds ir šīs emociju vētras iemesls. Viņš nogaidīja pauzi, kad dāma, smagi elsodama, kopoja spēkus nākamajam izvirdumam, un pieklājīgi pajautāja:

Ceru, jūs paskaidrosiet, kāda ir mūsu kļūda? Tūlīt es parādīšu jūsu paziņojumu un mūsu vienošanos, atbilstoši kurai mums bija jāveic vairāki pasākumi sakarā ar jūsu vīra nekrietno rīcību. Atvainojiet, ka izsakos tik sarežģīti, bet izlasiet visu vēlreiz un norādiet uz mūsu kļūdām. Būšu jums, cienījamā Ludmila Nikolajevna, par to pateicīgs.

Sievietes skaistās, sašutuma pilnās krūtis lēnām sāka noplakt.

-     Vai zināt, ko vakar vīrs man sarunāja? Būtu jūs dzirdējis! Tad gan es paskatītos uz jūsu reakciju!

-    Ļoti žēl, ka viņam nez kāpēc kļuvusi zināma mūsu slepenā vienošanās. Te mēs neesam vainīgi, jo nekad nepieļaujam informācijas noplūdi, īpaši ja tā saistīta ar tik kutelīgām lietām.

Denisam riebās klausīties frāzēs, kuras izrunāja. Kaut kā taču vajadzēja noskaidrot, kas noticis. Starp citu, viņš mazliet to jau apjauta. Tomēr savu vainu nekur nesaskatīja.

-    Vai tēju vēlaties? Varbūt kafiju? Šādi vienkārši paņēmieni parasti ātri nomierina klientu

-     Kafiju, viņa neapmierināta noburkšķēja, izvilka no izsmalcinātās somiņas cigaretes "More" un nervozi piesmēķēja pie Denisa pasniegtajām šķiltavām. Viņš iesmējās, atcerēdamies tēvoča Vjačeslava Ivanoviča stāstījumu. Samarinas sāncense smēķēja tās pašas cigaretes. Dīvaini gan!

Tika atnesta kafija, kliente ar pāris malkiem iztukšoja krūzīti un, it kā mazliet nomierinājusies, sāka stāstīt. Deniss viņu pārtrauca, ieteikdams ataicināt to savu darbinieku, kam šī lieta bija uzdota, taču Samarina sāka kategoriski protestēt, paskaidrojot, ka ar Denisu Andrejeviču jau ir pazīstama un negribētu vēl kāda priekšā pārcilāt ģimenes netīro veļu. Deniss negribīgi viņai piekrita. Patiešām, kāpēc viņam pastāvīgi jāklausās pretenzijas par savu detektīvu kļūmēm?

Lai arī viņi uzzina patiesību par sevi no pirmavota. |a ne, neko darīt.

Kas īsti bija noticis, izraisot tādu emociju vētru?

-Vakarviņš pārbrauca mājās uzVavilova ielu tāds, ka nevarēja pazīt. Satrakojies un jūtami iedzēris. Starp citu, viņš iedzeV,visai reti. Uz līdzenas vietas izgāza pār manu galvu veš<slu apvainojumu un pretenziju gūzmu. Viņš bija nikns tikai par vienu, proti, viņš tiekot izsekots. Bet jūs apsolījāt…

-Cienījamā Ludmila Nikolajevna, jebkurā darbā iespējami zināmi trūkumi…

-     Padomā tikai, trūkumi! Sakiet kāpēc mūsu vasarnīcā Serebrjanijborā ierīkojāt videokameras?

-     Paskat! Kā viņš to uzzinājis? Varbūt ložņājis pa sienām? Izsaucis speciālistus? Viņš neko neteica?

-     Nu… kā lai to pasaka… Viņš bijis spiests uz turieni sūtīt cilvēku, lai pārbauda māju.

-Tad es visu saprotu.

-     Neko jūs neesat sapratis! Samarina no jauna iekaisa. Viņš nosauca šo neiedomājamo nejēdzību par savu konstitucionālo tiesību pārkāpumu un nekaunīgu iejaukšanos personiskajā dzīvē! Vēl piebilda, ka akcija nepaliks nesodīta. Jā, viņam ir sakari, un viņš tos izmantos, lai sauktu pie atbildības, pie tiesas…

-    Ko vai jūs? naivi pajautāja Deniss.

-    Nē, jaunais cilvēk, jūs! sieviete cieti noskaldīja.

-    Kādā veidā viņš to izdarīs? Viņam nav ne mazāko pierādījumu, ka novērošanas kameru uzstādījusi "Glorija". Vai arī jūs esat lieciniece faktam, ka mani darbinieki ierīkoja videokameras? Uz ko viņa apsūdzības var balstīties? Vai uz jūsu atzīšanos, ka bijāt pie mums un pieprasijāt, lai viņš tiktu novērots? Te ir visi dokumenti, tie man ir kārtībā, jūsu iesniegums, vienošanās, avanss… Varbūt viņš grasās tiesāties ar jums? Starp citu, sakarā ar apstākļiem, kas atklājušies no jauna, kā arī tāpēc, ka neesam guvuši jums vajadzīgos rezultātus, man ir tiesības izteikt priekšlikumu par līguma laušanu. Lai cik/lēl velti patērētā laika, taču nāksies atdot jūsu iemaksāto avansu. Neesam to nopelnījuši. Deniss nopūtās.

-    Ceru, ka tā ir. jo vairāk tāpēc, ka neesat tikuši galā ar jums uzticēto uzdevumu. Arī jūsu pretlikumīgās rīcības sekas nav paredzamas. Tā man teica vīrs.

-    Jūs beidzāt? sausi apjautājās Deniss. Tādā gadījumā uzklausiet mani. Jums tas ir ļoti svarīgi. Tātad novērošanas gaitā savākti vairāki kompromitējoši materiāli, kam nav tieša sakara ar jums, taču sekas tam, kā nupat pieminējāt, var būt ļoti nopietnas, ļūsu vīram un dažiem cilvēkiem no viņa apkārtnes. Atkārtoju vēlreiz, ka viņiem nav tieša sakara ar jūsu konkrēto lietu. Tālāk. Jūs apvainojat mūs, ka esam izjaukuši iecerēto uzdevumu. Iebilstu. Vienošanos neesat ievērojusi jūs. Kādā veidā? Tūlīt paskaidrošu. Ja atceraties, līgumā bija punkts par mūsu attiecību konfidencialitāti. Ko jūs izdarījāt? Jūs ieteicāt pilsonei Mamedovai viņa atsaucās uz jums griezties pie mums, lai mēs veiktu līdzīgu viņas neuzticīgā vīra novērošanu. Jābūt galīgam muļķim, lai nesaprastu, ko jūs pie mums esat darījusi. Jāteic, ka viņa to sapratusi. Arī novērošanas objekts jums abām viens Noļina kundze. Vai tā nav? Tā, lūk, kundze. Klausieties tālāk! Man nav tiesību atklāt citu noslēpumus, bet esmu gandrīz pārliecināts, ka tie sasnieguši jūs kaut vai baumu līmenī. Raisa Kerimovna saņēma no mums vajadzīgos pierādījumus un, cerēdama, ka izdosies pārtraukt vīra attiecības ar Noļinu, sarīkoja viņam kārtīgu pirti. Vai tas izdevās vai ne, uz mums vairs neattiecas. Savu darbu mēs izpildījām nepilnas diennakts laikā un nopelnījām pienācīgo atalgojumu saskaņā ar cenrādi. Cik saprotu, Mamedova kungs, dabūjis no sievas savas neuzticības pierādījumus, metās pie Noļinas, ar kuru tāds pieņēmums pastāv viņu saista ne tikai mīlestība, bet arī darba jautājumi, un izstāstīja visu, ko bija uzzinājis no sievas. Izsekošanas fakts katrā ziņā šo dāmu pamatīgi satrauca. Un ne bez iemesla. Vārdu sakot, viņai neatlika nekas cits kā ziņot savam šefam, tas ir, jūsu vīram Samarina kungam. Un tas nekavējoties nosūtīja viņu kopā ar speciālistu uz Serebrjanijboru. Tur, kā jūs teicāt protams, pēc viņa vārdiem, atrasta filmēšanas ierīce. Tas izklausās pilnīgi loģiski. Gribu paskaidrot, ka mūsdienu pasaulē jebkura informācija, īpaši tehniska vai komerciāla rakstura, parasti maksā ļoti dārgi Šā iemesla pēc daudzām finanšu un citām struktūrām ir īpaši apmācīti izlūki, kas pārvalda visdažādākos novērošanas paņēmienus un visjaunāko tehniku. Kāpēc lai mēs nepieņemtu, ka vasarnīcā atrastā novērošanas iekārta radusies tāda cilvēka rīcības rezultātā, kurš ieinteresēts jūsu vīra akadēmiķa Samarina darbībā, kas, kā jūs zināt, saistīta ar aizsardzību? Loģiski? Un nu Vsevolods Mstislavovičs, kuru nobaidījuši Nojina kundzes izstāstītie fakti un kurš pilnībā atbalsta viņas viedokli, ka tā ir saniknoto sievu sazvērestība un vairāk nekas, iedzer, ierodas mājās un visai asā formā paziņo savas domas par to. Rezultātā jūsu raidītā bulta trāpa jūs pašu. Kā mēdz teikt, viss atgriežas savā vietā.

-    Nekas tāds man nevarēja nākt ne prātā! iesaucās apjukusi Samarina. Bet kā jūs to zināt?

-    Es taču teicu, ka mani cilvēki strādāja. Un nu palūgšu uzrakstit kvīti, ka avansu, kuru iemaksājāt privātajam apsardzes uzņēmumam "Glorija" lūdzu, te ierakstiet datumu un summu -, esat saņēmusi atpakaļ un pretenziju jums nav. Tā ir parasta formalitāte.

-    Kāpēc man to nav?

-     Tādā gadījumā uzrakstiet. Vēlams pēc iespējas sīki. Katram gadījumam, ja tiešām nonāksim līdz tiesai.

-     Bet kā jūs pierādīsiet, ka es ieteicu Mamedovai griezties pie jums? nesavaldīgi iesaucās Ludmila Nikolajevna.

-Visas sarunas pie mums tiek ierakstītas. Deniss kautrīgi pasmaidīja. Pirmkārt, tā var gūt lielāku skaidrību par uzdevumu, otrkārt… Lai izvairītos no šādām situācijām. Saprotat? Un Mamedova sīki izstāstīja gan to, kas viņu sūtījis, gan kāds ir viņas vizītes mērķis. Kā ir? Jums modušās šaubas, cienītā?

-    Nekas man nav modies! viņa atcirta. Ņemiet, es parakstu. Pretenziju nav.

-    Pateicos! Te būs jūsu nauda. Deniss pasniedza piecsimt dolāru. Žēl bija atdot, jo, grozi, kā gribi, tomēr nauda.

Samarina klusējot paņēma naudu, neskaitījusi ielika somiņā, piecēlās un neatvadījusies aizgāja.

Tiklīdz noklaudzēja kabineta durvis, Deniss piecēlās un piegāja pie loga. Bija redzams, kā vienā rāvienā no vietas izkustas un aizbrauc spīdiga tumšas aveņkrāsas "Toyola" Jā, apņēmīgs taurenītis… Vīrs acīmredzot krietni sadevis… Lai nu pati meklē vainīgos… Ar tehniku Fila izgāzies, tāpēc pelnījis, ka arī viņam mazliet pamazgā galvu. Vislabāk, protams, aizvākt visādas pēdas, bet, ja neiznāk, tik un tā neviens nespēs pierādīt, kas ierīkojis aparatūru. Vismaz par to Deniss Andrejevičs neraizējās.

Vēl Grjaznovs, juniors, bija apmierināts, ka tomēr pratis aprēķināt situāciju. Pratis noteikt notikumu secību un atrast tiem loģisku izskaidrojumu. Protams, pastāvēja visādi "bet", taču galvenā līnija likās pareiza. Bija izdevies sagraut pjedestālu, uz kura akadēmiķa īgnā sieva tik labprāt bija pakāpusies.

Dienai ejot uz beigām, kad detektīvi pieņemamā istabā pie galda spēlēja domino, parādījās jauns apmeklētājs. Birojā ienāca viņiem labi zināmais Mahmuds Mamedovs kalnu ērglis ar friziera rūpīgi koptu bagātu, zilganmelnu cekulu. Turklāt no viņa plūda kāda eksotiska odekolona pliekanā smarža.

-    Kur te satiekams priekšnieks? viņš pajautāja, runādams ar akcentu, un pārlaida nicīgu skatienu telpai krēsliem, dīvāniņam, krāsu televizoram un lielajām vāzēm ar mākslīgiem ziediem.

ja nebūtu bijis šā skatiena, varbūt viss iegrozītos citādi. Fiļa tūlīt nolika domino kauliņus ar muguriņām uz augšu, pamāja Ščerbakam un devās pieteikt Denisam Andrejevičam viesi. Ejot garām apmeklētājam, viņš pieklājīgi piedāvāja:

-Sēdieties, lūdzu! Vienu mirkli!

-    Es darīšu, ko uzskatīšu par vajadzīgu, izaicinoši atbildēja Mamedovs.

Viņš nebija pirmais, kuru maldināja Agejeva sīkais augums.

-     Denis Andrejevič! Fija sacīja, atraudams savu direktoru no datora. Ieradies Mahmuds Mamedovs, tiesa, viņš nestādījās priekšā. Noskaņots kašķīgi un apņēmīgi, droši vien grib patirgoties. Vai palikt kopā ar jums?

-     Jā, aicini iekšā un apsēdies pie loga! Paklausīsimies, kāpēc atnācis. Vai Koja tur ir? Deniss pamāja uz durvju pusi. Lieliski. Saki: bez kādām ceremonijām! Sauc iekšā!

-     Ejiet iekšā un stādieties priekšā! noteica Fija, iegājis uzgaidāmajā telpā. Direktoru sauc Deniss Andrejevičs. Lūdzu! Viņš norādīja uz durvīm.

Mamedovs apņēmīgi iegāja kabinetā.

-    Tu te esi galvenais, jā? viņš iesaucās, acīm redzami sevi uzmundrinādams. Es esmu Mamedovs, saprati, puišeli?!

Deniss asi pamāja ar roku un no kliedziena saviebās.

-     Sēdieties, Mamedov, vai kā jūs tur! Un nekliedziet! Mierīgi paskaidrojiet, kas jums vajadzīgs! Viņš apsēdās savā krēslā.

-    Man vajadzīgs?! vēl skajāk nobļāvās Mamedovs. Smurguli, būtu labāk padomājis par veselību, ko tev vajadzēs ārstēt līdz mūža beigām! Un Mamedovs ar paceltām dūrēm metās virsū Denisam.

Taču nepaguva. Fija jau bija ienācis. Mamedovs novēlās pār priekšā aizlikto kāju un gandrīz uzkrita ar seju uz ozolkoka galda stūra.

Brīdi viņš gulēja uz vēdera, pēc tam lēnām piecēlās četrrāpus, pagriezās un ieraudzīja Filu, kas stāvēja, sakrustojis rokas uz krūtīm. Fiļa smaidīja. Mamedovs ierēcās un metās viņam virsū kā vērsis nīstamam torero. Viņš gāja kā tarāns ar galvu uz priekšu. Un atkal netika klāt pāridarītājam. īss, nežēlīgs sitiens atsvieda viņu uz krēsliem, kas stāvēja pie sienas. Mamedovs nogāzās, izmētādams krēslus uz visām pusēm Krēsli bija izturīgi, nesalūza. Bet Deniss piecēlās un apskatījās, vai kaut kas ar tiem nav noticis. Tomēr dārgi krēsli

Mamedovs gulēja nekustīgi.

-    Vai tu viņu ne pārāk… ar šaubām balsī pajautāja Fiļa.

Viņš atvilka augumu mazliet sānis, nolika krēslus atpakaļ un atgriezās pie Mamedova. Pietupā:., paplikšķināja pa vaigiem, uzlēja uz sejas pusglāzi auksta ūdens, sapurināja aiz matiem. Beidzot Mamedovs atvēra acis un pievērsa Agejevam trulu skatienu.

-    Ko blenz, ērgli? Sāp? Tas nav tas pats, kas Linu drāzt, džigita pamesls… Tu nāci runāt vai ari Varbūt tevi jāizmet uz ielas, lai atjēdzies? Veiklāk celies kājās, esi jau apnicis…

Mamedovs pieslējās sēdus un pakustināja ar roku žokli no vienas puses uz otru. Paberzēja ar plaukstu pakausi un lēnām, ar pūlēm piecēlās no grīdas

Fi)a tūlīt viņam padeva krēslu. Mamedovs nometās uz tā, atspiedās ar elkoņiem uz galda, pievērsis izvelbtās acis Denisam. Tad ierunājās piesmakušā, klusinātā balsī:

-     Labi, nesitišu jūs…

-    Paldies! Deniss pamāja ar galvu.

-    Es tiesāšos ar jums, tā gan.

-    Tad redz, no kurienes pūš vējš! Deniss no jauna pasmaidīja. Kas ieteica to darīt? Noļina? Akadēmiķis pats? jūsu sieva kaut ko tik muļķīgu nevarēja izdomāt…

-Tā nav muļķība! jūs esat pārkāpuši manas likumīgās tiesības!

-     Esam dzirdējuši. Labi, parunāsim par tiesībām. Ne mēs, bet tieši jūs esat pārkāpis, turklāt ne reizi vien, tehnisko zinātņu doktora Roberta Noļina likumīgās tiesības, pavedot viņa sievu. To pierādīs jebkura tiesa. Bet ko mēs? Mēs tik vien darām kā gādājam tiesai pierādījumus.

-    Jūs… jūs… jūs… Atspiedies ar abām rokām pret galdu, Mamedovs sāka draudīgi celties

-     Sēdies, džigit! Fiļa uzspieda viņam uz pleca. Būs labāk, ja uzklausīsi, ko tev saka.

-     Šajā jautājumā, jādomā, jums viss ir skaidrs? pavaicāja Deniss. Pāriesim pie nākamā Pasakiet, Mahmud Hasanovič, kas tas par amerikāni, kurš izrāda tik neatlaidīgu interesi par "sešdesmit astoto"? Kas jums apsolīts par palīdzību šajā lietā?

Deniss tīri intuitīvi izdarīja sitienu uz labu laimi. Sarunās ar to pašu Mamedovu un Kozlovu ne reizi vien pieminētais fakts neviļus rosināja uz pārdomām. Tāpēc viņš nolēma pārbaudīt reakciju. Tagad Deniss būtu varējis apzvērēt, ka trāpījis tieši desmitniekā.

Mamedovs ne tikai apjuka. Viņš kļuva pelnu pelēks. Viņš sastinga kā akmens bluķis un, šķiet, pārstāja elpot. Deniss pamanīja, ka pār dagestāņa pieri pārripo sviedru lāses.

-    Kā ir, Deniss domīgi piebilda, par skaistām acīm vai cietu peni simt tūkstošus nedod. Kaut gan, skatoties, ar ko ir darīšana… Kāpēc klusējat? Dūša papēžos? Klusējat… Saprotams, nav jau ko teikt. Tā nav dūru vicināšana. Vai draudēšana ar tiesu. Jāsāk domāt, kur esi ieķēpājies… Labi, ja nekādu darīšanu pie mums vairs nav, vari būt brīvs. Pagaidām!

Deniss tīšām pateica tā, lai nebūtu skaidrs, vai viņš ir brīvs pagaidām vai arī tas ir atvadu vārds.

Mamedovs piecēlās un, neteicis ne vārda, devās uz durvīm. Deniss apstādināja viņu ar pēdējo jautājumu:

-    Mahmud Hasanovič, vai nevēlaties visu izstāstīt? Vai jūs sakūdīja Lina vai arī pats bijāt tik gudrs?

-    Kādā ziņā? Mamedovs savilka pieri

-    Ka nācāt mums draudēt.

-    Nekādas Linas nepazīstu, Mamedovs noņurdēja.

-     Beidz nu melot! Fija iesmējās. Vai gribi, lai parādu, ko darīji ar viņu Serebrjanijborā? Vai arī gribi tikai noklausīties? Droši vien esi lietas kursā Tava Raisa sēdēja pie mums blakuskabinetā un nevarēja vien atklausīties. Pat trīsas pārņēma no dusmām! Nekādi nesaprotu, džigit, kā tu paliki dzīvs.

-     Ne jau tāpēc es atnācu, drūmi paziņoja Mamedovu.

-    Kāpēc tad? Deniss brīnījās.

-Viss, vairāk jautājumu nav…

-Tādā gadījumā tinies! Fila bez kautrēšanās pagrūda Mamedovu pie pleca.

-    Ko lai saka… Deniss nogrozīja galvu. Jo tālāk, jo labāk! Man nepatiktās mūsu kļūmes.

-     No vienas puses, protams, tev taisnība… piekrita Fiļa.

-    Tev ir kāds attaisnojums?

-    Nē, to es saku tādā nozīmē, ka pie mums viss kārtībā, savu darbu esam paveikuši. Vairāk vai mazāk…

-Tieši tā.

-     Taču mūsu kolēģiem neklājas tik jauki. Nav izslēgts, ka tas akadēmiķis sace| brēku! jūs, Denis Andrejevič, neesat ar viņiem ticies? Šķiet, gribējāt to darīt? Vai arī to apņēmās Vjačeslavs Ivanovičs?

-     Nospriedām nesteigties. Mūsu intereses nekrustojas. Pagaidām. Vispār tēvocim tas parocīgāk, viņš ar Vladlenu Petroviču ir pazīstams

-Tātad tā paliek. Fila pamāja. lešu vēl pasēdēšu. Bet kā paliek ar to dāmu? Šķiet, ar viņu viss cauri? Tādā gadijumā varbūt man iegriezties Serebrjanijborā un noņemt kameru? Tehnikas žēl.

-Tikai neuzraujies! Deniss iesmējās.

-    Nu gan pateicāt, priekšniek.

Mahmuds Mamedovs piederēja pie tās cilvēku kategorijas, kas savā būtībā ir gļēvuli, ja ir katrs par sevi. Bet barā tādi ļoti bīstami. Kā šakāļi

Tas, ko viņš uzzināja "Glorijā", uz viņu ārkārtīgi iedarbojās. Viņš galu galā nebija idiots, bet lieliski saprata, ka torpēdas pārdošana amerikāņiem, izjaucot savus izmēģinājumus, ir delikāta lieta ar grūti paredzamām sekām. Nekas nelikumīgs gan vēl nebija izdarīts, pagaidām viss palika nodomu jomā. Samarins varbūt kaut ko jau bija sarunājis ar amerikāņiem, taču Mamedovs pats bija tīrs, tik vien bija kā tīkamas sarunas ar Linu! Mahmuds jau trīcēja no bailēm un no tā, ka nebija iespējams ar kādu aprunāties, pajautāt, kā rīkoties. Uz kurieni bēgt? Kur noslēpties?

Izrādījās, ka arī šiem zināms par "sešdesmit astoto", par amerikāņiem, par kuņu, ar kuru viņš izklaidējies akadēmiķa vasarnīcā un kura pati ir gudra.

Bet varbūt nemaz nav tik briesmīgi? Vai tad viņš ir tas gudrākais un uzmanīgākais? Labi, dzirdējuši sarunas, neko nav sapratuši un tagad cenšas kaut ko uzzināt. Bet kurš viņiem ko teiks? Vienā jautājumā Mamedovs bija izdarījis kļūdu nevajadzēja iet uz to nolādēto aģentūru. Niknums, trakas dusmas neko nedod! Bezmaz salauza žokli…

Sēžot pie sava septītā žiguļa stūres, Mahmuds nervozi glaudīja sāpošo zodu. To bija trāpījis spēcīgs sitiens. Zinājis agrāk, nebūtu vicinājis dūres.

Bet galvenais kā ideja tā bija? Atkal Linas! Sak, ej piedraudi šiem ar tiesu, daudz neceremonējies. Arī akadēmiķis, uzzinājis par tehniku vasarnīcā, kļuva ērcīgs. Paziņoja: aizklapēsim to privātbodīti. Aizklapēsi gan, pamēģini!

Tomēr Mahmuds arvien vairāk pieķērās domai, ka tomēr jāapspriežas ar Linu, citādi pēc sarunas aģentūrā, maigi izsakoties, galvā bija īsta putra.

Bet ko lai saka par sievietēm?! Cik zemu jākrīt, lai sūtītu vīriem pa pēdām spiegus! Un tūlīt visi tiek apdraudēti… Ko lai saka par savējo? Nekādas kultūras, tikai ģimene un lupatas. Akadēmiķa sieva it kā būtu gudra, tik un tā nenormāla!

Mahmuds pat nepamanīja, kā bija aizbraucis līdz Kutuzova prospektam. No taksofona piezvanīja Linai, viņa pacēla klausuli. Viņš pateica, ka garastāvoklis riebīgs, ka piejautas kļūdas un nezina, kas tagad būs. Vārdu sakot, nepieciešams aprunāties. Turklāt nekavējoties. Lina apjēdza, ka nav runa par jāšanos akadēmiķa vasarnīcā, un pateica, ka pēc piecām minūtēm nokāps lejā.

Mamedovs pabrauca tālāk no mājas durvīm un sāka gaidīt un domāt, kā pēc iespējas vairāk uzzināt no Linas, bet pašam neizpļāpāties. Viņa turēja vārdu, iznāca tieši pēc desmit minūtēm un sāka ar acīm meklēt Mahmuda mašīnu. Viņš pamirkšķināja ar lukturiem, un Lina, parāvusi uz augšu savus pikantos svārciņus, ātri iekārtojās uz aizmugurējā sēdekļa.

-    Man nav daudz laika, tāpēc runāsim par lietu. Vai kas noticis? Kaut ko tādu nopratu no tava toņa.

Viņš, protams, nesāka stāstīt, ka dabūjis pa kaklu: tas būtu apkaunojums sievietes priekšā! Dažos vārdos aprakstīja aģentūras apmeklējumu un to, ka nekas nav iznācis. Sak, nav nekādu pierādījumu, tikai fantāzijas, ka jūs izseko, tāpēc ārdāties. Lina, skaļi elsodama, izrādīja sašutumu. Bet, kad Mahmuds pieminēja amerikāni un "sešdesmit astoto", tūlīt pieklusa.

-     Domā, viņiem kaut kas zināms? viņa piesardzīgi apjautājās.

-      Neko es nedomāju, Mahmuds asi atbildēja. Tev vajadzēja mazāk muldēt! Viss mierīgi! Neviena nav! Tālu esam aizbraukuši ar muti. Tagad nezinu, ko darīt. Izmēģinājumi uz mana kakla! ļa kaut kas noies greizi, mani pirmo saņems aiz čupra.

-Vai tāpēc jākrīt panikā? Kāds kaut kur kaut ko, bet tu uzreiz tē es esmu, ņemiet ciet un bāziet cietumā. Kā visīstākais stulbenis.

-Varbūt patiešām muļķis, ka sapinos ar jums.

-Vārdu sakot, jau zaudēdama pacietību, noteica Lina, tu gribi teikt, ka atsakies no līdzdalības projektā?

-     Nezinu. Kur ir tā nauda? Kur ir solītais avanss? Vispār man ir aizdomas, ka tu un akadēmiķis gribat mani un Vaņu atstāt ar garu degunu. Es pajautāju, vai viņš devis piekrišanu. Teica, ka domā. Turklāt vai vērts riskēt kaut kāda simtnieka dēļ? Bija taču runāts, ka visiem vienādi. Kur tas ir? Nē, tā darījumus nekārto.

-    Nauda būs rīt. Turklāt nevis avanss, bet visa summa. Simt piecdesmit zaļo katram. Tas tevi neapmierina?

-    Rīt arī runāsim. Kāp ārā, man jābrauc!

-Tu mani pat nenoskūpstīsi?! Lina brīnījās.

-     No tās dvakas man ģimenē skandāli. Nekādi nav iespējams nomazgāt. Tavas smaržas padara hanumu vai traku.

-    Jā, viņa iedzinusi tev bailes… Labi, drosmigais vīrieti, rīt gaidu no tevis skaidru atbildi jā vai nē. Pēc tam viss būs citādi.

-Tu man draudi, vai?

-     Kāda jēga? Vienkārši nedabūsi ne grasi, un varēsiet abi ar hanumu skatīties televīziju Var iztikt arī bez tevis.

-    To vēl redzēsim. Kraties ārā!

-      Nekļūsti rupjš, Mamedov! Vairs neesi pie pilna prāta? Varbūt domā, ka tavā priekšā ir kaut kāda padauza, kuru var izdrāzt un pasūtīt tālāk?

-Tā arī domāju, tu pati teici.

-     Tu stipri riskē, Mamedov. Es nevēlētos runāt ar tevi šādā tonī.

-    Klausies, netaisi no manis muļķi! Tu rīkojies tā, kā patīk tikai tev. Man tas apnicis! Sākumā nebija runas par izmēģinājumiem, tikai par darba rasējumiem. Kas nu iznāk? Vajadzīgs tas! Un vajadzīgs sitas! jums tur ir savas spēlītes, bet vēlāk pie prokurora vilks mani! Kam man tas vajadzīgs?

-    Jā, puis, tu esi galīgi pārbijies… Bet es turēju tevi par vīru…

-    Par ko tu mani turēji, zinu tāpat. Beigsim šo sarunu. Ja rīt, tad rīt. Rīt arī pateikšu.

Lina izkāpa no mašīnas, bet Mamedovs aizbrauca, nepalūkojies atpakaļ pat pieklājības pēc. Viņa pavadīja prombraucošās sarkanās uguntiņas ar skatienu un sabozās no aukstuma, kaut vakars bija silts un bez vēja.

Scēna bija ļoti nepatīkama Lina juta neskaidras, bet jau samanāmas briesmas, kuras kā neredzama slimība slēpās Mahmudā. Šis pašpaļāvīgais un nekaunīgais nacists bija spējīgs visu izjaukt Ne tikai izgāzt projektu, kura īstenošanā ieliktas neticamas pūles, viņš visu varēja sagraut līdz pamatiem. Kam kas bija viņu stipri nobaidījis. Un šim "kaut kam" noteikti bija sakars ar aģentūru, uz kuru, pēc viņas padoma, Mahmuds šodien bija devies. Nē, tā turpināties nedrīkstēja, steidzami kaut kas bija jādara. Seva bija tāds pats zaķapastala kā citi vīrieši. Taču viņš ir ciniķis, tāpēc no idejas neatteiksies. Kā ar Ivanu? Tāpat atklāts jautājums. Kaut arī Lina bija darījusi praktiski visu, lai viņu pilnībā pieradinātu un pakļautu savai gribai. Taču Mahmuds…

Nē, Lina nevarēja pilnībā uzņemties šīs asās problēmas atrisināšanu. Tomēr Mamedovs, pats to neapzinādamies, bija pateicis Linai priekšā, kā rīkoties.

Viņa uzgāja augšā dzīvoklī un ielūkojās vīra kabinetā. Roberts pārlaida sievai vienaldzīgu skatienu un no jauna pievērsās savam datoram. Iegrimis darbā, nekas cits viņu neinteresē. Būtu jābrīnās, ja viņš piepeši kaut ko pajautātu. Ar viņu viss skaidrs.

Vēl arvien drebinādamās, Lina piepildīja vannu ar karstu ūdeni un ielēja tajā šampūnu. Jāpamērcējas un jānomierinās. Nolikusi mobilo telefonu uz skapīša blakus vannai, viņa ielīda zilgajās putās. Viņa vēl nezināja, ko darīs rīt, taču rītdienai vajadzēja gatavoties jau šodien.

-    Igor? pajautāja Lina, izsaukusi vajadzīgo numuru. -Sveiks, mans slavenais brašuli!

Lūk, kas viņai vajadzīgs apņēmīgs un neprincipiāls, tehniski apdāvināts jauneklis ar veiklām rokām.

-    Tu taču esi gudrs zēns? Lina nodūdoja. Un ja nu es esmu noilgojusies? Arī mašīna tev ir uz goda, īsta rotaļlietiņa. Bija tik patīkami vizināties. Vai nevēlies uzaicināt… teiksim, rīt, dienas otrā pusē?

-     Vienkārši pavizināties? Igors saprata mājienu pēc sava prāta.

-Arī aprunāties. Un vispār mazliet izvēdināties.

-     Jūs taču zināt, Angelina Vasijjevna, ka vienmēr esmu gatavs jums pakalpot.

-    Bet ja pakalpojums būs konfidenciāls… un pat zināmā mērā bīstams?

-    Kas gan mūsu dienās nav dzīvībai bīstams? Greizsirdīgs vīrs… piekrāpts mīļākais… sadūries narkomāns… piedzēries šoferis.

-    Es taču teicu, ka tu esi ļoti gudrs zēns. Un Lina nodomāja, ka, pats to neapzinādamies, viņš pareizi uzminējis. -Varbūt tev nebūs grūti ap trijiem man piezvanīt?

-Vai nebūs vienkāršāk, ja pateiksiet, kur piebraukt?

Es nevēlētos, lai institūtā sākas jaunas tenkas. Jau tā to vairāk, nekā vajadzīgs.

Nolikusi tālruni, Lina iegrima domās. Nav nekā ļaunāka par negaidītām domstarpībām, nevajadzīgām problēmām un varbūt pat bīstamām kļūmēm izšķirošā brīdī. Vai viņa nav pārsteigusies, uzveldama uz saviem pleciem praktisko lietas novešanu līdz galam? Galu galā tas nav sievietes darbs… bet ko šodien var uzskatīt par īsti sievišķīgu darbu? Uzradušās pat algotas slepkavas sievietes. Stipri paļaudamās uz saviem spēkiem un valdzinājumu, viņa tomēr kļūdījusies Mamedovā. Dod Dievs, lai tikai viņā vienā. Tomēr nē, Kozlovs nepārprotami taisīts no cita materiāla, viņš saņēmis dāvanu, uz kādu nebija cerējis, un neparko negribēs no tās šķirties. Bet Mahmuds… Tas pārāk ātri sajutis savu varu. Un nolēmis vairs neceremonēties. "Kraties ārā!" Kā tādus vārdus var ņemt mutē? Nu, nu, paskatīsimies, kas pirmais izkratīsies…

IX nodaĻa krass pavĒrsiens

la situācija bija kutelīga, Agejevam patika strādāt vienatnē. Tā viņš jutās drošāk, jo tikai pats atbildēja par savu rīcību un lēmumus varēja pieņemt nekavējoties, rēķinoties ar saviem spēkiem.

Arī patlaban, rīta agrumā braucot uz Serebrjanijboru, viņš jau iepriekš bija izplānojis, kā rīkosies. Vispirms bija jānodibina kontakti ar vasarnīcas sargu, kuru Lina bija saukusi par Akimiču. Ar cilvēku, kas vai nu guļ, vai makšķerē zivis Maskavas upē. Vadoties no tā, kā veidosies pazīšanās, varēs rīkoties tālāk.

Šobrīd Fila pats nebūtu varējis izskaidrot savas ietiepības iemeslu. Lieta par mīļākajiem bija slēgta, no pasūtītājas viņi bija atvadījušies, tā teikt, bez nožēlas. Lai šie ķeras cits citam pie rīkles, kāda par to daļa "Glo-

rijai"? Taču nē, droši vien iedzimtā profesionāla frontes izlūka nojauta sacīja, ka zem šis lietas slēpjas cita. Vajadzēja iegūt skaidrību kaut vai sev pašam. Turklāt viņu īpaši nesarūgtināja neveiksmīgā videokameras uzstādīšana un Denisa Andrejeviča taktiski aci pret aci izteiktais rājiens.

Agrāk, kad bija jāstrādā vecākā Grjaznova vadībā, Vjačeslavs Ivanovičs šādos gadījumos zaudēja savaldību, mēdza uzkliegt, sak, ja jau esi aptaisījies, pats noslauki savu pakaļu. Un cauri! Nokliedzās un aizmirsa. Galvenais, lai vienmēr viss būtu pilnīgā kārtībā. Brāļadēls, protams, gudrs vīrs, arī ķēriens viņam ir, tikai pārlieku iecietīgs pret nekaunīgiem klientiem. Bet, ja padomā, kur tu dēsies? Kas tikai jādara, lai firmu noturētu līmenī…

Risinādams šādas domas, Fiļa brauca uz Serebrjanijboru un ierasti vēroja, vai nav aste. Bez īpaša nolūka. Kam viņš vajadzīgs…

Viņš nesteidzās, tāpēc citi centās viņu apdzīt. Cilvēki steidzās uz darbu. Vairākas reizes paskatījies, Fiļa pamanīja to neuzmanīgo, kas centīgi turējās aizmugurē neatpaliekot un neapdzenot. Kas viņš ir? No konkurējošas organizācijas? Vai arī nejaušs braucējs?

Fiļa lika lietā vienkāršu paņēmienu. Piebraucis pie Dolgorukija ielas krustojuma, ieslēdza labo pagriezienu, bet pats, nekaunīgā kārtā pārkāpdams satiksmes noteikumus milicijas, par laimi, krustojumā nebija -, aizbrauca pa Dārzu loku zem tilta. Zilā mašīna, kas brauca aizmugurē, mēģināja atkārtot manevru, taču tas neizdevās līdz galam, jo mašīnu labajā pusē piespieda no sānielas izbraucošo mašīnu plūsma. Atšuvās.

Bet varbūt viņam bija tikai licies…

Zils sestais žigulis. Jāpatur prātā.

Fila pēc dabas nebija alkatīgs, piemēram, Ščerbaks atstātās videokameras dēļ būtu pakāries. Viņš tikai gribēja, lai viss būtu pēc tiesas un taisnības. Turklāt viņš neizvirzīja pretenzijas uz kameru brieža acī, ko droši vien bija ierīkojuši "kaimiņi". Kam vajadzigas liekas pēdas? Ja runā godīgi, arī Akimičs viņam bijis nebijis, jo cejš uz māju bija iestaigāts. Tomēr nelika mierā doma, ka sargs, kas nekad neatradās objektā, patiesība zina vairāk, nekā viņam pienāktos. Un tas jau izraisīja interesi.

Sargs sēdēja krastā, domīgi skatīdamies uz pludiņu.

-    Vai jūs būtu Akimičs? iedams tuvāk, pieklājīgi pajautāja Fiļa.

-     Kā lai to ņem… sargs filozoliski noteica. Kam Akimičs, kam Nikolajs Petrovičs.

-Skaidrs. Lūdzu, atvainojiet! Tātad man iedota nepareiza informācija.

-    Kāda velna pēc tev tā informācija?

-    Gribēju aprunāties… Teica, te vajadzīgi sargi. Es pajautāju, kas kaut ko zina. Man nosauca jūs, Nikolaj Petrovič. Akimičs te esot sens iemītnieks

-Vai tik tu neesi slims? Te maksā kapeikas, saimniecības nav, arī blakus ienākumu nav

-    Toties svaigs gaiss. Jādomā arī, kur ziemu pārlaist. Ļaudis te vismaz turīgi?

-    Paskat, kas tev prātā! Lielas cerības uz to neliec! Ja pie patriarha, tā ir viena lieta, bet pie manējā pavisam švaki.

-    Skops, vai? Kas viņš ir?

-    Klau, puis, no kurienes tu tāds ziņkārīgs uzradies? Vai neesmu tevi jau redzējis… Kad tas bija? Pirms trim dienām! Šķiet, tu karinājies uz žoga, skatījies sētā?

-    Pilnīgi iespējams. Fija paraustīja plecus. Nāku uz šejieni ne jau pirmo reizi. Visu laiku meklēju kādu, ar ko aprunāties. Pats saproti, apsargāt labu vasarnīcu ir pavisam kas cits nekā graustu.

-Tādu te nav.

-Tiesa. Es gribu, lai būtu kārtīga māja. Nikolaj Petrovič, ja šaubāties, varu pateikt, ka ar dokumentiem man viss ir kārtībā, nav nedz sodāmību, nedz kā cita… Vienkārši tas, ko māku, nevienam nav vajadzīgs. Bet, kam ir vajadzīgs, pie tiem mani nevelk.

-    Ko tad tu māki? ieinteresējās sargs.

-     Purnu pārplēst. Dzīslas izraut Klusītēm nogriezt galvu.

-    Afgānis, vai?

-    Uzminēji. Fiļa skumji pamāja

-    Un Čečenija?

-Arī tur gadījies būt.

-    jā, puis, tev nav veicies. Ko lai saku? Izskatās, ka muļķis neesi. Atstāj koordinātas, parunāšu ar vienu otru, pēc tam piezvanīšu. Bet sētā pie manis vairs nelien, neko tur neesi aizmirsis.

-    Nu, Nikolaj Petrovič! Fiļa nopriecājās. Te būs mans mājas telefons, gaidīšu zvanu. Bet tava sēta man nav vajadzīga. Labāk pasaki kā, sēdēdams te, vari redzēt, kas augšā notiek? Izstāsti noslēpumu!

-    Kas tev ko stāstīt? Akimičs no jauna kļuva laisks un lēnīgs. Kas zina, varbūt pats to visu esi izgājis. Labi, ja neesi samelojis, piezvanīšu.

Un viņš no jauna pievērsa skatienu nekustīgajam pludiņam.

Tieši Akimičs ir tas, kas īsteno kontroli, domāja Fiļa, iedams kalnup. Kādā veidā, tas ir cits jautājums. Izgājis cauri krūmiem, Fiļa negaidīti ieraudzīja zilu sesto žiguli, kas stāvēja ielas pretējā pusē ieslīpi pret Samarina vasarnīcas vārtiem. No mašīnas izkāpa jauns cilvēks, pārlaida apkārtnei skatienu, pacēla motora pārsegu un noliecās, visu laiku atskatīdamies, laikam kādu gaidīja.

Arī Fiļa nekur nesteidzās. Tieši otrādi, viņš uzslavēja sevi par piesardzību, žiguli viņš bija atstājis nelielā mežiņā divas ielas tālāk, bet pirms iepazīšanās ar sargu apmeklējis akadēmiķa vasarnīcu. Kameras aizvākšana bija prasījusi labi ja minūti, turklāt viņš jau zināja, ka Samarina atsūtītais speciālists kameras tikai atslēdzis no strāvas. To dusmu kvēlē bija izpaudusi Samarina. Bet viņai akadēmiķis. Savukārt viņam Lina, kurai jaunais speciālists visu parādījis. Tā tas savirknējās

Fiļa droši vien nejustos ar sevi apmierināts, ja būtu aprobežojies tikai ar to. Viņš gribēja zināt, kā sokas "kaimiņiem" no Lubjankas. Ielīda iekšā, pārbaudīja un… nolēma, ka tā ir krāpšana. Vai nu speciālists nosmēlis krējumu, vai zēni atkal pacentušies. Kāds no tiem, kas patlaban makšķerē zivis vai rakņājas mašīnas motorā.

Fiļa vēlreiz uzmanīgi pašķīra krūmus. Motora pārsegs bija nolaists, bet vadītājs, kārtējo reizi atskatījies, lēnām sāka iet pa slīpumu uz upes pusi. Droši vien nolēmis apmeklēt zvejnieku.

Jā, izrādījās, ka brieža acs pieslēgta tīklam. Tātad vienkārši bija jādod signāls. Sajūta, tāpat kā pirmo reizi, bija nepatīkama. Savā būtībā Filips Agejevs bija vienkāršs cilvēks, taču viņam nebija pa prātam, ka jautājumi paliek bez skaidrām atbildēm.

Akimičs nemūžam neko nesazvanītu pa doto numuru, jo Fiļa nedomāja mainit darba profilu. Toties tagad viņš stingri zināja, ka parastie sargi nav tādi kā šis zvejnieks.

Bet labāk lai šos jautājumus risina Deniss Andrejevičs…

Fiļa neaizgāja nekur tālu.

Pa Tamaņas ielu upes malā viņš nonāca līdz Trešajai līnijai, kur mežiņā uz augstā krasta gaidīja devītais žigulis. Apakšā pludmalē jau parādījās pirmie atpūtnieki. Taču ne jau viņi saistīja Agejeva uzmanību. Mazliet sānis pie cieša, zaļa žoga stāvēja liela, tumšzila mašīna "Volvo-960". Tā nebija vienīgā šāda mašīna Maskavā, taču Fiļa būtu varējis apzvērēt, ka tas ir Samarina automobilis. Taču ko tas dara šeit, nevis savā likumīgajā vietā, pie vārtiem vai sētā?

Tuvumā neviena nebija. Tāpat vien atbraucis un devies peldēties? Nez vai. Bet varbūt viņš jau ir vasarnīcā, maskēšanās nolūkā pametis "Volvo" šeit?

Vēl nezinādams, kāpēc to dara, Agejevs iekāpa savā mašīnā, vasarnīcā nomontēto tehniku ielika cimdu nodalījumā un sameklēja miniatūru, ar baterijām darbināmu videokameru. īstajā reizē.

Ielas dziļumā parādījās pārītis. Vasarnieki kā vasarnieki. Viņa vasaras sarafānā ar dziļu izgriezumu, viņš gaišā uzvalkā ar gaišbrūnu diplomātu rokās. Ejot gar "Volvo", viņi automātiski palēnināja soli un apstājās, par kaut ko runādami. Sirmo gara auguma vīrieti Fiļa jau bija redzējis. Koja Ščerbaks bija viņu uzfilmējis kopā ar akadēmiķi. Jā, Fiļa nevarēja kļūdīties sirms, gara auguma, kalsnējs. Varbūt tas pats "amerikānis".

Arī viņš sāka filmēt pārīti. Pēc tam notika kas negaidīts. Lina viņu nevarēja nepazīt atvēra mašīnas pakaļējās durvis, un sirmais iekāpa salonā. Lina apsēdās blakus vadītājam.

Pauze nebija ilga, varbūt piecas minūtes gara. Tikpat negaidīti atvērās priekšējās durvis, un izkāpa Lina. Atvēra aizmugurējās durvis, un pa tām izkāpa sirmais. Taču bez diplomāta.

"Volvo" katrā ziņā sēdēja cilvēki Pirmkārt, šoferis. Otrkārt, ne jau ar šoferi piecas minūtes runāja sirmais vīrietis. Diemžēl "Volvo" bija tumšie stikli

No jauna sākās bezjēdzīga gaidīšana Beidzot mašīna izkustējās no vietas un sāka apgriezties uz ielas, kas tai bija par šauru. Tikpat lēni tā brauca ārā no Serebrjanijboras. Fiļa noslēpa kameru un nesteidzīgi brauca nopakaļ. Kārtējā līkumā atskatījās. Citu mašīnu nebija, bet "Volvo" piebremzēja pie trolejbusa galapunkta blakus kanāla tiltam, un mašīna iesēdās nez no kurienes uzradusies Lina. Automašīna kā plēsta aiztrauca uz Maskavu.

Nekā steidzama Fiļam nebija, un viņš pie viena nolēma apskatīties, kas galu galā mašīnā sēdējis. Nez kāpēc viņš nebrīnījās, ieraudzījis, ka no "Volvo" vadītāja puses izkāpj akadēmiķis, bet tūlīt aiz viņa izspurdz Angelina Vasiļjevna un nozūd institūta durvīs. Jautājums bija, kur palika sirmais vīrietis, kas bija atstājis mašīnā gaišbrūno diplomātu. Bet tam nebija galīgi nekāda sakara ar detektīviem…

Jo vairāk tāpēc, ka zilais žigulis atpakaļceļā Fiļam nebija sekojis.

Situācija sarežģījās. Mahmuds kļuva nevadāms.

Lina piezvanīja uz galvenā konstruktora nodaļu, lai izsauktu viņu uz skarbu sarunu. Aizbildinājies, lai Lina pati izstrebj putru, kuru ievārījusi, Samarins kategoriski atteicās no sarunas ar Mamedovu. Situāciju nopietnāku padarīja tas, ka Ernsts Droudijs bija precīzi izpildījis savas saistības un prasīja, lai Samarins tikpat precīzi izpilda savējās. Nauda bija gaiši brūnajā diplomātā, kurā tieši tāpat bija jāieliek visi materiāli, kas attiecās uz "sešdesmit astoto" numuru, tas ir, uz torpēdu "Štorm".

Mamedovs pat nepiegāja pie telefona, bet ar kāda sava darbinieka starpniecību lika pateikt, ka šobrīd ir pārāk aizņemts, lai tērētu laiku tukšām runām. Tieši tā viņš bija licis pateikt. Lina bija šokā.

Vēlreiz griezties pie Samarina nevarēja, jo vairākas reizes viņa bija ziņojusi, ka sen viss iet kā smērēts, tiesa, ir cilvēciska rakstura problēmas, bet viņa tās centīsies novērst. Taču Mahmuds bija sadumpojies! Viņa pienākums šodien iepazīstināt ar saviem noteikumiem, bet viņš nez kāpēc izvairās no tikšanās. Un Lina, noplacinājusi savu lepnību, devās uz galvenā konstruktora nodaļu.

Viņas parādīšanās vienmēr izraisīja atbilstošu apvienības darbinieku reakciju. Vairums, tas ir, kolektīva vīrišķā daļa, izturējās draudzīgi, arī Lina centās nedižoties, bet izturējās brīvi un nepiespiesti. Patērgājusi par abstraktiem vasarīgiem tematiem gan ar vienu konstruktoru, gan citu, viņa galu galā nokļuva līdz Mamedovam.

-     Kas ir, vai pēc sarunas ar Raisu Kerimovnu nekādi nepāriet šoks? pieliekusies klāt, viņa klusu pajautāja.

-     Es vēl domāju, māksloti laiski viņš tāpat atbildēja.

Nesāka nedz kliegt, nedz skandalēt, un tas jau bija

labi.

-    Nauda ir saņemta, viņa turpināja čukstēt. Vari saņemt savu daļu, kad vien vēlies.

-Cik?

-     Simt piecdesmit tūkstošus Kā jau runājām, visiem vienādi. Tevi tas neapmierina? Uzskati, ka esi pelnījis vairāk? Nezinu, bet, ja lieta aizgājusi tik tālu, varu tev kaut ko piesviest no sava honorāra. Nez vai to darīs Samarins un Kozlovs. Dokumentiem jābūt pie manis jau šodien. Vai tu vēl ilgi gribi domāt?

-    Dokumenti ir te. Mahmuds attaisīja rakstāmgalda atvilktni un parādīja ādas mapi ar rāvējslēdzēju. Un aizbīdīja atvilktni ciet. Atdot pagūšu vienmēr. Es vēlos ko vairāk.

-Cik?

-    Patlaban vairāk mani interesē tu, nevis nauda

-    Še tev nu bija! Tik tālu nu esam… Varbūt iziesim ārā? Domā, ka arī turpmāk rīkosim te ģimenes scēnas?

-       Labi, iziesim. Mahmuds negaidīti bija ar mieru.

-    Paņem līdzi mapi!

-    To var… Viņš izņēma mapi, kā svērdams paturēja plaukstā un pasita padusē.

-    Vai par bruņojumu tajā ir viss? Lina tomēr pajautāja.

Mahmuds nicīgi nosprauslojās kā profesionālis, kam jāatbild uz muļķīgu nejēgas jautājumu.

Viņi izgāja uz kāpnēm, kur parasti pulcējās smēķētāji Līdz pusdienām bija diezgan daudz laika, un ļaudis vēl cītīgi sēdēja savās darbavietās.

-     Cik īsti tev vajag? Turklāt tu pats mani atgrūdi, bet nu iznāk, ka vainīgā esmu es! Tu neizturies pret mani taisnīgi.

-     Negribu zināt, negaidīti ar kaktā iedzīta zvēra kaisli Mahmuds sāka dedzīgi čukstēt, ka mūsu tikšanos starplaikā tu apmierini akadēmiķi, Vaņku vai kādu citu!

-    Kāpēc tu domā, ka man nemitīgi kāds jāapmierina? Kas tie par murgiem?

-    Es taču to zinu!

-     Sapratu tu esi parasts greizsirdīgs muļķītis! Lina nepiebilda, ka netic šai greizsirdībai, ka viņā ierunājies parasts, mežonīgs tēviņš, privātīpašnieks, no kura aploka kāds mēģina izzagt telīti.

Vēl pēc dīvaini iekaisušajām acīm Lina redzēja, ka Mahmuds spējīgs tepat kāpņu laukumā mesties viņai virsū un izvarot visa uzņēmuma acu priekšā.

-     |a izmetīsi no galvas tās muļķības, varu apsolīt, ka jau šodien apmierināšu tavu patmīlību. Gribi?

-    Gribu… Mahmuds nostenējās.

-    Tādā gadījumā klausies uzmanīgi. Es tūlīt aiznesīšu mapi direktoram un paņemšu to, kas pienākas tev ar Kozlovu. Pēc darba trijatā brauksim pie viņa, es pilnībā norēķināšos ar jums, bet pēc tam divatā varam aizlaist uz kādu jauku vietiņu. Uz tādu, kur nekāda Raisa tev netiks klāt. Esi ar mieru?

-     Kāpēc mums jābrauc pie ivana? Bez viņa nevar iztikt?

-    Kaunies, Mahmudiņ, nerunāsim taču uz ielas! |ūs esat biedri, turklāt jums abiem drīz jābrauc komandējumā! Vai esi aizmirsis izmēģinājumus?

-     Es neko neesmu aizmirsis, viņš sadrūvējies iebilda. Lai notiek, ja citādi nav iespējams. Tikai noteikti izdari tā, lai man nerastos iemesls greizsirdībai.

-    Apsolu. Lina nopūtās, palika mapi padusē un kāpa lejā uz stikloto gaiteni, kas veda uz institūtu.

Apakšstāva vestibilā viņa pameta skatienu uz lielo pulksteni: līdz trim nebija tālu. Nebija tālu arī līdz galīgajam lēmumam, kas brieda galvā. Atlika sameklēt veiklu izpildītāju. Tāds bija. Taču arī viņš pretendēja uz gandarījuma balvu. Turklāt uz vairākkārtēju, kas palielinājās ģeometriskā progresijā atkarībā no tā, cik sarežģīts uzdevums jāveic. Bet ar to viņa tiks galā…

Igors piebrauca pie "Maskavas dīzeļa" vārtiem tieši trijos un no mašīnas piezvanīja Noļinai.

-     Sveicināta, Angelina Vasiļjevna! ja iziesiet pa sava gigantiskā uzņēmuma caurlaides telpu, tūlīt ieraudzīsiet mani. Pazīt nav grūti. Vai sarkano mašīnu atceraties? Tajā sēž zilacains neparasti liela auguma blondīns ar platiem pleciem un dzeltenu rozi zobos. Pazīsiet?

Viņa iesmējās, jo īstenībā viss bija otrādi. Tomēr bija patīkami klausīties tādu rotaļīgu mīlestības izrādīšanu. Ak tu, eņģelīti ar melnajām matu cirtām! Tu nezini, par ko būs runa, taču droši vien nojaut. Varbūt ar tādu familiaritāti maskē nelielo apjukumu? Paskatīsimies.

Lina aplūkoja sevi spogulī un bija apmierināta. Ari šādi sarafāni viņai piestāv un pat padara viņu noslēpumaināku Tā nav pašreizējā mode, kas atklāj visu, neatstājot vīrieša acīm praktiski nekādu noslēpumu. Tāpēc nekautrīgs sekss padara viņus zvērīgus, kaut vai Mahmudu.

Pie caurlaides palūkojusies uz visām pusēm, Lina ieraudzīja sarkanu piekto žiguli. Piegāja pie mašīnas, apsēdās blakus vadītājam un noprasīja:

-Viss, kā tu teici, bet kur ir dzeltenā roze?

Igors pastiepa roku uz aizmugurējo sēdekli un pasniedza celofānā iesaiņotu garu kātu ar dzeltenu kroni galā.

-     Lūdzu!

-    Paldies! Vai pabrauksim kaut kur tālāk?

Igora "aprīkotajā" mašīnā viņa, protams, nesāka runāt. Saruna sākās tikai tad, kad mašīna atradās pietiekami tālu no "Maskavas dīzeļa". Lina uzaicināja Igoru izkāpt un uzsmēķēt.

Klusēšana ieilga. Lina nezināja, kā sākt. Viņš devās palīgā.

-     Kā noprotu, Angelina Vasijjevna, jums radušās dažas problēmas.

-    Uzminēji. Bet uzrunā mani vienkārši par Linu.

-    Ar prieku. Problēma kā lai to pasaka saistīta ar vīriešiem?

-    Uz to pusi ir. Pat ļoti.

Viņš atklāti pasmaidīja.

-    Kas var notikt ar tik lielisku sievieti kā jūs? Šantāža?

-    Jau pavisam karsti.

-     Un jūsu paziņu lokā… Lina, neatradās neviens, kas varētu sadot tam… vienalga, kam, pa purnu?

-    Baidos, ka došana pa purnu nelīdzēs. Lina skumīgi nopūtās un turpināja: Nē, es jūtu, ka jāizstāsta tev visa patiesība, citādi… Citādi nebūtu bijis vērts sākt šo sarunu, vai ne?

-    Es klausos.

-    Vispār, ja tā var teikt, esmu iekūlusies nepatikšanās. Pati savas muļķības pēc. Mani ilgi aplidoja kāds jauns cilvēks. Taču iznāca tā, ka apstākļi spieda mani iziet pie vīra, kurš ir divreiz vecāks par mani Nē, viņš ir patiešām jauks cilvēks, mīl mani, nav greizsirdīgs. Zinātnieks, kas līdzēja man zinātnes pasaulē atrast savu nišu. Vārdu sakot, viss bija labi, bet tad atkal uzradās tas jaunais cilvēks. Starp citu, arī viņš bija nodibinājis ģimeni. Iznāca tā, ka iestājāmies darbā vienā uzņēmumā. Pie mums, "Maskavas dīzelī". Ar to viss sākās

-    Viņš gribēja atgriezt pagātni? mierigi apjautājās Igors.

-     Man kauns par to runāt, taču esmu spiesta atzīt, ka viņam tas izdevās. Lina pazemīgi nolieca galvu. lo tālāk, jo trakāk. Izrādījās, ka esmu nonākusi nežēlīga astoņkāja ķepās…

-    Taustekļos.

-    Nesapratu.

-    Astoņkājim ir taustekļi. Viņš žņaudz?

-     Un kā vēl! Paņem visas dzīvības sulas, sūc asinis, pārvērš dvēseli atkritumu kastē… Iedvesmodamās arvien vairāk, Lina pati sāka ticēt tam, ko saka. Es lūdzos, lai liek mani mierā, bet viņš smejas. Saka. "Tagad tu vienmēr būsi manās rokās. Ko gribēšu, to ar tevi darīšu. |a vēlēšos, pārdošu uz priekamāju." Nešaubos, ka viņš var to izdarīt, viņš uz to ir spējīgs. Kaukāzietis, karstasinīgs, necieš nekādus iebildumus. Pasaka: "Gribu tevi," un saņem tā aiz rīkles, ka gals klāt… Tomēr jācieš!

-Arvīru neesat mēģinājusi runāt?

-    Viņš to nogalinās, Lina droši paziņoja.

-    Un tāpēc jūs izvēlējāties pretēju variantu?

-    Gribu, lai viņš pazūd no manas dzīves. Citādi izdarīšu ar sevi kaut ko briesmīgu.

-    Ko jūs iesakāt?

-      Nezinu… neesmu domājusi. Vai ir kāds paņēmiens?

-     Cik uziet! Igors pavīpsnāja. Vai automašīna viņam ir?

-    Jā, septītais žigulis. Turklāt brauc kā neprātīgs.

-    Ir kāds variants. Kur viņš dzīvo?

-    Izmailovā. Pirmā Maija ielā

-     Piemērots rajons. Tur gadās, ka iedzīvotājus atrod sava nama kāpņu telpā. Vēl siltus

-    Kungs Dievs! Ko jūs sakāt! Lina izbijās.

-Vajag lasīt avīzes. Igors turpināja dīvaini smīkņāt, it kā viņu āzētu. Var ķieģelis uz galvas uzkrist… Zināms, ka paši no sevis tie nekrīt! Kāda vispār runa? Es jau teicu, ka paņēmienu ir daudz, ļums droši vien vislabāk patiks autoavārija, vai ne?

-     Nesaprotu pati sevi… Lina sarauca pieri. Ilgojos no viņa atbrīvoties, bet, kad tu tā izstāstīji, Igoriņ, nu vairs nezinu…

-Tādā gadījumā varbūt atceļam? Lai dzīvo!

-    Un terorizē mani? Nē. Mani mulsina tas, cik viegli tu par to runā. Vai tad… novākt dzīvu cilvēku ir tik vienkārši?

-     Kāpēc jūs domājat, ka to darīšu es? Igors paraustīja plecus. Gribētāji vienmēr atradīsies, īpaši ja labi samaksā.

-    Ā-a… laikam sapratu. Un. vai dārgi jāmaksā?

-     Atkarībā no dzīvsvara. Igors iesmējās. jūs, Lina, izturaties kā veikalā! Kas cik maksā? Visam šajā dzīvē ir cena. Starp citu, kas viņš ir?

-    Parasts konstruktors, viņa nevērīgi atteica.

-    Griesti par tādu ir desmit taukšķi Za|o, protams.

Lina klusēja un rēķināja. Desmittūkstoš dolāru,

protams, laba summa, tomēr ne tāda, lai tās dēļ riskētu zaudēt simt tūkstošus. Turklāt nebij.i izslēgts, ka pēc tam pati varēja kļūt par šantāžas upuri. Sajutis, ka visu var grozīt pēc sava prāta, Mahmuds tagad spējīgs uz nezin ko.

-    Esmu ar mieru.

-     Tātad darīts. Igors pameta gaisā automašīnas atslēgas. Kad vēlaties?

-     Šodien viņš brauks uz Koptevu. Tas nav tālu no kinoteātra "Baikāls".

-    Re, kā!

-     Iespējams, ka arī man vajadzēs braukt uz turieni. Visticamāk jā.

-    jums, Lina, nekādā ziņā neiesaku sēsties viņa mašīnā. Izraugieties kādu citu transporta veidu. Kāpēc bojāt savu skaisto augumu, seju?

-Tātad man jāsēžas citā mašīnā?

-    Tieši tā. Ja ir tāda iespēja. Jūs varat pat ierosināt sacīkstes.

-    Ko īsti tu darīsi?

-Tā, Lina, būs mana darīšana. Sēdieties, brauksim, parādīsiet man viņa žiguli.

-    Kā ar naudu? Kad man tā jāatdod?

-    Manuprāt, jau rīt mums var rasties patīkams tikšanās iemesls.

-    Igoriņ! Lina salika rokas kā lūgšanā un piespieda pie kuplajām krūtīm. Es tikai lūdzu tevi… lai neviens par mūsu sarunu nezinātu, saproti? Zinu, tas viss ir briesmīgi, taču citu izeju neredzu.

-    Varat nešaubīties. Es centīšos visu izdarīt tā, lai uz jums nekristu ne aizdomu ēna. Kāpiet iekšā, mums ir ļoti maz laika. Un neaizmirstiet, ko teicu…

Trešās klases valsts justīcijas padomniekam Aleksandram Borisovičam Tureckim ar to, kas notika, bija visai tāls sakars. Patlaban viņš atgriezās no lidostas Šeremetjeva-2. Viņš sēdēja pie savas ne vairs jaunās "Ladas" stūres, ģērbies justīcijas ģenerālmajora formastērpā, kaut arī augusta tveice vēl negribēja rimties. To lika darīt nopietns iemesls.

Viņš pavadīja dzīvesbiedri Irinu un meitu Ņinu uz lidmašīnu, kas sešpadsmitos izlidoja uz Antalju, Turcijas kūrortu, ko tūrisma aģentūrās reklamēja neskaitāmi krāšņi plakāti un bukleti. Formastērps bija vajadzīgs vienīgi tādēļ, lai viņš izskatītos pēc valstiski svarīgas personas. Formastērps ļāva viņam aizvadīt ģimeni pat garām pasu kontrolei un kopā ar Irinu valūtas bufetē iedzert tasīti labas kafijas. Ņina ēda kūku un virsū uzdzēra ābolu sulu.

Tureckis pavadīja ģimeni līdz pat ejai, kas veda uz lidmašīnu, un nogaidīja, kamēr tā aiztraucas zilajās debesīs bez mākoņiem.

Garastāvoklis bija svinīgi nopietns kā parasti šādos gadījumos. "Tā pavada kuģus… lidmašīnas… vilcienus un ko vēl?" Tā bija viena jautājuma puse. Otra puse arvien radīja nemieru, ka tuvinieki lido kaut kur tālu, tālu. Velosipēds tomēr šķita drošāks. Nu, protams, nekas jauns nenotiks. Arī Slava jau bija piezvanījis un painteresējies, ko viņš iecerējis vakarā. Kāpēc neiegriezties pie veca drauga? Tāpat vien mājās viņi vairs netiekas pārāk bieži. Arvien darbs un darbs…

Vēl Slava bija ieminējies, ka "Glorijas" puišiem radušās šādas tādas problēmas, ko derētu pārspriest. Kā tad, šādā veidā viņš gribēja padarīt tādu kopīgu pasēdēšanu nozīmīgāku. Vai kāds pret to iebilst?

Tureckis nesteidzās. Šodien viņš nedomāja iegriezties Ģenerālprokuratūrā, kaut arī derēja atbrīvoties no mundiera, kas jau bija apnicis. Iespaidīgs izskats ir pavisam kas cits nekā sēdēšana ar ģenerāļa uzplečiem grabošā vāģī. Neizskatās solīdi. Pie tādiem uzplečiem prasījās arī pieklājīgs vāģis. Tuvākajā nākotnē tas nebija paredzams, bet dienesta "Volgu" Aleksandrs Borisovičs izmantoja tikai ārkārtējos gadījumos.

Tuvojās vakara sastrēgumstunda, un mašīnu plūsma pa Ļeņingradas šoseju kļuva arvien blīvāka. Garām, signalizējot un mirkšķinot lukturus, traucās ārzemju mašīnas ar spēcīgiem motoriem. Arī Tureckis šādā situācijā būtu varējis iesaistīties vispārējā skriešanā, taču viņam nebija, kur steigties, arī Slava no Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes reti izgāja agri. Aleksandrs Borisovičs neatteicās no vilinājuma pamest kreiso malējo rindu un pārkārtoties otrajā. Tuvāk pie tilta pār Maskavas upi viņš pārkārtojās pat uz labo rindu. Šajā vietā Tureckis vienmēr mazliet piebremzēja un nospieda signālu, pieminot Šuru Romanovu, kuras grūtā dzīve šajā vietā bija ņēmusi traģisku galu. Arī tagad viņš gribēja piebremzēt kaut uz dažām sekundēm, taču aizmugurē mašīnu bija, ka biezs, tāpēc, protestēdams pret ļaužu atmiņas trūkumu, viņš tikai uzsita ar dūri pa signālu. Aiz tilta atkal visi sāka joņot kā no saites norāvušies.

Domājot par cilvēka likteņa pavērsieniem, Tureckis neaizmirsa ielūkoties arī atpakajskata spogulītī autobraucēju nekaunība reizēm nezināja robežas. Priekšā zaļu apstādījumu ielokā jau parādījās "Gulbja" masīvs viens no pirmajiem Maskavas kooperatīviem…

Nē, vadītāji patiešām brauca, kā ienāk prātā. Bet no milicijas ne miņas. Pēkšņi no kreisās rindas izrāvās zema, sarkana automašīna, apdzenot pārējās pa pretējo joslu, un kaut kur priekšā no jauna ienira savā joslā. Aiz tās bezmaz pilnā ātrumā izlidoj.i žigulis un tūlīt iespraucās starp diviem solīdiem "Mercedes", izraisot vadītāju panisku reakciju. Neliekoties ne zinis par signālu gaudošanu, žigulis vārda tiešā nozīmē izspraucās starp mašīnām un, pārlecot otrajai joslai, ielīda starp kravas mašīnu un Turecki pirmajā joslā.

Sākās kaut kas ar prātu neaptverams.

Tureckis redzēja, ka žigulim negaidīti noraujas priekšējais labās puses ritenis, automašīna strauji sasveras un lēni un viegli kā rotaļu mašīna sasviež pakaļgalu uz augšu un pāri labās puses spārnam sāk kūleņot šķērsām transporta plūsmai. Blakus dzirdot metāliskus triecienus pret asfaltu, Tureckis strauji nospieda gāzes pedāli, lai izvairītos no virsū krītošās mašīnas, taču nepaguva. "Lada" nožvarkstēja, priekšējie riteņi pacēlās gaisā, un mašīnu sameta pa labi…

Vēl nejuzdams sāpes mugurā, Tureckis, atspiedies pret durvīm, ar abām kājām tās izsita, izkūleņoja no salona un nokrita ar pakausi uz ietves akmens apmales. Apstulbis viņš dīvainā apbrīnā noskatījās, kā viņa mašīna ar šausmās izvelbtiem lukturiem tiek pamesta gaisā un no dzelžu kaudzes izšaujas liesmu šalts, kas vienā mirklī visu aizsedz ar melnu dūmu mākoni Tureckis atjēdzās, sajutis ūdeni uz sejas. Viņš ar grūtībām pavēra acis un ieraudzīja sievieti, kura, turot rokā plastmasas pudeli, bija pārliekusies pār viņu. »

Jūs esat dzīvs? sieviete uzdeva neparasti gudru jautājumu, kuru Tureckis uztvēra saasināti Ar jums viss ir kārtībā?

Viņš mēģināja pamāt ar galvu, taču, guļot uz muguras, to bija grūti izdarīt, arī kakls stipri sāpēja.

-Vai varat piecelties?

Viņš pats to labprāt gribētu zināt. Mēģināja atspiesties uz elkoņiem, taču rokas nez kāpēc neturēja. Tad viņš nolēma pagriezties uz sāniem, un tas ar sievietes palīdzību izdevās. Pēc tam viņš pieslējās sēdus. Un ieraudzīja…

Viņa slavenā "Lada" bija pārvērtusies melnā graustā. Vēl šņāca ugunsdzēšamie aparāti, pārklājot apdegušo dzelzi ar smirdīgu putu kārtu. Tureckis sēdēja zālienā, atspiedies ar muguru pret koku. Kā viņš te nokļuvis?

Pēdējais, ko, izripojis no mašīnas, viņš atcerējās, šķiet, bija izbrīns, ka viņam kāds it kā palīdz, dodot triecienu pa pēcpusi. Pēc tam nekas nebija dzirdams, tikai redzams. Beidzot viss izgaisa un izzuda, it kā nemaz nebūtu bijis.

Tureckis tikai ar pūlēm spēja sevi aplūkot No lepnā mundiera bija palikušas lupatas. Viss melnās švīkās, piedurkne norauta. Uz biksēm vispār kauns skatīties.

Viņu ar mocekles acīm aplūkoja visai tīkama sieviete, nebūt ne veca, izklaidīgi konstatēja Tureckis.

-    Vai vēl varētu dabūt ūdeni? viņš palūdza.

-    )ā, lūdzu! Sieviete tā kā atjēdzās un pasniedza pudeli ar minerālūdeni.

Taču viņš salika kopā plaukstas. Sieviete saprata, pasmaidīja un sāka liet ūdeni. Tureckis mazgājās, skatīdamies uz melno ūdeni, kas tecēja no plaukstām. Pēc tam viņš bikšu kabatā sameklēja kabatlakatu un noslaucīja seju. Lakatiņš kļuva pelēks,, un Tureckis bez mazākās nožēlas to aizmeta. Atcerējās dokumentus, aptaustīja kabatas un konstatēja, ka dokumenti nav pazuduši. Atcerējies, ka gribējis novilkt formastērpa žaketi un nomest uz aizmugurējā sēdekļa, atvieglots nopūtās. Ko lai saka, iznāk, ka viss, ko dari, ir uz labu. Pie apdegušajām mašīnām, nez kāpēc trijām, nevis divām, svarigi staigāja ceju patruļdienesta vīri un kaut ko mērīja. Tālāk stāvēja ātrās palīdzības mašīna, kurā divi mediķi baltos uzsvārčos stūma iekšā ratiņus ar cilvēku

-    Jūs patiešām jūtaties normāli? pajautāja sieviete. -Vai arī vēlreiz jāpaaicina ārsts?

-     Vai tad ārsts mani jau apskatīja?! Tureckis ar grūtībām spēja pajautāt.

-    Kā tad! Sieviete bailēs iepleta acis. Jūs sašpricēja pret šoku! Atnesa uz zālienu, jūs taču gulējāt ielas malā. Pie ietves apmales.

-     Un tas… kas ir viņš? Tureckis norādīja uz nestuvēm.

-     No aizmugurējās mašīnas. Stipri cietis. Lauztas abas kājas, krūškurvis saspiests, sasista galva, bet, paldies Dievam, dzīvs. Viņu ved pirmām kārtām, jo nepieciešama steidzama ķirurga palīdzība, ļums redzamu ievainojumu nav, bet teica, ka tūlīt piebrauks vēl viena ātrā palīdzība.

-     Bet tas?… domādams par cilvēku žigulī, pajautāja Tureckis.

Sieviete tūlīt saprata, par ko ir runa

-Tas, kura dēļ avārija notika, gājis bojā. Mašīna lupatu lēveros. Acumirklī aizdegās. Vienkārši brīnums, ka paguvāt izglābties, visi tā saka. Ā-a… Sievietes seja savilkās kā sāpēs, un viņa aizgriezās.

Nu, protams, skats nebija domāts sievietes acīm. Arī runāja viņa tā kā steidzīgi, kā izklaidīgi Tomēr ne velti mēdz teikt, ka ieradums ir otrā daba, un Tureckī pamodās izmeklētājs.

-    jūs redzējāt?

-     Nē, kad pienācu, te viss jau dega. Mani palūdza jūs pieskatīt. Nē, ar jums patiešām viss kārtībā?

-    Jūtos tik slikti kā vēl nekad… Tureckis nostenējās, juzdams, ka pa kaklu uz augšu kāpj nelabums. Palīdziet piecelties!

-    Labāk guliet, tūlīt piebrauks ātrā palīdzība.

Taču viņš jau cēlās kājās un, sievietes atbalstīts, lēnām gāja uz avārijas vietu. Ceļu patruļdienesta vīri pameta uz viņu mirkli un turpināja darīt savu darāmo.

-     Kurš no jums te vecākais? pajautāja Tureckis, juzdams, kā reibst galva.

-    Kapteinis Lomakins. Tūlīt viens no miličiem panāca viņam pretī. )au atjēdzāties?

-     Daudzmaz… Tureckis stādījās priekšā: Tureckis, Ģenerālprokuratūra, sevišķi svarīgu lietu vecākais… Tātad tas notika tā…

-    Varbūt iekāpsim mašīnā? Kapteinis Lomakins norādīja uz savu busiņu "UAZ". Jūs taču nejūtaties labi?

Ap dūmojošām dzelzs atliekām pulcējās ziņkārīgie.

-    Paldies! Tureckis pagriezās pret sievieti. Man tā vien liekas, ka esmu jūs kaut kur redzējis… Vai tā nav?

-    Visādi var gadīties. Viņa neizprotami paraustīja plecus, atlaida Turecka elkoni, atgāja sānis un nozuda pūlī, atstādama Turecki domās iegrimušu.

-Vai lieciniekus nopratinājāt?-Tureckis pievērsās kapteinim.

-     Mēs paziņojām, tūlīt atbrauks brigāde… Un kādi te gan vajadzīgi liecinieki? Kapteinis dusmīgi atmeta ar roku un uzkliedza savējiem: Nekur nevelciet! Lai paliek, kā ir! Viņš uzrunāja Turecki -Tūlīt atbrauks speciālisti, kas izgriezīs ārā to… Bet par negadījumu viss skaidrs. Te palikušas pat viņa pēdas Viņš norādīja uz ietves malai pieslieto žiguļa riteni un pēdām uz asfalta. Krasi sagrieza, tāpēc arī tādas sekas .

-    Ak, kaptein! Tureckis nopūtās, ar acīm meklējot pūlī sievieti. Visu jūs zināt iepriekš. Iesim, lai varat pierakstīt manu liecību. Kamēr esmu pie skaidra prāta un atmiņas…

X nodaĻa laiks nopietnĀm pĀrdomĀm

-     Saproti, tiklīdz sāku domāt par šīs dzīves niecību… tā dzīve to atgādināja. Likteņa pirksts!

Tureckis gulēja uz plata dīvāna. Apsaitētā galva balstījās uz plakana un cieta spilventiņa, bet garo kāju pēdas uz dīvāna gala ruļļa. Mugurā viņam bija vaļīgā Slavas pidžama. Grjaznovs pats, atbalstījies pret galdu, sēdēja pretī un skumji vēroja draugu. Uz galda stāvēja aizsākta konjaka pudele. Un viena glāze.

-     Varēji nodzīt skopumu, gaudās Tureckis, tēlodams galīgi vecu graustu, biedrs vēl skaitās!

-     Ārsts nav atļāvis, Grjaznovs atteica jau kuro reizi un ielēja sev. Tev ir smadzeņu satricinājums. Hematoma pakauša daļā. Ir aizdomas, ka lauztas pāris ribas. Un…

-    Blēņas, Vjačeslav, netici ārstiem!

-    Kā tad, netici! Grjaznovs sašutis iesaucās, jo viņam tiešām bija iemesls izrādīt visdziļāko sašutumu.

Dienas beigās bija iezvanījies telefons. Tiešais. Pa to zvanīja vai nu priekšniecība, vai vistuvākie draugi. Nepazīstama balss paziņoja:

-    Vjačeslav Ivanovič, ar jums vēlas runāt Tureckis.

Kas tie par brīnumiem?

-    Sveiks, Slava! no tālienes atskanēja vāja balss, kas pēc intonācijas atgādināja Turecki. Nespēju pie tevis aizbraukt. Saproti, kaut kas atgadījās. Nē, ar mani viss ir kārtībā, jau mundrāk sacīja Tureckis, bet ārsti saka… Vārdu sakot, atbrauc, ja vari, tev pateiks, kur esmu. Tiec tik viņu nagos, sagriezīs..

Ātrās palīdzības ārsts paskaidroja Vjačeslavam Ivanovičam, kas noticis, un piebilda, ka nepaklausīgais pacients aizvests uz 46. slimnīcu Voikova metrostacijas tuvumā, lai vismaz pārbaudītu, vai organismā pēc avārijas nav nopietnu bojājumu. Grjaznovs atbildēja, ka tūlīt brauc, un lika tikmēr cietušo nelaist vaļā, lai arī ko tas teiktu.

Turecki aizveda pie rentgenologa, viņu pārbaudīja ķirurgs un neiropatologs. Pēc tam tika izdarīts optimistisks secinājums: dzīvs būs, taču vēlams kādu laiku pagulēt. Skaidrs, ka Aleksandrs Borisovičs nedomāja palikt slimnīcā, bet vientulībā gulēt mājās jau zināmā iemesla pēc nozīmētu tikai nepatikšanas. Tāpēc Grjaznovs paņēma draugu pie sevis.

Patlaban Tureckis vāļājās uz Vjačeslava Ivanoviča divāna un, protams, diedelēja glāzi.

-    Tās ir tikai aizdomas, Slava, skaidroja Tureckis. Kas īstenībā ar mani notiek, nepateiks neviens medicīnās spīdeklis. Es to labi zinu. ielej, man taču nevajag daudz.

-     Kad izstāstīsi, varbūt tad… Grjaznovs gandrīz padevās.

-     Man taču vajadzīgs dopings! Kas tu esi draugs vai ienaidnieks?

Pierunāja. Pēdējais arguments visu izšķīra.

-Tagad klausies! -Tureckis nomierinājies sāka atcerēties, ko darījis kopš lidmašīnas pacelšanās brīža.

-     Vai pavadot… Grjaznovs, šaubu pilns, draugu pārtrauca, tu neatjāvies?

-    Vjačeslav! Tureckis viņu pikti apsauca. Kā tev kas tāds varēja ienākt prātā? Ja kaut glāzīti būtu ieņēmis, domā, tas draņķis būtu mani aizķēris? Tā nu iznāca, ka biju mierīgs, atslābinājies, reakcija tāda… Labi, es braucu… Pa ceļam atcerējos Šuru. Ne jau uz labu, var nodomāt. Nepieminēju taču! Piepeši ātrumsacīkstes, kā jau teicu. Nezinu, bet vienu brīdi man likās, ka abas mašīnas ir kaut kādā veidā saistītas. Kad ieradās vīri un sāka griezt dzelžus, par tām vairs nedomāju, pats saproti. Mani aizveda. Nāca virsū nelabums, taču es tam kapteinim visu aprakstīju… Droši vien biju mazliet saguris.

-    Tu biji uzkritis uz ietves apmales, nevis noguris, mīļais draugs.

-    Tas arī… Visu laiku domāju, ko tā mašīna man atgādina sarkana, zema. Vai nu "Skoda", vai "Mazda", vai sporta "Ferrari"… Pazīstamas formas. Turklāt tā "ugunsdzēsēju" krāsa redzama pa gabalu, kaut satiksme bija visai blīva. Žigulis neriskēja un krasi ņēma pa labi. Nomuka ritenis, viens kūlenis, otrs un man virsū. Ļoti draņķīga jušana. Kad šis man uzgāzās, kāds lempis no aizmugures vēl palīdzēja. Nemaz neievēro distanci!

-    Ko tu stāstīji par to sievišķi? Grjaznovs atgādināja.

-    Jā, ir nu gan mums cilvēki! Saproti, sākās tāds teleseriāls… Vārdu sakot, tas ar "Volgu" palīdzēja izlidot no mašīnas, arī viņu pašu paguva izvilkt, kamēr auto nebija aizdedzies sekunžu jautājums. Tātad mēs guļam, un viena sieviete rosās ap mums, bet citi skatās ar vaļēju muti. Šiem cirks! Taču tā sieviete! Man viņa likās simpātiska, viss savā vietā, vidējos gados, tikai, saproti pats, man acu priekšā riņķi griežas. Tomēr es visu laiku domāju, ko viņa man atgādina. It kā būtu dabūjis ar āmuru pa pieri… Intereses pēc vēlāk ieskaties cietušo sarakstā! Jā, kur ir Deniss? Kur palicis tavs brāļadēls?

-    Uzzinājis, kas noticis ar tevi, viņš pateica, ka viss tiek atlikts uz vēlāku laiku. Tāpēc tagad guli un atpūties! Manuprāt, pāris nedēļu pats mazākais

-    Vai tu prātu esi zaudējis? Pēc divām nedēļām manējās atgriezīsies! Nestuvēs, vai, viņas sagaidišu?

-    Tev pat nav vairs, ar ko sagaidīt, prātīgi aizrādīja Grjaznovs. Starp citu, vai tavs braucamais vismaz bija apdrošināts?

-    Slava, tu esi galīgi nojūdzies! Par ko tu mani turi? Protams, nē. Neko darīt, braukšu ar tavējo. Deniss labam cilvēkam neatteiks. Viņam izbraukšanai vien, manuprāt, ir trīs auto.

-    lau četri, neapmierināts atteica Grjaznovs. Bet visu laiku tēlo nabagu: darba nav, nevaram sagrabināt algai… Manā laikā…

-    Kas bija tavā laikā, man lieliski zināms, -Tureckis pārtrauca Grjaznovu, tāpēc nevajag. Velti viņš neatbrauca. Ar tevi esmu galīgā tintē. Dzert nedod…

-    Tu mani novedīsi! Grjaznovs paķēra mobilo telefonu un sastādīja numuru. Denis? Vari braukt šurp. Aizliegums tiek atcelts. Jā, paķer līdzi minerālūdeni!… Kāpēc? Tāpēc, ka neko citu viņš nedrīkst.

-     Viņš melo! iebļāvās Tureckis. Nez no kurienes viņam bija uzradusies balss. Denis, neklausies!

-    Ņem! Grjaznovs neapmierināts padeva Tureckim aparātu, kurā atskanēja Denisa priecīgā balss.

-Sapratu, tēvoci Saša, es visu dzirdēju!

-    Tā jau ir cita runa, atslēgdams aparātu, apmierināts konstatēja Tureckis. Un, lūdzu, nemaitā jaunatni! Citādi vēl no tiesas nodomās, ka guļu bezsamaņā… Piezvani Kostjam! Pasaki, ka mirstošajam draugam un skolniekam likšanai zārkā vajadzīgs jauns mundieris. Parādes mundieris. Tas man ir mājās. Rezerves atslēgas atrodas seifā uz pirmā plaukta. Seifa atslēgas dublikātu viņš var dabūt pie savas sekretāres, manai sirdij un visiem pārējiem tik mīļās Klaudijas. Bet Klaudija…

-     Rimsties! ierūcās Grjaznovs. Vai tiešām sitiens atstājis uz tevi tik smagas sekas, ka tu pat neapjēdz, ko gvelz? Muldi bez apstājas..

-     Redzi nu! Tieši tas, kas vajadzīgs! Lieliski, Slava. Arī es toreiz nodomāju, kāpēc tā sieviete man blakus runā un runā, it kā pati būtu šokā. Tā monotoni, bez izteiksmes, pēc jēgas it kā pareizi, taču dzirdi bimmbamm! Bet, ja padomā, vai viņai nav vienalga? Svešs cilvēks.

-    Katrs reaģē citādi… Bet kā ar atslēgām? Tev taču ir savējās, rīt paņemšu, iegriezīšos pie tevis un paņemšu visu, ko liksi. Grozi, kā gribi, bet jebkurā gadījumā tev nedēja būs jānodzīvo pie manis. Savējiem uz Antalju piezvanīsi no šejienes. Pie reizes pateiksi, ka esi pārcēlies pie manis aiz vientulības, tik vien tā problēma. Bet Kostja… varbūt uzaicināsim?

-    Tikai uzreiz nesatrauc, pasaki, ka ir nopietna saruna un nebūtu slikti… Kā parasti. Arī Denisam piezvani un pasaki, ka plāni mainās, lai paņem ne tikai minerālūdeni. Starp citu, es īpašas pretenzijas neizvirzu, domājiet par sevi.

-    Ak kungs! kvēli iesaucās Grjaznovs. Kam vēl jānotiek, lai cilvēks beidzot sāktu domāt par savu veselību?

Tureckis viebdamies tēloja nevaldāmus smieklus.

Rēķinoties ar slimnieka stāvokli, galds tika klāts pieticīgi vienīgi tādēļ, lai atzīmētu kārtējo laimīgo gadījumu, taču nekairinātu Turecka apetīti Viņam gan vecais, gan jaunais, tas ir, Merkulovs un Deniss, bija sagādājuši daudz dažādu dabisko sulu Nogaršojis vīnogu sulu, Aleksandrs Borisovičs nekavējoties paziņoja, ka noraudzēta tā būtu nenovērtējama. Tomēr viņš nesāka protestēt.

Saruna tikmēr risinājās par iepriekšējās dienas notikumiem. Tad, piekāpies Turecka neatlaidīgajam lūgumam uzzināt jaunumus, Vjačeslavs Ivanovičs piezvanīja uz Iekšlietu pārvaldes dežūrdaļu un apjautājās, vai ir kas jauns sakarā ar avāriju uz Ļeņingradas šosejas. Atbilde nebija gara, taču, kad klausule tika nolikta, Grjaznovs, seniors, sāka domīgi glaudīt degunu. Ieraudzījis sev pievērstos jautājošos skatienus, galu galā viņš nenoteikti paraustīja plecus un ierunājās:

-Velns viņu zina… Katrā ziņā kaut kas pazīstams, taču kādā sakarā sit vai nost! Spriežot pēc numura zīmes, žigulis pieder, tas ir, piederējis tādam Mamedovam Mahmudam Hasanovičam, droši vien kādam tirgonim, kurš radis pie sevis pārkāpt visu, kas iespējams…

-    Kā tu teici?! tūlīt iesaucās Deniss.

-     Kas tad nu? Vjačeslavs Ivanovičs uzreiz nesaprata.

-      Tu taču nosauci Mahmuda Mamedova vārdu! Viņš braucis no Himkiem? Es…

-    Nomierinies, Denis! Grjaznovs, seniors, pacēla pret griestiem rādītājpirkstu. Visu pēc kārtas. Saproti, Kostja, situācija ir tāda…

Turpmākajās piecpadsmit, divdesmit minūtēs ģenerālprokurora vietnieks Konstantīns Dmitrijevičs Merkulovs tika iepazīstināts, ar ko pēdējā laikā nodarbojies privātais apsardzes uzņēmums "Glorija". Lai nu no kā, bet no Kostjas nebija vērts slēpt pēdējos sīkumus, ar kādiem jau kopš pirmajiem soļiem bija sastapušies Denisa Grjaznova detektīvi. Par visu tika izstāstīts sīki un smalki, gan par slepeno videofilmēšanu, gan par brieža galvu akadēmiķa Samarina vasarnīcā, gan "Maskavas dīzeļa" ģenerāldirektora palīdzes mīļākajiem, gan greizsirdīgajām sievām, bet, visbeidzot, par šodien uz Ļeņingradas šosejas pretī kooperatīvam "Gulbis" notikušās traģēdijas galveno varoni. Protams, ja vien viss nav neticama sagadīšanās.

Uz brīdi iestājās klusums. Bet Deniss nosēdās pie telefona un sāka pie saviem darbiniekiem noskaidrot, kādas mašīnas bijušas klientiem to markas un numurus. Uzklausot Denisa noskaidrotās ziņas, kļuva skaidrs, ka par sagadīšanos nav ne runas.

Visam it kā pielika punktu koši sarkanā "Mazda", kas piederēja armijas pārstāvim uzņēmumā "Maskavas dīzelis", trešā ranga kapteinim Ivanam Kozlovam.

Kamēr tika noskaidroti apstākļi, Tureckis neteica ne vārda, it kā viņam par to visu nebūtu nekādas daļas.

Pēc tam Deniss pastāstīja, kādēļ atbraucis pie tēvoča. Pēc padoma taču! Un, par laimi, izrādījās, ka pie viņa ir arī tēvocis Saša un Kostja.

Merkulovs rauca pieri. Dzirdētais viņam ļoti nepatika. īpaši stāsta daļa par nez kādu amerikāni, nesaprotamu vienošanos, milzīgajām naudas summām un apbrīnojamo aktivitāti, kādu izrāda Angelina Nojina krāšņa sieviete, kas sevi neapgrūtina ar ģimenes dzīves uzliktām saistībām. Konstantīnam Dmitrijevičam nekad nebija patikušas tādas dāmiņas, un šajā sakarībā viņš vienmēr izteicās bez kautrēšanās. Tāpēc draugi nereti izmeta draudzīgus un taktiskus jokus, kā arī Kostju pazoboja. Kostja atzina tikai vienu mīlestību, nekas frivols viņu neskāra, bet svilpa gar ausīm kā visiem zināmās lodes.

Beigās Merkulovam tika demonstrēti divi videoieraksti vienā akadēmiķis Samarins pastaigājās kopā ar sirmu, nezināmu gara auguma pilsoni un sarunājās angļu valodā, otrā nesenā akadēmiķa tikšanās Serebrjanijborā ar to pašu pilsoni (vai kungu?) un skaistuli Angelinu. Kostja uzmanīgi noskatījās abas filmas, ievēroja, ka Samarina automašīnā palicis diplomāts, un konstatēja, ka lieta nebūt nav tik vienkārša, kā var likties detektīvu kungiem. It kā viņi būtu teikuši ko tamlīdzīgu!…

-     Mīļie draugi, viņš nopūties pabeidza, vajadzīgs nopietns padoms no cilvēkiem, kam šajā jomā ir pieredze. Paši to negribēdami, jūs varat nejauši pieļaut kļūdas. Tāpēc iesaku uz laiku jūsu aktivitātes pārtraukt, īpaši tāpēc, ka jums tas vairs nav vajadzīgs, bet es… mēģināšu aprunāties…

-     Vai ziniet, ko teikšu? ierunājās līdz šim klusējušais Vjačeslavs Ivanovičs, skatoties uz pēdējo televizorā sastingušo kadru, kurā bija redzama pa institūta durvīm iekšā ejošās Angelinas mugura. Viņai ir ļoti izteiksmīgas acis lielas, naivas, aizplīvurotas. Taču tajās it kā jau iepriekš ierakstīta summa ar vārdiem.

Merkulovs izbrīnā paskatījās uz viņu. Bet Tureckis pamodās un, par spīti savam bēdīgajam stāvoklim, gandrīz nepiedienīgi iesmējās.

-    Vjačeslav! Kur tu to visu paguvi saskatīt?! Nē, Kostja vairs nebija izbrīnījies, viņš bija pat satriekts.

Lai izkliedētu neveiklību, īpaši Kostjas priekšā, kādā pēc paša ierosmes bija ieķēpājies draugs, Aleksandrs tūlīt metās viņam palīgā.

-     Kostja, tu tikai neesi uzmanīgi skatījies, jo tevi interesēja pavisam citas detaļas nekā mani un Slavu. Atzīstos, arī es pievērsu uzmanību. Tikai es, Slava, pamanīju ko vairāk nekā tu, izcilais sieviešu pazinējs. Es redzēju arī apjukumu. Zini, kā gadās: cilvēks neviļus pakļauj sevi draudiem, jūt, ka nekādā ziņā nedrīkst to darīt, bet tik un tā iet līdz galam, riskējot ar paša drošību.

-    Jo tālāk, jo trakāk! Kostja apjuka pavisam. Kas ir ar jums, vai prātu esat izkūkojuši? Kur jūs, brālīši, to visu redzējāt? Vai arī tāpat vien aiz garlaicības mani āzējat?

-    Labi, Kostja, mēs atklāsim noslēpumu. Vai drīkst, Slava?

-     Tātad, kas attiecas uz mūsu draugu Vjačeslavu. Viņam bijusi īslaicīga pazīšanās ar šo dāmu. Ar mani ir sarežģītāk. Un vienkāršāk. Vai jūti, kāds paradokss? Es atkārtoju, ka visu laiku cenšos atcerēties, kur un kā esmu redzējis sievieti, kas man palīdzēja uz Ļeņingradas šosejas. Noskatījies šo ķinīti, tūlīt atcerējos tā taču ir mūsu daiļava. Kāpēc nepazinu uzreiz, tagad viegli varu paskaidrot. Toreiz viņa bija ziedoša, spilgta, jauna, bet nu apjukusi, nobijusies, haotiska. Šīs īpašības nedara sievieti skaistāku, bet tieši otrādi vecāku. Esmu pārliecināts, ka viņa pazina arī mani.

-     Nesapratu! Kostja aizkaitināts papurināja galvu. Iznāk, ka arī tev ar viņu īslaicīga pazīšanās? Mani draugi, uz kurieni mēs ripojam? Varbūt jūs jau vilina grupveida sekss? Atgādināšu, Kriminālkodeksa simt trīsdesmit pirmais pants, otrā daļa, "b" punkts. No četriem līdz desmit gadiem, zēni!

-     Ja tas notiek no laba prāta, Kostja, tādā gadījumā nesoda, bet apskauž. Vai tā nav, jaunā paaudze? Tureckis nosmīkņāja un paskatījās uz Denisu.

-Tēvoci Kostja, neticiet viņiem! iesaucās "jaunā paaudze". Kad tēvocis Slava brauca uz Kislovodsku, bet tēvocis Saša viņu pavadīja, viņi redzējuši to sievieti stacijā. Vēlāk izstāstīja. Starp citu, liekas, tieši Mamedovs viņu pavadīja, pareizi?

-      Pareizāk vairs nevar būt. Grjaznovs, seniors, drūmi pamāja. Bet vai nav pārāk daudz sagadīšanos?

-      Kur tu redzi sagadīšanos? pajautāja Tureckis. Es vienkārši braucu no Šeremetjevas, bet viņi atgriezās no Himkiem, no sava "Maskavas dīzeļa". Mūsu ceļi krustojās nejauši. Mani šajā situācijā mulsina kas cits. Es kaut ko tomēr sajēdzu no automašīnām, tāpēc gandrīz ar pārliecību varu teikt, ka Mamedova kunga žiguļa ritenis nokrita pēc visiem likumiem, kad jārada avārijai nepieciešamie priekšnoteikumi, lāsarīko sacensības un jārada kritiska situācija, kurā jāizdara strauja virāža. ja vien neesmu to visu izfantazējis. Bet lai ar to nodarbojas izmeklēšana. Avārijas vietā ieradās Ziemeļu administratīvā apgabala starprajonu prokuratūras vīri. Viņi mani nepazīst, un pilnībā savus apsvērumus par avāriju nepaguvu viņiem izstāstīt. Atbrauca ātrie.

-    Tātad tu uzskati, ka par avāriju kāds varēja parūpēties? jautāja Kostja.

-    Visu ko var uzskatīt Man nebija zināmi traģiskā negadījuma figuranti. Tas, ja tā var teikt, ir monologs aiz kulisēm. Un kāda man varēja būt viela pārdomām, ja nepiemin nepārprotamo dzīšanos pakaļ "Mazda". Turklāt viss norisinājās ļoti strauji. Šobrīd, klausoties Denisu un jūs un salīdzinot faktus, konkrēti to, ka Noļina brauca Kozlova mašīnā, bet Mamedovs sekoja, nevaru atkauties no domas, ka avārija bija iepriekš sagatavota. Bet tas tā, slima cilvēka murgi. Tomēr izmeklētājam es ieteiktu to pārbaudīt. Pagājušā reizē mēs noklausījāmies šādus tādus audioierakstus. Izrādās, ka starp viņiem ir sarežģītas seksuālās attiecības. Tātad tur var uzpeldēt greizsirdība un sazin kas vēl. Pārējais nav mana darīšana. Mans vāģis apdrošināts nebija, arī cerības dabūt kompensāciju no miroņa nav, tātad šajā negadījumā visvairāk cietis esmu es. ja nepieminam mirušo, protams. Un "Volgas" vadītāju, kas mums uztriecās.

Pats vainīgs ja iznāk darīšana ar idiotiem, jāievēro distance.

Lieliski, noteica Merkulovs. Visu saliki pa plauktiņiem, paklanījies un pagāji malā. Ja padomā, ko no tevis var prasīt? Kā nekā esi pamatīgi dabūjis pa galvu. Izdarīt vispārinājumus, bet jo vairāk uz izlaidīgu dzīvesveidu balstītus secinājumus, manuprāt, ir priekšlaicīgi. Patlaban dienas kārtībā ir kas nopietnāks. Daļu problēmu, ar kurām sadūries Deniss, ņemšu savā ziņā, proti, konsultēšos ar prātīgiem cilvēkiem. Vjačeslavam sirdsapziņas nomierināšanai droši vien nebūs grūti izstāstīt SAO kolēģiem visu, ko viņš uzskatīs par nepieciešamu. Tev, Saņa, jāguļ un jāizmet no galvas liekas fantāzijas. Un, visbeidzot, par tevi, Denis. Savu šoferi esmu atlaidis mājās, tāpēc tev jāparūpējas, lai bez starpgadījumiem nokļūstu atpakaļ. Tā radīsies iespēja apspriest arī vairākus jautājumus, kas mūs interesē. Līdz ar to paziņoju, ka svinīgā sanāksme sakarā ar Turecka kunga atgriešanos tiek slēgta. Viss, beidziet dzert, jūs man esat apnikuši… Un, pagriezies sānis, piebilda it kā pats sev, bet tā, lai dzirdētu visi: Ak kungs, nu kāpēc ar mani nekad negadās kas tamlīdzīgs?! īsti razbainieki, patiešām…

Mahmuda Mamedova nejēdzīgā nāve satrieca akadēmiķi Samarinu. Un viņš sarīkoja Linai pamatīgu sutu. Turklāt ne darbavietā un ne Serebrjanijboras vasarnīcā, pret kuru pēdējā laikā juta neuzticību. Vsevolods Mstislavovičs lika palīdzei aizkavēties institūtā un tikai pēc deviņiem pateica, ka paredzama nopietna saruna. Lina, protams, zināja, par ko tā būs. Droši vien to apjauta viss "Maskavas dīzeļa" draudzīgais kolektīvs, jo kopš rīta visos institūta un ražošanas apvienības kabinetos par to vien runāja kā par nejēdzīgo galvenā konstruktora nāvi.

Domas, kā vienmēr šādās reizēs, bija ļoti dažādas, pat pilnīgi pretējas. Vieni, piemēram, apgalvoja, ka, par spīti iekarsīgajam un nelīdzsvarotajam kaukāzieša raksturam, Mahmuds allaž izturējies pret tehniku ar bijību, tāpēc nekādā ziņā nav varējis doties ceļā ar mašīnu, kas nav kārtībā. Jo īpaši, ja ritenis turas uz divām nepievilktām skrūvēm, kas zem plastmasas pārsega nav redzamas. Kurš braucējs tūlīt nejutīs, ka ar riteni viss nav kārtībā? No kurienes paklīdušas baumas, ka skrūves pavilktas vaļā? No rīta "Maskavas dīzelī" taču bija ieradušies milicijas un prokuratūras pārstāvji, Un laikam jau viņi bija pieminējuši tādu versiju. Tātad Mahmudam gribējis ieriebt kāds no savējiem? Bet nez vai "Maskavas dīzelī" Mahmudam bija vērā ņemami ienaidnieki, ja nu vienīgi kaut kādi kaukāzieši.

Savukārt citi izteica šaubas par ienaidnieka "diversiju" un reducēja visu uz parastu paviršību, kuras pamatā droši vien ģimenes problēmas. Pēdējā laikā Mamedovs bija izrādījis pārliecīgu rosību, dzenājies kaut kur apkārt, darbā stāstījis vienu, mājās pavisam ko citu, vārdu sakot, viņam bija radušās problēmas, varbūt ar sievietēm, jo nevienam nebija noslēpums, ka sieva bieži zvanījusi uz direkciju un meklējusi paklīdušo vīru. Lai nu pie kā, bet pie Samarina sekretāres Serafimas Pavlovnas nekādi mājas noslēpumi ilgi neturējās. īsta baumu krātuve un nelabojama tenku vācele.

Kad prātu neaizņem darbs, bet apcere par mājas pavarda trūkumu, cilvēks nedzirdēs ne tikai riteņa klabēšanu, bet pat Dieva tā Kunga pēdējo brīdinājumu, tam ar smago delnu piesitot pie žiguļa jumta, lai atgādinātu sevi… Un še tev rezultāts!

Starp citu, klīda arī citādas runas. Bija tādi, kas uzskatīja, ka Mamedovam, kura galvenais darbs bija paštēmēšanās torpēdas un kuram šajā sakarībā atliku likām bija pieejamas jaunākās sprāgstvielas, uzbrukuši tie, kam sprāgstvielas vajadzīgas kā ēst. Kas tie ir, skaidrs pat mazam bērnam: nu, protams, visi, kam Kaukāzā tīk pašaudīt, kaut ko paspridzināt, padrebināt sava Allāha troni. Dagestānā, no kurienes nācis Mahmuds, netrūkst ne kaujinieku, ne attiecību skaidrošanas.

Nav izslēgts, ka Mamedovs, būdams godīgs cilvēks un zinātnieks, pasūtījis novadniekus vienu māju tālāk. Un tas beidzies bēdīgi. Tikpat labi viņš varēja nevienu nekur nesūtīt, bet tieši otrādi, apsolīt un pat naudu paņemt daudzi zināja, ka pēdējā laikā Mamedovam nauda bija, taču dažādu iemeslu pēc pasūtījumu neizpildīt. Un rezultāts ir līdzīgs.

Tomēr tās bija tikai baumas un pieņēmumi, neviens neko īsti nezināja. Savukārt no rīta kā neganta fūrija uz "Maskavas dīzeli" atlidojusī hanuma Raisa kliedza, ka viņas dārgā vīra nāvē vainojams viss ražošanas apvienības kolektīvs, kas sūtījis viņu nenovēršamā nāvē. Direktora galā tika sacelts tik milzīgs troksnis, ka no medpunkta nācās izsaukt pat ārstu, jo atraitnei kļuva nelabi. Drīz pēc tam viņa tika aizvesta ar direktora "Volvo" un paklīda runas, it kā pats Samarins bēdu nomāktajai atraitnei ar četriem bāreņiem bērniem solījis kompensēt Mahmuda Hasanoviča nāvi no nezin kādiem līdzekļiem. Tika nosauktas pasakainas summas, vairāki desmiti tūkstošu. Dolāru. No kurienes tāda nauda? Atlika tikai pabrīnīties un… neticēt. Tieši arto ļaudis nodarbojās visu dienu.

Pienāca vakars, un kaislības pierima. Aizbrauca operatīvie darbinieki ar izmeklētāju, kas bija izstaigājušies pa slēgto automašīnu stāvvietu un nopratinājuši sargus, rindas kārtībā tos izsaukdami uz atsevišķu kabinetu, kuru bija atvēlējuši nelaiķa Mahmuda darbabiedri. Katrs bija ilgi un sīki tirpināts, ar ko Mamedovs nodarbojies, ar ko ticies, uz kurieni gājis pēdējā laikā, ar ko sarunājies, ko darījis iepriekšējā dienā, kāds viņam bijis garastāvoklis un tā tālāk. Izskatījās, ka baumām, ko uzskatīja par muļķīgām, varēja būt arī pamats. Tas lika saausīties.

Ia lietas sauc īstajā vārdā, bija izveidojusies situācija, kuru, zinot ceļa negadījumu statistiku, nevarēja saukt par īpaši retu. Nūjā, visbiežāk tādi negadījumi ir ļaunprāšu roku darbs. Gadās arī rūpnīcas brāķis, pašu autobraucēju paviršība, visādi gadās. Bet izmeklētāji iezīdās kā īstas ērces! Dodiet cilvēku, kam varēja būt uz Mamedovu zobs…

Angelina visu dienu nosēdēja savā kabinetā klusu kā pelīte, degunu ārā nebāza un pilnīgi loģiski gaidīja izsaukumu uz pratināšanu. Viņa taču vakar bija redzēta kopā ar Mahmudu. Viņa jau laikus bija sagatavojusi apmēram desmit dažādu skaidrojumu. .

Un sagaidīja, ka viņu pie sevis izsauca vājš un pretīgs izmeklētājs, kas, neskatīdamies acīs, noprasīja visus šādos gadījumos nepieciešamos datus, nobrīdināja un tā tālāk. Liekas, viņa tika cauri sveikā. Mazliet grūtāk bija atbildēt uz jautājumu, kā tas nācies, ka viņa atradusies avārijas vietā. No kurienes tas izmeklētājiem zināms? Viņa taču nekur nefigurēja, arī pazīstamu cilvēku tur nebija… Atbilde bija sagatavota: viņu vedis Kozlovs un viņa izkāpusi pie "Gulbja", kur dzīvo paziņas. Gribējusi iegriezties ciemos, taču ieraudzījusi briesmīgo avāriju un šī vēlēšanās, protams, zudusi. Nē, viņa nav pat iedomājusies, ka gājis bojā Mamedovs, viss dedzis, neviens nav zinājis, kas un kā cietis. Šķita, ka izmeklētāju atbildes apmierina. Kā nu ne, vēl vakar viss bija pārrunāts ar Ivanu, lai abu iespējamās liecības saskanētu. Bet "Gulbī" Linai patiešām dzīvoja paziņas, kaut viņi izčibētu! Bet tas nu tā, katram gadījumam…

Ģenerāldirektors, kam patiešām varēja rasties jautājumi, pagaidām viņu pie sevis neaicināja. Tikai piezvanīja un dzestri piedāvāja aizkavēties. Gaidot nepatikšanas, Lina bija galīgi nomocījusies. Un tad viņš piezvanīja vēlreiz un aicināja iziet uz prospekta. Viņš piebrauks ar mašīnu un viņu paņems.

Vsevolods Mstislavovičs reti sēdās pie stūres. Tikai izņēmuma gadījumos, kad vajadzēja risināt slepenas sarunas, kurās pat uzticamais personiskais šoferis varēja kļūt nevajadzīgs liecinieks.

Samarins klusējot pavēra durvis un sāka braukt nevis uz Ļeņingradas šosejas pusi, bet pa kanāla malu uz ziemeļiem. Turklāt viņš visu laiku atskatījās, it kā baidītos no sekotājiem. Starbejeva rajonā viņš piebrauca pie paša ūdens un izslēdza motoru. No malas skatoties, varēja likties, ka "biezais" krievs ar draudzeni pirms gulētiešanas nolēmis atsvaidzināties kanālā, kaut arī ūdens jau bija visai vēss. Tāpat klusējot, viņš paaicināja Linu atiet tālāk no mašīnas, apstājās un pārlaida skatienu apkārtnei. Bija jau samērā tumšs. Nomirdzēja iepriekš ar valgmi pildītās Linas acis. Viss viņas sāpju pilnais un nelaimīgais izskats liecināja par neremdināmām bēdām. Samarins iesāka vēsi:

-    Tik tālu nu esam, velns lai parauj… Sēdies! Viņš nometa zemē savu vieglo jaku, kuru parasti uzvilka, sēžoties pie stūres. Un stāsti, neko neslēpjot! Man jāzina viss no sākuma līdz beigām.

Lina iešņukstējās.

-    Tas lai paliek pēc tam, Samarins neapmierināts viņai aizrādīja. Pie manis šodien bija no prokuratūras. Kā nopratu, viņiem ir aizdomas, ka avārija sarīkota apzināti. Tavs darbs? Saki!

Lina pamāja ar galvu.

-     Tad tādas tās lietas… Samarins pagājās gar ūdensmalu dažus soļus uz priekšu un atpakaļ un pietupās. Stāsti! Tikai nemelo!

Lina šņukstēdama sāka stāstīt, ka Mahmuds pēdējā laikā uzvedies kā norāvies no ķēdes Iemesls saprotams, tā idiote Raisa sarīkojusi viņam īstu izsekošanu, ierakstītas pat sarunas, kuras vēlāk uzrādītas. Vārdu sakot, novedusi Mahmudu līdz vārīšanās punktam. Izsaukusi no Kaukāza radiniekus, un tie ieradušies un draudējuši viņam un. galvenais, arī pašai. Kas cits bija gaidāms, ja tieši Linai bija uzticētas visas sarunas ar Mamedovu. Samarins taču bija vairījies risināt šo tematu. Tāpēc nācies… pat upurēt sevi, lai tikai pierunātu, pārliecinātu, panāktu, ka viņu plāns tiek pieņemts. Jā, ar Kozlovu bija vieglāk, kaut ari viņš nav ar pliku roku ņemams! Bet Mahmuda kaukāziskajiem stiķiem pievienojusies vēl neiedomājama greizsirdība. Lina, kas balstījās tikai uz saviem spēkiem un iespējām, to nebija gaidījusi. Kas bijis, tas izbijis. Vispār, kad praktiski viss jau bijis izlemts,Mamedovam, kā ikkatram muļķim, kas iztēlojas sevi par pasaules centru, radušies jauni apsvērumi. Izrādās, ka viņam par maz naudas, ka viņu neapmierina noteikumi, vēl tas, tas un šitas. Ar parastajām kaprīzēm nebūtu grūti tikt galā. Taču viņš sācis draudēt…

-    Tu saki to nopietni? Samarins neticēja.

-      Es taču tev teicu! aizelsusies iesaucās Lina. -Tikai tu negribēji mani uzklausīt. Tu nevis izsauci viņu uz atklātu sarunu, lai apklusinātu ar savu autoritāti un sasolītu zelta kalnus, kamēr lieta nav nodarīta, bet klusēji. Pēc tam atkāpties būtu par vēlu, būtu muļķīgi draudēt ar nez kādu atmaskošanu!

-    Vai tiešām viņš aizgāja tik tālu?

-     Kā tev šķiet, vai nieku dēļ mēs būtu spēruši tādus soļus?

-    Kādi mēs?! Samarins draudīgi nošņācās.

-    Mēs tie esam mēs… Gan tu, gan es, gan Kozlovs…

-    Ko?!

Viņš zaudēja savaldību. Lina tagad varēja velti lūgties, lai viņš nekliedz un nepiesaista nevajadzīgu uzmanību, kaut vai iedziļinās situācijā, velns parāvis! Katrā ziņā nekur iedziļināties viņš nedomāja, bet sevī uzkrājušās dusmas un nicinājumu ar sadistisku prieku izgāza pār padotās noliekto galvu. Pār savu mīļāko, lai viņa nolādēta! Savu pavedēju, kas bija palikusi akadēmiķa, visu cienījama cilvēka, nelaimīgo galvu zem kriminālās izmeklēšanas cirvja…

ļo vairāk viņš klaigāja, jo mierīgāk jutās Angeiina Vasiļjevna. Viņa saprata, ka kliegšana nozīmē bezspēcību, nespēju atteikties no jau izdarītā. Jā, viņš nebija teicis, ka jālikvidē Mahmuds, kamēr tas nav likvidējis akadēmiķi un viņa ieceri. Kas vērta sešsimt tūkstošus dolāru. Viņš nebija devis padomus, kā novākt spītīgo muļķi, jau zinādams par Mamedova kaprīzēm, viņš bija turpinājis stingri un mērķtiecīgi iet uz mērķi, tiekties pēc gaiši brūnganā diplomāta, kas pilns ar naudas paciņām, un ne mirkli nebija domājis, ka operāciju varbūt vērts atlikt. Kaut vai uz laiku, lai pārgrupētu spēkus un mierīgā garā novāktu traucējošos elementus. Nē, viņš bija steidzinājis, uzstājis, pat vairākkārt licis saprast, ka, vervējot vajadzīgos cilvēkus, Lina var izmantot visus līdzekļus, arī personiskās iespējas. Vai tā nebija?

Akadēmiķim aptrūkās vārdu, un Lina pārgāja uzbrukumā. Labi, jau rīt viņa dosies pie tiem izmeklētājiem un visā atzīsies. Ka torpēda jau pārdota, ka nauda saņemta, ka šķērslis Mahmuda Mamedova izskatā novākts. Visu godīgi izstāstīs. Viņu tāpēc nenošaus, arī sodu centīsies iedot minimālu, tāpēc ka viņa brīvprātīgi pieteikusies, kā rāda televīzijā, bet ar saviem dotumiem viņa neaizies postā arī cietumā, drīzāk uz valsts rēķina atpūtīsies. Toties akadēmiķi tādā gadījumā gaida pilnīga vilšanās. Maigi izsakoties. Vai tāds variants viņu apmierina?

Šāda notikumu ievirze Samarinu nevarēja apmierināt. Izklaidīgi klausīdamies Linas vārdos, akadēmiķis arvien vairāk saprata, ka šai sievietei taisnība, kaut arī viņa ir pamatīga maita. Bet vai kopīgi iecerētais pasākums tāpat nebija nelietība? Izvērtējot plašāk. Tādas tās lietiņas. Tomēr, arvien labāk redzot, ka Linai taisnība, ka "atgriešanās robeža", kā saka aviācijā, ir šķērsota, ka stāvoklis kļuvis neatgriezenisks, akadēmiķis netieši juta, ka strauji tuvojas briesmas, no kurām patlaban nedz viņš, nedz kāds cits nav pasargāts.

Padzinis trauksmaino nojausmu, Samarins ar žestu apstādināja attaisnojumu un apvainojumu plūsmu.

-     Labi, pieņemsim, ka es nevaru samierināties ar to, kas izdarīts. Tāpat pieņemsim, ka tas darīts, lai glābtu komerciālu darījumu… velns viņu zina, kas nu iznāk! Lai! Bet kā tagad rīkoties? Šodien man darīja zināmu, ka mūsu pārstāvjiem kopā ar izstrādājumiem tuvāko divu dienu laikā jāierodas Ziemeļu flotes pavēlniecības rīcībā. Kamēr viņi risinās savus stratēģiskos un taktiskos uzdevumus, mums vēl ir laiks. Mums gan ieteikts izdarīt izmēģinājumus no atomzemūdenes. Arī laiks zemūdenes iziešanai jūrā stingri noteikts, ja norausim "Štorm" izmēģinājumus, neviens mums nepiedos. Vismaz tas jums ir saprotams?

-     Kādiem mums? Lina saniknojās. Saki konkrēti! Vai es lidošu uz Severomorsku? Varbūt tu vadīsi izmēģinājumus? Tagad, mīļais akadēmiķi, klausies uzmanīgi! Mēs ar Vaņu jau esam apsprieduši šo rūgto jautājumu. Tevis reiz izteikto variantu Kozlovs pārpīpējis, kā vien iespējams. Tas, ka Mamedova nav, tas ir, viņš nepiedalīsies izmēģinājumos, mūsu uzdevumu atvieglo, nevis padara grūtāku. Mamedova vietā nosūti jebkuru konstruktoru no viņa nodaļas, kuram vienalga "sešdesmit astotā" vai "sešdesmit ceturtā". Kozlovs, būdams armijas pārstāvis un galvenā atbildīgā persona, atradīs iespēju izdarīt apmaiņu. Bet ūdenī visiem tavas leģendārās torpēdas ir vienādas, varbūt tikai ar dažiem izņēmumiem, kas zināmi šauram speciālistu lokam. Tie nav mani vārdi, vari tam ticēt. Turklāt nav cita varianta: mēs nedrīkstam izšaut "sešdesmit astoto", bet to var piemeklēt neveiksme, vai tā nav? Neviens nemeklēs šķembas Barenca jūras dzelmē. Ko lai dara, kaut arī tu esi ģēnijs, arī tevi retu reizi var piemeklēt neveiksme. Nāksies sarkt Jūras kara spēku vadības priekšā, nekur nedēsies, bet pēc tam ar vēl lielāku aizrautību ķerties pie trūkumu novēršanas. Cik saprotu, tad Ērikam nekas vairāk nav vajadzīgs.

-    Izklausās sakarīgi… Kas attiecas uz sarkšanu, nebūs jau pirmā reize, dzīvojam uz grēcīgās zemes, kur visādi notiek. Aiz kauna nesadegsim. Taču sāksies pārbaudes, brauks komisijas…

-    Tieši par to tagad tev jādomā. Tev taču ir autoritāte. Arī Tupoļevam visas lidmašīnas nepacēlās gaisā pirmajā reizē. Nemaz nerunājot par Korojovu.

-     Paskat, esi paguvusi sasmelties gudrības! Samarins jau pavisam miermīlīgi nosmīkņāja

-    Ar jums kopā dzīvojot… Lina nopūtās. Klausies, kļūst vēsi. Vai tev mašīnā nekā nav?

-    Es taču esmu pie stūres!

-    Tev nav vajadzīgs, es runāju par sevi. Tevis sasildīšanai man ir savs desmits paņēmienu…

-    Cik nepiesātināma…

-     Bet tu uz mani vairs nekliedz. Vai es esmu vainīga, ka tev ir tādi kadri? Starp citu, tas Igoriņš, kuru tu kopā ar mani reiz sūtīji uz vasarnīcu, kas viņš ir par cilvēku?

-     Kāpēc viņš pēkšņi tevi ieinteresējis? Samarins saausījās.

-Atbildi, pēc tam paskaidrošu.

-    Kāda mana kolēģa darbinieks. Ar to pietiek?

-    Un ar ko nodarbojas tavs kolēģis?

-     Ar visu ko, gara skaidrošana. Ar sistēmām. Reiz viņš izteicās, ka viņiem ir tagad uzradies tāds jauns vārds "jumts". Turklāt ļoti nopietns. Pēc manām domām, viņu pētījumi saistīti ar valsts drošības dienesta vajadzībām.

-    Un tu viņu uzaicināji pie sevis? Vai tu maz apjēdz, ko esi aicinājis?

-    Neraizējies, kolēģis reiz man atzinās, ka visai bieži viņi izpilda privātu organizāciju pasūtījumus. Tāpēc lieliski zina, ko uz kurieni sūtīt. Kāpēc tev vajadzīgs tas puisis? Vai tu jau… Viņš veltīja Angelinai aizdomīgu skatienu.

-    Nē, tikai devu viņam mājienu, ka man apnicis kāds cilvēks un gribētu no viņa atbrīvoties. Viņš iesmējās un piedāvāja radikālu variantu. Tu jau to saprati, mīļais?

-    Ko-o?

-      Ne-ko. Tikai būšu spiesta atmest viņam desmit tūkstošus dolāru. Plus sīki personiski pakalpojumi. Vai tu domā, ka man jānorēķinās vienīgi no savas honorāra daļas? Ja vēl ņem vērā, ka jebkurš tavs konstruktors Kozlova vadībā būs gatavs uzspridzināt visu, ko vien vēlies, ne jau par simt piecdesmit tūkstošiem dolāru, bet šīs summas desmito daļu. Mums ir visas tiesības pārējo pārdalīt pa jaunam. Kā būs?

-Tu visu esi paredzējusi…

-     Nekas cits neatliek. Kad pārējiem nav laika. Vai arī viņi izliekas ārprātīgi aizņemti. Apnicis, Seva, ja tu zinātu, cik drausmīgi tas apnicis.

Samarins nez kāpēc sašļuka. Nolaida galvu un pārvērtās par vientuļu, dziļi nelaimīgu vecu cilvēku, kuru nez kāpēc gribas pažēlot. Viņš domāja. Lina tikai nezināja, ko. Viņa redzēja, ka akadēmiķa Samarina domas ir |oti smagas, ka tās liec viņa galvu pie zemes, spiež viņu.

Nekas, viņa tikmēr domāja, tas ir lietderīgi. Protams, vienkāršāk uzlikt vainu visiem pārējiem, vienalga, kam, lai tikai nebūtu jādomā par savu līdzdalību. Bet dzīvē tā nemēdz būt. Un katrs nes savu krustu, daļu no kopējā, dažkārt gandrīz nepaceļamu.

Beidzot viņš piecēlās un pamāja Linai, aicinādams uz mašīnu. Piegājis pie "Volvo" un atvēris aizmugurējās durvis, viņš ierunājās:

-     Izdarīsim tā. Divi simtnieki jānoliek manā valūtas kontā. Ko darīt ar pārējiem piecdesmit, nolemsiet jūs ar Ivanu. Bet tagad kāp iekšā, viņš norādīja uz aizmugurējo sēdekli, un nometies uz ceļiem! Liekas, garastāvoklis uzlabojas. Varbūt laiks iedarbojas…

Braucot atpakaļ uz Maskavu, Linai likās, ka Samarins sāk svilpot kaut ko jautru. Nu, protams, gandrīz aizgūtnēm izlādējis pie viņas savu niknumu un apjukumu, akadēmiķis bija atguvis neatkarīgu izskatu. Vēl viena liecība, ka samierināšanās notikusi, tātad Samarins pieņēmis viņas noteikumus.

Pievedis Linu pie mājas Kutuzova prospektā, Vsevolods Mstislavovičs negaidīti atgriezās pie sen pabeigtās sarunas.

-     Vai esi droša, ka viņš… Samarins nenosauca Igora vārdu, taču Lina tūlīt saprata, par kuru ir runa. Vai viņš nesāks šantažēt?

-    Saki vai tu pats par kaut ko vari būt pilnīgi drošs?

-    Tas ir jautājums…

-    Arī es domāju, ka nepieciešamības gadījumā vajadzēs noskaitīt zināmu summu. Un, kā jau teicu, piedevām sniegt zināmus pakalpojumus.

-     Labi, noliksi manā kontā tikai simt piecdesmit, pussimtu paturi rezervē. Pie mums nekas par velti vairs netiek darīts.

Pēc tik cēlas rīcības akadēmiķis Samarins pavadīja Angelinu līdz mājas ieejai, nogaidīja, kamēr viņa ieiet liftā, un atgriezās pie mašīnas, lai brauktu uz mājām.

Viņš jutās normāli. Ja runā par satricinājumiem, kur nu bez tiem! Jābūt pateicīgam liktenim, ka kritiskos brīžos, stresa situācijās, iespējams bez sāpēm un bailēm atbrīvoties no pārslodzes. Samarins atcerējās Linu, viņas izaicinoši erotisko pozu uz mašīnas aizmugurējā sēdekļa, un nosmīkņāja. Velnišķīgi labs meitietis! Pēc piecdesmit gadiem, kad cilvēks neviļus sāk domāt par dzīves straujo gaitu, kad katra reize var izrādīties pēdējā, tas bija sevišķi vērtīgi…

XI nodaĻa dzĪves straujais plŪdums…

Merkulovs juta pret Denisu Grjaznovu siltas, gandrīz tēvišķīgas jūtas. Tam bija vairāki iemesli, visi svarīgi. Pirmkārt, Grjaznova brāļadēls Konstantīnam Dmitrijevičam atgādināja viņu pašu jaunu cilvēku, kas pirms trīsdesmit gadiem ieradies prokuratūrā ar vienu vienīgu mērķi panākt taisnīgumu un kas neatzīst kompromisus. Bija pagājuši gadu desmiti, nomainījies laikmets, taču mērķis palicis vecais. Arī Deniss, par spīti jaunībai viņš tikai tuvojās trešajam gadu desmitam -, pēc Merkulova domām, uz vispārējā jaunatnes izlaidības fona redzēja savā priekšā līdzīgu mērķi. To varēja uzteikt. Otrkārt, Deniss bija prasmīgs jurists, arī komanda ar Vjačeslava ivanoviča un viņa paša pūlēm bija savākta ļoti laba. Tieši tāpēc ģenerālprokurora vietnieks dažās īpaši

kutelīgās situācijās, arī tad, kad vajadzēja ievērot vislielāko slepenību, uz ko nevarēja pajauties pat savās sienās, izmeklēšanu uzticēja Grjaznova, juniora, vadītajam privātajam apsardzes uzņēmumam. Protams, katru reizi radās sarežģījumi ar finansēm, taču problēma galu galā tika atrisināta. Denisa vīri vienmēr bija uzdevuma augstumos. Visbeidzot, treškārt un tas bija pats galvenais -, Merkulovs, sasmēlies gudrības no lielākajiem gudrības avotiem, kā jokojot melsa Tureckis ar Grjaznovu, nevarēja taču uzticēt baskājiem, nelabojamiem brunču medniekiem un plītniekiem (nejaukt ar alkoholiķiem) talantīgās jaunās maiņas audzināšanu!

Saprotot, ar kādām problēmām negribot, varbūt pat nenojaušot, sastapies Deniss, Konstantīns Dmitrijevičs uzskatīja par pienākumu nekavējoties iejaukties. Kamēr Deniss veda viņu uz mājām, Konstantīns paskaidroja, kādi dokumenti vajadzīgi, lai notiktu nopietna saruna ar vienu no Federālā drošības dienesta vadītājiem. Vēl tikai trūka, lai Denisa "ērgļi" ieķēpātos starptautiskā skandālā! Tas nebūtu taisnīgi pat no parastā altruisma viedokļa…

Runājot par vienu no vadītājiem, Merkulovs domāja dienesta direktora vietnieku, FDD ģenerālpulkvedi Dmitriju Dmitrijeviču Koptevu, senu cīņubiedru. |au sen viņi bija uz "tu", un Kostja pazina Dimu jau tad, kad tas strādāja VDK pirmajā galvenajā pārvaldē, tas ir, ārējā izlūkošanā. Patlaban Dima, viens no vecākajiem Lubjankas darbiniekiem, pārstāvēja pretizlūkošanu.

Kalsnējs un neliela auguma, ar skaidri redzamu matu celiņu galvas kreisajā pusē, nevainojami šūtā uzvalkā un žilbinoši baltā kreklā ar vecmodīgām aproču pogām izgludinātajās aprocēs, Dima bija pats viesmīlības iemiesojums. Ne jau bieži tagad satiksi vecu paziņu, kaut arī tas saistīts ar darbu.

Uz galda stāvēja tradicionālās tasītes ar aromātisku tēju un karameles papīriņos.

Viņi iztika bez gariem priekšvārdiem, jo Dima tūlīt pateica, ka var atlicināt ne vairāk kā pusstundu: šī diena ir stingri sadalīta. Bet nākamreiz Tikai vispirms jāsazvanās. Merkulovs pasmīnēja: kad gan tā nākamā reize pienāks! Dzīve nestāv uz vietas, vairs neskrien kā agrāk dienas, bet gadi, reizēm nav saprotams, kur viss paliek…

Konstantīns Dmitrijevičs īsi, bet apjomīgi iepazīstināja ar lietu, kas bija atvedusi uz lielo, pelēko namu. Nē, viņam pašam ar to nav nekāda sakara, vienkārši nebūtu labi, ja nevēlamas sekas skartu kādu privātu organizāciju, kuras pakalpojumus Ģenerālprokuratūra pa reizei izmanto. Tātad zināma ieinteresētība tomēr pastāv.

Viņi pasmējās par Kostjas diplomātiju. Koptevs bija labvēlīgi noskaņots. Viņš paņēma biezā papīra aploksni un izbēra priekšā uz galda fotogrāfiju kaudzīti no videolentes uzņemtus palielinātus attēlus Uzmanīgi tos aplūkodams, viņš turpināja klausīties Merkulova stāstu par dīvainajiem faktiem, kas negaidot uzpeldējuši divās pavisam banālās ar laulības pārkāpšanu saistītās lietās.

Pēc tam tikpat uzmanīgi viņš izlasīja no videokasetēm norakstītās "Glorijas" klientu sarunas, kā arī saīsinātus novērojamo personu dialogus. Piedevām, protams, nāca ilustratīvais materiāls.

Konstantīns Dmitrijevičs zināja, ka Koptevs lasa ātri, taču ļoti vērīgi, neizlaižot sīkākās detaļas īpaša vecās skolas čekistu īpašība -, tāpēc iepazīšanās ar materiāliem daudz laika neprasīja. Beidzis Koptevs piegāja pie sava seifa, atvēra to un sāka rakņāties pa mapēm, līdz atrada apmēram tādu pašu aploksni kā Kostjam, kādās parasti glabā fotopapīru. Koptevs to atvēra un, neko nevelkot ārā, sāka meklēt. Sadabūja fotogrāfiju, standarta uzņēmumu deviņi reiz divpadsmit. Pēc tam atgriezās pie galda, ar plaukstu izbīdīja fotogrāfiju kaudzīti, paņēma vienu, uz kuras skaidri bija redzams sirms gara auguma pilsonis ar diplomātu rokās, strauji piebīdīja Kostjam un nolika blakus vizītkartes lieluma fotogrāfiju ar to pašu vīrieti, tiesa, ne tik sirmu.

-    Nu, ko teiksi? pajautāja Dima.

-Viena un tā pati seja. Merkulovs paraustīja plecus. Kas viņš ir, ja nav noslēpums?

-    Kādi no tevis var būt noslēpumi, īpaši ja pats esi ieradies pieteikties? Koptevs pajokoja.

-     Un tomēr? Konstantīns Dmitrijevičs nepieņēma vecā čekista joku. Viņš jau saprata, ka intuīcija nav pievīlusi. Nez vai Dima seifā aiz trim atslēgām aizzīmogotā aploksnē glabātu tāda cilvēka fotogrāfiju, kas neinteresē viņa iestādi.

-     Viņu sauc Ernsts Pīters Droudijs, pirmā ranga kapteinis. Amerikas Savienoto Valstu Jūras kara flotes izlūkdienests. Bet tā ir pagātne. Kaut arī nedz mums ar tevi, nedz viņiem, kā tu labi zini, pagātnes nav. Patlaban biznesmenis, vismaz tā viņš stādās priekšā, kuram pieder mazpazīstama firma, kas vāc un analizē izstrādes bruņojuma jomā visā pasaulē. Konsultants Pensilvānijas universitātē. Kas vēl? Pēdējos gados aktivizējis savu darbību galvenokārt attiecībā uz tiem mūsu aizsardzības uzņēmumiem, kuros notiek konversija. Ne jau aiz labas dzīves, zini pats. Piekopj godprātīga džentlmeņa dzīvesveidu, kompromitējoši sakari, kā mēdz teikt, nav konstatēti, varbūt arī nav pietiekami labi novērots. Taču par viņu un vēl dažiem mūsu ārvalstu kolēģiem pēdiņās iesākta lieta par operatīvo pārbaudi. Tavi materiāli izraisa interesi Tāpēc lūdzu visus materiālus, kuri, kā tu saki, aģentūrai nav vērtīgi, nodot mums. Un nepieļaut ne mazāko informācijas noplūdi.

-    Tiks izdarīts, Dima, kā mēdza teikt mūsu laikā. Merkulovs pasmaidīja. Nešaubies par to! Pievest klāt vai jūs paši?

-    Kāpēc jums būtu jāskraida? Tūlīt Viņš nospieda sarunu ierīces pogu. Lai ienāk pulkvedis Bogatkins… Dzer, Kostja, tēju, citādi atdzisīs. Varbūt ieliet svaigu?

-    Paldies, nevajag.

Pēc dažām minūtēm Kopteva kabinetā ienāca Bogatkins. No durvīm viņš armijas soli piegāja pie galda un skaidri noziņoja:

-    Klausos, biedri ģenerālpulkvedi!

-Vai esat pazīstami? Koptevs pamāja uz Merkulova pusi.

-Tieši tā. Sveicināti, Konstantin Dmitrijevič!

-    Sveiks, Vlad, sveiks! Merkulovs pasmaidīja. Un, uzsvērdams savu neoficiālo atrašanos šajā kabinetā, piebilda: Sen neesmu tevi redzējis. Kā skatos, esi apvēlies. Es savējos stingri turu rokās. Viņi man ir īsti dzinējsuņi.

-     Vladlen Petrovič, noslēpis smīnu, ierunājās Koptevs, paskatieties uz šīm fotogrāfijām! Vai tās neko neliecina?

Bogatkins paņēma fotogrāfijas, nez kāpēc palūkojās vispirms uz Merkulovu, pēc tam uz savu priekšniecību un noteica:

-    Droudijs, biedri ģenerālpulkvedi. No kurienes šis attēls?

-    To es gribētu tev pajautāt, Vladlen Petrovič, jau dzestri atsaucās Koptevs. Vispār paņem visus šos materiālus, -viņš pamāja uz galdu ar fotogrāfijām un izdrukām, un palūdz Konstantīnu Dmitrijeviču, ar kuru esi pietiekami labi pazīstams, lai veltī tev mazliet no sava valstiski dārgā laika un paskaidro, kas no kurienes nāk. Brīvs.

Bogatkins sabāza materiālus aploksnē, sasita kopā papēžus un izgāja tikpat staltā solī, kā ienācis.

Koptevs nogrozīja galvu un ironiski piebilda:

-To tu pareizi ievēroji… Dibenus ataudzējuši.

-    Manuprāt, viņš ir vīrs uz goda, Kostja aizstāvēja Bogatkinu, kuru, gribēdams izkliedēt gaisotni, nejauši bija iegāzis.

-     Es jau viņu nelamāju. Es vispār. Vai ari kļūstam veci? Nekas vairs neapmierina! Metam skatienu uz savu pagātni…

-     Kas attiecas uz pagātni… tāda ir mums visiem, par to nav šaubu. Ceru, Dima, ka arī tu uz savu pagātni neļaunojies. Nav nekā vienkāršāka met tik visu vienā kaudzē… Vārdu sakot, atvaino, ka atrāvu no darba, un paldies, ka devi labu padomu. Mūsu vīri ar Vladu atradīs kopēju valodu, nav pirmā reize. Tu taču atceries, cik draudzīgi un veikli viņi atmaskoja to amerikāni, kā viņu sauca Džeimss Petri?

-    Bija tāds gadījums, Koptevs smaidīdams atsaucās.

-Toreiz man palika prātā tavi vārdi, ka pārāk bieži mūsu dienesti sākuši cits citu apvainot. Nevis darīt vienu darbu, bet labāk mest sprunguļus riteņos, atceries?

-    Kas, tavuprāt, kopš tā laika mainījies?

-     Kā lai pasaku? Toreiz tu pareizi izteicies: vajag, lai tavējie, ar tādu nozīmi kā manējie, neaizsēdētos, bet manējie, tas ir, tavējie, vairāk domātu par darbu.

-     Nu gan tu samudžināji! Dima iesmējās. Bet vispār pareizi vien ir. Paldies, Kostja! Un pasaki saviem vīriem, lai palīdz Bogatkinam. Viss, mīļais draugs, mans laiks beidzies.

Koptevs pavadīja Merkulovu līdz pieņemamai istabai, paspieda roku un atgriezās kabinetā. Pie Konstantīna Dmitrijeviča piegāja Bogatkins.

-    Laiks ir? Merkulovs pajautāja.

-    Pilnībā esmu jūsu rīcībā, ia vajag.

-Tādā gadījumā brauksim uz vienu vietiņu. Satiksies ar saviem paziņām. Tur arī saņemsi informāciju. Vai neiebilsti?

-Klausos, Konstantin Dmitrijevič.

-    Kāpēc tik oficiāli?…

Ejot lejā uz mašīnu, Konstantīns Dmitrijevičs kā pieklājīgs un gana komunikabls cilvēks, tas ir, tāds, kam nepatīk nevajadzīgi konflikti, mēģināja aizvainotajam pulkvedim paskaidrot, ka būtībā vienkāršā lieta, par kuru viņš ieradies pakonsultēties ar seno paziņu Koptevu, pašam atklājusies pavisam negaidīti. Nevar būt ne runas par aizvainotām ambīcijām, bet jāpateicas kolēģiem par padarīto darbu, kā to nule izdarīja FDD direktora vietnieks. Par darbu, par kuru, starp citu, nedz apbalvojumi, nedz honorārs nav saņemti.

"Nekas," domāja Merkulovs, smalki iedzeldams aizvainotajam, ko neteiksi, pulkvedim, kas, augu diennakti medījot spiegus, izaudzējis tādu pēcpusi, ka tai būtu par maz vietas uz diviem krēsliem…

Merkulovs izkāpa no mašīnas Lielajā Dmitrovas ielā un palūdza, lai šoferis aizved pulkvedi uz Petrovku 38. |au no kabineta viņš piezvanīja Grjaznovam, senioram, lai gaida Vladu un pie reizes izlemj, kā labāk dabūt materiālus no Denisa. Atstāt šos aci pret aci nedrīkst, Bogatkins kjūs nekaunīgs, pareizāk šķita izmantot neitrālu teritoriju, piemēram, iegriezties mājās pie Vjačeslava. Arī Saņa tur nepieļaus, ka Vlads kļūst nekaunīgs, tāpat Deniss jutīsies daudz ērtāk.

Grjaznovs apsvēra spēli un pateica, ka tieši tā rīkosies.

Galvaspilsētas Ziemeļu administratīvā apgabala starprajonu prokuratūras izmeklētājs Valentīns Jarkovecs atgādināja gārni vājš jo vājš, garš, gariem stilbiem, garu degunu, iekritušām krūtīm. Kad viņš gāja, ceļot ceļgalus neparasti augstu, varēja nodomāt, ka lēnigs putns izlūko laupījumu sev zem kājām. Nē, slavenajam Šerlokam Holmsam viņš, protams, nelīdzinājās, kaut arī viņam bija noslieksme uz pastāvīgām un dziļām pārdomām, tāpat kā lielajam angļu detektīvam

Uz Ļeņingradas šosejas notikušā ceju negadījuma, kas bija prasījis cilvēka dzīvību, kā ari radījis smagus miesas bojājumus vienam automašīnas vadītājam, bet vieglākus otram, pirmcēloņa izmeklēšana bija aizvedusi Valentīnu uz ražošanas apvienības "Maskavas dīzelis" apsargājamo stāvvietu. Tieši no turienes pēdējā gaitā bija izbraucis autokatastrofā sadegušais žigulis. Šajā sakarībā jarkovecam personiski piezvanīja Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks, milicijas ģenerālmajors Grjaznovs. Tādu uzmanību pret savu darbu Valentīns uzskatīja par labu zīmi. Taču, kā parasti, tūlīt visu apsvēris, viņš sāka šaubīties par sava pieņēmuma pareizību. Sakiet kāpēc Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam būtu jāizrāda interese par sīkām lietām? Labi, ir līķis, bet vai to ir mazums? Pēc tam viņš uzmanīgāk izlasīja liecinieku un viena cietušā dotās liecības ceju patruļdienesta kapteinim Lomakinam pirms operatīvās izmeklētāju brigādes ierašanās. Un te jau bija atminējums! Nu protams, kādi cilvēki! Aizsardzības rūpnīcas galvenais konstruktors! Prokuratūras ģenerālis! Himku administrācijas direktora vietnieks! Skaidrs, ka neviens nevēlas uzskatīt sevi par vainīgu, tāpēc pilnīgi droši uz izmeklēšanu tiks izdarīts spiediens.

Valentīns larkovecs tomēr nebija no tiem, kas pakļaujas izdaudzinātajām "telefona tiesībām". Varbūt tāpēc četrdesmit gadu vecumā viņš bija parasts starprajonu prokuratūras, nevis Maskavas pilsētas prokuratūras vai Ģenerālprokuratūras izmeklētājs? Lai arī kā būtu bijis, Valentīns ar parasto rūpību ķērās pie kārtējās izmeklēšanas, kas nesolīja nedz pagodinājumus, nedz gandarījumu.

Tiesu tehniskā ekspertīze bija noteikusi, ka septītā modeļa žiguļa avārija notikusi, tai braucot ar ātrumu deviņdesmit, deviņdesmit pieci kilometri stundā un noraujoties priekšējam labās puses ritenim. Tāpēc tādas traģiskas sekas.

Ekspertīze norādīja arī uz apstākli, ka riteni avārijas brīdī turējušas tikai divas slikti pievilktas skrūves. Tātad avārijas iemesls bija pilnīgi skaidrs. Bet kā vadītājs varēja izbraukt uz ielas ar automašīnu tādā stāvoklī? Tam varēja būt tikai viens izskaidrojums: avārija izraisīta apzināti. Kas to darījis? Protams, nelaiķa galvenā konstruktora nelabvēlis. Un jarkovecs kopā ar diviem operatīvajiem darbiniekiem no rīta devās ceļā uz Himkiem, uz "Maskavas dīzeli", lai veiktu nepieciešamo izmeklēšanu.

Viņi sāka ar izejas punktu, ar uzņēmuma darbinieku slēgto autostāvvietu.

Sargi visi kā viens apgalvoja, ka ne uz brīdi nepamet savu darbavietu un nevienu nepiederošu stāvvietā nelaiž. Būtu dīvaini, ja viņi teiktu ko citu.

Labi, svešinieki stāvvietā nemēdz būt, bet kā ar savējiem? Sargi pazīst visus automašīnu īpašniekus pēc sejas, taču šie cilvēki stāvvietā iegriežas tikai tad, kad novieto mašīnu un kad brauc projām Dienā parasti tur bija tukšs, tas ir, bija tikai dzelzs zirgi, cilvēki ne. Vēlāk vecākais sargs atcerējās, ka avārijas dienā uz stāvvietu atbraukuši divi Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes 7. nodaļas vīri, kas nodarbojas ar nozagto automašīnu meklēšanu. Viņi gods godam uzrādījuši attiecīgos dokumentus, bet pēc tam devušies salīdzināt mašīnu valsts numurus ar savu sarakstu Nekas neparasts, tādas pārbaudes notika itin bieži, taču visbiežāk tās veica vīri no netālās milicijas vai satiksmes drošības dienesta. Izstaigājās pa visu laukumu, pacēla dažu mašīnu brezenta pārsegus. Viena otra mašīna stāv ilgi: saimnieks vai nu komandējumā, vai arī baidās par braucamo, nevēlas turēt pie mājas, visādi gadās. Pastaigāja, pārbaudīja un aizbrauca.

Sargi, protams, izmeklētāju uzvārdus neatcerējās, kam viņiem tie vajadzīgi? Neba bērnus kristīs. Tāpat viņi nevarēja pārliecinoši aprakstīt apmeklētājus. Abi jauni, nadzīgi, bet tādiem tiem jābūt, jo citādi nevienu pazudušu mašīnu neatradīs. Vārdu sakot, ne mazākās perspektīvas. larkovecs tomēr saprata, ka tieši te meklējama ļaunuma sakne. Mamedova kungs taču pats nepalaida savai mašīnai skrūves vaļīgāk!

Telefona saruna ar Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes 7. nodaļu apstiprināja izmeklētāja nojausmu. Tur visai ilgi kaut ko skaidroja, meklēja, bet jēdzīgu atbildi tā arī nedeva. "Kas tik dzīvē negadās?" larkovecs nodomāja un piezvanīja uz ģenerāļa Grjaznova pieņemamo telpu. Kad Vjačeslavs Ivanovičs tūlit pat personiski paņēma klausuli, Valentīns ziņoja par grūtībām, kas negaidot radušās. Ģenerālis palūdza numuru, uz kuru larkovecs zvanījis, un ārkārtīgi pieklājīgi lūdza neatiet no aparāta un pagaidīt, kad viņam drīzumā piezvanīs. Vēl piebilda, ja rodas līdzīgas grūtības, lai nekautrējas un tūlīt zvana.

-Visu labu, Valentīn leremejevič! ģenerālis Grjaznovs pabeidza savu īso runu.

Velns parāvis… domīgi novilka larkovecs. Kas zina, tā jau var cerēt uz "vecāko"…

Ģenerālis laikam bija krietni licis saviem detektīviem trūkties, jo ne jau uzreiz, tomēr pēc minūtēm desmit jarkovecam piezvanīja un paziņoja, ka nodaļā pārbaudīti visi tās dienas izbraukumi. Neviens nodaļas darbinieks Himku autostāvvietā nav bijis, acīmredzot notikusi kļūda vai dota nepareiza informācija. Vēl atvainojās, ka iznākusi kavēšanās ar atbildi. Cik pieklājīgi ļaudis! īpaši ja sadod kārtīgu sutu.

Tātad uz pirmo jautājumu atbilde bija rokā. Bija atrasti izpildītāji. Toties uzradās otrs svarīgāks jautājums: kas ir pasūtītājs? Tas varēja būt gan apvienībā, gan tālu aiz tās sienām. Un larkovecs ar saviem operatīvajiem darbiniekiem sāka ceļu pa garajiem gaiteņu labirintiem un stikla pārejām, kas savienoja uzņēmumu ar institūtu.

Viņi strādāja ātri un saskaņoti un dienžte laikā paguva izjautāt lielāko daļu automašīnu īpašniafu, kas bija pazinuši nelaiķi Mamedovu. Nopratināja arī tds, kas bija redzējuši Mamedovu viņa mūža pēdējā dienšf. Nopratināja arī tos, kas redzējuši Mamedovu kopā ar citiem. Visbeidzot izkāsa bagātīgo materiālu, kas neko neizteica, atstājot labi ja desmitu cilvēku, kuru liecība varēja radīt izmeklētājiem kaut minimālu interesi

Tajā pašā laikā cits operatīvais strādāja izmailovā, noskaidrodams Mamedova kunga attiecības ar rajonā pazīstamo organizētās noziedzības grupējumu. Sākumā nekāds kontakts ar vietējo miliciju negribēja veidoties, taču, izmeklētāja jarkoveca brīdināts, operatīvais darbinieks atsaucās uz tiešo ģenerāļa Grjaznova norādījumu, un ritenis sāka griezties. Tiesa, rezultāts bija niecīgs, pareizāk sakot, nebija nekāds. Neviens te Mahmudu Mamedovu nepazina. Viņa sievu pazina skandaloza daudzbērnu būtne, par kuru dažreiz sūdzas kāpņu telpas kaimiņienes. Skaļa, bļaustās, nevienam vārdu neļauj teikt, pašai pastāvīgas pretenzijas pret citiem, ka tie trokšņo, meitenēm neļauj gulēt, ved suņus uz skvēru pastaigā meitenes baidās iziet skvēriņā -, zem logiem dzer šņabi, meitenēm jāklausās, kā lamājas, un tā tālāk. Taču nebija nekā tāda, kas raksturotu šo sievieti no sliktās puses.

Operatīvais darbinieks dienas vidū ziņoja par to izmeklētājam jarkovecam. Jā, pagaidām pa tukšo, droši vien gali jāmeklē Himkos.

Ar Raisu Kerimovnu Jarkovecs jau bija ticies. Un paguvis šai bēdu galīgi nomāktajai sievietei viņai nupat bija iešļircinātas nomierinošas zāles uzdot pāris jautājumu. Viņš redzēja, kā, dzirdot jautājumu par to, kas, viņasprāt, var būt ieinteresēts vīra nāvē, sievietei nikni iegailējās acis. Viņš ja ne nobijās, tad nožēloja, ka ievirzījis jautājumu šādā plāksnē. Sieviete gandrīz vai nopriecājās, ka beidzot kāds viņu sapratis, un kaisli sāka čukstēt par kādu maitu ģimenes grāvēju, kura, protams, par to parūpējusies. Viņa pat nosauca nāvīgo ienaidnieci vārdā Angelina Vasiļjevna Noļina, strādā direkcijā. Tieši viņa gribējusi atraut Mahmudu no ģimenes, atņemt četrām meitenēm mīļoto tēvu, bet, kad tas nav izdevies, kad Raisa izjaukusi neģēles velnišķīgo plānu, tad… tā nu noticis…

Blēņas, protams, nodomāja jarkovecs, taču ņēma dzirdēto vērā.

Vēlāk pārskatot izdarītās piezīmes, Valentīns atrada arī Noļinas vārdu. Tas bija pierakstīts pēc ģenerāļa Grjaznova vārdiem. Kā apgalvoja viens no cietušajiem, Tureckis, tā pati Noļina nez kāpēc atradusies avārijas vietā, taču viņas liecība nebija starp tām, ko nodevis kapteinis Lomakins. Ko īsti viņa tur darījusi? Un kur palikusi sarkanā "Mazda", kura, kā noskaidrojās, pieder armijas pārstāvim Kozlovam? Arī viņš bija labi pazinis nelaiķi. Taču nebija pat piegājis klāt avārijas vietai? Vai arī tur bijis, taču neviens viņu nav izjautājis? Arī stāvvietas sargi apliecināja, ka Kozlovs ar Mamedovu izbraukuši viens pēc otra, bet pirms tam ilgi sarunājušies, stāvot pie mašīnām. Atkal juceklis! Kāda nozīme sievietei? Vai arī viņa iekāpusi vienā no mašīnām vēlāk un tā nokļuvusi avārijas vietā? Jautājums jautājuma galā. Un Jarkovecs izsauca abus uz nopratināšanu kabinetā, kas viņam pēc direktora Samarina norādījuma institūtā bija ierādīts.

Angelina Vasiļjevna atstāja uz ļarkovecu neizdzēšamu iespaidu. Ne tikai tāpēc, ka acu priekšā vēl stāvēja Mamedova satracinātā dzīvesbiedre. Arī izmeklētājs šobrīd labprāt būtu redzējis klasisku ģimenes grāvējas tēlu. Taču viņa priekšā sēdēja bēdu pārņemta skaista sieviete, kas patiesi pārdzīvoja, tomēr lieliski spēja savaldīties un klusā balsī stāstīja par savām attiecībām ar Mamedovu. Tagad, kad viss tik negaidīti un traģiski beidzies, kāda jēga kaut ko slēpt? |o vairāk tāpēc, ka ar to viņa var palīdzēt tā cilvēka nāves apstāk|u izmeklēšanā, kuru patiesi mīlējusi…

Jarkovecs ilgi viņu nemocīja. Precizēja atsevišķas detaļas, uzrakstīja liecinieka nopratināšanas protokolu un atlaida. Nākamais kabinetā ienāca armijas pārstāvis Kozlovs. Viņš apstiprināja Noļinas sacīto un izteica savus apsvērumus par nelaiķa iespējamiem sakariem ar kaukāziešu mafiju. Nē, ne tādā ziņā, ka Mahmuds būtu ar viņiem saistīts, varbūt tieši otrādi viņš bija vajadzīgs visiem tiem ekstrēmistiem, teroristiem un kaujiniekiem, bet, būdams godīgs cilvēks, kas jūt lielu atbildību pret savu darbu ar ārkārtīgi lielu aizsardzības nozīmi, pilnībā viņus atraidījis. Nav izslēgts, ka par to samaksājis. Pēc viņa domām, pēdas jāmeklē nevis Maskavā, bet Mamedovam pazīstamo cilvēku lokā Kaukāzā, no kurienes, starp citu, nesen atbraukuši radinieki un dzīvojuši Maskavā vairākas dienas. Ko viņi runājuši kas to lai zina? Bija dzirdēts, ka viņi ieradušies, lai samierinātu Mamedovu ar sievu, jo ģimenē sākušies skandāli. Taču Jarkovecs jau bija runājis ar Raisu Kerimovnu un zināja konflikta cēloni, turpretī armijas pārstāvis Kozlovs, paviršs Mamedova paziņa tiesa, kā jau vīri, kas strādā līdzās, reizēm dažādu iemeslu pēc viņi bija kopā pacilājuši glāzes, galvenokārt vadījās no baumām un tūlīt arī to pateica.

Starp citu, Kozlovs vēl ieminējās, ka vakar saruna ievirzījusies par gaidāmajiem izmēģinājumiem, uz kuriem tuvākajās dienās abiem bija jāizlido. Bet re, kā iznācis… Galveno konstruktoru neviens nevar aizstāt, tātad būs šādas tādas nepilnības, kaut ko vajadzēs atlikt, kaut ko pilnībā nomainīt, tāda ir aizsardzības rūpniecības cilvēku dzīve.

Atbildes apmierināja jarkovecu, un viņš tās fiksēja protokolā, kā noteicis KPK. Tagad sakarā ar aizdomām pret nezināmajiem, kas, uzdodamies par kriminālmeklēšanas inspektoriem, bija apmeklējuši "Maskavas dīzeli" un acīmredzot sagatavojuši diversiju, parādījās versija par ekstrēmistu līdzdalību. Uz kurieni veda pēdas? Protams, uz Kaukāzu. Bet precīzāk uz Dagestānu, uz Mahačkalu, no kurienes pie Mamedova bija ieradušies cilvēki, kas uzdevušies par radiniekiem. Nepatīkama lieta, taču nekur no tās nedēsies.

Un ļarko#cs nolēma nopratināt Mamedova dzīvesbiedri, lai cik viņai smagi, un noskaidrot, vai kāds varējis vīru šantažēt. Pagaidām saskaņā ar KPK 127. pantu viņš nosūtīja uz Dagestānas Galveno iekšlietu pārvaldi atsevišķu pieprasījumu par Mamedova un viņa sievas radiniekiem. Pieprasīja noskaidrot, kas kurš ir, ar ko nodarbojas un tā tālāk. Visus šos cilvēkus vajadzēja nopratināt. Vēl viņš intuitīvi juta, ka viss nebūt nav tik vienkārši, kā sākumā licies kapteinim Lomakinam, kas ziņoja, ka ar negadījumu, kaut arī tas ir smags, viss pilnīgi skaidrs. Nē, brālīt, ļoti iespējams, ka te iejaukta arī politika, un tikai tās vēl trūka…

Grjaznovs zināja, ka Vladlens Bogatkins ir liels viltnieks un viņam patīk noslēpumi Būtībā viņa profesijas cilvēkam tādam arī vajadzēja būt. Taču viņš nebūt nevēlējās atklāties Bogatkina priekšā pilnībā, ļo vairāk Vjačeslavs lvanovičs nevēlējās parādīt sev tuvās "Glorijas" darbiniekus neizdevīgā gaismā. Puišu saskarsme ar kaut kādiem valsts noslēpumiem bija pilnigi nejauša. Vēl tikai trūka, lai viņus sāktu vazāt apkārt un jaukt viņiem prātu ar muļķīgu iztaujāšanu. Tāpēc viņš izvēlējās attiecīgu taktiku.

Viņš piezvanīja Denisam un lika sarūpēt savās mājās jeņisejas ielā pilnīgi normālas pusdienas ar visu, kas pie tām piederas. Četriem cilvēkiem. Pusdienu laikā Vladlenam arī vajadzēja saņemt visus materiālus, kas nonākuši "Glorijas" rīcībā, aģentūrai novērojot Noļina kundzi un trīs figurantus Samarinu, Mamedovu un Kozlovu, kurš viņiem pievienojies vēlāk. Turklāt oriģinālus. Kopijas, tas ir, fotogrāfijas un tekstG izdrukas, katram gadījumam lai paliek aģentūras slēptuvē. Tieši tā, katram gadījumam. )a nu piepeši kādai pasūtītājai rodas jautājumi. Kā uz tiem lai atbild, ja nav lietisku pierādījumu?

Denisam bija vajadzīgs laiks, tāpēc Vjačeslavs Ivanovičs, sagaidījis paziņu no FDD, ieveda viņu kabinetā un pateica, ka tūlīt, burtiski pusstundas laikā, pabeigs dažus steidzamus darbus un viņi varēs doties turp, kur Vlads dabūs solīto informāciju. Lai viesim nebūtu garlaicīgi, viņš piedāvāja konjaka glāzīti un citrona šķēlīti, kas apkaisīta ar cukuru. Vladlens Petrovičs neiebilda: viņš lieliski zināja, ka Grjaznovs neko tāpat vien nedara. |a vilcinās, tātad viņam tā vajadzīgs.

Pēc tam viņi izbrauca ar dienesta "Ford", kam ieslēgta svētku signalizācija. Braucot viņi runāja par visādiem niekiem, par kopīgiem paziņām: kurš saņēmis paaugstinājumu, kurš, gluži otrādi, aizraidīts pensijā Tā viņi nokļuva Bogatkinam nepazīstamā Maskavas nomalē.

-    Uz kurieni mēs braucam? viņš nevērīgi pajautāja, it kā nepiešķirtu tam īpašu nozīmi

-    Tūlīt uzzināsi, apsolīja Grjaznovs un, iebraucis garas mājas pagalmā, apmierināts pavēstīja: Klāt esam! Te es dzīvoju, Vlad. Liekas, tu ne reizi pie manis neesi bijis?

-    Nav gadījies… Kas ir, vai tu materiālus turi pie sevis mājās?

-    Vlad, vai tiešām es izskatos pēc vājprātīgā? Kāpēc man tas būtu vajadzīgs? Materiālus atvedīs. Iesim, nekautrējies! Pasēdēsim, ieturēsim pusdienas, pie reizes satiksi senu paziņu.

-    Kuru tad nu?

-    Gan redzēsi, noslēpumaini atteica Grjaznovs.

Tureckis, protams, nespēja atrasties horizontālā

stāvoklī ilgāk par dienu. Turklāt viņam bija apnikušas sulas, kas it kā uzsvēra viņa bezdarbību. Tāpēc ar lielu prieku viņš gāja palīgā Denisam, kas ieradās ar diviem saiņiem vienu pavisam lielu, bet otru jūtami mazāku lai uzklātu galdu. Kad beidzot ieradās Vjačeslavs ar Bogatkinu, viņus gaidīja galds ar bagātīgām uzkodām.

-      Sveiks! Un ko tu šeit dari? visai asprātīgi brīnījās Bogatkins, spiežot sevišķi svarīgo lietu izmeklētāja vārgo roku.

-Viņš te slimo, -Turecka vietā atbildēja Grjaznovs. Var teikt, ka viņš atrāpojis no viņpasaules.

-    Atkal mafija? Bogatkins iepleta lielas acis.

-    Ļaunāk… Tureckis nopūtās. Parasts transporta negadījums. Kāds muļķis uzbrauca virsū. Līdz ar to atkrita turpmākā izjautāšana. Tas, starp citu, nemaz nebija vajadzīgs. Apsaitētā galva liecināja pati par sevi.

-    Vai tad tu drīksti? Vladlens uzdeva galveno jautājumu un piesita ar knipi pie kakla.

-    Dopings un anestēzija vienlaikus. Vienā flakonā, kā saka televīzijā. Sēžamies, vīri, pie galda! Gribas iekost. No jūsu suliņām jau veselu dienu burkšķ vēders…

Bogatkins izrādīja pienācīgo cieņu bagātīgi klātajam galdam, taču viņa acīs skaidri bija lasāma nepacietība. Un Grjaznovs, seniors, apžēlojās.

-    Labi, Denis, rādi, kas tev ir!

Deniss tūlīt atnesa nelielu saini.

-    Te ir viss, viņš pateica. Video un audio ieraksti, atšifrējums un fotogrāfijas. Nekas nav izlaists. Vēl paķēru līdzi mūsu klienšu iesniegumu kopijas, lai kādam nenāktu prātā doma, ka tas viss ir "Glorijas" pašdarbība. Ir arī paraksti, ka viņām nav pretenziju pret aģentūru. Līgumu un parakstu oriģināli palika mūsu lietā. Informācijai.

-Vairāk nekā nav? lietišķi apjautājās Bogatkins.

-    Te ir viss, stingri atteica Deniss.

-    Vai jūs zināt, ka dokumenti pilnībā pāriet manā rīcībā?

-    Jā, Konstantīns Dmitrijevičs mūs par to informēja. Šie materiāli mums vairs nav vajadzīgi. Deniss vienaldzīgi paraustīja plecus. Lietas slēgtas, arhīvu mēs neturam.

-    Lieliski! Vladlens Petrovičs pamāja un brīvi atlaidās pret Grjaznova ozolkoka krēsla stipro atzveltni.

-     Bet tagad pastāstiet kā jums ienāca prātā ierīkot akadēmiķa mājā "aci"?

-    Mēs ieraudzījām jūsējo, ar vieglu ironiju atbildēja Deniss, to, kas ierīkota brieža galvā viesistabā, tāpēc tai pievienojām arī savu. Nevar taču jaukties kolēģu darīšanās, vai ne? Slepenas pārrunas mūs neinteresē, mēs gribējām redzēt, kas notiek guļamistabā. Kompromitējošie materiāli, kas interesē mūs, dabūjami tur.

Grjaznovs ar Turecki sāka skaļi smieties, neviļus sāka smieties arī Bogatkins.

-Tātad jūsējie jauca prātu sargam?

-    Vajadzēja taču zināt, ar ko darīšana! Ja nu tur ieperinājušies amerikāņu spiegi? Visapkārt vienas vienīgas vēstnieku vasarnīcas. Kā lai nerodas šaubas?

-      Ko tu neteiksi! Vladlens turpināja smieties.

-     Bet man ziņo, ka parādījušies aizdomīgi tipi. Es dodu pavēli pastiprināt novērošanu. Taču objekts tūlit pazūd. Labi, ka jūs laikus atklājāties. Citādi…

-     Kas citādi? laiski jautāja Grjaznovs, ņemdams rokā karafi. Mājās viņam patika iedzert smalki, no kristāla traukiem.

-      Sataisītu jandāliņu. Sagādātu dakteriem lieku darbu…

-      Nesaki vis! Grjaznovs pacēla rādītājpirkstu. Nav izslēgts, ka daži tavi zēni tiktu izsisti no ierindas. Uz mēnesi vai diviem, kamēr atlabst. Tāpēc stipri laimējies tieši tev, draugs… Bet ne tas ir galvenais. Galvenais ir tas, ka mūsu vīri izdarīja pareizos secinājumus un nesāka jūs traucēt. Lai arī ar brieža galvu jūs izgāzāties. Ko lai dara, visi mēs mācāmies no kļūdām. Es tev ieteiktu pievērst uzmanību…

-    Grjaznov, tu runā tā, it kā pats būtu vadījis operāciju.

-     Maldies. Dažreiz atļaujos dot padomu Ja mani palūdz. Neko vairāk. Tomēr paklausies! Droši vien tu saproti, ka materiāli nav iegūti gluži likumīgi. Un, ja vēlies būt īpaši bargs likumu kalps, te ož pēc simt trīsdesmit astotā panta, proti, sarakstes, telefona sarunu, pasta, telegrāfa un dažādu sūtījumu neaizskaramības pārkāpšana. Tādas tās lietas. Tātad tu vari materiālus legalizēt, tikai izlaižot pa saviem kanāliem. Izlem pats, kas tev tur ir operatīvā pārbaude vai operatīvs pasākums. Vakar, apspriežot problēmu, Kostja nez kāpēc tūlīt nosauca tavu vārdu. Viņš teica: "Iešu pie vadības, jo tā ir lieta, ar kuru jānodarbojas Vladam." Vai man nav taisnība? Sakiet! Vjačeslavs uzrunāja Turecki un Denisu.

Abi vienprātīgi un nopietni sāka māt ar galvu: nu protams, vai kāds gan šaubās, ka šo lietu var uzticēt pulkvedim Bogatkinam!

-Tā, lūk! svarīgi konstatēja Grjaznovs. Būtu ļoti vēlams, Vlad, ja tu nepieminētu aģentūru "Glorija". Mēs netiecamies pēc liela goda, un, kā jau esi pamanījis, mēs nodarbojamies ar tādu cilvēku novērošanu, kuri grauj laimīgas ģimenes. Norunāts?

-    lāpadomā, solīdi pavēstīja pulkvedis, kas jutās mazliet atslābinājies.

-     Nekā nebija! iebilda Grjaznovs. Pēc tam būs par vēlu. Domā tūlīt! Lai viss būtu godīgi. Kā agrāk.

-    Kāpēc jūs nolēmāt atdot materiālus tikai tagad? Vladlens Petrovičs pajautāja.

-Tāpēc, mans dārgais pulkvedi, Grjaznovs sataisīja viltīgu sejas izteiksmi, ka vienam no Denisa objektiem vakar labpatika atdot Dievam dvēseli. Autoavārijā… kurā dabūja ciest arī mūsu visu sirdsdraugs Aleksandrs Borisovičs. Un nez vai viņš drīz atgūsies. Nekādas sakarības te nav, vari pārbaudīt Muļķīga nejaušība.

-    Kāpēc tad Tureckis vēl nav teicis ne vārda? Bogatkins uzdeva kārtējo "provokatorisko" jautājumu.

-     Ko?! Aleksandrs patiesi sašuta. Tas ir apmelojums! Es taču ar tevi pirmais sasveicinājos. Vai tas neskaitās? Vjačeslav, ko tu esi ielaidis savā mājā?

Tā arī ar jokiem viņi izbeidza runāt par šo tematu. Vlads lietišķi iemeta skatienu paketē, taču neko nesāka pētīt. Nedarīsi taču to pie galda! Pēc pusstundas Vladlens piecēlās. Pateica, ka aizvedīs materiālus uz darbu, ka diena iet uz beigām un priekšniecībai var rasties jautājumi.

Deniss pieteicās aizvest viņu uz pārvaldi, jo tik un tā jābrauc uz to pusi, jāizrāda arī cieņa retajam viesim. Vlads neiebilda. Grjaznovs brīdināja brāļadēlu klusējot, tikai ar skatienu. Denisam bija jāsaprot, ka nekādas lietišķas sarunas ar pulkvedi nav jārisina, no jautājumiem jāizvairās un jāatbild ar anekdotēm. Bogatkins ir pietiekami atslābinājies, lai tādā stāvoklī arī paliek.

No Vjačeslava Ivanoviča puses tā bija neliela atriebība. Pusdienu laikā Vlads nebija pateicis ne vārda nedz par amerikāni, kuru sauc Ernsts Pīters Droudijs, nedz par iemesliem, kas likuši Samarina mājā ievietot novērošanas iekārtu un nolikt par sargu galīgu nejēgu. Neko jēdzīgu viņš nebija atklājis, viltīgā grēka pagale. Grjaznovs jau gribēja pateikt stiprāku vārdu, bet nodomāja: nedod Dievs, ne reizi vien vēl iznāks kopā strādāt…

Beidzot viesis aizbrauca.

Grjaznovs ar Turecki atgriezās pie galda, lai mierīgā garā pabeigtu "draudzīgās pusdienas".

-    Neesmu informēts, ierunājās Tureckis. Vai tas izmeklētājs jarkovecs kaut ko uzracis?

-    Interesanti gan! Tu taču visu dienu novāļājies uz dīvāna. Varēji pacelt klausuli un pats piezvanīt. Domā, man citu rūpju nav?

-    Tev nav taisnība, iebilda Tureckis. Es, ja tā var teikt, esmu ieinteresētā persona. Cietušais. Liecinieks. Varbūt kā cietušais… Man neklājas jaukties izmeklēšanā. |o vairāk tāpēc, ka to cilvēku nemaz nepazīstu.

-     Kas tur ko pazīt? Es painteresējos. Zvaigznes no debesīm negrābj, taču īsts darba zirgs.

-    Varbūt ērzelis?

-    Noskaidro! Spriežot pēc tava vispārējā stāvokļa, jautājums īsti vietā. Bet kāpēc Vlads tā arī neko sakarīgu nepateica?

-    Tu ievēroji, ka es klusēju? Starp citu, arī viņš to ievēroja. Tagad, ja vēlies, varu pateikt. Viņi šo lietu nočammājuši, Slava. Vlads nevar pat iedomāties, kādas tam var būt sekas, jo nezina sākotnējos datus. Saņēmuši šos materiālus, viņi nu piepūtīs vaigus. Bet tās viņu pārbaudes ir tukša skaņa. Pavisam pārstājuši peles ķert. Denisa zēniem prieka pēc pielikuši astes. Nemāk vairs strādāt. Čekisti saucas! Labi, aizmirsīsim to Dzīve strauji rit uz priekšu. Ielej!

-    Nenoindēsies? Grjaznovs iesmējās

Laikam jau pēdējais šodien par dzīves straujo plūdumu iedomājās akadēmiķis Samarins. ja arī kāds būtu gribējis paātrināt dienu gaitu, maksimāli saīsinot laiku, tad tas bija viņš, jo viņam kā nazis pie rīkles stāvēja "sešdesmit astotās" izmēģinājumi Kaut ātrāk viss būtu beidzies: izšauts, nodārdējis, nogrimis! Lai visi gali ūdenī. Lai pēc tam var atšķirt tīru lapu.

Nevarētu sacīt, ka ar Linas muti izteiktais Ivana Kozlova priekšlikums viņam patiktu, bet nebija citas izejas. Nebija cita varianta kā pašam tikties ar armijas pārstāvi un atklāti izrunāties. Un viņš palūdza, lai sekretāre sameklē Kozlovu.

Ivans Grigorjevičs ieradās tūlīt, it kā būtu gaidījis izsaukumu pie direktora.

Kādu laiku viņi klusēja, vērodami un pētīdami viens otru. Pēc tam akadēmiķis pajautāja:

-    Kā ir, vai izmēģinājumiem esat gatavs?

-     Nav pirmā reize, armiļas pārstāvis izvairījās no tiešas atbildes.

-     Protams… Tikai man šis tas būtu piebilstams-, Ivan Grigorjevič… vispārējās situācijas izskaidrošanai. Jūs zināt, ka par mūsu institūtu un apvienību vispār tiek izrādīta īpaša interese. Ne jau tāpēc, ka esam saistīti ar aizsardzību… Mūsu know-how ir ne tikai praktiska vērtība. Ir pasaules mēroga problēmas, kas ietekmē veselas tehniskas nozares attīstību. Arī zinātni. Ja šobrīd kādā jomā esam līderi, tas nenozīmē, ka šī pozīcija būs mūžīga. Viss plūst… Šodien mēs, bet rīt… vai saprotat mani? Ar to domāju, ka zināmajā izstrādājumā nekādu supernoslēpumu nav un nevar būt, jo jebkura visjaunākā izstrāde tāda ir tikai kādu laiku. To lieliski saprot visi gan pie mums, gan ārzemēs. Ja zināma vispārējā ievirze, sīkumiem, kā jau teicu, ir praktiska nozīme, tie virza mūsu domu tālāk, augstākā līmenī. Ne velti visā pasaulē, varat tam ticēt, viens no svarīgākajiem jauno tehnoloģiju attīstības virzieniem ir komercializācijas process. Vai saprotat, par ko ir runa?

Kozlovs zīmīgi pamāja. Ja jau lekcija, lai būtu lek' cija. )a akadēmiķis uzskata, ka pašapliecināšanās dēļ tā vajadzīga, lai…

-     Kāpēc es ierunājos par komercializāciju? Tas ir laika jautājums. Daudzas ārzemju firmas gatavas samaksāt lielu naudu tieši tā faktora dēļ. Dažreiz nozīme ir ne tikai mēnešiem, bet pat dienām. Mūsu doktors Roberts Noļins, jūs viņu pazīstat, jau vairāk nekā pusgadu MAI, bet es Baumaņa institūtā lasām lekcijas par enerģētiskajām spēkiekārtām, kādas praksē izmantojam "sešdesmit astotajā". Nevienam tas nav noslēpums. Arī speciālajā literatūrā, proti, mūsu akadēmiskajā vēstnesī, šis temats aplūkots. Paskatīsimies patiesībai acīs. Kam ir izdevīgi, lai konkurenti mūsu ideju vienkārši nočieptu? Viņi to izdarīs ar lielāko prieku, ja vien tas nav jau izdarīts. Tagad pazīstama firma piedāvā palīdzību. Vai ir vērts atteikties, ja zini, ka tava noslēpuma dienas skaitītas? Bet varbūt stundas?

-    Es jums pilnīgi piekrītu, Vsevolod Mstislavovič.

-     Priecājos par to. No jauna rodas jautājums kāpēc rakstniekam ir visas tiesības pārdot savu darbu? Kāpēc mākslinieks bez problēmām var pārdot savu audeklu? Kas tie par dīvainiem stereotipiem, kuri nosaka, ka zinātniekam, kas izdomājis jaunas tehnoloģijas, knowhow, vispār nav nekādu tiesību? Mēs radām unikālus tanku, lidmašīnu, raķešu iekārtu un daudz kā cita paraugus. |ums labi zināms, ka valsts ar tās pašas Krievijas bruņojuma pārvaldes un droši vien ne viena vien desmita nezināmu privātu firmu starpniecību tirgojas ar mūsu know-how pa labi un pa kreisi! Vai tā nav? Kas tiek mums? Ko saņemat tieši jūs? Algu? Prēmiju? To jūs saņemat tikai tāpēc, ka jums, atvainojiet par nekautrību, ir sakarīgs ģenerāldirektors, kas ar putām uz lūpām aizstāv jūsu jā, ari personiskās intereses. Bet ja jūs, lvan Grigorjevič, zinātu, cik mežonīgas summas svilpo mums garām! Un nepaliek mūsu ražotnēs! Atvainojiet par tiešumu, jūsu kabatā!

-     Manuprāt, darba pienākumu dēļ man par to ir priekšstats. Kozlovs pasmaidīja. Protams, ne tik labs kā jums, Vsevolod Mstislavovič…

-    Par to es nešaubos. Akadēmiķis paraustīja plecus, kā meklēdams zudušu domu. Tātad, mans mīļais, es runāju no tāda aspekta, ka mūsu valstī, kas ar vienu kāju stāv sociālismā, sociālistiskajās attiecībās indivīda un valsts starpā, bet ar otru mežonīgā un absolūti nelikumīgā afrikāniskā kapitālismā, zinātnieks, jaunas idejas autors, joprojām nav pilntiesīgs tās saimnieks. Autors un tikai! Tevi par to uzslavēs. Bet ne vairāk. Nedrīkst aizmirst, ka dažām idejām savā laikā bijusi svarīga nozīme cilvēces attīstībā vispār. Kaut vai atombumba. Tā bija pirmais un nozīmīgākais solis pasaules paritātes virzienā! jā, mums palīdzēja. Bet kas to darīja? Amerikāņi. Uzvārdu nosaukšana prasītu laiku. Un, abstrahējoties kaut vai tikai no šā fakta, var teikt, ka visjaunākie ieroči ir bīstami, kamēr atrodas tikai viena sāncenša rokās. Ja tie ir abiem, var nebaidīties… Vai atceraties, kādas asprātības klīda četrdesmit devītajā gadā pēc mūsu "mazuļa" izmēģinājumiem? jautājums: "Kas nu būs, vai karš?" Atbilde: "Nē, kara nebūs, taču sāksies tāda cīņa par mieru, ka nepaliks akmens uz akmens!" Ar visu to cik gadu jau dzīvojam miera apstākļos? Un lielās līnijās bailes nejūtam Vēl otrs aspekts. Es atgriežos pie jautājuma par honorāru. Atcerieties pazīstamā satīriķa vārdus. "Parādiet man tos Dzimtenes apcirkņus! Kur tie ir?" Patiešām, kur ir tie apcirkņi, kuros nozūd mūsu honorāri kā akā bez dibena? Taču joprojām tiek nests uz turieni un viss pazūd tā, ka ne gailis pakaļ nedzied. Cik ilgi? Un es nodomāju, ja mēs gan Roberts Noļins, gan jūs, gan es, tas ir, visi, kas idejas īstenošanā ielikuši mūža labākos gadus, prasmi un veselību, ja mēs negribam palikt pie tukšas siles, jākļūst reālistiem. No kā mūs visus ilgi centās atradināt, taču, par laimi, nav izdevies to izdarīt līdz galam. Vēl pēdējais, Ivan Grigorjevič. Katram darījumam ir savi stingri noteikumi. Tāpēc izprotu un atbalstu jūsu priekšlikumu samainīt izmēģinājumiem domātos izstrādājumus.

"Šķiet, viss bija tieši otrādi," nodomāja Kozlovs. "Priekšlikums nāca no akadēmiķa… Tiesa, tagad tam vairs nav nozīmes…"

-    Kas brauks kopā ar jums, vai Bariševs?

-    Jā, viņa kandidatūra šķiet ļoti piemērota.

-    Manuprāt, pie mums viņš strādā nesen.

-    Vai tam ir principiāla nozīme? Viss notiks manā aizbildniecībā.

-      Pareiza doma… Pēc plāna paredzētas divas palaišanas. Manuprāt, šim nolūkam itin labi var noderēt mūsu "sešdesmit ceturtās". Tās ir bāzē. Ārējie parametri praktiski vienādi, bet detaļās… Akadēmiķis pasmaidīja. Mēs nupat par to izrunājāmies. Vai tā nav, Ivan Grigorjevič?

Kozlovs pamāja. Prātā viņam jau bija savs plāns, kā samainīt vienu raķeti torpēdu ar citu. Viņš zināja ne to vien. Mācībās, kurās izmēģina jauno tehniku, kaujas lādiņu aizstāj ar parastu imitāciju, kuru pēc tam izceļ no jūras dibena. Šajā gadījumā imitācija nebija paredzēta. Tātad nebūs ko izcelt. Šis apstāklis visu noteica. Pārējais sagatavošanās, apbruņojums, izmēģinājumi -bija tehnikas jautājums. Risks, protams, bija, taču Kozlovs lielā mērā paļāvās ne tikai uz paša autoritāti, bet arī uz to, ka mācībās nepiedalīsies šauri speciālisti, kas labi orientējas problēmas niansēs. Kā nekā visi "Maskavas dīzeļa" izstrādājumi ir līdzīgi kā dvīņi.

-Vai jums ir vēl kādi jautājumi, Ivan Grigorjevič?

-    Laikam nē. Mēs izlidojam jau rīt.

-    Tādā gadījumā veiksmīgu ceļu! Akadēmiķis piecēlās un sniedza roku. Vai ar finansēm viss kārtībā?

-     Jā. Kozlovs saprata, par kādām "finansēm" ir

runa.

-    Tātad dodamies ceļā…

Ejot projām, Kozlovs savā nodabā pasmīnēja. Tajā neilgajā laikā, kamēr viņš atradās kabinetā, akadēmiķis ne reizi nebija pieminējis Mamedovu. It kā viņa pasaulē nemaz nebūtu bijis.

Vēl viņš nodomāja, ka īsā saruna, pareizāk sakot, ģenerāldirektora monologs, bija vajadzīgs pašam Samarinam. Varbūt sevis attaisnošanai. Tātad jūt, suns…

Ivans pats nejuta neko, jo, pieņēmis lēmumu, bija radis no tā neatkāpties. Un vai vēl kādreiz, ja gribi būt pret sevi godīgs, radīsies iespēja tikt pie tik milzīgas naudas no parasta Krievijas darbarūķa viedokļa! No kurienes lai rastos šaubas…

Ja Mahmuds neaizvilka līdz finišam, pats vainīgs… Laika faktors! Jā, te akadēmiķim pilnīga taisnība. Ne mēs esam izdomājuši, ka laiks ir nauda

XII nodaĻa ŠĀviens serebrjanijborĀ

Nekas neliecināja par gaidāmo nelaimi. Barenca jūrā, tālu Ziemeļos, notika flotes mācības, kurās piedalījās kuģi, zemūdenes, jūras aviācija, bet uz flagmaņa atradās novērotāji un pārstāvji no valstīm, kas augstu vērtēja labas kaimiņattiecības ar Krieviju un tāpēc izrādīja pastāvīgu interesi par šādām mācībām, pat ja tās notika arvien retāk valstij trūka naudas…

Dzīve "Maskavas dīzelī", kuras vienmērīgo plūdumu bija iztraucējusi priekšlaicīgi nāvē aizgājušā galvenā konstruktora bēru organizēšana, atgriezās ierastajā gultnē. No institūtā ienākošām ziņām izrietēja, ka izstrādājuma izmēģinājumi pārcelti uz flotes mācību beigām. Uz Severomorsku izlidojušie "Maskavas dīzeļa" pārstāvji par to neuztraucās. Tātad uztraukumam nav pamata, secināja ģenerāldirektors.

Sarunā ar Angelinu Vasiļjevnu dvēseles mieru atguvušais akadēmiķis daļēji pa jokam, daļēji nopietni ieteica viņai uzlikt svecīti sakarā ar veiksmīgām beigām.

Un tad vienā šādā mierīgā dienā Samarinam piezvanīja tikko no Amerikas ielidojušais "vecais draugs un zināmā mērā kolēģis" Ernsts Droudijs. Telefona saruna bija īsa, tās jēga lakoniska. Amerikāņu biznesmenis, kas nostiprināja komerckontaktus ar Krievijas firmām, izteica priekšlikumu satikties, lai aprunātos par jautājumu, kas interesē abas puses. Droudijs, protams, nesāka skaidrot pa telefonu, kāpēc jautājums par tikšanos tiek izvirzīts tik asi un viņa dzestrā balss skan noraizējusies.

-Vai kas noticis?-Vsevolods Mstislavovičs nespēja atturēties no jautājuma.

Ir viela sarunai, ar uzkrītošu akcentu krieviski atbildēja Droudijs. Vai jūs varētu minēt laiku un vietu?

Pēc notikumiem Serebrjanijboras vasarnīcā Samarins vismazāk vēlējās tikties tieši tur, kur līdz šim bija radis kārtot svarīgākās darīšanas. Padomājis viņš ieteica citu variantu.

Pēc piedzīvotajiem uztraukumiem un muļķīgajām izsekošanām Ludmila Nikolajevna jutās stipri nogurusi. Arī bērniem drīz vajadzēja sākties skolai, un līdz vasaras beigām bija palicis pavisam maz dienu. Attiecības ar vīru, kas nevēlējās sievai piedot "melno nodevību", bija saspīlētas līdz pēdējai robežai. Lai kaut kā izkliedētu saspīlējumu un laulātie draugi varētu viens no otra atpūsties, Ludmila Nikolajevna nolēma kopā ar bērniem izvēdināties no nomācošās gaisotnes mājā. Pagadījās ērts maršruts uz Itāliju un Franciju. Uz desmit dienām, ne īpaši dārgs, kad vēl radīsies tāda izdevība šajā pavisam nenormālajā dzīvē?

Tūrisma birojs uzņēmās rūpes par ātru dokumentu noformēšanu, un jau drīz akadēmiķis uz neilgu laiku palika viens pats. Tāpēc doma par vasarnīcu atkrita pati no sevis.

Samarins ierosināja tikties savās mājās Vavilova

ielā.

Šis saprātīgais priekšlikums nez kāpēc izraisīja amerikāņa protestu. Kas viņam akadēmiķa mājā nepatīk? Ak apsardze! Tagad tā ir visur. Sakarā ar notikumiem Kaukāzā.

Droudija nepiekāpība sāka Vsevolodu Mstislavoviču kaitināt. Te tas nav īsti labi, te tas..

-Satiksimies restorānā, teiksim, Zinātnieku namā, ierosināja Samarins. Vai citā, kas jūs apmierina.

Izrādījās, ka sabiedriskas vietas neapmierina amerikāni, jo paredzama konfidenciāla saruna. Un abiem ne sevišķi patīkama.

Tas bija kas jauns! Kādas problēmas radušās? Vai tikai amerikānis nedomā, ka pārmaksājis? Ka iegādātie zinātniski tehniskie enerģētiskās spēkiekārtas aprēķini, kā arī degvielas un sprāgstvielas sastāvs nav to vērti? Tādā gadījumā jāpavēsta, ka vilciens aizgājis!

Akadēmiķis, protams, neko tādu neteica pa telefonu, taču viņam nepatika sarunas tonis, nepatika nelabojamā spiega nekaunīgā uzstājība galu galā, kāpēc jāmāna pašam sevi!…

Tā kā viņi nespēja vienoties, Samarins ierosināja tik "svarīga" jautājuma risināšanai nosūtīt pie Droudija savu labi zināmo simpātisko palīdzi. Varbūt vienmēr iztapīgā Lina pratis vienoties ar amerikāni. Un pie reizes izzondēt problēmas, kuru dēļ nav iespējams atrast ērtu tikšanās vietu. Tā suns, kas meklē, kur nokārtot savas vajadzības, griežas uz vietas, ķerdams savu asti.

Brauc, viņš sacīja Linai, un centies uzzināt, kas šim aiz ādas!

Lina tūlīt devās ceļā.

-Saruna būs nepatīkama, cieti noteica Droudijs, nereaģēdams uz Linas jaukumiem. Viņš nesāka neko paskaidrot, bet aprobežojās ar zīmīgu brīdinājumu.

Linai nebija jāmāca paņēmieni, kā izturēties pret iecirtīgo ārzemnieku: pēc zināma laika Droudijs kļuva vaļsirdīgs. Izrādās, ka viņš ļoti noraizējies, jo iepriekšējā Krievijas apmeklējuma reizē, tiekoties ar akadēmiķi, viņš pamanījis nepārprotamu izsekošanu izsekots nevis viņš, bet akadēmiķis. Viņš to pateicis. Zinot, cik bezatbildīgi un bezrūpīgi ir krievi, kuriem nav ne jausmas par savām tiesībām, kas tādējādi tiek pārkāptas, viņš ir pārliecināts, ka profesora kungs nekādus pasākumus nav veicis. Viņam, tas ir, Droudijam, kas Krievijā nodarbojas tikai un vienīgi ar komercdarbību, kura vairāk pielīdzināma labdarībai, nav vēlēšanās nok|ūt Krievijas slepeno dienestu uzmanības lokā. Un vispār piesardzība ir raksturīga amerikāņu biznesmeņu ipašība, bet nebūt nav raksturīga krievu partneriem

Pamācošā tonī norunājis savu monologu, Ernsts Droudijs bija ar mieru uzklausīt Angelinu Vasiļjevnu. Un viņa nekavējoties pavēstīja, ka krievi nebūt nav tik bezrūpīgi, kā Ēriks iedomājies. Saņēmis brīdinājumu, Vsevolods Mstislavovičs tūlīt pavēlējis pārbaudīt savu vasarnīcu, dzīvokli un pat kabinetu institūtā, vai tur nav speciālās noklausīšanās vai novērošanas iekārtas. Tomēr profesionāļi, kas izdarīja pārbaudi, neko neatrada.

Lina taču nevarēja teikt amerikānim, ka viņam bijusi simtprocentīga taisnība! Tiesa, Igoriņš, zēns uz goda, bija nomierinājis, paziņodams, ka gatavs pēc pirmā aicinājuma atkārtot pārbaudi. Lai nu kam, bet viņam labi zināms ja kāds "uzsēdies uz astes", tas mierā neliksies. Tātad uzmanību un vēlreiz uzmanību! Tāpēc, līdzko izdevās panākt vienošanos, ka Serebrjanijboras vasarnīca tomēr būs tikšanās vieta, Linai radās nepieciešamība nekavējoties sazināties ar Igoru

Vispār jau Igors Angelinai nesagādāja rūpes. Viņa neatlaidību varēja viegli izskaidrot jauneklis kārummīlis ticis pie lielas putukrējuma tortes un ēd ar lielo karoti! Ne vārda viņš nebija teicis arī pēc akcijas ar Mamedovu. Vienkārši bija piezvanījis, ar savu žiguli piebraucis Kutuzova prospektā, mierīgi paņēmis no Linas aploksni ar divdesmit taukšķiem, pārlaidis viņai mīļu, aicinošu skatienu, iesmējies un aizbraucis, apsolīdams ierasties pēc pirmā aicinājuma.

Raizes sagādāja sargs Pamanījis viņa uzvedībā dīvainības, Igors bija brīdinājis par viņu jau iepriekšējā reizē. Pirmkārt, sargs manāmi nevēlējās nodarboties ar tiešajiem pienākumiem. Tāpēc nebūtu slikti izdevīgā brīdī pārbaudīt viņa namiņu.

Laiks bija ierobežots, un Lina neinformēja šefu, ka tikšanās iepriekš jāsagatavo, jo nosprieda, ka Igors pēc viņas lūguma pats viegli tiks galā ar uzdevumu. Samarinam visu varēs pateikt post factum. Aprunājusies ar Igoru, viņa tomēr piezvanīja Vsevolodam Mstislavovičam uz darbu un pateica, ka būtu labi, ja viņš piezvanītu Akimičam un palūgtu ierasties Himkos. Iemesls nav svarīgs, galvenais, lai viņš neatrastos Serebrjanijborā, teiksim, līdz vakaram. Vajag izdomāt viņam kādu uzdevumu, vai. Tikmēr speciālists vēlreiz pārbaudīs vasarnīcu un parūpēsies par pilnīgu drošību. Tikšanās paredzēta jau šodien apmēram piecpadsmitos. Vēl viņa piebilda, ka klients ir pamatīgi noskaities, taču nevēlas paskaidrot iemeslu.

Pēc tam Lina no Čistoprudnija bulvāra, kur "nejauši" bija satikusies ar Droudiju, kopā ar Igoru traucās uz Serebrjanijboru.

Igors neiebrauca sētā kā iepriekšējā reizē, bet pie krustojuma apstājās ceļa malā. Sarga vairs nebija, tātad Samarins bija paguvis piezvanīt un izsaukt viņu pie sevis.

Lina gribēja apsēsties uz pakāpieniem kā pagājušā reizē, taču Igors tūlīt aizrādīja, ka atpūsties par agru. Aizrādīja divdomīgi, ar greizu smīnu

-     Ieejiet mājā, viņš sacīja, un ieslēdziet gaismu kādā tumšā telpā! Lai nav redzams no ielas. Es tikmēr padarbošos sarga namiņā.

Lina atslēdza verandu, pēc tam mājas durvis, iegāja un, brīdi padomājusi, devās pa kāpnēm uz leju, kur atradās pagrabs ar lielu ledusskapi. Tas stāvēja tukšs un tāpēc bija atslēgts no tīkla. Agrāk pagrabā bija atradies ar oglēm kurināms katls, tagad tas bija demontēts, izveidojot palīgtelpu, kas tika izmantota nevajadzīgu mantu glabāšanai. Lina ieslēdza gaismu, uzkāpa augšā, izstaigāja istabas, viesistabā apsēdās krēslā un izņēma no kabatas mobilo telefonu. Tas tūlīt iečiepstējās.

-    Vai labi dzirdat? Igors pajautāja.

-    Lieliski.

-    Ļoti labi. Viņš bija apmierināts. Starp citu, arī redzamība ir teicama.

-    Kādā nozīmē?

-Attēls skaidrs, bet skaņa! Es dzirdu pat jūsu kaislīgo elpu, dārgā Angelina! Vēlaties redzēt? Ienāciet sarga namiņā!

Lina aiztrauca kā vēja nesta.

Igors sēdēja pie visparastākā "Sony" televizora, kura krāsainajā ekrānā viesistabas panorāma bija redzama līdz pēdējam sīkumam. Vienkārši satriecoši! Viņa redzēja arī krēslu, uz kura bija sēdējusi.

Igors tikmēr nospieda slēdzi, pagrozīja regulēšanas pogas, un lietas istabā te tuvojās, kļūdamas lielākas, te attālinājās, palielinot redzesloku.

-    Interesants "verķis"! Igors iesmējās, nespēdams aizmirst šo Linas vārdu. Tikai tā ir vakardiena. Starp citu, "verķis" ieslēdzas un izdara ierakstus automātiskā režīmā. Tāpēc sarga klātbūtne praktiski nav vajadzīga. Vai tagad saprotat manu brīdinājumu?

-    Saprotu, apslāpēti atbildēja Lina Viņa jutās riebīgi. Maigi izsakoties…

Bija skaidrs, ka praktiski visi viņas apmeklējumi fiksēti videolentē. Un tie mērgļi ne reizi vien skatījušies seksfilmas, nekautrēdamies no visvulgārākajiem komentāriem.

-    Kāds zemiskums! viņa iesaucās.

-    Vispār te ir vairākas kasetes, Igors nevērīgi izmeta, un, ja jums ir šaubas… vai iemesls bažām, mēs varam tās likvidēt. Izdzēst. Starp citu, daudz laika tam nevajag. Varbūt pati vēlaties redzēt sižetus?

-    Nē! Kam man tie mēsli!

-    Tādā gadījumā jo vairāk nepieciešams ierakstus dzēst. Igors paskatījās uz Linu ar saprotošu smaidu un piebilda: Ejiet uz māju un ziņojiet savam akadēmiķim, ka viss ir tīrs. Es ieiešu pēc minūtēm piecpadsmit un vēlreiz apgriezīšu sprandu mūsu briedim. Pie reizes izpētīšu visu pārējo.

Igors atvēra savu diplomātu ar Linai nepazīstamu ierīci un ievietoja tajā vienu no kasetēm, bet Lina atgriezās mājā un piezvanīja Samarinam, ka vasarnīcā viss tīrs. Var braukt un aicināt šurp klientu.

Viesistabas lielais grīdas pulkstenis nozvanīja vienu reizi pusdivi…

Lina lika lielā traukā desu, šķiņķi, kūpinātu mēli… Samarins atbraucis nodeva viņai veselu saini ar jau sagrieztu gaļu. Kad pēc Droudija ierašanās visi iekārtojās viesistabā, Samarins palūdza Linu iziet virtuvē un pagatavot vieglas uzkodas. Bija redzams, ka viņš ir izsalcis. Amerikānis tūlīt atteicās no jebkāda ēdiena un aprobežojās ar tradicionālo atšķaidīto viskiju ar ledu. Lina saprata, ka ar savu klātbūtni traucē. To viņa piedzīvoja pirmo reizi. Tomēr neiebilda un pameta viesistabu. Samarins tūlīt piecēlās un cieši aizvēra durvis. Kaut kas jauns! Kādi no viņas var būt noslēpumi?

Par drošību viņa neraizējās. Prombraucot Igors bija pateicis, ka licis lietā kādu viltību. It kā nekas nav aiztikts, taču tiem gudriniekiem tagad ilgi būs jālauza galva, kāpēc iekārta neparko negrib darboties. Un kāpēc pavisam tīras ir kasetes, kurās tik tiešām bija ierakstīts, kas notiek šeit, vasarnīcā. Par to viņš pārliecinājies, kad tajās mazliet ieskatījies. To sakot, viņš nekautrēdamies bija raudzījies Linai tieši virsū, tā ka viņa jutās izģērbta vārda tiešā nozīmē. Bet, ja jau igors nekautrējās blenzt pa atslēgas caurumu, kas atlika viņai? Nospļauties par visu! Vai viņai ir kas tāds, kas jauneklim vēl nav zināms? Kas attiecas uz honorāru, arī tā nebija problēma: piecsimt zaļo plus patīkami pavadīts laiks kā parasti. Tuvākajās dienās. Un Igors devās projām, bezbēdīgi vicinādams savu lielisko diplomātu…

Saruna viesistabā tikmēr kļuva arvien karstāka. Lina uztvēra tikai dažas frāzes, kad runātāji strīda karstumā centās viens otru pārkliegt. Turklāt viņi runāja angļu valodā: Droudijs neprata krievu valodu tik labi, lai risinātu zinātniskus strīdus…

Lina runāja angliski diezgan labi, taču sadzīves līmenī. Speciālā terminoloģija viņai bija pārāk grūta. Pagaidām nekas tāds no viņas nebija arī prasīts. Parasti visas sarunas risināja akadēmiķis, viņai atstājot brīnišķīgas ēsmas lomu.

No asās sarunas, kas patiešām izklausījās pēc strīda, varēja noprast, ka Droudijs, šķiet, apsūdzēja Samarinu kaut kādā blēdībā, proti, Krievijas puse nav izpildījusi vienošanās punktus, par kuriem ir pilnībā samaksāts. Turklāt ņemot vērā pārdevēja jaunos noteikumus. Līdz ar to pircējs piekrāpts. Lina nesaprata, kāda ir krāpšanas būtība.

Savukārt Samarins dedzīgi iebilda, apgalvodams, ka visi vienošanās punkti simtprocentīgi izpildīti. Pieprasīti zinātniski tehniskie dati, un tie ir iedoti. Pirmām kārtām par galvenajiem izstrādājuma mezgliem, kas ir slepeni. Pēc tam akadēmiķis sāka runāt par savu galveno garabērnu enerģētisko spēkiekārtu, kādai līdzīgas nav un vēl ilgi nebūs analoģiskos izstrādājumos visā pasaulē. Turpinājumā saruna pievērsās tādam punktam kā kaverna. Lina bija dzirdējusi par šo atklājumu, taču sīkāk neko nezināja, jo viņai tas nebija vajadzīgs. Pāris vārdos varēja izskaidrot, ka tas ir mākslīgi veidots gaisa apvalks ap torpēdu tās pārvietošanās laikā. Šis apvalks ļauj torpēdai sasniegt līdz šim nepieredzētu ātrumu. Runātāji pārzināja strīda priekšmetu visā pilnībā, tāpēc speciālie termini bira kā no pilnības raga.

Negaidīdama, kad strīds pierims, Lina paņēma trauku, atgrūda viesistabas durvis un iegāja. Un ieraudzīja, ka Samarins ar Droudiju sēž viens otram pretī kā ķēdes suņi, kas cenšas ieķerties nesasniedzamajam ienaidniekam rīklē. Sejas sarkanas kā pēc pirts. īpaši amerikānim ar viņa kopto, iedegušoādu. Uzmetis Linai skatienu, Samarins nespēja novaldīties

Izej! viņš vārda tiešā nozīmē uzkliedza. Netraucē! Viņš no jauna pārgāja uz angļu valodu. Ar tām divām izstrādēm vien, mister Droudij, ir vairāk nekā pietiekami, lai norādītu jūsu sūdabrāļiem pētījumu virzienu! Manā vārdā tā arī viņiem pasakiet!

Lina izgāja un aizvēra durvis. Viņa nesaprata amerikāni. Viņš taču bija dabūjis no Samarina pilnu paketi. Viņa bija to redzējusi savām acīm. Toreiz, automašīnā. Un Droudijs pateica, ka tajā pašā dienā lidos uz mājām, uz savu Pensilvāniju, kur parādīs materiālus speciālistiem. Ja jau viņš kaut ko saprot par lietām, ar kurām nodarbojas Krievijā, kāpēc pats nav paskatījies tūlīt? Normāli cilvēki tā nedara! Turklāt pēc zināma laika, kad būtībā neko vairs nevar pārbaudīt, visi apvainojumi šķiet absurdi. Ne velti saka: pārbaudiet naudu, neatejot no kases. Kāda tagad jēga kailiem apvainojumiem bez pierādījumiem? Lina pilnībā bija Samarina pusē.

Tā kā nebija, ko darīt, Lina sāka ieklausīties.

Un beidzot, šķiet, sāka saprast, kāpēc izcēlies tracis. Izrādījās, ka pagaidām bijusi tikai preambula, galvenais ir fakts, ka tehniskajos datos nav sprāgstvielas sastāva, ar ko pilda kaujas galviņu Šo paketi vajadzēja sagatavot Mahmudam Mamedovam, galvenajam šīs izstrādes vadītājam.

Bet Lina taču pati bija paņēmusi no Mahmuda melno mapi! Un pati to nodevusi Samarinam. Viņa bija pārliecināta, ka Vsevolods Mstislavovičs izskatīs materiālus, jo lietas tehniskā puse uz Linu neattiecās. Kas nu iznāk, vai tiešām Mahmuds samelojis? Un nav ielicis paketē visus materiālus? Ja atceras viņa noskaņojumu tajā brīdi, Mahmuds, nelietis, tādu joku varēja izstrādāt. Jebkurā situācijā pirmām kārtām viņš domāja par savu labumu. Te naudas par maz, te sieva sūc asinis, kaut arī no savas hanumas baidās līdz nāvei, te, ko neteiksi, Lina viņam, maitasgabalam, atvēl pārāk maz glāstu! Savā alkatībā galīgi nojūdzies… Ja padomā, nebūtu nekāds brīnums, ja viņš būtu izstrādājis ar kolēģiem tādu nelietību.

Sparīgais strīds viesistabā tikmēr sasniedza apogeju un pārgāja bezmaz tirgus sievu kliegšanā. Varēja dzirdēt pagrūsto mēbeļu rībēšanu, angļu valodu bija nomainījuši visparastākie krievu lamuvārdi, turklāt no abām pusēm.

Lina nespēja izturēt neprātīgo aurošanu un, pati vēl nezinādama, ko daris, metās pie durvīm un pagrūda tās… bet izrādījās, ka aizcirtusies nez kāpēc durvīs muļķīgi ierīkotā atslēga. Viņa sāka sist ar dūrēm pa pulēto ozolkoka durvju stenderi un kliegt, lai atver, lai pārtrauc to idiotismu. Neviens viņu nedzirdēja. Tomēr šķita, ka balsis apklust. Droši vien vīri bija pārgājuši uz guļamistabu blakus. Lina uz mirkli pamira, un tajā pašā brīdī aiz durvīm atskanēja rībiens. It kā ar spēcīgu sitienu kāds būtu pārlauzis dēli.

Lina no jauna ņēmās dauzīt durvis. Tās negaidīti atvērās līdz galam, un tajās sastinga Droudijs. Tieši tā, sastinga, jo viņš izskatījās kā akmens tēls nekustīgs, muļķīgi saliecies. Arī amerikāņa seja bija pavisam bāla, kā ar krītu noziesta. Platām, gandrīz neprātīgām acīm viņš skatījās uz Linu un klusēja. Tad piepeši pamāja ar roku atpakaļ, sev aiz muguras un nočukstēja:

-Tur…

Lina metās uz priekšu, vēl neko neapzinādamās, taču juzdama, ka viņai uzvēlies kaut kas briesmīgs.

Šķērsām pāri gultai gulēja Samarins. Uz baltā krekla krūšu pašā vidū pletās liels, sarkans plankums. Labā, uz sāniem atmestā roka cieši bija satvērusi melnu pistoli.

Vēl mirklis un Lina, nez kāpēc pietupusies un abām rokām aizspiedusi ausis, sāka neganti kliegt… Istaba sagrīļojās un aizslīdēja sānis.

Viņa atjēdzās no purināšanas, ar pūlēm atvēra acis un saviebās no žilbinošās gaismas, kas triecās sejā. Atvērusi acis no jauna, Lina galu galā aptvēra, ka vāļājas guļamistabā uz paklāja, gaisma nekur nedeg, bet priekšā dejo saules stars, kas izlauzies pa slikti aizvērto slēģu spraugu. Istabā valdīja puskrēsla. Droudijs, pieliecies tuvu pie sejas, mēģināja viņu ar pļaukām atgriezt pie samaņas.

Redzot, ka Lina atjēdzas, viņš pavirzījās sānis, apsēdās blakus uz paklāja un atspiedās ar muguru pret gultas galu.

Lina mazliet pacēla galvu, mēģināja paskatīties uz gultu, taču pietrūka drosmes, un viņa no jauna atmeta galvu atpakaļ.

-      Es neesmu vainīgs, klusu noteica Droudijs. Neesmu vainīgs, nē…

-    Tātad viņš pats sevi? Lina iespiedzās, vienā rāvienā pielēca sēdus un ieurbās ar skatienu Samarina līķi. Galvā valdīja visīstākais haoss.

-     Kāpēc? Droudijs atsaucās uz neuzdoto jautājumu. -Viņš ir… psihs! Droudijs beidzot atrada īsto vārdu. Gribēja mani nobaidīt? Vai ne? Nejēga… jaunībā liku gar zemi trijus tādus kā viņš. Viņš izņēma pistoli. . tur, no atvilktnes. Droudijs norādīja uz pavērto naktsgaldiņu, kurā varēja saskatīt vaļējas seifa durvis. Lina līdz šim bridim nebija zinājusi, ka Vsevolodam Mstislavovičam vasarnīcā ir tāda slēptuve. Viņš metās man virsū… Jābūt pēdējam stulbenim, lai… kādreizējam flotes izlūkdienesta virsniekam… Nezinu…

-    Ko nu lai darām?… Lina neizpratnē pajautāja.

-     Kas zina, ka mēs te esam? stingri noprasīja Droudijs.

-      Kā kas? Neviens. Tu un es. Vēl viņš zināja… Sargs zina, ka Samarins grasījās uz šejieni braukt. Sargu sauc Akimičs. Bet viņš te ieradīsies vakarpusē.

-Tādā gadījumā nekavējoties jārīkojas. Droudijs kļuva lietišķs. Celies! Visu vajag sakārtot. It kā viņš te būtu bijis viens. Viss jānokopj, lai te ir tīrs!

-     Bet kā tas īsti notika? Lina piepeši skumīgi ievaidējās.

-    Vienkārši! nikni atcirta Droudijs. Skaties!

Viņš tūlīt demonstrēja, kā Samarins izvilcis no

seifa pistoli un kā meties viņam, Droudijam, virsū. Viņš palicis Samarinam priekšā kāju, un tas nokritis atmuguriski uz gultas. Tad amerikānis saķēris roku ar pistoli, lai pagrieztu sānis, taču Samarins izrādījies itin stiprs un pielicis visus spēkus, lai pagrieztu stobru pret viņu, Droudiju. Droudijs licis lietā īpašu paņēmienu, un Samarina roka ar tajā sažņaugto pistoli iespiedusies pašam krūtīs. Negaidīti norībējis šāviens. Samarins pats nospiedis mēlīti. Kāpēc viņš to darījis? Varbūt sapratis, ka zaudējis, un gribējis aiziet no dzīves? Droudijs to nezina. Viņš vispār nesaprot krievus, kas vēlas nogrābt pēc iespējas lielāku žūksni, neliekoties ne zinis par savām saistībām, bet vēlāk, kad krāpšanās nāk gaismā, gļēvi aiziet no dzīves.

Lina saprata, ka tie ir meli. Meli no sākuma līdz beigām. Tomēr tūlīt vajadzēja piekrist un izlikties, ka noticējusi. Pretējā gadījumā varēja nok|ūt blakus Samarinam. Amerikānim liecinieki nav vajadzīgi.

Viņš sēdēja mierīgi, sejā atgriezās parastā krāsa, bet skatiens urbās Linā, it kā pārbaudītu, vai viņa noticējusi vai ne.

Lina nopūtās, piecēlās no grīdas un ierunājās, it kā nezin ko gribētu nopurināt.

-    Labi, ko darīsim, Ērik? Kur lai visu novāc?

-'Ātri! Viņš pielēca kājās, izskrēja priekšnamā un pēc brīža atgriezās ar plastmasas maisu, kādā parasti savāc atkritumus. Visu! Visu te iekšā! viņš pavēlēja un sāka mest maisā visu, kam uz galda bija pieskārusies viņa roka. Maisā ielidoja viņa glāze un pelnutrauks ar izsmēķiem. Tas lai paliek, viņš norādīja uz Samarina glāzi un viskija pudeli. Taču ledu no plastmasas spainīša viņš iemeta virtuves izlietnē, bet spainīti maisā. Arī tu šeit neesi bijusi! viņš pavēlēja un iemeta maisā trauku ar sagriezto gaļu, kā arī tukšās iesaiņojuma turzas. Vai saprati? Samarins atbrauca viens pats. Sāka iedzert, kā krievi raduši Daudz. Pēc tam sameklēja savu pistoli un… Tu neko nezini. Visur izslēdz gaismu, noslauki durvju rokturus, paņem maisu un iesim! Tas jādara ātri. Durvis neaizslēdz!

-Vai tad man jāstiepj maiss? Lina sašuta.

-     Dod! nikni noteica Droudijs Ātri dodamies projām.

-    Uz kurieni?

-    Es pateikšu!

Viņi ātrā solī izgāja no Samarina vasarnīcas pagalma. Bija pats dienas vidus, mazliet pāri četriem, taču neviens cilvēks nebija redzams. Viegli nesdams maisu, Droudijs gandrīz vilkšus vilka Linu, kurai kājas šķita no vates. Droudijs klusi lamājās caur sakostiem zobiem un meta uz sievieti niknus skatienus.

Apgājis apkārt vasarnīcu kvartālam, Droudijs piegāja pie augsta žoga ar zaļiem vārtiņiem. Nospieda zvana pogu. Vārtiņus atvēra baltā uzvalkā ģērbies vīrietis. Droudijs vārda tiešā nozīmē ievilka Linu aiz rokas iekšā.

Priekšā pletās ar betona plāksnēm klāts laukumiņš, bet uz tā stāvēja pelēks "Passat". Droudijs kaut ko pateica cilvēkam, kas bija atvēris vārtiņus. Tas pamāja ar galvu un aizgāja. Drīz no vasarnīcas pienāca jauns puisietis. Neteicis ne vārda, viņš apsēdās pie automašīnas stūres. Droudijs atvēra mašīnas bagāžnieku, iemeta tajā maisu un pagriezās pret Linu.

-    Ātri kāp iekšā! Viņš aizvedīs tevi uz darbu. Izdomā, kur esi bijusi, bet tā, lai kāds to var apliecināt. Šodien uz šejieni neesi braukusi. Ar bosu neesi runājusi. Skaidrs?

-    Jā, vārgi nočukstēja Lina.

-    Tagad brauc! Es vēlāk piezvanīšu.

-    Vai numuru nevajag pierakstīt? viņa pajautāja

Droudijs paskatījās uz viņu kā jukušu un pamāja

šoferim ar roku. Tas ieslēdza kādu signālierīci, un vārti atvērās paši.

Pārvaldes dežuranta zvans noķēra Bogatkinu brīdī, kad pulkvedis posās uz mājām. Dežurants pavēstīja, ka Makšķernieks ziņo no Serebrjanijboras: Samarins atrasts vasarnīcā ar lodi krūtīs.

-Vai dzīvs? satraukts pajautāja Bogatkins.

-    Pagaidām nē. Pārvaldes dežurantam Siņko prāts nesās uz jokiem. Makšķernieks gaida norādījumus.

-    Es braucu! Kas tur ir no mūsējiem? Morozovs un Durovs brauks līdzi!

Pēc pusstundas, par spīti blīvajai vakara satiksmei, viņi tuvojās Serebrjanijborai. Makšķernieks, viņš arī Nikolajs Petrovičs Akimovs jeb Akimičs, tālredzīgi atvēra vasarnīcas vārtus. Un aizvēra, līdzko mašīna ar Bogatkinu un operatīvajiem darbiniekiem piebrauca pie paša… lieveņa.

-    Ziņo! pavēlēja Bogatkins, kāpdams ārā no mašīnas.

-     Vienpadsmitos četrdesmit septiņās piezvanīja saimnieks un lūdza steidzami aizbraukt pie viņa uz Himkiem. Es visu aizslēdzu un aizbraucu. Pie mūsējā loka paņēmu taksi, kā man bija likts, un apmēram pusvienos biju pie viņa.

Samarina lūgums nebija nekas neparasts. Viņš bieži vien lūdza Akimiču kaut kur aizbraukt, kaut ko atvest, samontēt kādu sadzīves ierīci un tā tālāk Arī šoreiz nekas sargam aizdomas neradīja. Vajadzēja aizbraukt uz mašīnbūves rūpnīcu Podoļskā, kur, pēc akadēmiķa paziņas vārdiem, kādā cehā tiekot izgatavoti speciāli mangali vasarnīcām Pēc Vsevoloda Mstislavoviča lūguma bija jāaizbrauc uz turieni, jāsameklē cilvēks, ar kuru viss norunāts, jāatstāj nauda un jāpaņem mangals, jo akadēmiķis pats atbraukšot uz vasarnīcu vakarā, iespējams, kopā ar viesiem, lai pārbaudītu jauno pirkumu darbībā.

Vārdu sakot, kamēr uz vienu vietu, uz otru, pagājis diezgan ilgs laiks. Viņš atgriezies vasarnīcā tikai pēc sešiem vakarā. Izrādījies, ka mangals nav sarežģīta ierīce, taču visai grūti montējams, jo tam bija jāstrādā vairākos variantos, tas ir, mangals bija universāla ierīce, kas darbojās ar visu, kas pa rokai: ar oglēm, malku, gāzi, degvielu un pat elektrību. Kamēr ierīce tika samontēta, pārbaudīta, iestājās tumsa. Lai varētu redzēt, viņš ieslēdzis apgaismojumu verandā to var ieslēgt no sarga namiņa, un iet mājā iekšā nav vajadzīgs. Taču saimnieks kavējies.

Tad Makšķernieks drošības dēļ nolēmis pārbaudīt savu sistēmu pēc viesu ierašanās to darīt būs par vēlu. Ieslēdzis, bet tā nepīkst. Meties uz māju, varbūt kāds "pajokojies", tāpat kā iepriekšējā reizē, viltīgi atvienojot vadus…

Kad iegājis viesistabā, nekādas aizdomas sākumā nav radušās. Vienīgi tabakas dūmu smaka. Viņš zināja, ka saimniekam pie klāta galda tīk uzsmēķēt un šim nolūkam viņš tur dārgas amerikāņu cigaretes. Šodien viņš vēl nebija atbraucis, bet Makšķernieks saoda tabakas dūmus pat tad, ja to bija pavisam maz, jo pats nesmēķēja. Piepeši viņš ieraudzīja to, kam nebija paguvis pievērst uzmanību: uz viena krēsla atzveltnes šķībi uzmestu žaketi! Krēsls bija no tumšas ādas, ari žakete tumša, tāpēc to uzreiz nevarēja pamanīt . Kā tad tā? Tātad saimnieks atbraucis? Atstājis žaketi un aizbraucis?…

Makšķernieks zināja, ka Samarinam ir paradums, sēžoties pie stūres, novilkt žaketi un pārģērbties jakā. Tātad iznāk, ka viņu atvedis šoferis. Guļamistabas durvis stāvēja ciet, tāpēc Makšķerniekam aizdomas nav radušās. Viņš jau gribējis atmest visam ar roku un darīt to, kādēļ nācis, proti, pakāpties un pārbaudīt, kas briedim atkal gadījies. Dīvainas nojausmas vadīts, viņš garāmejot neapzināti pagrūdis guļamistabas durvis un… pie varen platās gultas galvgaļa pakārtajā lielajā spogulī ieraudzījis sevi ar atkārušos žokli. Un ne bez pamata!

Šķērsām pāri gultai nevis gulēja, bet tieši vāļājās pats saimnieks ar tumšu plankumu uz krūtīm. Uz spilvena atmestā labā roka turēja pistoli. Tā tikai vēl trūka!

Aizmirsis vadus, Makšķernieks metās pie tālruņa lau uzgriezis dežuranta numuru, viņš piegāja tuvāk pie saimnieka. Pat nespeciālistam bija skaidrs, ka gultā guļ līķis. Cenzdamies neko neaiztikt un neatstāt pēdas, Makšķernieks uz pirkstgaliem bija izgājis verandā un beidzot ziņojis, kas noticis…

-    Rādi! īsi noteica Bogatkins.

Verandā viņš nometa apavus un pavēlēja citiem darīt to pašu. Līdz Maskavas Galvenās iekšlietu pārvaldes dežurējošās operatīvās izmeklēšanas brigādes atbraukšanai uz milzīgā paklāja, kas aizņēma visu viesistabas grīdu, kurpju nospiedumus nedrīkstēja atstāt

Viņi iegāja guļamistabā. Bogatkins pieskārās mirušā rokai. Te patiešām bija darbs tiesu medicīnas ekspertīzei. Bija jānosaka nāves brīdis, vai tā patiešām ir pašnāvība, kā arī viss cits, kas nepieciešams izmeklēšanā.

Atgriezies viesistabā, pulkvedis pārbaudīja akadēmiķa žaketes kabatas, taču atrada vienīgi dokumentus. Apsēdies uz krēsla blakus, viņš pārlaida skatienu saviem operatīvajiem darbiniekiem.

-    Vai tiešām ož pēc tabakas? viņš pajautāja. Gan viņš, gan Morozovs ar Durovu smēķēja, lāpēc abi operatīvie darbinieki tikai paraustīja plecus Tomēr Makšķernieks palika pie sava un apgalvoja, ka istabā pīpēts.

-     la pīpēts, kur palikušas cigaretes? Kur izsmēķi? Galu galā kur ir pelnutrauks?

Makšķernieks noplātīja rokas.

-    Ko lai domājam? Bogatkins neatlaidās.

-    jāizsauc milicija, ieteica Makšķernieks.

-    Tas pats par sevi. Vai galu galā savu sistēmu tu pārbaudīji?

-      Nepīkst. Makšķernieks noliēdzoši papurināja galvu.

-    Kāpēc?

-     Nevaru zināt, biedri pulkvedi. Visu apskatīju un pārbaudīju. Viss savās vietās, taču nepīkst.

-   Viena un tā pati dziesmiņa, kaut tevi nelabais! Bogatkins noskaitās. Nepīkst? Kāpēc? Atbildi!

-    Tagad to visu vajadzēs izzvanīt, sapīcis norūca Makšķernieks. Tam ar pusstundu nepietiks… Arī ar stundu ne. Vajadzīgs speciālists. Es šajā jomā neko nejēdzu.

-Vajag ar tā gadīties! Kāpēc pats neizsauci?

-     Pa kuru laiku? Es paziņoju dežurantam. Pateicu, ka gaidu norādījumus. Bet viņš man teica, lai gaidu, ka tūlīt atbrauks. Es arī gaidu. Nesaprotu, viss savā vietā, bet ne čiku, ne grabu.

Operatīvie aģenti nevietā iesmējās. Bogatkins apveltīja viņus ar drūmu skatienu un bezcerīgi atmeta ar roku.

-     Labi, Makšķerniek, zvani uz nulle, divi. Tu ieraudzīji līķi, tev arī par visu jāatbild. Tā, iesim prom.

Bogatkins piecēlās un pirmais devās laukā no istabas. Verandā uzvilcis kurpes, viņš izgāja pagalmā un pateica šoferim, lai pabrauc mašīnu malā. Kad visi sabrauks, aptrūksies vietas. Pēc tam viņš apsēdās dārzā uz soliņa, ar žestu pieaicinādams pie sevis operatīvos aģentus. Tie apsēdās katrs savā pusē

-    Ko teiksiet? Kādas domas ir jūsu galvā?

-     Dīvaini, ieminējās Morozovs. Vajadzētu pieaicināt vīrus no Datoru un informatīvās drošības pārvaldes. Ko nozīmē nepīkst?

-Arī tu to pašu! Bogatkins savilka pieri.

-    Es nopietni saku, Vladlen Petrovič. Morozovs neapvainojās. Šo to jau sajēdzu, bet tādā pašā līmenī kā Makšķernieks. Paskatieties, kā viss sakrīt! Makšķernieks praktiski visu dienu bijis prom. Kas šeit bijis? Nav zināms. Akadēmiķis nošāvies. Vai arī nošauts un prasmīgi imitēta pašnāvība. Tas, ja tā var uzskatīt, otrkārt. Un, beidzot, treškārt: sistēma nedarbojas, bet redzamu defektu nav. Kopā sanāk diezgan negliti.

-    Bet ko tu klusē, Durov? Bogatkins pagriezās pret otru operatīvo aģentu.

-     Man nepatīk tie tabakas dūmi, ko saož Makšķernieks. Un atkal tas pats: viskija pudele un neizdzerta glāze. Viņš viens būtu piesūcies, vai? Bet pēc tam apgūlies uz gultas, pielicis stobru pie krūtīm un nospiedis gaili? Vai tā mēdz būt?

-     Visādi gadās… Bogatkins paraustīja plecus.

-     Aizej pie Makšķernieka un apjautājies, kāda bija viņa attieksme pret šito? Bogatkins piesita ar pirkstu pie gāmura.

Durovs aizgāja.

-     Nē, man nepatīk… Morozovs atkal ieminējās.

-     Pārlieku klaja pašnāvība.

-     Arī es tā domāju. Bogatkins nopūtās. Labi, eksperti tiks skaidrībā… Pagaidām ej uz sarga namiņu, bet ar miliciju pats kaut kā tikšu galā

Mazliet padomājis, viņš tomēr izvilka mobilo tālruni un sastādīja Grjaznova numuru

-     Sveiks, Grjaznov! Te Bogatkins. Kur tu teritoriāli atrodies?

-    Mājās, noskanēja Vjačeslava Ivanoviča apmierinātais bass. Kas jauns, tev uzradušās sakarīgas domas?

-     Pie velna, kādas domas! Esmu Serebrjanijborā. Nupat izsaucu no Petrovkas operatīvo izmeklēšanas brigādi.

-   Vai kas noticis? neapmierināts pajautāja Grjaznovs.

-    Mūsu akadēmiķis… saproti pats, daru tev zināmu.

-Kad?

-    Nupat man to paziņoja. Atbraucu, bet šis guļ vēkšpēdus savā gultā. Ar makarovu.

-    la tu tur esi, ko vēlies no manis?

-    Man nepatīk tā lieta.

-     Jūtu līdzi… Labi, uzzināšu, kas uz turieni izbraucis, un piezvanīšu. Jā, nekas labs nav paredzams, sāksies zvanīšana. Bet nakts nāk virsū…

Tālumā kā riedama ieskanējās sirēna. Bogatkins izslēdza mobilo un ieraudzīja Makšķernieku ejam atvērt vārtus…

Lina ieradās darbā pavisam apjukusi. Nemanāmi ieslīdējusi savā kabinetā, apsēdās, lai atvilktu elpu un daudzmaz sakārtotos.

To, kas bija noticis vasarnīcā, ar prātu nevarēja aptvert.

Droudijs neatlaidīgi centās iestāstīt, ka tas ir nelaimes gadījums, kuru var uzskatīt par pašnāvību, un tā arī jādara. Īstenībā droši vien Vsevolodam Mstislavovičam Droudijs "palīdzējis". Kāpēc piepeši Samarins nolēmis aiziet no dzīves? Kas tagad būs?

Viņa piegāja pie spoguļa, kas bija pakarināts pie durvīm, un aplūkoja sevi. No mierīguma ne vēsts. Tad, par spīti savam ieradumam neko, nekādus lietišķus dokumentus neturēt uz galda, viņa izņēma no seifa vairākas mapes ar dažādiem materiāliem un izlika uz galda. Saberzēja ar dūrēm acis, lai tās izskatītos nogurušas. Kā saldama uzmeta uz pleciem vieglu jaciņu un devās uz ģenerāldirektora pieņemamo telpu

Serafima Pavlovna svinīgi sēdēja tālruņu aparātu ielenkumā savā tronim līdzīgajā krēslā. Viņa jautājoši paskatījās uz Nojinu.

-    Vai tad jūs esat šeit, Angelina? viņa apjautājās familiārā ziņkārībā.

-    Kur tad man vajadzēja būt? Lina brīnījās.

-      Biju pārliecināta, ka esat aizbraukusi kopā ar šefu, ironiski novilka sekretāre.

-     Vai tad viņš aizbraucis? Dīvaini, ka nepateica… Vai tālu? Šodien vēl atgriezīsies?

Sekretāre tikai paraustīja plecus.

-      Neko neteica… Un kā noslēpumu pavēstīja: Aizdrāzās kā sadedzis, nebilda ne vārda. |ums bija jānoskaidro kāds jautājums, es piezvanīju, bet… jūsu telefons klusēja.

-    Cikos jūs zvanījāt? lietišķi apjautājās Lina. Un kas tā par problēmu?

-    Ap divpadsmitiem. Problēma? Nē, tā nav problēma. No saistītā uzņēmuma atsūtīts pieprasījums, kaut ko vajag precizēt. Šefs lika, lai jūs to izdarāt.

Serafima Pavlovna pasniedza Linai plastmasas vāciņus ar datorizdruku. Lina paskatījās un nogrozīja galvu.

-Viens un tas pats… Labi, es sagatavošu atbildi… Mazliet vēsi … Lina kā saldama nogrozīja plecus.

-     Jā? sekretāre brīnījās. Un atcerējās: Pie jums droši vien darbojas kondicionētājs. Izslēdziet!

-    Vai tiešām? Lina pajautāja. Esmu tā pieradusi pie pastāvīgā trokšņa, ka to vairs nedzirdu. Paldies, ka atgādinājāt! Lina pasmaidīja un pagriezās, lai ietu, taču aizkavējās durvīs. -Serafima Pavlovna, mīļā, tiklīdz parādīsies Vsevolods Mstislavovičs, piezvaniet, man viņš ļoti vajadzīgs. Šodien pusi dienas kā muļķe nodirnēju izdevniecībā, tur atkal ar mūsu rakstu krājumu notiek kaut kas dīvains. Lai šefs beidzot paceļ klausuli un velta šiem pāris mīļu vārdu, kā to prot. Citādi rati no vietas neizkustēsies* Neaizmirsīsiet?

-    Bez šaubām, neaizmirsīšu, mīļā! Serafima Pavlovna ar žestu apliecināja maksimālu labvēlību un izpratni.

Lina mazliet nomierinājās: vismaz no šīs puses alibi bija nodrošināts. Vēl atlika piezvanīt uz izdevniecību un atkārtot savu stāstiņu: biju ieradusies, nogaidījos, nesatiku un tā tālāk. Kas pēc tam pārbaudīs!

Tomēr līdz darbadienas beigām viņa nosēdēja savā kabinetā kā uz adatām, kuru katru brīdi gaidot kaut ko briesmīgu. Taču viss ritēja savu gaitu. Iegriezās tie, kam viņa kaut kādā sakarā bija vajadzīga, zvanīja tādi, kas nemaz nebija vajadzīgi. Bet visā visumā radās saspringtas darba dzīves izjūta un šķietamība •

Dienas beigās negaidīti piezvanīja Ernsts Droudijs.

-    Angelina Vasiļjevna?

Lina tūlīt saprata, ka zvanītājs ir viņš.

-    Es klausos, viņa dzestri atbildēja.

-    Kā tev klājas? viņš apjautājās lietišķā tonī.

-Grūti.

-     Nekas. Vajag nomierināties. Tu taču neko nezini,

tā ir?

-Tā ir.

-     Pie šīs versijas ari turies… Klausulē atskanēja īsie signāli.

Pārgājusi mājās, Lina piepildīja vannu ar karstu ūdeni, ielēja šampūnu, iegūtās un sajuta, ka augumu krata drebuļi…

Vēlu vakarā atgriezies mājās, Roberts Pavlovičs pajautāja Linai, vai viņa šodien skatījusies televīziju. Lina atbildēja, ka ne.

-    Kāpēc tu prasi? viņa pajautāja

-     Kaut kas nesaprotams… atbildēja Noļins, domādams kaut ko savu. Pēc lekcijas sākās runas… Kāds ieminējās, ka dzirdējis, it kā Ziemeļos mācībās kaut kas nav kārtībā. Viena atomzemūdene nesankcionēta nogūlusies uz grunts. '

-     Bet kāds tam sakars… iejautājās Lina un pēkšņi nobijās.

-    Nav ne jausmas… Liekas, zemūdeni sauc "Sokol" Bet tajā ir mūsu "Štorm", tādas tās lietas. Labi, atpūties, rīt viss noskaidrosies…

Linai sapnī parādījās Ivans Kozlovs. Jūrnieka formastērpā, gludi noskuvies, ar labu parfīmu apvīts, viņš pieliecās pār Linas gultu, paskatījās, acis nemirkšķinādams, un pēkšņi ierunājās:

Mēs taču vairs neredzēsimies… Un it kā izzuda un izgaisa telpā. Lina pielēca kājās un… pamodās.

Blakus gultā krāca Roberts. Lina paskatījās uz elektroniskā pulksteņa kvēlojošajiem cipariem. Četri no rīta. Aiz loga sāka aust diena.

Bija jūtams, kā pa muguru starp lāpstiņām tek auksti sviedri. Viņa piecēlās, iegāja vannasistabā un nomainīja naktskreklu. Apgūlās no jauna, taču miegs nenāca. Aizmiga, iekrizdama kā tumšā akā, tikai tad, kad logā iespīdēja pirmie saules stari…

OTRĀ DAĻA

Kas izlej cilvēka asinis, tā asinis no cilvēkiem tiks izlietas, jo pēc Dieva tēla Viņš cilvēku ir radījis.

Pirmā Mozus grāmata. 9 6

XIII nodaĻa ĪpaŠs uzdevums

-    Saņa, vai tu televīziju skaties?

-    Ko citu savā situācijā lai daru?

-     Ļoti labi, tas ir, gribēju teikt, ka tieši tas mums patlaban vajadzīgs.

Tureckis viegli papurināja galvu, it kā gribētu iedziļināties viņam nesaprotamo Merkulova vārdu jēgā. Stiprāk purināt galvu viņš vēl baidījās. Jautājums, protams, bija interesants: kāda nozīme televizoram?

Bet televizorā jau trešo dienu notika nesaprotamas lietas, un Aleksandram Borisovičam radās stingra pārliecība, ka neviens visapkārt vairs nezina meliem mēru sākot no veiklajiem televīzijas reportieriem un beidzot ar augstāko armijas pavēlniecību.

Fakts bija nepārprotams: Barenca jūras dibenā gulēja atomzemūdene "Sokol". Un cauri! Visam citam loģisks izskaidrojums nebija rodams. Viena no lūras kara flotes atbildīgajām personām apgalvoja, ka ar zemūdeni tiek uzturēti pastāvīgi sakari, otra to kategoriski noliedza, trešā ar sērīgu sejas izteiksmi vēstīja, ka ar apkalpi notiek informācijas apmaiņa klauvējot, bet ceturtā amatpersona notikušo sauca par avāriju, piebilstot, ka izcelt kuģi nav iespējams un ka runa var būt tikai par komandas glābšanu, ka notiek gatavošanās, kam tiek veltīti visi spēki…

Kas īsti bija noticis?

Krievijas Jūras kara flotes preses dienesta sniegtā oficiālā versija bija tāda: atomzemūdenē "Sokol" radušās tehniskas kļūmes, tāpēc tā nogūlusies uz grunts. Par avāriju nav runas. Kodolieroču zemūdenē nav, jo mācībās tie nav paredzēti. Izslēgta galvenā enerģētiskā iekārta, kas tiek kontrolēta, tātad ar radiāciju viss kārtībā. "Sokol" atrašanās vietā strādā speciālisti.

Tie paši speciālisti konstatē, ka "Sokol" priekšgalā, torpēdu atrašanās vietā, izfauts liels robs. Vienlaikus tiek izteikts pieņēmums, ka zemūdenē ir upuri.

Gaisotne presē sabiezē, parādās materiāli par līdzīgām avārijām, kas notikušas agrāk uz krievu un amerikāņu kuģiem, un par neskaitāmiem upuriem. Ārzemju firmas, kas nodarbojas ar glābšanas darbiem uz jūras, piedāvā palīdzību, Krievijas armijas vadība domā, bet žurnālisti, gan galēji kreisie, gan galēji labie, nekavējoties pieprasa patiesību. Tiek izveidota valdības komisija avārijas iemeslu noskaidrošanai šis vārds nevienam vairs nerada šaubas -, kā arī tiek precizēts zemūdenes apkalpes skaitliskais sastāvs un uzvārdi.

Dienas iet, bet televizorā tikai šausmu skati un praktiski nekā jauna…

Kāpēc gan Kostju interesē šī informācija? Kāpēc tieši viņam patlaban tā vajadzīga?

Atbilde nebija ilgi jāgaida.

-     Manos vārdos neredzi jēgu? Merkulovs tēloja izbrīnu. Paskaidroju. No pirmā acu uzmetiena jēgas nekādas. Taču ir asa nepieciešamība tikt skaidrībā ar šo jucekli un beidzot visam pielikt treknu punktu.

-    Nu tad lieciet! Es esmu slims. Man galva nav kārtībā. Bet melošana man jau ir tik tālu! Aizmirsis, ka Kostja neko neredz, Tureckis novilka ar pirkstu gar kaklu. Tāpēc izsaku jums dziļu līdzjūtību. īpaši tam, kas nodarbosies ar šo lietu.

-     Tu saki, ka tev kaut kas ar galvu? Nemaz nestrādā?

-    Nē, galva ir savā vietā. Taču ārsti…

-    Kopš kura laika tu ieklausies ārstu padomos? Tas ir kas jauns.

-    Kostja, jūtu, ka tu gatavo pret mani kādu nelietību. Vai man taisnība?

-    Kāpēc gatavoju! Cik slikti tu par mani domā… Tātad tā, klausies, ko teikšu. Aizej uz vannasistabu un nodzen bārdu, ja no rīta esi aizmirsis. Es palūgšu, lai Vjačeslavs iegriežas tev paka], piecos gaidu abus pie sevis. Šāds laiks tevi apmierina?

-    Kostja!

-     Viss, Saņa, netricini gaisu, tev patiešām tas kaitīgi. Tātad gaidu…

-    Kostja!

Taču klausulē noskanēja tikai īsie signāli.

Grjaznovs lamājās. Kad viņš atbrauca, Tureckis, paguvis ieiet dušā un noskūties, kritiski vēroja sevi spogulī. Nē, izskats bija daudzmaz uzlabojies. Griezumi un nobrāzumi uz sejas sadzijuši, violetais zilums zoda labajā pusē kļuvis dzeltens kā dzeltenās kaites slimniekam, un Tureckis to bez grūtībām nomaskēja ar miesaskrāsas krēmu, kuru nejauši bija atradis vannasistabas stikla skapītī starp tualetes ūdens flakoniem un skūšanās putām. Pie viena nozieda sadzijušo griezuma vietu nepiedienīgi sārtās pēdas. Līgavaiņa izskats, protams, nav, taču skatīties var, īpaši vakara gaismā.

Tātad Grjaznovs lamājās no sirds. Tureckis, uzmetis dvieli pār plecu, paskatījās no vannasistabas un painteresējās, kas ģenerāli tik tālu novedis.

-     Tie stulbeņi mani vienkārši sajūsmina! Grjaznovs nodārdināja. Sen neesmu piedzīvojis tādu marasmu!

-    Vai Kostja tev zvanīja? Tureckis viņu pārtrauca.

-     Jā. zvanīja! Grjaznovs saviebās. Redzu, ka esi jau saposies. Iekodīsim un brauksim. Laika vēl daudz… Nē, tu tikai paklausies! Man zvana visi, kam nav slinkums! Kā sokas izmeklēšana? Kad tā beigsies? Es saku: labie ļaudis, izveidota operatīvā izmeklēšanas grupa, kas nodarbojas ar jūsu akadēmiķi. Grupai ir vadītājs. Lūdzu, esiet tik laipni un griezieties ar visiem jautājumiem pie viņa. Te jums uzvārds, te tālruņa numurs! Bet man atbild: mēs jau zvanījām uz Iekšlietu ministriju, zvanījām uz galveno pārvaldi, zvanījām… kur tikai viņi zvanījuši, visur atbildēts, lai griežas Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldē pie ģenerāļa Grjaznova, viņš ir lietas kursā. Es taču neesmu lietas kursā! Un tā katru dienu, simt reižu dienā! Es viņiem pieklājīgi saku: kungi!… Nesaprot. Vai tu man tici?

-    Slava, neārdies, tā ir bijis vienmēr.

-Tik tālu nu ir tikuši! Grjaznovs ierēcās kā lācis. -Vai mums pa glāzītei sanāk?

-    Mums taču…

-    Vai es izskatos pēc muļķa, lai sēstos pie stūres? Kam tad ir šoferis? Arī tev mazdrusciņ būtu pašā reizē.

-    Kāpēc tu tā domā?

-    Lai labāk izturētu triecienu.

-    Vai tev šķiet, ka tas gaidāms?

-    Redzēsi pats. Grjaznovs pacēla uz augšu izstieptu rādītājpirkstu. Kostja, protams, deva mājienu. Tikai lika neko tev neteikt, lai būtu pārsteigums… Tu esi draugs, tāpēc pateikšu… Grjaznovs iztukšoja konjaka glāzi kā degvīnu, bez mazākās cieņas pret labo dzērienu, strauji izpūta elpu un turpināja: Ja saprotu pareizi, visi melo vienā melošanā. Nevienam nevar ticēt ne tik, cik melns aiz naga. Kostja šodien no rīta bijis Sarkanajā laukumā…

-Vai tiešām mauzolejā?-Tureckis iepleta lielas acis.

-     Nejoko! Viņš bija ne šajā, bet tajā sienas pusē. Droši vien dabūjis sutu. Mūsu jaunais prezidents dievina divcīņas un nekautrējas laiku pa laikam demonstrēt savu māku. Vārdu sakot, ja sasummē visu informāciju, iznāk, ka viņam apnikuši armijas vīru meli.

-    Skaidrs. Tureckis nopūtās. Tagad pilnībā saprotu.

-    Ko tu saproti?

-    Kāpēc zvanīja Kostja. Kāpēc jautāja, vai skatos to kasti, viņš pamāja uz televizora pusi, un kā man ar galvu.

-    Nūjā, arī man šķiet, ka runa būs par avāriju zemūdenē. Bet kāds tam sakars ar galvu?

-      Darbojas vai nedarbojas? Vai esmu spējīgs domāt? Teikšu tā. Klausoties tajā armijnieku un žurnālistu muldēšanā, paguvu saskaitīt vismaz vienpadsmit dažādas notikuma versijas. Un tas nebūt nav viss. Rodas jauns jautājums. )a ar šo lietu nodarbojas gan Ziemeļu lūras kara flotes prokuratūra un Galvenā kara prokuratūra, ja pilnā sparā darbojas valdības komisija ar valdības vadītāja vietnieku priekšgalā, kā viņiem vēl trūkst?

-     Ahā, pareizi vien ir! Grjaznovs atbalstīja viņa domu. Arī es apmēram tā iztēlojos situāciju un, šķiet, esmu sapratis, no kuras puses pūš vējš. Galu galā tas sācis pūst no Kremļa, kur apnicis klausīties muļķīgo taisnošanos un grib zināt patiesību. Kaut vai tādēļ, lai nebūtu jāsarkst visas pasaules priekšā. Tā kā Kostja tevi, vārgdieni, nav pažēlojis, bet licis mums abiem stāties viņa gaišo acu priekšā, esmu gandrīz pārliecināts, ka vecas draudzības vārdā viņš sagatavojis mums kādu nekrietnību. Intuīcija brīdina, ka neesmu vēl redzējis netīrāku lietu kā šo, kuru tagad grib uzkraut mūsu pleciem. Ne izmeklēšanas ziņā, bet tāpēc, ka mums tik un tā neļaus aizrakties līdz būtībai. Vazās aiz deguna, piedāvās kārtējās versijas un tā tālāk. Viņi baidās no patiesības. Ar to domāju armijniekus. Zobens karājas virs viņu galvām. Starp citu, varbūt es kļūdos…

-    Baidos, ka ne, noteica Tureckis un izdzēra savu glāzi. Starp citu, gribēju uzdot jautājumu… Ko dara Vlads, vai tad viņš atgājis malā? Kāpēc šajā velna akadēmiķa lietā tu esi nokļuvis uzmanības centrā?

-    Viņš zvanīja. Gurdā balsī. Manuprāt, nekādu citu jēdzīgu materiālu viņam nav kā vienīgi tie, kurus sagādājis Deniss ar saviem detektīviem. Pajautāja, kas mums ir. Man nekā slēpjama nav. Gan ballistiskās, gan tiesu medicīnas ekspertīzes dati ir tādi, ka visi fakti liecina par pašnāvības iespējamību. Kāpēc, tas ir cits jautājums. Kādi motīvi lika viņam izdzert pusi pudeles viskija bez kādas uzkodas, bet pēc tam izvilkt no sava seifa Makarova pistoli, ērtāk apgulties uz gultas, pielikt stobru pie krūtīm un nospiest gaili? Jā, bet pirms tam nosūtīt sargu uz Podojsku pēc mangala šašlikiem, ko vakarā grasījās cept ar kaut kādu kompāniju. Un vēl atslēgt Vlada novērošanas sistēmu, turklāt ļoti profesionāli. Vlada zēni noņēmās ar to divas dienas, līdz atrada ieliktni, kas atslēdzis visu sistēmu. Vārdu sakot, tur uzdarbojies īsts specs. Tādus pat Federālā dienesta pirmajā departamentā var saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem.

-    Tātad pats nošāvies?

-    Tā iznāk.

-    Kas nodarbojas ar šo lietu?

-     Manuprāt, tev tas cilvēks jāpazīst. Martinovs no Maskavas pilsētas prokuratūras.

-    Zinovijs, vai?

-    Kā tad, viņš. Šķiet, vīrs uz goda. Vismaz neapnīk. Kāpēc tevi tas interesē?

-Tu pats iesāki par akadēmiķi… Vai sakarā ar jūsu avāriju kaut kas nācis klāt?

-    Pēc aprakstiem izveidoti divi fotoroboti un izsūtīti uz noda|ām. Tikai nez vai tur kas iznāks, nav taču šādi tādi kriminālisti. Lieta tā arī karājas uz starprajonu prokuratūras un transporta milicijas kakla. Tukša loze. Tādas ir manas domas.

-     Labi, parunājāmies. Iesim uz virtuvi, notiesāsim pa kotletei, laiks posties. Ak, Kostja! Un tas esot draugs!

-     Starp citu, arī uz viņu izdara spiedienu… Vai tavējās nav zvanījušas?

-Zvanīju pats. Ņina aiz sajūsmas nespēj parunāt. Viņas atradušas kamieli, kuram rāpjas mugurā un fotografējas. Saki no kurienes Turcijā kamieļi?

-     Kas to lai zina? Varbūt no zvērudārza… Vai esi pārliecināts, ka tas kamielis nerunā krievu valodā?

-Tūlīt norausies ar kotleti pa pieri!

-     lokoju, kamieļi taču nerunā. Fotogrāfijas tomēr pieprasi… Cik dienu viņām vēl palicis?

-    Mazāk par nedēļu. Man laiks braukt mājās.

-Gan pagūsi. Labāk vispirms paklausīsimies, ko saka

Kostja, bet pēc tam izlemsim, kā mums abiem labāk…

Merkulova izskats bija svinīgs.

Viņš aizkustinoši apjautājās par veselību. Norīkoja Klaudiju Sergejevnu, savu sekretāri, uzklāt apaļo galdu kabineta stūrī. Klaudija staroja, izrādīdama savu rūpēšanos, un meta maigus skatienus uz Turecki. Pēc tam Kostja pateica, lai viņa netraucē, ar nepārprotamu nolūku aizslēdza durvis un izņēma no seifa konjaka pudeli. Apsēdās, ielēja glāzēs, iedzēra uz cietušā veselību. Pēc tam pārgāja pie tējas ar citronu un saldiem cepumiem.

Grjaznovs klusēja un, skatīdamies uz Turecki, nemanāmi miedza viņam ar aci. Arī muļķim viss būtu bijis skaidrs: Kostja visiem spēkiem centās saldināt rūgto pilulu.

īstā saruna vēl nesākās.

-    Kā klājas tavējām?

-    Paldies, atpūšas.

-    lā… tur patlaban labi… jūra.

-     jā, Vidusjūra. Kā būs, vai nepietiks staigāt riņķī un apkārt, ģenerālprokurora vietnieka kungs? Tureckim šī ceremonija jau apnika.

-     Un tādam ģenerāļa uzpleči!. Ziniet, ko teikšu, mani draugi! Šodien biju Kremlī!

-    Tie tik ir prieki! Tureckis nespēja atturēties nepazobojies, taču Kostja, šķiet, pirmo reizi nelikās par to ne zinis.

-    Nē, tu nesaproti. Biju audiencē!

Atkal nesaprotami: smejas vai runā nopietni.

-     Agrāk teica citādi izsauca uz galvas mazgāšanu.

-Saņa, mīļais, pievaldi muti… saprati?

-    Un kā vēl!

-    Tieši uz to biju cerējis… Vjačeslav, ielej vēl pa vienai uz veselību!… Nē, saruna patiešām bija sakarīga. Katrā ziņā godīga, man vismaz tā likās.

-      Vai tad tu viens biji? Vai kopā ar ģenerālo? Tureckis nelikās mierā.

-    Kāda tam nozīme?

-Ļoti liela. Paskaidroju,-Tureckis pakaitināja Merkulovu. ļa biji viens, tas būtu gods. )a divatā grupveida sekss. Un jums abiem eleganti tika iesprausta klizma. Citiem vārdiem, jāsmaida, kaut šķērmi ap dūšu. Runa bija par zemūdeni, vai?

-    Kā tu tomēr…

-     Esmu nepieklājīgs, Kostja. Tādu mani padarījis mūsu laiks. Arī Slavu. Grjaznov, ko klusē? Apstiprini manus vārdus!

-     Pagaidām klausos, Saņa! Grjaznovs laipni pasmaidīja.

-     Re nu! Merkulovs atdzīvojās. Vjačeslavs rīkojas pareizi. Ne tā kā tu, baskājis. Labi. Viņš nopūtās. Nu tad klausieties, kā jūs mēdzat teikt…

Pie prezidenta patiešām bija runāts par zemūdeni "Sokol" un traģiskajām šīs pēdējā laika lielākās katastrofas sekām. Tātad tomēr katastrofa! Izrādījās, ka prezidents ir visai labi informēts atšķirībā no tā, kas tika runāts televīzijā un rakstīts presē. Kā īsti iznāk? Pastāv divas patiesības? Viena šauram lokam, otra sabiedrībai? Bet kad ir bijis citādi?

-    Var runāt, ko vien vēlas, bet teikšu jums pavisam godīgi, Merkulovs sadrūmis sacīja Sekas, kā izrādās, ir daudz nopietnākas, nekā sākumā šķita, par ko tik neatlaidīgi runāja un centās pārliecināt armijnieki. Prezidents atklāti pateica, ka varbūtība izglābt ekipāžu ir ārkārtīgi maza. Bet zemūdenē ir vairāk nekā simts jūrnieku. Glābšanas darbi, nogrimušās zemūdenes izcelšana, radiācijas drošība, kas uztrauc Rietumu valstis, ir konkrētu speciālistu rūpes. Mums, tas ir, man un jums, izvirzīts nopietnāks jautājums, proti, jānoskaidro katastrofas iemesls. Presē publicētās versijas zināmas visiem. Pagaidām neviena nav guvusi apstiprinājumu, kaut arī tiesības uz pastāvēšanu ir visām.

-Vai mums piedāvā kopā ar ūdenslīdējiem nolaisties Barenca jūras dibenā? nevainīgi apjautājās Tureckis.

-    Kāpēc? Kostja izrādīja vieglu izbrīnu.

-    Kā citādi noskaidrosim iemeslu?

-     Zem ūdens nolaidīsies citi, Saņa. Tur strādā ne tikai mūsējie, bet arī ārzemju firmas, turklāt samērā veiksmīgi, ja spriež pēc tā, kas tiek ziņots prezidentam. Jā, viņi sagādās mums trūkstošos faktus. Speciālisti izsakās, ka šāda mēroga traģēdijai parasti nav tikai viens iemesls. Zemūdene, pēc mūsdienu standartiem, ir superkuģis. Iespējams, ka uz to iedarbojusies vesela nejaušību vai iemeslu virkne, sauciet, kā gribat, ar ko mums jātiek skaidrībā.

-    Bet ko darīs Galvenā kara prokuratūra? Tā tiek atlaista, vai?

-    Viņi nodos tev, Saņa, visu, kas vajadzīgs. Bez kādām atrunām.

-    Skaidrs, tātad atkal es esmu viens. Bet kā ar Vjačeslavu? Kāpēc viņam jāmokās? Kam viņam tā nevajadzīgā informācija? Vai tāpat vien, senas piemiņas vārdā?

-     Nesteidzies! Mani iepriecina tavas kvēlās rūpes par draugu. Darbs atradīsies arī Vjačeslavam. Un, ja tu vienu brīdi mani nepārtrauksi, centīšos paskaidrot… Lieta tāda, ka, pēc prezidenta domām, ar kurām viņš mani iepazīstināja, katastrofas iemesli drīzāk jāmeklē uz grēcīgās zemes, nevis ūdenī vai zem ūdens. Tāpēc viņš jautājumu izvirzīja tā: vai mūsu Ģenerālprokuratūrā ir sakarīgs analītiķis? Ja ir, lieta jāuzdod viņam.

-    Kostja, es nevaru! iesaucās Tureckis. Vai tiešām jūs vienā balsī kopā ar ģenerālprokuroru izkliedzāt manu uzvārdu?

-     Asprātis! Neko nevajadzēja kliegt. Ģenerālais pats nosauca tevi. Viņš! Nevis es. Vai saprati?

-     Kā nu ne! jāiesmērē tam maitasgabalam Tureckim bezcerīga lieta, lai viņš labi ātri lauž sprandu. Un nekādu raižu! Ar troksni izgāzis paša prezidenta uzdevumu! Tādu lietu!… Slava, no kaimiņu tantēm nesen dzirdēju, ka tev drīz atbrīvojas namu pārvaldnieka vieta. Aizbilsti par draugu, labi? Tīrība un kārtība kāpnēs garantēta!

-     Nē, mierīgi ar tevi sarunāties nav iespējams! nobrēcās Merkulovs. Vjačeslav, vai tiešām sitienam ar galvu pret asfaltu var būt tik smagas sekas?

-    Gadās arī ļaunāk! Grjaznovs iesmējās. Šis vēl nav klīnisks gadījums. Kostja, ielej vēl pa glāzītei, varbūt viņš nomierināsies… Iedzer, Saņa! Vai tu esi stingri pārliecināts, Kostja, ka mūsu kolēģi no laba prāta nodos mums materiālus? Kas tādā gadījumā iznāk? Ja spriež principiāli? Iznāk, ka viņiem, pēdējo ierēdni ieskaitot, tiek izrādīta pilnīga neuzticība. Ne vairāk, ne mazāk! Kā viņiem pēc tam jāskatās uz Saņu! Varbūt tev ir kāds paņēmiens viņu pārliecināšanai?

-    Mums ir ģenerālprokurors, kas saņēmis skaidrus norādījumus no Krievijas prezidenta. Vai ar to nepietiek?

-    Es gan teiktu, ka tas nav nekas liels, iejaucās Tureckis. Jūs to zināt, iztiksim bez blēdībām. Mēs, kā tu dažkārt mēdz izteikties, Kostja, jau sen esam iesvētīti. Viņš dos rīkojumu. Viņi uzmanīgi noklausīsies. Un viss mierīgi tāpat turpināsies. Tu taču katra punkta dēļ no augstās politikas viedokļa neskriesi pie prezidenta! Vai tā nav? Redzi nu… Reizēm gadās, ka savā resorā nesaprotam cits citu, bet tu vēl runā par armijniekiem! Nekā dārgāka par saviem lampasiem viņiem pasaulē nav!

-Apsolu, nopietni paziņoja Merkulovs, ka, dzirdot tavu pirmo nopietno pretenziju, griezīšos pie prezidenta administrācijas. Prezidents arī tai deva uzdevumu.

-     Esmu ielenkts no visām pusēm. Tureckis smagi nopūtās. Kā pelēkais vilks. Visapkārt karodziņi… Ko teiksi, Slava? Vai piekritīsim? Vai pirms tam izdiedelēsim vēl pa glāzei?

-    Nelietis! Merkulovs iesmējās un paņēma pudeli. Te būs, kaut jūs aizrītos! Taču viņš neaizmirsa arī sevi. Pacēla glāzi. Tātad sākam darboties. Tu, Saņa, būsi izmeklēšanas operatīvās grupas vadītājs. Tev ir tiesības iekļaut grupā vajadzīgos cilvēkus, tas ir, gan armijniekus, gan Federālā drošības dienesta ļaudis. Vjačeslavs būs tavs vietnieks. Es loti paļaujos uz jums. Panākumiem jābūt! Starp citu, lēmumu par grupas izveidošanu jau esmu parakstījis, ģenerālprokurors to sankcionējis un par vadītāju apstiprinājis Aleksandru Borisoviču Turecki.

Tagad sāka smieties Tureckis ar Grjaznovu.

XIV nodaĻa materiĀlu pretestĪba

Izsakoties zinātniski, materiāli ir apveltīti ar īpašību pretoties formas pārmaiņai. Nezinot šīs īpašības, citiem vārdiem sakot, neņemot vērā materiālu izturību, kā arī likumus, kas nosaka pretošanos iedarbībai, neko nav iespējams uzcelt, pat ne suņu būdu. Cilvēce būdu iemācījās būvēt, nereti balstoties uz intuīciju un iepriekšējo suņu mīļotāju paaudžu pieļauto kļūdu labošanu, turpretī pierādījumu staltā ēka, kam jāpierāda noziedznieka vaina, bija jābūvē, pārvarot gandrīz nemanāmu, taču stingru gan izmeklēšanas materiālu, gan arī pašu celtnieku, tas ir, cilvēku, pretestību.

Tureckis jau sākumā bija pārliecināts, ka neviens palīgā nenāks. Nebūtu vismaz traucējuši!…

Bet viņi, tas ir, cilvēki, kas jau vairākas dienas nodarbojās ar katastrofas iemeslu noskaidrošanu, it kā netraucēja, jo katrs darīja savu darbu. Galvenās kara prokuratūras pārstāvji atradās uz flagmaņa kreisera, uz kura uzturējās flotes mācību štābs, no kura nāca visas komandas, kā arī zemūdeņu bāzē pie Severomorskas. Ziemeļu flotes jūras kara prokuratūras izmeklētāji strādāja uz glābšanas kuģiem un ievāca ziņas no ūdenslīdējiem, kas apsekoja jūras dibenā guļošo zemūdeni "Sokol". Bet FDD ļūras kara flotes darbinieki ievāca skopu ražu visos punktos, arī Jūras kara flotes galvenajā štābā. Katra brigāde praktiski centās strādāt autonomi.

Šā iemesla pēc versiju bija atliku likām. No nejaušībām, kas novedušas pie traģiskām beigām, līdz sirdij tīkamajām spiegu medībām un elementāras diversijas, kurā skaidri saskatāma izdaudzinātā "čečenu roka". Visas minētās versijas tika apspriestas pavisam nopietni, bet informācija stingri dozētās devās nokļuva presē. Iznāca, ka ienaidnieks, kā allaž, nesnauž, bet mēs arī ne. Zemūdenes avārija pirmām kārtām bija nepieciešama NATO stratēģiem, lai piespiestu Krievijas valdību atteikties no savas klātbūtnes Vidusjūrā un Persijas līča rajonā. Visas šīs versijas, kuru jau bija uzkrājies vairāk nekā desmit, tika piedāvātas Aleksandram turpmākai izpētei kopā vai atsevišķi -, un neviena bez būtiskiem pierādījumiem par tās neatbilstību nebija atmetama. Tas bija saprotams jau pašā sākumā.

Merkulovs bija nosaucis Turecki par "analītiķi", līdz ar to likdams saprast, ka apvienotās izmeklēšanas operatīvās grupas vadītāja statuss liek viņam sēdēt uz vietas un "analizēt", kamēr grupas dalībniekiem mēli izkārušiem cītīgi jāskraida apkārt un jāmeklē liecības un pierādījumi. Tā nebija jauna formula, tomēr prakse neapstrīdami pierādīja, ka gribēt nav kaitīgi, tieši otrādi kaitīgi ir negribēt. Un Aleksandrs Borisovičs, vēlēdamies izdarīt pirmo kopsavilkumu, apkopot jau zināmos, bet vienotā izmeklēšanā vēl nesaistītos faktus, vēlējās sapulcināt visus savas grupas dalībniekus. Un tāpēc deva attiecīgu komandu. Izrādījās, ka gandrīz visiem izmeklētājiem vai operatīvajiem darbiniekiem ir savas neatliekamas darīšanas, kas neļauj bez kavēšanās izpildīt jaunās vadības norādījumus.

Kostja, šajā sakarībā jokodamies sacīja Aleksandrs, -veidojas situācija, kādu jau biju paredzējis, tas ir, mēs esam spiesti, kā izsakās profesionāli suņu audzētāji jeb kinologi, nocirst mūsu sunim asti. Citādi aste turpinās vicināt suni.

Merkulovs saprata. Viņš nesāka Tureckim stāstīt, ar kādiem resoru vadītājiem ticies un runājis, taču visi flotē, štābos un bāzē apmetušies pēddziņi un operatīvie darbinieki nozuda kā akā iekrituši. Nozuda uz Maskavas pusi, proti, uz Ģenerālprokuratūras sēžu zāli, jo citā telpā šis dažādais tiesības sargātāju un spēka struktūru pārstāvju pulks gluži vienkārši nebūtu ietilpis.

]ā, grupas sastāvs, kā izrādījās, bija visai iespaidīgs. Pirmo reizi savā pusotra gadu desmita ilgajā darbībā Aleksandrs Borisovičs nevarēja sūdzēties par kadru trūkumu. Taču viņš lieliski zināja arī ko citu: kur daudz pavāru, tur putra piedeg. Šis bija tieši tas gadījums, kad katrs pavārs grib vārīt putru tikai pats. Izeja no šā stāvokļa bija. Vispirms vajadzēja visus "jūga lopus" iejūgt vienos ratos. Ar šo uzdevumu varēja tikt galā apvienotās grupas vadītāja vietnieks Grjaznovs, kas sēdēja pie galda pa labi no Turecka. Pa labi sēdošajam FDD pulkvedim Bogatkinam Aleksandrs Borisovičs bija atvēlējis sava otrā vietnieka lomu, un viņam bija jākalpo par Ģenerālprokuratūras un Federālā drošības dienesta savstarpējās sapratnes simbolu.

Un, tas bija pats svarīgākais, jāliecina par absolūtu kopējās rīcības saskaņotību.

Atbildīgā sanāksme ilga visu dienu. Katram, arī katastrofas iemeslu izmeklēšanā ieinteresēto dažādo resoru ekspertiem, tika dota iespēja izteikt savu viedokli.

Saskaņā ar vienu no galvenajām versijām, kuru īpaši aizstāvēja Aizsardzības ministrijas pārstāvji, avārija notikusi, zemūdenei "Sokol" saduroties ar nenoskaidrotu ārvalsts zemūdeni.

Parasti lielās lūras kara flotes mācībās neredzami cenšas piedalīties NATO novērotāji Nevienam nebija noslēpums, ka Krievijai naudas maz, mācības notiek arvien retāk un retāk un jaunākās tehnikas un apbruņojuma izmēģināšana notiek jebkurā izdevīgā brīdī Lai arī kā mūsējie to slēptu, pilnīgi iespējams, ka bija jau iepriekš zināms par jaunākās torpēdas raketes izmēģināšanu. Ar tās raksturlielumiem visai aptuveni bija iepazīstināti dažādu valstu militārie resori, tā ka viņi bija ieinteresēti iegūt jaunākos datus ar hidroakustisko paņēmienu.

Tāpēc ārvalsts zemūdene varēja tuvoties mūsu zemūdens kreiserim bīstami tuvu un nejauši to taranēt. Par labu šai versijai runāja arī netālu no sadursmes vietas atrastās balti zaļās signālbojas, kādas nelieto Krievijas )KS. Arī lokatoru ekrānos bija fiksēts liels zemūdens objekts, kas vēlāk nozudis. Analoģiski dati bija saņemti no Krievijas izlūkošanas pavadoņa, kas "Sokol" tuvumā fiksējis objektu, kuru var noturēt par zemūdeni ar mazāku tonnāžu nekā mūsu zemūdens kreiserim.

Pēc dažiem datiem, turpinot attīstīt pirmo versiju, Rietumos bija konstruēta jauna tipa zemūdene, kas domāta "klusajam" karam. Tajā nav bruņojuma, toties tās korpuss, kas paredzēts taranēšanai zem ūdens, izgatavots no sevišķi stipra leģētā tērauda. Sākotnējā zemūdenes korpusa apskate liecina, ka mūsu kreiseris būtu varējis saņemt ļoti spēcīgu triecienu, no kā, ļoti ticams, uzsprāgusi izšaušanai sagatavotā torpēda. Sprādziens sabojājis zemūdenes priekšgalu, tā krasi sasvērusies un ietriekusies klinšainajā plato. Pēc tam detonējuši zemūdenes munīcijas krājumi, saplosot "Sokol" priekšgalu, tad ar deviņu atmosfēru spiedienu zemūdenē ielauzies ūdens, kas pabeidzis postījumus Saskaņā ar šo versiju sadursme bijusi nevis nejauša, bet apzināta.

Ziņas par to bija paguvušas parādīties presē un nekavējoties saistītas ar CIP direktora vizīti Maskavā. Amerikāņu puse apstiprināja faktu, ka Krievijas Jūras kara spēku mācības novērojis Amerikas JKS izlūkošanas kuģis, tomēr Pentagonam nekas neesot zināms, ka incidentā būtu iesaistīts kāds ASV kuģis vai zemūdene.

Attīstot versiju par sadursmi, speciālisti uzskata, ka trieciena rezultātā varēja uzsprāgt akumulatoru kamera. Tradicionālie kaujas lādiņi mācību laikā zemūdenē nedrīkst atrasties, tāpēc pastāvēja iespēja, ka detonējis jaunais lieljaudas ierocis, proti, torpēda raķete "Štorm", ar kuras izmēģinājumiem mācībām bija jābeidzas.

Saskaņā ar trešo versiju līdzīgu iznākumu varēja radīt zemūdenes sadursme ar lieltonnāžas kuģi traleri, tankkuģi, sauskravas kuģi vai ledlauzi. Ziemeļu jūrās strādājošo kuģu priekšgals tika pastiprināts ar tā saucamo "bumbuli", kas spēj salauzt ledu. Bija gan parādījušies oficiāli paziņojumi, ka mācību rajonā civilās flotes kuģi nav iegājuši. )KS galvenais štābs tāpat noliedz, ka periskopa dziļumā esošā zemūdene būtu varējusi sadurties ar virsūdens karakuģiem.

Saskaņā ar ceturto versiju traģiskais incidents varēja notikt, zemūdenei saduroties ar Otrā pasaules kara laika ragaino mīnu. Tādas agrāko laiku "dāvanas" reizi pa reizei uzradās Ziemeļu jūrās. Pēdējos gados bija atklāts vismaz desmit šādu mīnu. Tomēr zemūdens atomkreisera konstruktoru biroja speciālisti apgalvoja, ka zemūdenei ar nopietnu ledus aizsardzību mīnas sprādziens nav sevišķi bīstams.

Atomzemūdenes vareno korpusu gan varēja sadragāt modernās dziļumbumbas. Tā jau bija piektā versija. |a zemūdene nevērības dēļ piepeši nokļuvusi mācībās ieplānotā bumbu mešanas rajonā, tad apkalpei nebūtu nekādu izredžu.

Starp citu, tāds pieņēmums bija izteikts amerikāņu presē. It kā no flagmaņa izšautas raķetes, un pilnīgi iespējams, ka viena no tām trāpījusi zemūdeni "Sokol", kas piegājusi pārāk tuvu kuģniecībai slēgtajam rajonam.

Kara prokuratūras rūpīgi veiktajā pārbaudē noskaidrojās, ka šaušana beigusies dienu pirms tam, kad seismologi un akustiķi fiksēja divus spēcīgus sprādzienus, kuros gāja bojā "Sokol".

Nākamā versija, sestā, par katastrofas iemeslu minēja avāriju manevrējot. Simts metru dziļums, kādā gulēja "Sokol", simt piecdesmit metru garajai zemūdenei bija sekla vieta, un negaidīts šķērslis varēja izrādīties klinšainais plato. Tas paceļas līdz astoņdesmit metru dziļumam, un zemūdene, vairoties no sadursmes ar citu virsūdens vai zemūdens kuģi, varēja ietriekties cietajā gruntī. Spēcīgais trieciens izraisīja vairākas avārijas zemūdenes iekšienē. Versija netiek noraidīta un tiks rūpīgi pārbaudīta ar virsūdens glābšanas līdzekļu un ūdenslīdēju palīdzību.

Astotās versijas pamatā bija konstruktoru kļūdīšanās, kad tika būvēta atomzemūdene. Iespējams, kaut kas sabojājies, pēc tam sekojis īssavienojums, viena kjūme, tad nākamā, kas izraisījusi lavīnveidīgu tehnikas un visu dzīvības nodrošināšanas sistēmu atteikšanos darboties. Līdzīgi bija noticis ar tagad bēdīgi slaveno zemūdens raķešnesēju "Komsomoļec" pirms vienpadsmit gadiem. Šī versija prasīja, lai tā tiktu pārbaudīta. Konstruktori gan šādus pieņēmumus necieš ne acu galā. Nekas, viņiem nāksies samierināties.

Saskaņā ar astoto versiju zemūdenei mācībās vajadzēja apgūt komandas glābšanu simt metru dziļumā. Tādā gadījumā kuģis varēja piepildīties ar ūdeni kļūdas rezultātā. Tomēr šāda kļūda nekādi neizskaidroja bojājumus zemūdenes priekšgalā. Turklāt "Sokol" komanda tika uzskatīta par vienu no labākajām Ziemeļu flotē un nevarēja tā izgāzties.

Devītā versija, kuru īpaši aizstāvēja FDD flotes izlūkdienesta pārstāvji, norādīja uz "čečenu" roku. Tika uzskatīts, ka, ieliekot lieljaudas spridzināmierīci starpsienā starp pirmo un otro, centrālo laivas sekciju, pavisam reāli vienā mirklī var pieplūdināt divas visplašākās telpas.

Udugova lapā internetā jau bija parādījies apgalvojums, ka zemūdenē atradies musulmanis pašnāvnieks. Tika minēts pat viņa uzvārds. Teorētiski šādu iespēju nevarēja noliegt. No praktiskā viedokļa nejaušu civilistu obligāti atmaskoja armijas pretizlūkošana. Cita lieta, ka armijas un flotes pašreizējās nabadzības apstākļos, kad vajadzēja ekonomēt praktiski visā, versija netika uzreiz atmesta. Šobrīd notika visa zemūdenes personālsastāva jauna pārbaude, ar kuru diemžēl bija dažas neskaidrības.

Arī desmitā versija bija saistīta ar spridzināmierīci, tiesa, tajā "čečenu" roka neparādījās. Toties parādījās "augstā" politika. Sprādziens izdarīts, lai piespiestu Krievijas vadību apvaldīt savas zemūdens atomflotes aktivitātes pasaules okeānā. Arī šī versija netika noraidīta tūlīt, kaut arī absolūtais dalībnieku vairākums sapulcē lieliski saprata citu stratēģiju, pēc kuras pati stiprākā spridzināmierīce bija trūcīgais valsts budžets.

Vienpadsmitā versija, pēdējā, par iespējamo katastrofas vaininieku nosauca torpēdas sprādzienu zemūdenes torpēdaparātā. Parastajā mācību torpēdā nav sprādzienbīstamu komponentu. Tomēr fakti, kas atklājās izmeklēšanas gaitā, bija pretrunā ar noteikumiem.

Pirmkārt, zemūdene "Sokol" neilgi pirms mācībām bija atgriezusies no ilga autonoma jūras brauciena. Tādos reisos zemūdene dodas ar pilnu bruņojumu. Vēl nebija līdz galam noskaidrots jautājums, vai no zemūdenes izņemtas kaujas torpēdas. Tikmēr akustiķi, kas bija fiksējuši divus sprādzienus, apgalvoja, ka otrais sprādziens bijis daudz spēcīgāks par pirmo, un noteica tā jaudu kā ekvivalentu divām tonnām trotila. Šādu sprādzienu varēja izraisīt detonējušās kaujas torpēdas. |a tās patiešām atradušās zemūdenē. Tātad īpaši rūpīgi vajadzēja pārbaudīt bruņojuma bāzi, kurā zemūdene uzlādēta pirms iziešanas jūrā. Ar to patlaban nodarbojās speciāla komisija.

Otrkārt, un tas pašreizējā situācijā bija sevišķi svarīgi, nebija īstas skaidrības ar zemūdenes apkalpi. Pēc atgriešanās no autonomā reisa vairākiem jūrniekiem bija jādemobilizējas. Ar tādām lietām nodarbojās zemūdenes komandieris personiski. Bet zemūdenē bija jāatrodas arī civilajiem speciālistiem, kam vajadzēja veikt ar unikālu dzinēju apgādātās jaunās torpēdas raķetes izmēģinājumus. Tā kā mācībām gatavojās steigā, kā parasti, bāzē nebija visu dokumentu par zemūdenes personālsastāvu. Arī tas tika noskaidrots.

Visbeidzot, treškārt, UPDTuniversālā paštēmēšanās dziļūdens torpēda bija izstrādājums, uz kuru, kā zināja kompetentās iestādes, ārvalstu izlūkdienesti sarīkojuši īstas medības.

Kā negribīgi atzinās amerikāņu armijas pārstāvji, protams, privātā kārtā, netālu no mācību rajona Barenca jūrā atradies ne tikai Amerikas )KS izlūkošanas kuģis, bet arī divas zemūdenes. Izanalizējuši savu hidroakustiķu ierakstus, viņi izteica savu versiju par avāriju.

Varbūt, ielādējot un palaižot torpēdu ar raķešu dzinēju, notikusi kļūme un dzinējs ar visu degvielu uzsprādzis. Kad pēc neilga laika (divu fiksēto sprādzienu starpā) zemūdene palielināja kodolreaktora jaudu vai izpūta balastu, lai uzpeldētu, torpēdas kaujas galviņa sprāgstot izrāvusi laivas priekšgalā caurumu.

Pēc dažu Krievijas bruņojuma speciālistu domām, jaunajam izstrādājumam bija "niķi", pirms tas tika novests līdz kondīcijai. Tāpēc UPDT prasīja, lai pret to izturas ar sevišķu piesardzību.

Kas attiecas konkrēti uz "Sokol", tad uz dažām šā projekta zemūdenēm starp pirmo un otro sekciju tika ierīkotas atvieglinātas starpsienas. Kad tika izšautas torpēdas, starpsienu lūkas varēja būt vaļā, lai no torpēdu aparāta izietu gaiss. Šādā situācijā torpēdas kaujas daļa sprāgstot varēja izraisīt katastrofālas sekas. Pēc iegūtajiem bojājumiem zemūdene praktiski vienā mirklī nogrima, atsitās pret klinšaino grunti, un no pamatiem norāvās galvenās iekārtas. Uzsprāga akumulatoru baterijas, izcēlās ugunsgrēks…

Diena gāja uz beigām. Runātāji bija paguruši.

Ko lai saka? Bija izdevies detalizēti izanalizēt visas versijas, precizēt vājās vietas, noteikt turpmākās izmeklēšanas galvenos virzienus, lai apvienotās grupas dalībnieki cits citu netraucētu, bet palīdzētu. Tieši pēdējais punkts bija visgrūtākais, jo nozīmēja resoru barjeru pārvarēšanu. Šķiet, tomēr tas izdevās. Katrā ziņā Aleksandrs Borisovičs varēja atļauties tā domāt.

Grjaznovs viņam piekrita. Bogatkins svarīgi māja ar galvu.

Versiju apspriešanas laikā, sākoties runām par komandas personālsastāvu, lai netraucētu kolēģus un nenovērstu uzmanību ar sarunām, Tureckis uzrakstīja uz papīra lapiņas:

"Vlad, visas cerības uz Tevi. Centies pēc iespējas drīzāk noskaidrot pilnu un precīzu apkalpes sastāvu. Tur var būt atslēga."

Bogatkins izlasīja zīmīti, salocīja un iebāza kabatā. Un tikai pēc tam pamāja Tureckim.

Vēlāk viens no runātājiem pieminēja Movladi Udugova vārdu, šo čečenu Gebelsu. Tureckis pārtrauca runātāju, lai noskaidrotu tā musulmaņu pašnāvnieka uzvārdu, kas uzņēmies "Sokol" slepkavas lomu. justīcijas pulkvedis parakņājās savos papīros un atbildēja:

-     Lūdzu, Aleksandr Borisovič! Minēts tāds Mahmuds Hasanovičs Mamedovs. Par savu nemirstīgo varoņdarbu pacēlies debesīs pie Allāha.

-    Pateicos! Tureckis tikko manāmi pasmaidīja un sāka rakstīt Grjaznovam zīmīti.

"Slava, skaidrs, ka tie ir murgi, taču liek būt uzmanīgiem. Tu taču saprati, par ko ir runa. Paņem to savā ziņā!"

Grjaznovs izlasīja, padomāja un pierakstīja apakšā:

"Manuprāt, larkovecs nosūtīja pieprasījumu uz Mahačkalu. Varbūt paņemt pie dziesmas Raisu?"

"Tev labāk zināms," pašā apakšā pierakstīja Tureckis.

Sanāksmei tuvojoties beigām, Aleksandrs Borisovičs mazliet atslābinājās un nodomāja: "Vai tiešām izdevies pārvarēt materiālu pretestību? Ja kāds to būtu teicis no rīta, varētu domāt, ka viņš ir jucis… Kāpēc tā notika, turklāt samērā mierīgi? Droši vien tāpēc, ka te visi ir profesionāļi un ikviens spējis atbrīvoties no sava šaurā skatījuma uz avāriju un beidzot ieraudzījis kopainu. Un tā viņus satrieca… Galā tiksim. Strādāsim visi kopā…"

Vakarā Tureckis nodeva ziņojumu Merkulovam.

Bogatkins kaut kur steidzās vai arī jutās noguris.

Tāpēc ģenerālprokurora vietnieka kabinetā sanāca trijotne Kostja un Tureckis ar Grjaznovu, kuriem nekur nebija jāskrien. Kostju būtībā interesēja viens jautājums vai izdevies atrast kopēju valodu. Viņš sanāksmē nebija piedalījies, jo nebija gribējis traucēt un nomākt ar savu autoritāti.

-    Sākumā bija pagrūti, sacīja Aleksandrs, taču uz beigām, šķiet, izdevās vienoties. Netrūkst, protams, drazu, bet ir arī ļoti saprātīgas versijas.

Grjaznovs iesmējās.

-    Ja jau to saka pats versiju meistars, tas ir ko vērts, vai ne, Kostja?

-    Dod Dievs…

-Atvaino, bet lietas politisko pusi, pieglaimīgi ieminējās Tureckis, mēs ar Vjačeslavu nolēmām uzvelt taviem varenajiem pleciem, Kostja.

-    Ko tu ar to domā?

-    Jautājumus, kuri saistīti ar CIP direktora vizīti, ar mūsu un amerikāņu prezidenta telefona sarunām un visu citu, kas neatbilst manam un Slavas rangam. Nepamet mūs, mūsu labvēli!

-     Nesaprotu. Merkulovs noplātīja rokas. Patiesībā jau mums jālūdz no tevis šāda palīdzība. Vai tad starp taviem paziņām nav Pīters Redvejs?

-    Kostja, ja runājam par veco lāga zēnu Pitu, esmu par viņu jau domājis, taču viņam ir kāda īpatnība. Viņš ir rūdīts bijušais CIP darbinieks. Un tu labi zini, ka mūsu attiecību priekšplānā vienmēr izvirzās kāds apstāklis: viņš nedarīs neko, ja mūsu intereses var sadurties ar Savienoto Valstu valstiskajām interesēm. Teroristi ir pavisam kas cits. Es taču nevaru viņam teikt: "Pit, draudziņ, uzzini, vai tie nav zēni no tava resora, kuri sataisījuši mūsu flotei nesmukumu?" Nē, Kostja, nedz man, nedz Slavam, kas tāpat labi zina mūsu paziņas raksturu, nav tiesību prasīt, lai viņš nokļūtu neveiklā situācijā. Viņš neko tādu arī nedarīs. Vajadzīga smalka pieeja. Politiska. )a tu uzspiestu uz saviem sakariem Ārējās izlūkošanas dienestā… Ja tu, piemēram, pie prezidenta ļaudīm varētu noskaidrot, vai augstākā vadība ir pārliecināta, ka uz amerikāņiem nekrīt ēna, tu varētu mūs atbrīvot no nevajadzīgas maldīšanās pa tumsu un melna kaķa meklēšanas tur, kur tas nekad nav bijis. Ko teiksi, Slava?

-    Es vienmēr esmu apskaudis mūsu mīļā Konstantīna Dmitrijeviča sakarus. Grjaznovs gandrīz iztaisīja reveransu.

-     jūs, nelieši! Merkulovs iesmējās. Nevaru apsolīt, ko nespēju. Taču… pamēģināšu. Kas zina, varbūt jums jau ir sava versija? Vai neiepazīstināsiet?

Tureckis ar Grjaznovu apmainījās skatieniem un sāka smaidīt.

-    Šis tas ir uzradies, sacīja Tureckis, taču negribētos steigties Personiski man pagaidām ir divi varianti. Pareizāk sakot, divi katastrofas iemesli. Pirmais sadursme, otrais torpēda. Nav izslēgts, ka abi faktori sakrīt. Neizslēdzu pat varbūtību, ka mūsu karotāji pamanījušies raidīt torpēdu uz savu zemūdeni. Tikai viņi nekad šādā lietā neatzīsies… Kostja, mēs vēlreiz izanalizēsim visus materiālus, kas… sniedzas pāri galvai, un rīkosimies, vadoties…

-     Uz Ziemeļiem vairs neposies? Merkulovs nosmīkņāja.

-    Pagaidām tas patiešām nav vajadzīgs.

-    Redzi nu, tieši tā es domāju. Bet draudēji ar materiālu pretestību! Varēja likties, ka kaut ko no tās sajēdz…

-    Ne jau tiešā nozīmē, Kostja, bet pārnestā.

-    Un kā ar Bogatkinu?

-    Viņš pagaidām nodarbosies ar versiju par sadursmi. Vai uzbraukšanu, ja vēlies. Un vispār viņa joma ir spiegu tvarstīšana. Lai tvarsta.

-   Tādā gadījumā, ja neiebilstat, ļaujiet arī man dot nelielu ieguldījumu. Neiebilstat?

-    Kostja! Grjaznovs ar Turecki reizē iesaucās.

-      Es jau zināju, ka jūs mani cienāt… Tātad lieta tāda, ka arī es mēģināju kaut ko apsvērt savā galvā, balstoties, protams, uz vispārzināmiem faktiem. Ne vairāk. Tāpēc mani apsvērumi jums varbūt liksies pārlieku subjektīvi. Tomēr paklausieties… Man visu laiku neiziet no prāta gadījums, ar kuru nodarbojās mūsu jaunais talants Deniss. Teikšu, dīvains gadījums. Lūdzu dažus biedrus šo to noskaidrot un tagad zinu, ka "Maskavas dīzelī" izgatavo daudz dažādu bruņojumu, arī pašas jaunākās torpēdas ar pavisam unikāliem raksturlielumiem. Nevienam nav noslēpums, ka uzņēmuma darbībai tiek pievērsta pastiprināta interese. Un, kā redzat, notiek dīvainas lietas. Negaidīti izdara pašnāvību ģenerāldirektors, akadēmiķis, ievērojams zinātnieks. Neilgi pirms tam viņš atgriezies no Savienotajām Valstīm. Bez tam, kā jau zināt, dīvainos apstākļos iet bojā galvenais bruņojuma konstruktors. Un tikai laimīgas nejaušības dēļ nepaņem līdzi mūsu Saņu. Novērojot direktoru un viņa darbiniekus, kļūst redzams Droudija kungs, bijušais Savienoto Valstu flotes izlūkošanas virsnieks. Tiesa, šobrīd pazīstams biznesmenis. Piedevām tas notikums ar čemodāniņiem…

-      Bija tikai viens čemodāniņš, Kostja, iebilda Grjaznovs.

-    Vai ar to jums par maz?

-     No vienas puses, vairāk nekā pietiekami, turpināja Grjaznovs, bet no otras praktiski nav nekā. Un vispār ar šo lietu nodarbojas FDD.

-    Vai atceraties atsevišķas audiokasetēs ierakstīto sarunu detaļas?

-Varam paklausīties vēlreiz. Erotiski pārdzīvojumi katrā ziņā garantēti… -Tureckis sataisīja saldkaislu sejas izteiksmi.

-    Tur ir arī interesantākas lietas, Merkulovs nereaģēja uz joku. Tāpēc silti ieteicu…

-     Mīļais Kostja! Tureckis sāka smaidīt. Ja es būtu tavs skolotājs, tad šobrīd par mājasdarbu tev ieliktu piecnieku ar diviem plusiem. Vari neticēt, bet sanāksmē mēs ar Slavu jau aplūkojām šo variantu. Vjačeslav, pasaki, ka nemeloju!

-     Taisnība, apstiprināja Grjaznovs un izvilka no kabatas papīru, uz kura bija pierakstīts dialogs ar Turecki. Redzi! Viņš atlocīja lapiņu un pasniedza Merkulovam.

Izlasījis Merkulovs paskatījās uz Turecki.

-     Ak jā, tev taču nav zināmas visas personas. Raisa, kuru Vjačeslavs grasās ņemt aiz dziesmas, ir Mamedova atraitne. Savukārt Mamedovs ar vārdu un tēvvārdu minēts par kamikadzi, kas uzspridzinājis zemūdeni. Tikai Udugovs, kas par to ziņo internetā, nez kāpēc nav zinājis, ka pašnāvnieks gājis bojā dažas dienas pirms izmēģinājumu sākuma. Meli ir nenozīmīgs fakts, taču liek padomāt. Mēs ar Slavu nospriedām, ka jāmēģina rakt. Jo vairāk tāpēc, ka taisnā ceļā varam iziet uz "Maskavas dīzeli".

-    Tādā gadījumā man par jums nav jāraizējas. Merkulovs apmierināts nopūtās.

-     Nu nē! Tureckis padraudēja ar pirkstu Par agru esat nomierinājies, jūsu augstlabdzimtība! Pirmkārt, mums par pūlēm pienāktos… Bet, ja tev nekā vairs nav vai arī esi skopulis, sapratīsim. Otrkārt, neaizmirsti tev doto uzdevumu. Kas cits, ja ne tu, Kostja? Vjačeslav, tā ir taisnība?

-     Cenšamies, kā varam, Grjaznovs no jauna atgādināja.

Merkulovs sāka smieties un piegāja pie seifa.

-Velns jūs rāvis, pelnījuši esat… Tikai pa vienai, ne vairāk… Par materiālu pretestības pārzināšanu.

XV nodaĻa par PĻĀPĀŠANAS KAITĪGUMU

Izmantojot savas apvienotās izmeklēšanas operatīvās grupas vadītāja vietnieka tiesības, Vjačeslavs Ivanovičs uzaicināja pie sevis Ziemeļu administratīvā apgabala starprajonu prokuratūras izmeklētāju Jarkovecu un Maskavas pilsētas prokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju Martinovu ar materiāliem par transporta negadījumu Ļeņingradas šosejā, kā arī par akadēmiķa Samarina pašnāvību sakarā ar apstākļiem, kas atklājušies no jauna, Grjaznovs paskaidroja izmeklētājiem

Viņš piezvanīja arī Denisam, jo zināja, ka, nododot novērošanas materiālus FDD, tas operācijas epizožu fiksēšanas kopijas paturējis pie sevis. Viņš nevēlējās traucēt Vladlenu. Lai darbojas!

Ir pamats domāt, Valentīn jeremejevič, viņš uzrunāja larkovecu, ka jūsu strupceļā nonākušajai lietai var būt turpinājums.. Nav izslēgts, Zinovij Abramovič, viņš pievērsās jau Martinovam, ka arī jūsu lietā izdosies viest zināmu skaidrību. Bet visu pēc kārtas…

Iepriekš izstudējis Noļinas sarunas ar Mamedovu un Kozlovu, Grjaznovs bija pievērsis uzmanību vairākām epizodēm.

Pirmā epizode. Tiek pieminēts kāds Mahmuda (vai viņa dzīvesbiedres) radinieks, kas redzējis viņu Pjatigorskā. Mahmuds sievai paskaidrojis, ka braucis uz aparātu būves rūpnīcu Naļčikā.

ļarkovecs jau bija nosūtījis pieprasījumu par radiniekiem, taču vajadzēja vēl uzzināt, kas tā par rūpnīcu. Vai Mahmuds tur bijis vai arī sevis attaisnošanai samelojis? Un atpūties kopā ar Noļinu.

Otrā epizode. Sajūsmas pilnajās atmiņās par Ameriku kundze ieminas par viesošanos pie kāda raķešu būvētāja.

ļa iespējams, pēc Amerikas apmeklējuma programmas jāpārbauda, ar ko Samarins ticies.

Trešā epizode. Vairākas reizes tiek pieminēts kāds amerikānis, kas vēlas kaut ko iegādāties institūtā.

Skaidrs, ka domāts "Maskavas dīzelis". Un amerikānis, iespējams, ir Ernsts Droudijs. Kas viņš ir, zināms pietiekami labi. Tiek pieminēts arī interešu objekts bandūra. Kas tā tāda? Droši vien kāds no "Maskavas dīzeļa" izstrādājumiem. Parasti par bandūru sauc kaut ko lielu un neērtu. Vai tā būtu torpēda? lāpārbauda.

Ceturtā epizode. Mamedovam, bet vēlāk arī Kozlovam, kuru Noļina kaut kādā veidā grasās savervēt, viņa apjautājas, kādas ir Mahmuda attiecības ar Ivanu, bet pēc tam nolemj pati atrisināt šo jautājumu (turklāt ar lieliem panākumiem!), un jau pēc nedējas tiek piedāvāts honorārs vismaz simt tūkstoši dolāru. Atkarībā no tā, kāds būs katra ieguldījums.

Piektā epizode. Tiek runāts par "sešdesmit astoto". Vai atkal torpēda?

Jāpārbauda "Maskavas dīzelī".

"Diktējam mēs," saka Noļina. Vai darījuma noteikumus?

Sestā epizode. Nojinai atrodoties Kozlova gultā, tikai reizi tiek uzdots jautājums: "Tu esi ar mieru?" Atbilde skan-, "Jā."

Vēl pēdējā epizode. Serebrjanijborā akadēmiķis paralēli tiekas ar Droudiju. Saruna notiek angļu valodā. Tās ieraksta nav. Tikai attēls videolentē.

Novērošana beidzas ar ainu, kurā Samarins un Nolina tiekas ar Ernstu Droudiju. Figurē diplomāts, kas vēlāk kopā ar Samarinu aizceļo uz institūtu.

Tajā pašā laikā akadēmiķa vasarnīcā pēc kāda cilvēka signāla tiek atklātas novērošanas ierīces. Tās tiek atslēgtas, no jauna ieslēgtas, bet galu galā sistēmā tiek ievietots ieliktnis, kas, pēc Vlada Bogatkina domām, ir bezmaz tehniskās domas virsotne.

Vēl Samarina dīvainā pašnāvība.

Pirms tam nepārprotami izprovocēta autoavārija, kurā iet bojā Mamedovs. Un Samarina solījums izmaksāt atraitnei nez kādu neizprotamu summu. Vai kompensācija?

Kā mēdza teikt padomju detektīvromānu klasiķis vielas pārdomām vairāk nekā pietiekami. Varbūt ne īsti spiegu stāsts, taču nelietību ir atliku likām par to nav ne mazāko šaubu!

Labi, pamazām sāksim, Valentīn leremejevič, noteica Grjaznovs, ar smaidu vērodams marabu putnam līdzīgo, skumji uz leju nolaisto larkoveca degunu. Kas mums zināms par Mahmuda Mamedova radiem? •

Izrādījās, ka radu ir vairāk, nekā vajadzīgs. Kā jau katrā kaukāziešu ģimenē, kur veselam ciemam var būt viens uzvārds. Uz Maskavas pieprasījumu no Dagestānas Iekšlietu ministrijas bija pienākusi atbilde ar ministra vietnieka parakstu, no kuras izrietēja, ka Mahmuds ir viens no četriem brāļiem. Divi Mahačkalā nodarbojas ar sīko biznesu, bet trešais, jaunākais, Azats, kas dzīvo Botlihas ciemā, nesenās čečenu agresijas laikā manīts starp Basajeva kaujiniekiem. Vēlāk kopā ar tiem devies uz Čečenijas teritoriju. Izziņots meklēšanā, taču pagaidām pozitīvu rezultātu nav.

Nav manīts, ka vecākie brāļi būtu iesaistīti nelikumīgā darbībā.

Nav manīts tas ari viss.

Iznāk, ka viens pieturas punkts jau ir.

Mamedova sievai, pirms precēšanās Hasanovai, radu divtik daudz. Taču ne pret vienu šīs ģimenes locekli tiesības sargājošajām iestādēm nopietnu pretenziju nav. Bet nenopietnu? Ar to pietiek. Biznesam, ar kuru nodarbojas visi bez izņēmuma vīrieši, nevarēja nebūt krimināla pieskaņa. To labi saprata arī paši Dagestānas likumsargi un skatījās uz sīku blēdīšanos, kā arī dažādām attiecību skaidrošanām caur pirkstiem, ja vien fināls nebija asiņains.

Braukt uz Mahačkalu tikai tādēļ, lai uzdotu visiem

Mamedoviem un Hasanoviem vienu vienīgu jautājumu vai viņiem zināms, kur strādāja Mahmuds Mamedovs un ar ko nodarbojās, nebūtu prāta darbs. Uz līdzīgu jautājumu varēja atbildēt arī Mahmuda atraitne. Versija par iespējamo atriebību Mahmudam, īpaši ja ņem vērā apstākli, ka viņa jaunākais brālis kopā ar čečenu kaujiniekiem patlaban klīst pa Ziemeļkaukāza kalniem, ja vien nav nošauts, varēja izrādīties itin piemērota darbam.

jarkovecu, protams, vislabāk būtu apmierinājusi versija par transporta līdzekļa bojājumu, kas izraisījis autoavāriju ar letālu iznākumu. Nekur tālāk nav jārokas, lietu viegli var izbeigt. Šobrīd nekas vairs nebija maināms, vajadzēja tikai pētīt to pašu. Nē, Vjačeslavs Ivanovičs nebija iepriecinājis skumīgo izmeklētāju.

Starp citu, nebija izslēgts, ka, izmeklējot zemūdenes "Sokol" bojāejas apstākļus, varēja atklāties jauni fakti. Vjačeslavs uzskatīja, ka apvienot abu lietu izmeklēšanu būtu priekšlaicīgi, un šajā sakarībā izteica savus apsvērumus Tureckim. Aleksandrs neko neiebilda. Laiks rādīs. Pagaidām lai katrs strādā par sevi, un, ja atradīsies pierādījumi, lietu pārņemsim.

Zinovijs Martinovs uzrādīja pratināšanas protokolus, lai gan nopratinātos cilvēkus stipri nosacīti varēja saukt par lieciniekiem, kā arī ekspertīzes aktus.

No tiem varēja izdarīt secinājumu, ka darīšana ar pašnāvību. Tiesa, tai nav motivācijas. Kādi varēja būt motīvi? Pavisam negaidīti. Gan nesaskaņas ģimenē, gan arī nepatikšanas darbā.

Sieva ar bērniem, kas, starp citu, jau diezgan pieauguši, bija aizbraukusi atpūsties uz ārzemēm. Tādu aizbraukšanu varēja nosaukt, kā vien vēlas. Un ja nu tā ir ģimenes ķildas rezultāts un tieši tāpēc jezga izcēlusies? Un viss nebūt nav tik vienkārši?

No otras puses, kā tagad bija kļuvis zināms, pašnāvība laika ziņā sakrita ar katastrofu zemūdenē "Sokol", un to no presē iekļuvušajām ziņām, pilnīgi iespējams, akadēmiķis varēja zināt. (Ja viņš, piemēram, daļēji jutās vainīgs. Vai tas nebija vēl viens izskaidrojums?)

Līdztekus šīm versijām izmeklēšanas rīcībā bija vairāki pagaidām neizskaidrojami fakti, kas netieši norādīja, ka pašnāvība varēja būt prasmīgi inscenēta. Ka īstenībā notikusi apzināta slepkavība, kas vēl jāpierāda.

Starp citu, ar ieroci problēmu nebija, jo akadēmiķim bija atļauja turēt Makarova pistoli. Tomēr tiesu medicīnas eksperts izdarīja negaidītu secinājumu Izskatījās, ka šāviena brīdī pistoles stobrs nav vienkārši pielikts pie aizgājēja krūtīm, bet iespiests ķermenī ar spēku. Ekspertīze apstiprināja, ka nedz uz stobra, nedz spala nav citu pirkstu nospiedumu kā tikai Samarina atstāto.

Bija arī zināms, ka akadēmiķis dažreiz ne nu īsti pīpējis, bet uzvilcis pa dūmam uzsmēķējis stiprās meksikāņu cigarillas, ko varēja nopirkt tikai Amerikā, jo Eiropa bija pilna ar līdzīgiem holandiešu izstrādājumiem. Saskaņā ar sarga Akimova liecību, kurš bija pārradies mājās apmēram piecas stundas pēc šāviena, telpā justa asa tabakas dūmu smaka, bet nebija nedz cigarešu, nedz pelnu un pat ne pelnutrauka. Iespējams, ka cilvēks, kas atradies kopā ar Samarinu, promejot paņēmis līdzi pelnutrauku ar izsmēķiem, jo uz tiem varēja saglabāties pirkstu nospiedumi. Nemaz nerunājot par siekalu pēdām.

Uz pudeles ar viskija paliekām un glāzes bija tikai akadēmiķa pirkstu nospiedumi, savukārt pulētā galda virsma bija rūpīgi noslaucīta. Toties uz virtuves galda bija atrastas svaigas tauku pēdas, kādas paliek no tikko attaisīta desas vai šķiņķa iesaiņojuma. Nekas tamlīdzīgs mājā nebija atrasts.

Akadēmiķa sieva atlidoja nekavējoties viszine Samarina sekretāre Serafima Pavlovna palīdzēja viņu ar tūrisma firmas starpniecību sameklēt viesnīcā Parīzē. Izrādījās, ka Samarina sieva ir pedantiska dāma. Pārbaudījusi bufeti viesistabā un virtuves skapjus, viņa tūlīt pamanīja, ka trūkst vienas Vsevoloda Mstislavoviča ļoti iecienītas glāzes, kuru viņš komplektā bija atvedis no Savienotajām Valstīm. Tāpat mājā nebija atrodams lielais gaļas dēlis, skaists, labi sen no Vidusāzijas atvests apgleznots trauks un pēc termosa principa izgatavots plastmasas spainītis ar vāku to izmantoja ledus glabāšanai. Nez vai akadēmiķis būtu dzēris viskiju bez ledus un sodas, kas vienmēr glabājās pagrabā. Starp citu, uz galda nebija arī plastmasas pudele. Bet viskijs glāzē nepārprotami bija atšķaidīts. No tā varēja izdarīt secinājumu, ka šāviena brīdī mājā kādam vajadzēja atrasties. Kas tas varēja būt? Atbildes uz šo jautājumu pagaidām nebija. Un šis "nezināmais" katrā ziņā gribējis, lai akadēmiķa nāve izskatītos pēc pašnāvības.

Ar ko slepus varēja tikties akadēmiķis?

Pārbaudē izrādījās, ka Angelina Vasiļjevna Noļina vasarnīcā nav bijusi. Izdevniecības "Akadēmijas vēstis" redakcijā apstiprināja viņas alibi: jā, bija, nokvernēja gandrīz pusi dienas. Pat ja Noļinai būtu spārni, viņa nepagūtu aizlidot uz Serebrjanijboru un pēc tam uz darbu

Himkos. Turklāt akadēmiķa nāve arī viņai bija smags trieciens. Bija žēl skatīties uz sievieti, kas tik ļoti pārdzīvoja. Nelaime, šķiet, bija pat samierinājusi viņu ar Samarina atraitni skaidrs, kopīgas rūpes…

Vārdu sakot, arī te bija vairāk jautājumu nekā atbilžu. Vjačeslavs Ivanovičs vēl un vēlreiz atgriezās pie audiokasešu pierakstiem un pētīja katru frāzi, cenzdamies saprast pagaidām nepieejamo zemtekstu.

Lai cik dīvaini, bet, jo vairāk viņš iedziļinājās tekstā, jo skaidrāk acu priekšā nostājās amerikānis. Izskatījās, ka visi pavedieni ved uz viņu. Taču amerikānis, šķiet, bija aizlidojis uz Savienotajām Valstīm. Vajadzēs pārbaudīt.

Grjaznovs piezvanīja Bogatkinam un apjautājās, kas dzirdams no operatīvās meklēšanas pārvaldes "Nikolajiem Nikolajičiem" par Ernsta Droudija pašreizējo atrašanās vietu.

Atbilde lika iegrimt domās. Izrādījās, ka amerikānis pirms dažām dienām atlidojis no Amerikas. Tas bija noticis dienu pirms paziņojuma par traģēdiju Barenca jūrā. Vai te nav kāda sakarība? Vjačeslavs Ivanovičs gandrīz vai redzēja, kā'pulkvedis Bogatkins līnijas otrā galā nelaimīgs parausta plecus. Patiešām, kā lai viņš to zina?

Starp citu, dienā, kad Samarins izdarīja pašnāvību pagaidām šis akts tika dēvēts tā -, Droudijs jau no rīta pavisam profesionāli pamanījies izvairīties no novērošanas, un neviens nevarēja pateikt, ko viņš darījis visu dienu. Operatīvās meklēšanas pārvaldes darbinieks jau bija dabūjis kārtīgu sutu. Nākamajā dienā amerikānis tika atklāts Serebrjanijborā, kur spēlēja tenišu ar Francijas vēstniecības preses sekretāru. Un nebūt neizskatījās/ka viņu mocītu kādas problēmas. Bet kas to lai zina.

Grjaznovs sazvanījās ar Maskavas prokurora pirmo vietnieku, saskaņoja jautājumu un pagaidām abas izmeklēšanā nodotās lietas atstāja pie sevis, lai vēlāk dalītos apsvērumos ar Turecki, bet izmeklētājus atlaida arī bez viņiem darbs bija pāri galvai. .

Tureckis nolēma pats aizbraukt uz "Maskavas dīzeli" un apskatīties, kas un kā, arī pagrozīties starp cilvēkiem. Viņš, protams, nojauta, ka apmeklējums nesagādās ražošanas apvienības kolektīvam prieku, taču jau vestibilā viņu sāka vajāt vispārēja grūtsirdība.

Pie trim no četrām marmora kolonnām, kas balstīja balkonu ar samāksloti izgreznotu balustrādi, bija piestiprināti lieli fotoportreti sēru ietvarā ar divām apvītušām, ar līmlenti piestiprinātām neļķēm apakšā.

Aleksandram nevajadzēja skaidrot, kurš no trim ir akadēmiķis: viņa seja pauda gudrību un nozīmīgumu. Tā fotografē ievērojamus aktierus, lai pēc tam portretu izliktu foajē. Arī otrs Tureckim bija pazīstams, šis cilvēks bija redzēts no videolentes kadra uzņemtā palielinātā fotogrāfijā ar visu trijotni Kozlovs, Mamedovs un Noļina. Slēgtā autostāvvietā pie apvienības "Maskavas dīzelis". Tur Kozlovs bija civilā, bet te trešā ranga kapteiņa formastērpā. Sastindzis skatiens raudzījās tieši objektīvā, stingri vaibsti. Droši vien attēls pārfotografēts no personiskās lietas.

Trešais nebija pazīstams. Pavisam jauns cilvēks ar gaišiem matiem, ar jauneklīgi atklātu skatienu, kreklā ar vaļēju apkaklīti. Tā varēja būt amatiera fotogrāfija, jo sejas panti nebija īpaši skaidri. Uzraksts zem fotoportreta vēstīja: "Mihails Terentjevičs Bariševs." Vēl dzimšanas un nāves datums: Nebija ilgi dzīvojis tikai divdesmit deviņus gadus.

Labi, ar akadēmiķi viss skaidrs. Bet kas noticis ar tiem diviem? Tureckis pagriezās pret padzīvojušo kadru darbinieku, kas viņu sagaidīja caurlaides telpā, kā nekā atbraucis ģenerālis! Semjons Petrovičs Zolotcevs tā viņš stādījās priekšā, pārbaudot Turecka dokumentus, paplēta rokas, ar skumīgu seju piebilzdams:

-    Nekas te nav līdzams. Cerību vairs nav. Kaut arī, kā runā… pagaidām apstiprinājuma nav. Neviens arī neiebilda. Vispār…

Tekoša, sakarīga runa. Tomēr Tureckis neko nesaprata un lūdza precīzāku paskaidrojumu.

Izrādījās, ka tie divi, tas ir, Kozlovs un Bariševs, piedalījušies izmēģinājumos uz nogrimušās zemūdenes "Sokol". Atbilstoši izmēģinājumu noteikumiem abiem vajadzēja atrasties torpēdu nodalījumā blakus izstrādājumam. Un tas, kā tagad zināms, praktiski iznīcināts. Tādas tās lietas… Domīgais un skumjais kadrinieks pašūpoja galvu.

Kadru darbinieki, protams, nav gluži parasti ļaudis. Viņu galvenā īpatnība ir prasme nolasīt sarunu biedra domas. Zolotcevs šajā ziņā nebija izņēmums.

-    Vispār jau, viebdamies kā zobu sāpēs, viņš ierunājās, lidot vajadzēja Mamedovam. Bet viņš burtiski iepriekšējā dienā gāja bojā autoavārijā. Ne gluži parastā, Aleksandr Borisovič, varu teikt. Pie mums ieradās gan izmeklētājs, gan operatīvie darbinieki. Izjautāja, centās tikt skaidrībā, pats saprotat… jā… Sakarā ar Mamedova bojāeju viņa fotoportretu noņēma pavisam nesen, jotas, kas nebija sadedzis, jau apglabāts Hovanskas kapos, steidzami noformēja komandējumu vienam no konstruktoriem. Neveicās jauneklim. Patiesību sakot, viņam pat nebija tieša sakara ar izstrādājumu. Vienkārši nebija ko sūtīt, bet viņš, kā par nelaimi, nebija tik noslogots kā pārējie. Tāpēc…

Tureckis nesāka stāstīt Zolotcevam par savu "iepazīšanos" ar Mamedovu, bet uzmanīgi klausījās. Pēc tam uzdeva jautājumu:

-    Vispār es īsti labi nesaprotu, kāpēc uz tik svarīgiem… Vai es pareizi saku? Tureckis pagaidīja, kamēr kadrinieks apstiprinoši pamāj ar galvu, un turpināja: Kāpēc uz tik svarīgiem izmēģinājumiem sūta cilvēku, kam par tiem maza sajēga. Kas deva šo rīkojumu?

-    Teikšu jums tā, Aleksandr Borisovič. Tas, kas rīkojumu deva, vairs nevar atbildēt par savu kļūdu. Pats deva rīkojumu, vai saprotat? Akadēmiķis, neviens cits. Ja jau viņš tā uzskatīja… kurš gan iebildīs? ]o vairāk tāpēc, ka par izmēģinājumiem pienākas prēmija un tā tālāk. Tikai muļķis atteiksies. Agrāk nekas tamlīdzīgs nenotika, varat ticēt, strādāju te jau ceturto gadu desmitu.

-    Skaidrs… Tureckis novilka. Iesim nu, parunāsimies.

Kad viņi bija iekārtojušies šaurajā Zolotceva kabinetā, pie kura durvīm zem stikla atradās krietni izbalējis uzraksts "Ģenerāldirektora vietnieks kadru lietās", Aleksandrs Borisovičs painteresējās, kas no direkcijas varētu zināt par visiem traģiskajiem notikumiem sīkāk.

Semjons Petrovičs nedomājot nosauca Angelinas Noļinas vārdu. Viņa ir lietas kursā par visu. Direktora vietniece sabiedrisko attiecību jomā tāds ir viņas amata oficiālais nosaukums.

Tureckis apjautājās, vai viņa ir darbā. Zolotcevs tūlīt pacēla klausuli, lai pārliecinātos. Pajautāja, vai ataicināt uz kadru nodaļu. Tureckis atbildēja, ja Noļina ir savā kabinetā, viņš pats turp aizietu, lai neatrautu Semjonu Petroviču no darba.

-     Jā, viņai ir savs kabinets, kadrinieks atbildēja. Angelina Vasiļjevna? Ļoti labi. Tūlīt pie jums ieies kāds atbildīgs biedrs, kas vēlas ar jums aprunāties. Varat atbildēt uz jebkuriem jautājumiem, biedram ir visas atļaujas… Lūdzu! Zolotcevs piecēlās un sāka skaidrot Tureckim, kā aiziet uz blakusmāju un kur atrodas Noļinas kabinets.

Tureckis sevišķi pieklājīgi atvadījās no kadrinieka.

Izrādījās, ka No|inas kabinets ir mazliet lielāks nekā Zolotcevam. Angelina Vasiļjevna piecēlās, spēra pāris soļu pretī Tureckim, un piepeši viņas tramīgais skatiens atsila.

-    Mans Dievs! viņa iesaucās, piespiedusi plaukstas pie vaigiem. To nu gan nedomāju, ka vēl kādreiz tiksimies! Kā jums ar veselību, mans mīļais? Ak kungs, cik jūs toreiz izskatījāties šausmīgi!

Viņa iepleta tik lielas acis, ka Tureckis nespēja noticēt to patiesumam.

-    Vai redzat, kas pie mums notiek?… ļums jau izstāstīja?

-     Jā, es paguvu aprunāties ar Semjonu Petroviču. Tomēr gribu šo to precizēt pie jums. Kā pie cilvēka, kas bauda maksimālu ģenerāldirektora uzticību. Piedodiet, tagad jau jāsaka baudīja…

-     Diemžēl… Noļina smagi nopūtās un aicināja ar žestu Turecki apsēsties uz neliela dīvāniņa. Pati apsēdās ne īsti blakus, bet tik tālu, cik dīvāniņš atļāva. Pārmeta kāju pār kāju un atspiedās pret atzveltni. Pēc tam visas sarunas laikā viņas lieliskais, šokolādes krāsā nosauļotais ceļgals uzmācīgi līda Tureckim acīs, mulsinot viņu un liekot skatīties sānis. Tureckis saprata, ka tas domāts kā noteikts izaicinājums, varbūt savdabīgs tests, un nosprieda, ka šajā situācijā jābūt aukstam kā ledus un cietam kā krams. Ziniet, Aleksandr Borisovič! Noļina gandrīz pamudinoši samiedza acis, sak, ko tu, muļķīt, čammājies? Es tomēr atcerējos, kur esmu jūs redzējusi agrāk. Nē, ne pēc tās briesmīgās avārijas. Agrāk, daudz agrāk. Vai pateikt?

-Ļoti interesanti! Tureckis, tēlodams muļķīti, pasmaidīja.

-    Stacijā.

-    Tas nu gan nevar būt. Es tur esmu ārkārtīgi reti. Galvenokārt izmantoju lidmašīnas. Kas tā par staciju?

-     lūs pavadījāt paziņu. Uz dienvidiem. Mēs braucām vienā vagonā.

Viņa neteica, ka vienā kupejā. Un pat nedeva mājienu par vēlāko intimitāti. Varbūt izrēķinājusi, ka Slava nez vai stāsta par savām seksuālajām uzvarām.

-    Cik interesanti! Tureckis izkusa tādā smaidā, it kā viņš, nevis Grjaznovs, būtu bijis daiļās dāmas ceļabiedrs. jā, jā, atceros… Nu, protams, Vjačeslavs man stāstīja…

-    Ko? Viņa bija neiespējami mīlīga un gandrīz vai pamira, gaidot kaut ko neparasti interesantu. Tikai tas nolādētais ceļgals dūrās vai acī iekšā.

-To, ka jūs viņam esat ļoti iepatikusies. Varu teikt, ka mani pārņēma skaudība. Vajag ar tā gadīties… tā laimēties! Jā… Bet ko lai saka, nebūt ne viss mūsu dzīvē notiek tik jauki, kā mēs vēlētos… Atgriezīsimies uz grēcīgās zemes.

Lina gan nebūt nevēlējās atgriezties no tiem novadiem, kur jau atradās viņas kaislā daba

-    Vai viņš stāstīja jums liekas, viņš sauca jūs par Saņu notikumu ar puķu pušķi?

-    Nē, "padomājis" atbildēja Tureckis. Kas tas ir par notikumu?

-     Ak! Lina aiz sajūsmas iepleta acis. Kādreiz, kad radīsies iespēja nedomāt par skumjām lietām, varbūt izstāstīšu… Tas bija pasakaini! Ak, piedodiet! Viņa piespieda abas plaukstas pie savām lieliskajām krūtīm. Es nosaucu jūs tik familiāri… Aleksandr Borisovič!

-     Nekas, man bija patīkami. Bet atgriezīsimies tagadnē.

-     Atvainojiet, vēl viens jautājums. Kas jūs atveda uz mūsu apvienību? Ak, nu protams! Kā uzreiz neiedomājos? Toreiz taču jūs bijāt formastērpā ar uzplečiem. Ģenerāļa, vai ne? Pēc tam apjautājos mūsējiem, kas nēsā tādus zilus uzplečus? Man teica, ka sevišķi svarīgie izmeklētāji. Vispār prokuratūras priekšniecība… Tātad jūs esat ieradies runāt vai nu par avāriju, vai arī…

-    Ko lai atbildu? Ir vienādi, ir otrādi.

-    Jūs domājat, ka saskatāmas sakarības? Lina savilka uzacis.

-    Jūs tā nedomājat?

"Ahā! Šāviens trāpījis tieši mērķī…" Lina viegli nodrebinājās un kā saldama nogrozīja plecus.

-     To atcerēties ir šausmīgi… viņa beidzot klusu noteica. Nē, nekādu sakarību neredzu. Taču tie nāves gadījumi… Praktiski cits pēc cita… Šausmīgi!

-      Labi, centieties nomierināties, lai cik tas būtu smagi. Es ļoti jūtu jums līdzi, Angelina Vasiļjevna.

-    Varat teikt vienkārši Lina, viņa tikko dzirdami nočukstēja.

-     Labi, esmu ar mieru būt Saņa. Patlaban mums nav nedz oficiāla saruna, nedz pratināšana.

-    Saņa, arī tas ir iespējams? Lina nobijās.

-Vai zināt, kā mēdz teikt? No ubaga tarbas un cietuma…

-      Nē, tas ir vienkārši briesmīgi, briesmīgi!… Bet esmu gatava jums palīdzēt pilnīgi visā. Tikai pasakiet! Un viņa pastiepās Tureckim pretī ar visu augumu. Neatlika nekas cits kā izstiept uz priekšu abas plaukstas.

-     Sapratu. Un jau iepriekš esmu jums pateicīgs, Lina. Skaists vārds… Tātad pirmais jautājums. Kam ienāca prātā sūtīt uz izmēģinājumiem cilvēku, kas slikti pārzina tematu?

-    Jūs domājat…

-    Nūjā, Bariševu.

-     Kāpēc?! Viņš ir sakarīgs konstruktors. Strādā… strādāja pie Mamedova. Tas gan bija īsts speciālists! Bet… jums jau zināms.

-    Kas tādos gadījumos dod rīkojumu?

-    Vsevolods Mstislavovičs, protams. Viņš paraksta arī pavēli.

-     Skaidrs. Bet kā jūs gadījāties avārijas vietas tuvumā?

-     Ak jūs par to? Kozlovs veda mani pie paziņām, kas dzīvo "Gulbja" masīvā. Ieraudzījusi avāriju, aizkavējos. Nespēju pat iedomāties, ka to piedzīvojis Mahmuds… Šausmīgi.

-     Man likās, ka viņš dzinās jums ar Kozlovu pakaļ, bet pēdējā brīdī parāvās sānis no pretējā virziena transporta plūsmas. Un tā izprovocēja negadījumu. Es redzēju sarkanu "Mazda".

-Ziniet, Saņa, jūsu jautājums liek man paskatīties uz šo notikumu no mazliet citām pozīcijām. Jūs teicāt, ka dzinās pakaļ? Ko lai saku, tas izskatās pēc tā trakā…

-    Kāpēc trakā?

-     Ne jau tiešā nozīmē. Atklāšu jums noslēpumu, bet ceru, ka to neizmantosiet, lai kaitētu manai reputācijai.

-    Ja vēlaties, varu to apzvērēt.

-     Ak kungs! Ceru, tas nebūs vajadzīgs… Tātad ziniet! Tas unikālais Kaukāza tipiņš bija ieķēries manī līdz ausīm. Atzīšos, ka vienā brīdī arī es nenoturējos. Gaidīdama reakciju uz savu vaļsirdību, Lina skaisti novērsa skatienu.

-     Ko lai saku, es lieliski viņu saprotu… Tieši tas bija vajadzīgs.

Lina atdzīvojās.

-     Pēdējā laikā viņš vārda tiešā nozīmē sāka mani vajāt. Bet man ir vīrs, kas tāpat mani mīl! Saprotu, reiz, ja tā var teikt, sagrēkoju. Vai tāpēc par to jāmaksā visu mūžu?

-    Tik tiešām, nolemt mocībām tādu sievieti kā jūs nudien nav labi. Varu iedomāties, kā tas mežonis jus vajāja!

-    jā, tās bija ar prātu neaptveramas kaislības!

-     Nu, protams, nav nekāds brīnums, ja kāds atlaiž ritenim vaļā skrūves, lai viņš lauž sev kaklu.

-    Šausmas! Lina notēloja, ka nav dzirdējusi teikto, jo pati dzīvoja savās personiskajās atmiņās un pārdzīvojumos. Jā, jums taisnība, no viņa visu ko varēja gaidīt. Starp citu, jau vēlāk, pēc sarunas ar izmeklētāju, es atcerējos, ka viņš gatavojās savai mašīnai mainīt riteni. Kaut kas nebija kārtībā, es no mašīnām neko nesaprotu, taču tā viņš teica. Es pat nepievērsu uzmanību. Kad palūdzu Vaņu, lai pa ceļam aizved līdz "Gulbim", Mahmuds droši vien nolēma, ka man ar Ivanu ir romāns. Reiz es pat biju pie viņa viesos… Vārdu sakot, jūs saprotat. Greizsirdība ir briesmīga. Bet, ja to papildina sprādzienbīstams kaukāzieša raksturs, tad vispār ir vāks.

-     Jūs tātad domājat, ka viņš grasījās mainīt riteni, taču ieraudzīja jūs sarkanajā Kozlova mašīnā un sāka dzīties pakaļ?

-    Tagad domāju, ka viss ir iespējams. Skrūves, kā jūs teicāt, taču bija vaļā.

-    Jā… Bet kas viņš bija par cilvēku? Vai talantīgs?

-    Galva viņam strādāja labi Patiesību sakot, arī tāpēc… Vai saprotat? Neciešu mu|ķus. Gribas arī aprunāties! Viņa iesmējās tik valdzinoši, it kā dotu Tureckim mājienu: beidz ampelēties, gan pagūsim izrunāties. Un paliecās uz viņa pusi, lai demonstrētu ne vien nosauļotos ceļgalus, bet arī tādas pašas šokolādes krāsas krūtis, kas tā vien centās izlauzties no pieticīgā sarafāna.

-    Labi, katrā ziņā par Mamedovu man tagad daudzmaz skaidrs. Pāriesim pie Kozlova. Sakiet kas ierosināja izkārt vestibilā tādu cilvēku portretus, par kuru likteni pagaidām nekas nav zināms? Varbūt jums apvienībā ir savi informācijas avoti?

-    Runa nav par avotiem… Vienkārši vērīgi jālasa oficiālie paziņojumi. Pie mums strādā cilvēki, kas piedalījušies desmitiem, ja ne simtiem izmēģinājumos, viņi zina, kas notiek līdzīgās situācijās. Neviens tur nav dzīvs. Avīzes un televīzija bezdievīgi melo. Vai arī šādā veidā gatavo tuviniekus smagajam triecienam, la fakta konstatēšanu velk garumā, tas vairs neliekas tik briesmīgs, vai saprotat?

-     Lieliski saprotu… Tureckis nopūtās. Kundzei, protams, taisnība: jāapgaismo nejēga.

-      Ivanam tagad vienalga, skumji piebilda Lina. -Viņš bija vientuļš cilvēks. Varbūt viņam kaut kur atradīsies radinieki, taču manā klātbūtnē viņš tos nepieminēja. Bet Miša… Jā, viņam palika vecāki. Viņiem palīdzēsim.

-    Vai jums šādiem gadījumiem ir pat līdzekļi? Tureckis izrādīja kaut ko līdzīgu pārsteigumam.

-     Nesaprotu jūsu jautājuma jēgu. Noļina kļuva piesardzīga.

-    Man ir ziņas, ka pēc Mamedova nejēdzīgās nāves jūsu direktors, diemžēl nu jau mirušais, apsolījis sniegt atraitnei vērā ņemamu materiālo palīdzību. Tagad par to ieminējāties arī jūs, Lina. Un es nodomāju…

-     Ak jūs par to! Jā, izmēģinājumiem tiek iedalīta noteikta summa, tāpēc… Bet kā jūs zināt par Mamedovu? Jautājums bija naivi nepārprotams. Liekas, jūs taču apvienībā esat pirmo reizi?

-     Jums taisnība. Par to man jāpateicas transporta negadījumam, kura izmeklētājs pratināja visus, ari mani. Sākām runāt… Atceros, mani izbrīnīja fakts, ka, pēc Mamedova atraitnes Raisas Kerimovnas domām, viņas vīru kāds nogalinājis. Ka avārija tīši sarīkota. Jūs neesat ar viņu pazīstama?

-     Nē. Noļina atrāvās tālāk. Nedod Dievs! Mahmuds stāstīja par sievu bez žēlastības, teica, ka viņai raksturs tāds, ka tik turies! Tāpēc pilnīgi pieļauju, ka varēja atraisīties viņas slimā iztēle. Viņa ir spējīga uz neparedzamu rīcību.

-    Ak tā! Tureckis iesmējās. Saprotu, jūs laikam runājat par "asti", kuru viņa pamanījās pielikt vīram?

-     Kāda aste? Lina kļuva nemierīga un pat sarauca pieri.

-      Profesionālā žargonā tā nozīmē objekta izsekošanu. Pa pēdām palaiž operatīvo aģentu, kas tiešā objekta tuvumā ierīko audio un videoaparatūru. Ir daudz visādu paņēmienu…

Tureckis runāja nevērīgi, it kā neliktos ne zinis par savu vārdu nozīmi, taču redzēja, ka sarunu biedre pret savu gribu saspringst. Tāpēc nolēma pagaidām nepārsteigties. Viņai jau tā bija diezgan daudz vielas pārdomām. Droši vien tagad drudžaini centīsies atcerēties, ko runājusi ar Mamedovu un Kozlovu un ko netīšām būtu izpļāpājusi. Un, jo centīgāk atcerēsies, jo briesmīgāks liksies pašas pļāpīgums.

Linai kļuva karsti. Viņa piegāja pie loga un atvēra to līdz galam. Brīdi stāvēja, skatīdamās uz ielu, pēc tam pagriezās pret Turecki. Viņas seja bija domīga.

-    No kurienes jūs to visu zināt?

-     Es jau teicu tāda profesija. Turklāt jūs saprotat, kā ir, kad vienā vietā notiek vairāki dramatiski notikumi, kas no pirmā skatiena šķietami nav saistīti… tikai no pirmā skatiena, tāpēc gribot negribot jātur acis vaļā.

-    Ak Dievs! Vai tiešām jūs domājat, ka Mamedova nāve kaut kādā veidā saistīta ar Samarina pašnāvību? Vai ar traģisko… zemūdenes bojāeju?

-Vai zināt, jūs uzdevāt ļoti interesantu jautājumu. Tureckis plati pasmaidīja. )a labi sīki izskatīsim dažādās versijas, iespējams, ka jums ir taisnība.

-     Man?! Likās, ka Noļinas sašutumam nav robežu.

-     Ne jau es izvirzīju šādu versiju. Katrā ziņā apsolu to neatstāt bez ievērības. Bet tagad atļaujiet atvadīties. Tikties ar jums bija ļoti patīkami, Lina. Ceru, ka netiekamies pēdējo reizi. lums nebūs iebildumu?

-    Kā tas iespējams? Linai izspruka.

-     Tādā gadījumā gribu ko lūgt. lūs pati zināt, ka akadēmiķa Samarina pašnāvība ir ārkārtējs gadījums. Kā jau teicu, izmeklēšana pārbauda visas versijas, pat tādas, kas no pirmā acu uzmetiena liekas pavisam neticamas. Noteikti radīsies jautājumi, kas kurā vietā tajā dienā atradies.

-    Es taču…

-      Es lasīju jūsu liecību. Bet jums, tāpat kā daudziem citiem, vajadzēs vēlreiz atcerēties katru minūti, kur tajā brīdī esat bijusi un ko darījusi. Norunāts? Jādomā, ka jums nebūs grūti to izdarīt. Tagad atļaujiet jūsu rociņu…

Tureckis paņēma Noļinas roku tā bija auksta, kaut arī Linai uz pieres spīdēja sviedru lāsītes, pielika pie lūpām un atstāja uz tās tik pieklājīgu skūpstu, uz kādu vien bija spējīgs.

-    Es piezvanīšu. Viņš vēlreiz apburoši uzsmaidīja un izgāja no kabineta.

Piegājis pie dienesta "Volgas", Tureckis palēnināja soli un izvilka no kabatas mobilo tālruni.

-    Denis, vai tu?

-     Sveicināts, Aleksandr Borisovič! oficiāli atsaucās Grjaznovs, juniors. Tātad kabinetā ir sveši cilvēki, jo citādi būtu teicis "tēvoci Saša".

-    Sapratu, esi aizņemts. Man sakāmi tikai daži vārdi. Vai tu nevarētu norīkot vienu no saviem vīriem, lai vēl dienu vai divas pastaigā Angelinai Vasijjevnai pa pēdām? Viņi to pazīst, zina arī visas vietas. Par samaksu vienošos ar Kostju, visu nokārtosim, kā nākas, vīriem pāri nenodarīsim.

-    Kad tas jādara?

-Tūlīt. Esmu Himkos. Nodošu, kā mēdz teikt, no rokas rokā. Sakari jāuztur ar mani. Citādi maniem operatīvajiem, pats saproti, viss jāsāk no sākuma.

-    Labi, sapratu. Būs Agejevs. Viņš apmierina?

-     Un kā vēl! Paldies, Denis, neaizmirsīšu līdz mūža galam…

XVI nodaĻa kalns izkustĒjies

Aleksandrs Borisovičs mainīja domas un brauca nevis uz savu darbavietu, bet pie Grjaznova uz Petrovku 38. Vajadzēja šo to apspriest, bet ne telefoniski.

Pie Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka notika apspriede. Pareizāk sakot, ģenerālis bija izsaucis dažus savus padotos "uz kafiju". Viltīgā sekretāre nopriecājās par priekšnieka drauga parādīšanos, tūlīt pieteica Turecki, un Vjačeslavs Grjaznovs neapmierināts beidza cienāšanu ar kafiju. Kabinets jau drīz bija tukšs.

Nē! Viņš sagaidīja Aleksandru ar pērkondimdošu uzsaucienu. Nē un vēlreiz nē! Nekādus aizrādījumus par to, ka daži dienesti strādā pa roku galam, nepieņemšu! Lai uz to necer!

-    Tev taisnība. Tureckis noplātīja rokas. Nedod šiem nekādas atlaides!

Grjaznovs pameta uz Aleksandru aizdomu pilnu skatienu.

-    Tu dzirdēji, par ko bija runa?

-     Nojautu, Slava. Uz ko vēl lai atsaucas, ja ne uz FDD. Droudiju taču viņi palaida kā pēdējie lempji.

-    Jā, Vlads izskatījās galīgi saskābis. Taču apzvērēja, ka turpmāk neizlaidīs no acīm. Klausies, vai viņš vispār mums vajadzīgs?

-    Kas Vlads vai Droudijs?

-Tas, kurš "vai".

-    Tādā gadījumā sēdies un klausies!

Desmit minūšu laikā Tureckis izstāstīja par savu sarunu ar Angelinu Noļinu visos sīkumos. Grjaznovs klausījās un dvesa. Kad Aleksandrs beidza savu ziņojumu, Vjačeslavs nosodoši pagrozīja galvu un noteica tikai divus vārdus:

-Vienreizējs sievišķis…

-Tu, protams, zini labāk. Braucot uz Himkiem, piramīdas virsotnē tomēr redzēju mūsu amerikāni, kas, pēc manām domām, varēja ievārīt visu šo jezgu. Tagad sāku domāt, ka šī vieta jāieņem Angelinai. Dikti jau rosīga. Starp citu, viņa var arī ieņemt ne mazāk svarīgo savienotājposma vietu.

-     Arī es par to esmu domājis, atzinās Grjaznovs. Un tāpēc esmu kaut ko darījis. Vai atļausi?

-    Protams, stāsti!

-    Tātad zini, man nedeva mieru Mamedovs. Toreiz, pats atceries, viņš pavadīja mūsu dāmiņu, bet jau pēc nedēļas viņi satikās Kislovodskā. Es stāstīju par to atgadījumu ar puķu pušķi. Vispār būtu interesanti dzirdēt viņas interpretāciju… Vārdu sakot, nosūtīju savu okšķeri uz Naļčiku, uz aparātu būves rūpnīcu. Neiedziļinoties sīkumos, varu teikt, ka tur izgatavo "Maskavas dīzeļa" projektēto torpēdu pildījumu. Tur ir īpašs cehs, kurā ražo akustiskās ierīces. Mans puisis iegriezās direkcijā, novicināja papīriņu un noskaidroja ļoti banālas lietas, kas mums abiem zināmas kopš agrākiem laikiem. Jā, Mamedovs bijis pie viņiem. Atlidojis, iegriezies, atzīmējis komandējumu. Tu taču atceries, kā tas dažkārt tika darīts: divi zieģeļi, divi atbildīgās personas autogrāfi, bet datumus ieraksti pats, kādi vajadzīgi. Vārdu sakot, Mamedovs iespiedis komandējuma apliecībā divus zieģeļus, un sveiki! neviens viņu uzņēmumā vairs nav redzējis.

-    Kur tad viņš mitinājies?

-    To mēs pārbaudījām "Maskavas dīzeļa" grāmatvedībā. Iebraukšanas dienu, izbraukšanas dienu. Viss sakrīt. Mitinājies viņš Pjatigorskā, viesnīcā "Kaukāzs", kur, starp citu, tajā pašā laikā apmetusies mūsu dāmiņa. Viņš lidojis pie dāmas, saproti, Saņa? It kā komandējumā. Mēs nespēsim uzzināt vienīgi to, vai viņš ticies ar personu, kuru varēja interesēt kā piegādātājs, teiksim, sprāgstvielu piegādātājs.

-Zināmu skaidrību varētu ieviest Noļina, taču viņa to nedarīs, pat ja draudēs nāvessods.

-     Intuīcija man saka, Saņa, ka šajā gadījumā var būt pati banālākā laulības pārkāpšana.

-    Tu labāk zini… Tureckis pasmaidīja.

-     Palūgšu! Grjaznovs sabozās un iesmējās pats. Velns parāvis! Kā lai viņu ņemu ciet! Kā lai skatos acīs?

-     Šo jautājumu mēs kaut kā atrisināsim arī bez jums, ģenerāļa kungs. Cilvēku mums ir vairāk nekā pietiekami. Tev man ir citāds lūgums. Es apsvēru visas sarunas un pārrunas gan tā, gan šitā un nospriedu, ka lielās naudas piesolīšana nav tukša muldēšana. Arī Mamedova kundze, ja atceries, minēja, ka vīram uzradusies nauda. Starp citu, par kādu naudu viņš ar Noļinu dzīvoja komandējuma laikā? Par komandējuma naudu? Vai tas izskatās pēc temperamentīga kaukāzieša?. Vai tev viņa kaut ko izmaksāja?

Grjaznovs iesmējās.

-Tas viens rožu pušķis varētu kompensēt… Zini, atceroties to epizodi, nāku pie arvien lielākas pārliecības, ka viņi to pušķi nebūt negrasījās Linai dāvināt. Dāmas apkraušana ar ziediem viņiem ir rituāls. No rīta ziedi jau ir tirgū. Kad es tos nekaunīgā kārtā pievācu, viņi apjuka. Bet nevar taču kliegt, lai atdod. Kas viņi tādā gadījumā par džigitiem?

-     Gremdēties atmiņās ir patīkami, Slava, taču nenovērsīsimies no temata. )a amerikāņa un Samarina darījums tomēr īstenojies, pilnīgi iespējams, ka gaišbrūnajā diplomātā bijusi nauda. Un, ja solītā nauda uzradusies, tai bija jānonāk savu saimnieku rokās. Ja, pēc mūsu domām, bijuši četri līdzzinātāji, jāizdara pie viņiem kratīšana. Pie Noļinas iztiksim bez tavas palīdzības, bet kratīšana pie Samarina, Kozlova un Mamedova… varbūt arī pie Bariševa jāvada tev. Iebildumu nav?

-Tiks izdarīts. ]a izrādīsies, ka summa ir liela, nedz Samarinai, nedz Mamedovai nebūs viegli izskaidrot tās izcelsmi. Kad sāksim?

-Tūlīt braukšu pie Kostjas un nokārtošu visus jautājumus. Atvērt bojāgājušā Kozlova dzīvokli ir sīkums, bet pavisam kas cits Samarinu vai Noļinu dzīvokļa izpurināšana. Viņas vīrs, kā man izdevās uzzināt, ir zinātņu doktors, profesors, ievērojams zinātnieks un cienījams cilvēks.

Jā, kā tajā vecajā anekdotē, tēvs akadēmiķis, māte zinātņu doktore, bet meita, atvainojiet, paiaistuve… Vai nav paradoksāli?

Merkulovs atbalstīja Turecka priekšlikumu, un sevišķi svarīgo lietu izmeklētājs jau drīz dabūja viņa sankciju kratīšanai pie iepriekš minētajām personām, kā arī atļauju paturēt izmeklēšanai vajadzīgos dokumentus un lietiskos pierādījumus.

Paņēmis līdzi divus operatīvos darbiniekus un ekspertu kriminālistu, Grjaznovs tūlīt brauca uz Koptevu, kur dzīvoja Ivans Kozlovs.

Vietējo iecirkņa pilnvaroto izdevās sameklēt ātri, un viņš palīdzēja atrast namu pārvaldes darbiniekus. No Kozlova blakusdzlvokļa pieaicināja lieciniekus, pavecākus laulātos draugus. Pēc tam eksperts kriminālists bez īpašām grūtībām atvēra dzīvokļa durvis.

Visi vēdlodziņi bija ciet, tāpēc dzīvoklī oda pēc sastāvējušiem putekļiem. Pārsteidza kārtība kā flotē-dzīvoklis sakopts, nekur nekā lieka. Nedz tukšu pudeļu, nedz nemazgātu krūzīšu vai glāžu Mēbeļu nedaudz pašas nepieciešamākās -, tāpēc kratīšanas apjoms samazinājās.

Meklējot slepenu seifu, tika izklaudzinātas sienas, taču seifa nebija. Tad pienāca kārta veļas skapim. Arī nekā lieka. Pacēla dīvāna atzveltni. Kastē, kur parasti glabājas gultas veļa, gulēja saiņi ar dažādiem tehniskiem žurnāliem. Žurnālu bija daudz, tos klāja bieza putekļu kārta. Vai saimnieks, kas tik ļoti mīl kārtību, te nebūtu ieskatījies?

Izklājuši uz grīdas priekšnamā atrastās avīzes, operatīvie darbinieki krekstēdami sāka vilkt ātrā putekļainos saiņus un likt uz grīdas. Visi žurnāli uz ātru roku bija arī jāpāršķirsta, tāpēc istabā sacēlās pamatīgi putekļi. Bet tad, pacēlis kārtējo žurnālu saini, kas bija pārsiets ar tādu pašu putekļainu auklu kā pārējie, operatīvais darbinieks to apskatīja no visām pusēm un novilka:

-Vai tu re!

Tūlīt viņam piebiedrojās Grjaznovs, kas kopā ar ekspertu kriminālistu pētīja video un citādu tehniku, kādas Kozlova dzīvoklī netrūka.

-    Kas tur ir? pajautāja Grjaznovs.

-    Skatieties! Vērīgais darbinieks norādīja ar pirkstu. Putekļu nav!

Viņš uzmanīgi pārnesa saini uz galda. Grjaznovs līdz šim vienaldzīgi sēdošajiem lieciniekiem lika pieiet tuvāk. Eksperts tūlīt paņēma fotoaparātu ar zibspuldzi.

-    Lūdzu, skatieties uzmanīgi! aicināja Vjačeslavs Ivanovičs. Mēs protokolēsim savu rīcību, bet jums pēc tam vajadzēs to apliecināt. Tātad dīvānā starp žurnāliem atrasts sainis… sienam to vaļā… noņemam no augšas daļu žurnālu un… vai tu re! viņš atkārtoja darbinieka izsaucienu un no pārsteiguma sastinga.

Starp žurnāliem bija kārtīgi saliktas dolāru paciņas. Pavisam piecpadsmit paciņu, katrā desmit tūkstoši simtdolāru banknotēs. Paciņas bija jaunas, it kā tikko no bankas…

Trešā ranga kapteinis, viņš arī armijas pārstāvis "Maskavas dīzelī", bija atradis labu "seifu".

Lieliski! -Grjaznovs novērtēja sava operatīvā darbinieka rīcību. Raksti pārmeklēšanas protokolu, bet lieciniekus lūgšu to parakstīt…

Turpmākā meklēšana neko nedeva. Neko vairāk Vjačeslavs Ivanovičs arī negaidīja. Ar atrasto pilnīgi pietika.

Armijas pārstāvja darba telpu pārmeklēšana uz karstām pēdām "Maskavas dīzelī", pēc Grjaznova domām, būtu priekšlaicīga. Tur vajadzēja darboties uzreiz vairākos virzienos. Turklāt nez vai aizdomās turamie glabātu tik lielu naudu darbavietas seifā.

Beiguši kratīšanu, operatīvie darbinieki dzīvokli daudzmaz sakārtoja, tas ir, salika visu atpakaļ, un devās prom, aizzīmogojuši dzīvokļa durvis. Ziņa, ka iemītnieks acīmredzot gājis bojā, pildot dienesta pienākumus, atstāja uz kaimiņiem un namu pārvaldes darbiniekiem bumbas sprādzienam līdzīgu iespaidu. Grjaznovs brīdināja, ka pa to laiku, kamēr nav oficiāla apstiprinājuma, apspriest šo tematu nav vēlams. Milicijas ģenerālmajora bargais izskats nevēstīja neko labu.

Un ļaudis apklusa. Lai atgrieztos pie šā jautājuma, tiklīdz būs aizbraucis milicijas mikroautobuss ar mirgojošu bākuguni uz jumta…

Nākamais objekts bija Mamedova dzīvoklis Pirmā Maija ielā Izmailovā.

Saklausījies no Denisa, kāds raksturs ir hanumai, kā savu dzīvesbiedri Raisu bija godājis nelaiķis Mahmuds, Grjaznovs sarunai izvēlējās atbilstošu taktiku.

Līdzko Raisa Kerimovna pārvarēja pirmo izbīli un atvēra muti, lai izteiktu visdziļāko sašutumu, ka dzīvoklī ielaužas vesels bars svešu cilvēku, Vjačeslavs Ivanovičs ar maksimālu izpratni un nožēlu sejā parādīja prokurora sankcionētu lēmumu par dzīvokļa pārmeklēšanu, lai paņemtu iespējamos dokumentus, kas varētu uzrādīt iemeslus avārijai, kurā gājis bojā viņas vīrs, tas nozīmē, ka runa varēja būt nevis par avāriju, kurā vainojams pats Mamedovs, bet par viņa bojāejā ieinteresētu spēku iepriekš plānotu akciju. Un par to jāklusē. Oho! Izskatījās, ka problēma ir nopietna! Tāpēc nevajadzēja kliegt, bet visādā veidā palīdzēt izmeklēšanai.

Kur viņas nelaiķis vīrs varētu glabāt slepenus dokumentus? Vai nesa no darba mājās kādus materiālus? Vai neteica, ka viņam draud vai no viņa kaut ko pieprasa? Vai nav zvanīts un izteikti neizprotami draudi un tā tālāk?

Ko varēja zināt sieviete, kurai vīra darbavietā sasolīti zelta kalni, taču sarīkotas vienīgi bēres uz iestādes rēķina un izmaksātas nožēlojamas kapeikas? Bet, ja notikusi slepkavība, nāksies izmaksāt ģimenei, kurā gājis bojā vienīgais apgādnieks, nopietnu kompensāciju. Būtisks moments! Un hanuma vienā mirklī aptvēra, ka sadarboties ar miliciju ir izdevīgi.

Tomēr visrūpīgākās pārmeklēšanas rezultātā nekas netika atrasts. Nedz darba dokumenti, nedz pasakainas naudas summas. Tiesa, ģimene nedzīvoja nabadzībā bija redzams, ka mājā valda turība. Raisa to izskaidroja vienkārši: vīrs saņēma labu algu, visādas prēmijas. Turklāt Mamedovu ģimeni atbalstīja Mahačkalā dzīvojošie radi. Tā iegājies, ka savējos nelaimē nepamet. Bija arī nelieli uzkrājumi, kas šodien bez tiem iztiek! Apmēram desmit tūkstoši dolāru valūtas kontā bankā, bet mājās pāris tūkstošu saņurcītu naudaszīmju no maiņas punkta. Diemžēl dolāri pagaidām bija visdrošākā nauda, tāpēc Raisa vīra algu tūlīt pārvērta ārvalstu valūtā un tērēja pēc vajadzības.

Tomēr hanuma neaizmirsa ģenerālim Grjaznovam, kas izturējās pret viņu ļoti uzmanīgi, pateikt, ka "Maskavas dīzeļa" direktors personiski apsolījis izmaksāt no saviem fondiem būtisku divdesmit tūkstošus dolāru lielu kompensāciju. Tādi ir viņa vārdi, visi tos dzirdējuši. Lai nesarūgtinātu hanumu un nezaudētu ar viņu kontaktu, Grjaznovs nesāka skaidrot, ka direktora vairs nav starp dzīvajiem.

Vēl, viņa stāstīja, Mahmuds solijis pārnest mājās milzīgu naudu par izmēģinājumiem, kurus izdarīt viņam bija vajadzējis doties.

-     Patiešām milzīgu? pārjautāja Grjaznovs un padeva zīmi darbiniekam, kas rakstīja pilsones Mamedovas pratināšanas protokolu. Mēs atzīmēsim šo faktu. Bet jūs pēc tam parakstīsieties, labi?

-    Kāda runa! Dzirdēju savām ausīm Ari bērni dzirdēja.

-    Bērnus mēs nepratināsim. Pietiks ar jūsu teikto.

Grjaznovam nebija grūti iedomāties, par kādu naudu bijusi runa. Taču Mamedovs to nebija dabūjis. Arī ģimene neko nedabūs, jo Mahmuds droši vien nebija paguvis tikt uz dalīšanu. Viņš tika novākts agrāk, lai netraucētu pārējos. Vai tāds variants iespējams? Kāpēc ne? lautājums ir cits, proti, vai iespējams atrast šim pieņēmumam apstiprinājumu…

To apstiprināt droši vien varēja tikai Angelina Noļina, ja vien gribētu. Nūjā, gaidi, ka viņa metīsies to apstiprināt!

Hanuma pavadīja negaidītos "viesus" bez dusmām. Pat ar zināmu cerību, ka viņa vēl varētu kaut ko dabūt. Grjaznovs negribēja sagādāt sievietei vilšanos. Labi jau tas, ka viņa nebija pievērsusi uzmanību un pamanījusi, ka "Glorijas" muļķa detektīvam, kas nebija pratis izpildīt savas saistības un tā bezmaz izjaucis ģimeni, ir tāds pats uzvārds kā neparasti pieklājīgajam un uzmanīgajam milicijas ģenerālim. Ari labi…

Nākamajā posmā bija paredzēta līdzīga kratīšana akadēmiķa Samarina dzīvoklī. Nebija šaubu, ka tur sagaidāmas nopietnas grūtības.

Akadēmiķa vasarnīcas un kabineta pārmeklēšana praktiski neko nebija devusi. Nebija atrasts neviens dokuments, kas mestu gaismu uz to, kas noticis, ari milzīgas naudas summas nebija atrastas, ļa nauda patiešām bija, tā varēja glabāties vai nu valūtas kontā bankā, vai dzīvoklī ierīkotā slēptuvē. Patiešām, nevarēja taču visā pasaulē pazīstams zinātnieks iedomāties, ka viņa dzīvoklī uzdrošināsies rīkot kratīšanu!

Un vispār nevarēja būt nekā nepatīkamāka par nonākšanu konfliktā ar tādiem dižmaņiem.

Grjaznovs tomēr piezvanīja Maskavas pilsētas prokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājam Martinovam un uzaicināja par tādu kā operatīvās izmeklēšanas grupas vadītāju: Ludmila Samarina viņu jau pazina un varēja izturēties pavisam citādi nekā pret galīgi svešiem ļaudīm.

Martinovs, būdams cilvēks, kam pašam "savs lepnums", nekavējoties piezvanīja Tureckim un pajautāja, vai viņa pienākumos paredzēta Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka rīkojumu vai lūgumu izpildīšana.

Aleksandrs Borisovičs tūlīt neapjēdza lietas būtību, bet, kad tas notika, pateica Zinovijam Abramovičam, ka tā saucamā Samarina pašnāvība patlaban tiek izskatīta Ģenerālprokuratūrā saistībā ar zemūdeni "Sokol", tāpēc nav izslēgts, ka abu gadījumu izmeklēšana tiks apvienota, bet pilsētas prokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Martinova kungs iekļauts apvienotajā operatīvajā izmeklēšanas grupā, ko vada viņš, Tureckis Aleksandrs Borisovičs, kura pirmais vietnieks ir Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks ģenerālis Grjaznovs.

lautājumi ir? Jautājumu nav! Tureckis konstatēja savas īsās, bet pārliecinošās runas beigās.

Tikai tagad Martinovs saprata, ko nozīmē Vjačeslava Ivanoviča vārdi: "Par tādu kā vadītāju." Patiešām, kādi pēc tam var būt iebildumi?

Droši vien visas sievietes ir vienādas, kad pie viņām bez brīdinājuma "ielaužas" milicija izmeklētāja vadībā un uzrāda ģenerālprokurora vietnieka sankcionētu lēmumu par kratīšanu un tā tālāk. Samarina nebija izņēmums.

Viņa nekavējoties paziņoja, ka zvanīs. Kam? Ja jāsaka patiesība, viņa vēl nebija to izdomājusi, taču atstāt visu tāpat negrasījās. īpaši viņu satrieca par lieciniekiem uzaicinātie kaimiņi.

Skaidrojot situāciju, ģenerālim Grjaznovam no jauna nācās izrādīt maksimālu pieklājību. Martinovs, apstiprinādams ģenerāļa vārdus, gudri māja ar galvu. Bet Grjaznovs ik pa brīdim griezās pie viņa pēc atbalsta.

-Tā taču ir? Vai es pareizi saku, biedri vecākais izmeklētāj?

Nūjā, beidzot aptvēra Samarina, kas tad īsti ir šis "sevišķi svarīgais" Martinovs, ja viņš ir ģenerāļa priekšnieks?… Tas arī bija jāpierāda…

Līdz ar to konflikts atrisinājās pats no sevis, un grupa ķērās pie darba.

Saimniece netraucēja, bet labprāt palīdzēja, pateikdama, kur vīrs glabājis svarīgākos papīrus rakstāmgalda apakšējā atvilktnē kreisajā pusē, tur ir īpaša atslēga… Viņa demonstrēja, kas jādara, lai atvilktni attaisītu.

Tomēr tur, rasējuma un aprakstu jūklī, nekas aizdomīgs neatradās. Drošības dē| dokumenti un citi materiāli gan tika ierakstīti protokolā un paņemti līdzi, lai konsultētos ar speciālistiem.

Samarina sāka nervozēt tikai tad, kad viņai pajautāja, vai dzīvoklī ir kas līdzīgs seifam, kur akadēmiķis būtu varējis glabāt nopietnākus noslēpumus. Bija redzams, ka Samarina nezina, ko atbildēt. Ja pateiksi jā, liks iedot atslēgas, pateiksi nē sāks meklēt, atradīs un apvainos melos. Viņa mulsa un vilcinājās ar atbildi. Beidzot atzinās, ka ir seifs. Vasarnīcā. Bet tur viss bija apskatīts!

Samarinai aizrādīja, ka runa ir nevis par vasarnīcu, bet dzīvokli. Varbūt par garāžu. Brīdināja, ja viņai slēptuve zināma, vislabāk iedot atslēgas vai parādīt, kur tā atrodas. Tik un tā to atradīs. Kādēļ liekas nepatikšanas?

Un Samarina izņēma no savas somiņas atslēgas, kuras iedeva Martinovam. Ar tik aizvainotu sejas izteiksmi, it kā viņai būtu atņemts dzīvē pats dārgākais.

Detektīvi to saprata, tiklīdz atvēra priekšnamā aiz drēbju pakaramā sienā iebūvētā seifa durvis.

"Dīvaini ļaudis," nodomāja Grjaznovs. "Laikam jau nelasa grāmatas. Neskatās kino. Nešķirsta avīzes. Lai saka viens cilvēks, kāpēc gudri cilvēki par drošāko vietu slepenam seifam uzskata ar virsdrēbēm aizsegto sienu aiz drēbju pakaramā? ļebkurš detektīvs, nemaz nerunājot par zagli, to vietu pārbaudīs pirmām kārtām! Piemērus var atrast visos pieminētajos masu informācijas līdzekļos un literatūrā…"

Seifa speciālā kastīte simtdolāru paciņām bija par mazu. Tur atradās ne tikai nauda, bet arī "American Express", "Eurocard" un "Visa" kartes.

Uz Grjaznova jautājumu, no kurienes akadēmiķa mājas seifā varēja rasties tik daudz naudas, Samarina bezpalīdzīgi paraustīja plecus un atbildēja, ka vīra darīšanās nekad nav jaukusies. Un vīram ir visplašākie sakari visā pasaulē. Viņš izdod savus darbus, daudz konsultē, labi pelna. Pilnīgi iespējams, ka tas ir viņa un vēl kāda cilvēka honorārs par izdotajām grāmatām un droši vien nav atdots. Ar laiku viss nokārtosies, nevienam līdzautoram viņa, Samarina, nedomā darīt pāri…

Grjaznovs mierināja sievieti, teikdams, ka negrasās akadēmiķa ģimenei atņemt likumīgi nopelnītos līdzekļus. Tomēr jānoskaidro šo simtdolāru naudaszīmju paciņu izcelsme. Tāpēc nauda tagad tiks saskaitīta un pievienota kratīšanas protokolam. Ja ar šo summu viss būs kārtībā, Samarina nekavējoties to saņems atpakaļ. Šķiet, viņa mazliet nomierinājās. Mazliet, ne pavisam. Tātad uztraukumam bija iemesls.

Ko neteiksi simt piecdesmit tūkstoši! Seifā aiz pakaramā. Patiešām kādam nolūkam tie domāti? Arī summa stipri pazīstama…

Nebūtu slikti pārbaudīt arī akadēmiķa ārzemju kontus, jo viņš nebija jutis līdzekļu trūkumu. Tas bija saprotams Vjačeslavam Ivanovičam, taču ne Ludmilai Samarinai. Spriežot pēc reakcijas, viņa pati vēl nebija sapratusi, no kurienes akadēmiķim radusies šim laikam nebūt ne niecīga summa "sīkiem izdevumiem". Lai saka viens cilvēks, kas gan glabā pie sevis mājās simtiem tūkstošu valūtā? Vai arī viņš nav paguvis nolikt naudu bankā? Kas to varēja zināt?

Šobrīd to varēja zināt tikai viens cilvēks. Un šo cilvēku sauca Angelina Vasiļjevna Nojina. Grjaznovs bija pārliecināts, ka Aleksandrs minējis pareizo kursu. Nu bija pienākusi arī Aleksandra Borisoviča Turecka reize…

Vēl Grjaznovam bija radusies sajūta, ka milzīgs kalns, šķiet, pamazām sāk kustēties no vietas. Tātad vajadzīgs vēl pāris spēcīgu grūdienu un tas pats sagāzīsies…

Turecka apciemojums darīja Linu ļoti nemierīgu. Viņa tūlīt saprata, ka šoreiz viņas acu priekšā ir nevis muļķītis, kuru viegli var ietekmēt ar saviem jaukumiem, bet viltīgs spēlmanis, kurš abu partijā nebija atklājis nevienu savu trumpi. Mājienu, protams, bija atliku likām. Gan par Mahmudu, gan Kozlovu ar viņa automašīnu un muļķīgo un priekšlaicīgo tikai tagad Lina to saprata sēru portretu vestibilā. Patiešām kāpēc vajadzēja steigties? Kas rāva aiz rokas? Oficiāls bojāgājušo saraksts taču nav vēl publicēts! Kāds pajautās kuram tāda aplamība ienākusi prātā? Un katrs nedomājot atbildēs, ka pie mums ar šādām lietām nodarbojas Lina Noļina! Vai viņai tāda slava šobrīd vajadzīga?

Visbeidzot, un tas ir ļoti bīstami, Tureckim kaut kas zināms par "asti", kā viņš pats izteicās. Tas varēja nozīmēt, ka gan viņa, gan Mamedovs, gan Kozlovs ir rūpīgi novēroti, noklausītas sarunas, izdarīti ieraksti videolentē… Par ko tika runāts? Tagad jāatceras katrs vārds un jāatrod tam pieņemams skaidrojums. .

Un kā viņš apgrieza visu ar kājām gaisā! Iznāk, ka viņa, Lina, pirmā saistījusi Mahmuda un Samarina nāvi ar katastrofu uz zemūdenes "Sokol"! Tas taču krīt no visiem rāmjiem laukā!

Vēl pēdējais brīdinājums atceries, kur biji' un ko darīji… Nē, steidzīgi jādodas uz "Vēstīm" un jāizlien kaut no ādas, bet visi jāpārliecina, ka nelaimīgajā akadēmiķa nāves dienā viņa, bezdarbīgi gaidot, nīkusi gaiteņos.

Izmisīgās pārdomas pārtrauca tālruņa zvans. Nolādēts, kam jāzvana, kad galva pilna ar pavisam citām problēmām? ļātraucas uz Ļeņina prospektu, uz Zinātņu akadēmijas prezidiju, bet tagad visādi zvani…

-    Noļina klausās! viņa atsaucās skarbā balsī, lai zvanītājam pārietu vēlēšanās pļāpāt.

-     Labdien, Lina! atskanēja pieklājīgā un vēsā Droudija balss. Kāds noskaņojums?

-     Riebīgs.

-    ļā? Vai tam ir nopietns iemesls?

-     Ir, viņa atbildēja gandrīz rupji. Izmeklētāji cits pēc cita. Te saki viņiem to, te šito. Nomocījuši.

-    Ceru, ka šajā jautājumā jums viss kārtībā. Nerunāšu gari. Gribu atgādināt, ka mūsu līgumā ir viens robs. jūs saprotat, kāds. Tas jāaizpilda. Obligāti, ļums jāapzinās sava atbildība.

-    jūs taču zināt, kas pie mums noticis!

-     Protams, zinu, taču tam nav ne mazākā sakara nedz ar mani, nedz ar mūsu līgumu. Abām pusēm līgums stingri jāizpilda. Vai es krieviski pareizi izsakos?

-    Pareizi, viņa nomurmināja.

-Tādā gadījumā gaidu jūsu zvanu. Manu numuru jūs atceraties. Nevelciet galīgo lēmumu garumā, jo ir lietas, kuras pat es nevaru izkontrolēt, vai saprotat? Liela nauda vienmēr ir ļoti bīstama tiem, kas nepilda nosacījumus. Visu labu! Gaidīšu rīt

-    Lai velns tevi parauj, maita! Lina sašutumā iesaucās. Jau tad, kad klausulē ieskanējās īsie signāli.

Tikai pēc kāda brīža, noslaucījusi seju ar samitrinātu mutautiņu un smaržīgu higiēnisko salveti, viņa palūdza, lai Serafima Pavlovna izsauc pie kāpnēm dienesta mašīnu. Zvanīts no akadēmijas, laikam kaut kas izkustējies no vietas. Izrādās, vajag cilvēkam nomirt, lai viņa prāta un roku darbs kārtējo reizi gūtu atzinību. Lina savās taisnajās dusmās bija vienkārši lieliska…

Aizrāvusies ar vienu vienīgu domu vēlreiz pielikt visas pūles, lai nodrošinātu sevi ar stipru alibi, viņa pārstāja pievērst uzmanību, kas notiek apkārt. Bet būtu vajadzējis to darīt…

Jau no apvienības "Maskavas dīzelis" viņai nemitīgi sekoja divas automašīnas, kas mainījās vietām, lai neiekristu acīs "Volgas" šoferim.

Deniss bija tik saprātīgs, ka par to pašu naudu bija pieslēdzis novērošanai ne tikai Fiļu Agejevu, bet ari viņa pārinieku Ščerbaku, kas, par laimi, sēdēja bez darba. Un tā viņi "veda" Noļinu no Himkiem uz Ļeņina prospektu Gagarina laukuma rajonā.

Fiļa, kas mazāk krita acis, "pavadīja" daiļo sievieti līdz "Akadēmijas vēstu" redakcijai, pagrozījās tur, šo to paskatījās, jo neviens viņu neapstādināja un neprasīja, kas viņš ir un kāpēc atrodas akadēmiskās domas svētnīcā…

Pavadījusi "Vēstīs" ne vairāk kā stundu, Noļina ar apmierinātu sejas izteiksmi pameta ēku un brauca atpakaļ uz Himkiem. Un nosēdēja darbā līdz dienas beigām. Pēc darba dienesta "Volga" aizveda viņu mājās uz Kutuzova prospektu.

Ščerbaks aizbrauca, bet Fiļa palika. Līdz rītam. Bijušajam Galvenās izlūkošanas pārvaldes sevišķo uzdevumu vienības izlūkam tas neko nenozīmēja: karā tādu "dežūru" bez pārspīlējuma viņš būtu nosaucis par bezbēdīgu atpūtu…

No rīta Fiļu nomainīja Nikolajs. Viņa uzdevums bija pavadīt dāmu, kura droši vien no rīta taisnā ceļā dosies uz darbu. Viņam vajadzēja tur palikt, līdz ieradīsies izmeklēšanas grupa Turecka vadībā. Arī uzdevums, kas kaulus nelauza.

Noļina iznāca no mājas kopā ar vīrieti gados, kas, skaidri redzams, varēja būt viņai tēva vietā. Varbūt aizbildņa vietā, kā agrāk sauca līdzīgus večus, kas mīlēja jaunas dziedātājas. Koļam ne prātā nenāca, ka večuks ir pazīstams zinātnieks un Angelinas Vasiļjevnas vīrs. |o vairāk tāpēc, ka Angelina glaudās viņam klāt un koķetēja ar viņu kā ar bagātu, bet nevarīgu mīļāko. Dzīvo taču cilvēki! Bet Fila, nodomāja Nikolajs, šodien norausies. Kā viņš varēja nepamanīt, ka dāmiņa, kā izrādās, ir kopā ar mīļāko?

Šādu atriebīgu un skaudīgu domu pilns, Ščerbaks pārītim pa pēdām ieradās Himkos. Un sajuta visai lielu vilšanos, kad uz darbu ejošie kalpotāji mierīgi sasveicinājās ar vectētiņu un viņa sievieti un neredzēja neko dīvainu. Varbūt viņam izlicies? Un vecītis nav tik vecs, kā izskatās? Jupis viņu zina, ar ko nodarbojas…

Pirmais, kam Ščerbaks ziņoja par dīvaino pārīti, bija Aleksandrs Tureckis, kas izkāpa no viņam pašaurās "Volgas" ar zilu bākuguni uz jumta un izstaipījās, atliekdams plecus. Pēc viņa no RAF autobusa izkāpa vairāki cilvēki, kurus pat nevingrināta acs pazītu kā tiesības sargājošo struktūru darbiniekus. Profesija tomēr uzliek savu spiedogu.

Atbildot uz Ščerbaka ziņojumu, Tureckis iesmējās.

-     Nikolaj, tas taču ir viņas vīrs! Roberts Pavlovičs Noļins. Un kāds tad viņš vecis, ja viņam ir tikai sešdesmit gadu? Kā mūsu Kostja! Turies, detektīv! Labi, paldies par kalpošanu, vari būt brivs. Bet mēs iesim, vīri!

Kad atvērās Linas kabineta durvis un viņa ieraudzīja uz sliekšņa kadru daļas priekšnieku Zolotcevu ar Turecki jaunā, zilā formastērpā ar ziliem ģenerāļa uzplečiem… bet tālāk veselu ļaužu grupu, viņai kļuva nelabi.

Rīklē, kas nezin kāpēc piepeši izkalta, iespriedās kamols. Kļuva karsti, taču tūlīt pāri gāzās ari ledaina, skarba aukstuma vilnis.

-    Sveicināta, Angelina Vasiļjevna! iegājis pašaurajā kabinetā, pasveicināja Tureckis. Es taču jutu, ka mums vēl iznāks tikties. Un neesmu kļūdījies. Tātad esmu jūsu rīcībā.

-    Manā? Lina brīnījās.

-     Lūdzu, varat to saprast arī otrādi. Būtiska nozīme tam nav. Šoreiz mūsu saruna būs oficiāla. Varat to uzskatīt par pratināšanu. Pēc tam mēs te veiksim nelielu kratīšanu, kā tādās reizēs paredzēts, saprotat?

-     Nesaprotu. Lina jau bija saņēmusies. Kāda pratināšana? Kāda kratīšana? Semjon Petrovič, es vēlētos, lai jūs ataicināt manu vīru. Varbūt viņš pratīs mani aizstāvēt, ja jau citi…

-     Roberts Pavlovičs mums būs vajadzīgs vēlāk, nepielūdzami paziņoja Tureckis. Kad kratīšana notiks pie jums mājās Kutuzova prospektā.

-    Ko?! Kāpēc?

-    Centīšos to izskaidrot. Semjon Petrovič, mēs nesteidzamies, tāpēc sameklējiet, lūdzu, vietu, kur mani biedri varētu atpūsties, kamēr notiek saruna ar Angelinu Vasiļjevnu. Pats nāciet atpakaļ. Mums no jums nekas nav slēpjams.

Kad kadrinieks izgāja un aizvēra durvis, Tureckis čukstus uzrunāja Noļinu:

-    Jūs esat lieliska sieviete. Gandrīz esmu iemīlējis jūs. Uzklausiet padomu! Tikai pilnīga nožēla un atzīšanās visos grēkos. Bet to jums ir tik daudz, ka… pati zināt. Tikai tad jums ir cerības uz tiesas pretimnākšanu. Viss. Es uzdošu jautājumus, bet jūs godīgi atbildēsiet. Pratināšanas sākumā jūs varat pat paziņot, ka vēlaties vaļsirdīgi atzīties. Un ņemiet vērā, ka Droudijs jums vairs nepalīdzēs.

Lina skatījās Tureckī ar neiedomājami platām acīm, kurās nu vairs nebija bailes, bet šausmas… vārds, kuru viņai dažos gadījumos patika atkārtot.

Atgriezās Zolotcevs. Apveltījis Linu ar drūmu skatienu, viņš apsēdās malā pie loga. Šis skatiens viņu satrieca galīgi.

-Viņa klātbūtnē nerunāšu.

-    Tādas tiesības jums ir. Atvainojiet, Semjon Petrovič, jūs varat būt brīvs… Labi, sākam, Angelina Vasijjevna, dzedri noteica Tureckis un noliecās pār tukšu liecinieka nopratināšanas veidlapu. Tātad pratināšana sākta… viņš iemeta mirkli pulkstenī, desmitos un septiņās minūtēs. Pratināšana pabeigta… To ierakstīsim vēlāk. Tālāk… Viņš rakstīja, skaji runādams: Krievijas Federācijas sevišķi smago noziegumu izmeklēšanas pārvaldes vecākais izmeklētājs, trešās klases valsts justīcijas padomnieks A. B. Tureckis pilsones A. V. Noļinas kabinetā, ievērojot likumā noteiktās prasības… krimināllietas numurs… sakarā kā liecinieci nopratināja… Kāds ir jūsu vārds, tēvvārds un uzvārds?

-    lūs taču zināt… Labi, Angelina Vasiļjevna Nojina.

-      Pierakstu… Dzimšanas laiks?… Dzimšanas vieta?… Tautība?… Izglītība?… Darbavieta?… Dzīvesvieta?… Lūdzu, jūsu pasi! Angelina Vasiļjevna, paskaidroju jums kā lieciniecei, ka saskaņā ar Krievijas Federācijas Konstitūcijas piecdesmit pirmo pantu jums ir tiesības nesniegt liecību pret sevi, savu dzīvesbiedru un tuvākajiem radiniekiem. Saskaņā ar Kriminālā procesuālā kodeksa simt sešdesmito pantu jums ir tiesības pierakstīt savu liecību pašrocīgi, iepazīties ar protokolu, izdarīt tajā papildinājumus, grozījumus, precizējumus. Un tagad ar savu roku ierakstiet šeit… Lūdzu! Tureckis pagrieza protokola veidlapu uz viņas pusi un pasniedza pildspalvu "Parker" ar zelta spalvu. Paskaidroju Krievijas KPK septiņdesmit trešajā punktā paredzētos pienākumus, lūsu pienākums ir ierasties pēc izmeklētāja, prokurora un tiesas uzaicinājuma un dot patiesu liecību, tas ir, pateikt visu, kas zināms lietas sakarā, un atbildēt uz uzdotajiem jautājumiem. Neierodoties bez attaisnojoša iemesla, jūs var atvest piespiedu kārtā Var uzlikt naudassodu. Par atteikšanos vai izvairīšanos no liecības došanas jūs var saukt pie atbildības pēc Kriminālkodeksa trīssimt astotā panta, bet par apzināti nepatiesas liecības došanu pēc trīssimt septītā panta. Kas tajos teikts? Par atteikšanos no liecības došanas var sodīt ar naudassodu, ar labošanas darbiem vai brīvības atņemšanu uz laiku līdz trim mēnešiem. Par apzināti nepatiesu liecību tāpat paredzēts sods, labošanas darbi vai brīvības atņemšana. Praktiski tas pats. Tikai! Tā pati rīcība, ja tā apvienota ar apsūdzību smaga vai sevišķi smaga nozieguma izdarīšanā saprotat? tiek sodīta ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz pieciem gadiem. Tā, visu nepieciešamo esmu jums paskaidrojis. Tagad rakstiet: Krievijas KPK septiņdesmit trešajā pantā paredzētie liecinieka pienākumi man ir izskaidroti. Esmu brīdināta par atbildību, kas iestājas, ja apzināti tiek sniegta nepatiesa liecība atbilstoši KF KPK trīssimt septītā un trīssimt astotā panta prasībām, lūsu paraksts… Pateicos! Vai vēlaties pati pierakstīt savu liecību?

-     Nē, kāpēc? Noļina greizi nosmīnēja. Redzu, ka jums, Aleksandr Borisovič, tas padodas labāk.

-     Labi. Pēc tam visu izlasīsiet un uz katras lapas parakstīsieties, ka liecība pierakstīta pareizi. Pirms uzdodu jautājumus, Angelina Vasijjevna, teikšu jums tā. Mēs izdarījām kratīšanu pie Mamedova, Kozlova un Samarina. Pie Kozlova un Samarina atrastas lielas summas. Valūtā. Jaunas paciņas, kā saka, tieši no drukājamās mašīnas. Arī summas ir vienādas. Teikšu atklāti, to pašu mēs pavisam droši atradīsim arī pie jums. Mums ir zināma naudas izcelsme. Arī cilvēks, kurš nodeva gaišbrūnajā diplomātā ievietoto naudu un ar kuru tikties jūs un Samarins braucāt uz Serebrjanijboru. Tagad parādīšu Federālā drošības dienesta operatīvo darbinieku uzņemtu fotogrāfiju. Kā man kļuvis zināms, ar Droudija novērošanu viņi nodarbojas sen… Kā redzat, man ir milzum daudz iemeslu, lai uzdotu jums nepatīkamus un pat nedelikātus jautājumus. Ir vēl cits variants, proti, jūs pati tagad visu izstāstīsiet. Uzrakstīsiet vaļsirdīgu atzīšanos un nodosiet izmeklēšanai no Droudija saņemto naudu apmaiņai pret… Jūs uzrakstīsiet arī to, pret ko.

-    Un kas man par to būs?

-     Katrā ziņā jūs negaida Mamedova, Kozlova vai Samarina liktenis. Ja saprotu pareizi, Bariševs varēja neko nezināt par jūsu "spēlītēm", viņš ir tikai upuris. Starp citu, ceru, ka jūs izskaidrosiet mums arī šo procesu… Kas būs? Patiesību sakot, to izlems tiesa. Ņemot vērā patieso nožēlu par izdarīto un aktīvu palīdzību izmeklēšanai. Vai arī es aicinu šurp savus biedrus, pieaicinātos lieciniekus, jūsu iestādes darbiniekus, un mēs sākam kratīšanu. Šeit un Kutuzova prospektā.

-   Vai jūs varat uz brīdi apklust? Nerunāt vismaz minūtes trīs?

-Tas nav grūti. Atļausiet uzsmēķēt?

-    Dieva dēļ! Iedodiet arī man!

Lina nosmēķēja cigareti gandrīz līdz filtram, nikni nospieda izsmēķi pelnutraukā un paskatījās uz Turecki ar acīm, kas bija tik skaidras kā debesis bez mākoņiem.

Kā jāraksta? Sakarā ar vaļsirdīgu…

…Kalns patiešām bija sakustējies. Tagad galvenais bija nepakļūt zem akmeņu lavīnas!

XVII nodaĻa enerĢiski pasĀkumi

-     Nedomāju, ka tev izdosies panākt atzīšanos tik drīz… šaubu pilnā balsi noteica Grjaznovs, lasot An~ gelinas atzīšanos. Kāpēc par aizturēšanas līdzekli izraudzījies parakstu par neizbraukšanu?

-    Lasi… lasi tālāk! -Tureckis nopūtās, staigādams pa kabinetu. Kur viņa tagad dēsies?

Drūmi mādams ar galvu, Grjaznovs šķirstīja liecinieka nopratināšanas protokola lapas un lasīja.

-    Mjā… Te ir arī līdzdalība…

-To mēs vēl pagūsim uzrādīt… Viņa saprot, ka viņai nekas cits neatliek kā palīdzēt mums noķert amerikāni nozieguma vietā. Lai tas izdotos, Droudijam jābūt pārliecinātam, ka viņa ir brīvībā un nav mūsu uzraudzībā.

-    Kad ņemsim ciet?

-Apcietināšanu es uzticētu Vladlenam.

-     Tādā gadījumā mēs viņu pazaudēsim, iebilda Grjaznovs.

-     Sametās žēl? Tureckis pavīpsnāja. Nē, viņš darbosies mūsu kopīgās lietas ietvaros. Apcietinās, nopratinās, mēs apstiprināsim un turpināsim savu darbu.

-     Nesaprotu! Grjaznovs pikti pakasīja savu puspliko galvu. Kāpēc viņa visu laiku uzsver darījuma komerciālo pusi? Muļķe, vai? Vai neapjēdz, ka tā ir visīstākā spiegošana? Divi simti septiņdesmit piektais pants, maksimālais sods.

-Varbūt esi paguvis ievērot, ka šis Kriminālkodeksa pants būtu piemērojams Samarinam? Viņš pieņēma lēmumus un uzsāka sarunas. Viņš nodeva torpēdas rasējumus. Viņš arī pārliecināja, ka tā nav dzimtenes interešu nodevība. Pārliecināja, vai saproti? Kā viņa varēja nenoticēt autoritātei? Akadēmiķim? Kurš cits, ja ne viņš, zina, kas ir likumīgi un kas ne. Starp citu, ja atceries, viņa atkārtoja akadēmiķa vārdus par kādu it kā slepenu tehnoloģiju komercializāciju.

-Žēlo…

-    Piedāvā savu variantu!

-    Kāpēc, es piekrītu… Kā viņa izskatījās?

-    Uz goda! Tureckis pacēla uz augšu īkšķi.

Grjaznovs pēkšņi iesmējās. Tureckis pievērsa viņam

izbrīna pilnu skatienu, kas tad nu?

-Atcerējos. Tiesnesis prasa cietušajai: "Izstāstiet, kā jūs izvaroja!" Un viņa atbild tāpat kā tagad tu: "Uz goda!" Labi, jokus pie malas! Kā beidzās kratīšana?

-     Viņa pati atdeva naudu. Tas ir, parādīja, kur tā atrodas.

-Tātad viņas paradīze izputējusi…

-    Man gan šķita, ka viņa tā nedomā. Viņa varbūt to uztver kā neveiksmi.

-    Kostja redzēja?

-Tu esi pirmais.

-    Brauksim?

-     Protams… Beigās viņa piebilda kaut ko, kas nebija paredzēts protokolam. "Ja viss beigsies daudzmaz normāli, izpildīšu jebkuru jūsu vēlēšanos."

-    Un ko tu?

-    Labāk pasaki, tikai godīgi kā juties pats?

-    Jaunāks. Droši varu teikt, ka biju nometis vismaz desmit gadus. Sapņotāja!

-    Tātad tev veicies, Slava.

-    Kāpēc? Tas ir, saprotu, bet…

-     Bez soda viņa nepaliks. Varbūt sods nebūs katastrofāls veselībai, taču cietumā viņa nokļūs. Vēl nav zināms, kāpēc aizgāja bojā cilvēki Tur, Ziemeļos. Starp citu, vai ir kādas jaunas ziņas?

-    Bruņojuma bāzē revīzija iet uz beigām. Par to ziņos.

-    Labi, brauksim. Pie mums tūlīt iegriezīsies Bogatkins. Jāpieņem lēmums.

-    Dāmite mūs neiegāzls?

-Viņa patlaban ir mājās. Saaukstējusies no karstuma. Bogatkins tur dežurē. Bet viņa gaida mūsu komandu. Droudijam vajadzīgie rasējumi jau ir pie viņas. Tā ka tur nav, kur piesieties…

Droudijs mazliet pabrīnījās, ka Lina darbadienas vidū atrodas mājās. Viņa caur degunu atbildēja, ka no tā nolāpītā gaisa kondicionētāja saaukstējusies. Tas nav briesmīgi, jo dažas trūkstošās detaļas ir mapē mājās. Vārdu sakot, kur iespējama īsa tikšanās?

Droudijs kļuva domīgs.

Lai nedotu pamatu aizdomām, Lina ierosināja Droudijam pašam izraudzīties tikšanās vietu. Viņa paņems taksometru un tūlīt dosies turp.

-     Vai esat viena mājās? viņš negaidīti pajautāja.

-    Protams, viņa nedomādama atbildēja un pameta skatienu uz blakus sēdošo Bogatkinu, kas klausījās sarunu pa paralēlo telefonu.

-Tādā gadījumā varbūt aizbraukšu pie jums pats. Kādēļ simpātiskai sievietei jāriskē ar veselību?

-     Kā gribat, neapmierinātā balsi atsaucās Lina.

-    Kad pavēlēsiet jūs gaidīt?

-      Kāpēc lai es pavēlētu? Droudijs pavīpsnāja.

-     Es gluži vienkārši iegriezīšos ciemos. Varbūt jūs pacienāsiet ar tēju? Kā krieviem pieņemts. Es taču nepiedāvāju neko… nepiedienīgu, vai ne? Mēs esam jau pietiekami pazīstami, vai ne? Varbūt jums būs patīkami atcerēties, kā uzņēmu jūs ar šefu piekrastē?

-    Nejūtos tik labi, samērā asi atsaucās Lina, lai ļautos patīkamām atmiņām, Ērik. ja nu vienīgi jūs pacienāšu.

-    Lieliski. Kādi ziedi jums patīk vislabāk?

-    Dzeltenas rozes.

-    Tiešām? jums ir laba gaume. Saku to tāpēc, ka atrodos samērā netālu. Atceros arī jūsu durvju kodu. Uz redzēšanos!

Lina nolika klausuli un šaubu pilnā balsī noteica:

-    Kā viņš var zināt kodu, ja ne reizi te nav bijis? Ari es neko neesmu teikusi.

Bogatkins saprotoši pavīpsnāja.

-    Viņš ir profesionālis, viņam tas ir nieks… Tātad rīkosimies tā. Kādas ir jūsu attiecības ar kaimiņiem?

-    Normālas.

-Tūlīt pat iepazīstiniet mani ar viņiem. Morozov! No virtuves iznāca operatīvais darbinieks. Ātri ierīko savu tehniku! Dokumentus, viņš pagriezās pret Linu,

-     nodosiet šajā istabā. Par sevi nebaidieties, mēs būsim tuvumā. Tikai iedodiet dzīvokļa durvju atslēgu. Skaidrs? Durov! viņš uzsauca otram savam vīram

-    Nāksi man līdzi! Lai vīri no lejas kāpj augšā!

Lina izklaidīgi un gurdi atslīga uz krēsla un nodrebināja plecus. Viņu patiešām kratīja drebuļi. Ari deguns bija pietiekami sarkans, lai izskatītos, ka viņai ir stipras iesnas.

Vladlena Bogatkina ļaudis tikmēr iekārtoja amerikāņa un Angelinas Vasiļjevnas tikšanās vietu

Ernsts Pīters Droudijs lieliski saprata, ka šī akcija ar "Maskavas dīzeli" pēc Samarina nāves ir pēdējā'Patiesību sakot, viņam bija jādabū vēl trūkstošie sešdesmit astotā izstrādājuma rasējumi un aprēķini, ļaunu dalībnieku iesaistīšana lietā bez Samarina līdzdalības būtu bīstama. Turpmākajā darbībā nevarēja rēķināties arī ar Linu. Lai arī kā pēc notikuma Serebrjanijboras vasarnīcā viņš bija centies Linu pārliecināt, profesionālā intuīcija sacīja, ka viņa nav noticējusi līdz galam. Pat vismazākās aizdomas varēja apdraudēt pašu Droudiju. Tātad kas viņam atliek?

Droudijs pieņēma galīgo lēmumu, kuram vajadzēja novērst no viņa jebkādas aizdomas, ja tādas bija. Galu galā kādas pret viņu varēja būt pretenzijas? jā, viņš nodibinājis komerciālus kontaktus ar krievu firmu "Maskavas dīzelis". Jā, viņi gribēja noslēgt komerciālu darījumu par dažām jaunām tehnoloģijām. Tomēr pilnīgi nesaprotamā firmas ģenerāldirektora nāve liedza īstenoties savstarpēji izdevīgajam līgumam. Neko nevar darīt, viss Dieva rokās, kā mēdz teikt krievi.

Kas zināja par līgumu? Patiesībā to tikai vēl gatavoja. Oficiālu dokumentu nav. Tomēr kas par to zināja? Noļina kundze, atbildīgā par līdzīgu dokumentu sagatavošanu. Bet kur patlaban ir Noļina kundze?

Atbilde uz šo jautājumu jāatrod krievu tiesības sargājošajām iestādēm pašām. Noļina kundze ir slima? Viņa ir mājās? Kur citur viņa lai būtu meklējama?…

ja varēja ietaupīt, Ernsts Pīters Droudijs centās līdzekļus lieki netērēt. Tāpēc viņš ielas kioskā nopirka trīs dzeltenas rozes un pabrīnījās par to dārdzību. Vasara, īstais ziedu laiks, bet tirgotājas, kā izsakās tie paši krievi, plēš par puķēm septiņas ādas.

Džimijs, šoferis, zināja savu darbu. Viņš pieveda šefu pie īstajām kāpnēm, taču ļāva izkāpt tikai tad, kad bija izkāpis pats un nopētījis apkārtni. Pārliecinājies, ka blakus ieejas durvīm neviena nav-diena bija karsta, lielā pagalma vidū šūpolēs šūpojās bērni, kopā ar viņiem bija vecmāmiņas, bet vecāki droši vien darbā -, Džimijs izlaida no mašīnas salona Droudiju, pasniedza avīzē ietītās rozes, aizslēdza mašīnu un sekoja viņam aiz muguras.

Viņi neizmantoja liftu, bet uzkāpa sestajā stāvā kājām. Pie Noļinas dzīvokļa durvīm Ernsts iztina rozes un atdeva avīzi Džimijam. Uzkāpis pusstāvu augstāk, tas sāka lasīt to pašu avīzi. Droudijs nospieda zvana pogu.

Aiz durvīm atskanēja priecīgi treļļi. Lina atvēra, tinusies vilnas šallē. Klusējot ielaida un aizcirta durvis. Droudijs pasniedza viņai ziedus un gribēja viņu apskaut, taču Lina atrāvās un pamāja ar plaukstu sejas priekšā, likdama saprast, ka var pielipināt iesnas. Viņas izskats patiešām neliecināja par veselu organismu. Saaukstējusies. Varbūt pat noķērusi gripu. Krievijā tā patiešām ir bīstama.

Tāpat klusējot viņi iegāja viesistabā. Skaļi krekšķinādama, Lina sēcošā balsī paziņoja, ka tūlīt uzvārīs un atnesīs tēju. Viņa izgāja virtuvē, bet Droudijs veikli piecēlās no krēsla un pārlaida istabai ātru un vērīgu skatienu. Paraudzījās citās istabās un, nevienu tur neredzējis, sāka uzmanīgi aplūkot vietas pie griestiem, kur ērti var izvietot visādas tehniskas ierīces. Dzīvoklis izskatījās samērā nolaists, kaktā šūpojās zirnekļu tīkls, putekļi uz kokgriezumiem rotātās bufetes droši vien gulēja biezā kārtā… Krieviem patīk visādi seni nieki, tikai nepatīk no tiem slaucīt putekļus.

Lina ienesa paplāti, uz kuras atradās liela uzlejamā tējkanna ar ornamentu un divas uz apakštasītēm uzliktas krūzītes. Arī ar smalko cukuru pilnu cukurtrauku.

Droudijs apsēdās, bet Lina ielēja viņam un sev dzelteni sārtu Ceilonas tēju un piesmakušā balsī pajautāja, cik karotīšu cukura piebērt. Droudijs pajautāja, vai nav gabaliņu cukurs, jo nebija radis lietot smalko. Lina pamāja un jau grasījās atkal doties uz virtuvi, taču aizkavējās, paņēma no bufetes marmora virsmas melnu ādas mapi ar rāvējslēdzēju un nometa Droudijam uz ceļgaliem. Droudijs paņēma mapi rokās un jautājoši paskatījās uz Linu.

-    Tur ir viss, kā jums trūka, viņa paziņoja. Pārbaudiet! Citādi atkal teiksiet, ka esat piekrāpts!

Droudijs atvēra mapi un acumirklī iedziļinājās lasīšanā. Pēc tam atrāvās uz mirkli, gandrīz ar nemanāmu kustību izvilka no kabatas niecīgu kapsuliņu, palūkojās uz gaiteņa durvīm un iemeta kapsulu Linas krūzītē. Pēc dažām sekundēm viņš pameta skatienu uz krūzīti: kapsuliņa bija pilnībā izšķīdusi. Droudijs turpināja šķirt lapas ar rasējumiem un aprēķiniem.

Džimijs lasīja avīzi. Pareizāk sakot, tēloja, ka lasa, jo krieviski runāja ar grūtībām, gramatiku pat nebija ko pieminēt. Viņam par to nemaksāja.

Piepeši viņš izdzirdēja kāpņu laukumiņā augstāk noklaudzam durvis, un pa tām iznāca cilvēki. Viņi piegāja pie lifta durvīm un nospieda izsaukuma pogu, taču lifts nebrauca. Atskanēja sievietes balss:

-   Vai stāvēsim kā muļķi? Ei, tur apakšā! Viņa uzsita p^ lifta durvīm tā, ka atbalsojās visos stāvos. Ir nu gan muļķi!

-     Patiešām, iesim kājām, nav jau augstu, atbildēja vīrietis.

Uz kāpnēm atskanēja soļi, un garām Džimijam pagāja pārītis. Piemīlīga meitene paskatījās uz viņu un laipni uzsmaidīja. Džimijs viegli piemiedza ar aci un pagriezās uz loga pusi.

Tajā pašā mirklī spēcīgs un ass sitiens no aizmugures pa kaklu nosvieda viņu uz akmens grīdas…

Bogatkins kopā ar trim operatīvajiem darbiniekiem izgāja no kaimiņu dzīvokļa kāpņu laukumiņā. Viens no operatīvajiem darbiniekiem nedzirdami ievietoja atslēgu slēdzenē un pagrieza. Durvis klusu pavērās. Pa blakusdzīvokļa durvīm pabāza galvu vēl viens darbinieks un klusu pavēstīja:

-    Viņa atgriežas.

Bogatkins izvilka pistoli, uzvilka un pamāja ar

roku.

Operatīvie darbinieki trokšņaini ielauzās dzīvoklī. Droudijs nepaguva ne atjēgties, kad uz rokām, kas spieda pie krūtīm mapi ar dokumentiem, bija uzlikti rokudzelži.

-    Ko?! viņš iekliedzās.

-    Klusu! noteica Bogatkins, iedams iekšā un bāzdams pistoli makstī zem paduses.

Lina stāvēja pie galda. Viņa automātiski paņēma krūzīti un pielika pie mutes.

Bogatkins satvēra viņu pie rokas.

-    Lūdzu, nolieciet un vairs tai nepieskarieties! Viņš kaut ko iemeta krūzītē. Nav izslēgts, ka indi. Jūs viņam neesat vairs vajadzīga.

Droudijs mēģināja atgrūst operatīvos darbiniekus, kas turēja viņa rokas, kuras bija piespiestas pie krūtīm, un atbrīvoties no mapes.

-    Veltas pūles, nekas neiznāks, noteica Bogatkins.

-    Ak tu, netīrais lops! Cūka! iesaucās Lina. Puķes atnesis, maita!

-     Droši vien nav zinājis, ka pie mums uz kapa liek pārskaitu ziedu… Viens no operatīvajiem pamāja uz pušķi.

Droudijs, šķiet, jau bija atguvies.

-    Nesaprotu, kas šiem cilvēkiem vajadzīgs, Lina. Un ko nozīmē "cūka"?

-    Es paskaidrošu. lūs pietiekami labi saprotat krieviski? Vai arī vajadzīgs tulks? pajautāja Bogatkins.

-    Es slikti to… sapro-tu.

-    Vai sen? Bogatkins brīnījās.

-     Es pieprasu, lai ir… būt vēstniecība pārstāvis no Amerika. Es ir Amerika pilsonis!

-      ļums būs viss, ko vēlaties, mister Ernst Piter Droudij. Būs arī pārstāvis. Taču jūs izliekaties, jo lieliski pārvaldāt krievu valodu.

-    Tas ir viss mans vārdu krājums.

-    Vismaz to, ko tagad teikšu, jūs sapratīsiet. Es, Federālā drošības dienesta pulkvedis Bogatkins, esmu aizturējis jūs, Droudija kungs, brīdī, kad jūs no Krievijas pilsones Noļinas saņēmāt slepenus materiālus par "Štorm" tipa torpēdas kaujas galviņu.

-    Neko es neesmu saņēmis! Tā ir provokācija!

-    Nevajag. Materiālu nodošanas fakts fiksēts videolentē. Videokamera fiksējusi gan šos iespaidīgos kadrus, gan jūsu mēģinājumu noindēt Nojina kundzi, un tie tiks demonstrēti Savienoto Valstu vēstniecības pārstāvim Maskavā. Tagad tiks sastādīts aizturēšanas protokols, un mēs dosimies uz Lefortovas izmeklēšanas izolatoru.

-    Es neko neparakstīšu!

-    ļums ir tiesības to nedarīt…

Droudijs vēl mēģināja pretoties un tēlot nevainīgu upuri, kas ieradies pie pazīstamas sievietes, viņš apgalvoja, ka noticis pārpratums. Bogatkins atkārtoja jau teikto:

-    Nav vērts tēlot muļķi, Droudija kungs. Flotes izlūkošanā jums taču mācīja, ka dažkārt mums gadās spēlē zaudēt, bet jebkurā gadījumā nedrīkst zaudēt cieņu. Iesim!

Ejot lejā pa kāpnēm, Droudijs nez kāpēc vērīgi uzlūkoja pretī nākošo, apmēram četrdesmit gadu veco gaišmataino vīrieti. Viņš pat apstājās, kā gribēdams viņu apēst ar acīm. Aleksandrs Borisovičs Tureckis visai vēsi paskatījās uz Droudiju un pagāja sānis, palaizdams viņu garām.

-     Kas tas tāds? lejā pajautāja Droudijs, it kā šis jautājums viņam būtu kļuvis svarīgs.

Bogatkins pasmaidīja. Galu galā Saša bija izturējies biedriski, tāpēc atbildēja:

-Tas, kas jūs atšifrēja, Droudija kungs. Vai esat apmierināts?

Ernsts Pīters Droudijs palika atbildi parādā.

-    Redziet nu, viss beidzies, noteica Tureckis, ieiedams Angelinas dzīvoklī. Ceru, ar jums viss kārtībā?

Viņa neko neatbildēja, bet, sēdēdama dziļajā klubkrēslā, vīstījās šallē.

-    Vai tagad redzat, ar ko jums bija darīšana? viņš pajautāja, skatīdamies uz galdu, uz kura stāvēja Droudija neizdzertā tēja un apakštasīte. Linas krūzīte bija aizvesta uz ekspertīzi. Bogatkinam taisnība droši vien stipras iedarbības inde, kuru tiesu ķīmiskā ekspertīze varbūt uzreiz pat neatklās. Noteiktā diagnoze būtu vienkārša: kaut kas līdzīgs asinsvadu spazmām, kas izraisījušas nāvi… Sakiet, Angelina Vasi|jevna, vai šis tipiņš nav jums pazīstams? Tureckis izvilka no kabatas un novicināja gaisā fotogrāfiju, kas nupat bija uzņemta ar speciālo fotokameru.

Viņa paņēma fotogrāfiju rokā.

-     Jā, es pazīstu viņu. Brauc ar Droudija mašīnu. Sauc Džimijs. Viņš aizveda mani no vasarnīcas tajā dienā… kad tika nogalināts Samarins. Arī maisu ar to, kas atradās uz galda, viņš vēlāk izmeta atkritumu tvertnē. Esmu viņu redzējusi tikai reizi, tajā dienā…

-    Diemžēl, noteica Tureckis, paņemdams fotogrāfiju, mūsu kopējais darbs šodien vēl nav galā. Vai jūtaties normāli? |a neņem vērā… es saprotu.

-Vairāk vai mazāk. Labāk, protams… bet ja citādi nevar…

-     Izdarīsim visu līdz galam. Tagad aizbrauksim uz Samarina vasarnīcu Serebrjanijborā un izdarīsim izmeklēšanas eksperimentu. Parādīsiet, kur un kā viss notika, mēs nofilmēsim, bet pēc tam jūs varēsiet atpūsties.

-     Neko darīt… Lina padevīgi nopūtās un piecēlās. Tikai, ja atceraties, es teicu, ka uzturējos virtuvē un gatavoju uzkodas. Tāpēc neko neredzēju, vienīgi dzirdēju. Vēlāk Droudijs parādīja, kā notikusi pašnāvība. Tas ir, kā viņam izdevies sagriezt Sevas roku un Seva pats nejauši nospiedis mēlīti.

-     Tieši to jūs mums parādīsiet. Kā viņš to rādīja jums.

Savienoto Valstu vēstniecības padomnieks nevis atdrāzās, bet pat atlidoja uz Lefortovu, līdzko amerikāņiem tika paziņots par Droudija kunga aizturēšanu.

Saimonsam Laionsa kungam, kas lieliski runāja krievu valodā un vairs neslēpa šis zināšanas, nereti nācās uzstāties ne visai pievilcīgā lomā, proti, vajadzēja glābt dažādās nepatīkamās ķibelēs iekļuvušos tautiešus. Bet ja runā par spiegošanu… Pēdējos gados Dievs bija labvēlīgs. Un še tev!

Laionsa kungs krieviski Ļvovs vēstniecībā tika nekavējoties informēts, kas ir Ernsts PIters Droudijs un tieši ar ko nodarbojies kā firmas "Neptūns" vadītājs. Iznāca, ka viņš iejaukts patiešām netīrā lietā, kura varēja iegūt politiski bīstamu nokrāsu uz tā trokšņa fona, kas bija sacelts ap krievu zemūdenes "Sokol" bojāeju.

Vēstniecības vadība ieteica Laionsam, lai viņš cenšas ievirzīt šo gadījumu par Amerikas pilsoņa aizturēšanu tīri komerciālā plāksnē, tā teikt, nekādu nelikumīgu darbību minētais Amerikas pilsonis Krievijā nav veicis.

Laionsu sagaidīja Federālā drošības dienesta pulkvedis Bogatkins, kuru Saimonss pazina kā senu oponentu, un viņi iegāja izmeklētāja kabinetā, kur jau drīz ieveda amerikāni.

Pirmām kārtām Laionss izteica protestu. Bogatkins viņu uzmanīgi uzklausīja un ierosināja iepazīties ar videolenti, kas ierakstīta pirms spiega aizturēšanas. Vladlens Petrovičs bez kautrēšanās sauca lietas īstajā vārdā, īpaši nepatīkamu iespaidu uz Saimonsu atstāja lieliski uzņemtā epizode, kurā Droudijs ar zaglīgu kustību iemet Noļinas krūzītē kapsulu. Bija pievienots arī ekspertu ķīmiķu slēdziens. Krūzītē atradās stipras iedarbības inde, kas pārtrauc sirdsdarbību.

Laionss tikko spēja novaldīties, lai neapveltītu aizturēto idiotu ar iznīcinošu skatienu. Pēc tam tika demonstrēti materiāli, kas bija mapē, Droudija pirkstu nospiedumi uz mapes un materiāliem. Katru lapu rotāja atzīme "Pilnīgi slepeni", ļā, protams, vērtējumu vēl dos eksperti. Taču fakts nav noliedzams.

Saimonsam Laionsam, pat par spīti loģikai, nebija tiesības izrādīt vienprātību ar valsts drošības dienesta pārstāvi, viņam bija cits uzdevums. Saprazdams, ka šobrīd neko vairāk no krieviem neizdosies izspiest, viņš ieteica savam tautietim turēties, nezaudēt ticību sev un možu garu. Viņš, protams, netiks pamests, tiks iesaistīts labākais advokāts un tā tālāk. Laionss runāja, bet pats domāja, ka ar Krievijā valdošo kārtību velti cerēt uz drīzu jautājuma atrisināšanu. Tāpēc šim stulbenim jāsēž cietuma kamerā tik ilgi, kamēr, kā tēlaini izsakās krievi, cirvja kātam lapas plauks. Turklāt, uzturēdamies Krievijā jau pietiekami ilgu laiku, misters Saimonss Laionss lieliski saprata iekritušajam spiegam veltītā krievu lamuvārda dziļo un precīzo nozīmi.

-     Domāju, viņš beigās pavēstīja, ka Kongress sakarā ar nepatīkamo epizodi mūsu valstu attiecībās izteiks neapmierinātību.

-   Arī es tā domāju, Bogatkins tūlīt piekrita. Un pareizi darīs. Atsevišķu personu rīcība, kas saistīta ar spiegošanu, diemžēl nereti negatīvi ietekmē mūsu savstarpējās politiskās simpātijas.

Ar vakara reisu no Murmanskas atlidoja Galvenās kara prokuratūras vecākais izmeklētājs Krivopaļcevs. Tieši no lidostas viņš piezvanīja Tureckim uz mājām.

Aleksandrs Borisovičs nodarbojās ar kārtības ieviešanu dzīvoklī. Ne jau tāpēc, ka kaut kas nebūtu īsti, kā vajag, bet divu nedēļu laikā no mājokļa bija izvēdinājusies dzīvība. Te oda nevis pēc cilvēka, bet drīzāk pēc putekļiem, kas nostāvējušies nevēdinātā karstumā. Meitenēm pēc atbraukšanas gribēsies ēst. Tāpēc Tureckis centās vārīja Ņinas iemīļoto zirņu zupu ar kūpinātu cūkas stilbiņu, grauzdēja cepeškrāsnī sīki sagrieztu baltmaizi tādus sausiņus patika kraukšķināt Irinai -, izņēma no saldētavas akmenscietās vistas gaļas kotletes Kijevas gaumē un pārlika ledusskapja apakšā. Pie reizes saposās arī pats nomazgājās un noskuvās. Lidmašīna no Antaljas ielido pavisam agri, tūlīt pēc astoņiem, un rītdien nebūs laika domāt par skūšanos. Dienesta mašīnai vajadzēja piebraukt pusseptiņos no rīta.

Šā iemesla pēc vēlais tālruņa zvans, kāds parasti nesa jaunas nepatikšanas un rūpes, neiepriecināja. Aleksandrs pat sāka šaubīties, vai vērts pacelt klausuli.

Grjaznovs vai Merkulovs šādos gadījumos gan varēja izmantot mobilo tālruni, la jau cilvēks mājās neceļ klausuli, tātad tam ir nopietns iemesls. Tālrunis tomēr zvanīja bez apstājas.

-Tureckis klausās! beidzot neapmierināts atsaucās Aleksandrs Borisovičs.

-    Te Krivopaļcevs. Atvainojiet, ka zvanu tik vēlu. Esmu tikko no Ziemeļiem.

-AkAntons Zaharovičs? Sveicināts! Vai atvedāt ko jaunu? Atvainojiet, es tikko izlēcu no vannas.

-    ļā, ir jau vēls. Gribēju tikai vienoties par rītdienu. Kad pavēlēsiet ierasties?

-Anton Zaharovič, rīt plānoju būt darbā… -Tureckis parēķināja laiku, ap desmitiem. No rīta man lietišķa tikšanās. Kas jauns divos vārdos?

-    Mēģināšu divos… Man līdzi ir precizēts apkalpes saraksts. Arī ūdenslīdēju izdarītie un speciālistu izanalizētie secinājumi. Visbeidzot, dati no bruņojuma bāzes, jāteic, pavisam negaidīti. Bet tas, jūs saprotat pats…

-    Jā, tā nav telefona saruna. Labi, gaidīšu desmitos…

Viņš gandrīz nemaz negulēja. Domāja, salīdzināja

jau zināmos faktus, mēģināja izveidot produktīvu versiju, taču arvien kaut kā pietrūka. Trūka dažas detaļas, kas varētu radīt pārliecību, ka viņš iet pa pareizo ceļu. Turklāt vajadzēja zīlēt un gudrot, ko no Severomorskas atvedis armijas izmeklētājs.

Tureckis vāļājās pa dīvānu, griezās no viena sāna uz otru, skatījās logā, aiz kura negribēja aust diena. Beidzot viņam likās, ka izdevies mazliet aizsnausties. Taču tūlīt klusumu pārrāva modinātāja spalgais zvans.

Tureckis neskatoties pastiepa roku un pielika modinātāju pie acīm. Seši! Sasodīts, vēl par agru! Tomēr tūlīt viņš saprata, ka modinātājs pat nav domājis zvanīt, nerimās tālrunis. Viņš pacēla klausuli. Zvanīja šoferis.

-   Aleksandr Borisovič, atvainojiet, tūlīt dodos ceļā pie jums.

-    Sapratu, paldies!

Šoferis pieklājīgā veidā it kā piedāvāja pabeigt rīta tualeti un pie reizes iekost, jo labi zināja, ka "svarīgais" nekādu kārtību neievēro ēd, kad pagadās, bet elektrisko skuvekli tur darbā savā kabinetā.

Maza uzmanības izrādīšana, taču patīkama…

Tureckis piecēlās, iegāja dušā tik un tā pusstundu nav kur likt -, atsvaidzinājās ar franču tualetes ūdeni un paguva izdzert tasi kafijas. Beidzot uzvilka parādes formastērpu un devās sagaidīt mašīnu.

"Irinai gan parādes mundieris, gan dienesta mašīna droši vien būs patīkams pārsteigums. Protams, viņa nenoticēs, ka ne jau pēc paša iniciatīvas vīrs iekļuvis avārijā. Paldies Dievam, "kaujas ievainojumi" nav vairs redzami, tāpēc visi jautājumi gribot negribot paliks uz vakaru…

Vakarā vajadzēs uzaicināt Slavu. Viņa klātbūtnē Ira nesarīkos skandālu un pašai pēc tam nebūs jāpārdzīvo…"

-     Kāds svinīgs izskats! Tā bija pirmā un vienīgā sievas frāze, ieraugot vīru pēc pasu kontroles.

Tūlīt iniciatīvu pārtvēra Ņina, kas, ne mirkli neapklusdama, sāka gari un plaši stāstīt par ūdens parku, par zivtiņām, par kamieli… Stāstāmais pietika visam atpakaļceļam. Irina pētoši vēroja viru, kas ar pārspīlētu uzmanību klausījās meitas jūsmīgo stāstu, taču, lai arī kā viņa centās, nespēja vieglprātīgā dzīvesbiedra uzvedībā, reakcijā un ārienē ieraudzīt ko tādu, kas liecinātu par noiešanu no ceļa.

Lieliski, Ņina, paglābi un kā vēl!

Kaut arī Tureckis bieži skatījās pulksteni, viņš uznesa bagāžu dzīvoklī, pateica, kur kas atrodas, un aizsteidzās, aizbildinājies ar ārkārtīgi svarīgu tikšanos. Visu sīkāk izstāstīšot vakarā. Varbūt atnākšot Slava.

-    Uh! viņš izdvesa, iemeties "Volgas" priekšējā sēdekli. -Vienas rūpes mazāk. Uz priekšu!

Antons Zaharovičs Krivopaļcevs jau gaidīja Ģenerālprokuratūrā, staigādams pa sarkano celiņu.

Strauji izgājis pa līkumainajiem gaiteņiem, Aleksandrs Borisovičs ieraudzīja vecāko izmeklētāju un kā šaubīdamies uzmeta acis pulkstenim rādīja bez piecām desmit.

-    Es neesmu nokavējis, viņš pateica kā taisnodamies.

-      Es ierados agrāk! Krivopajcevs pasmaidīja, sniegdams roku.

-     Bet es jau nodomāju, ka pulkstenis melo… Nāciet iekšā, Anton Zaharovič, sēdieties, kur ērtāk! )a saprotu pareizi, saruna nebūs īsa?

-Tieši tā! Krivopajcevs pamāja.

-Tādā gadījumā tūlīt nodrošināsimies… ļums tēju vai kafiju?

-    Kafiju, ja drīkst.

-    Es to pašu. -Tureckis no karafes ielēja ūdeni kafijas automātā, iebēra aromātisku, tikko maltu kafiju, ar kuru viņu apgādāja Merkulova sekretāre Klaudija Sergejevna, juzdama, kā visi zināja, pret "svarīgo" maigas, tagad varbūt mātes jūtas visam, protams, savs laiks -, iesprauda dakšiņu rozetē un apsēdās pretī Krivopaļcevam, kas jau bija izlicis uz galda savu mapi.

-    Vai varu sākt? viņš pajautāja.

-    Uzmanīgi klausos.

-Tātad tā… Te ir komandas sastāvs. Viņš pasniedza Tureckim vairākas kopā saspraustas lapas. Lūdzu pievērst uzmanību, ka ar šo dokumentu notikušas nesaprotamas lietas. Izrādījās, ka štābā nav precīzu ziņu par mācībās izgājušās zemūdenes apkalpi. "Sokol" neilgi pirms tam atgriezies no autonoma reisa, vienai apkalpes daļai vajadzēja iet atvaļinājumā, kādiem desmit jūrniekiem vispār bija laiks demobilizēties. Te pienāk pavēle, ka no jauna jāiziet jūrā. Viens otrs, protams, vairs net>ija, citu nācās aizstāt. Paskatieties šeit, parādās it kā nepiederīgi cilvēki Kozlovs un Bariševs. Saskaņā ar atomzemūdeņu štābā iegūtajām ziņām viņiem bija jāizmēģina jauna torpēda ar kaut kādiem unikāliem raksturlielumiem. Vārdu sakot, varu ziņot, visīstākais haoss.

-     Atvainojiet, ka pārtraucu, bet ko saka ūdenslīdēji?

-Tas ir atsevišķs temats, bet, lai nemocītu, pateikšu, ka viņiem ir zināmas cerības izcelt bojāgājušo līķus. Nebūt ne visus.

-    Bet kur paliek tās runas?… Solījumi?

-    Diemžēl izrādās, ka tās ir tikai runas.

Tureckis nopūtās, piecēlās, no apklusušā kafijas automāta ielēja krūzītēs kafiju un no jauna apsēdās.

-      Lūdzu! Viņš piebīdīja krūzīti Krivopaļcevam. -Turpiniet!

-    Mēs pārbaudījām divus uz karakuģa nokļuvušos, izmeklēšanai nezināmos civilistus, tas ir, Kozlovu un Bariševu. Abi no Maskavas, no uzņēmuma "Maskavas dīzelis", kas ražo torpēdas.

-    Civilists ir viens, bet Kozlovs ir trešā ranga kapteinis, armijas pārstāvis uzņēmumā.

-    ļums tas jau zināms?

-     Pavisam no citas lietas, taču diemžēl tās savā starpā saistītas.

-    Bet tagad no vienas vietas sākas noslēpumi. Mācību laikā bija paredzēts izšaut divus pilnīgi jaunus ražošanas apvienības "Maskavas dīzelis" izstrādājumus. Tā saucamās universālās paštēmēšanās dziļūdens torpēdas "Štorm". Manuprāt, šobrīd nevajag iedziļināties tehniskās detaļās, tas viss ir dokumentos. Svarīgs ir kas cits. Abas torpēdas, kuru skaitliskais kods ir…

-    Sešdesmit astoņi?

-     Aleksandr Borisovič! Krivopaļcevs tikai noplātīja rokas.

-Turpiniet vien, jūs stāstāt neparasti interesantas lietas! Vai tas būtu tieši tas, kā man trūka?

-    Kas tieši? Kādā ziņā?

-    Es paskaidrošu. Kas vēl?

-     Kā jau teicu, bija paredzēts izmēģināt divas torpēdas. Zemūdenei "Sokol" bija torpēdas jāizšauj, un, ja izmēģinājumi noritētu veiksmīgi, izstrādājumu vajadzēja iekļaut flotes bruņojumā. Taču! Rūpīgā bruņojuma bāzes inventarizācijā atklājās, ka nevienam neizprotamu iemeslu pēc abi izstrādājumi palikuši bāzē, bet zemūdenē ielādēti pēc ciparu koda mazliet novecojuši izstrādājumi "sešdesmit ceturtās" torpēdas.

-Vai noskaidrojāt, kas nodarbojās ar iekraušanu?

-      Pareizs jautājums. Visi dati liecina, ka ar torpēdu iekraušanu nodarbojušies Maskavas pārstāvji. Ne jau paši, jo šim nolūkam, protams, ir īpaša komanda. Bet to vadījis armijas pārstāvis Kozlovs. Iekraušana notikusi naktī, taču pats varat iedomāties, kādas patlaban aiz polārā loka naktis. Marķējums it kā bijis pareizs. Vislielākā neskaidrība, kā "sešdesmit ceturtās" nokļuvušas konteineros, kuros pirms tam glabājušās "sešdesmit astotās"! Vai tas nav brīnums? Nē, izskatās, ka tas darīts ar nodomu. Neviena liecinieka tomēr nav. Komanda neko nezina, klusē. Tā dara, ko liek. Nekas nav samainīts. Sameklēja norādītos konteinerus, izņēma torpēdas, pārbaudīja marķējumu uri iekrāva zemūdenē. Tagad nāk pats nepatīkamākais moments.

-    Vai tad ir vēl kas nepatīkamāks? Tureckis brīnījās.

-     Diemžēl, lūrniekiem "sešdesmit ceturtā" nez kāpēc nepatīk. Saka, tai esot "niķi". Tas ir, torpēda ir ļoti kaprīza un tāpēc bīstama ekspluatācijā. Izstrādājumi, kas nogulējuši bāzē pietiekami ilgu laiku, varēja izdalīt ūdeņradi. Dzirkstele un sprādziens.

-     Bet kā ar "sešdesmit astoto"? Vai tai ir kāda īpaša degviela?

-    Vēlāk ieskatieties materiālos, tur viss ir aprakstīts samērā sīki… Kas tālāk? Mācībās par to ir speciāls norādījums torpēdas ar kaujas lādiņu netiek pielaistas. Izmanto tā saucamās imitācijas. Diemžēl zemūdene tikko atgriezusies no jūrām, kur pildījusi sardzes pienākumus ar pilnu kaujas komplektu. Izlādēt nav pagūta. Starp citu, bija paredzēts, ka mācības nebūs ilgas. No tā izriet secinājums ja uzsprāga torpēdas, kam piemīt šie "niķi", vai kaut viena no tām, varēja detonēt viss kaujas komplekts.

-Tātad diversija?

-Tas nav izslēdzams.

-    Ko saka ūdenslīdēji?

-    Jādomā, ka visi oficiālie paziņojumi jums ir zināmi. Ūdenslīdēji norādīja, ka zemūdenes priekšgalu izārdījis spēcīgs sprādziens, kas līdzvērtīgs divām tonnām trotila. Bez tam uz "Sokol" ir ārēji bojājumi, kādi var palikt no lielas tonnāžas citas zemūdenes, kas taranējusi mūsu atomzemūdeni. Līdz ar to veidojas zināma notikumu ķēde.

Krivopaļcevs uzskatīja, ka viņa ziņojums ir pietiekami plašs. Izdarīt secinājumus viņš negribēja, bet atstāja šīs tiesības apvienotās izmeklēšanas operatīvās grupas vadībai. Tureckis prata novērtēt izmeklētāja taktiskumu.

Tureckis paņēma Antona Zaharoviča atvestos dokumentus un sāka ar viņa palīdzību tos pētīt.

Dienas vidū no lietas tehnoloģiskās izpratnes viedokļa visai darbietilpīgo procesu pārtrauca uzstājīgs tālruņa zvans. Zvanīja Merkulovs. Pajautāja, ar ko Aleksandrs Borisovičs nodarbojas. Viņš atbildēja. Kostja painteresējās, vai atlidojusi Irina un Ņina. |ā, apliecināja Aleksandrs. Krivopaļceva klātbūtnē viņam negribējās runāt par mājas lietām. Kostja to saprata. Un noteica:

-    Kad būsi beidzis, piezvani un iegriezies. Man tev kaut kas ir.

-    Sakarā ar šo lietu?

-    Protams.

-     Būšu tūlīt! Tureckis ieinteresējies pavēstīja, jo viņam jau bija apnikusi "Štorm" tipa raķetes torpēdas taktiski tehnisko parametru pētīšana.

-    Nu nē, atteica Kostja, pabeidz un nāc tikai pēc tam! Arī Vjačeslavs iegriezīsies.

Vēlreiz, tagad, tā teikt, pa diagonāli pārskatījis materiālus, Tureckis pateicās Antonam Zaharovičam un viņu atlaida. Pameta skatienu uz palodzi, kur bija uzkrājies vesels automātā izmantotās kafijas kalns. Ko tu neteiksi! Visi krājumi izsmelti. Atkal vajadzēs iet pie Klaudijas ar lūgumu, tad nu gan meitene priecāsies!

Palicis viens, Tureckis atcerējās nakts pārdomas un vēlreiz apsēdās, lai prātā apsvērtu informāciju.

Pēc tam piezvanīja Kostjam un pajautāja, vai jāierodas steidzami.

-    Bet kas pie tevis noticis? savukārt gribēja zināt Merkulovs.

-    Jāiegriežas vienā vietā un šis tas jāprecizē. Sakarā ar apstākļiem, kas no jauna atklājušies.

-     Dari, kas darāms, bet ap septiņiem esi klāt! Jāparunājas.

-    Būšu.

Tureckis enerģiski piecēlās, tūlīt piezvanīja uz garāžu un izsauca dienesta mašīnu.

Pirms aiziešanas viņš tomēr piezvanīja.

-    Klausos! gurdā balsī atsaucās Angelina.

-Te Tureckis. Tūlīt piebraukšu, lai uzdotu jums dažus svarīgus jautājumus.

-    Es ļoti slikti jūtos… Vai atlikt nevar?

-    Nevar.

-    Labi, es jūs ielaidīšu.

-    Būtu mēģinājusi neielaist! skrienot pa kāpnēm uz dienesta pagalmu, ar nokavēšanos pats sev noteica Aleksandrs Borisovičs.

Lina patiešām bija slima Tā nebija izlikšanās, nē. Redzams, pēdējo dienu notikumi bija viņu pavisam satriekusi. Nekādu debešķīgu actiņu, iekritusi seja, silts uzsvārcis, kaut ārā bezmaz vasarīgs karstums, šļūcoša gaita.

Viņi iegāja viesistabā.

Neko nevaru piedāvāt, aizsmakušā balsī iesāka Angelina Vasiļjevna.

-    Nav ari vajadzīgs. Lūdzu maksimāli koncentrēties, lai jūs skaidri varētu atbildēt uz dažiem maniem jautājumiem. Tātad pirmais jautājums. Kas deva Kozlovam rīkojumu samainīt eksperimentālo "sešdesmit astoto" torpēdu ar novecojušu paraugu? Es klausos.

Angelina pamira ne žesta, ne skatiena. Liekas, viņa pat neelpoja. Beidzot viņa izdvesa:

-    Jūs arī to zināt…

Īstenībā viņa daļēji jau bija atbildējusi. Taču Tureckis klusēja, gaidīdams turpinājumu.

-     Kas cits to varēja darīt, ja ne Vsevolods Mstislavovičs? Viņam ar Kozlovu pirms tā aizbraukšanas bija ilgstoša saruna. Es tajā nepiedalījos. Tomēr zinu To var apliecināt Serafima Pavlovna.

-    Iemesls?

-    Kāds tur var būt iemesls…

-Tāds bija. Vai torpēda nebija gatava izmēģinājumiem? Jūs bāzāt vadībai vati ausīs? Ar to es domāju Aizsardzības ministriju.

-Spriežot pēc nodaļu pārskatiem, torpēda bija gatava, pret savu gribu noteica Angelina Vasiļjevna, un viņas acis drudžaini nospīdēja

-     Kas tad par lietu? Tureckis turpināja uzstāt. Šī nepielūdzamība deva augļus: Angelina droši vien juta, ka viņu var glābt tikai viens viss jāuzveļ mirušajiem Starp citu, Aleksandrs Borisovičs neko citu no viņas nebija gaidījis.

-     Es pateikšu… viņa beidzot pavēstīja vārgā balsi. Droudijs jau sarunu laikā Amerikā kategoriski uzstāja, ka torpēdu, kuras darba rasējumus viņš pērk, vismaz pusgadu nedrīkst izmēģināt. Tātad tā nedrīkst nonākt flotes bruņojumā. Nav vēlama arī torpēdas demonstrēšana tuvākajās starptautiskajās bruņojuma izstādēs. Vārdu sakot, Droudijs uz kādu laiku saņem īpašas tiesības uz izstrādājumu. Vēlāk viņš apmierinājās ar trim mēnešiem Citādi būtu skandāls. UPDT nebija noslēpums aiz septiņām atslēgām. Par to daudz bija rakstīts, tā bija pat demonstrēta. Tomēr torpēdā bija daži mezgli, kas patiešām iemiesoja know-how. Un tāpēc Droudijs bija samaksājis milzīgu summu.

-    Un pēkšņi mācības… piebilda Tureckis.

Lina nopūtās.

-    Jā, mācības…

-    Bet jūs turpināt apgalvot, ka tā ir komercija?

-   Aleksandr Borisovič, padomājiet pats ko citu lai saka? Esmu pārliecināta, ja Ziemeļos nebūtu notikusi tā briesmīgā traģēdija… ja nebūtu gājis bojā tik daudz cilvēku… ja tā nolādētā UPDT nebūtu parādījusies augustā, bet kaut kad novembrī… Uz svētkiem kā agrāk. Briesmīgi tas, ka cilvēki…

-     Beidzot esat sapratusi. Tūlīt pierakstīšu jūsu liecību…

Ejot projām, Tureckis ieteica Noļinai ātrāk izveseļoties, jo tagad viņai ne reizi un ne divas nāksies atbildēt uz daudziem izmeklēšanas jautājumiem.

-    )ā, protams, saskatāma vesela noziegumu virkne, kas liekas nejaušas sagadīšanās. Taču cilvēks, kam ne par ko gājis bojā dēls, brālis, tēvs, vīrs, vārdu sakot, apgādnieks, neticēs nejaušībām, viņš meklēs vainīgo. Tāpēc lūdziet Dievu, lai jums piedotu simt šobrīd Barenca jūrā guļošās zemūdenes jūrnieku ģimenes… Kuru dzīvību esat pārdevuši…

XVIII nodaĻa iznĀkums

-    Saņa, ierunājās Merkulovs, man nav glābiņa no armijniekiem.

-     Ko viņi grib?

-     Mūsu gaišā galva, vai pats nevari iedomāties?

Grjaznovs nez kāpēc nosmīkņāja Tureckis apveltīja viņu ar drūmu skatienu, jo vēl atradās ar Noļinu risinātās sarunas iespaidā.

-     Nāksies paskaidrot, vai ne, Vjačeslav? Merkulovs piemiedza Grjaznovam ar aci.

Nu, protams, viņi jau bija paguvuši gan parunāties, gan iedzert kafiju. Savukārt Tureckis bija tādā noskaņojumā, ka labprāt iztukšotu veselu konjaka glāzi. Bet neviens to nepiedāvāja. Piedevām mājās viņu nepacietīgi gaidīja ģimene. Tāpēc viņš nopūtās un sacīja:

-    Lai iet, skaidrojiet…

-Viņi kategoriski uzstāj, ka šajā katastrofā vainojams ārējs faktors. īpaši tāpēc, ka bijuši precedenti.

-      Ir arī tāda versija. Tureckis pamāja. Man ir konstruktoru biroja "Topāzs" slēdziens. Šis birojs nodarbojas ar jaunākās paaudzes atomkuģu konstruēšanu. Šo kuģu tonnāža būs divreiz mazāka, bet korpuss izturīgāks. Viņi uzskata, ka apzināti vai kļūdas dēļ garām "Sokol" korpusam pagājis kāds zemūdens objekts, kas atstājis dziļas vagas no priekšgala līdz pakaļgalam. Tā rezultātā uzsprāgusi šaušanai sagatavotā torpēda, kas jau ielikta torpēdu aparātā. Pēc tam zemūdene "Sokol" krasi sasvērusies, atsitusies pret klinšaino grunti, detonējis munīcijas krājums un… Atkārtoju, ir arī tāda darba versija. Taču man tā liekas fantastika. Savējie neko tamlīdzīgu nevarēja izdarīt tika pārbaudīti visi kuģi -, bet sveša zemūdene? Vai viņi būtu idioti, ja lien, kur šauj? Vai tu līstu tādā vietā, Vjačeslav?

-    Nekādā ziņā, Slava noburkšķēja.

-    Saprotams, ka armijniekus šāds variants pilnībā apmierina. Par citu rīcību viņi nevar atbildēt. Par pašu nolaidību negrib pat runāt. Nekādu ļaunu nodomu, nedz paviršības…

-    Varbūt esi lasījis ārzemju presi, Saņa, turpināja Merkulovs, dažos izdevumos, še, paņem, viņš pasniedza Tureckim izgriezumus no amerikāņu avīzēm, izteikti visai stingri atzinumi, ka mūsu flotes mācībās līdzās jau zināmajam izlūkošanas kuģim piedalījušās divas amerikāņu JKS zemūdenes. Minēti zemūdeņu nosaukumi, tips un tā tālāk… Mūs nodarbina doma, ka vajadzētu piesaistīt tavu seno paziņu, atceries?

-     Kostja, esmu paklausīgs cilvēks. Izraksti komandējumu, un esmu gatavs lidot uz Ameriku.

-     Uz Ameriku ir patālu, taču uz Minheni es tev ieteiktu aizlaist. Uzdienu vai divām.

-     Patiešām, kā garlaikodamies novilka Tureckis, kāpēc ne? Kaut vai sirdsapziņas nomierināšanai… Vai es pareizi sapratu? Kaut arī tādu noslēpumu var uzticēt satelīttelefonam.

-    Nedarīsim vis to. Saruna aci pret aci tomēr ir drošāka.

-     Esmu gatavs! Tureckis nopūtās. Vai Pīters ir

tur?

-     Jā, es jau painteresējos. Tāpēc brauc mājās, ģimene pēc tevis būs noilgojusies, bet rīt… tev tiks piegādātas biļetes uz Minheni un atpakaļ. Manuprāt, lidmašīna izlido ap divpadsmitiem dienā.

-    Viss jau izlemts… Tureckis tagad ar humoru paskatījās uz Kostju. Skat, kā uzēdušies!

-    Saprotu, ka divās trijās dienās te nekas kardināli nemainīsies, tomēr materiālus atstāj Vjačeslavam! Mums mācas virsū no visām pusēm un pieprasa drīzu un viennozīmīgu atbildi. Arī jūs ar to savu Droudiju esat sataisījuši troksni…

-    Tie neesam mēs! Tureckis nopriecājās. Bet Bogatkins ar savu komandu! Un, ja esmu pareizi informēts, viņam norādījumus devis pats Koptevs.

-     Pīteram Redvejam par to noteikti būs savas domas.

-     Par to nav jāšaubās! Tomēr es centīšos izkliedēt viņa aizdomas, ka tas ir politisks šovs, kas rīkots, lai pārliktu vainu no saviem uz citiem pleciem.

Centies gan, Saņa… Merkulovs pavisam gurdi pamāja. No nebeidzamajiem zvaniem drīz kļūšu kurls…

Ierasties ciemos pie vecā paziņas Pita bez bagātīgām dāvanām Tureckis uzskatīja par nepieklājību. Būtu pilnīgi pieticis ar visparastākā īsta Ukrainas speķa gabalu, kas ne tuvu nelīdzinās Eiropas bekonam, kā arī pudeli visdraņķīgākā degvīna ar obligātu kandžas pretīgo dvaku. Vai ar idiomu vācējam piemērotu grāmatu, kurā izskaidrota krievu lamuvārdu izcelsme. Vai ar kaut ko citu, taču katrā ziņā ar kaut ko piparotu, ar sirdij tīkamu nepiedienīgumu. Cilvēks kalns parasti priecājās kā bērns, kura rokās nokļuvusi jauna, interesanta rotaļlietiņa.

Redvejs vēl arvien vadīja deviņdesmitajos gados cīņai ar starptautisko terorismu ANO izveidoto Sevišķo uzdevumu vienību sagatavošanas centru. Sākumā tā bija ļoti nopietna organizācija, kam izdevās vairākas lielas pret terorismu vērstas operācijas. Aleksandrs Borisovičs Tureckis, kas pats bija pielicis roku centra tapšanā, toreiz bija Pita vietnieks. Vēl organizācijai bija populārs iekšējs nosaukums "Five Ievel" piektais līmenis, kas raksturoja augstāko saziņas pakāpi.

Bijušais CIP direktora vietnieks Pīters Redvejs sevi par "bijušo" neuzskatīja, un viņa personiskais "saziņas" līmenis bija ļoti augsts. Savu pastāvīgo vietnieku Turecki personisko simpātiju dēļ viņš nekad nebūtu atlaidis, un, ja viņš, izpildīdams Turecka lūgumus, sacīja jā vai nē, atlika viņam ticēt uz vārda. Neatkarīgi no tā, cik labvēlīgas vai saasinātas tajā brīdī bija attiecības starp valdībām. Galu galā valdības un prezidenti nāk un iet, bet cīņa ar starptautisko terorismu kļūst arvien vairāk saspringta un sarežģīta. Tā viņš runāja, taču pēdējā laikā šī cīņa bija mazāk pamanāma. Varbūt vainojama bija nostalģija pēc nesenās pagātnes, kad Aleksandrs, uzturoties Gārmišpanterkirhenē Alpu pakājē, kur izvietojās Centrs, lasīja tur lekcijas un piedalījās operācijās.

Gudri cilvēki saka: neatgriezies savas kādreizējās mīlestības vietās, jo vari piedzīvot vilšanos. Tā notiek, ja "mīlestību" saprot šauri un konkrēti. Ja cenšas jēdzienu paplašināt, nekā skumja tajā nav. Tieši otrādi, dažreiz vari uzlādēties ar jauno, tavā vietā nākušo cilvēku enerģiju.

Vārdu sakot, Pītera Redveja apmeklējums viņa alā bija patīkams notikums.

Tieši tāpēc Tureckis no rīta sauca palīgā Grjaznovu un sāka staigāt pa veikaliem, meklēdams kaut ko īpašu. Kā par spīti, nebija nekā nepiedienīga. Neiesi taču uz seksbodi! Par laimi, izpalīdzēja Slava, kas daudzmaz pazina Pitu no viņa uzturēšanās Maskavā un bija iepazinis izēdāja Pita gaumi. Centrālajā tirgū Vjačeslavam nācās ar vienu otru sačukstēties, kāds kaut kur aizskrēja, un vēl kāds cits atstiepa piecu kilogramu porcelāna muciņu, kas bija līdz augšai piepildīta ar gardu ēdienu mīļotāju aizmirstu īstu ukraiņu ķiplokdesu un pieliets līdz malām ar taukiem. Piedevām viņi nopirka ducīgu Gžejas porcelāna gaili, līdz augšai pilnu ar degvīnu. Degvīns bija parasts, toties gailis izcils, īpaši kad no tā rīkles lija dzirkstoša strūkla.

Grjaznovs aizveda Aleksandru arī uz lidostu.

Aleksandram iepriekšējā vakarā bija neizprotamā kārtā izdevies neatzīties Irinai nepatikšanās, kas bija piemeklējušas. Grjaznovs, kas atradās turpat, nevarēja vien nobrīnīties par drauga diplomātisko talantu. Tagad Aleksandrs aizlidoja, bet Vjačeslavam nācās uzņemties tik nepateicīgu misiju kā izskaidrot Irinai, kur palikusi automašīna.

Grjaznova kabatā šķindēja Turecka seifa atslēgas, un viņš jau bija paguvis izlasīt Angelinas pratināšanas protokolu. Vēl viņš aprēķināja, ka Turecka prombūtnes laikā viņam nedraud nepieciešamība tikties ar Noļinu. Tam ir izmeklētāji un operatīvie darbinieki. Vispār, Saņa, rosies, bet neaizkavējies…

Tā nu viņi atvadījās.

Lidmašīnā, nez kāpēc atvēris diplomātu, Tureckis atklāja tajā mistiskā veidā uzradušos konjaka pudeli, un tā viņam šķita laba zīme. Tāpēc arī lidojums noritēja ļoti mierīgi. Lidmašīnai nolaižoties, pulkstenis rādīja to pašu laiku, kāds bija izlidojot, un dienas saule nežēlīgi kausēja asfaltu.

Vakara pusē Aleksandrs Borisovičs ar lidostas servisa centrā paņemtu automašīnu iebrauca pa Centra vārtiem.

Pīters par viņa ierašanos jau bija brīdināts. No Maskavas bija piezvanījis Kostja. Tureckis tika sirsnīgi sagaidīts. Vecais zēns pats iznāca laukumiņā biroja priekšā un nostājās paplestām rokām, aicinādams Turecki savos lāča apskāvienos.

Viņi uzkāpa otrajā stāvā, kur Redvejs bija iekārtojies plašā kabinetā. Aleksandrs atcerējās, ka agrāk kabinets bija atradies pirmajā stāvā.

Kāpēc tagad esi te? viņš brīnījās, zinādams, ka

Pīteram ļoti nepatīk kaut kur iet, kāpt, vispār pārvietoties telpā.

-     Lai neatslābinātos, Aleks! Pīters zīmīgi papurināja rādītājpirkstu, kas bija tik resns kā pamatīga sardele.

Viņi apsēdās, Tureckis nolika pie kājām somu ar suvenīriem, bet blakus tai diplomātu

-     Nu? nepacietīgi kā bērns Ziemassvētku vakarā tūlīt noprasīja Pīters.

Bija skaidrs, kas ar to domāts.

Dāvanu pasniegšana notika pērkondimdošu Gargantijas smieklu pavadībā. Cilvēks kalns apskāva ar desām pildīto muciņu kā bērnu, šūpoja un spieda pie krūtīm, bet acis alkaini vēroja sudrabaino strūklu, kas no gaiļa rīkles lija viskija glāzē. Galu galā viņš nomierinājās un paziņoja, ka Alekss, ja vien vēlas, var apmesties savā agrākajā numurā.

-    Vai tad numurs nav aizņemts? Varbūt tajā tagad iekārtots memoriāls? jokodams painteresējās Tureckis.

-     Atceries, mums bija divas vietas, kur varējām mierīgi parunāt: pie manis un pie tevis. Tāpēc ej uz savu numuru, sagatavojies pusdienām, bet pēc tam dosimies pie tevis un apspriedīsim visu, ko lūdza mūsu draugs Kostja. Tāds ir plāns vakaram.

-    Klausos, mans ģenerāli! Tureckis bezbēdīgi piemeta divus pirkstus pie deniņiem.

Pitam nekas nebija jāskaidro. Viņš saprata lietas būtību, tiklīdz Tureckis pateica dažas frāzes, un apklusināja viņu ar plašu žestu.

-     Es domāju tā, viņš paziņoja. Mūsu draugs Kostja tevi atsūtījis, lai tu pierunātu veco draugu Pitu degustēt…

-    Drīzāk paostīt, viņu taktiski palaboja Tureckis.

Redvejs brīdi aizdomājās, pamāja un turpināja:

-    Jā, var ari tā… Viņš pacēla galvu un, paskatījies uz lielajām ventilatora lāpstiņām virs galvas, novilka vairākus apļus ar resno pirkstu. Izošņāt, viņš izjusti atkārtoja, kas tas par maitu, kurš varēja uzskriet virsū jūsu zemūdenei, vai ne?

-Varbūt nav maita, Pit. Reizēm vienkārši gadās kļūmes.

-    Jā, visādi notiek… Kāpēc uzminēju? Šajās dienās skan pārāk daudz pieņēmumu, attaisnojumu, apsūdzību, bet neviens nav pateicis neko konkrētu. Starp citu, ja gribam būt taisnīgi, tad es zinu, ka pēdējo trīsdesmit gadu laikā mūsu zemūdenes ar jūsējām sadūrušās kādas pārdesmit reizes…

-    Jā, un vairāk nekā desmit reizes netālu no mūsu piekrastes. Netālu no bāzēm un poligonos. Tas nav nekas neparasts.

-Aleks, dziļi jūtu jums līdzi. Man patiešām žēl, ka notikusi tāda traģēdija un gājis bojā daudz cilvēku. Šķiroties mums vēl būs iespēja, kā tu saki, pacelt glāzes viņu piemiņai. Teikšu tev tā kamēr tu šonakt gulēsi, es sazināšos ar Vašingtonu. Bet vai tu atceries mūsu norunu?

-    Jā, Pit, un neprasu no tevis neiespējamo.

-    Mēs saprotamies. Bet tagad pastāsti kaut ko par mūsu Maskavas draugiem…

Brokastīs nākamās dienas rītā Redvejs bija ārēji mierīgs un pat labsirdīgs. Ēda ar parasto neremdināmo apetīti. Saruna ritēja par sīkumiem, galvenokārt par kopējiem paziņām Krievijā un Savienotajās Valstīs. Tureckis gaidīja, zinādams, ka ēšanas laikā Redvejam nepatīk runāt par darbu Beiguši ēst un no kafejnīcas pāri tiltam pārgājuši uz korpusu, kurā atradās Pita kabinets, lai pēc brokastīm mierīgi uzsmēķētu Pits savu nemainīgo cigāru, bet Tureckis tradicionālās "Chesterfield" cigaretes, kuru paciņu Redvejs viņam pabīdīja, atcerējies viņa gaumi, un beidzot sāktu lietišķu sarunu.

-     Es centos, Aleks. Saruna nebija viegla, taču tu pazīsti savu draugu Pitu. Nav sprauga:., Aleks, kurā viņš nespētu iespraukties ar savu lielo un trekno augumu! Redvejs apmierināts iesmējās Šie ilgi spurojās, saki, ko gribi. Bet lieta ir tāda Barenca jūrā atradies ne tikai izlūkošanas kuģis, bet ari divas "Los Angeles" tipa zemūdenes. To tonnāža ir daudz mazāka nekā zemūdenei "Sokol". Avīžniekiem šur tur ir taisnība, mēs nodarbojāmies ar novērošanu Viena zemūdene pārāk tuvu pielīduši rajonam, kurā mestas bumbas. Saproti? Iebāzusi tur degunu un par ziņkārību diezgan smagi norāvusies. Tā pati, kas pēcāk remontēta pie Bergenas. Taču ne viena, ne otra nav taranējusi jūsu zemūdeni. Nekas tāds nav bijis, kaut arī daudzi fakti runā tam pretī.

-Tātad varēja būt vēl trešā zemūdene, Pit?

-     Tas nav jautājums man, Aleks. Redvejs nopūtās. Patiesību sakot, man žēl, ka tavs jautājums atrisinājās tik drīz. Tagad tu aizlidosi uz Maskavu, un neviens skaidri nepateiks, kad atkal tiksimies… )a bijusi trešā zemūdene, tai nav nekāda sakara ar mūsu jūras karaspēku. Starp citu, Lielbritānija pilnībā noliedz savu klātbūtni jūsu mācībās.

-    Vismaz tas… Paldies arī par to, Pit! Es tev ticu.

-     Es to apliecinu, Aleks. Tu mani pazīsti pietiekami labi… Ja neiebilsti, gribu izmantot tavu atrašanos šeit un pateikt pāris vārdu par kādu problēmu.

-     Klausos.

-      Mani informēja, ka Maskavā aizturēts kāds mūsu komersants it kā aizdomās par spiegošanu. Man teica, ka agrāk viņš kalpojis Savienoto Valstu Jūras kara flotes izlūkošanā, taču tas bijis sen. Patlaban viņa firma sadarbojas ar Pensilvānijas universitāti dažos praktiskos pētījumos. Samērā miermīlīga profesija, Aleks. Viņš aizturēts, pērkot no Krievijas firmas rasējumus izstrādājumam, kas visai plaši aprakstīts presē un tematiskos izdevumos, kuri bez grūtībām nopērkami grāmatu veikalos. Nezinu sīkumus, taču mani bijušie kolēģi ir ļoti noraizējušies. Viņi nevēlas, lai muļķīga nejaušība kompromitētu mūsu valstu attiecības, kas jūtami virzās uz labo pusi. Turklāt jūs zināt, Aleks, ka pie mums gaidāmas jaunas prezidenta vēlēšanas. Tādi skandāli neveicinās jūsu valsts vadības un jaunās amerikāņu administrācijas attiecību stabilizāciju. Es tikai pievēršu uzmanību, Aleks, dažiem sarežģījumiem, kurus paši sev radām. Tā ir?

-     Mazliet esmu lietas kursā, Pit. Cik zinu, ar šo lietu nodarbojas Federālais drošības dienests. Tā nav gluži mūsu darbības joma. Viņiem ir sava specifika, saproti? Piemēra pēc iedomāsimies, ka nesenā pagātnē tu būtu mēģinājis kaut ko ieteikt tam pašam FIB. Liekas, visi dara vienu darbu, gādā par drošību, taču resors nav viens un tas pats.

-     Jā, sapratu. Tomēr centies nodot manus vārdus savam draugam Kostjam. Kā nekā galīgo lēmumu pieņem Ģenerālprokuratūra. Vai prezidents?

-    Pēc manām domām, prezidents,

-    Tādā gadījumā varu izteikt vienīgi nožēlu, ka tu pamet mani tik drīz.

-     Lai nu kā, bet paēst kopā vakariņas pagūsim… Tureckis pasmaidīja.

Šķiet, temats bija izsmelts, taču vakarā Tureckim bija biļete uz pirmo rīta lidmašīnu Pits it kā netīšām atgriezās pie sarunas no jauna. Viņš ieminējās, ka sarežģītajā mūsdienu situācijā pats galvenais ir uzticība starp cilvēkiem un valstīm, īpaši tik varenām kā Savienotās Valstis un Krievija. Tās ir tukšas runas, ka Krievija kļuvusi vājāka, pasaulē zaudējusi prestižu, nē, ar lielvalstīm tā nenotiek. Kaut kāds komersants, protams, nevar izraisīt domstarpības starp valstīm, tomēr vispārējā gaisotne, vēlies vai ne, mainās ne jau uz labo pusi.

Bija redzams, ka bijušie kolēģi izdara uz lāga zēnu Pitu pamatīgu spiedienu. Nevienam nebija noslēpums, kas ir Redveja viesis. Tagad bija zināms arī tas, kāpēc viņš ieradies. Turklāt Vlads bija nevietā izrunājies par to, kas Droudiju atšifrējis. Pitam tas droši vien jau ziņots. Tāpēc pārbauda savu viesi, vai tas teiks taisnību vai ne.

-    Es nojautu, ka mēs atgriezīsimies pie šā temata, Pit, sacīja Tureckis. Bet sākumā nebiju gatavs tev atklāt visu līdz pēdējam.

Pits svarīgi pamāja.

-    Vēl tev esmu pateicīgs, ka no rīta nesāki mocīt līdz pēdējam. Tagad paklausies! Jūsu Droudija bizness nebūt nebija miermīlīgs, tas jau ir konstatēts. Bet, kā mēdz teikt, nav noķerts nav zaglis. Varbūt viss būtu izgājis gludi, ja viņš būtu aprobežojies tikai ar to, ka nopērk slepenās torpēdas rasējumus un nozūd. Taču starp pircēju un pārdevēju radās konflikts mēs patlaban skaidrojam, kurš kuru piekrāpis. Rezultātā pārdevējs nogalināts. Tiesa, visai veikli inscenēta pašnāvība. Par to tagad nerunāsim. Beidzot dabūjis gribēto, Droudijs pie reizes nolēma atbrīvoties no darījuma pēdējā liecinieka. Viņš mēģināja noindēt sievieti, kas viņam nodeva trūkstošos materiālus. Taču tika apcietināts.

-    Cik zinu, Aleks, liekas, šis akts bija… inspirēts, vai

ne?

-    Atvaino, aizmirsu tev pateikt, ka Federālais drošības dienests jau ilgi pirms tam novēroja Droudiju. Iemesls? Viņa neatlaidīgā un ciešā interese par mūsu izstrādēm, kas saistītas ar aizsardzību. Viņš notverts, ja tā var teikt, pie rokas. Sieviete atzinās, nožēloja nodarīto, deva patiesas liecības. Viss turpmākais, manuprāt, atkarīgs no paša Droudija izturēšanās. Galu galā no mūsu prezidentiem, kā tu pareizi izteicies no rīta.

-      Paldies, Aleks! Redvejs apmierināts pamāja. Nē, esmu pārliecināts, ka neesam velti kopā strādājuši. Un vēl strādāsim, man par to nav šaubu. Droši vien pats aizvedīšu tevi no rīta uz lidostu.

-    Pit, es taču esmu iznomājis mašīnu!

-    To nogādās, kur tu teiksi. Par to vari neraizēties.

…Mājupceļš likās viegls un ātrs.

Tureckis iluminatorā skatījās uz saraustītajiem gubu mākoņiem apakšā, starp tiem vēroja tālu, vienkrāsainu zemi, bet no prāta negribēja iziet Pita vārdi, kurus tas atvadoties citēja no Bībeles.

Kas izlej cilvēka asinis, tā asinis no cilvēkiem tiks izlietas, jo pēc Dieva tēla Viņš cilvēku ir radījis. Bet jūs augļojieties un vairojieties, un piepildiet zemi lieliem pulkiem…

Pitam bija nepārspējama atmiņa šādās lietās.

Tagad, malkojot viskiju, kuru viņam bija iedevis līdzi ceļā vecais zēns Pits, Aleksandrs domāja, ka Dievs Tas Kungs, būdams droši vien tādos pašos augstumos, izvadīja Noasu grūtajā ceļā uz nākotni, cilvēces piemiņā un vēsturē.

Interesanti ir kas cits: kā Viņš no tāda augstuma varēja saskatīt veco Noasu un viņa dēlus, kas lika pamatus jaunai civilizācijai? Starp citu, šāda jautājuma nostādne pašā pamatā bija nepareiza un pat kaitīga, jo Dievam sākotnēji viss zināms un redzams Pabīdīs Viņš mākoņus sānis un pateiks nesaprātīgajam muļķim: "Man tu nepatīc, saprati?… Kam spirinies, muļķi, kam būvē mājas, ja viss par tevi ir zināms? ja neviens tavs nams nenostāvēs uz zemes ne stundu."

Viskijs nebūt nebija slikts, tāpēc domas bija mazliet pacilātas un gaisīgas.

Skarbā dzīves īstenība tomēr aicināja uz leju, uz zemes, kur cilvēki joprojām krāpa un slepkavoja cits citu, nez kāpēc cerot, ka Dievs piedos… Vai arī necerot, neko? Uzskatot, ka paši ir gudri. Ka pratīs visus aptīt ap pirkstu? Piešņākt?

Nē, mani kungi, katram atradīsies iemaukti. Varbūt ne šodien. Atkarīgs no tā, kā viss iegrozās…

Gan Muhtars pacentīsies!

Ar šo veselīgo domu Aleksandrs Borisovičs Tureckis aizmiga.

Lietas iznākums vispārējos vilcienos bija skaidrs.

Patiesība vajadzīga visiem. Ne visi no tās baidās. Savukārt armijas pārstāvji ne velti baidās. Kāds gribētu visu uzkraut ienaidniekam, kurš, kā zināms, nesnauž. Viens otrs joprojām domā, ka torpēdu uz zemūdeni raidījuši savējie. Bet kāds zina patiesību, taču nevēlas, lai to uzzinātu pārējie. Šobrīd labi jau tas, ka nedraud starptautisks bruņots konflikts.

Tātad tomēr vairāk traģiskas nejaušības?

Merkulovs uzmanīgi klausījās Turecka sīko ziņojumu, drūmi māja ar galvu un malkoja sen atdzisušo tēju. Aleksandrs īsti nesaprata viņa reakciju. Beidzis ziņojumu, viņš gaidīja atbildi.

Mūsu ģenerālprokurors, beidzot ierunājās Kostja, rīt droši vien ziņos prezidentam par izmeklēšanas gaitu. Tāpēc tev šodien vajadzēs vēl šo to atkārtot. Viņš zina, ka esi atlidojis, un gaida tavu ziņojumu. Rītdien labāk uzvelc parādes mundieri. Viss ir iespējams Varbūt uzaicina mūs abus. Vjačeslavs pēc mana lūguma jau izdarījis nelielu apkopojumu, es ar to iepazinos un vēlreiz pārliecinājos, ka veikts pamatīgs darbs. Jā, starp citu, Droudija lieta pagaidām netiek apspriesta. Kā redzi, Pītera īpašā interese par viņu lieku reizi parāda, ka visi gatavi šajā lietā iejaukt politiku. Bet mēs centīsimies to nepieļaut. Ir krimināllieta, kas prasa rūpīgu izpēti, tāpēc nesteigsimies. Kas attiecas uz amerikāņu zemūdenēm, esmu ar mieru noticēt mūsu draugam Pīteram, jo neviena interesēs nav uzpūst konfliktu. Turklāt man tev ir viens lūgums. Tūlit pēc ziņojuma ģenerālprokuroram aizbrauc, brālīt, uz |aseņevu. Vai zini, kas tur mitinās?

-    Nūjā! Tā jau mani tur gaida!

-    ]ā, un ir gatavi sniegt šādu tādu informāciju. Ne tādēļ, lai tūlīt tu atteiktos no savas galvenās darba versijas. No sasodītās torpēdas, ar kuru viss'sākās. Uzskati, tas tev zināšanai. Starp citu, pats sapratīsi. Bet tagad savāc savus materiālus un brauksim!

Ģenerālprokurors uzmanīgi noklausījās Turecka ziņojumu, tāpat kā Kostja, nepārtrauca un neuzdeva papildu jautājumus, beigās saskatījās ar Merkulovu un piebilda:

-     ļā, arī man liekas, ka Aleksandra Borisoviča komandējums bijis veiksmīgs. Vai Konstantīns Dmitrijevičs jūs brīdināja, Aleksandr Borisovič, ka rīt no rīta jābūt gatavam braukt uz Kremli?

-    Brīdināja.

-    Ceru, ka jums nav iebildumu? Ģenerālprokurors pasmaidīja.

-    Uzskatīšu to par godu

-    Patīkami dzirdēt. Tādā gadījumā jūs esat brīvs. Konstantin Dmitrijevič, jūs, lūdzu, brīdi aizkavējieties!

-    Brauc! Kostja teica Tureckim un gandrīz nemanāmi piemiedza ar aci.

Pēc pusstundas Tureckis piebrauca pie Ārējās izlūkošanas dienesta kompleksa caurlaides. Uzrādīja apliecību, un sargs, atvēris vārtus, parādīja, kur jānovieto automašīna. Atstājis šoferi gaidām, Tureckis devās uz vienu no sarga norādītajām ēkām.

Acīmredzot sargs bija paguvis piezvanīt, jo pie durvīm Aleksandru Borisoviču sagaidīja pieklājīgs jauns cilvēks un palūdza viņam sekot. Ar liftu uzbraukuši augšā, viņi devās pa vairākiem gaiteņiem, lidz atdūrās pret durvīm bez numura plāksnītes ar uzvārdu.

No rakstāmgalda Tureckim pretī piecēlās vīrs ar iesirmiem deniņiem, taču zilmelnu matu cekulu un stādījās priekšā:

-    Sergejs Nikolajevičs. Ar galvas mājienu viņš atlaida pavadoni. Es runāju ar Konstantīnu Dmitrijeviču par jautājumu, kas jūs interesē, Aleksandr Borisovič. Konstantīns Dmitrijevičs palūdza jūs informēt. Gribu brīdināt, ka informācija nav paredzēta izplatīšanai. Tikai un vienīgi zināšanai, nekam citam. Arī atsaukties uz to nav vēlams. Nav nepieciešams, lai to zinātu pat tuvākie kolēģi. Vai sapratāt mani? Sergejs Nikolajevičs valdzinoši pasmaidīja.

-    Es sapratu. Vai man par to jāparakstās?

-     Nē, nebūt ne! Pietiek, ka esat mani sapratis pareizi. Redziet, no sava avota esam saņēmuši ziņojumu, ka pirms nedējas nelielajā Harstromenas ostā Norvēģijas ziemejos… Sergejs Nikolajevičs piegāja pie sienas un atbīdīja aizkarus, kas aizsedza milzīgu Ziemeļeiropas karti. Neskatīdamies ar mazu rādāmkociņu viņš iebakstīja kartē. Tas ir te, Annfjorda rajonā. Viņš atgriezās pie galda, apsēdās un nolika rokas uz tā. Vēlu naktī… Vai esat bijis Ziemeļos?

-    Tajos ne. Mūsējos esmu bijis.

-Tādā gadījumā domāju, ka varat iztēloties, kādas šajā gadalaikā tur ir naktis. Ne šis, ne tas. It kā vēl gaišs, bet augusts! Tātad mazajā ostā, kas nav piemērota lieliem karakuģiem, iegājusi, kā jau nojaušat, zemūdene Bez pazīšanās zīmēm, bez ugunīm vai kā cita, kas kaut netieši varētu norādīt uz izcelsmi un piederību. Zemūdeni pavadījis liels zvejas traleris ar Norvēģijas karogu. Atkārtoju, tas noticis vēlu naktī. No rīta, kad izdevās iekļūt ostā, noskaidrojās, ka neviens traleris, jo īpaši ar Norvēģijas karogu, ostā nav iegājis. Arī zemūdene bija nozudusi. Centieni kaut ko noskaidrot neko nedeva. Ostas atbildīgās amatpersonas apgalvo, ka nekā tamlīdzīga nav bijis, pilnīgi iespējams, ka miglas, kas rītos nolaižas no stāvajiem klinšu krastiem, pieņēmušas formas, no kurām ar fantāzijas palīdzību var uzburt kuģu kontūras. Interesanti arī tas, ka par divu kuģu klātbūtni liecina vietējie zvejnieki, kas gatavojuši savus kuģīšus un atradušies tuvumā. Norvēģijas policija sakarā ar "masu hipnozes" faktu sākusi izmeklēšanu. Likumsakarīgs ir jautājums kāpēc to visu jums stāstu?

-    Bez šaubām.

-     Starp šā avota liecībām ir arī tādas, ka dīvaini melnās zemūdenes priekšgals bijis bojāts, uz tā bijuši rupji skrāpējumi, par ko liecinājušas gaišas švīkas.

-    Tas ir viss?

-    Laikam jau vēl viens fakts: zemūdene iegriezusies ostā septiņas dienas pēc "Sokol" avārijas.

-    jūs ticat savam avotam?

-Tādā gadījumā jājautā, kāpēc zvanīju Konstanti nam Dmitrijevičam. Sergejs Nikolajevičs plati pasmai dīja un sakustējās, it kā gribētu celties. Tureckis sapra ta un piecēlās.

-     Pateicos! Kaut kas līdzigs jau parādījies presē, viņš noteica, spiezdams kabineta saimnieka roku.

-     Mēs uzmanīgi lasām avīzes. Sergeja Nikolajeviča sejā parādījās vēl platāks smaids. Visu labu! Viņš nospieda pogu blakus tālruņa aparātam. Ienāca jauns cilvēks. Pavadiet, lūdzu, mūsu viesi! Un palūdziet, lai šoferis piebrauc tieši pie durvīm. Nododiet kvēlu sveicienu Konstantīnam Dmitrijevičam! viņš piebilda jau Tureckim.

…Braucot uz mājām, Tureckim galvā virmoja tikai viena sakarīga doma: "Kaut veins viņus visus būtu parāvis!"

)au mājās, mazliet nomierinājies, viņš nolēma piezvanīt Kostjam.

Kostja bija mājās un tūlīt pacēla klausuli.

-    Vai pats esi lietas kursā? Tureckis uzreiz noprasīja.

-    Protams.

-    Ko teiksi?

-    Saņa, pēc mazas pauzes neizteiksmīgā balsī atsaucās Merkulovs. Es taču tev teicu: zināšanai. Nekam citam. Gudram cilvēkam pietiek ar mājienu. Vai tikai Alpos neesi zaudējis formu?

-    Diemžēl nepaguvu.

-      Lieliski. Jā, starp citu, šodien apstiprināja, ka mūsu klātbūtne nepieciešama. Tāpēc neaizmirsti parādes mundieri… kaut arī cita tev šobrīd nav. Un nemulsti, savu darbu tu esi paveicis, visi punkti salikti. Nu protams torpēda! Tāpēc nav vērts sarkt.

-    Kostja, vai drīkstu uzdot muļķīgu jautājumu?

-    Ja pavisam muļķīgu, tad… nezinu.

-    Bet kā paliek ar tautu?

-    Nedomā, ka tauta ir dumja… Izcelsim no jūras dibena… Tikai baidos, ka tas nenotiks drīz. Tomēr gandrīz ar simtprocentīgu pārliecību varu teikt, ka tavu ziņojumu augšā sapratis pareizi. Tātad galveno tu esi izdarījis. Pagaidām atpūties…

Fridrihs Ņeznanskis

LĪGUMS AR SĀTANU

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Dace Reinberga Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

"Apgāds "Kontinents"". LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 22030034

F. Ņeznanskis

Ne 980 Līgums ar sātanu: Romāns/ No krievu vai. tulk. Armīns Voitkāns. R., "Apgāds "Kontinents"", 2002. 381 lpp.

Neiedomājama traģēdija.. Nogrimusi zemūdene Traģēdija, kas aiznesusi sev līdzi desmitiem cilvēku dzīvību. . Vai nelaimes gadījums? Diversija? Paviršības rezultāts? Vai ari salts, cinisks, līdz sīkumam pārdomāts noziegums? Bet kas aiz tāda nozieguma slēpjas? Pat Aleksandrs Tureckis. kas izmeklē lietu par nogrimušo zemūdeni un atmet versiju pēc versijas, uzreiz neapjauš patiesību patiesību, kuru pierādīt praktiski nav iespējams…

ISBN 9984-740-13-7

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais inlerneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā: '

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Ņeznanskis Fridrihs Līgums ar sātanu

PIRMĀ DAĻA

I NODAĻA kŪrorta romĀns

II NODAĻA darbs, kas kaulus nelauŽ

III NODAĻA interesanti sĪkumi

IV nodaĻa nemierĪgie klienti

V nodaĻa neprĀta naktis…

VI nodaĻa greizsirdĪgĀ hanuma

VII nodaĻa velniŠĶĪga situĀcija

VIII nodaĻa neveiksme pĒc neveiksmes

IX nodaĻa krass pavĒrsiens

X nodaĻa laiks nopietnĀm pĀrdomĀm

XI nodaĻa dzĪves straujais plŪdums…

XII nodaĻa ŠĀviens serebrjanijborĀ

OTRĀ DAĻA

XIII nodaĻa ĪpaŠs uzdevums

XIV nodaĻa materiĀlu pretestĪba

XV nodaĻa par PĻĀPĀŠANAS KAITĪGUMU

XVI nodaĻa kalns izkustĒjies

XVII nodaĻa enerĢiski pasĀkumi

XVIII nodaĻa iznĀkums