Ņeznanskis Fridrihs

Likvidatora saraksts

Fridrihs Ņeznanskis

Likvidatora saraksts

Sestdiena, 29-jūlijs

FDD ģenerālleitnants Fjodors Petrovičs Muhins, sēdēdams pie sava rakstāmgalda, atbīdīja biezo, ar dokumentiem pilno mapi, noņēma brilles, atspiedās ar muguru pret krēsla atzveltni un, kaut ko iedomājies, tikko manāmi pasmaidīja. Ģenerālis bija iecerējis jau pēc brīža doties uz vasarnīcu vienā no apsargātajiem ciematiem Možaiskas šosejas tuvumā. Sieva bija turp aizbraukusi jau iepriekšējā vakarā, bet viņš, kā arvien pēdējā laikā, bija paredzējis uz turieni doties pēc agrās sestdienas rīta sanāksmes Lubjankā. Apspriede bija beigusies pavisam nesen, ģenerālis vēl iepazinās ar dažiem ziņojumiem un beidzot bija brīvs. Viņš piecēlās no galda, šķērsoja garo, ar riekstkoku apdarināto kabinetu, atvēra smagās durvis, izgāja cauri pieņemamai istabai, atlaida sekretāru, izgāja gaitenī un pa kāpnēm nonāca iekšējā pagalmā, kur gaidīja automašīna.

Tiklīdz Fjodors Petrovičs spēra kāju pāri slieksnim uz saules vēl nesasildītā asfalta, pie viņa piesteidzās šoferis Volodja, gaišmatains gara auguma puisis.

-     Fjodor Petrovič, sabojājusies automašīna! viņš pavēstīja un noplātīja rokas, it kā būtu par to vainīgs.

Kādu desmit metru attālumā spoži spīdēja ģenerāļa dienesta "Mercedes".

-    Kā nu tā sabojājusies? Muhins nesaprata.

-     Nojucis degvielas sūknis!

Fjodors Petrovičs pameta skatienu uz bruņoto četrriteņu skaistuli, kas maksāja milzu naudu, un neticīgi novilka:

-    Kā tad tā… iMašīna ir tik droša…

-    Ar mūsu benzīnu var sabendēt jebkuru auto! Volodja nikni izmeta. Lejam iekšā visādu draņķi, un tāds nu ir iznākums!

Ģenerālis piegāja pie "Mercedes", kā vērtēdams bojājuma nopietnību, paskatījās zem motora pārsega un brīdi pastāvēja. Tad neizprotami pasmīnēja, sakārtoja kaklasaiti, piegāja pie durvīm un, atspiedies ar rokām pret to augšdaļu, palūkojās uz savu atspulgu biezajā, tonētajā stiklā.

Pretī raudzījās sirms, sešdesmit piecus gadus vecs vīrietis ar grumbainu seju un tumšiem lokiem zem acīm.

"Man katrā ziņā nepieciešams atpūsties," nodomāja Fjodors Petrovičs.

Pēdējos gados darbs bija sācis jūtami nogurdināt. Sākumā likās, ka vainojama slodze, kas nākusi klāt pēc iecelšanas FDD otrā departamenta sevišķās izmeklēšanas nodaļas priekšnieka amatā, taču drīz viņš saprata, ka vaina ir gluži cita. Agrāk viņš būtu viegli izturējis tādu darba grafiku, kāds bija pašreiz. Sevi lika manīt gadi. To sapratis, ģenerālis nekavējoties izvirzīja sev noteikumu, ka brīvdienas jāpavada vasarnīcā kopā ar sievu. Tikai tur, brīvā dabā, varēja atjaunot neskaitāmās apspriedēs, sanāksmēs un kolēģijās iztērētos spēkus. Vasarnīca kļuva par iemīļotu vietu, viņš ilgojās pēc tās visu nedēļu un nepacietīgi gaidīja sestdienu, kad beidzot varēs ieslīgt dienesta limuzīna mīkstajā sēdeklī un, aizmirstot visu, traukties uz savu ērto, ābeļdārza ieskauto divstāvu kotedžu.

Viņu atturēt varēja vienīgi neatliekami darba pienākumi un… negaiss. Atrasties vasarnīcā negaisa laikā viņš nespēja. Sevi pieteica reimatisms. Ģenerāļa niknākais ienaidnieks bija ar ozonu piesātinātais gaiss, kas dzīvi ārpus pilsētas darīja ārkārtīgi nepatīkamu, un vēl caurvējš.

Nekas cits brīvdienās nevarēja piespiest Muhinu atteikties no brauciena uz vasarnīcu.

-     Vai mehāniķiem pateici? atrāvies no durvīm, viņš noprasīja šoferim.

-    Nu protams!

-     Un ko vini saka?

-     Pasūtīja no noliktavas jaunu sūkni, pēc stundas atvedīšot.

-    Ko pēc stundas?! ģenerālim izspruka. Ātrāk nevar?

-     Teica, ka nevar, sapīcis atbildēja Volodja. Tikai pēc stundas… Un, apsteigdams Muhina nākamo jautājumu, piebilda: Pēc tam divas stundas to mainīs.

Fjodors Petrovičs tumši pietvīka, taču saņēmās un noteica:

-    Labi, tādā gadījumā braukšu ar citu automašīnu.

Natālija Pavlovna Muhina, ģenerāļa sieva, sēdēja vaļējā verandā un vēroja debesu rietumu pamali, kuru lēni, bet nenovēršami aizklāja milzīgi netīri pelēki mākoņi.

"Vai tiešām atnāks arī līdz mums?" viņa domāja un, aplaizījusi pirkstu, mēģināja noteikt vēja virzienu. "Nē, pūš no turienes… tātad jāiet garām…"

Atguvusi cerības, ģenerāliene iegāja mājā, ieslēdza televizoru un apgūlās uz kušetes. Ekrānā parādījās kāda apgabala gubernators, kas nervozi centās pierādīt prezidenta pēdējo dekrētu absurdumu. Viņa nospieda pogu uz pults, lai nomainītu kanālu. Prezidenta administrācijas vadītājs uz mata tādā pašā tonī centās pārliecināt auditoriju par pretējo. Muhina izslēdza televizoru, piecēlās no kušetes un atkal izgāja verandā. Šķita, ka mākoņi pienākuši tuvāk.

"Tikai tā vēl trūka!" Muhina bēdājās. "Fedja būs ļoti sarūgtināts, ja neizdosies atbraukt…"

Viņa ļoti labi saprata, ka vīram nav viegli, un centās radīt visus atpūtai nepieciešamos apstākļus. Tāpēc ģenerāļa šoferis Volodja katru piektdienu veda Natāliju Pavlovnu uz vasarnīcu, kur viņa vakarā pagatavoja mīklu, lai no rīta līdz dzīvesbiedra ierašanās laikam varētu izcept viņa dievinātos pīrāgus ar ogām, ievārījumu vai skābenēm. Arī šajā rītā viņa bija tos ielikusi krāsnī…

Tālumā nodārdēja pērkons, likdams nodrebēt.

"Nē," Natālija Pavlovna nodomāja. "Šodien viņam nebūtu jābrauc… Citādi kļūs vēl slimāks…"

Divi jauni cilvēki stāvēja pie ķieģeļu ēkas ar Krievijas karoga krāsā krāsotiem vārtiem un uzmanīgi pētīja nobružātu papīra lapu ar apkārtnes plānu. Plānu turēja viens no viņiem liela auguma tēvainis ar platiem pleciem un īsi apgrieztiem matiem.

-    Muhins brauks no šejienes, viņš pateica un iegrūda pirkstu notraipītās lapas stūrī.

-     Kurā vietā viņš jāgaida? prasīja otrs puisis ar tikpat īsiem matiem, bet augumā kalsns un strauju vērīgo acu skatienu.

-     Te. Tēvainis parādīja vietu plānā. Šajā mežiņā… Nogriezies no Možaiskas šosejas, viņš brauks tam cauri. Tā uz vasarnīcu iznāk tuvāk. Cilvēku tur nav liecinieku nebūs…

-    Cikos mēs izbrauksim?

-     Jau drīz, atbildēja vīrs ar platajiem pleciem. Tad nervozi noklepojās, vērīgi nopētīja kalsno un pajautāja: Esi gatavs?

-    Jā, tas mierīgi atbildēja.

-     Lieliski! Tēvainis pasmaidīja. Ar milzīgajām plaukstām salocījis papīra lapu, viņš to iebāza bikšu dibenkabatā un piemetināja: Tas jānodara ātri. Tāpēc jāšauj precīzi…

Fjodors Petrovičs iekāpa braukšanai nederīgajā limuzīnā, pacēla tajā ierīkotā tālruņa klausuli un piezvanīja sievai.

-    Hallo! Natālija Pavlovna atsaucās.

-    Tas esmu es.

-     Ai, sveiks, Fedja! sieva priecīgi atbildēja, taču Muhins pamanīja, ka pacilāto toni viņas balsī dīvainā kārtā papildina skumja intonācija.

-     Kas noticis?

-    Saproti… Natālija Pavlovna saminstinājās. Vispār… nu vispār…

-    Kas ir? Muhins savilka pieri grumbās. Kas noticis?

-     Liekas, te drīz sāksies lietus, viņa beidzot pateica.

-     Lietus?

-Jā. Var būt īsta lietusgāze. Un negaiss.

Ģenerālis pacēla acis pret debesīm. Tās bija neparasti skaidras, tikai tālumā, tieši tajā pusē, kur atradās ciemats, pulcējās mākoņi.

Taču Fjodoram Petrovičam ļoti gribējās uz vasarnīcu, tāpēc viņš sev iestāstīja, ka mākoņi aizies garām.

-    Lietus nebūs! viņš pavēstīja apņēmības pilnā balsī.

-    Kā tad tā… Natālija Pavlovna apjuka. Kā tad tā nebūs?

-      Tā gan! Fjodors Petrovičs nogrieza kā ar nazi. Nebūs, un cauri!

Šajā brīdī no klausules atskanēja ilgstoši pērkona dārdi.

-    Vai dzirdēji? noprasīja sieva.

-    Dzirdēju… Fjodors Petrovičs sadrūvējās.

-     Šodien uz vasarnīcu nevajag braukt, sieva jau stingri noteica.

Ģenerālis saīga un domīgi paberzēja pieri.

-     Laiks! Tēvainis iemeta acis pulkstenī un apņēmīgi spēra soli uz garāžas pusi. Palīdzi, Timoha! Viņš pamāja kalsnajam.

Pa abiem viņi atvēra platos baltzilisarkanos vārtus. Aiz tiem gaidīja tumši zila automašīna "Aucli ".

-     Skrien kā torpēda, pavēstīja vīrs ar platajiem pleciem. Forsēts dzinējs.

-    Bet ieroči? pajautāja Timoha. Kur ir ieroči, Žorik?

-    Automašīnā.

-     Kādi?

-     Pats redzēsi! Žoriks pasmaidīja, piegāja pie "Audi ".

atvēra durvis, apsēdās pie stūres un iedarbināja motoru.

-     Kāp iekšā! viņš mudināja.

-     Ahā! Timoha atsaucās, apgāja automašīnai apkārt un noslīga uz blakussēdekļa.

Pēc minūtes "Audi" jau joņoja Možaiskas šosejas virzienā.

-      Kāds tad ir tavs lēmums? Ģenerāļa pārdomas iztraucēja mazliet izkropļotā sievas balss klausulē.

-     Kas? viņš izklaidīgi noprasīja.

-     Tu taču nebrauksi, vai ne? sieva cerīgi pajautāja.

-      Iztiksim vienu reizi bez vasarnīcas, padzīvosim šodien pa māju, iedzersim tēju, papļāpāsim…

Natālija Pavlovna centās pārliecināt vīru, ka priekšlikums ir saprātīgs, bet viņš tikmēr nodevās savām domām.

"Drīz jau būs aīdens," viņš domāja. "Tad uz kādu laiku vispār vajadzēs atteikties no braucieniem… Tāpēc par spēku uzkrāšanu jādomā tagad…"

Viņš vēlreiz pārlūkoja debesis. Rietumu pamalē krājās mākoņi, tāpat kā līdz šim.

"Vējš tos aizdzīs," viņš no jauna ņēmās sevi pārliecināt. "Aizdzīs…"

-    Kā būs? noprasīja sieva.

-     Ko? ģenerālis atsaucās.

-Jautāju vai satiksimies mājās?

Viņi dzīvoja Koteļņikova ielas augstceltnē. Cetristabu dzīvoklis Muhinam šķita diviem novecojošiem cilvēkiem par plašu, turklāt tas bija padrūms un nemājīgs. Aizbraucis uz to, viņš allaž tūlīt ielikās gultā, lai no rīta tikpat ātri sapostos un dotos uz darbu.

-    Tātad mājās? Natālija Pavlovna pieprasīja atbildi.

-    Nē, ģenerālis cieti noteica. Braucu uz vasarnīcu!

Un, neļāvis sievai neko iebilst, viņš nolika klausuli.

"Audi"iebrauca nelielā mežiņā un apstājās ar margrietiņām apaugušā klajumā.

-    Laižot uz vasarnīcu, Muhins vienmēr brauc te, sacīja Žoriks.

-    Bet ja nu viņš šodien paliek Maskavā? jautāja Timoha. Ja nu piepeši viņam ir jāstrādā?

-     Nav, Žoriks atbildēja. Bija paredzēta tikai viena apspriede no rīta. Pēc tam visa diena brīva. Rītdiena arī. Tātad brauks. Viņš vienmēr brauc.

-    Bet mākoņi? piepeši pajautāja Timoha.

Kā viens, tā otrs atlieca galvu un paskatījās pa automašīnas logu.

-     Velns viņu zina… Žoriks prātoja. Var arī pārdomāt… Tik un tā gaidīsim!

Timoha pamāja.

-     Kā paliek ar ieroci? viņš jautāja, piepeši attapies.

-    Skaties! Žoriks mazliet pagriezās, pabāza roku zem sēdekļa un izvilka no tā apakšas divus lupatās ietītus īsstobra automātus.

-   Jauni? Timoha nobrīnījās.

-    Jā, atbildēja Žoriks. Aprēķinātie raksturlielumi ir vienkārši fantastiski.

-    Bet varbūt labāk vajadzēja ņemt kaut ko pārbaudītu? pajautāja Timoha.

-    Šim ir speciālas patronas. Superjaudīgas. Vajadzēs taču cauršaut bruņas…

Kļuva dzirdams, ka tuvojas automašīna. Fjodors Petrovičs atskatījās un ieraudzīja piebraucam pelēku volgu.

-     Lūk! Volodja, sēdēdams pie stūres, uzsmaidīja ģenerālim. Zvērs ne vāģis!

Pirms brīža Muhins bija devis rīkojumu "Mercedes" \ietā pagādāt citu. Acīmredzot nekas labāks par volgu garāžā nebija atradies.

-    Tā. protams, nav bruņota, taču motors ir labs! sacīja Volodja.

-            Labi, braucam… Fjodors Petrovičs noburkšķēja un klusēdams pārsēdās no "Mercedes" ne visai cienījamā transporta līdzekli. Taču vai nav vienalga, kāda mašīna, ja tikai ātrāk var tikt uz vasarnīcu!

-    Acumirkli! Volodja attapās, ātri izlēca no braucamā, pieskrēja pie ģenerāļa pamestā limuzīna, ienira un tūlīt iznira no tās. Gandrīz aizmirsu! atgriezdamies viņš pavēstīja Muhinam un novicināja ādas auklā iekarinātu, tikko no "Mercedes"atpakaļskata spoguļa noceltu amuletu.

Amulets bija metāla karavīra figūriņa ar garu un asu šķēpu. Volodja šo šķēpnesi bija atvedis no tūrisma brauciena uz Taizemi un izlūdzies ģenerālim atļauju pakarināt to dienesta automašīnas salonā, apgalvodams, ka "šis nieks pasargā no nelaimes".

-    Metāla sakausējuma sastāvu sena ordeņa zintnieki tur noslēpumā, pavisam nopietni stāstīja Volodja. Sakausējums nedz liecas, nedz lūst, turklāt zaigo pastāvīgi mainīgās krāsās, kas atbaida ļaunos garus!

Un viņš tūlīt demonstrēja, kā šauracainais kājnieks "zaigo".

Sākumā Muhins pacietīgi klausījās visas šīs blēņas, kaut arī klusībā par māņticīgo šoferi pasmīnēja. Taču ar laiku amulets sāka viņu kaitināt.

Pirmo reizi jau tad, kad Volodja konstatēja, ka pastāv zināma likumsakarība starp sakausējuma virsmas mainīgo zaigošanu un tiem notikumiem, kas atgadījās ar viņu.

.. "Nez kāpēc tas atviz sarkans, Fjodor Petrovič.." dažkārt ierunājās šoferis. "Nav šaubu, ciemos jāgaida sievasmāte komuniste…" Vai: "Izskatās, ka virsroku ņem zilie toņi droši vien piezvanīs brālēns, viņš ir baleta mākslinieks…" Drīz Volodja sāka izteikt pareģojumus ģenerālim, piemēram: "Šodien spīd tik jauki… Kā zvaigzne! Droši vien jums piešķirs augstāku dienesta pakāpi, Fjodor Petrovič!"

Lielākais joks bija tas, ka jau drīz Muhins dabūja jaunas ģenerālleitnanta zvaigznes. Lai cik dīvaini, taču tieši kopš tā laika viņš sāka just pret amuletu lielu nepatiku. Viņam

riebās doma, ka panākumi dzīvē jāsaista ar to, kā muļķīgais kareklis atstaro gaismu.

Arī tagad, ieraudzījis amuletu Volodjas rokās, Fjodors Petrovičs neapmierināts saviebās.

-      Ko stāvi? viņš sacīja šoferim. Ātrāk sēdies pie stūres un aiziet!

Tomēr Volodja, pirms brīža negaidīti apstājies pusceļā un ieurbies ar skatienu amuletā, nekustējās no vietas. Varēja nodomāt, ka viņš vienkārši nedzird šefu.

-     Kurls esi, vai? ģenerālis uzkliedza.

-    Fjodor Petrovič… Volodja satriekts paskatījās uz šefu. Tas satumsis!

Īstenībā Muhins ne reizi vien bija devis šoferim mājienu, ka tam taizemiešu krāmam, kas viņam par dolāru iesmērēts vienā no Bangkokas krogu kvartāliem, darba zemās kvalitātes dēļ ar laiku jāpaliek tumšam. Bet Volodja nebija ticējis.

-    Un ko es tev teicu! sacīja Muhins.

Tomēr šoferis nereaģēja uz ģenerāļa vārdiem, izklaidīgi skatījās uz priekšu un čukstēja:

-     Būs nelaime…

-     Beidz māžoties! Fjodors Petrovičs uzbrēca. Kāp mašīnā!

Šoferis sadrūmis piegāja pie volgas, apsēdās pie stūres, • nopūtās un pakarināja šķēpnesi pie atpakaļskata spogulīša.

-     Kāda joda pēc tas krāms te ir vajadzīgs? tikko valdīdamies, noprasīja ģenerālis.

Volodja gribēja kaut ko iebilst, taču Muhins strikti noteica:

-     Ņem nost!

-    Biedri ģenerālleitnant, šoferis sāka lūgties, lai kaut brītiņu pakarājas, varbūt atkal kļūs gaišs…

Fjodors Petrovičs bija labsirdīgs cilvēks, tāpēc atmeta ar roku un nopūtās.

-    Labi, jods ar tevi… Lai karājas! Tikai nekavēsimies!

-    Acumirkli! noteica Volodja, iedarbināja automašīnu un brauca uz kontrolposteni. Dežurants, ieraudzījis ģenerāli, atvēra vārtus, un ne vairs jaunā volga izslīdēja uz ielas.

Natālija Pavlovna nebija apmierināta.

"Ir nu gan stūrgalvis," viņa domāja. "Arvien izdarīsies pēc sava prāta!"

Tomēr viņai neatlika nekas cits kā gatavoties vīra atbraukšanai.

Viņa piecēlās no krēsla pie žurnālu galdiņa ar tālruni, pāris reižu pārgāja pāri istabai, šur tur notrausa putekļus un apstājās pie loga.

"Nē, lietus tomēr būs…" Natālija Pavlovna nobēdājusies secināja.

Ja ietiepīgais ģenerālis pēc atbraukšanas tomēr gribēs palikt vasarnīcā pa nakti, vajadzēs sameklēt vilnas pledu un ieberzēt vīram ādā īpašas ziedes, kas katram gadījumam glabājās… Paga, kur gan tās glabājās?

Natālija Pavlovna sarauca pieri un mēģināja atcerēties, kur tieši nolikusi stikla dozītes ar zālēm.

"Ledusskapī nav…" Viņa pielieca pirkstus. "Skapī arī nav… Šodien iemetu acis naktsskapītī tur ir tikai menovazīns, taču no tā labuma nebūs… Kur tās ir? Varbūt tumšajā augšas istabā?"

Viņa uzkāpa otrajā stāvā, izgāja cauri guļamistabai un ieskatījās lielajā, dažādām mantām domātajā pieliekamajā, kur glabājās gan divritenis, gan tualetes papīrs.

Natālija Pavlovna noklikšķināja slēdzi un iededza gaismu.

'"Patiešām!" Viņa tūlīt ieraudzīja meklēto. "Re, kur tās

ir!"

Un ģenerāliene paņēma no plaukta vajadzīgo ziedi.

"Tūlīt jānoliek kaut kur pie gultas," viņa piekodināja sev, izslēdza gaismu, izgāja no pieliekamā un aizvēra durvis.

Negaidīti nāsīs iecirtās dīvaina smaka. Apakšā kaut kas dega.

Pīrāgi!

Natālija Pavlovna nobālēja. Pīrāgi pavisam bija izgājuši no prāta! Sākumā domas bija nodarbinājis vīrs, pēc tam sekoja saruna ar viņu, tagad zāles… Bet pīrāgi krāsnī!

Nolikusi dozītes uz krēsla blakus, viņa izskrēja cauri guļamistabai tik ātri, cik spēja, nokāpa lejā pa vītņu kāpnēm un iesteidzās virtuvē.

No krāsns nāca melni dūmi.

Natālija Pavlovna paķēra lupatu, saņēma paplāti aiz malas, izvilka no cepeškrāsns un ieraudzīja melnus apdeguļus, nevis pīrāgus, kas vēl nesen rosināja ēstgribu.

Viņa nolika paplāti un bez spēka apsēdās blakus uz ķebļa!

"Ko tu neteiksi…" viņa bēdīgi nodomāja. "It kā viss šodien būtu sazvērējies pret vīra atbraukšanu…"

Sākumā ģenerālis laiski pa logu vēroja ielu, bet drīz viņam tas apnika. Viņš aizvilka logam priekšā aizkariņu, nošķirdams sevi no sestdienas drūzmas, un aizvēra acis.

"Kaut ātrāk būtu galā…" viņš nodomāja.

Arī Volodja šķita sadrūmis. Visu uzmanību viņš veltīja braukšanai, laiku pa laikam pamezdams skatienu uz aukliņā iekārto karavīru.

-      Kas ir ar viņu? neatvēris acis, noprasīja ģenerālis. Nav vēl kļuvis gaišs?

Ģenerālis to jautāja rotaļīgā tonī, taču Volodja laikam nosprieda, ka viņam patiešām nip pārmaiņas šķēpneša izskatā.

-     Tieši otrādi! viņš sarūgtināts atsaucās. Kļūst arvien tumšāks! Vai negribat to paberzt, Fjodor Petrovič? Varbūt atkal sāks spīdēt?

Ģenerālis atvēra acis, veltīja šoferim iznīcinošu skatienu un izgrūda caur zobiem:

-     Labāk vēro ceļu!

Pēc tam viņš no jauna aizvēra plakstiņus un atlaidās pret sēdekli.

-     Nez kāpēc viņa ilgi nav… noteica Timoha.

-Jā… novilka Žoriks. Ilgi…

-    Varbūt nolēmis, ka nebrauks?

-     Nezinu…

Bridi viņi klusēja. Timoha pastiepa rokas un sāka ar pirkstiem bungot savdabīgus ritmus uz melnā cimdu nodalījuma vāka savā priekšā, bet Žoriks domīgi košļāja nupat norautas margrietiņas kātu.

-    Tātad tā, viņš negaidīti noteica. Gaidīsim piecpa dsmit minūtes un, ja viņš neparādīsies, brauksim prom.

-    Labi, Timoha piekrita. Šis droši vien pārdomājis lietus dēļ. Mākoņi prom neiet!

Viņi vēlreiz paskatījās debesīs.

-    Ahā, Žoriks noņurdēja. Tā droši vien ir. Tāpēc, viņš atkārtoja vēlreiz, pastāvēsim vēl piecpadsmit minūtes, un cauri.

Kad volga jau brauca ārā no pilsētas, Volodja pameta šķību skatienu uz ģenerāli, ievilka plaušās gaisu, it kā gribētu pavēstīt ko svarīgu, un sparīgi noteica:

-    Fjodor Petrovič, bet varbūt mums labāk griezties atpakaļ?

Ko tu teici? Ģenerālis nesaprata. Viņš atvēra acis un nopētīja šoferi.

-     Ks teicu varbūt šodien nebraukt uz vasarnīcu?

-    Kāpēc? Kāpēc nebraukt? Fjodora Petroviča balsī varēja just arvien lielāku aizkaitinājumu. Viņš, protams, zināja, ko Volodja atbildēs, un šī apziņa viņu kaitināja.

-    Karavīrs satumsis, un tā ir slikta pazīme… ierunājās šoferis.

-    Diezgan! Fjodors Petrovičs asi noskaldīja. Tu ar savu karavīru esi man apnicis!

-    Es tikai gribēju…

-     Mani neinteresē, ko tu gribēji! ģenerālis nokliedzās. Dari, ko liek!

Volodja apklusa.

-     Kādas tik blēņas man jādzird! Fjodors Petrovičs nespēja nomierināties. Kā mazs bērns, goda vārds!

Viņš nervozi atvilka aizkariņu, paskatījās pa logu un aizvilka aizkariņu no jauna.

-    Visādas muļķības… viņš noteica jau maigāk un paskatījās uz šķēpnesi. Tas patiešām bija kļuvis blāvs, taču ģenerālim šis fakts tikai lieku reizi liecināja par Dienvidāzijas izstrādājuma zemo kvalitāti. Ja visādu nieku dēļ griezīsies atpakaļ, pie kā tas novedīs?

Māņticīgais Volodja sadrūmis brauca tālāk…

Natālijai Pavlovnai iesāpējās sirds. Viņa izņēma no kabatas validolu, palika zem mēles, taču sāpes nez kāpēc nemazinājās kā parasti, bet pēc dažām minūtēm pat kļuva drusku stiprākas.

"Tā tik vēl trūka…" viņa nodomāja.

Taču dīvainā kārtā nez kāpēc šķita, ka sirds sāp ne tāpēc, ka nācies nervozēt lietus un sadegušo pīrāgu dēļ. Iemesls bija cits, taču Natālija Pavlovna nespēja saprast, kāds tas ir.

Viņa atgriezās verandā, apsēdās uz turku dīvāna un sāka gaidīt vīru.

-     Kā būs? — Žoriks iemeta skatienu pulkstenī. Piecpadsmit minūtes pagājušas… Braucam, vai?

-    Braucam… Timoha nopūtās.

Žoriks pagrieza aizdedzes atslēgu, un zem motora pārsega klusu ierūcās "Audi"dzinējs.

-     Palaimējās cilvēkam… Žoriks greizi pasmīnēja un nospieda gāzes pedāli. Automašīna aizbrauca pa lauku, liecot pie zemes margrietiņas.

Šajā brīdī viņi ieraudzīja pelēku volgu, kas brauca pretī.

-    Kas tad tas? noprasīja Timoha.

-     Nezinu… Žoriks paraustīja milzīgos plecus. Droši vien kāds vasarnieks sadomājis saīsināt ceļu…

Volga pabrauca garām. Automašīnas pasažieru puses logus sedza aizkari.

-    Interesanti, kas tas tāds? Timoha pavadīja automašīnu ar skatienu. Pēc visa spriežot, arī priekšnieks…

-    Izskatās… Žoriks vienaldzīgi noteica. Taču ne tas, kas mums vajadzīgs… Muhins braukā ar mersi, kā nekā dižāks priekšnieks…

lln, zaudējuši interesi par volgu, Žoriks ar Timohu sāka raudzīties uz priekšu.

Sirds piepeši pārstāja smelgt, un, pataustījusi pulsu, Natālija Pavlovna pārliecinājās, ka tas ir normāls. Nobrīnījusies par tik strauju pašsajūtas maiņu, viņa gāja vārīt vīram tēju…

-    Kam gan pieder šī automašīna? Volodja brīnījās, aplūkodams garām braucošo tumšzilo "Audi ". Agrāk to neesmu šeit redzējis. Fjodor Petrovič, vai nezināt, kam tā pieder?

-     Nezinu.

Muhinam bija pilnīgi vienalga, kam pieder nupat redzētā automašīna. Viņš pat lāgā nebija to apskatījis, jo turēja galvu pieliektu pie loga, ar vaigu izbaudīdams zīda aizkara patīkamo pieskārienu.

-    Man tas nepatīk… piepeši pateica Volodja.

Viņš bija ne tikai šoferis, bet arī ģenerāļa miesassargs, tāpēc īpaši piesardzīgs.

-     Kas tev nepatīk? painteresējās ģenerālis.

-    Tas, ka šeit braukā! Volodja norādīja uz Audi".

-    Klausies, labāk brauc ātrāk! aizkaitināts noteica ģenerālis. Nav jābūt tik slimīgi aizdomīgam!

Šoferis jau gribēja uzdot gāzi, taču skatiens negaidīti vēlreiz aizkavējās pie karavīra starp viņu un ģenerāli.

-     Fjodor Petrovič, apstulbis noteica Volodja, tas ir pavisam nomelnējis!

Muhins vairs nenovaldījās.

-    Nu un tad? viņš iekliedzās. Nu un tad?! Vai nesaproti, ka tā ir oksidēšanās reakcija? Nesaproti?

Māņticīgais Volodja taisīja lielas acis, un likās, ka viņš patiešām neko nesaprot. Pareizāk sakot, viņš, protams, saprata, taču nevēlējās atzīt, ka tāda ķibele piemeklējusi amuletu.

-     Tas ir īpašs sakausējums… viņš mēģināja iebilst. Pret ļauniem gariem…

-     Diezgan! uzbrēca ģenerālis. Pietiek vienreiz melst blēņas! Un viņš ar apņēmīgu rokas kustību norāva amuletu no spoguļa.

-    Fjodor Petrovič! lūdzoši ierunājās šoferis un pat apstādināja automašīnu.

Taču ģenerālis nebija pielūdzams. Viņš atvēra durvis, atvēzējās un nosvieda amuletu zemē. Tālu to neizdevās aizsviest, tāpēc, neapmierināts ar metienu, viņš izlēca no mašīnas, pieskrēja pie zemē guļošā šķēpneša un aizspēra to ar kāju tālāk.

-    Tā, lūk! Muhins nikni noteica, atgriezās mašīnā un atslīga uz sēdekļa. Uz priekšu! viņš deva Volodjam pavēli.

-    Tas ir ģenerālis! iesaucās Žoriks.

-    Kur? Timoha nesaprata.

-    Tur! Žoriks pagriezās. Volgā!

Tikko iemetis acis sānu spogulī, viņš bija ieraudzījis no mašīnas izkāpjam vīrieti un vicinām rokas. Pazinis Muhinu, Žoriks nobrīnījās.

Tālāk viss norisinājās ļoti strauji.

"Audi"strauji padeva atpakaļ un pēc piecpadsmit metriem bezmaz iedauzīja uz vietas stāvošās pelēkās volgas pakaļgalu. Žoriks ar Timohu reizē atvēra durvis, izmetās ārā un šaudami pielēca pie ģenerāļa automašīnas.

Volodja paguva izraut no maksts pistoli un pāris reižu pat izšaut uz tuvāk skrejošajiem vīriem, taču pēc mirkļa smagās sprāgstošās lodes, saplosījušas volgas metālu, pārvērta šofera augumu asiņainā masā, un jau miris viņš izkrita pa caurumainajām durvīm, kas vairs turējās tikai vienā eņģē.

Žoriks apmierināts pārtrauca šaušanu. Timoha vēlējās izšaut vēl vienu, kontroles kārtu, pacēla automātu, nospieda mēlīti, taču ierocis negaidīti noraustījās un atteicās darboties.

-    Sasodīts! Timoha iesaucās. Iestrēga patrona!

Viņš atvilka aizslēgu, satvēra nelaimīgo patronu ar diviem pirkstiem un aizmeta zālē. Pāris reižu gaisā apmetis kūleni, nogalināšanai domātais priekšmets nospieda kādu vaboli, kas līda savās darīšanās.

-    Automāti ne visai… Žoriks noburkšķēja.

-    Tik tiešām… Timoha piekrita.

-     Zini, ja tie mūdži brauktu bruņotajā mersī, ne velna mēs to nesašautu!

-    Ahā!

-    Labi, tinamies! Žoriks pamāja draugam.

Slepkavas ātri iekāpa mašīnā. Viņi vairs neskatījās uz

volgas pusi un nepamanīja, ka ģenerālis uz sēdekļa drusku sakustas, mazliet pagriež galvu un atver acis. Brīnumainā kārtā viņš bija palicis dzīvs. Muhins pielika roku pie galvas, taču piepeši saprata, ka uzbrucēji vēl ir tepat tuvumā un labāk nekustēties. Taču roka bija pacelta, un to vajadzēja nemanāmi kaut kādā veidā nolaist…

-     Laižamies! noteica Žoriks, un "Audi" sāka braukt. Taču jau pēc dažiem metriem kļuva skaidrs, ka automašīnai pāršauta riepa.

-     Tā tik vēl trūka! saniknots noteica Žoriks un pagriezās pret Timohu. Jānomaina ritenis!

Viņi izkāpa un traucās pie bagāžnieka.

-    Skaties! piepeši iesaucās Timoha un norādīja ar pirkstu uz volgas pusi. Viņš pakustējās!

Žoriks pielēca pie durvīm, paķēra automātu, pieskrēja pie ģenerāļa un izšāva garu kārtu tiešā tēmējumā. Mirušā Muhina galva noslīga uz sāniem…

Sekunžu laikā slepkavas nomainīja riteni. Timoha piepeši kaut ko pacēla no zemes un sacīja:

-    Te ir tas draņķis, kas pārdūra riepu…

-     Kas? Žoriks paliecās uz viņa pusi.

-     Skaties! Un Timoha parādīja no metāla izgatavoto taizemiešu karavīru ar garu šķēpu.

Krievijas Federācijas Ģenerālprokuratūras Sevišķi svarīgu lietu izmeklēšanas pārvaldes trešās klases valsts justīcijas padomniekam Aleksandram Borisovičam Tureckim uz muguras kreisajā pusē atkabinājās bikšturis. Piestiprināt to nebija iespējams, jo Aleksandrs Borisovičs sēdēja pie gal da tieši pretī Krievijas ģenerālprokuroram Nikolajam Iļjičam Filipovam tā kabinetā, bet pretīgā bikšu lence bija uzlīdusi tik augstu, ka to varēja satvert, tikai novelkot žaketi un pagramstoties ar rokām aiz muguras. Tā viņš izjauktu pašreizējās samnas nopietnību.

Sarunā piedalījās arī Konstantīns Dmitrijevičs Merkulovs, ģenerālprokurora vietnieks izmeklēšanas darbā, sens Turecka draugs un tiešais priekšnieks. Pirms pusstundas Fiļipovs bija izsaucis Turecki uz sarunu.

Starp citu, Tureckis pagaidām nesaprata sarunas jēgu. Ģenerālprokurors nez. kāpēc visu laiku stāstīja par prezidentu.

Taču pirms brīža sarunu pārtrauca telefona zvans.

-Jā, atbildēja ģenerālprokurors. Ak, tas esat jūs… Par noziegumu atklāšanas procentu? Vai jūs nepiezvanītu mazliet vēlāk? Bet varbūt labāk piezvanīt man pašam…

Vienkārši patlaban ir svarīga sanāksme… Uz redzēšanos! Viņš nolika klausuli.

"Kāpēc šī apspriede tik svarīga?" Tureckis nosmīnēja. "Nekas vērtīgs līdz šim nav pateikts. iVlaļ vienā malšanā, ka prezidentam patlaban ir grūti un viņam jāpalīdz…"

Ģenerālprokurors noklepojās, aizsmēķēja cigareti un turpināja.

-     Patlaban prezidents karo ne vairāk, ne mazāk kā trijās frontēs, viņš sacīja, cieši vērodams padotos.

Tie turpināja klusēt.

-    Jā, tieši trijās. Fiļipovs piecēlās un, smēķēdams cigareti, sāka staigāt gar plato galdu. Pirmā fronte ir Čečeni jā.

Merkulovs paskatījās uz rokām, kuras bija nolicis uz galda, un paberzēja īkšķus vienu pret otru. Likās, ka viņam šī lieta sāk apnikt.

-    Otra fronte, turpināja ģenerālprokurors, ir karā ar gubernatoriem. Formāli tā ir Federācijas padomē, bet faktiski, Nikolajs Iļjičs pieklusināja balsi, faktiski ir darīšana ar reģionu vadītāju sazvērestību pret Kremli.

Merkulovs pārstāja vērot pirkstus un pievērsa skatienu ģenerālprokuroram. Arī Tureckis acīm redzami atdzīvojās.

-    Jā, jā, jūs nepārklausījāties, Fiļipovs piebilda tādā pašā toni. Ir tāda sazvērestība. Tās minimālais mērķis ir uzvarēt cīņā ar prezidentu.

-     Bet maksimālais? Tureckis gribēja zināt.

-     Maksimālais ir novākt viņu no politiskās skatuves. Ar jebkuriem līdzekļiem. Un ģenerālprokurors zīmīgi palūkojās uz Turecki.

-     No kurienes jums tādas ziņas? Merkulovs painteresējās.

-     Nav svarīgi, visai rupji atteica Fiļipovs. Taču galvoju, ka tās atbilst īstenībai.

Aleksandrs Tureckis un Konstantīns Merkulovs saskati jās. Ar visu savu slikto, pat nelietīgo raksturu ģenerālprokurors nebūtu atļāvies atklātus melus.

-      Nostājoties pret prezidentu, gubernatori cieši sadarbojas ar oligarhiem. Nikolajs Iļjičs no jauna apsēdās un uzsita ar cigareti pa priekšā uz galda noliktā kristāla pelnutrauka malu. Tāpēc prezidenta trešā fronte ir karā ar viņiem. Ģenerālprokurors ievilka dūmus, izpūta tos un ņēmās pieliekt labās rokas pirkstus. Čečenija viens, gubernatori divi, oligarhi trīs. Trīs frontes, trīs kari.

Ģenerālprokurors ieturēja pauzi un nodzēsa cigareti. Viņam tieši pretī pie sienas karājās prezidenta Vladimira Vasiļjeviča Bulanova portrets.

"Nez kāpēc palika nepieminēts ceturtais karš pret brīvo presi…" indīgi nodomāja Tureckis. "Pavisam nesen Fiļipovs izdeva sankciju, lai apcietinātu ietekmīga televīzijas kanāla īpašnieku, kas vērsās ar asu kritiku pret Bulanovu. Televīzijas magnāts, starp citu, ātri tika atbrīvots, taču atriebdamies viņš savā kanālā jau ātri palaida informāciju, ka neilgi pirms sankcijas parakstīšanas ģenerālprokurors no prezidenta Lietu pārvaldes saņēmis greznu dzīvokli pašā Maskavas centrā.

-      Kāpēc īsti jūs mūs izsaucāt, Nikolaj Iļjič? piepeši pajautāja Merkulovs.

Fiļipovs vērīgi palūkojās vispirms uz viņu, pēc tam uz Turecki un, nelikdamies ne zinis par jautājumu, turpināja:

-    Prezidents iestājas par to, ka visas šīs problēmas jāatrisina pašreizējās likumdošanas ietvaros. Taču gubernatoru sazvērestības dēļ šī iniciatīva nonākusi strupceļā.

-    Kā to saprast? Tureckis jautāja.

-    Pilnīgi iespējams, ka Vladimirs Vasiļjevičs būs spiests ķerties pie spēka paņēmieniem…

-    Kā taci tā? Merkulovs savilka uz augšu uzacis.

-     Neizliecieties par muļķi, Konstantīn Dmitrijevič! Fiļipovs asi noteica. Jūs visu lieliski saprotat!

Merkulovs neapmierināti sakustējās uz krēsla. Likās, ka viņš tūlīt piecelsies un aizies.

-    Ko īsti jūs gribat no mums? Tureckis iejaucās sarunā. Taču ģenerālprokurors atkal nedeva tiešu atbildi.

-     Cars saķēries ar nepakļāvīgajiem bajāriem, viņš sacīja. Bajāri aizstāv savas intereses, cars miljoniem krievzemiešu…

-    Nūjā, nūjā… Tureckis, skatīdamies vienā punktā kaut kur priekšā, piekrītoši pamāja. Acīmredzot cerēja, ka Fiļipovs galu galā nonāks pie lietas būtības.

Un patiešām Nikolajs Iļjičs nolēma nevilcināties.

-    Tāpēc jāizšķiras, kā pusē mēs esam, ģenerālprokurors vienkārši paziņoja un paskatījās uz padotajiem.

Tas nāca tik negaidīti, ka nevienam nebija, ko teikt.

-    Tātad? Fiļipovs noprasīja.

-     Pagaidiet… Merkulovs pacēla uz priekšu plaukstu.

-    Jūs gribat teikt…

-      Es gribu teikt, Nikolajs Iļjičs viņu pārtrauca, ka varam būt "par" vai "pret". Jūs droši vien būsiet sapratuši, es esmu "par".

-    Arī es esmu "par", Tureckis strauji izšāva. Merkulovs pagriezās un apmulsis paskatījās uz. draugu.

-       Arī Konstantīns Dmitrijevičs ir "par", piebilda Tureckis, kaut arī pēc sejas izteiksmes nebūt nebija saprotams, vai viņš smejas vai runā nopietni.

-    Paga, paga… Merkulovs viņu pārtrauca.

-    Kas tad nu? noprasīja ģenerālprokurors.

. Man nav skaidrs, uz kuru pusi jūs velkat, Nikolaj lļjič. Ko šajā gadījumā nozīmē "par"?

Fiļipovs klusēdams paskatījās uz viņu un no jauna uzsmēķēja.

-    Lūdzu, atbildiet! Merkulovs neatlaidās.

-     Jūs esat brīvi! Abi! asi noteica ģenerālprokurors.

-     Ejiet!

-Jūs neatbildējāt…

-    Es teicu jūs esat brīvi!

Merkulovs ar Turecki piecēlās no krēsla un devās uz durvīm.

-    Pagaidiet! uzsauca Fiļipovs.

Padotie pagriezās.

Ģenerālprokurors nokustināja žokļa muskuļus un teica:

-     Šorīt nogalināts FDD ģenerālis Muhins. Šo lietu nāksies izmeklēt jums, Aleksandr Borisovič. Kontroli īstenos Konstantīns Dmitrijevičs, protams…

Tureckis gribēja kaut ko pajautāt, taču Fiļipovam bija acīm redzami samaitājusies oma, un sarunu viņš vairs nevēlējās turpināt.

-     Sīkāku informāciju saņemsiet vēlāk… Ģenerālprokuroram viegli piesārta degungals kā vienmēr, kad viņš nervozēja. Bet tagad ejiet!

Merkulovs ar Turecki paraustīja plecus un gāja uz durvīm.

-     Un tomēr nolemiet paši sev, par ko jūs esat! iekams viņi paguva aizvērt durvis, no mugurpuses uzsauca Fiļipovs.

-     Ko tu tur verkšķēji "esmu par, esmu par"? Merkulovs uzklupa Tureckim, kad abi bija izgājuši gaitenī.

-     Kostja, bet kas man bija jāsaka? Tureckis noplātīja rokas. Ka esmu pret prezidentu, vai?

Merkulovs gribēja kaut ko iebilst, taču tikai atmeta ar roku.

-    Labi, brauksim…

Tomēr varēja just, ka viņš nav apmierināts.

-    Pietiks, iesim nu… Konstantīns Dmitrijevičs pagriezās un devās pa gaiteni tālāk.

-    Pagaidi… noņurdēja Tureckis un vilka nost žaketi.

-     Ko tu dari? Merkulovs pagriezies brīnījās.

-     Bikšturis pagājis vaļā…

-     Kas?

-    Bikšturis atsprādzis vaļā, es saku… Un Tureckis sāka grābstīties aiz muguras. Aiz muguras pa kreisi…

-     Bikšturis?

-     Nūjā! Tureckis nekādi nespēja satvert nejauko lenci. Ko tu lā smejies?

Merkulovs patiešām smaidīja pa visu seju, viņš tikai ar grūtībām valdījās, lai nesāktu smieties pilnā balsī.

-    Viņš vēl smiesies, Tureckis aizvainots norūca. Man te jāmokās, bet viņš smejas…

-     Atļauj palīdzēt! beidzot noteica Merkulovs un, piegājis klāt draugam, piestiprināja bikšturi pie biksēm.

-     Nu paldies! Tureckis nopriecājās.

Merkulovs paskatījās un samiernieciski noteica:

-      Labi… Lai šis iet pupās… Tad pamāja ar roku uz Fiļipova kabineta pusi. Labāk padomāsim, kā strādāt… Saskaņā ar likumu!

Izklausījās mazliet patētiski, taču Tureckis nesāka draugu apcelt, jo tā bija patiesība. Darba bija daudz. Bet Fiļipovs piesviež jaunu lietu…

-     Iesim! Merkulovs pavilka Turecki aiz piedurknes, un viņi sāka iet pa Ģenerālprokuratūras garo gaiteni.

Ģenerāļa un Šofera līķus atrada ciemata katlu mājas strādnieks Mihails Špaņko. Pēc maiņas atpūzdamies ar makšķeri pie netālā ezeriņa un vilkdams no ūdens kārtējo grunduli, viņš piepeši izdzirdēja mežiņā šaušanu. Nebūdams no bailīgajiem, Špaņko meta grunduļu ķeršanai mieru un noliecies pielavījās klāt slepkavības vietai.

Viņš izsauca arī miliciju. Pēc neilga laiciņa no tuvējās milicijas nodaļas atbrauca patruļas mikroautobuss, no tā izkāpa kārns leitnants, kas, ieraudzījis gan līķus, gan sašauto volgu, noteica: "Kaut tavu māti…" un pa rāciju ziņoja dežurantam, ka tā un tā, divi ir nogalināti. Jau drīz Maskavas apgabala Galvenā iekšlietu pārvalde atsūtīja brigādi ar apgabala prokuratūras dežurējošo izmeklētāju, kriminālmeklēšanas operatīvo pilnvaroto, tiesu medicīnas ekspertu, ekspertu kriminālistu un kinologu ar pēdu dzinēju suni. Citā automašīnā atbrauca rajona iekšlietu daļas priekšnieks, viņa vietnieks izmeklēšanas darbā un vietējais iecirkņa pilnvarotais. Norobežojusi nozieguma vietu, operatīvās izmeklē šanas brigāde ķērās pie notikuma vietas apskates.

Tūlīt tā atrada lērumu čaulīšu, vienu nez kāpēc neiz šautu patronu un kādu metāla nieku. Turklāt klajumiņā bija palikušas vēl vienas automašīnas pēdas to droši vien bija izmantojuši noziedznieki.

Spriežot pēc riteņu platuma, izmērījis pēdu platumu, paziņoja eksperts kriminālists, mašīna ražota ārzemēs. Precīzāk nevaru pateikt.

Nogalināto personību izdevās konstatēt itin drīz. Tāpat kā ģenerāļa vasarnīcas atrašanās vietu. Maskavas apgabala prokuratūras vecākais izmeklētājs, kas daudzo darbu dēļ bija mazliet aizkavējies, teica, ka pa to laiku, kamēr tiek veikta apskate, viņš iegriezīsies Muhina kotedžā. Paņēmis milicijas automašīnu, viņš aizbrauca.

Dežurējošā operatīvās izmeklēšanas brigāde turpināja apskati, lai to pabeigtu līdz lietum, kas varēja sākties kuru katru brīdi.

Ģenerāļa dēls, atvaļinātais FDD pulkvedis Sergejs Fjodorovičs Muhins, šajā laikā ar savu "Toyota" brauca uz lietišķu tikšanos. Sergejs nezināja, ka tēvs nupat gājis bojāt

Atvaļinātais pulkvedis bija impozants četrdesmit piecus gadus vecs vīrietis, kas cienīja dārgus uzvalkus, franču odekolonus un labas automašīnas. Savā laikā beidzis VDK Augstākās skolas Ceturto fakultāti (vēlāk tā tika pārdēvēta par FDD Kriptogrāfijas akadēmiju), viņš bija kalpojis savas draudīgās organizācijas centrālajā aparātā, pēc tam negaidīti atvaļinājies no dienesta un sācis strādāt vienā no lielākajām bankām par drošības dienesta analītiskās pārvaldes priekšnieku. Taču drīz aizgāja arī no šā darba, lai nodibinātu savu firmu, kuras direktora amatu līdz šim brīdim bija veiksmīgi ieņēmis.

Viņam blakus uz sēdekļa pa labi gulēja balta ādas mape ar svarīgiem dokumentiem. Tie bija jāatdod kādam cilvē■ kam, ar kuru viņš sadarbojās. Līdz tikšanās brīdim vēl bija gana laika, un Sergejs pārāk nesteidzās.

Kārtējo reizi iemetot acis atpakaļskata spogulī, uzmanību saistīja balts pirmais žigulis. Likās, tas bija manīts jau pirms diviem kvartāliem. Noslēpies aiz citām automašīnām, žigulis brauca pa "Toyota" maršrutu.

Sergejs piebremzēja. Ari žigulis samazināja ātrumu. Tad Sergejs pavisam nevajadzīgi iegriezās šķērsielā žigulis sekoja, nekaunīgā kārtā nogriežot ceļu zaporožecam. Sergejs atkal izbrauca uz ielas ar dzīvu satiksmi, un baltā bestija veikli sekoja.

Tātad "aste".

Sergejs sarauca pieri. Atrauties no vajātājiem bija grūti: ielas automašīnu pilnas, tātad realizēt labākās ātruma īpašības tikpat neizdotos. Ko darīt?…

Germans Redņikovs bija vārgs un slimīgs. Pirms trim mēnešiem ekonomikas institūtā, kurā Germans mācījās, viņš bija ieraudzījis skaistuli Taņu no paralēlkursa un iemīlējies no pirmā acu uzmetiena. Taču Germans ļoti labi saprata, kāds viņu, bālu jaunekli, kas mūždien šņaukājas, kam nekad nav naudas un kas nēsā raga brilles, no šikās mei čas, kura pieradusi pie bagātiem un skaistiem kavalieriem, šķir bezdibenis. Tris mēnešus viņš meta ap meiteni lokus, nekādi nevarēdams saņemties un iepazīties.

Tikai vakar, sakopojis visu savu apņēmību, viņš bija uzzinājis no Taņas draudzenes viņas tālruņa numuru un beidzot piezvanījis. Taņa ilgi nespēja saprast, ar ko runā, un, atsaukdamās uz Germana uzaicinājumu aiziet uz kafejnīcu, atnāca uz tikšanos vairāk gan ziņkārības dēļ, lai uzzinātu, kas par blējošu personu vakar zvanījusi.

Ieraudzījusi Germanu, viņa plati iepleta zilās acis, gribēja pagriezties un doties projām, taču kavalieris izskatījās

rik nožēlojams, ka Taņa piekrita viņa kompānijā pasēdēt kādā no Arbata picērijām.

Germans ar dāsnu roku iztērēja tris mēnešus krāto naudu, nopērkot dāmai lielu lazanju ar sēnēm, saldējumu un divas kafijas tasītes.

LJn galu galā atzinās mīlestībā.

-     Es nekad vairs neiešu uz tikšanos ar tevi, Redņikov,

-     nebrīnīdamās par šādu notikumu pavērsienu, pēc picas notiesāšanas pavēstīja Taņa.

-     bet kāpēc? sarkdams un bālēdams jautāja Germans.

-    Vai tāpēc, ka esmu trūcīgs?

-     Nē, ne tāpēc.

-     Kāpēc tad?

-    Tāpēc, ka tevī nav ne smakas no personības! viņa noskaldīja.

-     Kā tad tā nav? Germans Redņikovs apjuka.

-    Tā, lūk! nekautrīgi paziņoja Taņa. Tu esi tāds kā neizlēmīgs. Nespējīgs uz rīcību.

-    Uz kādu rīcību? Germans beidzot attapās pajautāt.

-    Tev trūkst drosmes… ilgpilnā balsī pavēstīja Taņa.

-    Ko nozīmē "trūkst drosmes"?

Meitene paraudzījās uz viņu un pavisam nopietni pa teica:

-    Uzkāp uz galdiņa un uzdanco!

-     Kāpēc?

-    Tāpat vien. Lai man būtu, par ko pabrīnīties. Germans paraudzījās visapkārt. Picērijā bija visai daudz

apmeklētāju, bet pie izejas sēdēja ražena auguma sargs.

-     Viņš taču salieks mani ragā! Germans pamāja uz sarga pusi.

-     Redzi nu! uzvarētājas tonī pateica Taņa. Tas arī bija jāpierāda.

LIn viņa piecēlās, lai ietu projām.

-     Pagaidi taču! puisis sāka lūgties.

-     Kas vēl nebūs?

-    Es taču… Germans nomurmināja, es taču mīlu tevi…

Taņa nosmīnēja un augstprātīgi pavēstīja:

-    Manu mīlestību vajag iekarot!

Germans gribēja vēl kaut ko piebilst, taču meitene strauji pagriezās un devās ārā no kafejnīcas.

Germans sašļuka krēslā un kā nedzīvs nolaida rokas uz leju. Taču jau pēc brīža viņa acis uzzibsnīja. Viņš pielēca kājās un skriešus metās pakaļ meitenei.

-    Taņa, pagaidi! Taņa!

Kaut arī uzdevums bija grūts, Sergejs Muhins vairākas reizes mēģināja atrauties no žiguļa, kas sekoja. Pavisam negaidītās vietās viņš pēkšņi izdarīja pagriezienu, krasi mainīja braukšanas virzienu, šķērsojot nepārtraukto dubultlīniju, mēģināja iejukt starp citām automašīnām, droši līda sastrēgumos, taču bez panākumiem. Baltais žigulis turējās astē kā pielipis. Viss liecināja, ka pie baltā žiguļa stūres sēž profesionālis.

Tad Sergejs pieņēma lēmumu automašīnu pamest un tālāk doties kājām. Tikšanās bija ieplānota Filu parkā, bet šobrīd viņš atradās Tretjakovkas tuvumā. Pārsēžoties sabiedriskajā transportā, ilgi nebūtu jābrauc, turklāt tā daudz vieglāk varētu atrauties no sekotājiem.

Sergejs noskatīja ietves malu, kur bija lielāka cilvēku drūzma, un apņēmīgi novietoja savu "Toyota" starp divām citām automašīnām. Paķēris mapi, viņš izlēca no automašīnas, aizcirta durvis un nospieda breloka pogu, kas noslēdz durvis.

Šajā brīdī pretī nāca ārzemju tūristu grupa ar ekskursijas vadītāju. Grupā bija apmēram piecdesmit cilvēku, un Sergejs iejaucās ar fotoaparātiem apkārušos svešinieku vidū, liekot smaidīgajiem Krievijas viesiem izbrīnā iesaukties.

Ticis cauri ārzemnieku bariņam, viņš ejot novilka vieglo jaku, nekavējoties izņēma no kabatas tumšas brilles un uzlika uz acīm.

Šādā veidā mazliet pārveidojis izskatu, viņš vēlreiz iejaucās pa vidu citiem ārzemniekiem, šoreiz kaut kāda kongresa delegātiem, nopietna izskata vīriem ar plastmasas vizītkartēm pie krekla. Un tūlīt pēc tam ielīda pārpildītā trolejbusā.

Durvis aizvērās, un Sergejs Muhins, piespiedis mapi sev klāt, devās uz metrostacijas "Arbats" pusi.

Germanam Redņikovam nebija veicies jau dzemdību namā, kur sadzērusies aukle netīšām bija nolikusi viņu caurvējā. Tāpēc viņu visu mūžu pavadīja plaušu slimības. Tagad atkal neprātīgi iemīlētā meitene izsmējīgi norādīja, kur ir viņa īstā vieta.

Germans nekad vēl tā nebija apzinājies savu nepilnvērtību.

Tomēr šī bija pirmā reize, kad viņš negribēja samierināties ar likteni. Tāpēc Germans joza pakaļ Taņai, vēl īsti nezinādams, ko teiks, taču ar pilnīgu pārliecību, ka iegūs meitenes mīlestību. Iegūs!

-    Taņa! Viņš beidzot meiteni panāca. Pagaidi!

Meitene apstājās un pagriezās uz puiša pusi ar visgarlaicīgāko sejas izteiksmi.

-     Ko tev vajag?

Germans uz mirkli apstulba, taču tūlīt saņēmās un pateica:

-    Tev jādod man iespēja!

-     Kāda iespēja? Taņa nesaprata.

-     Iespēja sevi apliecināt!

-    Redņikov, ej ratā! meitene pateica skaidri jo skaidri un gāja tālāk.

Germans sastinga uz vietas, taču pēc mirkļa sāka atkal skriet viņai nopakaļ.

-    Taņa! Taņa!

Maskavas apgabala prokuratūras vecākais izmeklētājs Valentīns Mihailovičs Popkovs apstādināja automašīnu pie ģenerāļa Muhina mājas un izkāpis ieraudzīja pie vārtiņiem sirmu, nogurušu sievieti. Iekams viņš paguva atvērt muti, sieviete uzdeva jautājumu:

-    Kas noticis?

Desmit gadus strādājot prokuratūrā, Valentīnam Mihailovičam ne reizi vien bija nācies ierasties ar briesmīgo ziņu pie nogalināto tuviniekiem. Viņš zināja, ka parasti cilvēkam pēc tās saņemšanas uznāk histērija un pirmajā brīdi nav iespējams dabūt nevienu sakarīgu atbildi.

-    Mani sauc Valentīns Mihailovičs, viņš iesāka.

-    Kas noticis? Jūs taču esat no milicijas?

Popkovs bija atbraucis zilajā svītrotajā milicijas automašīnā.

-    No prokuratūras, viņš precizēja.

-    Nav svarīgi. sacīja sieviete. Kas noticis? viņa no jauna uzdeva jautājumu, uz kuru šādās reizēs negribējās atbildēt.

-    Vai jūs esat Fjodora Petroviča Muhina sieva? -Jā-

Šajā brīdī no debesīm sāka gāzt lietus.

-     Iesim mājā! sieviete noteica un sabozusies sīkiem solīšiem gāja lietus brāzmās pa priekšu.

Iegājusi verandā, Natālija Pavlovna cieši sažņaudza plaukstas un saspringta paskatījās uz Valentīnu Mihailoviču.

-    Es klausos.

Vilcināties ilgāk nebija iespējams.

-Jūsu vīrs gājis bojā.

-    Ko jūs teicāt? viņa pārjautāja, it kā nebūtu sapratusi.

-    Apmēram pirms stundas nezināmi cilvēki nošāvuši Fjodoru Petroviču Muhinu kopā ar šoferi.

Natālija Pavlovna noslīga uz dlvāniņa un aizsedza seju ar plaukstām. Popkova skatiens sāka meklēt karafi ar ūdeni vai krānu.

-     Par ko? Viņa satriekta pacēla uz augšu piesarkušās acis.

Valentīns Mihailovičs ieraudzīja minerālūdens pudeli kaktā uz galda, ātri piegāja pie tā, pielēja pilnu glāzi un pienesa Natālijai Pavlovnai.

-    Pa-al… Pateicības vārds pārauga kliedzienā. Tas noskanēja kā līdz pēdējam izmisumam novestas dzīvas būtnes kauciens. Glāze nokrita uz grīdas un saplīsa.

Izkāpis no trolejbusa, Muhins nolēma, ka jāiet uz metro. "Aste", protams, turējās līdzi, Sergejam par to nebija ne mazāko šaubu. Viņš noņēma tumšās brilles, uzvilka jaku un, atguvis sparu, sāka soļot gar košajiem veikalu skatlogiem.

Nogājis metrus četrdesmit, viņš pameta skatienu uz ielas pulksteni, lai salīdzinātu ar savējo. Ar perifēro redzi ļaužu drūzmā viņš pamanīja vīrieša seju ar saplacinātu, acīmredzot sadauzītu degunu. Pirmajā brīdī pat likās, ka viņam rēgojas. Tas pats cilvēks pirms neilga laika bija sēdējis pie viņam sekojošā žiguļa stūres!

Muhins bija satriekts. Viņš, protams, varēja paļauties uz savu profesionālismu, tāpēc sekotājs bija pamanīts, taču tas, par spīti visiem bijušā drošības dienesta darbinieka stiķiem, bija turējies līdzi kā pielīmēts.

Sergejs saprata, ka atrauties vairs neizdosies, tāpēc nolēma uz tikšanos nebraukt. Turklāt bija jāizdomā, ko darīt ar mapi. Pats labākais būtu tikties ar tēvu, lai viņš palīdz nosūtīt mapi uz drošu vietu.

Sergejs paņēma mobilo tālruni un vispirms piezvanīja uz tēva dienesta "Mercedes" ierīkotā aparāta numuru.

Tēvs neatsaucās.

Tad Sergejs nolēma, ka Muhins, seniors, jau ir vasarnīcā, un zvanīja uz turieni…

Popkovu satrūcināja ass tālruņa zvans.

-     Lūdzu, paņemiet klausuli! viņš laipni teica Natālijai Pavlovnai.

Muhina, izraudājusi pirmās asaras, pacēla klausuli.

-     Hallo…

-     Tas esmu es, māt, ierunājās Sergejs. Vai tēvs ir tuvumā?

Izdzirdējusi pēdējo frāzi, Natālija Pavlovna pieķēra ar roku pie pieres un ieraudājās no jauna.

-     Tas ir Sergejs… Neko vairāk viņa nespēja pateikt. Dēls…

Popkovs pārtvēra klausuli.

-     Sveicināti!

-     Kas runā? atskanēja piesardzīgs jautājums. Kur ir māte?

-    Es esmu Maskavas apgabala prokuratūras vecākais izmeklētājs Popkovs… Valentīns iesāka.

-    Kas noticis ar tēvu? Sergejs tūlīt noprasīja.

Valentīns nebija gaidījis, ka Muhina dēls uzdos šo jautājumu tik ātri. Tomēr atbildēt vajadzēja.

-     Notikusi nelaime…

-     Vai viņš ir dzīvs? Pēc balss varēja just, kā Sergejs tālumā saspringst.

-     Diemžēl ne…

Klausulē iestājās klusums.

-     Hallo, Sergej, vai jūs dzirdat mani? Valentīns noprasīja.

-Jā, tas sēcoši izdvesa.

-    Vai varat atbraukt uz šejieni?

Sergejs ar zināmu piepūli noteica:

-    Varu…

-    Pēc cik ilga laika jūs gaidīt?

Sekoja pauze.

-     Apmēram pēc četrdesmit minūtēm… atskanēja no tālienes.

Klausulē sāka pīkstēt, un Valentīns nolika to uz aparāta.

"Varbūt kaut ko noskaidrošu no Sergeja," viņš nodomāja un sāka mierināt raudošo Natāliju Pavlovnu.

***

Taņa gāja uz metro pusi. Viņa vairs nereaģēja uz Germana Redņikova lūgumiem apstāties, tāpēc puisis klusēdams sekoja, muti pavēris, lai būtu vieglāka elpošana, jo izturēt meitenes tempu nebija viegli. Taņa pāris reižu pagrieza galvu un aizkaitināta izmeta:

-    Beidz mani vajāt!

Germans nebilda ne vārda.

-    Atšujies, es teicu!

Taču viņš nepārstāja sekot, skaļi elpoja karsto gaisu un centās neatpalikt no skaistules, kas gāja pa ietves vidu. Pretim nākošie vīrieši jūsmīgi pavirzījās sānis un, tikko meitene bija garām, tūlīt pagriezās, lai novērtētu viņu no aizmugures. Turklāt šiem vīriešiem plecā vai mugurā visu laiku ar savu smailo degunu iedūrās Germans Redņikovs, kurš kārtējam uz vietas sastingušajam sievietes skaistuma cienītājam nepaguva apiet ar līkumu.

-    Atvainojiet! viņš nomurmināja un gāja tālāk.

-    Skaties, kur ej, nejēga! vīrietis nokliedza.

-    Pats esi tāds… Germans klusu nošņācās, ievilka elpu un pielika soli, lai nākamajā brīdī ietriektos mugurā vēl kādam.

Tā viņi aizgāja līdz metro.

Taņa beidzot apstājās, pagaidīja un pateica puisim:

-    Nesaprotu, kas tev no manis vajadzīgs.

-     Uh… uh… uh… Germans bija tā aizelsies, ka viņa vietā sēca plaušas.

-     Ak dievs! Meitene aizgrieza acis, pagrūda smagās stikla durvis un iegāja metro.

Germans sekoja.

Satriektais Sergejs izslēdza mobilo tālruni, iebāza kabatā un atslējās pret ēkas mūra sienu, pie kuras stāvēja.

Viņš uzmeta mirkli mapei. Nebija ne mazāko šaubu tēvs nogalināts tāpēc, ka zināja mapē ielikto dokumentu saturu.

-    Kāds gan es biju muļķis… Sergejs ievaidējās.

Viņš pats bija iesaistījis tēvu šajā pasākumā. Viņš bija aicinājis palīgā tēvu, lai savāktu dokumentus, kas šobrīd slēpās zem gludajiem, baltajiem vākiem.

"Nākamo nogalinās mani!" Šī briesmīgā doma piešķīra spēkus, viņš atrāvās no sienas un straujiem soļiem devās uz metro.

Tikmēr cilvēks ar salauzto degunu iznāca pa netālā veikala durvīm un turpināja sekot Sergejam pa pēdām.

Sergejs zināja, ka šobrīd viņam seko.

"Varbūt atdot mapi, lai šie nomierinās?" viņš nodomāja.

Nē, tas nav iespējams. Tādā gadījumā novāks tie, ar kuriem šodien bija paredzēta tikšanās.

Sergejs noprata, ka ir iedzīts lamatās.

Pēc darba beigām Aleksandrs Tureckis pārbrauca mājās un nozvēlās uz dīvāna. Sieva ar meitu bija aizceļojušas uz kūrortu, un viņas varēja gaidīt tikai pēc divām nedēļām, tāpēc šajā laikā vajadzēja samierināties ar nesakopto un neomulīgo dzīvokli.

Starp citu, necik bieži viņš tajā neuzturējās, piemēram, pagājušā naktī atkal bija vajadzējis palikt Ģenerālprokuratūrā, lai strādātu. Tad sekoja dīvainais aicinājums ierasties pie ģenerālprokurora — un atkal darbs, darbs, darbs…

Aleksandrs saldi nožāvājās. Miegs palēnām ņēma savu…

Piepeši iezvanījās tālrunis.

Aleksandrs pastiepa roku uz naktsgaldiņa pusi pie gultas un satvēra klausuli, gandrīz nogāzdams aparātu.

-Jā…

-    Sveiks, Saša! — klausulē atskanēja moža senā drauga, Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka Vjačeslava Grjaznova balss.

-    Sveiks, sveiks!

-    Vai tik tu neguli?

-     Iedomājies, guļu gan. Aleksandrs nožāvājās vēlreiz. Tāds lēmms darbu, ka tikai ar pūlēm atrodu bridi atpūtai…

-    Tādā gadījumā atvaino, ka pamodināju.

-     Ko nu vairs…

-    Tātad darbu, tu saki, daudz?

-    Nūjā! Aleksandrs izstaipījās. It kā tu nezinātu.

-     Zinu jau zinu… Visu laiku darbā… Tad it kā starp citu Grjaznovs piebilda: Pie reizes varu teikt, ka arī man kaut kas zināms par lietu, kuru tev šodien piesvieda Fiļipovs…

Aleksandrs nobrīnījās.

-     Nu vai zini… Man pašam par to tikpat kā nekas vēl nav zināms!

Pa ceļam uz metro Sergejs Muhins drudžaini domāja, kā izkļūt no draudīgi bīstamā stāvokļa.

"Paga," viņš domāja. "Varbūt tēvu nogalināja tāpēc, ka cerēja atrast pie viņa mapi? Un mani patlaban medī tā paša iemesla dēļ? Ja izdotos no tās atbrīvoties, varbūt mani neaiztiks? Ja nu vajadzīgi tikai šie dokumenti?!"

Viņš saprata, ka tāds pieņēmums nav ne plika graša vērts, taču tikai tas deva izredzes palikt dzīvam.

"Kur lai to liek?…" Viņš turpināja raukt pieri.

Iznīcināt dokumentus nedrīkst, pasūtītāji tik un tā tos pieprasīs, bet ja viņš tos nedos, tad…

Piepeši Sergejs aptvēra, kā mapi var saglabāt.

"Kaut nu pagūtu aizbraukt pirms viņa…" Sergejs sev teica un apņēmīgi iegāja metrostacijas "Arbats" vestibilā.

-    Kamēr tu gulēji, ģenerālprokurors vēlreiz izsauca Merkulovu un izstāstīja par uzdevumu… Grjaznova balss klausulē ieskanējās draudzīgi lietišķi. Es zvanīju Kostjam, un viņš mani informēja…

-    Stāsti! Tureckis mudināja.

-    Šodien nogalināts FDD ģenerālis Muhins…

-    To es zinu.

-    Viņš bija FDD sevišķās izmeklēšanas nodaļas priekšnieks.

-    Tā…

-     Ārpus pilsētas pie Kijevas šosejas sašauta viņa automašīna… pavēstīja Grjaznovs.

Tureckis apstulba.

-     Ārpus pilsētas? Pie Kijevas šosejas! Kāds man ar to sakars? Kāpēc šo lietu neizmeklē apgabala prokuratūra?

Grjaznovs pieklusināja balsi.

-     Daži apstākļi liek domāt, ka pēc šīs slepkavības sagaidāmas citas… Turklāt Maskavas teritorijā.

-     Kas tie ir par apstākļiem?

-    Nu tā… ir šis tas…

-      Klausies, Slava! sacīja Tureckis. Kāpēc tu iejūdz mani pirms laika? Šīs lietas izmeklēšana man oficiāli vēl nav iedota! Vai es drīkstu atpūsties vai ne? Esmu noguris. Tikai šodien nosūtīju uz Augstāko tiesu lietu, pie kuras dabūju svīst deviņus mēnešus!

Grjaznovs reaģēja savdabīgi.

-     Tas nozīmē, ka tev ir laiks jaunam darbam! viņš priecīgi pavēstīja.

-    Kaut tevi nelabais! Tureckis sadusmojās un nometa klausuli.

Uzkāpis uz eskalatora, Germans Redņikovs atspiedās pret blakus slīdošo melno lenti, atvilka elpu un tad devās pa kāpnēm uz leju pie Tatjanas, kas stāvēja kādus trīs metrus priekšā.

-    Varbūt pietiks? viņa gurdi pavaicāja.

-    Nedzen mani projām! klusu noteica Germans. Pavadīšu tevi tikai līdz vilcienam, un cauri…

Puiša dedzība jau sāka noplakt. Viņš saprata savu centienu veltīgumu un tagad vēlējās tikai vienu kaut bridi vēl būt kopā ar meiteni.

-    Tātad tu nebrauksi man līdzi? Taņas balsī bija jaušamas aizdomas.

-      Nē.

-     Nu labi… meitene visžēlīgi piekrita. Tādā gadījumā pavadi!

Nokāpuši no eskalatora, viņi nonāca ļaužu ne pārāk pilnajā stacijā. Tomēr uz viņu puses perona cilvēku bija daudz, tātad vilciens nebija nācis jau labu laiku.

-     Sasodīts! Taņa nopukojās. Nākamo vajadzēs izlaist. Nez vai tikšu iekšā…

Germanam uzlabojās oma. Vēl brīdi varēs būt kopā ar Taņu.

-     Kāpēc tu smaidi? meitene noprasīja.

-     Tā…

-    Nē, es tomēr iespraukšos pirmajā vilcienā! viņa noteica. Lai tikai tiktu no tevis vaļā!

Sergejs Muhins noskrēja lejā pa eskalatoru, gribēdams tikt uz vilcienu, taču, ieraudzījis milzīgo ļaužu biežņu uz * perona, apstājās.

Nē, nemanītam aizbraukt neizdosies. "Aste" no viņa neatstāsies. Un ja seko ne tikai viens cilvēks…

Tomēr, ar profesionālu aci izvērtējis situāciju, Sergejs saprata, ka dažas sekundes palicis nepieskatīts: "aste" uz perona vēl nebija parādījusies.

Šajās sekundēs bija jāizlemj, ko darīt ar mapi. Izbraukt no stacijas vajadzēja bez tās.

Pavisam blakus pūlī stāvēja dīvains pārītis vārgulīga izskata bāls puisis raga brillēs un skaista, stalta meitene. Viņi sarunājās.

Sergejs nezināja, kāpēc no visiem apkārt stāvošajiem cilvēkiem acīs iekrita tieši tas puisis. Intuīcija sacīja, ka uz šo nīkuli var paļauties.

"Varbūt es kļūdos," viņš nodomāja, "bet nekas cits šajā situācijā man neatliek."

Viņš piegāja pie abiem un strauji vērsās pie jaunā cilvēka.

-    Atvainojiet, ka patraucēju, bet neko citu nevaru darīt. Lūdzu, viņš deva jauneklim mapi, nododiet pēc šīs adreses!

Viņš izrāva no krekla kabatas pildspalvu un kaut ko uzkricelēja uz vāka.

Germans Redņikovs pat nepaguva atvērt muti, kad Sergejs jau devās uz pretējās puses peronu.

-    Kas tas tāds? apstulbusi noprasīja Taņa.

-    Nezinu… apjucis atbildēja Germans, turēdams mapi rokās.

Viņi pavadīja ar skatienu projām ejošo svešinieku.

-    Ei! iesaucās Taņa, taču meitenes balsi noslāpēja uz blakus perona piebraucošā vilciena rēkoņa. Saki vienam cilvēkam! meitene izdvesa. Ko tas viss nozīmē?

-    Mjā… novilka Germans. Vajadzētu viņu panākt…

Viņš spēra dažus soļus uz vīrieša pusi, taču notika kaut

kas briesmīgs.

Svešinieks bija nostājies perona malā, droši vien gribēdams tūlīt iesprukt vagonā, jo gaidītāju bija daudz un nez vai visi tajā tiktu. Taču mirkli pirms tam, kad milzīgā ātrumā braucošais vilciens sāka bremzēt, vīrietis neveikli novicināja rokas, sašūpojās uz priekšu, nenoturējās uz malas un pakrita zem pirmā motorvagona.

Kaut arī cilvēku bija daudz, Germans ar Taņu kļuva par briesmīgās nāves lieciniekiem.

-    Mamm… tikko dzirdami nočukstēja meitene, tad it kā paspruka vaļā aizture un viņa iekaucās gluži kā sirēna ar nelieliem pārtraukumiem elpas atvilkšanai.

Arī Germans bija satriekts, taču saņēmās daudz ātrāk.

-     Nomierinies, Taņa! Viņš satvēra meiteni pie rokas. Nomierinies!

Taču Taņa neko nedzirdēja. Viņas acīs bija sastingušas šausmas. Neko tādu viņa savā mūžā nebija redzējusi. Ja nu vienīgi kino, taču tas neskaitījās. Filmā asiņainas driskas nenokrīt uz perona divdesmit metru attālumā, nav redzams, kā cilvēki raujas tālāk, slīd un kliegdami krīt, kur to visvairāk.

-    Neskaties uz turieni! nokliedzās Germans, ar spēku pagriezdams Taņas galvu uz savu pusi.

-    Viņš… viņš… to… viņa sāka nesakarīgi buldurēt.

-     Nomierinies! vēlreiz noteica Germans.

Šajā brīdī beidzot noskanēja melodija, pavēstot par ilgi gaidītā vilciena ierašanos. Jau pēc brīža viņu priekšā apstājās vagons.

Germans nezināja, no kurienes uzradies spēks. Viņš pacēla Taņu un kā nagla izgāja caur blīvi stāvošajiem cilvēkiem pie atvērtajām durvīm, ar inerci nokļuva pie pretējās puses durvīm, piespieda pie tām meiteni un pats apstājās viņai fantastiski tuvu.

Taņa trīcēja.

Viņš saņēma meitenes plecus, ieskatījās acīs un klusu noteica:

-    Nebaidies, viss jau ir aiz muguras.

Taņa dīvaini paskatījās, gribēja kaut ko teikt, taču tā arī nepateica. Germans nodomāja, ka vēl mazliet un Taņa atbrīvosies no viņa rokām, atkal kļūs zobgalīga un nepieejama.

Taču tas nenotika.

-      Bet mape? meitene noprasīja. Viņš taču iedeva tev mapi!

Germans visu šo laiku nebija izlaidis mapi no rokām, taču atcerējās to tikai tagad.

-Jā, viņš apjucis atbildēja. Tepat tā ir.

-     Kas tajā ir? meitene bailīgi painteresējās.

Germans atvēra vāku. Mapē bija kaut kādi papīri. Pirmā lapa izrādījās dokuments vācu valodā ar daudziem parakstiem. Germans gribēja apskatīt pārējos, taču Taņa negaidīti ar spēku to aizcirta un čukstus noteica:

Paskatīsimies kādā citā vietā…

Aleksandrs Tureckis pamodies uzmeta acis pulkstenim.

"Ko tu neteiksi!" viņš nodomāja. "Pagulēju tikai divas stundas, bet vairāk negribas. Kaut arī pret vakaru droši vien neturēšos uz kājām. Organismam pavisam sajucis ritms…"

Viņš izkāpa no gultas, aizgāja uz virtuvi, attaisīja ledusskapi, izņēma paku ar apelsīnu sulu un papurinājis atskārta, ka tā ir tukša. Tad viņš paņēma no galda kanniņu ar tējas stiprumu un iedzēra tieši no snīpja.

"Kaut nu ātrāk atbrauktu Ira ar Ņinu!" viņš iedomājās par sievu un meitu. "Dzīvoju gluži kā vecpuisis…"

Tātad bija nodzīvots līdz brieduma gadiem. Gandrīz puse mūža veltīta izmeklēšanas darbam prokuratūrā. Aiz muguras simtiem izmeklētu krimināllietu, uz pleciem ģenerāļa uzpleči…

Bet sirdī nogurums.

Aleksandrs piegāja pie loga. Māja, kurā viņš dzīvoja, slējās Frunzes krastmalā, tieši pa virtuves logu bija redzams, kā pa Maskavas upi turp un atpakaļ slīd izklaides kuģi.

"Ko teica Slava?" viņš atcerējās. "Nogalināts ģenerālis Muhins?"

Aleksandrs Tureckis draudzējās ar Grjaznovu jau kādus divdesmit gadus, kopš tā laika, kad tagadējā ģenerālprokurora vietnieka Konstantīna Merkulova vadībā kopīgi bija atšķetinājuši savai pirmo sarežģīto krimināllietu, proti, lietu, kuras figuranti bija ietekmīgi varasvīri, cilvēki, kam šķietami nevarēja piekļūt.

Cik tādu kopš tā laika viņam bija izdevies piespiest pie sienas…

"Tā īsti labi neparunāju ar Vjačeslavu…" Aleksandrs pakasīja pakausi, novērsa skatienu no loga un atgriezās istabā.

Uz galda gulēja vakardienas avīze. Viņš paņēma to, iesēdās atpūtas krēslā un iegrima pirmās lapas rakstā, kurā zobgalīgā tonī tika vēstīts par brīnumainā kārtā dzīvajos palikušu gubernatom, kas atteicies ēst pasniegto zosi ar āboliem tikai tāpēc, ka tā mazliet piedegusi. Taču vēlāk izrādījies, ka zoss bijusi pildīta ar nāvējošu indi.

"Nav jāšaubās, ja zoss būtu atdota kādam izvēlīgā gubernatora pārvaldītā apgabala badacietējam pensionāram," ņirgājās avīze, "brīdinot, ka zoss saindēta, viņš tik un tā zosi apēstu, jo labāk aiziet nāvē ar baudu nekā dzīvot mokās."

Turpat bija karikatūra ar gubernatoru, kas no sava galda met izģindušiem cilvēkiem kaulus, vispirms pamērcot indē.

Aleksandrs pret minēto gubernatoru nejuta simpātijas, taču tādu humoru nevarēja saukt par humoru, proti, šī tālā, ar izrakteņiem bagātā reģiona gubernatoru pēdējā pusgada laikā jau ceturto reizi mēģināja nogalināt. Mēģinājumi bija sākušies pēc gubernatora uzstāšanās pret labi zināmajām prezidenta iniciatīvām par varas pārdali reģionos un kategoriskās atsacīšanās uzņemt pie sevis prezidenta administrācijas vadītāju Valujevu.

Aleksandrs piecēlās no krēsla un devās uz vannasistabu, lai noskalotos dušā…

Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks Vjačeslavs Ivanovičs Grjaznovs pastaigājās pa kabinetu un atsauca atmiņā pagājušās nedēļas tikšanos ar savu labāko aģentu, Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes algoto ziņotāju. likumīgo zagli Baronu.

Ziņotājs bija stāstījis par dažādo noziedzīgo grupējumu cīņu un beigās mazliet ieminējies par sadarbību ar valsts struktūrām.

Bračkas ir vienā jūgā ar pašas spices cilvēkiem… toreiz pateica Barons.

Grjaznovam tas, protams, nebija nekas jauns. Tur, pašā augšā, nekautrējas ne no kādiem līdzekļiem, lai tikai sasniegtu savus mērķus. Vajadzības gadījumā tie cilvēki varēja sadarboties ar pašu velnu, ja vien tas spētu paciest šādu neliešu sabiedrību.

Tāpēc Grjaznovs nebija pievērsis īpašu uzmanību šiem Barona vārdiem. Atmiņā bija aizķēries tikai tas, ka viens otrs sācis labi maksāt par kompromitējošiem materiāliem, kas attiecas uz Kremļa debesu augstumu iemītniekiem. Tāpēc viņš, Barons, izdevību garām nelaidis. Pārdodot informāciju par sava Tambovas grupējuma sakariem ar augstākajiem valsts vadītājiem, var tikt uz krietni zaļa zara.

-    Ja citi neaizsteigsies priekšā, Barons bija piebildis un pastāstīja, ka šādus kompromitējošus materiālus vāc neviens cits kā FDD otrā departamenta sevišķās izmeklēšanas nodaļas priekšnieks ģenerālleitnants Muhins.

-    Muhins? toreiz pārjautāja Grjaznovs.

-     Jā. Viņš piegādā ziņas savam dēlam Sergejam. Arī es šo to piegādāju Muhina atvasei. Viņš par to maksā. Taču ģenerālis pēdējā laikā savācis tik daudz materiālu, ka drīz vairs nevarēšu iepriecināt Sergeju ar kaut ko jaunu…

No tā brīža bija pagājusi nedēļa, taču saruna uzpeldēja atmiņā šodien, saņemot ziņu par Muhina noslepkavošanu.

Grjaznovs tūlīt noprata, ka lieta nebeigsies tikai ar vienu slepkavību. Grjaznovs, protams, neilgojās uzkraut uz sava kantora pleciem lieku darbu, kas saistīts ar šo noziegumu atklāšanu, taču saprata, ka tagad, ja līķi sāks birt kā no pārpilnības raga, Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldei tik un tā nāksies ar to nodarboties. Tāpēc labāk nodrošināties iepriekš un pazondēt, vai neizdosies šajā darbā iesaistīt slaveno Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju un seno draugu Turecki.

Negaidīti uzsmaidīja veiksme: piezvanījis Merkulovam, Grjaznovs uzzināja, ka Muhina slepkavības izmeklēšana tiks uzdota Tureckim.

Viņš uzgrieza Turecka numuru, nerada sapratni un uzmundrinošu vārdu vietā bija spiests apmierināties ar īsiem signāliem klausulē, jo sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs pārtrauca sarunu.

Un jau drīz kļuva zināms, ka gājis bojā Sergejs Muhins.

Šoreiz intuīcija Grjaznovu nebija pievīlusi.

letarkšķējās selektors uz galda, no tā atskanēja sekretāres balss:

-     Vjačeslav Ivanovič, pie jums otrās nodaļas vecākais operatīvais pilnvarotais Muhins.

Izdzirdējis sekretāres nosaukto uzvārdu, Grjaznovs nodrebēja. Tā tik bija sagadīšanās! Viņš piegāja pie galda, nospieda mikrofona pogu un pateica:

-    Lai ienāk!

Kamēr vilciens brauca līdz stacijai "Krilatska", Germans Redņikovs stāvēja Taņai tikpat tuvu kā pašā sākumā. Meitene vēi nebija atbrīvojusies no izblļa, un izskatījās, ka viņai vajadzīgs kāds, kas spētu balstīt un mierināt.

Un šis cilvēks bija Germans.

-     Stacija "Krilatska". Vilciens tālāk neies. Lūdzu, atbrīvojiet vagonus! vēstīja patīkama sievietes balss.

-     Es dzīvoju tepat netālu, meitene negaidīti ieainājās. Iesim?

Apstulbis no laimes, Germans pamāja.

Viņi izgāja no vagona, pēc tam augšā pa kāpnēm un devās uz Taņas māju, kas patiešām izrādījās divu soļu attālumā. Jau drīz jaunie cilvēki stāvēja pie tās durvīm.

-    Mans dzīvoklis ir tur. Meitene norādīja uz otrā stāva balkonu.

Pēc pusminūtes Germans jau bija priekšnamā un āva nost apavus.

-     Čības ir kastē, meitene pavēstīja, aizslēgdama durvis ar visām atslēgām.

Germans paskatījās visapkārt. Necils, taču omulīgs dzīvoklis.

-    Es dzīvoju viena pati, Taņa pavēstīja. Dzīvokli uz. pilngadību uzdāvināja vecāki.

Viņi iegāja divistabu dzīvokļa lielajā istabā. Saimniece apsēdās uz dīvāna un uzsita ar roku sev blakus.

-     Sēdies!

Germans noslīga uz samtainā polsterējuma. Mapi viņš turēja uz ceļiem.

-    Taisi vaļā! ar aizturētu elpu sacīja Taņa.

Germans atvēra vāku.

-    Vai vācu valodu proti? pajautāja meitene, uzmanīgi paņēmusi pirmo, jau vagonā redzēto dokumentu.

Germans ar kaunu bija spiests atzīt, ka jāsaka patiesība.

-     Nē. Tad viņš ieskatījās nākamajā lapā un nopriecājās: Bet te ir krieviski!

Gandrīz sadūrušies ar pierēm, viņi iegrima lasīšanā.

-     Ģenerālis Muhins ir jūsu vectēvs? Grjaznovs brīnīdamies skatījās uz jauno, slaido cilvēku ar vecākā leitnanta uzplečiem.

-Jā… Tas smagi nopūtās. Bet metro bojā gājušais Sergejs Muhins ir mans tēvs…

Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks kaut ko zināja par spējīgo operatīvo darbinieku, bet tagad izrādījās, ka viņš ir šodien nogalināto cilvēku radinieks. Muhins, Muhins vai maz pasaulē Muhinu? Bet tagad dēls un mazdēls!

-     Sēdieties! Grjaznovs ar novēlošanos norādīja Oļegam uz krēslu.

Vecākais leitnants apsēdās. Seja no satraukuma bija pietvīkusi sarkana. Lēni meklēdams vārdus, viņš uzrunāja Grjaznovu:

-     Biedri ģenerālmajor, lūdzu rūpīgi izmeklēt mana tēva nāvi… Tad ievilka elpu un piebilda: Manā rīcībā ir šāda tāda informācija, kas var izrādīties noderīga…

***

Kamēr Tureckis mazgājās dušā, viņš netika vaļā no domas, ka šīsdienas saruna ar Grjaznovu nebija īsti laba. Cilvēks zvanīja svarīgā jautājumā, un vispār nomest klausuli, runājot ar vecu draugu, tas nekur neder…

Taču iemesla atvainoties it kā nebija. Tureckis patiešām bija noguris, un viņam bija tiesības uz atpūtu.

Viņš atslīga uz. gultas, paraudzījās griestos, pēc tam strauji piecēlās sēdus un uzlika plaukstas uz ceļgaliem.

Viņam jau bija skaidrs, kas tagad darāms.

Tureckis uzvilka bikses un tīru kreklu, noņēma no pakaramā žaketi, uzvilka arī to, iemeta skatienu spogulī, apmierināts pasmīnēja un izgāja no dzīvokļa.

Lejā pie durvīm viņš iekāpa savā sarkanajā septītā modeļa žigulī, nesteidzīgi izbrauca no pagalma un nogriezās uz Komjaunatnes prospekta pusi. Pa ceļam viņš apstādināja automašīnu, izkāpa un iegāja nelielā veikaliņā ielas malā.

Ar kritisku aci nopētījis leti, viņš ieraudzīja vairākus lieliskus gludus citronus, par kuriem tūlīt varēja teikt, ka tie ir ar plānu mizu un garšīgi.

-     Nosveriet trīs! viņš uzrunāja pārdevēju. Un ielieciet maisiņā!

Izgājis no veikala, viņš no jauna sēdās pie stūres un brauca tālāk.

-    Manam tēvam piederēja firma, kas nodarbojās ar dažādu datu bāzu veidošanu, stāstīja Oļegs.

-    Ko tas nozīmē? jautāja Grjaznovs, kas uzmanīgi klausījās.

-    Viņš vāca informāciju un pārdeva to ieinteresētām personām.

-    Tieši kam?

Oļegs ieturēja pauzi un, vērīgi palūkojies uz priekšnieku, atbildēja:

-    Pēdējais pasūtījums bija no Federācijas padomes.

***

-     German, no šis mapes steidzīgi jātiek vaļā! Taņa šķita vēl vairāk nobijusies nekā pirms stundas metro.

-    Zinu… Germans nopūtās. Tā jānodod te ir uzrādīta adrese… Un viņš apskatīja vāku.

-    Vai tu esi galīgi ķerts?! Taņa iespiedzās.

-    Kāpēc? Germans apjuka.

-    Vai tu maz apjēdz, kas mapē ir?! Vai redzēji, kādi tur uzvārdi?

-     Redzēju…

Arī Germans bija daļēji satriekts.

-     Vai tu nesaproti, ar ko šie cilvēki nodarbojušies?! Taņa nerimās. Viņi… Viņi… Balss kāpa arvien augstāk un augstāk, un Germans neizturēja.

-    Apklusti! viņš uzbrēca.

Taņa aprāvās un palūkojās uz puisi ar izbrīnu.

-     Ko?

-    Apklusti, kad tev saka!

-     Kā tu runā ar mani? Meitene sāka plivināt skropstas.

-     Kā runāju, tā runāju! Germans piecēlās no dīvāna. Viņš piepeši šķita liels un vīrišķīgs. Nekliedz tik skaļi, ka mājai jumts ceļas, Germans noteica jau klusāk. Gribi, lai visi izdzird?

Taņa pameta uz puisi bailīgu skatienu, saspieda kopā ceļgalus un sāka nervozi kodīt nagus.

-    Man bail… viņa žēlabaini noteica.

Piepeši viņai radās vēlēšanās padzīt Germanu ar visu viņa mapi. Kāpēc viņa vispār Redņikovu aicināja uz māju? Tomēr vēlēšanās izlikt puisi aiz durvīm izplēnēja, īsti nepaguvusi iekvēloties.

Pirmkārt, meiteni joprojām māca bailes un gribējās, lai kāds būtu blakus. Otrkārt, un tas nāca pavisam negaidīti, Redņikovs viņai sāka iepatikties. Šis vājais un zilais murmulis uzvedās nebūt ne tā, kā varēja gaidīt. Viņš nepameta mapi, neaizbēga, bet tieši otrādi mierīgi pavadīja Taņu uz mājām, viņš… Galu galā viņš nemaz nav tāds mīkstpēdiņš!

-    Vai tēju nevēlies? viņa negaidīti pajautāja.

Germans paskatījās uz Taņu un pasmaidījis atbildēja:

-    Gribu.

Grjaznovs izņēma no skapja pie sienas konjaka pudeli, tīru glāzi un ielēja Oļegam.

-     Aiziet!

Vecākais leitnants iztukšoja glāzi.

-     Tātad saprati? nostājies viņam priekšā, noprasīja Grjaznovs. Pagaidām pats neko neuzsāc!

-     Bet es… Oļegs iesāka.

-    Es teicu neko!

-    Klausos, biedri ģenerālmajor… Vecākais leitnants savilka skābu grimasi.

-Ja būsi vajadzīgs, tevi aicinās… Grjaznovs parīvēja pieri. Pats nekur nelien! viņš vēlreiz piekodināja.

-    Skaidrs… Oļegs piecēlās kājās. Atļausiet iet, biedri ģenerālmajor?

Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks paskatījās uz Oļegu un uzsita viņam uz pleca.

-    Turies, vecākais leitnant! To pateicis, ģenerālis skaļi izelpoja un piebilda: Ej!

Tureckis atvēra Merkulova kabineta durvis un atrada šefu skatāmies pa logu.

-    Tā jau es domāju, ka neesi vēl aizbraucis! Tureckis noteica.

Konstantīns Dmitrijevičs pagriezās. Viņa seja pauda izbrīnu.

-    Bet ko tu šeit dari? Es taču tevi atlaidu.

Tureckis izgāja kabineta vidū, vicinādams polietilēna maisiņu. Ejot viņš iebāza tajā roku, apstājās pie garā apspriežu galda un citu pēc cita izvilka trīs lielus citronus.

-    Kas nu būs? Merkulovs noprasīja.

Tureckis klusēja.

-     Sapratu, noteica Merkulovs un izvilka no skapīša neiesāktu konjaka pudeli.

Tureckis paņēma karafi un pavisam vienkārši noskaloja citronus virs puķu vāzes.

-     Iedod, lūdzu, šķīvi un nazi! viņš palūdza kabineta saimniekam.

Pēc piecām minūtēm abi vīri sēdēja viens otram pretī un pacēla pirmo glāzīti.

-    Kas nu būs? Merkulovs vēlreiz noprasīja.

-    Klausies, iesāka Tureckis, šodien man piezvanīja Slava…

Taņa ar Germanu devās uz virtuvi un uzlika uz uguns tējkannu. Kamēr ūdens uzvārījās, jaunie cilvēki apsēdās pie neliela apaļa galdiņa. Taņa sameklēja krūzītes, ielēja stiprumu un no daudzkrāsainas paciņas salika uz šķīvja kraukšķīgus cepumus.

Germans domīgi viņu vēroja.

-    Ai, tev skropstiņa! meitene piepeši ierunājās. Uzmini, kurā pusē!

Germans, mazliet padomājis, atbildēja:

-     Kreisajā.

-     Pareizi! Viņa paliecās uz priekšu un ļoti uzmanīgi pieskārās Germanam pie acs kaktiņa. Pēc tam atvilka roku un sacīja: Redzi! Tagad kaut ko vēlies!

Germans izdomāja, ko vēlas.

Taņa atvilka no puiša kakla T kreklu un iemeta aiz. tā skropstiņu.

-    Vēlētais piepildīsies! Viņa pasmaidīja.

Germans redzēja, ka meitenes attieksme pret viņu pārvērtusies.

"Kaut nu tā vairs nemainītos!" Germans pirms vairākām sekundēm bija vēlējies.

Uz plīts iesvilpās tējkanna. Taņa piecēlās, nocēla to no uguns un verdošo ūdeni salēja krūzītēs.

-    Cik tev cukuru? viņa pajautāja.

-    Divus gabaliņus.

Taņa paņēma knaiblītes, pēc tam no cukurtrauka divus baltus kubiņus un iemeta Germana krūzītē.

-    Labu ēstgribu! viņa noteica un. piebīdījusi tuvāk cepumus, vēlreiz uzsmaidīja.

Germans bija kā septītajās debesīs.

"Kaut nu viss tā turpinātos!" viņš vēlreiz nodomāja. "Galvenais ir nezaudēt labvēlību…"

-    Varbūt to mapi tu tomēr izmetīsi? Taņa maigi noteica un vērīgi paskatījās uz jauno cilvēku.

Kad Konstantīns Merkulovs un Aleksandrs Tureckis bija iztukšojuši pudeli līdz pusei, durvīs parādījās Grjaznovs.

-    Ak! Merkulovs nobrīnījās. Kā vilku piemin…

Grjaznovs pameta uz Turecki šķību skatienu un tēlotā

pazemībā pajautāja:

-     Vii drīkst?

-    Nāc iekšā! Konstantīns Dmitrijevičs pamāja un atbīdīja krēslu sev blakus no galda. Sēdies!

Grjaznovs paspēra dažus soļus uz priekšu, iekārtojās uz piedāvātā krēsla un paskatījās visapkārt. Turpat uz stikla paplātes stāvēja karafe ar otrādi apgrieztām glāzītēm apkārt. Grjaznovs paņēma vienu un nolika sev priekšā uz galda.

-    Saņa, ielej viņam! sacīja Merkulovs.

Tureckis ielēja Grjaznova glāzītē konjaku, kuru tas acumirklī izdzēra. Pēc tam paņēma citrona šķēlīti un apēda ar gardu muti.

-     Saņa teica, ka tu esot zvanījis… ierunājās Merkulovs.

-    Pagaidi, Grjaznovs piepeši viņu pārtrauca, man ir šis tas jauns.

-     Nu, ko teiksi? Taņa noprasīja vēlreiz. Vai izmetīsi to mapi?

Germans saprata, ja tagad kļūdīsies, nekad mūžā to sev nepiedos. Šķiet, viņš saprata, kā jārīkojas.

Germans iedzēra malku, bez steigas nolika krūzīti uz galda, svarīgi pakasīja zodu un apņēmīgi paziņoja:

-     Nē!

Pudele bija tukša.

-      Es jūtu, ka Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldei agri vai vēlu nāksies nodarboties ar šīm slepkavībām, sacīja Grjaznovs. Tāpēc labāk kopā ar jums, nevis kur citur…

Merkulovs nosmīkņāja.

-     Pirms tavas atnākšanas Saša centās man iestāstīt to pašu…

Grjaznovs paskatījās uz Turecki.

-    Paldies!

-    Lai nu paliek… Tureckis atvairījās.

Merkulovs pagrozījās uz krēsla un sacīja:

-    Tātad tā, Vjačeslav… Ja jau Aleksandrs Borisovičs pats devis piekrišanu… Es pieņemu lēmumu nodot Turecka kungam šīs lietas izmeklēšanu, proti, tēva un dēla Muhinu nogalināšanu.

-    Lieliski, Kostja! Grjaznovs tūlīt ierunājās priecīgāk.

-    Taču man vajadzēs aprunāties ar tavu Baronu! Tureckis paziņoja.

-    Tā nav problēma!

Likumīgais zaglis Barons sēdēja Lužņiku stadiona tribīnēs uz cietā sēdekļa un drūmi vēroja ACSK un "Spartaka" komandu futbola spēli. Līdz sacīkšu beigām daudz laika nebija palicis, bet mīļotā armijas komanda zaudēja ar viens pret nulli un, lai arī kā centās, nespēja izlauzties līdz sarkanbalto vārtiem. Barons nervozēja.

"Atkal zaudēs," viņš domāja. "Labāk nebūtu uz šejieni braucis…"

Viņu sauca Igors. Igors Kopilovs. Taču viņa īsto vārdu sen bija aizstājusi zagļu iesauka, un tagad visi, arī Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes vīri, uzrunāja viņu tikai par Baronu. Staqo citu, viņa izskatā patiešām bija kaut kas aristokrātisks: smalki sejas vaibsti, kārtīgi sasukāti, mazliet iesirmi mati un cēla bārdiņa, kas nepavisam nebija savienojama ar Kopilova kunga nodarbošanos. Kad viņš pirms pusstundas sēdēja savā vietā ar aizvērtām acīm un bungoja ar garajiem pirkstiem pa zīda biksēs ietērpto ceļgalu, skatītājs no malas varēja domāt, ka tur kāds konservatorijas profesors ļaujas burvīgas mūzikas skaņām. Taču Barons tajā brīdī tikai izbaudīja pirms pāris stundām ieņemtās kokaīna devas gaistošās sajūtas. Un pietika atvērt acis, lai to aukstais un niknais skatiens nodotu zem patīkamās ārienes paslēpušos plēsīga zvēra dabu.

Barona galvā tūlīt sarosījās domas, kas viņu pēdējā laikā mocīja.

Apnicis… viņš tikko dzirdami noteica. Kā man viss ir apnicis!

Barons jau vairākus gadus sadarbojās ar Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldi, apgādājot miliciju ar vajadzīgo informāciju. Tā varēja atļauties kaut ko vairāk nekā "amata brāļi", taču situācija Baronu neapmierināja. Agri vai vēlu bračkas uzzinās par sakariem ar pogainajiem un tad…

Viņš papurināja galvu, it kā gribētu nokratīt grūtsirdību. Diezgan! Šodien ir atpūtas diena. Viņš ieņēmis devu un atbraucis uz stadionu, lai gūtu no spēles baudu. Diezgan!

Resns tiesnesis armijnieku soda laukumā iegrūda sarkano kartīti iekarsušajam aizsargam gandrīz sejā.

-     ACSK komandas spēlētājs Fomičevs tiek noraidīts no laukuma! paziņoja diktors.

"Še tev nu bija prieki!" Barons nospļāvās. Kaklā parādi jās nepatīkama sausuma sajūta. Beidzās iedarbība. Kuru katru brīdi Kopilovs to zināja visu augumu lēni, bet nenovēršami sāks purināt sīks un pretīgs krateklis.

-     "Spartaks" čempions! iespiedzās trīs rindas priekšā sēdošie tās komandas pielūdzēji, kuru Barons nevarēja ciest.

Barons nodrebēja. Strauji pieņēmās spēkā kokaīna paģiras, skaļas skaņas viesa bailes, liekot augumam sarauties pret paša gribu.

"Labi, ka šodien vismaz cilvēku nav daudz…" viņš nodomāja.

Cilvēku tribīnēs patiešām bija maz. Austrumu pusē sēdēja tikai viņš, daži desmiti pa sektoriem izmētātu vīru un šī skaļā, "Spartaka" šallēs ietinusies pretinieku komandas līdzjutēju varza. Rindas, kas to šķīra no Barona, bija pilnīgi tukšas. Laukuma otrā pusē, tieši pretī, vīdēja sarkani zilo grupiņas, pret kurām Barons juta ne mazāku riebumu kā pret sarkanbaltajiem. Tikpat tmlu piedzērušos huligānu bars. Lopi. Kopilovs pretīgumā saviebās. "Bet ko nu tur… Ja pievērsīs uzmanību vēl tiem maitām, nervi neturēs!" Viņš ieklausījās sevī. Nepatīkamās izjūtas pastiprinājās, taču Baronu tās nebaidīja. Likumīgais zaglis zināja, ka nesaudzīgais lauzējs nespēs viņu saliekt. Viss bija paredzēts iepriekš kā vienmēr. Tur, žaketes iekškabatā, iespiesta starp kabatas ponfeli un piezīmju grāmatiņu, atradās celofāna paciņa ar glābiņu. Ar kokaīnu. Tieši vienam celiņam. Ar to pietiks.

Pēc sarunas ar Grjaznovu jau bija pagājusi pusstunda, taču Oļegs nespēja nomierināties. Kā tad tā "nejaucies izmeklēšanā, biedri vecākais leitnant"?! Kā tad tā "ar to nodarbosies citi"? Kas šeit vispār notiek?! Nogalināts tēvs un vectēvs, bet viņš lai neiejaucas?! Galu galā tas ir muļķīgi! Viņš taču zina nozieguma motīvu labāk par visiem! Pats

Grjaznovs bija ar viņu vienās domās! Oļegs sašutis gāja pa Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes gaiteni un nespēja rimties. Tad tomēr apsēdās uz viena pie sienas noliktā krēsla, mēģināja nomierināties un saņemt sevi rokās, taču tūlīt pielēca kājās un, salicis rokas aiz muguras, soļoja tālāk pa garo grīdceliņu.

Oļegs, bez šaubām, saprata, ka radniecība ar nogalinātajiem nepieļauj oficiālu piedalīšanos izmeklēšanā. Viņš nemaz to nevēlējās! Kāpēc oficiāli, ja var darboties privāti? Taču Grjaznovs bija aizliedzis arī to!

"Starp citu," Oļegs apstājies domāja, "kā viņš var aizliegt kaut ko iesākt no darba brīvajā laikā?"

Sākumā šī doma nobaidīja. Viņš labu brīdi stāvēja, ar pirkstiem berzēdams saraukto pieri, pēc tam piegāja pie krēsla, pievērsa tam izklaidīgu skatienu, beidzot smagi noslīga uz dermatina apvilktā sēdekļa, atlieca galvu atpakaļ un atspieda rokas pret balstiem.

"Taču par pavēles nepildīšanu…"

Oļegs arvien bija priekšzīmīgs jauneklis. Skolā apaļš teicamnieks, sportists, piedalījās sabiedriskajā dzīvē. Augstāko milicijas skolu beidzis ar sarkano diplomu, kas deva iespēju pašam izvēlēties dienesta vietu. Viņš izvēlējās Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldi un guva atzinību, priekšzīmīgi veicot vairākus operatīvos pasākumus. Līdz šim brīdim dzīve nebija devusi iemeslu neapmierinātībai. Bet šodien…

Vectēvs un tēvs bija miruši.

Oļegs saprata, ka pirmo reizi viņu pārņēmušas atriebības alkas. Šīs spēka ziņā briesmīgās izjūtas parādījās kaut kur krūšu vidusdaļā un traucās uz visām pusēm kā sprādziena vilnis, dedzinot organismu un uzpildot ar vājprātīgu enerģiju. Viņš no jauna pielēca kājās. Pie joda pavēles! Pašam jāatrod slepkavas. Un pašam viņi jānobeidz. Kā suņi! Galvā sāka veidoties turpmākās rīcības plāns. Tātad tā. Pirmām kārtām jāsameklē Barons. (Oļegs bija to nedaudzo

Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes darbinieku vidū, kas strādāja ar šo informatoru un zināja viņa kontakttelefona numuru.) Barona rīcībā varēja būt šādas tādas ziņas. Pēc tam… Gan redzēsim, ko pēc tam. Oļegs ieskrēja savā kabinetā, metās pie tālruņa un zvanīja Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes informatoram…

Baronam pie jostas piekarinātais mobilais tālrunis īsi ietrallinājās. Viņš automātiski pastiepa roku, izņēma aparātu no futrāļa un jau gribēja atbildēt, taču pārdomāja.

"Lai viņi visi iet!…" Viņš pameta uz sarunu ierīci drūmu skatienu. "F,s atpūšos!"

Viņš nojauta, ka zvana no milicijas. Pēdējā laikā tā griezās pie viņa arvien biežāk un biežāk, un tas nemaz nebija patīkami. Tiesa, reizi par visām reizēm atbrīvoties no uzmācīgajiem likuma kalpiem tik un tā neizdotos. Ja esi nostājies uz slidenā kalpošanas ceļa gan svešiem, gan savējiem, jāiet pa to līdz galam. Tomēr uz kādu laiku nozust no acīm varēja.

Un Barons apņēmīgi nospieda tālruņa atslēgšanas pogu.

"Ja jau tik ļoti esmu vajadzīgs, atradīs!" viņš pateica pats sev un beidzot izvilka no kabatas dārgo sainīti. Kad tas bija izdarīts, viņš lietpratīgi pašūpoja uz plaukstas savas iekāres objektu un sajuta tikai zinātājiem pazīstamo kokaīna grama svina smagumu…

Kad pirmais zvans notrūka, Oļegs noturēja to par parastu tīkla kļūmi. Taču, piezvanījis otrreiz, viņš izdzirdēja sev tik nepatīkamo vēsti, ka abonents ir ārpus zonas, un nikni nometa klausuli.

Kur velns viņu dzenā! Oļegs izdvesa. Pazūd tieši tad, kad visvairāk vajadzīgs!

Tomēr sameklēt Baronu bija nepieciešams. Viņš katrā ziņā bija lietas kursā, ar ko nodarbojies tēvs un vectēvs. Turklāt viņa rīcībā bieži vien bija pilnīga un nereti negaidīta informācija, tāpēc darbinieki, kas strādāja ar Baronu, dažkārt sauca viņu par "Kas, kur, kad". Nupat notikušo slepkavību atklāšanā bez Barona nevarēja iztikt. Taču kur viņš ir?

Oļegs atstāja kabinetu.

-    Oļeg, pagaidi! uzsauca pazīstams darbinieks.

-    Ak, Saņa, sveiks!

Viņi sarokojās.

-    Dzirdēju, ka tev… Saša, ceturtās nodaļas operatīvais darbinieks, apklusa, meklēdams īsto vārdu. Ka tev… Vispār, ja vajadzīga palīdzība… Pasaki tikai…

"Man pašam jātiek ar to galā!" Oļegam uzplaiksnīja prātā.

-    Paldies, Saša, bet…

-      Mēs visi palīdzēsim, Saša viņu dedzīgi pārtrauca. -Ja ir kas vajadzīgs…

"Pats!" prātā no jauna noskanēja.

-    Nē, nekas nav vajadzīgs, viņš cieti noteica. Un paldies… Paldies visiem!

Viņš pagriezās un devās uz durvīm. Pa ceļam nāca klāt vīri, izteica līdzjūtību, sacīja kaut kādus vārdus, mierināja, piedāvāja palīdzību, viņš visiem vienādi pateicās, taču stūrgalvīgi turpināja lauzties uz ielu, it kā pārvarētu savādu šķēršļu joslu, daudz grūtāku par kaujas joslu, par kuras pārvarēšanu nekad nebija saņēmis zemāku novērtējumu kā teicami. Divi kāpņu laidieni un piecpadsmit gaiteņa metri šķita attālums, kas sniedzas līdz Mēnesim, taču viņš tos pārvarēja un galu galā izkļuva pārvaldes zaļajā pagalmā, pārgāja tam pāri, ieskrēja garāžā, kur stāvēja paša devītais žigulis, nosēdās pie stūres un iedarbināja dzinēju.

-     Pats! viņš vēlreiz noteica sev, izbrauca no garāžas un aizjoņoja pa dunošo un rēcošo Petrovku.

Barons nolēma ieņemt devu tieši tribīnēs. Cilvēku maz, neviens neko nepamanīs. Un, ja pamanīs, vai nav vienalga? Milicija tik un tā viņam neko neizdarīs, tikai jāpiezvana, kur pienākas, un tev pat atvainosies par sagādātajām neērtībām. Cilvēkam ar tādu pazīšanos kā viņam piedod ne to vien. Pazīšanās… īstie cilvēki… Cik viņu ir? Desmiti? Varbūt simti? Pat šīs pasaules varenie ne reizi vien vērsušies pie viņa ar lūgumu savest kopā ar tādu un tādu cilvēku, nokārtot jautājumu ar citu cilvēku, kaut ko uzzināt par trešo… Mafiozi, politiķi, miliči, baņķieri, drošībnieki, mākslinieki kas tikai nebija paziņu vidū! Un no dienas dienā darīšanas un darīšanas… Barons iedomājās, ka pēdējā laikā arvien vairāk sāk patikt vientulība. Kaut varētu tā sēdēt kā patlaban, skatīties futbolu, ne par ko nedomāt… Nē, viņš tomēr darīja pareizi, atslēdzot tālruni, kas apnicis līdz nāvei…

Šajā brīdī armijas komanda pārņēma iniciatīvu, izlīdzināja rezultātu un uzbrucēji jau biežāk nonāca aci pret aci ar spartakiešu vārtsargu. Barons juta, ka garastāvoklis uzlabojas. Tiesa, dažbrīd viegli kaitināja spartakiešu līdzjutēju aurošana, taču… neko nevar darīt. Turklāt pēc devas ieņemšanas dzīve tik un tā liksies kā svētki.

Tātad deva. Barons noklepojās, noglaudīja bārdiņu, viegli pasmaidīja un sāka svinīgo rituālu.

Viņš noliecās uz sāniem un no dabīgas krokodilādas diploinātportfeļa izņēma tīru melna papīra lapu. Pēc tam noklikšķināja slēdžus, aizvērdams portfeli, kurā, starp citu, bija tikai plāns tādu pašu lapu žūksnītis, un nolika atkal blakus.

Tikmēr ACSK pussargs izlauzās pa kreiso malu, izdarīja piespēli pie vārtiem pieskrējušam uzbrucējam, tas sita, taču sarkanbalto vārtsargam izdevās atvairīt lielgabala lodes ātrumā lidojošo bumbu.

Barons tāpēc nejutās vīlies. Bija redzams, ka armijnieki spēlē arvien drošāk un drošāk.

Glīti noplēsis aizkausētās paciņas stūri, viņš grasījās izbērt tās saturu uz lapas, taču pēdējā brīdī skatienu saistīja savas komandas jauns uzbrukums ar tik daudzsološu sākumu, ka tribīnes, gaidot atrisinājumu, pamira.

Šajā brīdī sirdī visai sāpīgi sažņaudzās. Organisms nevēlējās gaidīt uzbrukuma beigas, bet pieprasīja kokaīnu nekavējoties, tam bija vienalga, iesitīs vārtus vai ne. Barons saprata, ja neieņems devu tūlīt, var piemesties briesmīgs lauzējs.

Stadionā valdīja bezvējš, tieši tas, kas vajadzīgs. Viņš pavisam lēni un ārkārtīgi uzmanīgi sāka bērt balto pulveri uz papīra. Ticis līdz pusei, Barons vēlreiz uzmanīgi noklepojās un turpināja vadīt balto strūkliņu pa melno lapu, kas rokā viegli trīcēja. Jau drīz celiņš bija gatavs. Pēc tam viņš izvilka no bikšu kabatas agrāk sagatavoto naudaszīmi un neskatīdamies ar diviem pirkstiem satina to caurulītē.

Tikmēr armijnieku uzbrucējs no jauna ielauzās spartakiešu soda laukumā, apgāja vienu aizsargu, otru, atvēzējās ar vareno kāju un precīzi ieraidīja bumbu pretinieka vārtu labajā stūrī.

ACSK līdzjutēji pretējā tribīnē aiz sajūsmas meta gaisā cepures.

Barons saprata, ka pienācis īstais brīdis, lai ieelpotu balto dzirkstošo pulveri, kam vajadzēja atbrīvot no uzbrūkošajām sāpēm un dāvināt spēku un prieku. Viņš pagrieza galvu uz sāniem, ieelpoja, ielika nupat sarullētās caurulītes vienu galu nāsī, ar sasprindzinājumā trīcošu roku lēni pietuvināja lapu sejai un…

Šajā brīdī atskanēja šaušalīgs sprādziens. Baronam likās, ka uzsprāgusi atombumba. Turklāt tepat priekšā, labi ja piecu metru attālumā. Augumu sarāva krampis, pirksti, kas turēja lapu, paši no sevis atlaidās, un baltais pulveris noslīdēja no lapas, izkūpēja gaisā un lēnām nogulsnējās putekļos uz kāju nobradātā betona ar tajā iestiprinātajiem soliem.

Baronam nāsī palika tikai sarullētā naudaszīme.

Nākamajā mirklī viņš saprata, ka nav sprāgusi bumba.

Viss bija daudz vienkāršāk priekša sēdošie "Spartaka" līdzjutēji nupat uzspridzinājuši milzīgu petardi.

Tikmēr netālu no stadiona uz ielas apmales apstājās zils jaunākā modeļa lepns "Ford", no kura izkāpa ūsains neliela auguma vīrietis. Nez kāpēc viņš negribēja nolikt savu automašīnu ar metāla sietu norobežotajā maksas autostāvvietā turpat blakus. Vīrietis vērodams pagājās gar aizžogojumu un apstājās, pašā labākajā vietā pie dežuranta būdas ieraudzījis spīdīgu "Lamborgini".

Tā bija Barona automašīna.

Vīrietis pasmaidīja un devās uz centrālo ieeju.

Barons bija satriekts. Deva vējā! Vējā to izdzimumu dēļ, kam nav ne mazākās jēgas, kas izdarīts, uzspridzinot idiotisko petardi! Barons pat apjuka. Nekad viņš vēl nebija nokļuvis tik muļķīgā situācijā kā patlaban viens, bez devas, kad lauzējs nāk virsū. Viņš, protams, spēja sagādāt sev kokaīnu. Viņam bija pastāvīgs tirgotājs, pirms kāda laiciņa Barons bija zvanījis, lai tas atved narkotikas uz Lužņikiem. Taču, kā par spīti, tirgotājs nebija dabūjams rokā. No tā brīža mobilais darbojās automātiskās zvanīšanas režīmā, taču joprojām neviens neatsaucās… Baronam kļuva arvien sliktāk un sliktāk.

Tikmēr līdzjutēji tuipināja māžošanos. Nupat viņi bija piepūtuši un tagad pacēla virs galvas milzīgu gaisa balonu briesmīgu viepli ar sarkanu un zilu plankumu zem acīm.

ACSK līdzjutēji pretējā pusē saspringa.

Barons saprata, ka patiesībā viņš pats arī ir vainīgs, ne jau priekšā sēdētāji vien. Stadioni taču netiek būvēti kokaīna ostīšanai. Tomēr dusmas smacēja un meklēja izeju. Ja šobrīd viņš justos normāli, tad pieceltos un sadotu pa kaklu tiem pienapuikām, lai izskatās tāpat kā viņu gaisa balons. Taču nebija spēka. Viņš pat lāgā nespētu uzkliegt tai varzai, tā tik un tā nedzirdētu.

Piepeši Baronam prātā atausa kāda doma.

Ar pūlēm pagriezis augumu, viņš pastiepa roku pēc diplomātportfeļa, pacēla to, atvēra un izņēma melno lapu paciņu. Norāvis no paciņas lielo saspraudi, viņš ielika papīrus atpakaļ, aizvēra portfeli un nolika pie kājām. Pēc tam atlieca saspraudes tievo metāla galiņu, sakoncentrēja palikušos spēkus, un īstenībā uz labu laimi, nevis tēmējot, meta ar aso metāla nieku dažus metrus attālajam gaisa balonam.

Atskanēja blīkšķis. Gumijas viepļa skrandas nokrita lejā.

ACSK līdzjutēji pretējā tribīnē sāka tā rēkt, ka pat futbolisti atskatījās.

Barons greizi pasmīnēja.

-    Vecīt, kas tad nu? Uz viņa pusi pagriezās garš sarkanbaltais. Viņš bija atradis saspraudi un atskārtis, kāda nelaime piemeklējusi balonu.

-    Aizveries, murmuli! Barons nošņācās.

Viņa vārdi pat troksnī tika saprasti.

-     Vai tu ķerts, vai?! nospiedzās cits līdzjutējs resns un mūsains.

Barons nezināja, ko izdarītu ar šiem smurguļiem, ja būtu spēks. Droši vien iedzītu betonā, uz kura viņi stāvēja. Iztēlē radušās ainas droši vien bija tik spilgtas, ka puišiem izdevās tās saskatīt naidā zvērojošās zagļa acīs.

-     Labi jau labi, ko tur… noteica garais un nez kāpēc pakasīja netīrās, melnās pinkas. Varēja redzēt, ka viņš baidās no šā dīvainā cilvēka, kas izstaroja tādus kā saltus, paralizējošus fluīdus. Garais instinktīvi saprata, ka labāk neizaicināt likteni.

Mūsainais resnulis pārstāja lamāties, taču, cik varēja spriest, tikai klaji neizrādīja dusmas.

Starp citu, Barons par to galīgi nelikās ne zinis. Jupis viņus rāvis! Viņš bija uzvarējis.

Kaut gan, nopietni runājot, kas nu tā par uzvaru? Kas ir viņš, un kas rr tie tur? Jānospļaujas, jāizberzē ar kāju un šī varza jāizdzēš no atmiņas… Patlaban ir tikai viena rūpe kā izvairīties no lauzēja?

Ūsainais vīrietis parādījās izejā no tribīnēm, pārlaida tām skatienu un, neaizkavējis to pat futbola laukumā, devās pa eju starp sektoriem lejup. Nogājis kādus divdesmit metrus, viņš vēlreiz apstājās un sāka aplūkot tribīnēs sēdošos cilvēkus. Drīz vien vīrietis ieraudzīja pa labu gabalu sēdošo Baronu un devās uz viņa pusi.

Oļega automašīna kā lidodama aizlidoja uz Barona māju Rubļovkas rajonā un nobremzēja pie vārtiem, atstājot uz asfalta melnas švīkas. Melnais kaķis, kas sēdēja pie vārtiem, metās sānis. Oļegs izlēca no automašīnas, paspēra dažus soļus un uzspieda ar pirkstu uz melnās zvana pogas.

Pēc minūtes nožvadzēja atslēga vienā durvju pusē un tās mazliet pavērās. Spraugā parādījās plikpauraina vīrieša galva.

-    Vai Barons mājās? Oļegs noprasīja.

-     Kas tu tāds esi? plikpaurainais sargs bez emocijām atbildēja uz jautājumu ar jautājumu.

Būtībā Oļegam nevajadzēja uz šejieni braukt. Viņa kontakti ar Baronu bija ierobežoti ar tikšanos neitrālā teritorijā, un vienmēr par tiem bija jāvienojas iepriekš. Taču šīsdienas gadījums bija ārkārtējs.

-     Ir viņš mājās vai nav? Oļegs pajautāja vēlreiz, it kā sargu nebūtu dzirdējis.

-     Nē.

-    Tā ir taisnība?

-    Taisnība.

-    Kur tad viņš ir?

-    Bet kas tu tāds esi?

Turpināt sarunu nebija jēgas. Oļegs nevarēja teikt, kas viņš ir, un, pat ja pateiktu, tas neko nemainītu. Sargs, protams, nezināja, ka Barons ir milicijas informators. Izskatījās, ka viņa patiešām nav mājās. Parasti Baronam tika ziņots par visiem atbraucējiem.

Oļegs pagriezās un devās pie mašīnas. Sargs pavadīja viņu ar vienaldzīgu skatienu. Oļegs jau vēra durvis, kad piepeši aiz muguras atskanēja:

-    Ak tu maita!

Oļegs strauji apgriezās.

Taču sarga uzbrēciens nebija domāts viņam, bet noplukušajam, atkal pie vārtiem atklīdušajam kaķim.

-    Cik reižu tevi no šejienes var trenkt projām, gnīda! plikpauris nerimās. Gribi, lai vispār tevi nositu?!

To pateicis, sargs atvēzēja kāju, lai spertu nelaimīgajam dzīvniekam. Tomēr kaķis izvairījās un aizbēga. Kāja nosvilpoja centimetra attālumā no dzīvnieka pelēkās pēcpuses.

Šajā brīdī Oļega atmiņā kaut kas ieslēdzās.

"Futbols!" Oļega prātā nozibsnīja. "Šodien spēlē ACSK!"

Tagad bija skaidrs, kur Barons meklējams. Jau pēc mirkļa sarkanais žigulis traucās uz pilsētas pusi.

-     Sveiks, Baron! Osainis apsēdās blakus Kopilovam un ļoti draudzīgi paskatījās uz viņu.

-    Andrejičs? Barons pameta uz pienācēju drūmu skatienu. Sveiks jau sveiks… Kas tev šeit darāms?

-    Ieraudzīju tevi un pienācu.

-    Atkal darīšanas, vai? Barons neapmierināts sakustināja uzaci.

-     Nē, nē… Tāpat vien. Sen neesam redzējušies.

-    Tāpat vien? Barons ar izbrīnu palūkojās uz ūsaini. Viņš gribēja vēl kaut ko piebilst, taču negaidīti uznāca klepus lēkme, kas pārlocīja viņu vidū uz pusēm.

Vīrietis piesēdās uz blakus sēdekļa un līdzjūtīgi painteresējās:

-     Lauzējs?

Beidzis klepot, Barons pavisam vienkārši atbildēja:

-Jā.

-    Skaidrs…

Kaut ari ūsainā tonis pauda līdzjūtību, Baronam mazu mirkli likās, ka savā būtībā tāds fakts viņu apmierina.

-    Ko tev vajag, Andrejič? Barons noprasīja. Andrejičs iebāza roku kabatā, pačamdījās un, kaut ko

sažņaudzis dūrē, izvilka ārā.

-    Tu man tik bieži esi palīdzējis, Baron… viņš negaidīti pateica.

-     Ko? Ko?

-    Teicu, ka nezin cik reižu esi mani glābis visādos gadījumos… Ūsainis pasmaidīja.

-     Atnāci, lai pateiktu man paldies, vai? Barons neticēdams paskatījās uz vīru.

-    Ņem! noteica ūsainis un atlaida vaļā dūri. Plaukstā gulēja celofāna paciņa ar baltu pulveri. Tāda

pati, kāda nupat Baronam bija pašam.

-    Kas tad tas?… neticēdams savām acīm, pajautāja Barons.

-     Kokaīns, paskaidrodams acīm redzamu lietu, sacīja Andrejičs.

-     Kokaīns?…

-     Nūjā.

-    No kurienes kokaīns? Tu taču to nelieto?

-    Nu… Andrejičs sastomījās. Dažreiz lietoju… -Jā? Barons nobrīnījās.

-     Nūjā, jā… ātri pateica ūsainis un, skaidri redzami mainīdams tematu, vēlreiz uzsmaidīja Baronam. Tev patlaban to vairāk vajag, vai ne?

-     Kāpēc pēkšņi tādas rūpes par mani? Barons kļuva piesardzīgs.

Ūsainis paskatījās viņam tieši acīs un sacīja:

-    Gribu, lai tu justos labi.

Baronam nez kāpēc negribējās ticēt, ka vīrietis saka patiesību.

Citā reizē Baronu varbūt pārsteigtu šāda notikumu ievirze, taču tagad prātu tas nenodarbināja. Lauzējs diktēja savus uzvedības noteikumus.

-    Paldies! viņš pateica sev tik neraksturīgo vārdu, ātri atplēsa sainīti, pagaršoja saturu ar mēli un apmierināts pamāja ar galvu. Vistīrākā manta!

-    Redzi nu! ūsainis apstiprināja. īsti reizē!

Barons izvilka no portfeļa papīra lapu, nokaisīja uz tās celiņu, vēlreiz satina naudaszīmi caurulītē un iebāza to nāsī. Tad, it kā kaut ko atcerēdamies, pameta skatienu uz līdzjutēju pusi un kā putekļsūcējs pārgāja cukuraini baltajai svītriņai.

' Viss!

-     Laba manta… Tik vien viņš spēja pateikt, labsajūtā atlaizdamies uz. sēdekļa.

-    Nu, man laiks iet, piepeši paziņoja ūsainis.

-    Tu jau ej? Barons brīnījās.

-    Jā. Vīrietis strauji piecēlās kājās. Dzīvo vesels, es aizeju… Un viņš devās projām.

-     Vesels, vesels… mulsi noteica Barons, jau sākdams just kaifu. Pagaidi! viņš piepeši iesaucās.

Ūsainis pagriezās.

-    Kas ir?

-    Kāpēc īsti tu biji atnācis?

Vīrieša sejā parādījās dīvains smaids, un neatbildējis viņš turpināja ceļu uz izeju.

Joņojot uz Lužņiku pusi, Oļegs bija aizmirsis, ka automašīnai ir arī bremzes pedālis. Tālu vairs nebija, ko braukt. Viņš nolēma attālumu saīsināt un, pašam zināmā vietā nogriezies no šosejas, drāzās tālāk pa šauru, vietumis izdrupušu ceļu. Pēc pāris pagriezieniem automašīna atdūrās pret "ķieģeli", pie kura uz ātru roku bija uzslieta paceļamā barjera.

-     Atpakaļ! viņam uzsauca saulītē nīkstošs ceļu uzraudzības dienesta seržants.

Oļegs pabrīnījās. Nekad šajā vietā nebija redzēta nedz barjera, nedz zīme.

-     Kas te notiek? izbāzis galvu pa logu, viņš noprasīja seržantam.

-    Ceļu remonts!

Taču nez kāpēc tuvumā nebija redzama nedz ceļu tehnika, nedz vīri oranžās jakās.

-     Kur notiek tas remonts? Oļegs nesaprata.

-    Tur… Seržants nenoteikti pameta ar roku. Aiz mājas! Un jau stingrāk piebilda: Tev jau teica brauc projām! Vai neredzi, ka visi griežas apkārt?

Oļegs paskatījās atpakaļ. Neapmierinātie autoīpašnieki lamādamies griezās uz otru pusi.

-     Klausies, Oļegs uzrunāja seržantu. Varbūt palaidīsi? Es tā pa maliņu… Man, redzi… Viņš izvilka no kabatas Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes darbinieka apliecību.

-     A… novilka seržants. Būtu tā teicis uzreiz… Viņš pagriezās un nokliedzās uz barjeras pusi: Čuhanov! Vai dzirdi, Čuhanov!

No zāles ceļa malā piecēlās gaišmatains ierindnieks.

-     Kas ir?

-    Palaid viņu! seržants deva pavēli. Savējais. Viņš uzsmaidīja Oļegam un noteica: Brauc, biedri vecākais leitnant, ceļš ir brīvs!

-     Kā tad tā brīvs? Oļegs nesaprata.

-    Tā, atbildēja seržants. Jau trešo dienu dirnam šeit kā muļķi, bet strādnieki kā nebrauc, tā nebrauc… Nav pārskaitīta nauda vai kas cits, nemaz nezinu… Bet mums tika dota pavēle ierīkot barjeru un nevienu nelaist. Tāpēc arī nelaižam! To pateicis, seržants sulīgi nospļāvās un piebilda: Vārdu sakot, valsts mēroga bardaks!

-Jā… Oļegs nogrozīja galvu. Dzīvojiet veseli, zēni!

Gaišmatis pacēla barjem, un Oļegs traucās tālāk uz I.užņikiem.

***

Barons jutās labi. Asinis nokļuvušais pulverītis atgrieza pie dzīvības, ar katru nākamo brīdi dodams arvien lielāku enerģiju.

"Bet kāpēc bija ieradies Andrejičs? Vai tiešām tāpat vien?" Barons pakasīja pakausi. "Lai gan vai tas būtībā nav vienalga? Galvenais, ka viņš atnesa atbrīvošanu no lauzēja. Viss pārējais nav nemaz tik svarīgi."

Pēc zināma laika Barons jau sajuta sevī pārcilvēcisku spēku. Viņš pameta skatienu uz bezjēdzīgi pa laukumu skraidošo armijnieku uzbrucēju, taču tas acumirklī dabūja piespēli, izlauzās līdz vārtiem, piemānīja aizsargu un iesita otros vārtus.

Barons to iztulkoja kā personisku nopelnu. Viņš atkal bija visvarens, viņam pat bija pa spēkam panākt mīļotās komandas uzvaru mačā!

-    ACSK sitami murmuļi! sāka kliegt priekšā sēdošie "Spartaka" līdzjutēji. "Spartaks" nav uzvarams!

Barons saprata, ka tikai šie pamesli liedz izjust pilnīgu laimi.

-    F.i, jūs! viņš nokliedzās.

Pirmais pagriezās mūsainais resnulis.

-     Ko vaj'g?

-    Pazūdiet no šejienes!

-    Ko? Puišiem sejas izstiepās garas.

-    Pazūdiet, es teicu!

Mūsainais resnulis, pinnīt tikai ar pūlēm novaldījies, šoreiz neizturēja. Pārrāpies pāri rindām, viņš līgodamies piegāja pie Barona.

-     Kazbuk, tūlīt es tevi…

Savu sakāmo viņš nepabeidza. Barons ar spēcīgu kājas spērienu aizraidīja puisi trīs rindas zemāk, kur, apgāzis pāris draugu, kas mēģināja viņu notvert, resnulis nostiepās zem sēdekļiem.

-     Kas vēl grib? Barons noprasīja.

Gribētāji neatradās. Tas Baronu nemaz neapmierināja, jo tikai tagad viņš sāka iesilt. Viņš jau gribēja iet pie šiem pats, taču piepeši vēderā parādījās labi zināmās griezīgās sāpes. Proti, zināmu laiku pēc devas ieņemšanas viņu ik reizi vilka uz tualeti. Barona organismam piemita šāda fizioloģiskā īpatnība. Par to zināja visi draugi un zobodamies runāja, ka Barons sācis lietot kokaīnu, lai atbrīvotos no vēdera aizcietējumiem.

-     Drīz atgriezīšos! viņš brīdināja pieklusušos līdzjutējus un devās uz izejas pusi.

Jau nozudis ejā, Barons izdzirdēja mūsaino resnuli, kas, celdamies kājās, nokliedzās:

-    Es viņu pataisīšu aukstu…

-    Kā tad, Barons smīnēdams noteica. Paskatīsimies…

Piecas minūtes pasēdējis kabīnē, Barons apmierināts

piegāja pie izlietnes. Vairāk uz tualeti negribēsies šī bija tikai vienreizēja vajadzība pēc tam, kad organisms beidzis sevī uzņemt kokaīnu. Barons noskaloja rokas un gāja uz durvīm. Narkotikas bija devušas tik lielu enerģiju, ka tā vairs pilnībā nebija kontrolējama, rokai sniedzoties pēc roktura, tai sekoja viss augums, un viņš neveikli sazvāļojās.

Šajā brīdī aiz muguras kaut kas nočabēja, un vietā, kur pirms mirkļa bija atradies kakls, nozibēja nezināmas rokas vadīts naža asmens. Kāds mēģināja viņani uzbrukt no aizmugures.

Barons pat apstulba. Bet tikai uz mirkli.

-      Nositīšu! Barons iekliedzās, sāka griezties apkārt, taču uzbrucējs pagrūda viņu sānis un izmuka no tualetes. Barons pat nepaguva saskatīt, kas uzbrucējs bija. Kad Barons pēc mirkļa izkļuva gaiteni, neveiksmīgais slepkava jau bija nozudis aiz stūra.

"Tas bija resnais!" nozibēja prātā. "Nu, protams, resnais!"

Izskrējis tribīnēs, Barons ieraudzīja, ka puišu tur vairs nav. Ari spēle būtībā bija galā: nedaudzie skatītāji, dzīvi spriezdami par spēles peripetijām, pameta savas vietas.

"Es noķeršu viņu uz ielas!" Barons nodomāja un metās uz izeju.

Piebraucis pie stadiona, Oļegs redzēja, ka no tā jau plūst ārā līdzjutēju straumes. Barons vienmēr mēdza sēdēt vienā un tajā pašā sektorā, tāpēc Oļegs zināja, pie kuras izejas viņš gaidāms. Jāapbrauc stadionam apkārt…

Barons izskrēja pa stadiona durvīm un, baidīdams apkārt stāvošos cilvēkus, kā neprātīgs sāka skatīties visapkārt.

"Kur viņš palicis?!" Barona smadzenēs pulsēja.

Piepeši uzmanību saistīja kaut kādas klaigas. Barons instinktīvi devās uz to pusi un ieraudzīja, ka pavisam netālu klaigas pavada sparīgu armijnieku un spartakiešu līdzjutēju kautiņu. Sev par lielu gandarījumu, Barons kautiņa dalībnieku skaitā ieraudzīja "savējos".

Nositīšu! viņš no jauna iekliedzās un metās barā, kur pa gaisu vicinājās rokas un kājas.

Atgrūdis vairākus kaušļus malā, viņš ielauzās pašā vidū un mēģināja saskatīt resnuli. Taču neprāta pārņemtajā jaunu cilvēku jūklī starp saplosītiem un asiņainiem T krekliem, sadauzītiem deguniem un zilām, atkarenām ausīm bija grūti ieraudzīt meklējamo puisieti. Tāpēc Barons metās kaustīt visus pēc kārtas, cerēdams galu galā nonākt ari līdz savam ienaidniekam. Paceļot dūri kārtējo reizi, šķita, ka iekodusi lapsene. Mugurā, mazliet zem kreisās lāpstiņas. Viņš gribēja lapseni padzīt, taču tā kaut kādā veidā pamanījās iegrauzties ķermenī, ielīst varbūt desmit centimetru dziļumā, ar pēdējiem elpas vilcieniem pagriezties kā agonijā. Pēc tam lapsene nomierinājās.

Tas bija dūriens sirdī, pagriežot nazi. Pēc dažām sekundēm Barons bija miris.

Redzot kautiņu, Oļegam nez kāpēc tūlīt radās nelabas nojautas. Viņam izlecot no automašīnas, skatītāju murskulis strauji kļuva retāks, un, kad viņš pieskrēja pie asins peļķē guļošā Barona, apkārt neviena vairs nebija.

Tālumā parādījās miliči.

Piepeši Oļegs pamanīja zilu "Ford", kas atbrauca no ietves malas un strauji uzņēma ātrumu.

Acumirklī orientējies, vecākais leitnants metās pie sava devītā žiguļa un, apsēdies pie stūres, sāka dzīties "Ford" pakaļ.

Tas mēģināja atrauties, taču Oļegs cieši turējās aiz tā, arvien vairāk samazinādams attālumu.

Pēc kāda laika bēgošā automašīna, ignorēdama luksofora sarkano signālu un nesamazinādama ātrumu, pārbrauca pāri krustojumam, bet Oļegs, vairīdamies no izmisīgi signalizējošām mašīnām, kas brauca no sāniem, darīja to pašu.

Drīz "Ford" strauji iegrieza šķērsielā, gandrīz notriekdams pāri ielai ejošu večiņu. Oļegs sekoja, pametis vainīgu skatienu uz veco sievieti un pielicis roku pie knitīm. Večiņa atvainošanos nepieņēma un no visa spēka sita ar nūju pa aizbraucošās mašīnas bagāžnieku, gandrīz, izsizdama stiklu.

Pēc dažiem mirkļiem "Ford" šķērsielas otrā galā atkal izgrieza uz galvenās ielas un aizjoņoja pretējā virzienā.

Oļegs dzinās pakaļ. Drīz viņam izdevās tikt vajātajam ārzemju vāģim gandrīz pavisam klāt. Viņš jau gribēja to apdzīt un piespiest pie ielas malas, taču "Ford", gandrīz apgāzdamies, bez apstāšanās apsviedās uz pretējo pusi un traucās atpakaļ.

Oļegs atkārtoja to pašu manevru un no jauna tuvojās bēdzējiem.

Taču pēkšņi…

Blakus rindā mazliet priekšā brauca armijas kravas mašīnas ar melnu numuru un kravas kastē sakrautām ķīpām. Negaidīti no tās izvēlās slikti nostiprināts maiss un nokrita Oļega automašīnai tieši priekšā.

Vecākais leitnants tikko paguva nospiest bremzes pedāli, izlidoja zālienā pa labi, ar spārnu aizķēra koku un apstājās.

No vaļā pasprukušā maisa izbira netīra gultasveļa.

Oļegs pameta skatienu uz priekšu. "Ford" strauji attālinājās.

Maskavas apgabala prokuratūras vecākais izmeklētājs Valentīns Popkovs sēdēja savā mazajā kabinetiņā un domīgi berzēja ar pirkstu kartona vāciņu nupat ierosinātajai krimināllietai par pilsoņa Fjodora Petroviča Muhina noslepkavošanu.

Tikko bija zvanīts un teikts, ka lietu pārņem Ģenerālprokuratūras Sevišķi svarīgu lietu izmeklēšanas pārvalde.

Dīvaini, bet Valentīns nez kāpēc nejuta atvieglojumu, ka slogs novelts no pleciem.

Viņš atcerējās raudošo Natāliju Pavlovnu, pie kuras nez kāpēc neatbrauca dēls, un piepeši uznāca vēlēšanās kaut kādā veidā palīdzēt šai sievietei. Taču kā lai to izdara? Kad lieta tiek atņemta…

Jāteic, ka visā dienesta laikā Valentīns Popkovs ne reizi nebija saskāries ar šādu noziegumu. Ne jau kurš katrs bija nogalināts, bet ģenerālleitnants, turklāt tāds, kas ieņem augstu posteni.

"Pārņem lietu, lai veiksmīgi to noklusētu…" viņš sarūgtināts nodomāja.

Šodien Popkovam jāsagatavo lēmums par lietas nodošanu un norādītajā dienā ar visiem materiāliem jāierodas Ģenerālprokuratūrā pie vecākā sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja Turecka.

Šis uzvārds tūlīt Valentīnam radīja nepatiku.

"Noklusēs visu ka nemetas…"

Viņš smagi nopūtās un ķērās sagatavot lēmumu par lietas nodošanu Ģenerālprokuratūrai.

***

Kaut arī Oļega automašīna bija sadūrusies ar koku, tā bija spējīga braukt. Tāpēc viņš nezaudēja laiku un, uzdevis gāzi, traucās pakaļ "Ford", kas tikpat kā vairs nebija redzams.

"Ja viņš nav muļķis," Oļegs nodomāja par ārzemju vāģa vadītāju, "tad atkal iegriezīsies kādā šķērsielā, iebrauks kādā pagalmā un nebūs vairs atrodams…"

Tomēr negaidīti izrādījās, ka pie "Ford" stūres sēž muļķis. Pa plato ielu tas joņoja tikai uz priekšu, vecākais leitnants pēc dažām minūtēm automašīnu panāca vēlreiz un beidzot piespieda pie ielas malas.

Izlēcis no automašīnas, Oļegs izrāva dienesta pistoli, izstiepa uz priekšu un pieskrēja pie "Ford".

Labās puses durvis atvērās, un pa tām viens aiz otra izkāpa divi puiši viens garš ar nemazgātām melnām pinkām, otrs mūsains resnulis. Abi ar spartakiešu krekliem mugurā.

Stāvēt! Oļegs nokliedzās. Rokas uz motora, kājas plati!

Ieraugot pistoli, puiši tūlīt paklausīja un darīja visu, kā likts.

Oļegs uzmeta ašu skatienu viņu sagrabējušajam septiņdesmito gadu "Ford". Pie Lužņikiem sākot pakaļdzīšanos, vecākais leitnants pat nebija varējis iedomāties, cik ņipra ir šī grabaža.

"Kāpēc tā neizjuka pa ceļam?" nodomāja Oļegs un sāka pārmeklēt labi zināmajā pozā sastingušos jaunos cilvēkus.

Taņu joprojām māca bailes. Redņikovs kategoriski iebilda pret atbrīvošanos no mapes ar drausmīgajiem dokumentiem.

Taču visbriesmīgākais bija tas, ka tieši tāds šis puisis viņai patika. Stūrgalvīgs, stingrs, spēcīgs. Tādas īpašības viņa cienīja vīrietī.

Tāpēc Taņa bija pilnīgā neizpratnē, kā tagad rīkoties. Viņa nespēja padzīt Germanu, jo bija radušās simpātijas » pret drosmīgo vienaudzi, kas nolēmis katrā ziņā nogādāt mapi uz adresi, kuru uzdevis bojā gājušais svešinieks.

-    Ceru, ka tu vismaz nevedīsi to šodien? viņa noprasīja Germanam.

-    Nezinu… padomājis viņš atbildēja. Kas ir?

-     Nekas… Taņa viltīgi pasmaidīja. Vienkārši man gribas pavadīt šo vakaru kopā ar tevi…

Oļegam nevajadzēja ilgi noņemties ar baiļu pārņemtajiem futbola līdzjutējiem. Pietika parādīt apliecību, lai viņi tūlīt izstāstītu, kas stadionā noticis, un vēl pavēstītu, ka "bārdaini" nogalinājis kāds vīrs, kurš kautiņa laikā iespraucies barā.

-     Kāds vīrs? Oļegs noprasīja.

-     Nav ne jausmas! puiši reizē atbildēja. Tāds ar ūsām!

Oļegs neticīgi nogrozīja galvai.

-     Kaut kā negribas ticēt…

-     Goda vārds! pavisam atklāti noteica resnulis. Es vēl norāvu viņa bļenduku!

-     Kādu bļenduku? Vecākais leitnants nesaprata.

-     Tūlīt parādīšu… noņurdēja resnulis un jau gribēja līst bikšu kabatā, taču piepeši attapās un drošības dēļ pajautāja: Vai rokas no motora pārsega drīkst noņemt?

Puiši stāvēja, vēl arvien pavērsuši džinsos iespīlētās pēcpuses pret Oļegu.

-     Pagriezieties! vecākais leitnants pavēlēja.

Puiši izpildīja rīkojumu un pagriezās pret operatīvo ar seju.

-    Kas tas par bļenduku? Oļegs atkārtoja jautājumu.

-    Rau! Resnulis izvilka no kabatas armijas medaljonu ķēdītē iestiprinātas plāksnītes veidā.

-    Dod šurp! Oļegs noteica.

-    Ņemiet! Resnulis pasniedza medaljonu. Tajā kaut kas ir iegravēts.

Oļegs uzmanīgi aplūkoja plāksnīti.

-    Redzu, viņš sacija. Tātad kur tu to dabūji?

-    Norāvu tam vīram! resnulis atkārtoja. Kautiņa laikā!

-     Kāpēc?

-     Nu gan! puisis brīnījās. Tur gāja vaļā tāda villošanās! Laužoties klāt tam bārdainim, viņš iebakstīja man ar elkoni, tas ir, atgrūda, bet es pielēcu klāt un šim pa ķirbi bladāc! Bet šim tas viens pīpis, proti, ka norāvās pa ķobi. Vēl iebliezu pa dibenu, bet šis neko nejūt: lien tik bārdainim tuvāk. Nodomāju, jāsaķer aiz ķēdītes, lai pievērš man uzmanību… Puisis ievilka elpu un turpināja: Tātad parāvu, bet ķēdīte pārtrūka. Tas vīrs pagriezās, un es tikko paguvu pieliekties dūre šim kā āmurs, tā noskrēja man garām un tieši purnā citam čalim. Tas kā nopļauts. Bet ūsainis pagriezās un atkal lauzās pie bārdainā. Bārdainis stāvēja ar muguru un viņu neredzēja.

-    Ūsainim rokā bija nazis, garais piebilda.

-     Ahā, resnulis apstiprināja. Kreisaja. Ar labo tīrīja ceļu, gāzdams visus gar zemi, bet pēc tam ar kreiso iegrūda dunci zem lāpstiņas. Kā arbūzā. Nokrakstēja vien.

Ieraugot mirušo Baronu, Oļegs būtībā tūlīt bija sapratis, ka darbojies profesionālis. Dūriens patiešām bija meistarīgs. Patlaban viņa priekšā stāvošie zeļļi nez vai to spēja.

-     Labi, noteica Oļegs. Braucam!

-    Uz kurieni? Puiši nobijās.

-     Uz nodaļu. Tur visu izstāstīsiet.

Viņš lika abiem aizslēgt savu sagrabējušo kleberkasti, iesēdināja viņus žigulī un griezās atpakaļ uz Lužņikiem.

Ūsaiņa vadītais lepnais "Ford" iebrauca asfaltētajā laukumiņā pie sarkanu ķieģeļu deviņstāvu dzīvojamās mājas un apstājās.

Vīrs, ko Barons sauca par Andrejiču, izkāpa, iegāja kāpnēs un uzbrauca trešajā stāvā. Atslēdzis durvju tālākajā stūri ierīkoto slēdzeni, viņš iekļuva savā dzīvoklī. Nenoāvis kājas, Andrejičs ieslāja istabā un ieslīga platajā ādas klubkrēslā.

Šajā brīdī ietrinkšķējās tālrunis. Viņš pacēla klausuli.

-    Hallo!

-    Nu kā? noprasīja vīrieša balss.

-    Viss ir vislabākajā kārtībā.

Zvanītājs apmierināts nosmīkņāja un pateica:

-     Drīz būšu pie tevis.

-    Labi… Andrejičs gurdi nomurmināja.

Viņš pateica, ka viss ir lieliski, tomēr tā gluži nebija. Pareizāk sakot, nepavisam nebija. Jā, viņš bija paveicis uzdevumu, taču medaljons! Viņš bija pazaudējis savu medaljonu.

"Tā gan ir neveiksme…" Andrejičs nodomāja un smagi nopūtās. Kautiņa karstumā viņš pat nebija apjēdzis, ka viņam tiek norauts medaljons. Toties vēlāk, automašīnā ar kabatlakatu slaukot sasvīdušo kaklu, tikko tam pieskāries, bija sajutis, ka kaut kas nav īsti kārtībā. Nākamajā mirklī jau bija skaidrs, kas tieši samulsinājis…

Andrejičs izvilka no kabatas "Winston" paciņu, izgāja uz balkona un aizkavējās uz tā kādas piecpadsmit minūtes, skatoties tālumā un piesmēķējot vienu cigareti no otras.

Piepeši pie durvīm atskanēja skaļš zvans. Andrejičs nosvieda izsmēķi un gāja ielaist.

Oļegs iegrūda futbola līdzjutējus Lužņiku milicijas nodaļā, pieveda pie dežurējošā kapteiņa, parādīja savu apliecību un pateica:

-    Es sakarā ar nesen pie jums notikušo slepkavību. Šie divi var dot liecību.

Un viņš dažos vārdos pastāstīja par puišu aizturēšanu.

Kapteinis pasauca kriminālmeklēšanas operatīvo pilnvaroto.

-    Tūlīt nopratināsim! ieradies tas noteica.

***

Andrejičs atvilka durvju bultu un nospieda rokturi. Ieraudzījis zvanītāju, viņš pasmaidīja un sacīja:

-     Nu, sveiks! Nāc iekšā! Pēc tam pagriezās un gāja uz istabu. Ko teiksi par vienu šņabīti?

-    Lai notiek! atsaucās viesis un sekoja saimniekam…

Kad puišu pratināšana jau ritēja pilnā sparā, piepeši pretīgi nopīkstēja visu dienu klusējušais peidžeris Oļegam pie jostas.

Izlasījis ziņojumu, Muhins pārvērtās sejā un pateica:

-    Man steidzami jābrauc!

-     Brauc! Kriminālmeklēšanas operatīvais pilnvarotais atmeta ar roku.

-    Vēlu veiksmi! Oļegs atvadījās, izgāja no nodaļas un iekāpa automašīnā. Iedarbinājis motoru, viņš vēlreiz iemeta acis peidžera zaļajā ekrānā. Tajā ar sīkiem, skaidriem burtiem bija rakstīts: "Ja vēlies saņemt tev vajadzīgo informāciju, nekavējoties brauc uz mājām!" Ziņojums bija bez paraksta.

Oļegs pārslēdza ātrumu un brauca, kur lika nezināmais. Oļegs dzīvoja 'Iēkstiļščiku rajonā. Hruščova laika māja slējās augstāk nekā citas divstāvu un trīsstāvu ēkas. Oļegs jau sen gribēja pārcelties uz kādu vairāk cienījamu rajonu, taču… kur lai ņem līdzekļus? Viņš nelūdza palīdzību nedz tēvam, nedz vectēvam, jo savu dzīvi gribēja veidot pats. Un tāpēc mitinājās vienistabas dzīvoklī pirmajā stāvā…

Drīz vien Oļegs izbrauca Dārzu lokā un, iekārtojies kreisajā rindā, nogriezās uz Volgogradas prospekta pusi. Iela bija mašīnu pilna, tāpēc dažkārt nācās pārkāpt satiksmes noteikumus un, apdzenot priekšā braucošos, iegriezties pretējā braukšanas joslā.

Laiks vilkās neiedomājami lēni. Oļegs sodījās, buferim atduroties pret kādu luksofora priekšā nobremzējušu automašīnu, kas, pēc viņa domām, iedegoties zaļajai gaismai, uzņēma ātrumu neiedomājami lēni.

Ko stāvi! viņš signalizēdams kliedza, izbāzis galvu pa logu. Brauc, lempi!

Pēc brīža Oļegs apdzina viņu un vēl kādas piecas automašīnas, taču drīz atkal bija spiests bremzēt pie sarkanās gaismas, tikko pagūdams apstāties aiz priekšā braucošā transporta līdzekļa.

Bet laiks tikmēr steidzās…

Tā viņš aizbrauca līdz Tagankas laukumam, kur bija jānogriežas uz Volgogradas prospektu. Muhins ieslēdza pagrieziena rādītāju un sāka pārvietoties pa neiedomājamo automašīnu sablīvējumu no malējās kreisās joslas uz malējo labo.

Bezmaz noskrāpējis spārnu kādam taksometram, kurš neparko negribēja viņu palaist, viņš galu galā ielīda starp to un divus metrus priekšā tarkšķošu UAZ mikroautobusu, pēc tam pārvietojās pa labi, vēl vairāk pa labi, līdz nonāca pie luksofora, kas pavēra ceļu uz Marksistu ielu, kura pārgāja vajadzīgajā Volgogradas prospektā.

Dega sarkanā gaisma.

Tiklīdz to nomainīja ilgi gaidītā zaļā, Oļegs pirmais izkustējās no vietas un traucās uz priekšu.

Un atkal luksofori, sastrēgumi, nervi…

Beidzot visu to pārvarējis, viņš nogriezās no prospekta mājas pievedceļā un pēc trijām minūtēm bija galā.

Iegājis tumšajās, netīrajās, smirdošajās kāpnēs ar sienām, no kurām bira apmetums, un uzkāpis uz pirmā pakāpiena, Muhins piepeši juta, ka kaut kas nav īsti, kā vajag.

Durvis no vējtvera uz kāpnēm vērās uz iekšu, un abas to puses vasaras laikā arvien bija piespiestas pie sienas. Viena, labā puse, patiešām stāvēja kā parasti. Taču kreisā… Likās, aiz tās kāds noslēpies. Kāds pavisam vājš.

Taču Oļegs to aptvēra tikai tad, kad durvis jau atradās aiz muguras.

"Varbūt tur ir kāds bērns?" Oļegs nodomāja un pagriezās.

Ar to viņš izglāba sev dzīvību.

Aiz muguras stāvēja apbrīnojami kārns cilvēks melnā uzvalkā ar pistoli uz priekšu izstieptajā rokā. Cilvēks jau gribēja izšaut, taču vecākais leitnants ar profesionālu spērienu izsita ieroci no rokas.

-     Maita! iesaucās Oļegs un metās uzbrucējam virsū, taču tas veikli izvairījās un izskrēja pa durvīm.

Oļegs izvilka savu makarovu, notēmēja uz bēgošo slepkavu un nokliedzās:

-    Stāt! Šaušu!

Bēglis negaidot apstājās. Oļegs pieskrēja tam klāt un jau grasījās sagrābt, taču vīrietis ar asu kustību izsita pistoli viņam no rokas.

Dienesta ierocis aizlidoja sānis un iekrita vienmēr vaļā stāvošajā kanalizācijas lūkā pagalma vidū.

Melnais vīrs metās kāpnēs, lai paceltu savu tur nokritušo ieroci. Kaut arī vecākais leitnants dzinās pakaļ, kārnajam izdevās saķert pistoli aiz spala. Taču viņš nepaguva to likt lietā, jo Oļegs ar kāju spēcīgi iespēra pa uzbrucēja plaukstas locītavu.

No rokas izsistā pistole apmeta gaisā loku un iekrita tajā pašā lūkā.

Kārnais metās sānis.

-     Nekustēties! nokliedzās Oļegs, nepaguvis viņu satvert.

Slepkava metās bēgt. Viņš gribēja izskriet uz ielas, taču vecākais leitnants pamanījās nogriezt šo ceļu, un bēdzējam neatlika nekas cits kā iemukt zem blakusmājas arkas. Oļegs, protams, metās pakaļ.

Arka izgāja uz nelielu iekšpagalmu. Ieskrējis tajā, Oļegs saprata, ka tūlīt kārno noķers: pagalmam nebija citas izejas kā vienīgi tā, pa kuru viņi bija ieskrējuši. Pagalmu no visām pusēm apņēma drūmi pelēka māja.

Arī cilvēks melnajā uzvalkā saprata stāvokļa bezcerīgumu. Viņš bezpalīdzīgi sāka svaidīties starp bērnu rotaļlaukuma kokiem.

-    Stāvēt! jau kuro reizi nokliedzās vecākais leitnants.

Kārnais negaidīti ieraudzīja sarūsējušas ugunsdzēsēju

kāpnes pie tuvākās sienas. Viņš zibenīgi metās pie tām, palēcās kā kaķis un, saķēris apakšējo šķērsi, ar neparastu spēku vilkās uz augšu.

Oļegs pieskrēja klāt, gribēja bēgli satvert, taču tas jau bija uzlīdis par augstu. Veikli pārlikdams rokas, bēglis rāpās uz augšu pa kāpnēm.

Oļegs viņam sekoja.

Drīz vien abi vīri nokļuva uz vietām izrūsējušā skārda jumta. Tā malas bija izliektas, un pārvietoties vajadzēja sevišķi uzmanīgi.

Oļegs saprata, ka bēglis iet uz netālo tornīti, kur bija izeja uz bēniņiem.

Sperdams soļus uz skārda, Oļegs arvien vairāk tuvojās vīrietim, kas uzmanīgi gāja pa priekšu, gribēja satvert tā melnās žaketes stērbeli, taču kustība bija pārāk strauja, un, mēģinādams saglabāt līdzsvaru, viņš salīgojās.

Kārnais pagriezās, ieraudzīja vecāko leitnantu vicinām rokas un no visa spēka iespēra viņam pa ceļgalu. Oļegs nenoturējās un grabēdams aizripoja pa sarūsējušajām skārda loksnēm uz leju.

Pēdējā brīdī viņš uz pašas malas paguva pieķerties pie kaut kāda stieņa, kas bija saglabājies no kādreizējā nožogojuma ap jumtu.

-     Uh… Viņš izdvesa, karādamies gaisā.

Šajā brīdī stienis padevās, Oļegs lidoja lejup, taču paguva ieraudzīt, ka melnais cilvēks ieiet pa durvīm.

Oļegs ievēlās bērnu smilšu kastē. Smiltis bija mīkstas, un, par laimi, to bija daudz. Tā viņam izdevās nesalauzt nevienu kaulu.

Taču kāja bija sagrūsta. Oļegs klibodams devās uz kāpnēm, virs kurām atradās tornltis ar durvīm, kurās bija iegājis vīrietis. Pēc soļu dipoņas kāpnēs varēja noprast, ka viņš skrien lejā. Neveiksmīgais slepkava droši vien bija nospriedis, ka Oļegs karājas pie stieņa vai arī guļ uz asfalta, locīdamies sāpēs.

Iegājis pa durvīm, Oļegs gandrīz sadūrās pierēm ar kārno vīru, kas pārsteigumā atsprāga pie sienas.

-     Ak tu maita… nošņācās Oļegs, izpleta rokas un devās vīrietim virsū.

Taču kārnais arī šoreiz atrada izeju. Viņš žigli paskatījās visapkārt, metās pie restotajām pagraba durvīm un izgaisa drēgnajā tumsā.

"Viss!" Oļegs nodomāja. "Tur gan viņu noķeršu!"

Vispirms viņš nospieda slēdzi pie sienas, liekot iekvēloties vienai vienīgai blāvai spuldzītei pie griestiem, un devās pa satrunējušām koka kāpnēm lejā.

Kārnais tomēr spuldzi nekavējoties sasita. Ieejot drūmajā telpā, Oļegs ieraudzīja viņu strauji mētājamies starp diviem šauriem lodziņiem, pa kuriem iespīdēja divi paralēli saules stari.

-Ja pretosies, pārlauzīšu sprandu! Oļegs brīdināja un, aizķerot kaut kādus krāmus zem kājām, gāja vīrietim tuvāk.

Tas domīgs sastinga.

-     Tik un tā tev nav, kur sprukt! pārliecināts noteica Oļegs.

Un kļūdījās.

Kārnais strauji pielēca pie viena no šaurajiem, varbūt trīsdesmit centimetrus platajiem lodziņiem un, locīdamies kā čūska, ielīda tajā.

Oļegs gribēja bēgli satvert, taču kāja aizķērās aiz caurules un viņš pakrita.

-     Ir nu gan maita! celdamies augšā, viņš izbrīnā nomurmināja.

Kad Oļegs klibodams izgāja no kāpņu telpas, kārnais jau bija pieskrējis pie arkas. Pirms nozušanas tajā viņš pēdējo reizi pagriezās uz Muhina pusi un pavīpsnāja.

"Nu viņu vairs nenoķeršu…" Oļegs nikni nodomāja.

Šajā mirklī no arkas izlidoja violets "Volksivagcn".

Vīrietis melnajā uzvalkā skatījās uz Oļega pusi, tāpēc automašīnu neredzēja, spēra soli uz priekšu un pakļuva zem tās, jo šoferis nepaguva reaģēt uz negaidīti priekšā izlēkušo gājēju.

Automašīnas īpašnieks acumirklī nobremzēja un izlēca ārā, lai paceltu notriekto vīrieti, kas turēja sānus un, sāpēs locīdamies, vāļājās bufera priekšā.

Nobrīnījies par negaidīto veiksmi, Oļegs piesteidzās pie automašīnas.

-    Es esmu no milicijas! Viņš uzrādīja šoferim apliecību.

Tas paskatījās caur lielajām saulesbrillēm uz Oļegu, kas

bija izaudzis gluži kā no zemes apakšas, nobālēja un tikai pēc maza brīža novervelēja:

-    Es neesmu vainīgs! Viņš izlēca priekšā tik strauji, ka nepaguvu ieraudzīt! Viņš pat neskatījās uz manu pusi! Viņš…

-     Zinu! Oļegs pārtrauca vadītāju. Es visu redzēju! Un toni, kas necieta iebildumus, noteica: Tūlīt aizvedīsim tur, uz kurieni likšu. Skaidrs?

-    Skaidrs… nomurmināja šoferis.

Kārnais raudzījās uz viņiem un klusu vaidēja. Izskatījās, ka ievainojums nav smags, taču pats viņš nespēj pārvietoties.

-     Vai vari piecelties? Oļegs noprasīja.

Kārnais noraidot papurināja galvu.

-    Lai tā būtu… Oļegs noteica. Pacelsim viņu, Oļegs uzmnāja automašīnas vadītāju.

-     Labi. Tas tūlīt bija ar mieru. Liksim uz aizmugurējā sēdekļa, vai ne?

-    Jā. Oļegs pamāja.

Viņi paņēma kārno zem rokām un viegli kā pūku pienesa pie pakaļējām durvīm.

-    Tās ir ciet, pateica vadītājs. Es tūlīt… Viņš iekāpa mašīnā, atvēra durvis, smagi izlīda ārā un, aizlicis roku aiz muguras, sacīja: Radikulīts pagalam nomocījis…

-     Neraizējieties, es pats viņu iecelšu! noteica Oļegs un piegāja pie durvīm, gribēdams tās atvērt.

Šajā brīdī viņam pa galvu trāpīja smags sitiens, tad vēl un vēl viens. Acis aizplūda ar asinīm, augums kļuva kā no vates, pēc mirkļa Oļegs zaudēja samaņu un sabruka pie automašīnas vadītāja kājām.

-    Tā, lūk… tas noteica, nolaidis lejā labo roku ar tajā sažņaugti) pamatīgu uzgriežņu atslēgu.

Pēc tam vīrs veikli uzsvieda kārno uz pakaļējā sēdekļa, piesēdās pie stūres, atpakaļgaitā izbrauca no arkas, apgriezās un aizjoņoja prospekta virzienā.

-    Vareni, Toļik! nosēcās vīrietis melnajā uzvalkā.

-    Es ta' pastrādāju vareni, dzēlīgi novilka vīrs pie stūres.

-     Bet tu… Atpakaļskata spogulī viņš veltīja kārnajam iznīcinošu skatienu. Pie joda, kāpēc tu viņu nenošāvi?

-    Neiznāca… Kārnais noplātīja rokas.

-    "Neiznāca!" Toļiks viņu izmēdīja. Un, ja viņš būtu saņēmis tevi ciet, ko tad?

Kārnais klusēja.

-    Redzi nu! Šoferis vēlreiz paraudzījās atpakaļ un turpināja: Bet es uz ielas gaidīju tevi, gaidīju… Sāku gudrot, kāpēc tu nenāc… Nolēmu iebraukt un pārbaudīt…

-     Viņš tik un tā nebūtu mani panācis… noteica uz pakaļējā sēdekļa guļošais vīrs.

-     Tev taču vajadzēja viņu nokniebt! Toļiks pārmeta.

-     Nokniebt! Bet tu "nebūtu panācis"… Tpu!

-    Klausies, noprasīja kārnais, vai esi drošs, ka izdevās viņu nomiegt?

Vadītājs pat nepagriezās.

-    Trīs reizes uzdevu viņam pa pakausi! Ar četrdesmito atslēgu! Ar tādu var Terminatoru nolaist no kātiem! Pats redzēji!

-    Ahā… kārnais piekrita. Šis nu ir līķis, nav ko runāt…

Taņa ieslēdza magnetofonu, ielika kaseti ar lēnu mūziku, piegāja pie Germana un uzlika rokas puisim uz pleciem.

-     Uzdejosim?

Abi stāvēja uz paklāja istabas vidū. Diena jau sāka krēslot, viņus ieskāva pustumsa.

-     Varbūt ieslēgsim gaismu?… Germans nedroši ieminējās.

-     Nē… Taņa nočukstēja un piespiedās pie puiša.

Germans neveikli apņēma meiteni ap vidu, un viņi melodijas taktī sāka mīņāties uz vietas.

-    Tev gan ir skaists vārds… izdvesa Taņa un norunāja to pa zilbēm: Ger-mans…

-    Uhu, puisis nodūcās, viņam bija vienalga, kam piekrist. Viņš kā paralizēts ar saliektiem pirkstiem ieķērās meitenei sānos un neuzdrošinājās tos pavirzīt sānis ne par milimetru.

-    Vai man ir skaists vārds? Taņa pavaicāja.

-     Uhu, tādā pašā tonī atsaucās Germans, stiklainām acīm vērdamies tikai sev vien zināmā punktā.

-     Mīļais… Taņa piekļāvās puisim vēl ciešāk.

Germans kaut kādā veidā gribēja reaģēt uz maigumu,

pat pavēra muti, taču nespēja saņemties, lai kaut ko nomurminātu, un muti atkal aizvēra.

Starp citu, par viņa uzvedību nebija jābrīnās, jo šādā situācijā divdesmit nodzīvotajos mūža gados viņš bija nokļuvis pirmo reizi.

-     Nesaki neko… viņam par atvieglojumu, nočukstēja Taņa. Es tāpat visu saprotu…

To dzirdot, Germans kļuva mazliet drošāks un pat mēģināja pakustināt akmenī pārvērtušās rokas.

-    Noskūpsti mani! palūdza meitene.

Germans sāka mirkšķināt acis un, aizturējis elpu, uzspieda ātru skūpstu Taņai uz vaiga.

-    Tā ne! viņa sāka protestēt. Uz lūpām!

"Ak kungs, kādas drausmas!" nodomāja Germans, sakopoja gribasspēku, saspringa un jau gribēja izpildīt meitenes lūgumu, taču viņa neizturēja, pati apvija rokas puisim ap kaklu un pieplaka viņam pie lūpām.

Germanu pārņēma tāda svētlaime, ka rokas nolaidās pašas no sevis, un, zaudējis pēdējās spēka paliekas, viņš nogāzās uz dīvāna turpat blakus.

Taņa uzkrita viņam virsū, noklādama viņa seju ar skūpstiem.

-     Palīdzi noņemt krūšturi, viņa nostenējās, vilkdama nost kleitu.

Svētdiena, 30. jūlijs

Kaut arī bija svētdiena, Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks Vjačeslavs Grjaznovs bija atrodams savā kabinetā Petrovkā 38. Kaut uz dienu izbrīvēties no darba nebija iespējams.

"Atkal no paša rīta sliktas ziņas…" viņš nodomāja.

Vjačeslavs piecēlās no krēsla, piegāja pie loga un attaisīja žalūzijas. Istabu piepildīja saule, kuras staros savā laikā viņa rudais, bet tagad krietni pasirmojušais un krāsu zaudējušais matu ērkulis piepeši kļuva ugunīgi sarkans. Samiegtām acīm viņš palūkojās pa logu, piekasīgi nopētīja uz palodzes stāvošos puķu podus un padomājis pabīdīja gumijkoku tālāk no dūcošā gaisa kondicionētāja ka tikai nesaaukstējas. Pēc tam ieskatījās pulkstenī un nosprieda, ka jāpiezvana Tureckim uz mājām.

"Droši vien būs pamodies," Vjačeslavs izlēma.

Taču klausulē, viegli vibrēdams, ierunājās automātiskais atbildētājs: "Diemžēl patlaban neesmu mājās. Mēģiniet piezvanīt uz darbu!"

-    Saša, tas esmu es! noteica Vjačeslavs. Pacel klausuli, ja?

"Vai ari pēc signāla atstājiet ziņojumu…" turpināja automātiskais atbildētājs.

-     Vai tevis patiešām nav? Vjačeslavs nez kāpēc noprasīja.

Pī-ī-ī! atskanēja pretīgs pīkstiens.

Grjaznovs nospieda klausules turētāju un bez īpašām cerībām piezvanīja uz Ģenerālprokuratūru.

"Velti tērēju laiku," viņš sērīgi nodomāja. "Kaut kad taču viņam jāatpūšas…"

-    Hallo! klausulē atskanēja Turecka balss.

-    Saša, kas tad nu, vai tu patiešām esi darbā? Grjaznovs uzdeva visai muļķīgu jautājumu.

-     Nē, esmu pirtī! pēc neizpratnes pilnas pauzes noņurdēja Aleksandrs. Uzdevi gan jautājumu, Slava!

Vjačeslavam mazliet uzlabojās garastāvoklis.

-    Tavā lietā ir jaunumi, viņš pateica bez kāda ievada.

-    Kādi? Aleksandrs tūlīt atsaucās.

-    Vakar izdarīts uzbrukums ģenerāļa Muhina mazdēlam Oļegam.

-    Tā, tā… Aleksandra balsī ieskanējās metāliski toņi.

-    Netālu no mājas viņam ielauzts galvaskauss.

-     Vai ir dzīvs?

-    Par laimi, jā, taču…

-     Kāds "taču"?

-    Viņš ir komā. Guļ Skļifosovska slimnīcas reanimācijā.

-    Skaidrs… noteica Aleksandrs. Vai lieta ierosināta? -Jā.

-    Tā, tā… Aleksandrs atkārtoja. Nav izslēgts, ka es to pārņemšu savā ziņā. Kaut arī pagaidām tas būtu par agru jāpierāda, ka šīs lietas savā starpā saistītas…

-    Tas nav viss. Vakar pie Lužņiku stadiona nogalināts Barons, Grjaznovs piemetināja.

-     Opā… Aleksandrs ierūcās.

-Tā, lūk… Vjačeslavs drūmi noteica.

-     Tātad tā. Aleksandrs nopūtās. Ja pierādīsim, ka Barona un Muhinu slepkavības ir savā starpā saistītas, nāksies nodarboties arī ar šo lietu. Tāpēc uz priekšu! Meklē šo saistību!

Natālija Pavlovna stāvēja slimnīcas gaitenī un centās uztvert no Oļega palātas iznākušo ārstu skatienus.

-     Kāds ir stāvoklis? viņa ar cerībām balsī jautāja reanimatoriem.

-    Koma… tie atkārtoja vienu un to pašu.

-    Vai varēšu viņu redzēt?

-     Vēlāk.

Natālija Pavlovna te lauzīja rokas, te nervozi pieglauda matus, te kodīja lūpas, līdz tās kļuva bālas, un visu laiku gaidīja un gaidīja atļauju uzmest acis mazdēlam.

-    Būtu jel apsēdusies… Ārsti norādīja uz krēsliem pie sienas.

-Jā. Viņa mehāniski pamāja un turpināja stāvēt.

Natālija Pavlovna pati nesaprata, no kurienes rodas spēks. Šausmīgā vakardiena, kas atņēma vīru un dēlu, bezmaz bija nosūtījusi kapā arī viņu. Naktī uznāca lēkme, ar neatliekamo palīdzību atbraukušais ārsts konstatēja pirmsinfarkta stāvokli un lika ievērot pilnīgu mieru.

Kad viņa no rīta piezvanīja Oļegam uz darbu, kolēģi izstāstīja, kas noticis, un piebilda, ka mazdēls ir slimnīcā. Natālijai Pavlovnai klausule izkrita no rokām, viņa noslīga uz ceļgaliem pie naktsgaldiņa svētbildes priekšā.

-    Svētā Dievmāte, atstāj viņu dzīvu!

Nostāvējusi tā veselu stundu, Natālija Pavlovna piepeši saprata, ka sirds vairs nesāp. Viņa piecēlās, saģērbās un brauca uz Skļifosovska slimnīcu.

Un te nu viņa bija gaidot iespēju paskatīties uz mazdēlu.

-    Varat ieiet, beidzot viņai atvēlēja.

Natālija Pavlovna iegāja palātā un ieraudzīja gultā guļošo Oļegu. Galva apsaitēta, rokā iedurta sistēmas adata. Viņa piegāja un pieskārās mazdēlam pie pleca. Acis aizmigloja asaras.

-    Oļeg, mīļais… viņa nočukstēja.

-     Sēdieties! Dežurējošā medicīnas māsa piebīdīja tabureti.

Natālija Pavlovna apsēdās un, nenovērsdama acis no mazdēla, sāka ar mežģīņu mutautiņu slaucīt asaras.

Valentīns Popkovs izgāja no Maskavas apgabala prokuratūras ēkas, iekāpa savā okā un brauca uz Maskavu.

"Tas Tureckis ir gan parazīts!" viņš domāja. "Izsauc svētdienā! Pat brīvo dienu nav žēlojis, lai tikai ātrāk pievāktu izmeklējamo lietu un nogremdētu!"

Valentīns iztēlojās, kā varētu izskatīties šis nekaunīgais Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs. Iztēle zīmēja resnu vīru ar taukainiem melniem matiem, tumšu ādu un sarkanu, apaļu fesku galvā. No feskas nokarājās zeltains pušķis.

"Tureckis!" Popkovs pasmīnēja. "Ir nu gan uzvārds!"

-     Mani sauc Aleksandrs Borisovičs, Tureckis stādījās priekšā kabinetā ienākušajam neliela auguma cilvēkam vidējos gados. Jūs tātad esat Zujevs?

-     Jā, atbildēja vīrietis, Kirils Vasiļjevičs Zujevs. Transporta prokuratūras izmeklētājs.

Tureckis šodien bija nolicis tikšanos ar diviem izmeklētājiem Zujevu un Popkovu. Pirmais atbrauca Zujevs. Tureckis gatavojās pārņemt no viņa lietu par Sergeja Muhina bojāeju.

-     Lūdzu, sēdieties! Tureckis norādīja Kirilam Vasiļjevičam uz krēslu.

-     Paldies! Tas ienāca dziļāk kabinetā un apsēdās Tureckim pretējā galda pusē.

-    Vai dokumentus atvedāt? Aleksandrs pajautāja.

-     Nē.

-     Kā tad tā? Aleksandrs izbrīnā savilka uz augšu uzacis. Vai jums nepateica?

-     Acīmredzot neesmu pareizi saprasts… viegli nervozēdams, atbildēja Zujevs. Lieta nav ierosināta.

-     Kāpēc?

-     Tāpēc, ka mēs to kvalificējām kā nelaimes gadījumu. Domāju pieņemt lēmumu par atteikšanos no krimināl lietas ierosināšanas. Tas ir parasts nelaimes gadījums! Arvien vairāk sāka izpausties viņā uzkrājusies neapmierinātība.

Vērīgi nopētījis Zujevu, Aleksandrs sacīja:

-     Kiril Vasiļjevič, vai tiešām jūs domājat, ka es būtu jūs traucējis svētdienā parasta nelaimes gadījuma dēļ?

Zujevs nezināja, ko atbildēt, tāpēc pavērsa skatienu sānis.

-    Tātad tā, sacīja Aleksandrs, jūs ierosināsiet lietu…

-     Atvainojiet! Zujevs viņu pārtrauca. Jums nav nekāda pamata uzskatīt, ka…

-     Pamats ir! Aleksandrs savukārt neļāva runāt Zujevam. Ir pamats uzskatīt, ka vakar stacijā "Arbats" notikusi tīša slepkavība, nevis nelaimes gadījums, kā jūs atļāvāties izteikties!

Kirils Vasiļjevičs turpināja klusēt, pievērsis skatienu kurpju purngaliem.

-    Jums tā gluži vienkārši ir ērtāk! Aleksandrs turpināja. Ērtāk ir atteikties no sarežģītas lietas izmeklēšanas nekā to sākt! Izmeklēšanā jāiegulda liels darbs, bet strādāt, cik var spriest, jums negribas!

Zujevs neko neatbildēja.

-    Tātad tā. Esiet tik labi un ierosiniet lietu! Pēc tam jāveic nepieciešamā izmeklēšana: jānopratina metro dežurejošie miliči, uzraugi, apkopējas… Un tas nav viss. Aleksandrs ieturēja nelielu pauzi un turpināja: Man nepieciešami attēli, ko fiksējusi virs perona novietotā kamera laikā, kad uz perona atradies Muhins. Izņemiet lenti, ievērojot visas procesuālās formalitātes. Beidzis mnāt, viņš noprasīja: Vai jums viss ir skaidrs?

-    Skaidrs, nomurkšķēja Zujevs.

-    Tādā gadījumā ejiet! Un neaizmirstiet, ka tas viss jāizdara nekavējoties! Jau šodien!

Kirils Vasiļjevičs smagi piecēlās no krēsla un gāja uz durvīm. Cerības uz svētdienas atpūtu bija sagrautas pilnībā.

Germans Redņikovs atvēra acis un ieraudzīja baltus griestus, pa kuriem rāpoja muša.

"Ja vien neesmu to visu redzējis sapnī," viņš domāja, vēl atrazdamies prostrācijā, "tad patlaban esmu mājās, gultā… Un nav nedz Taņas, nedz to dokumentu…"

Germans pagrieza galvu uz otru pusi un ieraudzīja uz spilvena šņākuļojošo Taņu.

"Mammīt mīļā," viņš domās noteica. "Tā ir īstenība!"

Germans acumirklī atbrīvojās no pēdējās miegainības, uzmanīgi piecēlās sēdus un sāka ar kājām zem dīvāna meklēt čībiņas.

-    Vai tu jau pamodies? atskanēja miegaina Taņas balss.

Germans pagriezās un ieraudzīja blakus guļošo meiteni

saldi izstaipāmies. Līdz kaklam uzklātais plānais palags noslīdēja, atkailinot krūti.

Sirds Germanam salēcās.

-    Labrīt! Viņš uzsmaidīja Taņai.

Vairāk par visu viņš baidījās, ka līdz ar to abu attiecības beigsies.

-    Labrīt, mīļais! Taņa priecīgi atsaucās un pastiepa uz viņa pusi rokas.

Viņš ienira meitenes apskāvienos un atkārtoja savus vakardienas varoņdarbus.

-     Nav slikti… bezbēdīgi atsaucās Taņa, kad viss bija beidzies. Šodien ir pat labāk nekā vakar.

-    Ahā… apstiprināja spēkus zaudējušais Germans.

Pēc kāda laiciņa viņi jau virtuvē dzēra tēju.

-     Nu, ieskatījies pulkstenī, sacīja Germans, pienācis laiks braukt…

-    Uz kurieni? Taņa satraucās.

-     Kā uz kurieni? Jāaizved mape…

Meitene nolika krūzīti un piepeši stingri noteica:

-    Nekur nav jābrauc!

-    Neturpināsim vakarējo sarunu… skābi novilka Germans.

-     Muļķīt, meitene sacīja pavisam nopietni, es vienkārši baidos tevi pazaudēt! Man nekas vairs nav jāpierāda, tāpat jau esmu sapratusi, kāds tu esi!

Arī Germans nolika krūzīti un, skatīdamies viņai tieši acīs, sacīja:

-     Bet es to vēl neesmu pierādījis pats sev.

Taņa juta, ka ir "stāvā sajūsmā" par šo puisi.

Tureckis paskatījās uz atbraukušo Maskavas apgabala prokuratūras izmeklētāju Popkovu un uzdeva jautājumu:

-    Vai dokumentus par izmeklējamo lietu atvedāt?

-    Jā, tas atbildēja. Kopā ar lēmumu par nodošanu jums.

Popkovs stāvēja pie durvīm un noraudzījās uz. sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju, kas izrādījās pavisam citāds, nekā viņš bija iedomājies. Tureckis bija pietiekami stalts, gaišmatains patīkama izskata vīrietis, tiesa, iespaidu mazliet bojāja hroniskais nogurums sejā.

-      Lietas materiālos ir notikuma vietas fotogrāfijas, Valentīns Popkovs piebilda.

-     Nāciet iekšā! attapies aicināja Tureckis.

Popkovs piegāja pie galda, akurāti nolika uz tā mapi ar tajā iešūtajiem izmeklēšanas materiāliem, bet atsevišķi aploksni ar notikuma vietas fotogrāfijām.

-     Tur ir slepkavības vietā atrasto lietisko pierādījumu fotogrāfijas, paskaidroja Popkovs un apsēdās uz piedāvātā krēsla.

Tureckis aplūkoja fotogrāfijas un nolika atsevišķi vienu ar tuvplānā uzņemtu neizšautas patronas attēlu.

-    Izskatās tāda dīvaina… noteica sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs, aplūkodams uzņēmumu.

-     Eksperti kriminālisti vēl nav devuši slēdzienu, tieši kādam ierocim tā paredzēta, sacīja Popkovs. Uz tās ir kaut kādi nesaprotami iecirtumi.

-     Interesanti… nomurmināja Tureckis. Un kas tas tāds?

-    No patronas noņemts pirksta nospiedums, Popkovs turpināja. Patlaban to mēģina identificēt pēc kartotēkas…

-    Skaidrs. Tureckis nolika fotogrāfiju sānis un atvēra dokumentus.

-    Kas attiecas uz automašīnu, kura aizbraukusi no nozieguma vietas, konstatēts, ka tā bijusi "Audi-6", Popkovs turpināja skaidrot.

-    Ko lai saka… Tureckis veltīja izmeklētājam labvēlīgu skatienu. Šķiet, ka mēs sastrādāsimies, Valentīn Mihailovič.

Popkovs vērīgi paskatījās uz sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju un, sev par brīnumu, nesaskatīja nekādas lamatas vārdos, ko bija teicis cilvēks, kurš, pēc viņa domām, gribēja nogremdēt lietu.

Tūlīt pēc sarunas ar Turecki Grjaznovs piezvanīja savam brāļadēlam Denisam.

-Jā! tas atsaucās.

-    Vai vari tagad atbraukt pie manis? Grjaznovs painteresējās.

-    Varu, tēvoci Slava, brāļadēls atbildēja, tikai uz īsu brīdi esmu ļoti aizņemts.

-     Gaidu! noteica Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks un nolika klausuli.

Deniss Grjaznovs bija privāta apsardzes uzņēmuma "Glorija" direktors. "Glorija" atradās Ņegļinnajas ielā, un to bija dibinājis tēvocis, sākumā gribēdams aģentūrai dot savu vārdu "Slava", taču draugs Tureckis bija ieteicis elegantāku variantu pārcelt to latīņu valodā, lai iznāktu gan skaisti, gan bez īpašām pretenzijām.

Grjaznovs toreiz aizgāja no Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes slepkavību izmeklēšanas nodaļas vecākā operatīvā pilnvarotā amata un visus spēkus veltīja uzņēmuma izveidošanai. Deviņdesmit ceturtā gada piecpadsmitajā augustā agrākais milicijas apakšpulkvedis saņēma ilgi gaidīto licenci, kas ļāva uzņēmumam pievērsties plašam darba spektram sākot ar apsardzes pakalpojumiem un beidzot ar pazudušu cilvēku meklēšanu.

Darbs sāka kūsāt.

Vecie draugi no milicijas un prokuratūras neaizmirsa Vj;y česlavu Ivanoviču un sadarbojās ar viņu, kad radās nepieciešamība.

Proti, viņa privātās aģentūras darbu tik stingri nereglamentēja visādi formāli noteikumi kā leM izmeklēšanas iestādes. Tāpēc, piemēram, viņi bez prokurora sankcijas vai tiesneša atļaujas varēja veikt aizdomās turamā novērošanu, un vienmēr viņiem bija dzelžains aizbildinājums: sak, mēs apsargājam savu klientu, kas gadījuma pēc iet garām.

Vajadzības gadījumā privātdetektīvs varēja iekļūt kādā dzīvoklī, uzdevies par santehniķi.

Visādi varēja gadīties!

Dažreiz, oficiāli izmeklējot krimināllietu, cietušais ne parko nevēlējās, ka lieta nonāk atklātībā. Gadījās, ka šādās reizēs Merkulovs vai Tureckis lika pie darba Grjaznovu ar viņa .speciālistiem, bet klienti noslēdza līgumu ar uzņēmumu "Glorija" par darba samaksu.

Vēlāk sakarā ar augsti kvalificētu kadru trūkumu IeM vadība tomēr pienināja Grjaznovu atgriezties Petrovkā 38 un kļūt par toreizējā Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka vietnieku, piešķirot viņam pulkveža dienesta pakāpi.

Toreiz. Vjačeslavs par "Glorijas" direktoru padarīja savu brāļadēlu Denisu, Čečeniju izgājušu MVU neklātienes nodaļas studentu.

Tas notika deviņdesmit sestajā gadā.

Vēl pēc kāda laika Grjaznovs kļuva par ģenerāli un pats iesēdās Maskavas Kriminālmeklēšanas pāivaldes priekšnieka krēslā…

-     Vjačeslav Ivanovič, pie jums Deniss, selektorā atskanēja sekretāres balss.

-     Marina, lai ienāk! Vjačeslavs Ivanovičs nospieda pogu. Un atnesiet, lūdzu, kafiju!

-    Labi, Marina atbildēja.

Durvis atvērās, un kabinetā ienāca brāļadēls. Viņš bija tikpat ruds un garš kā tēvocis. Vērīgo acu skatiens uzlūkoja Grjaznovu.

-     Kāpēc aicināji, tēvoci Slava? Deniss vaicāja.

-    Nāc iekšā! Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks pasmaidīja. Sēdies!

Deniss platiem soļiem piegāja pie galda un apsēdās uz krēsla pretī tēvocim.

Šajā brīdī durvis atvērās, un kabinetā ar paplāti, uz kuras kūpēja divas kafijas tasītes, ienāca Marina, Grjaznova sekretāre ar kupliem gurniem. Nolikusi paplāti, viņa devās uz durvīm.

-     Paldies, Marinočka! tēvocis un brāļadēls reizē pateicās un pavadīja viņu ar skatienu.

-            Tātad tā, ierunājās Vjačeslavs Ivanovičs, kad sekretāre bija aizvērusi durvis. Sākšu no sākuma. Vakarrīt nošauts FDD ģenerālleitnants Muhins…

Pēc brāļadēla acīm, kas acumirklī plati iepletās, tēvocis saprata, ka viņam šī informācija ir sevišķi nozīmīga.

Atbilstoši Merkulova lēmumam par izmeklēšanas grupas izveidi tajā līdztekus vadītājam Aleksandram Tureckim tika iekļauti arī trīs Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes otrās nodaļas operatīvie darbinieki un Maskavas apgabala prokuratūras izmeklētājs Popkovs. Tureckis nolēma pievienot viņu savai grupai.

Tureckis jau bija izstāstījis kolēģiem visu, ko iepriekšējā dienā uzzinājis no Grjaznova, un noteicis, ka pie Muhinu un pārējo noslepkavošanas lietas izmeklēšanas jāķeras nekavējoties, nezaudējot ne minūti. Patlaban visi četri sēdēja viņam pretī, un viņš deva pirmos norādījumus, kādi izmeklēšanas pasākumi veicami. Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs katram uzdeva izmeklēt savu epizodi.

-    Sākšu ar jums, Tureckis uznināja kapteiņus Žukovu un Papalajevu, divus spēkavīrus ar boksera seju. Jums tūlīt jābrauc uz Ļubļinas milicijas nodaļu un jānoskaidro, kas tur uzzināts Oļega Muhina lietā, arī pašiem jāiegūst skaidrība, kas īsti noticis, jāatrod liecinieki un tie jānopratina.

-    Klausos! Pamāja viens un otrs.

-    Uz priekšu, zēni! noteica Tureckis, un kapteiņi tūlīt atstāja kabinetu.

-     Tagad jūs! Tureckis pievērsa skatienu vecākajam leitnantam Gračovam, cirtainam šatēnam ar lielu degunu. Jūs, lūdzu, brauciet uz Lužņikiem un uzziniet, kā tur virzās darbs. Līdz pēdējam sīkumam iedziļinieties Barona slepkavības apstākļos.

-    Klausos, atbildēja Gračovs. Atļausiet iet?

-    Protams. Un nevajag tik oficiāli, vecākais leitnant!

Pēc Gračova aiziešanas Tureckis paberzēja zodu un uzrunāja Popkovu:

-    Jūs, Valentīn Mihailovič, turpiniet ģenerāļa slepkavības izmeklēšanu! Parunājiet vēlreiz ar ģenerāļa atraitni, varbūt viņa izstāstīs ko tādu, kas, ja tā var teikt, lej gaismu… Un pameklējiet lieciniekus! Ar to domāju notikušā aculieciniekus. Nenāks par ļaunu, ja vēlreiz pabūsiet notikuma vietā. Kas zina, varbūt atradīsiet kādu lietisko pierādījumu. Kas tik dzīvē negadās…

-    Skaidrs, noteica Popkovs.

-    Tādā gadījumā nezaudējiet laiku.

Popkovs bez lieka vārda pagriezās un pēc mirkļa nozuda aiz durvīm.

"Tātad sākam!" nodomāja Tureckis.

-    Ak tad ģenerāļa Muhina dēls sadarbojās ar "Gloriju"? Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka izbrīnam nebija robežu.

-    Tieši tā! atbildēja Deniss.

-     Tas tik ir joks… Vjačeslavs novilka. Ko tad mēs te sēžam? Steidzami jāzvana Tureckim! Un, spiezdams numura taustiņus, viņš sacīja brāļadēlam: Vienojies ar viņu par tikšanos un izstāsti visu, ko izstāstīji man!

-    Tātad tomēr brauksi? noprasīja Taņa.

Germanam tas sāka apnikt.

-Jā, viņš atbildēja. Es taču teicu!

Viņi stāvēja gaitenī. Germans jau bija saģērbies, atlika tikai uzaut kurpes.

-    Tādā gadījumā es braucu tev līdzi! meitene negai dīti paziņoja.

-      Nekādā ziņā! Germans sāka vicināties ar rokām. Bet ja nu tas ir bīstami?

-     Un tad?

-    Nē! Germans nocirta kā ar cirvi. Sēdi mājās!

Taņa paklausīgi apklusa. Germans uzāva kurpes un jau

gribēja iet ārā no dzīvokļa, kad meitene negaidīti pateica:

-    Es gaidīšu tevi…

Germans piegāja pie viņas un noskūpstīja. Pēc tam paņēma uz trimo nolikto mapi un skaļi izlasīja uz vāka rakstīto adresi:

-     Ņegļinnajas iela septiņi. Apsardzes uzņēmums "Glorija". Direktoram Denisam Grjaznovam.

-     Pagaidi! meitene piepeši iesaucās. Šodien taču ir svētdiena!

-    Patiešām, Germans nomurdēja.

-    Kā mums tas neienāca prātā? Taņa priecīgi paskatījās uz Germanu, viņas acīs parādījās cerība.

-     Zini, viņš atteica, te ir arī tālruņa numurs… Tas vīrietis to pierakstīja malā… Varbūt vajag piezvanīt?

-     Bet varbūt nevajag? Taņa žēli noteica.

-    Vajag! Germans apņēmīgi paskatījās uz viņu, pacēla turpat uz trimo stāvošā tālruņa klausuli un uzgrieza numuru.

Iestājās nāves klusums. Taņa skatījās uz Germanu un kodīja lūpas.

-      Hallo! viņš beidzot ierunājās. Vai "Glorija"? Vai jūs šodien strādājat? Skaidrs…

-    Kas ir? meitene jautāja, tiklīdz viņš nolika klausuli.

-    Viņi strādā katru dienu, arī brīvajās un svētku dienās.

-    Paskat tik… vīlusies noteica Taņa.

-     Nu labi, man laiks… Germans sakustējās.

Meitene nopūtās.

-    Man bail…

-    Gaidi! noteica Germans un, uz atvadām pasmaidījis, izgāja no dzīvokļa.

Operatīvie darbinieki Žukovs ar Papalajevu iegāja Lubļinas milicijas nodaļā, izklāstīja dežurantam lietas būtību, un tas tūlīt viņus nosūtīja uz trešo kabinetu.

-    Izmeklētājs ir tur!

Ar to bija domāts Galvenās iekšlietu pārvaldes izmek-

Iešanas nodaļas izmeklētājs. Kā zināms, IeiVl sistēmā ir sava izmeklēšanas komiteja, kuras izmeklētāji dislocējas reģionālajās iekšlietu nodaļās.

Kapteiņi uzkāpa otrajā stāvā un atvēra ar dermatlnu polsterētās durvis, pie kurām acu augstumā bija pienaglots plastmasas trijnieks.

Pie nobružāta galda sēdēja jauns izmeklētājs.

-     Sveicināti! Mēs esam no Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes, -ierunājās Žukovs un minūtes laikā paskaidroja, kas viņam vajadzīgs.

-     Vīri patlaban ir tieši tur, sacīja izmeklētājs, notikuma vietā. Izjautā lieciniekus. Ja vēlaties, brauciet uz turieni.

-     Vēlamies. Papalajevs paziņoja, un, noskaidrojuši precīzu adresi, izmeklētāji kāpa lejā.

-    Padod savējiem pa rāciju ziņu, ka mēs tūlīt piebrauksim! iedams uz durvīm, Žukovs uzrunāja dežurantu.

Tas nospieda pogu uz pults un nokliedzās mikrofonā sev priekšā:

-    Simt astotais! Simt astotais!

-    Simt astotais klausās! atskanēja no skaļruņa.

-     Pie jums tūlīt aizbrauks no pilsētas izmeklēšanas pārvaldes. Sagaidiet!

-    Sapratu!

Kapteiņi izgāja uz ielas un iekāpa savā dienesta žigulī.

-    Labi, Denis, es iegriezīšos "Glorijā"! noteica Tureckis un nolika klausuli.

Nupat bija piezvanījis Grjaznova brāļadēls un pateicis, ka viņa rīcībā ir svarīga informācija par nogalinātā Sergeja Muhina darbību.

Deniss brīdināja izmeklētāju, ka var mazliet aizkavēties, taču Aleksandrs nolēma braukt uz aģentūru tūlīt un pagaidīt direktoru tur. Ātri uzvilcis uz krēsla atzveltnes uzmesto žaketi, Tureckis izgāja no kabineta.

Tiklīdz Germans pēdējo reizi bija pamājis uz balkona stāvošajai Tatjanai un aizgājis aiz mājas stūra, apņēmība izčibēja kā nebijusi. Blakus Tatjanai Germans Redņikovs bija varonis, taču, palicis pats ar sevi, no jauna pārvērtās bailīgā cilvēkā, kas metas sānis no katras ēnas.

"Varbūt tomēr izmest to mapi?" prātā ienāca nekrietna doma. "Taņa tik un tā neuzzinās…"

Un piepeši viņš skaidri saprata, ka neko tādu neizdarīs, jo pirms stundas teiktie vārdi par nepieciešamību pierādīt kaut ko svarīgu pašam sev bija patiesi.

"Tie dokumenti man ir jāaizved…" viņš skumīgi nodomāja.

Sasodīts, cik tas bija briesmīgi!

Viņš nolēma, ka nav jābrauc ar metro, bet ar virszemes transportu, lai nekas neatgādinātu briesmīgo vakardienu, kad mape nonāca viņa rokās.

"Iekāpšu trolejbusā vai autobusā, aizbraukšu līdz Kijevas stacijai, pēc tam vēlreiz pārsēdīšos un tā aizbraukšu līdz Ņegļinnajas ielai!" domāja Germans.

Salīdzinājumā ar metro šāds maršruts prasīja ilgāku laiku, toties taupīja jau tā sadragātos nervus.

"Jā," viņš nolēma. "Tieši tā es rīkošos!" Un, cenzdamies savaldīt trīcošos ceļgalus, viņš taisnā ceļā devās uz autobusu pieturu.

Žukovs ar Papalajevu iebrauca pagalmā pa to pašu arku, pie kuras vakar bija uzbrukts viņu draugam Oļegam.

-     Kad tos izdzimteņus noķeršu, apgriezīšu tiem sprandu! piesolīja Žukovs.

Papalajevs neteica neko, taču no acīm bija skaidrs, ka nez vai viņš protestēs, ja kolēģis tā izrīkosies pret pilsoņiem, kas ielauzuši Oļega galvaskausu.

-     Skat, mūs jau sagaida! apmierināts noteica Žukovs. Rau, pie kāpnēm!

Viņi lēni piebrauca pie trim turpat stāvošiem vīriem, pēc kuru izskata grūti bija spriest, vai tie ir operatīvie darbinieki vai bandīti.

-     Leitnants Gavrjušins! viens no vīriem stādījās priekšā, izšķirot dilemmu par labu pirmajam variantam. Vai jūs no Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes?

-    Mēs, pa logu atbildēja Papalajevs un kopā ar Žukovu izkāpa no automašīnas.

Abas puses viena otrai uzrādīja apliecības.

-     Ko labu uzzinājāt? Papalajevs painteresējās.

-    Pagaidām maz… atbildēja Gavrjušins. Toties kaut ko atradām! Skatieties! Viņš attaisīja prāvo ādas somu, ko turēja rokā, un izvilka divas lupatā ietītas pistoles.

-    Nu, vai zini! Žukovam paspruka.

-     Tās atradām akā, paskaidroja leitnants. Kaimiņu pagalmā, ienāca prātā tajās ieskatīties, ej nu sazini… Tik vai tā ceļš tas pats. Un lūdzu! Gavrjušins pakratīja rokā pistoles.

-     Vareni! apmierināts noteica Papalajevs un norādīja ar pirkstu uz makarovu. Pilnīgi iespējams, ka tas ir Oļega ierocis.

-    Ahā! Žukovs domāja tāpat.

-    Noskaidrosim… svarīgi noteica Gavrjušins, liekot pistoles atpakaļ somā.

-     Bet kā ar lieciniekiem? noprasīja Papalajevs.

-    Nu nekā! Leitnants noplātīja rokas. Izstaigājām divas kāpņu telpas neviens neko nav redzējis. Jupis viņu zina varbūt baidās…

-    Var jau būt… noteica Žukovs un, paskatījies visapkārt, piebilda: Tātad divas kāpņu telpas?

-   Jā, leitnants apliecināja. Šī ir trešā. Viņš norādīja uz durvīm blakus. Palikusi pēdējā.

-     Tādā gadījumā varam iet jums palīgā, Papalajevs piedāvājās.

-    Lai notiek! Gavrjušins bija ar mieru. Jūs sāciet no augšas, mēs no apakšas.

-    Lai notiek! piekrita Papalajevs.

Visi pieci iegāja kāpņu telpā.

-     Ir nu gan smirdoņa! Žukovs saviebās.

-     Nekas, Papalajevs viņu mierināja. Dzīvokļu kāpnēs nav daudz, tāpēc drīz tiksim galā.

Viņi uzkāpa pa nodilušajām kāpnēm trešajā, pēdējā stāvā, un Žukovs piespieda zvana pogu pie viena no diviem dzīvokļiem.

-    Kas tur ir? atskanēja no iekšienes.

-     Atveriet, milicija! Papalajevs nokliedzās.

Atskanēja soļi, un pēc dažām sekundēm durvīs parādījās nekārtīgi ģērbusies nenoteikta vecuma sieviete ar sarkanu dzērājas seju un lūpu starpā iespraustu cigareti.

-     Ko vaj'g? sieviete noprasīja.

-    Vai vakar vakarā bijāt mājās?

-     Kas tad i?

-Jūsu mājas pagalmā uzbruka…

-     Neko nezinu! sieviete viņu pārtrauca.

-    Vai šeit ir vēl kāds? Žukovs noprasīja.

Saimniece jau gribēja kaut ko atbildēt, taču viņai aiz muguras piepeši kļuva dzirdams kaut kāds troksnis, un dīvaini čērkstoša balss paziņoja:

-    Dzīvo jau dzīvo!

Sieviete pagrieza galvu un nokliedzās uz otru pusi:

-    Marš atpakaļ uz savu istabu!

-     Kas tas tāds? Papalajevs saausījās.

-    Tas… saimniece iesāka, bet tā pati čērkstošā balss neļāva teikumu pabeigt.

-      Esmu tās nelietes brālis! atskanēja no dzīvokļa. Zina, tūlīt ielaid miliciju! Es gribu dot liecību!

Žukovs ar Papalajevu saskatījās.

-     Lūdzu… Sieviete nosmīnēja un pagāja sānis, lai ielaistu operatīvos darbiniekus.

Iegājuši dzīvoklī, viņi ieraudzīja invalīdu ratiņus, kuros sēdēja izkaltis vīrietis ar izspūrušiem matiem un spīdīgām, melnām acīm.

-    Es visu redzēju! vīrietis paziņoja.

-    Lieliski… sacīja Žukovs.

-     Velti priecājaties! Sieviete vēlreiz pasmīnēja, dziļi ievilka dūmu no cigaretes un izpūta gredzenu. Cilvēks nav pie pilna prāta, trūkst dažas skrūvītes. Pats nejēdz, ko runā!

-    Izgaisti, sātan! vīrietis viņai uzkliedza.

-     Ej tu… sieviete vienaldzīgi noteica un aizgāja uz virtuvi, no kuras nāca deguma smaka.

-    Kā jūs sauc? Papalajevs pajautāja invalidam.

-    Leonardo! atskanēja atbilde.

-     Viņu sauc Vasilijs! no virtuves nokliedzās sieviete.

-    Vasilijs Bočkins. Varu parādīt viņa pasi!

Invalīds saviebās, uz vietas apgrieza ratiņus un aizbrauca pa gaiteni.

-    Lūdzu uz maniem apartamentiem! viņš aicināja miličus.

Tie vēlreiz saskatījās un garām pie sienas nokrautajiem grāmatu saiņiem sekoja dīvainajam cilvēkam. Gaiteņa galā atradās divas durvis pa kreisi un pa labi.

-       Tur dzīvo Zina! Invalīds norādīja pa kreisi.

-      Bet te es! Viņš pagriezās pa labi un iebrauca savā istabā. Abi kapteiņi viņam sekoja.

Iegājuši istabā, viņi ieraudzīja, ka saimnieka "apartamentu" sienas no grīdas līdz griestiem nokarinātas ar nemākulīgi gleznotām ainavām pašdarinātos rāmjos.

"Tie tik ir smērējumi!" kā norunājuši Žukovs ar Papalajevu nodomāja.

-    Iekārtojieties! invalīds aicināja.

Viņš gan neprecizēja, kur lai iekārtojas. Istaba bija piegāzta ar visādiem papīriem, grafikiem un burtnīcām, tikai bija atstāta šaura eja uz rakstāmgaldu pie pretējās sienas.

-    Tie ir mani darbi! saimnieks lepni pavēstīja. Tūlīt par tiem izstāstīšu…

-    Pagaidiet! Žukovs viņu pārtrauca. Vispirms pasakiet kā jūs sauc?

Vīrietis saminstinājās un negribīgi atbildēja:

-     Vispār viņai taisnība, pēc pases esmu Vasilijs. Diemžēl vecākiem, dodot šo vārdu, kas būtībā nav slikts, tomēr nav bijis ne mazākā priekšstata par manas dzīves uzdevumu… To pateicis, saimnieks apklusa un noslēpumaini paskatījās cauri sienai tikai viņam vien zināmos tālumos.

-     Kāds ir šis uzdevums? painteresējās Papalajevs.

Invalīds iesprieda rokas sānos un nopietni atbildēja:

-     Padarīt šo pasauli harmoniskāku un laimīgāku. Mans cilvēka ideāls ir senatnes lielais mākslinieks un domātājs Leonardo da Vinči. Un tāpēc devu sev vārdu par godu viņam. Tagad esmu Leonards Bočkins.

Papalajevam gandrīz paspruka smiekli, taču Žukovs saspieda kolēģa elkoni un cienīgi vērsās pie saimnieka:

-    Jūsu rīcība ir pilnīgi pareiza. Ja kāds apzinās dzīves uzdevumu, tam jāseko, lai… veicinātu… ja tā var teikt… tas ir, atbilstu… hmm… nu… proti… Žukovam sajuka pātari, un, nezinādams, kā pabeigt sarežģīto frāzi, viņš to pabeidza pavisam negaidīti: Tātad vakar vakarā jūs bijāt mājās?

-    Biju, invalīds vienkārši atbildēja.

-    Un redzējāt notikumus pie arkas?

-     Redzēju. Es sēdēju pie galda, skatījos pa logu un apcerēju kārtējo traktātu par lietu būtību…

-    Paga, paga! Papalajevs pārtrauca invalīdu. Jūs tātad skatījāties pa logu. Un ko jūs redzējāt?

Taču saimnieks jau bija savu domu pārņemts.

-     Pagaidiet! viņš pateica un pacēla uz augšu rādītājpirkstu, it kā šis būtu īpaši svarīgs brīdis. Tūlīt parādīšu jums to traktātu! Un viņš paripināja ratiņus sānis, lai no papīru kaudzes pie sienas paņemtu kādu burtnīcu.

Žukovs pieskārās vīrietim ar roku pie pleca un maigi viņu apstādināja.

-    Diemžēl šobrīd mums ir pārāk maz laika, lai parunātu ar tik interesantu cilvēku kā jūs, viņš sacīja. Tāpēc darīsim tā: mēs uzdosim dažus jautājumus. Jūs atbildēsiet, un mēs iesim. Citreiz ar lielāko prieku…

-     Nē, negaidīti pateica Vasilijs Leonardo. Jūs mānāties. Jūs vairs neatnāksiet.

-     Kāpēc ne? Žukovs paprasīja.

Saimnieks vērīgi paskatījās uz viņu un pajautāja:

-     Vai jūs patiešām domājat, ka esmu vājprātīgs, kā to saka Zina?

Patiesībā viņš bija trāpījis naglai uz galvas. Abiem kapteiņiem par to nebija ne mazāko šaubu.

-     Ko jūs runājat! viņi atbildēja kā vienā balsī. Mēs nebūt tā nedomājam!

Saimnieks neticīgi pasmīnēja un negaidīti paziņoja:

-    Labi. Es visu izstāstīšu.

-    Lieliski! Papalajevs nopriecājās. Mēs klausāmies.

Vasilijs Leonardo pakasīja galvu, kas droši vien sen nebija mazgāta, un sāka stāstīt:

-     Pulksten divdesmit vienos četrdesmit minūtēs arkā. kas labi redzama no mana loga, ieskrēja vājš cilvēks melnā uzvalkā. Viņam bija gaiši mati, bet seju es labi nesaskatīju… Pēc viņa pagalmā ieskrēja gara auguma spēcīgs vīrietis. Vājais sāka svaidīties pa bērnu rotaļlaukumu, līdz beidzot pieskrēja pie ugunsdzēsēju kāpnēm. Invalīds parādīja pa logu ar pirkstu. Tur tās ir, vai redzat?

-    Ahā, sacīja Žukovs. Redzam.

-     Viņš uzrāpās pa kāpnēm uz jumta. Spēcīgais vīrietis sekoja… Vasilija Leonardo acis pēkšņi iespīdējās, skatiens nozuda kaut kur tālumā, un, atrāvies no realitātes, viņš turpināja: Tajā brīdī iedomājos: bet ja nu cilvēki dzimtu ar spārniem? Tad ugunsdzēsēju kāpnes nebūtu vajadzīgas! Viņi vispār nebaidītos no ugunsgrēkiem. Kāpēc baidīties izlec pa logu un lido!

Papalajevs uzsita knipi saimnieka acu priekšā, izraudams no "iekšējās atsvešinātības", un sacīja:

-    Dārgais pilsoni Leonardo, lūdzu, no tā brīža, kad viņi uzrāpās uz jumta!

-     Ak jā! Invalīds nodrebēja. Tātad tā. Vājais iesita stiprajam pa ceļgalu un nognida viņu lejā. Tas iekrita smilšu kastē, stipri droši vien nesasitās, taču sāka klibot. Saimnieks no jauna ienira zemapziņas dzīlēs. Toreiz iedomājos, viņš iesāka, kā būtu, ja kauli būtu no dzelzs…

-     Pilsoni Leonardo, iejaucās Papalajevs, lūdzu, tuvāk pie lietas!

Invalīds koncentrēdamies paberzēja pieri un turpināja:

-     Pēc tam stiprais iegāja kāpnēs. Tur tūlīt sadūrās ar vājo, kas pa bēniņiem bija nokāpis no jumta. Redzot vajātāju, vājais ieskrēja pagrabā, bet stiprais pakaļ… Pēc tam vājais izlīda pa to tur mazo lodziņu… Saimnieks vēlreiz iebakstīja ar pirkstu stiklā.

-    Vai tas var būt? Žukovs neticīgi nomurmināja.

-     Goda vārds! sacīja invalīds. Toreiz iedomājos, kā būtu…

-    Un kas pēc tam? abi miliči korī noprasīja.

-     Pēc tam vājais skrēja uz arku, stiprais pēc brīža iznāca no kāpnēm un viņam sekoja. Viņš tik un tā vājo nebūtu panācis, ja no arkas negaidīti neizbrauktu violets folksvāgens, kas vājo notrieca.

-    Tātad viņš vājo panāca?

-   Jā. No automašīnas izkāpa šoferis, pēc tam ielīda rajā no jauna, stiprajam neredzot, izvilka milzīgu uzgriežņu atslēgu, noslēpa aiz muguras un, kad stiprais pagrieza muguru, iesita ar atslēgu pa galvu. Trīs reizes.

-     Kā šoferis izskatījās?

-            Viņš bija pelēkā kreklā un gaišās biksēs. Par izskatu neko vairāk nevaru pateikt: lielas, tumšas brilles aizsedza gandrīz pusi no sejas…

-    Augums, matu krāsa?

-    Augums tāds ne īsti garš, ne īss, vārdu sakot, vidējs… Kas attiecas uz matiem… Viņam galvā bija cepure. Rūtaina cepure ar knibuli. Tāpēc matu krāsa nebija redzama.

-    Labi, turpiniet!

Invalīds mazliet padomāja un pateica:

-   Jā, ar to arī viss beidzās. Kaci stiprais nokrita, šoferis paķēra vājo, ielika automašīnā, un abi aizbrauca.

-    Bet numurs? Žukovs naski pajautāja. Vai numuru iegaumējāt?

-      Protams, saimnieks atbildēja, acis nemirkšķinot.

-     Es lieliski atceros skaitļus. Visa cita starpā aizraujos arī ar matemātiku. Man ir pat darbi… Tūlīt parādīšu… L'n invalīds atkal gribēja no kaut kurienes izvilkt, burtnīcu.

-      Lai paliek jūsu darbi' Papalajevs vairs neizturēja.

-     Mēs gribam zināt automašīnas numuru, nekas cits mūs neinteresē, vai tiešām nesaprotat?! Bet jūs uzmācaties ar saviem stulbajiem darbiem!

Neko tādu nedrīkstēja teikt. Invalīds tūlīt aizsvilās dusmās.

-    Ja manus nemirstīgos darbus, pat nepapūlējušies ar tiem iepazīties, jūs saucat par stulbiem, es vispār neko neteikšu.

Žukovs pārmetot paskatījās uz Papalajevu un mēģināja nolīdzināt viņa asā izteikuma atstāto efektu.

-     Godājamais Leonardo, viņš pieglaimīgi ierunājās,

-      lūdzu, atvainojiet manu kolēģi! Viņš negribēja nevienu aizskart…

Taču saimnieks nebija pielūdzams.

-    Mani darbi piedzīvos gadsimtus, kaut arī šobrīd netieku atzīts! Tā bijis ar visiem izcilajiem cilvēkiem! Laikabiedri nespēj novērtēt manu ieguldījumu pasaules zinātnes dārgumu krātuvē! Vasilijs Leonardo ratiņos pat mazliet saslējās uz augšu, piegrūda pirkstu sev pie krūtīm un iesaucās: Es esmu tūkstošgades pēdējais ģēnijs! Pēc tam viņš paskatījās uz savā priekšā stāvošajiem miličiem un piebilda: Bet jūs esat nicināmi pigmeji!

-    Tas jau ir šauts pār… Papalajevs drūmi noburkšķēja.

Žukovs vēlreiz saspieda viņa elkoni un mierīgi pateica:

-    Jums pilnīga taisnība, godājamais Leonardo. Līdzās jums mēs esam… kā lai pasaka… Viņš ieturēja nelielu pauzi, meklējot piemērotu vārdu, pēc tam turpināja: Salīdzinājumā ar jums mēs esam citādi.

-     Nav vārdam vietas… Papalajevs pasmīnēja.

Žukovs iedeva biedram dunku sānos.

-     Arī. mēs, kā nu protam, cenšamies, lai pasaule kļūtu… kā nu… Žukovam aptrūkās vārdi.

-    Harmoniskāka un laimīgāka! Papalajevs gāja palīgā.

-    Tā ir! Patiešām! Žukovs apstiprināja. Gribam noķert bīstamu noziedznieku, kas neļauj cilvēkiem dzīvot, tāpēc lūdzam palīdzību…

Joprojām sapūties, invalīds caur pieri paskatījās uz kapteiņiem un pateica:

-    Labi. Es nosaukšu automašīnas numuru.

-     Uh… Papalajevs atvieglots nopūtās.

Saimnieka acis piepeši nelabi uzzibsnīja, un viņš paziņoja:

-    Tikai neiedomājieties, ka tie četri cipari un trīs burti jums dosies rokā viegli. Es uzdošu mīklu…

-    Kādu mīklu? Žukovs nesaprata.

-    Tādu! Vasilijs Leonardo samiedza acis. Gribu, lai jūs mazliet piepūlētu savas atmiekšķētās smadzenes, iekams aprēķināsiet numuru! Gribu, lai saprotat, ka apvainot cilvēku, kas no dienas dienā un naktīs strādā ar galvu, ir riebīgi!

-    Viņš nav normāls… nomurmināja Papalajevs.

Žukovs jau gribēja piekrist draugam, taču invalīds svinīgi paziņoja:

-Jel uzklausiet!

-     Nu? nepacietīgi atsaucās Papalajevs.

-    Numura pirmais cipars ir divreiz lielāks par otro. Trešais divreiz lielāks par pirmo. Ceturtais ir visu iepriekšējo summa. Bet no burtiem veidojas vārds, kādu, runājot par jums, droši vien lieto bieži. Saimnieks pameta skatienu uz Papalajevu. Un par jums arī. Viņa skatiens pievērsās Žukovam.

-    Viss, man apnicis! paziņoja Papalajevs.

-    Vai es jums neteicu? atskanēja balss aiz muguras.

Operatīvie darbinieki atskatījās. Durvīs stāvēja Zina.

-    Viņš taču nav pie pilna prāta! sieviete noteica, iepūtusi istabā dūmu strūklu un pelnus no cigaretes nopurinājusi tieši uz grīdas.

-    Ārā! iespiedzās invalids. Jūs divi arī!

Taču miliči palika stāvam. Žukovs uzrakstīja liecinieka pratināšanas protokolu, un, kad Bočkinam bija paskaidrots, ka viņam nav tiesību atteikties no liecības došanas, "pilsonis Leonardo" nosauca arī noziedznieku izmantotās automašīnas numuru.

Tikai pēc tam abi operatīvie darbinieki pameta Vasilija Leonardo "apartamentus" un izgāja gaitenī.

-    Viņš vienmēr uzdod mīklas, sacīja Zina. Reiz žvingulī biju noslēpusi naudu pudelei, bet no rīta vairs nezināju, tieši kur. Viņš saka: nauda zem tā, kur divdesmit, kad patiesībā ir trīsdesmit.

-     Ko? Ko? pajautāja Papalajevs.

-    Arī es nesapratu. Vēlāk izrādījās, ka nauda nolikta uz balkona kastē ar kramiem zem termometra. Tas termometrs rāda desmit grādus mazāk.

-    Skaidrs, noteica Papalajevs un nogrozīja pirkstu pie deniņiem.

Zina izvadīja operatīvos pa durvīm, un jau pēc mirkļa viņi bija kāpnēs.

-      Dzīvojiet veseli, čomi! noteica saimniece un aizcirta durvis.

Pa kāpnēm augšup apmierināti nāca I.ubļinas miliči.

-     Kā jums? Gavrjušins pajautāja.

-    Atradām vienu… sacīja Žukovs.

-    Bet mēs uzzinājām automašīnas numuru! neļaudams viņam pabeigt, pavēstīja Gavrjušins. To iegaumējusi pensionāre no otrā stāva.

-    Patiešām? Žukovs atdzīvojās. Un kāds tas ir?

-     D 2147 UB.

-     Patiešām! iesaucās Žukovs. Mūsu liecinieks nosauca to pašu!

Leitnants Gavrjušins apmierināts noteica:

-    Labi… Tagad jānoskaidro automašīnas īpašnieks…

-     Tūlīt to uzzināsim! viņš iesaucās un izvilka no ka-

y

batas mobilo tālruni. Tūlīt piezvanīšu uz Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldi, tā sazināsies ar Ceļu drošības dienesta kartotēku, un vienā mirklī viss būs noskaidrots!

Viņš sāka spaidīt pīkstošās podziņas un jau pēc dažām minūtēm niecīgā tālruņa mikrofonā nodiktēja:

-    D 2147 UB! Nē, Serjoga, es saku UB! Kā Uļjana, Boriss. Pirmais ir D Dmitrijs! Ko, ko? Jā, kopā iznāk DUB. Kad piezvanīt? Skaidrs…

Žukovs izslēdza aparātu un paziņoja:

-     Pēc piecpadsmit minūtēm numura īpašnieks būs noskaidrots.

-    Labi, pagaidīsim… Gavrjušins pamāja.

Viņi nokāpa lejā, izgāja pagalmā un apsēdās uz soliņa pie kāpnēm.

-     Ko tu neteiksi! Žukovs iebakstīja ar elkoni Papalajevam sānos. DUB! Tā, redz, uzskatīja mūs par stulbeņiem, aitasgalvām…

Tureckis apstādināja savu septīto žiguli pie "Glorijas" ieejas, izkāpa, uzgāja uz lieveņa un nonāca slēgtu durvju priekšā. No augšas uz viņu noraudzījās televīzijas kameras objektīvs.

Aleksandrs pacēla roku pie zvana pogas, taču durvis pašas atvērās.

-     Laba diena, Aleksandr Borisovič! Durvju spraugā parādījās sargs. Denisa Andrejeviča nav!

-     Nekas, es pagaidīšu, atbildēja sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs. Viņam drīz jāpiebrauc.

Sargs ielaida Turecki pa durvīm, un tas mierīgā garā sāka iet pa gaiteni. Nonācis plašajā telpā pretī Denisa kabinetam, Aleksandrs iesēdās klubkrēslā un sāka gaidīt.

Pie Kijevas stacijas izgājis no metro, Germans pagrozījās pie autobusu un trolejbusu pieturām, pētīdams maršrutu plāksnītes. Uz centra pusi bija vairāki maršruti, un viņš nolēma izmantot pašu garāko ierašanās brīdi nolādētajā "Glorijā" gribējās cik nu vien iespējams attālināt.

-    Tā! Žukovs ieskatījās pulkstenī. Laiks zvanīt!

-    Ahā… Papalajevs pamāja. Rīkojies!

Žukovs izvilka mobilo tālruni vēlreiz un piezvanīja.

-     Hallo! viņš sacīja, pielicis maziņo aparātu pie auss.

-    Serjoga, te atkal es. Ko uzzināji? Lieliski! Diktē! Tā… tā… paldies! Un, likdams aparātu kabatā, Žukovs sacīja:

-      Botānikas ielā septiņdesmit, trešais dzīvoklis. Trofims Avdejevičs Kirpičovs.

-    Braucam! Gavrjušins piecēlās no soliņa.

-    Mēs kopā ar jums! paziņoja Papalajevs.

-    Lai notiek! leitnants piekrita un kopā ar saviem vīriem devās uz mikroautobusu pagalma dziļumā.

Pēc brīža abas mašīnas izbrauca no arkas un uzņēma kursu uz Dārzu loka pusi uaziks pa priekšu, aiz tā žigulis.

-    Nez kāpēc man šķita, ka tas folksvāgens būs nozagto sarakstā, noņurdēja pie stūres sēdošais Žukovs.

-Tāpat kā man… Papalajevs piebilda.

-     Varbūt īpašnieks vēl nav paguvis ziņot par mašīnas pazušanu?

-     Iespējams arī tas…

Viņi brīdi klusēja.

-    Vai arī to pārdevis kādam, un tas izmanto pilnvaru… domīgi noteica Žukovs.

-    Visticamāk…

-     Un tagad būs jāmeklē cilvēks, kam viņš to folksvāgenu nogrūdis…

-    Ahā!

-     Lai būtu kā būdams, sacīja Žukovs, nav ticams, ka folksvāgens patlaban stāvēs saimnieka mājas pagalmā, bet pats viņš sēdēs dzīvoklī.

-     Kur nu! Papanovs piekrizdams pavīpsnāja. Tas nu gan nebūs!

Pēc pusstundas operatīvie darbinieki iebrauca botānikas ielas septiņdesmitās mājas pagalmā.

-    Viņš dzīvo trešajā dzīvoklī, tātad tur! Papalajevs pamāja uz pirmās kāpņu telpas pusi.

Ari mikroautobusā sēdošie domāja tāpat, un pēc brīža abi transporta līdzekļi apstājās pie deviņstāvu kastes sāniem.

Žukovs izkāpa no automašīnas, izstaipījās, nožāvājās, nolaida rokas un, platām acīm blenzdams, piepeši sastinga.

-    Man rādās vai ne? viņš apstulbis noprasīja Papalajevam.

-     N-nē, atbildēja Papalajevs, paplēta muti un, acis nemirkšķinādams, sāka skatīties uz to pašu pusi, kur Žukovs.

Ari Ļubļinas miliči skatījās turpat.

Piecus metrus tālāk saulē spīdēja violets "Volksivagen" ar numuru D 2147 UB.

-      Tā nemēdzbūt… galu galā noteica Papalajevs. īpašnieks nevarēja braukt uz darbiņu personiskajā automašīnā, izrādīt to visiem, bet pēc tam atgriezties mājās un mierīgā garā nolikt pie durvīm.

-    Mjā… Gavrjušins pakasīja pakausi. Brīnumi…

-     Ko mēs vēl stāvam? noteica Žukovs. Iesim pie saimnieka!

Viņi uzkāpa otrajā stāvā un piegāja pie trešā dzīvokļa durvīm.

-     Ā-ā!!! piepeši durvju otrā pusē atskanēja mežonīgs kliedziens. Es to neizturēšu!!! Es nomiršu!!!

-     Ko tas nozīmē? Žukovs apstulba.

-     Aizvāc nazi!!! Aiz durvīm auroja neredzams vīrietis. Palīgā!!!

-     Liekas, esam ieradušies īstajā brīdī! noteica Papalajevs un sāka bungot pa durvīm. Atveriet! Tūlīt atveriet! Milicija!

-    Jālauž ārā durvis! iesaucās Žukovs, atkāpās kādus četrus metrus un, pagriezis vareno plecu uz priekšu, metās pret durvīm.

Šajā bridi durvis atvērās, un tajās parādījās miniatūra auguma jauna sieviete. Ieraudzījusi milzīgo, briesmīgo Žukovu, kas nesās virsū, viņa tikko paguva paiet sānis, savukārt kapteinis nespēja apstāties, bet, inerces dzīts, ielidoja dzīvoklī, gaitenī paklupa uz paklāja un kūleniski ielidoja istabā.

-     Nekustēties! viņš nokliedzās, izrāva pistoli un bezbailīgi sāka grozīt uz visām pusēm.

-    Mamm… atskanēja klusināta balss.

Žukovam pretī gulēja padzīvojis vīrietis ar ieģipsētām kājām un daļēji apsaitētu roku. Gulētājam blakus stāvēja neliela auguma jauns cilvēks ar vati vienā rokā un kaut kādu medicīnisku nazi otrā. Uz galdiņa pie dīvāna atradās dažādas ziedes.

-     Mamm… jaunais cilvēks noteica vēlreiz un izmeta vati no rokām.

Sieviete durvīs apstulbusi skatījās te uz Žukovu, te uz miličiem, bet tad iespiedzās pretīgā falsetā.

-     Mieru! Gavrjušins atvēra apliecību viņas acu priekšā. Mēs no milicijas!

Kā hipnotizēta raudzīdamās atvērtajā apliecībā, sieviete apklusa.

-    Vai atļausiet ieiet? Papalajevs pajautāja.

-     Lū-ūdzu… aiz bailēm bezmaz raustīdama valodu, viņa nomurmināja. Jo vairāk tāpēc, ka esat jau ienākuši… Sieviete pameta vēl vienu skatienu uz. Žukovu.

Tas jau bija piecēlies no grīdas un, ar aizdomām aplūkojis vīriešus savā priekšā, sacīja:

-     Mēs no Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes! Kas šeit notiek?

-     Nekas… apjucis atbildēja pavecais uz dīvāna guļošais tēvocis. Dēls maina apsējus…

-    Dēls? -jautāja kapteinis, vērīgi nopētīdams jauno cilvēku, kas patiešām izskatījās ļoti līdzīgs vecākajam tikpat strups deguns un atkarenas ausis.

-    Jā, jaunais cilvēks apliecināja, es esmu viņa dēls. Turklāt ārsts…

-    Kurš no jums ir Kirpičovs, Trofims Avdejevičs? noprasīja Gavrjušins, kas jau kopā ar pārējiem nāca iekšā dzīvoklī.

-    Es, atbildēja vecais.

-     Tātad jums pieder violets folksvāgens ar numuru D 2147 UB?

-     Nūja, Kirpičovs apliecināja, tas pieder man. Kas ar mašīnu noticis? -Viņš satraucās un piepeši nez kāpēc paskatījās uz sievieti. Kas noticis, Svēta?

-    Nezinu, viņa bailīgi atteica. Pirms stundas atstāju to lejā pie kāpnēm…

-    Mašīna nozagta?! Jaunais cilvēks nobālēja. Viņš gribēja traukties pie loga, taču Papalajevs viņu apstādināja.

-     Ar jūsu automašīnu viss kārtībā! kapteinis noteica. Kur nolikāt, tur stāv!

-     Paldies Dievam! reizē noteica gan vecais, gan jaunais vīrietis un sieviete.

-    Labāk pasakiet… iesāka Žukovs.

-    Ne, pagaidiet! viņu negaidīti pārtrauca vecais. Sakiet labāk jūs, ar kādām tiesībām ielauzāties manā dzīvoklī!

Operatīvie darbinieki saskatījās.

-    Nu vai zināt… noteica Žukovs. Jūs šeit tā kliedzāt!

-    Nu un tad? Kirpičovs paskatījās uz miličiem nesatricināmā mierā.

-     Trofims Avdejevičs tā kliedz ik reizi, kad Petja plēš nost apsējus… paziņoja Svēta.

-    Jā, vecais apliecināja. Es kliedzu katru reizi. Tā vieglāk varu paciest sāpes!

-    Tēt, es taču apsējus atmiekšķēju… pārmetoši noteica dēls. Tev nemaz nesāpēja! Saki taisnību!

-     Nesāpēja. Vecais pamāja. Taču kliedzu tik un tā, lai tu būtu uzmanīgāks!

-    Mans vīratēvs ir unikāls cilvēks… indīgi noteica sieviete.

-     Labāk būtu nolikusi automašīnu garāžā! Kirpičovs pagriezās uz viņas pusi.

-     Vai tad man uz tirgu jāiet kājām? Svēta izaicinoši atteica. Jūs pats likāt nopirkt banānus!

Vērojot šo vārdu apmaiņu, miliči pat bija tādi kā apjukuši, tomēr Papalajevs beidzot nolēma iejaukties.

-    Apklustiet! viņš norēja.

Visi apklusa.

-    Tagad runās tikai tas, kam uzdosim jautājumu! Kapteinis noklepojās un, paskatījies uz veco, jautāja: Trofim Avdejevič, sakiet, lūdzu, kas parasti izmanto jūsu automašīnu?

-    Kas tad nu? Kirpičovs pakasīja aiz auss.

-    Atbildiet! vēl stingrāk uzstāja Papalajevs.

Vecais nosmīkņāja un pateica:

-    Kamēr nenokritu no koka, ar to braucu es pats…

-     No kurienes jūs nokritāt?… Žukovs iepleta platas acis.

-      No koka! joprojām tikpat indīgi noteica Svēta.

-    Trofims Avdejevičs septiņdesmit tris gadu vecumā rāpās ābelē, lai glābtu kaķi!

-     Pagaidiet! Papalajevs pārtrauca sievieti. Patlaban es runāju ar pilsoni Kirpičovu!

-     Rāpos, nu un tad? sacīja vecais. Citādi kaķis būtu ņēmis nelabu galu! Bet tagad ir sveiks un vesels! Kirpičovs ar pirkstu norādīja uz resnu persiešu kaķi, kas tupēja kaktā un truli aplūkoja visus klātesošos.

-    Kaķis ta' vesels, noņurdēja jaunais cilvēks, bet tu, tēt…

-     Es jā… Vecais nosmīnēja un pamāja uz dēla pusi.

-     Ārstē jau otro nedēļu! Neko nejēdz, kaut esi beidzis medicīnas institūtu!

-    Es palūgtu… aizvainots noteica dēls.

-     Kas brauc ar automašīnu, kamēr jūs ārstējaties? jautāja Žukovs.

-     Viņa! Kirpičovs pamāja uz Svētas pusi. Braucēja… Noteikumus vispār nezina…

-     Pagaidiet! Papalajevs uzbrēca vēlreiz. Vai automašīna ir pieejama vēl kādam?

-    Man, sacīja dēls. Bet es nebraucu.

-    Tā arī neesi iemācījies braukt, lamzak! iestarpināja Kirpičovs.

-     Klusu! Papalajevs pameta greizu skatienu uz veco vīru. Man jānoskaidro, vai neesat devis automašīnu kādam svešam?

-    Ko jūs runājat! Saģipsētais un apsaitētais večuks pat mazliet saslējās dīvānā uz augšu. Tikai pirms mēneša nopirku! Par paša sūri grtīti pelnīto!

-    Starp citu, ari mēs ar Petju devām šādu tādu naudu… Svēta pavērsa acis pret griestiem.

-    Ko nu jūs devāt! Vecais atmeta ar roku. Plikadīdas!

Sieviete nosarka atkal un jau gribēja bilst vecajam kādu

asu vārdu, taču Žukovs ar žestu viņu apklusināja.

-     Tātad vakar neviens svešinieks jūsu automašīnu nevarēja izmantot? viņš noprasīja.

-     Jūs jokojat, vai? Kirpičovs noteica. Paldies Dievam, mēs turam automašīnu apsargājamā garāžu kooperatīvā! Viņš pameta šķību skatienu uz Svētu un piebilda: Kurā es personiski iegādājos ķieģeļu garāžu! Personiski! Par sūri grūti pelnīto!

Sieviete aizvainota novērsās.

-    Vai vakar pēc pusdienas automašīna atradās garāžā? Gavrjušins uzdeva jautājumu.

-    Kas īsti ir noticis? Vecais atkal kļuva tramīgs.

-     Tā bija garāžā vai ne? Gavrjušins atkārtoja, it kā neko nebūtu dzirdējis.

-    Svēta, vai tu noliki mašīnu garāžā?

-     Nu protams! Sieviete pagriezās. Kur gan citur!

-    Vai esat dzirdējuši, ka ir pants par nepatiesas liecības došanu? Žukovs viņai noprasīja.

-    Es noliku automašīnu garāžā! Svēta noskaitās. Varat pārbaudīt ierakstus apsardzes žurnālā!

-    Vai garāžas atslēgas ir tikai jums? Papalajevs noprasīja visiem trijiem uzreiz.

-Jā! atbildēja vecais. Tās glabājas tur, kumodē! Svēta, sameklē!

Sieviete piegāja pie kumodes un izņēma no atvilktnes divus atslēgu saišķus.

-    Te ir. Divas. Citu nav.

-     Nesaprotu, ierunājās jaunais cilvēks. Vai tad vakar kāds paņēmis mūsu automašīnu?

-     Tieši to mēs mēģinām noskaidrot… ierunājās Žukovs.

-     Tas nav iespējams! vecais viņu pārtrauca. Atslēgas ir nieks, tās var pielāgot. Taču neviens nelaidīs automašīnu ārā bez caurlaides. Ja arī to noviltos, tik un tā neviens ar mūsu folksvāgenu pa vārtiem neizbrauks!

-     Kāpēc? Gavrjušins painteresējās.

-    Tāpēc, ka sargs pazīst mūs visus pēc sejas!

-    Jā! Svēta apstiprināja. Nevienam citam vārti netiks atvērti. Un ja jūs zinātu, kādi tur vārti! Tūlīt parādīšu… Viņa atkal piegāja pie kumodes un paņēma nelielu fotogrāfiju. Skatieties! Sieviete iedeva attēlu Žukovam.

Citi operatīvie darbinieki tūlīt sastājās viņam apkārt, un visi sāka aplūkot glancēto fotogrāfiju.

-     Tā ir mūsu garāža! Svēta norādīja uz attēlu. Redziet, es iebraucu tajā ar mašīnu. Fotografēja vīrs. Es te labi izskatos, vai nav tiesa?

-     Tiesa, tiesa, Žukovs steidzināja. Ko jūs gribējāt parādīt?

-     Vārtus taču! sacīja sieviete. Skatieties, cik tie vareni! Un žogs! Un cik augsta ir sarga būda! No turienes viss pārredzams!

-     Paga! Žukovs asi noteica un iebakstīja ar pirkstu fotogrāfijas stūrī. Kas tas tāds?

-    Tas ir sargs.

Fotogrāfijā pa kreisi bija redzams vīrietis pelēkā kreklā un gaišās biksēs, galvā rūtaina cepure "ar knibuli", kā nesen izteicās Vasilijs Leonardo.

-    Tas ir viņš! iesaucās Papalajevs.

-     Kāds viņš? Svēta nesaprata.

-    Vai sargu jūs pazīstat?

-    Kā tad! Tas ir Toļa…

-    Viņš arī šodien ir tur?

Sieviete paraustīja plecus.

-    Kad no rīta ņēmu automašīnu, neredzēju… Kas to lai zina…

-    Kāds ir viņa uzvārds? Kur dzīvo?

-      Kā lai mēs to zinām?… Sieviete noplātīja rokas. -Toļa un Toļa… Starp citu, viņš tur strādā pavisam nesen. Labi ja dažas dienas. Reiz viņš palīdzēja apgriezties, tāpēc atceros vārdu…

-            Tātad tā! Žukovs vērsās pie visiem dzīvokļa iemītniekiem. Automašīnu nedrīkst aiztikt! Tajā var atrasties pirkstu nospiedumi!

-    Ir nu gan lietiņas… nomurmināja Kirpičovs.

-     Kur garāža atrodas? Žukovs pajautāja Svētai.

-    Nav tālu no šejienes. Pa Botānikas ielu kādi piecsimt metri uz centra pusi…

-     Mēs braucām tām garāžām garām! Papalajevs atcerējās un pārlaida skatienu Kirpičovu ģimenei. Ar jums, dārgie pilsoņi, mēs vēl tiksimies. Jums vajadzēs pildīt savu pilsoņa pienākumu un dot liecību. Sakiet savu tālruņa numuru, mēs piezvanīsim.

-    Seši simti pieci, trīsdesmit, desmit, atbildēja Petja.

-    Viss! noteica Žukovs. Ātri! Un visi pieci operatīvie steigšus atstāja dzīvokli.

-    Vai jūs kaut ko sapratāt? Kirpičovs noprasīja dēlam un vedeklai, tiklīdz miliči bija aizcirtuši durvis.

-     Nē! atbildēja Petja un Svēta.

-    Arī es ne…

Pēc sarunas ar tēvoci Deniss ar savu "Škoda" brauca uz Gogoļa bulvāra pusi, kur vajadzēja tikties ar svarīgu klientu.

"Kaut nu nenokavētu!" viņš domāja, skatīdamies pulkstenī. "Laika pavisam maz…"

"Glorijas" direktors jau kādas desmit minūtes centās noskaņoties uz lietišķa viļņa, taču pēc Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka pavēstītā tas nebija vienkārši.

Vispār jau tēvocis bija uzaicinājis, lai vienotos par aģentūras līdzdalību iepriekšējās dienas slepkavību izmeklēšanā. Grjaznovam, senioram, bija vesela virkne operatīvo darbinieku un maksas aģentu, taču ne jau visu tiem varēja uzdot.

Nedz Vjačeslavs Ivanovičs, nedz Deniss nebija paredzējuši, ka notikumi ņems tādu pavērsienu. Izrādījās, ka iejaukta arī "Glorija"!

"Ko tu neteiksi!" nodomāja Deniss, "man nenāca ne prātā, ka Muhini var ņemt tādas beigas…"

"Škoda" piestāja pie ietves malas. "Glorijas" direktors izkāpa, aizcirta durvis un pameta ašu skatienu uz kreiso priekšējo riteni. Nesen uz tā bija izveidojusies pumpa, taču jaunajam cilvēkam nebija laika iegriezties servisā un nomainīt riepu. "Šķiet, pumpa lielāka nekļūst…" viņš secināja, tiesa, mazliet šaubīdamies, un mundrā solī devās pa Gogoļa ielu uz priekšu.

Viņu jau gaidīja. Bulvārī uz viena no soliņiem sēdēja korpulents vīrietis ar papliku galvvidu un tumšām brillēm uz acīm. Pamanījis Denisu, vīrietis pa gabalu pavicināja saritinātu avīzi. Savukārt Deniss sveicinot pamāja un, piegājis klāt, paspieda vīrietim roku.

-     Sveicināts, Vlas Nazarovič!

-    Sveicināti, Denis Andrejevič! Lai ari abiem bija prāva gadu starpība, plikpauris uzrunāja sarunu biedru ar jūs, turklāt ļoti godbijīgā tonī.

-    Atvedu visu, pateica Deniss un, apsēdies uz sola, izvilka no žaketes kabatas datora disketi.

-    Paldies! Vlass Nazarovičs to paņēma un ielika portfelī, kuru turēja uz ceļiem. Pēc tam attina caurulē saritināto avīzi un izvilka no tās lapiņu. Ir vēl vairāki jautājumi, kunis mēs gribētu noskaidrot.

Deniss paņēma lapiņu, kuras malas ritinājās kopā, un ātri pārskrēja tai ar acīm.

-    Tam vajadzīgs laiks… viņš domīgi noteica.

-     Cik liels?

-    Nu… Pats mazākais pāris nedēļu.

-    Vajag ātrāk! tūlīt paziņoja plikpauris.

-     Neesmu pārliecināts, vai ir iespējams…

-     Pēc divām nedēļām būs par vēlu! iesaucās Vlass Nazarovičs. Ari mūsu pretinieki netur rokas klēpī! Viņš brīdi klusēja un greizi pasmīnēja. Kaut arī mēs viņus apstādinām, kā nu varam…

Deniss nodrebēja, novērsa acis no lapas un paskatījās uz plikpauri.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    To es tāpat vien… Vlass Nazarovičs noņurdēja.

Deniss ātri novērsa skatienu, it kā gribētu paslēpt acis

no sarunu biedra, lai tas nenotvertu tajās pazibējušo apjausmu.

-    Kāds termiņš jūs apmierina? viņš noprasīja plikpaurim, no jauna iedūris skatienu papīrā.

-    Pacentieties visu izdarīt nedēļas laikā!

-     Neesmu pārliecināts…

-     Tas ir nepieciešams! pazeminājis balsi, stingri noteica Vlass Nazarovičs.

-     Nu labi… Deniss negribīgi piekrita. Mēs pacentīsimies…

-     Lieliski! Plikpauris pasmaidīja. Nu, neuzdrošinos jūs ilgāk aizkavēt…

Deniss paspieda viņam atvadām pasniegto roku un reizē ar Vlasu Nazaroviču piecēlās no sola.

-   Ja pratīsiet sagādāt informāciju agrāk gadās visādi -, nekavējoties sazinieties ar mani! pateica plikpauris.

-    Labi! Deniss pamāja.

Pēc tam viņi pagrieza viens otram muguru un aizgāja pa bulvāri katrs uz savu pusi.

UAZ mikroautobuss un sestais žigulis piebrauca pie garāžu kooperatīva slēgtajiem vārtiem.

-    Taisi vaļā! izbāzis galvu pa logu, Gavrjušins uzsauca sirmajam sargam, kas noraudzījās uz viņiem no savas otrā stāva būdas. Taisi vaļā, kad saka!

Sargs uz mikroautobusa sāniem ieraudzīja dzelteniem burtiem rakstīto vārdu "Milicija" un nekavējoties nospieda pogu, kas iedarbināja vārtu mehānismu. Vārti pretīgi nograbēja, un automašīnas pēc dažām sekundēm iebrauca pa tiem.

Izkāpuši no mašīnām, atbraucēji ieraudzīja uz viņu pusi nākam staltu gara auguma vīrieti ar kuplu vaigubārdu un augšup uzsknillētām ūsām. Viņam sīkiem solīšiem sekoja vēl viens mazāka auguma un ne tik izskatīgs vīrelis.

-      Kas noticis? garais noprasīja miličiem. Es esmu garāžu priekšnieks. Vai kaut kas atgadījies?

-    Kur Toļiks? Žukovs tūlīt gribēja zināt.

Priekšnieks veltīja viņam dīvainu skatienu un nopūties

sacīja:

-    Re nu! Tā jau es domāju!

-    Ko jūs domājāt?

Priekšnieks nopūtās vēlreiz un stingri paziņoja:

-   Ja viņš dzērumā kaut ko ievārījis, tās ir viņa personiskās problēmas. Man ar to nav nekāda sakara!

-     Acumirkli! noteica Papalajevs. Jums tika uzdots jautājums, kur atrodas padotais. Vai varat uz to atbildēt?

-     Kā es varu atbildēt? Ja viņš piedzēries kaut kur aizgājis, vai tagad viņš jāmeklē man? Es viņu ar šodienu vispār esmu atlaidis! Tāpat kā šo! Priekšnieks pamāja uz neizskatīgo vīreli ar ziliem lokiem zem acīm sev aiz muguras. Abi ar Toļiku kopā dzēra! Prasiet viņam!

-      Es netiku dzēris, Igor Vasiļjevič! vīrelis lūdzās. Netiku dzēris!

-     Melo vēl!

-    Goda vārds!

-    Pagaidiet, Žukovs uzrunāja vīreli. Kas jūs esat?

-     Es? Es esmu Stepaničs, vīrelis atbildēja, taču tūlīt attapās un izlaboja: Ivans Stepanovičs Žobņikovs, sargs.

-     Bijušais sargs! piebilda priekšnieks.

-     Igor Vasiļjevič, nu, Igor Vasiļjevič! vīrelis atkal iedīcās.

-     Naktsmaiņā viņš dežurēja kopā ar Toļiku! sacīja Igors Vasiļjevičs. Un piedzērās kā cūka! Toļiks pazudis pavisam! Atbraucu no rīta, bet viņa nav!

-     Es nebiju piedzēries! Stepaničs bezmaz sāka kliegt.

Es jau paskaidroju! Mēs dzērām tēju! Pats nesaprotu, kāpēc tā pēkšņi atslēdzos!

Papalajevs saausījās.

-    Izstāstiet kā īsti bija! viņš uzrunāja Žobņikovu.

-     Tikai nemelo biedriem miličiem kā man! noteica priekšnieks.

-     Neko es neesmu melojis! vīrelis protestēja. Tikai nepaguvu neko sīkāk izstāstīt!

-    Nu, nu, Žukovs viņu pārtrauca. Kādi sīkumi?

Stepaničs pameta uz Igoru Vasiļjeviču aizvainotu skatienu un sāka stāstīt:

-    Tātad tā. Vakar sešos vakarā mēs ar Toļiku pieņēmām dežūru. Nomainījām Zapjatikinu un Plumbu. Vīrelis pagriezās pret priekšnieku un turpināja: Starp citu, vakar dežūrtelpu viņi atkal nebija sakopuši! Teicu, ka neparakstīšos par maiņas pieņemšanu, kamēr viss nebūs saslaucīts, bet jūs jau pazīstat Plumbu augums divi metri desmit un šitādas dūres! Paraksties, saka, citādi dabūsi pa pauri! Domāju, ka Toļiks nostāsies manā pusē, bet šis apsēdās kaktā uz krēsla un ne par ko nelikās ne zinis, it kā gribētu, lai es ātrāk pieņemu maiņu un vecā maiņa aizietu. Tā nu es pieņēmu. Kaut ari pudeles, kuras jūs, Igor Vasiļjevič, pierakstāt mums ar Toļiku, atstāja Plumba ar Zapjatikinu. Nav nevienas maiņas, kad viņi te neiemestu pa lampu! Plumbā saiet pusotra litra šņabja, augums ir divi metri un…

-     Patlaban mēs nerunājam par viņu! stingri aizrādīja Papalajevs.

Žobņikovs paskatījās uz milici, paberzēja pieri un turpināja:

-    Tātad tā. Mēs ar Toļiku sākām dežūru. Es laižu mašīnas iekšā un ārā pa vārtiem, bet viņš sēž kakta un nopūšas. Es prasu, kas atgadījies. Viņš atbild: "Zobs, Stepanič, sasāpējies…" Sēž, tur vaigu. Vīrelis ar kaulainu plaukstu satvēra vaigu, rādīdams, tieši kā izskatījies pārinieks.

-     Nu un? Žukovs viņu steidzināja.

-     Es saku: "Kāpēc tad dzinies uz darbu! Varēji piezvanīt priekšniekam, lai atlaiž. Toļiks saka: "Ko tu runā! Priekšnieks ir tāds mai…"" Stepaničs aprāvās un pameta bailīgu skatienu uz Igora Stepanoviča pusi.

-     Ko-o? tas draudīgi novilka. Ko-o tu teici?

-     Tāds milzīgi prasīgs! Žobņikovs neveikli mēģināja izgrozīties.

-     Melo! Priekšnieks nobālēja, viņam pat saspurojās ūsas. Tu gribēji teikt pavisam ko citu!

-      Man vispār nekas nav sakāms! Stepaničs sacīja.

-     Es tikai atstāstu, ko sacīja Toļiks!

-     Tātad tu pats tā nedomā? Igors Vasiļjevičs nicīgi samiedza acis.

-    Atstājiet savu attiecību skaidrošanu uz vēlāku laiku! iejaucās Žukovs un pagriezās pret Stepaniču. Stāstiet tālāk!

-    Tātad tā… Vīrelis noklepojās un turpināja:

-     Tā nu sēžam savā nodabā. Piepeši Toļiks ierunājas: "Klau, Stepanič! Varbūt vari aizskriet uz aptieku, nopirkt kādu tableti? Uzlikšu uz zoba, un sāpes pāries. Kamēr staigāsi, uzraudzīšu vārtus!" Es saku: "Labi, to var. Aizskriešu."

-     Kā gan tā drīkst skriet? Priekšnieks salēcās. Dežūras laikā!

-    Bet viņam sāpēja zobs! Cilvēks mocījās!

-    Man tas pie vienas vietas!

"Šis priekšnieks patiešām ir īsts mai…" nodomāja Žukovs un iejaucās vēlreiz.

-    Nenovirziet viņu sānis, Igor Vasiļjevič! Lai izstāsta līdz galam!

Priekšnieks neapmierināts apklusa.

-      Es tātad devos uz aptieku, turpināja Žobņikovs.

-      Bet līdz tai no šejienes divi kilometri! Kamēr aizgāju, kamēr nopirku, kamēr nācu atpakaļ, pagāja vismaz četrdesmit minūtes, ne mazāk.

Igors Vasiļjevičs gribēja kaut ko teikt, taču sašutumā tikai nogrozīja galvu un savaldījās. Tikmēr Stepaničs stāstīja:

-    Ierodos. Uzeju augšā dežūrtelpā, dodu Toļikam tableti, bet viņš saka: "Nespēju te nosēdēt, Stepanič. Smoku nost. Varbūt padežurēsi viens, bet es iziešu aiz vārtiem un pastaigāšos pa ielu?" To pateicis, vīrelis pameta greizu skatienu uz priekšnieku, nopūtās un turpināja: Es saku: "Nu, var jau. Ej pastaigājies!" Un viņš aizgāja.

-    Ir nu gan darbinieki! Igors Vasiļjevičs neizturēja.

-    Kas bija pēc tam? Papalajevs noprasīja Žobņikovam.

Vīrelis, pakasījis kaklu, atbildēja:

-    Viņš staigāja. Ilgi. Kādas trīs stundas.

-    Cik?! priekšnieks iebļāvās.

-    Klusu! Žukovs viņam uzbrēca.

-     Varbūt trīsarpus… Stepaničs izņēma no kabatas cigarešu paciņu, ar zobiem izvilka smēķi un uzrunāja pārējos: Vai uguntiņa neatradīsies?

Gavrjušins iedeva vīrelim šķiltavas. Tas aizsmēķēja, izpūta dūmus, nospļāvās un noteica:

-     Bet varbūt četras.

-     Gatavie nelieši! Igors Vasiļjevičs novaidējās.

-    Kas notika pēc tam? pajautāja Papalajevs.

-     Tieši pēc tam viss notika! Žobņikovs atdzīvojās. Tātad Toļiks atgriežas priecīgs, aiz laimes bezmaz starodams. Es prasu: "Kur tik ilgi vazājies?" Šis: "Kāda tam nozīme, Stepanič? Galvenais, ka zobs vairs nesāp!" Bet pats staigā pa dežūrtelpu riņķī vien, līdz ierunājas: "Stepanič, šito vajag atzīmēt!" Un uzsit ar knipi sev pa rīkli! Es saku: "Nu tad iel…" Vīrelis kārtējo reizi aprāvās un, samirkšķinājis acis, palūkojās uz priekšnieku.

-    Un viņš ielēja, vai ne? tas iznīcinoši noprasīja.

-     Nē! pavisam bez viltus atbildēja Stepaničs. Tur jau tas joks, ka ne! Tūlīt izstāstīšu, ko viņš teica, un jums mute paliks vaļā! Vīrelis pārlaida operatīvajiem skatienu, ieturēja nelielu pauzi, it kā gribētu pavēstīt pašu neticamāko stāsta daļu. un turpināja: Toļiks apsēdās stūrī uz taburetes un sacīja: "Tādā gadījumā joz pēc trauka!" Ko tu neteiksi?! Stepaniča sašutumam nebija robežu. Viņš to pateica man man! "Joz pēc trauka!" Es gandrīz apstulbu! Tādu nekaunību! Vazājās pa pasauli četras stundas un nevarēja nopirkt trauku! Vai varat iedomāties?!

-    Varam… Igors Vasiļjevičs drūmi novilka.

Žobņikovs jau bija tā iekaisis, ka nelikās ne zinis par

priekšnieku. Sarga acis gailēja, rokas nevaldāmi žestikulēja.

-      Es viņam saku: "Ko tu runā! Vai pavisam esi nojūdzies? Pats nevarēji atnest?" Bet viņš man: "Iesi vai ne?" Vai jūs zināt, kur ir veikals? vīrelis pajautāja miličiem. Vēl tālāk nekā aptieka! Pusstunda jāiet! Un es pateicu: "Nē! Neiešu!" Un nekur negāju!

-    Tātad viņš aizgāja pats? pajautāja Igors Vasiļjevičs.

-    Arī viņš negāja!

-     Kas tad tevi tā piedzirdīja? priekšnieks iekliedzās, pagriezās pret miličiem un noteica: No rīta atnāku, bet šis dežūrtelpā uz grīdas! Tikai ar grūtībām uzbukņīju kājās! Pieceļas, bet rokas trīc, mūlis paģirains un zils. Paskatieties uz viņu vēl tagad nav atjēdzies!

-      Es neko neesmu dzēris! šļakstīdams siekalas, iespiedzās Stepaničs.

-    Nūjā, tas ir skaidri redzams!

-    Arī Toļiks nedzēra! Saka: "Ja jau negribi iet, uzvārīsim tēju!"

-     Ak tā… Igors Vasiļjevičs novilka. Tātad pietempāties čefiru!

-     Pie joda, kur nu čefīru! iesaucās Žobņikovs. Paskaidroju, ka tā bija visparastākā tēja! Ar džemu! Toļiks izņēma to no sava skapīša! Es apēdu pāris karošu, izdzēru pusi krūzītes… un neko vairs neatceros! Kā ar nazi nogrieza! Atjēdzos tikai no rīta. kad jūs mani uzbukņījāt!

-     Ko, ko? noprasīja Papalajevs. Jūs ieēdāt Toļika džemu un zaudējāt samaņu?

-    Nūjā, atbildēja Stepaničs.

-    Kur tā burka ir tagad?

-     Nezinu… No rīta nebija…

-    Skaidrs…

Vīrelis mazliet padomāja un vientiesīgi piebilda:

-     Bet varbūt man pret džemu ir… nu kā to… alerģija? Viņš taču negribēja mani noindēt, patiešām! Kāda velna pēc mani jāindē?

Divdesmit minūtes pagāja, kamēr Žukovs ar Papalajevu uzrakstīja liecinieka Žobņikova pratināšanas protokolu grupas vadītājs, sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Tureckis prasīja, lai dokumenti būtu procesuāli noformēti. Viņš nebija mierā ar mutisku ziņojumu par padarīto darbu.

Toļiks sūca alu īru krogā netālu no metrostacijas "Borovicka" un sarunājās ar kārno vīrieti melnā uzvalkā. Abi sēdēja pie bāra letes augstos krēslos ar spīdīgām niķelētām kājām.

-    Vēl divus ginesus! Toļiks pamāja bārmenim, kas tikko spēja izpildīt daudzos pasūtījumus.

-    Acumirkli! tas atbildēja un, paķēris augstās alus glāzes, palika tās zem zeltītā krāniņa.

-    Man pietiek! kārnais sāka protestēt.

-      Dzer vien! Toļiks iegrūda viņam krtitīs ar pirkstu. Dzer, Marat!

Kārnais neapmierināts sakustināja uzaci un noburkšķēja:

-    Gribi piedzirdīt mani tāpat kā to savu Stepaniču?

Toļiks pasmīnēja.

-     Tieši viņu man neizdevās piedzirdīt! Negāja, maita, uz. veikalu! Tāpēc jau liku lietā, ja tā var teikt, netradicionālas metodes…

-    Stulbs gan tu esi! Marats izdvesa.

-     Kāpēc?

-     Bet ja atklāsies, ka esi viņu piepumpējis ar miegazālēm?

-    Nekas neatklāsies… Toļiks bezrūpīgi attrauca un kroga mūzikas ritmā sāka šūpot kāju.

-     Tu jau esi pilnā! Kārnais pārmetoši noraudzījās uz viņu. Un neko vairs nejēdz!

-     Nē, es sajēdzu visu! dedzīgi ierunājās Toļiks un no jauna uzlika kāju uz krēsla niķelētā spraišļa. Visu! Arī naktī visu sajēdzu! Vienkārši man nebija citas izejas kā iejaukt džemā miegazāles!

-    Tā gluži nebija! iesaucās Marats. Pašam vajadzēja atstiept šņabi, ieliet pavairāk, un pēc pusstundas šis jau būtu no kātiem!

Toļiks aizkaitināts paskatījās un nikni noteica:

-     Es nevarēju tik ilgi gaidīt, saproti? Nevarēju! Pēc notikušā drebēju un trīcēju! Automašīna steidzami bija jādabū atpakaļ garāžā! Biju to nolicis kādu simt metru attālumā no stāvvietas, bet tur vazājas visādi pašpuikas, varēja kaut ko salauzt vai pat nospert!

-    Jūsu alus! sacīja bārmenis un piebīdīja runātājiem divas glāzes.

-    Ahā, paldies! noteica Toļiks un nometa uz letes vairākas saņurcītas naudaszīmes.

-      Man tomēr liekas, ka tev vairāk nevajag! Marats drūmi aizrādīja.

-      Nē, atbildēja Toļiks, vajag… Un tu ari dzer! Viņš paņēma glāzi un gandrīz ar spēku iegrūda kārnā rokā. Brītiņu paturējis, tas nolika glāzi atpakaļ uz letes.

-     Nedzeršu.

-     Kā vēlies… Toļiks greizi pasmīnēja. Man vairāk paliks.

Marats neapmierināts palūkojās uz. viņu, sagrozījās uz krēsla un, brīdi klusējis, noteica:

-     Nē, tomēr vajadzēja iztikt bez miegazālēm!

Toļiks nopūtās, nolika glāzi un prātīgā, taču ne skaidrā balsī sacīja:

-     Klausies, vai esi aizmirsis, kā bija plānots? Stepaniču vajadzēja nosūtīt uz aptieku, kamēr viņš staigā, izbraukt ar folksvāgenu no garāžas, atstāt turpat tuvumā un atgriezties dežūrtelpā? Tā bija?

-    Bija, kārnais apliecināja.

-     Es to izdarīju. Pēc tam pateicu Stepaničam, ka iešu pastaigāties, izgāju pa vārtiem, aizgāju līdz automašīnai, iekāpu tajā un braucu uz Volgogradas prospektu. Tur mašīnā pie manis iesēdies tu. Tā bija?

-    Labi, bija, Marats atkārtoja.

-    Pēc tam es aizvedu tevi gandrīz līdz klienta mājai, tu izkāpi, bet pats paliku gaidīt, tā bija?

-     Ko tu visu laiku "bija, bija"! Kārnais neapmierināts sarauca pieri.

Toļiks nozibsnīja ar acīm un sacīja:

-     Es izpildīju savu uzdevumu par visiem simt procentiem. Taču tu… Tu neizdarīji necik! Ja nebūtu manis, mums uzticētais darbs vispār paliktu neizpildīts!

-    Man nez kāpēc nav skaidrs, Marats noburkšķēja, kāpēc tu visu to stāsti.

-    Tāpēc ka ne jau tu man pārmetīsi, ja arī esmu pieļāvis kādu kļūdu!

-      Taču šī kļūda var visu izgāzt! iesaucās Marats.

-     Mēs gribējām, lai būtu ne čiku ne grabu! Tu nosūti Stepaniču uz aptieku un izved automašīnu. Pēc atgriešanās nosūti Stepaniču uz veikalu un pa to laiku noliec braucamo vietā. No rīta ne mazāko aizdomu!

-    Es visu laiku tev skaidroju, ka viņš negāja uz veikalu! Toļiks gandrīz sāka kliegt.

-     Tātad tev pašam bija jānopērk šņabis un viņš jāpiedzirda! kārnais atkārtoja vēlreiz. Un kāpēc tu strīdies ar mani? Tu pats no turienes aizlaidies, tiklīdz biji nolicis mašīnu! Tātad zini, ka esi nošāvis greizi!

-   Tpu tu! Toļiks nospļāvās, paķēra no letes glāzi, vienā rāvienā izdzēra un nolika atpakaļ tā, ka noklaudzēja vien.

-     Kāpēc aizbēgu? Tāpēc, ka nobijos: ja nu tajā mājā kāds iegaumējis automašīnas numuru un kuru katru brīdi uz garāžām atbrauc no dūzenes!

-            Lai taču brauc veseli! atteica kārnais. Tev tikai bija jāpārģērbjas, un cauri! Tev bija melnas brilles, un tajā mājā neviens tavu seju nevarēja redzēt. Marats nervozi paraustīja žaketi un piebilda: Braucot ar mašīnu atpakaļ, es tev to teicu! Un tu piekriti!

Mazliet klusējis, Toļiks novilka:

-     Labi, piekritu…

-    Tad kāpēc tu tā?

-     Tāpēc! Toļiks asi izmeta. Toreiz piekritu, lai nomierinātos! Bailes tik un tā nepārgāja! Atgriežoties garāžā, neitralizējot Stepaniču, liekot automašīnu atpakaļ, darbojos autopilota režīmā. Visu laiku baidījos, ka tūlīt var uzrasties kniķi! Tomēr folksvāgenu ievedu atpakaļ, kā paredzēts. Plāns ir un paliek plāns. Tiklīdz aizvēru garāžas vārtus, likās, ka spēki mani pametuši… Neizturēju… Aizbēgu…

Marats gribēja kaut ko sacīt, taču pārdomāja un saīdzis novērsās.

-    Un pie visa vainīgs esi tu! nikni noteica Toļiks.

Kārnais noplātīja rokas un uzsita sev pa stilbiem.

-    Kādā ziņā? Kāda ir mana vaina? Vai es vainīgs, ka tev neizturēja nervi?

Toļiks drūmi paskatījās, paņēma no letes otru glāzi, tāpat kā iepriekšējo izdzēra vienā paņēmienā un, brīdi klusējis, sacīja:

-     Ko nu… Abi mēs esam labi… Tad pagrozīja glāzi rokā, pielika pie acīm, it kā gribētu izpētīt tukšo dibenu, pacēla galvu uz augšu un iesaucās: Bārmen, vēl alu!

Pēc liecinieka Žobņikova nopratināšanas operatīvie darbinieki pa šaurām kāpnēm uzgāja virs vārtiem ierīkotajā dežūrtelpā.

-    Tūlīt sameklēšu kadru uzskaites grāmatu, sacīja garāžu priekšnieks Igors Vasiļjevičs, iegājis pa durvīm. Tajā ir visu darbinieku adreses un pases dati…

Miliči nopētīja telpu tā bija visai plaša. Pie vienas sienas atradās seifs, pie otras vecs, nodeldēts dīvāns, no kura polsterējuma vietumis spraucās ārā atsperes. Tālākajā kaktā stāvēja galds, pie kura vakar droši vien bija sēdējis Toļiks, galdam blakus vairāki metāla skapji, kādi parasti ir ģērbtuvēs. Katrs aizslēgts ar nelielu priekškaramo atslēgu. Visās sienās plati logi, lai sargi varētu novērot apkārtējo teritoriju. Pie loga uz vārtu pusi neliels galds. Tā vidū liels, vecmodīgs tālruņa aparāts, blakus aparātam neliela dzelzs kārba ar divām pogām, sarkanu un zilu. No kārbas cauri logam uz vārtiem stiepās melns elektriskais vads.

-    Ej pastaigājies! priekšnieks pateica sirmajam sargam, kas piecēlās no galda.

-    Ahā… Tas saprotoši pamāja un izgāja ārā.

-     Tūlīt… noņurdēja Igors Vasiļjevičs. Sēdieties! Viņš norādīja ar acīm uz dīvānu, bet pats piegāja pie seifa. Kur gan ir atslēga… Priekšnieks apčamdīja kabatas.

Žukovs ar Papalajevu apsēdās un klusējot sāka vērot viņa darbošanos. Ļubļinas miliči nostājās pie durvīm.

-      Re, tepat ir. Priekšnieks izvilka no bikšu kabatas spīdīgu atslēgu, ielika slēdzenē, pagrieza un atvēra seifa durvis.

Seifā atradās bieza burtnīca.

-    Vai jums ir tik daudz darbinieku? Papalajevs nobrīnījās.

-     Nē tak… atteica Igors Vasiļjevičs. Vienkārši te ir viss īpašnieku adreses un daudz kas cits…

-    Padodiet šurp! Žukovs pastiepa roku.

Priekšnieks izņēma burtnīcu no seifa un pasniedza.

-    Lūdzu!

-    Kāds ir viņa uzvārds? Žukovs noprasīja.

-      Paramonovs. Pieņēmu darbā pavisam nesen, tikai pirms mēneša, tāpēc viņa dati ir nodaļas "Darbinieki" pašā apakšā.

Žukovs sāka pārskatīt burtnīcu.

-     Bet kas ir te? viņš piepeši pajautāja.

-     Kurā vietā? Priekšnieks izstiepa kaklu.

-     Te. Žukovs pielika pirkstu ar flomāsteru zīmētai sirdij ar izsmalcināti uzrakstītiem vārdiņiem love tai apkārt. Tālāk sekoja vesela tālruņa numuru rinda ar saīsinātiem pierakstiem pretī: "Anžela. Or. sekss", "Stella. An. sekss", "Izabella. Visi pakalp."

-      Ak tas… .apmulsis nomurmināja Igors Vasiļjevičs. Tas… Viņš nolaida skatienu, paņurcīja ūsas, nopūtās, paskatījās uz miličiem un, sapratis, ka izvairīties no atbildes neizdosies, beidzot pateica: Saprotiet, tepat teritorijā ir sargbūda, un dažreiz… kad ir atbilstošs noskaņojums, uzaicinu uz turieni sievietes, lai… lai…

-    Skaidrs! Papalajevs pamāja.

-     Redziet, priekšnieks turpināja, glabāt šos tālruņa numurus mājās nekādi nav iespējams tur sieva… Var atrast…

-    Var gan! Papalajevs nez kāpēc tūlīt piekrita.

-     Tāpēc ierakstīju šajā burtnīcā. Tik un tā neviens to rokās neņem, tikai es! Igors Vasiļjevičs no jauna paskatījās uz. miličiem un palaboja sevi: Nav ņēmis līdz šai dienai…

-     Lai paliek… Žukovs viegli pavīpsnāja. Dariet, kā pašam tīk. Šī burtnīca mūs interesē tikai tāpēc, ka tajā ir pilsoņa Paramonova dati.

-     Protams, tie tur ir! nopriecājies par temata maiņu, priekšnieks to vēlreiz apliecināja. Tikai jūs pašķīrāt mazliet garām. Vajag kādas trīs lapas atpakaļ…

Žukovs ātri pāršķīra trīs lapas atpakaļ.

-     Kas tad tas?! iesaucās Igors Vasiļjevičs. Ko tas nozīmē?

Visi tūlīt pievērsa uzmanību burtnīcai. Attiecīgā lapa bija izrauta. Atvēruma vietā rēgojās robains plīsums.

-     Mjā… novilka Žukovs. Saki, ko gribi, bet Toļiks prot rīkoties ar atslēgām…

Priekšnieks paņēma burtnīcu un sarūgtināts novilka:

-     Cik žēl! Lapas otrā pusē bija Eleonoras tālruņa nu murs… Eleonora ir vienkārši pasakaina… Pilns pakalpoju mu komplekts ar masāžu piedevām…

-    Pietiek dzert! Marats mēģināja apstādināt Toļika roku, kas sniedzās pēc glāzes, taču tas atbīdīja drauga kaulaino plaukstu, paņēma glāzi un iedzēra pamatīgu malku. Muļķis! sapiktojies noteica Marats. Kāpēc tev tā jāpiedzeras?

-      Vai tad nedrīkst? Toļiks atņirdza zobus dzērāja smaidā.

Marats, nicīgi paskatījies, sacīja:

-     Tagad nevis jādzer, bet jādomā, kā rīkoties! Tev var sadzīt pēdas!

-    Neviens mani neatradīs! Toļiks droši paziņoja. Neviens. Paskaties! Viņš izvilka no krekla kabatas uz pusēm pārlocītu lapu. To es izrāvu no kadru uzskaites grāmatas!

-    Parādi! Marats pastiepa roku un, paņēmis papīriņu, ieurbās tajā ar acīm. Jā, patiešām…

-    Redzi nu! Toļiks līksmi noteica.

-    Vai citu ziņu par tevi nav? Marats drošības dēļ noprasīja.

-     Nē-e. Nekādu.

Šis fakts mazliet nomierināja Maratu, taču ne tik lielā mērā, lai viņš spētu mierīgi noskatīties, kā Toļiks no jauna ceļ glāzi pie lūpām.

-    Noliec! viņš sacīja. Tev ir diezgan! Citādi tūlīt būsi pavisam ķitē.

-      Nu un tad? Toļika balsī parādījās aizkaitinājums. Varbūt es gribu būt ķitē! Viņš paņēma no letes glāzi ar pāri malām ejošām putām. Cik to daudz! nomurmināja Toļiks un uzpūta kausam ar tādu spēku, ka alus putas aizlidoja pa gaisu uz Marata melnās žaketes atlokiem.

-    Ko tu dari?! tas nošņācās.

-     Ai, piedod! Toļiks noteica, vairāk izsmējīgi nekā atvainodamies, un pastiepa uz priekšu roku. Dod, notīrīšu!

Marats nepaguva aizgriezties, kad Toļika spalvainā roka iztriepa putas gandrīz pa visu žaketi.

-     Idiots! Marats nolēca no krēsla. Paskaties uz sevi! Galva nemaz vairs nedarbojas!

Šajā brīdī mierīgo mūziku, kas skanēja no skaļruņiem pie griestiem, nomainīja sparīga popmūzika.

-    Tūlīt es uzdancošu! paziņoja Toļiks un šūpodamies sāka slīdēt lejā no krēsla.

-    Nedari muļķības! Marats mēģināja viņu atturēt, taču bez panākumiem.

-      ī-ha-hā! Toļiks izlēca zālītes vidū un apmeklētāju ziņkārīgo acu priekšā sāka dejot kaut ko vidēju starp hopaku un lezginku.

-     Kaut tevi nelabais! pikti noteica Marats un straujā solī devās uz tualeti, lai iztīrītu žaketi.

-    Ej vien ej! viņam no muguras uzsauca Toļiks. Citādi no tevis jau sāk pilēt alus!

Marats ejot pagriezās un nokustināja lūpas, droši vien veltot draugam kādu asu vārdu, taču skaļās mūzikas dēļ Toļiks neko nedzirdēja.

-    Eh-hā! Viņš purināja rokas un kājas. Eh-ha-hā!

Marats pārmetoši paskatījās uz viņu un izgāja no zāles.

Toļiks dejoja tik sparīgi, ka dzērumā neaprēķināja spēkus un aiznesās kaut kur sānis. Mēģinādams noturēties kājās, viņš uzkrita pie galda sēdošai meitenei, gandrīz nogāzdams to uz grīdas.

-    Pardon, madam! Toļiks nosmīnēja.

Par nelaimi, meitene nebija atnākusi uz krogu viena, bet kopā ar pavadoni, Maiklam Taisonam līdzīgu ražena auguma nēģeri.

-     Ei tu, dullais! Nēģeris piecēlās no sola. Zūdi no šejienes projām!

-     Ko-o? Toļiks savaikstijās.

Visu laiku pie durvīm nīkstošais sargs pārstāja raudzi ties griestos, pēc mirkļa bija konflikta vietā un tūlīt visiem lietišķi noprasīja:

-    Vai jums ir problēmas?

-      Ko nozīmē problēmas? meitene sašutusi iesaucās. Nupat viņš mani gandrīz nogāza no krēsla! Un meitene norādīja uz Toļiku.

Sargs pagriezās pret vaininieku, kas lāgā neturējās kājās, un noprasīja:

-    Varbūt jums laiks doties uz mājām?

Toļiks noplātīja rokas un noteica, it kā gribētu izbeigt incidentu:

-     Viss normāli, šef! Es vairs tā nedarīšu! Un, apliecinādams savu vārdu patiesīgumu, viņš devās pie bāra letes, lai no jauna sēstos uz niķelētā krēsla. Danči beigušies!

Sargs neticīgi nogrozīja galvu, tomēr neaiztika apmeklētāju un atgriezās savā vietā.

Iekārtojies uz mīkstās sēdvietas, Toļiks paņēma glāzi, iedzēra alu un mēģināja atslābināties, taču kaut kas to liedza. Un viņš zināja, tieši kas. Iedzēris vēl vienu malku, viņš noslaucīja lūpas un pameta ar acīm niknu zibsni uz nēģera pusi. Arī tas paskatījās uz savas dāmas pāridarītāju un drūmi paberzēja abu roku dūres.

-     Kur viņu var atrast? Papalajevs noprasīja garāžu priekšniekam.

-    Toļiku? Šurpu turpu pa dežūrtelpu staigājošais Igors Vasiļjevičs domīgi nobraucīja ūsas. Hmm… Grūti iedomāties… Nekur citur viņa dati nav pierakstīti…

-    Bet ja jūs mēģinātu atcerēties? Kaut aptuveni?

Priekšnieks brīdi sasprindzināts domāja, tad, pakasījis

pieri, nopūtās un pateica:

-    Nē, nevaru… Pavisam izlidojis no prāta!

-    Varbūt Stepaničs ir lietas kursā? ieminējās Žukovs.

Igors Vasiļjevičs apstājās.

-    Patiešām! Gaisā uzlidoja pirksts. Viņi taču ir čomi! Priekšnieks piegāja pie loga, gandrīz līdz viduklim izliecās pa to un nokliedzās: Stepanič! Stepanič! Stepanič, kaut tevi nelabais!

-     Es jau eju! atskanēja Žobņikova balss, kam sekoja soļi uz krakstošajām kāpnēm.

Visi pagriezās pret durvīm, kurās parādījās Stepaničs.

-     Nu? viņš jautāja.

• Kur ir Toļiks? Kur ir Toļiks? Igors Vasiļjevičs tūlīt uzklupa sargam.

Žobņikovs novirināja plakstiņus un, paraustījis plecus, teica:

-     Droši vien mājās…

Priekšnieks triumfējot pagriezās uz miliču pusi.

-    Re nu! Es teicu! Viņš zina!

Igors Vasiļjevičs ātri piegāja pie galda, paķēra pirmo pa rokai gadījušos papīra lapu, izvilka no kabatas pildspalvu, noklikšķināja un vēlreiz griezās pie Stepaniča:

-    Saki adresi!

-     Kādu? Žobņikovs nesaprata.

-    Ko nozīmē kādu? Toļika, protams!

Stepaničs truli palūkojās uz priekšnieku, pēc tam uz miličiem un nomurdēja:

-     Kā lai es to zinu?…

-     Kā tad tā?… Igors Vasiļjevičs paskatījās uz. savu padoto tikpat truli. Vai tad jūs neesat…

-     Ivan Stepanič, piepeši ierunājās Žukovs, ja nezināt precīzu adresi, varbūt varat paskaidrot, kā pie Toļika iespējams aizbraukt.

Žobņikovs paberzēja deguna augšgalu un pateica:

-    Varētu.

-    Ļoti labi! Priekšnieks atvieglots nopūtās.

-     Varētu, Stepaničs atkārtoja un piebilda: Ja vien zinātu!

Igors Vasiļjevičs nosarka, tad nobāla un nobrēcās:

-    Tu, maitas gabals, ņirgāsies par mums?!

-     Nē, ko jūs! Žobņikovs nobijās. Tieši otrādi, es vēlos palīdzēt… Tikai diemžēl nevaru…

Pēc vientiesīgā sarga nožēlojamā izskata varēja spriest,

ka viņš saka taisnību.

>

-    Vai nezināt vismaz aptuveni, kur viņš dzīvo? pajautāja Žukovs.

-    Nē. Stepaničs noplātīja rokas. Viņš nekad par to netika ieminējies, pat nelika manīt…

-    Vai nezināt ari to, kur viņš pavada brīvo laiku? Kas ir viņa paziņas?

-    Neko nezinu… Žobņikovs nogrozīja galvu. Vispār neko… Viņš nestāstīja par sevi… Neko…

-    Tā… noņurdēja Žukovs, piecēlās no dīvāna, izlocīja vidukli, nokrekšķināja un piegāja pie metāla skapīšiem.

-    Kurš ir Toļika skapītis? viņš noprasīja priekšniekam.

-    Tas! Igors Vasiļjevičs norādīja uz malējo pa labi.

-    Skaidrs… noteica kapteinis. Vai atslēga ir?

-    Jāmeklē… Priekšnieks sāka rosīties. To dublikāti ir sargmājiņā… Tūlīt aizskriešu… Un viņš piecēlās no galda, lai dotos pēc atslēgām.

-     Nav vērts! Žukovs apstādināja priekšnieku un, pārlaidis vērīgu skatienu grīdai, pacēla dzelzs saspraudi. To saliecis, viņš iebāza galu skapīša atslēgas caurumā, un atslēga tūlīt bija vaļā.

-    Vareni! Stepaničs pasmaidīja.

-     Paskatīsimies, kas tur iekšā… noteica Žukovs un, satvēris rokturi, pavilka durvis.

Izdzēris glāzi, Toļiks sajuta nepieciešamību atviegloties. Vēlreiz norāpies no krēsla, viņš devās uz tualeti. Galdiņš, pie kura sēdēja nēģeris ar savu meiteni, bija pa ceļam, un, iedams garām, Toļiks pameta nicīgu skatienu uz melno tēvaini. Tas gribēja pielēkt kājās, taču meitene uzlika roku viņam uz pleca un atturēja:

-     Nevajag, Edij… Lai iet…

Nēģeris skaidri redzami negribīgi paklausīja pavadonei un, māksloti pasmaidījis, noņurdēja:

-Jā… Lai iet pī-pī… Lops…

Toļiks nesadzirdēja to, jo līgoja jau iekšā pa durvīm ar divām nullēm.

-    Ir nu gan mūlis… atskanēja kaut kur no sāniem.

Toļiks pagrieza galvu un pa labi no ieejas pie izlietnes

ieraudzīja Maratu ar žaketi rokā.

-    Pats esi mūlis… noburkšķēja Toļiks un, ejot attaisījis bikšu priekšu, piegāja pie pisuāra.

-    Ceru, ka vairāk nedzersi? pajautāja Marats, tīrot spīdīgos, melnos atlokus.

Toļiks izspieda caur zobiem kaut ko nesaprotamu un, nolaidis galvu uz leju, ņēmās vērot, kā organisms atbrīvojas no pārstrādātā alus.

-    Tūlīt noķersim taksi un brauksim… noteica Marats, turpinādams tīrīt žaketi.

Toļiks visu savu uzmanību veltīja pūšļa atbrīvošanai.

-    Tāpēc ka ir jau diezgan! Marata balss nervozi ietrīcējās. Cik tad var! Par agru esi atslābinājies!

Toļiks paraustīja plecus, nošvīkstināja rāvējslēdzēju, pagriezās un piegāja pie izlietnes.

-    Ļauj noskalot ģīmi! viņš uzrunāja draugu.

-    Tu izskaties tāds bāls… Tas nogrozīja galvu.

-    Man drusku tā kā nelabi… Toļiks nomurmināja.

-    Redzi nu! Marats pārmetoši noteica. Es taču teicu, ka tik daudz nav jādzer! Turklāt pēc negulētas nakts!

Šajā brīdī Toļika seja dīvaini saspringa, piesārtušās acis kļuva stiklainas, mute pavērās un viņš steidzīgi noliecās pie izlietnes.

No rīkles varenā straumē izšļācās vēmekļi.

Marats nepaguva atraut žaketi tālāk, un tā no jauna tika nošķiesta. Un ne vairs ar alu.

-     Kāds tu maita! Tas bija vienīgais, ko spēja pateikt

Marats, naidīgi noskatīdamies uz Toļiku, kas atrāvās no iz lietnes. Tagad tā būs jātīra veselu mūžību!

-    Atvaino! Toļiks nosmīnēja un grīļīgā gaitā devās uz durvīm.

-     Gaidi mani, es drīz! Marats nokliedzās un sāka ar jaunu sparu tīrīt žaketi.

-     Ahā… atbildēja Toļiks un izgāja gaitenītī, kas veda uz zāli.

Tajā pie vienas no tālākajām marmora sienām karājās taksofons. Iedams garām, Toļiks sagrīļojās un uzgrūdās ar plecu aparāta tērauda korpusam.

-     Cūcība! viņš noskaitās, sita aparātam ar dūri, taču trāpīja pa klausuli, kas nokrita lejā, bet aparāta šķidro kristālu ekrāniņā parādījās uzraksts: "Ielieciet kartīti!"

Toļiks noskatījās uz uzrakstu ar baltām acīm, un noreibušajā galvā parādījās, viņaprāt, itin sakarīga doma, ka jāpiezvana uz dežūrtelpu. Jānoskaidro, kas tur notiek. Tik un tā neviens neuzzinās, no kurienes tiek zvanīts…

Viņš parakņājās pa kabatām, izmakšķerēja plastmasas kartīti, ielika automāta spraugā un nospieda numura taustiņus.

Toļika skapītī uz pakaramā bija pavalkāta aizsargkrāsas jaka, bet zem tās nolikti brūni gumijas zābaki. Žukovs pastiepa roku, lai visu šo mantību izvilktu un apskatītu, taču uz galda apdullinoši notrinkšķēja tālrunis.

-    Hallo! Priekšnieks pacēla klausuli.

-    Igor Va-asiļ-je-vič! dzērāja balsī jautāja Toļiks.

Priekšnieks ātri uzlika uz klausules plaukstu un čukstus

pavēstīja operatīvajiem darbiniekiem:

-    Zvana Toļiks!

-    Mēģiniet noskaidrot, kur viņš atrodas! Žukovs tūlīt brīdināja.

Igors Vasiļjevičs pamāja un, noņēmis no klausules roku, ierunājās saldenā balsī:

-     Ak… Toļiks! Cik labi, ka piezvanīji! Kur tu esi pazudis? Kur atrodies?

-     Es, vai? Toļiks pārjautāja. Es… vienā vietā…

-    liet precīzāk? jautāja priekšnieks. Saki adresi! Kur tu patlaban esi?

-     Kāpēc tik tieši?! nošņācās Žukovs. Viņš tūlīt nopratīs!

Kapteinim, izrādījās, bija taisnība. Toļiks noprata.

-    Jums blakus ir kruķi, vai ne? viņš noprasīja.

Igors Vasiļjevičs izlikās, ka nesaprot.

-     Ko? Kādi kruķi?

-    Para… parasti, sacīja Toļiks, mēlei pinoties. Iedodiet viņiem klausuli!

Priekšnieks sataisīja lielas acis, vēlreiz, aizsedza roku ar mikrofonu un pagriezās pret operatīvajiem darbiniekiem.

-    Viņš lūdz jūs…

-     Sasodīts! sapīcis noteica Žukovs un paņēma klausuli. Klausos!

-    Kas tu esi? Toļiks noprasīja.

-    Kruķis, Žukovs vienkārši atbildēja.

-     Ak… Toļiks nopriecājās. Nu tad klausies, kruķi! Ne vella tu mani nenoķersi, gnīda! Saprati? Un, tā kā mēs nedz tiksimies, nedz sadzir… dēsimies, teikšu tūlīt, ka man dikti patika uzdot tam jūsu maitas gabalam pa pauri! Tā bija milzīga bauda! Bet tagad čau!

Pēc šiem vārdiem klausulē ieskanējās īsi pīkstieni.

-    Čau… nomurmināja Žukovs un nolika klausuli.

-     Ko viņš pateica? painteresējās Papalajevs.

-     Neko vērtīgu… Žukovs atmeta ar roku. Brīdi klusējis, viņš piepeši pateica: Radās iespaids, ka viņš zvana no kādas iedzeršanas…

-     Kāpēc? Papalajevs jautāja.

-    Šis bija krietnā žvingulī, bet fonā skanēja mūzika un balsis.

-    Pareizi, es arī to pamanīju! iesaucās Igors Vasiļjevičs.

-    Un tomēr tas neko mums nedod… Žukovs paraustīja plecus.

Viņš atgriezās pie skapīša un izņēma no tā jaku. Labajai piedurknei pa vidu bija pielīmēts plastmasas ripulis pudeles dibena lielumā. Ripuļi rotāja melns uzraksts "Toļa".

-    Viņš pats to pielika, lai nesajauktu ar otra sarga jaku, priekšnieks paskaidroja. Nepatika valkāt svešas drēbes.

-Jāapskatās, kas ir kabatās… Žukovs aptaustīja jaku.

-    Varbūt nejauši palicis kāds dokuments vai kas cits…

-    Nez vai… Papalajevs drūmi novilka.

Viņa šaubas apstiprinājās jakā nebija nekā.

-     Njā… sērīgi pateica Žukovs un pakarināja jaku atpakaļ. Turklāt uzraksts "Toļa" nokļuva tieši acu priekšā.

-     Kur gan tu esi, Toļa?… domīgi tāpat vien noteica Žukovs un aizķēra ripuļi ar nagu. Pielīmēts bija tik vāji, ka plastmasas zīmotne nolidoja uz grīdas.

-    Ai, uz tās kaut kas uzzīmēts! iesaucās aiz muguras stāvošais Gavrjušins.

Ripuļa otru pusi rotāja kaut kāda muļķīga emblēma.

-      "Irish Pub", izlasīja Žukovs. Vai zināt, kas šitas ir par krāmu? Viņš pārlaida apkārtējiem skatienu un pats deva atbildi uz jautājumu: Tas ir alus glāzes paliktnis. No kaut kāda "Irish Pub".

-    Es zinu, kur šis krogs atrodas… Papalajevs aplūkoja ripuļi. Pie metrostacijas "Borovicka". Pāris reižu esmu tajā bijis.

-    Vai Maskavā maz tādu krogu… Gavrjušins atmeta ar roku.

-    Šī emblēma ir tieši no kroga, kas atrodas pie stacijas "Borovicka"! ietiepīgi atkārtoja Papalajevs.

-    Toļiks vispār ir liels alus cienītājs! iestarpināja Igors Vasiļjevičs.

Žukovs pameta uz viņu ašu skatienu, un viņa acīs piepeši uzzibsnīja tāda kā uguntiņa.

-     Dritvaikociņ, nesaki ne pieci, ka šobrīd viņš ir tur!

-     Nu protams! Papalajevs iesita sev pa pieri. Tu taču teici, ka klausulē varēja saklausīt līksmošanos! Un mūziku!

-     Jābrauc! apņēmīgi paziņoja Žukovs.

Gavrjušins piekrītot pamāja.

-     Dzīvē visādi gadās! Un ja nu mums veicas? viņš noteica, un vīri kā viens devās uz izeju.

Pēc ilgas līkumošanas pa ielām autobuss galu galā aizveda Germanu Redņikovu līdz vajadzīgajai pieturai. Bailes, kas visu braukšanas laiku palielinājās, kulmināciju sasniedza brīdī, kad vērās durvis un vajadzēja kāpt ārā.

"Mammīt mīļā…" Germans nobālēja.

-     Briļļainais murmuli, tu guli, vai? apjautājās aiz muguras stāvoša raženi noaugusi sieva un pagrūda jaunekli no muguras. Nestāvi priekšā durvīm! Vai nu kāp ārā, vai palaid pārējos, nejēga!

"Tu pati…" nodomāja Germans, taču kā labi audzināts skaļi to nepateica.

Viņš nokāpa pa neērtajiem pakāpieniem uz ietves un, izspraucies cauri tiem, kas gribēja ielīst autobusā, devās uz Ņegļinnajas ielas pusi.

"Jau tik tuvu…" Germans kodīja zilas lūpas. "Pāris pagriezienu un klāt…"

Augums šausmās kļuva stīvs, kājas gandrīz vairs nelocījās, rokas krampjaini spieda pie krūtīm mapi.

Pēc kāda laika viņš tomēr nokļuva līdz īstajam namam, pa ietvi lēni nogāja gar pelēko fasādi, bet… nevienu detektīvu aģentūru neieraudzīja.

"Tas tik ir joks!" Germans apstājās. "Varbūt tas vīrietis metro kaut ko sajaucis?"

Viņš sāka iet uz otru pusi, taču meklēto tik un tā neatrada. Germans nostājās pie ēkas stūra un savilka seju smaidā.

"Paldies Dievam!" viņš ar atvieglojumu nodomāja. "Galvenais, ka man nebija bail!"

Negaidīti muskuļos atjaunojās asinsrite un pazuda stīvums.

"Nenobijos, nenobijos!" Germana galvā ieskanējās līksma melodija.

Šāds notikumu pavērsiens bija itin patīkams. Mape netiks nodota no paša neatkarīgu apstākļu dēļ. Viņu lūdza to nogādāt noteiktā adresē, un viņš to bija darījis. Turklāt nebaidoties no riska. Meklēt tādu stulbu "Gloriju" pa visu pilsētu nav viņa pienākums!

"Bet varbūt tādas "Glorijas" vispār nav?" Germanam piepeši ienāca prātā. "Varbūt svešais kaut ko ir sajaucis?" Viņš uzmeta ātru skatienu mapei un izdarīja stingru slēdzienu: "Nu, protams, jukušais! Kā man tūlīt tas neienāca prātā?! Tas, par ko rakstīts šajos dokumentos, nevar būt patiesība. Nevar!"

Germans juta, ka no pleciem noveļas milzu smagums, kas spieda jau otro dienu, uzradās tāda atvieglojuma sajūta, ka viņš bezmaz uz vietas palēcās.

"Pats galvenais, ka es nenobijos!" Germans tīksminājās par savu drošsirdību. "Nenobijos!"

Aiz sajūsmas viņam uznāca tāds kā prāta aptumsums, un viņš galīgi neaptvēra, ka apskatīta tikai ēkas priekšpuse. Tādēļ pēc mirkļa, kad, gribēdams saīsināt ceļu uz pieturu, viņš iegāja pagalmā, trieciens bija īpaši spēcīgs.

Pašu pirmo viņš ieraudzīja lieveni ar elegantu jumtiņu un ne sevišķi uzkrītošu, bet itin labi izlasāmu plāksni uz durvīm: "Privātais apsardzes uzņēmums "Glorija"."

Ai! Germanam paspruka.

Pacilātais garastāvoklis izgaisa vienā mirklī, rokas un kājas atkal kļuva stīvas, un Germans apstājās, blenzdams uz briesmīgo plāksni.

"Tātad tomēr nāksies mapi nodot…" viņš sērīgi nodomāja.

Šausmas ietriecās apziņā ar vēl lielāku spēku nekā iepriekš. Mute acumirkli izkalta, viņš ar pūlēm norija gaisu un mēģināja spert soli uz lieveņa pusi, taču nekas no tā neiznāca. Šķita, ka viņš iekāpis līmē, no kuras bez panākumiem mēģina atraut kurpju zoles.

"Es nespēju!" Germans domās nokliedzās. "Nespēju!! Nespēju!!!"

Bet ari aiziet nebija iespējams. Germans saprata, ja atteiksies no šīs sava mūža izcilākās rīcības, viņš galīgi zaudēs cieņu pats savās acis un paliks tikpat nožēlojams un bezpalīdzīgs murmulis, kāds bijis līdz vakardienas notikumam metro.

Taču pats galvenais Taņa! Viņš nespēs ilgi meitenes priekšā tēlot varoni. Viņam jākļūst par varoni.

Germans nopūtās un mēģināja atraut kāju no asfalta. Kāja neklausīja.

"Nē…" Viņš nogrozīja galvu. "Tik un tā nevaru…"

Bailes bija tik lielas, ka ķermenis neklausīja. Taču viņš nespēja to atslābināt tikai ar gribas piepūli. Tāpēc viņš drusku padomāja un nolēma rast kompromisu pašam ar sevi.

"Es nenodošu mapi rokās," viņš nolēma. "Neuzkrītoši to pametīšu. Neviens aģentūrā neuzzinās, ka to esmu atstājis es!"

Šāds rīcības plāns katrā ziņā viesa mazākas bailes. Šķiet, to pieņēma ari organisms, jo, mēģinot pakustināt kāju, tā paklausīja un galu galā atrāvās no zemes.

Germans uzmanīgi izkustējās un devās uz lieveni.

"Nemanāmi nolikšu un tūlīt atpakaļ!" viņš vēlreiz sacīja sev, uzgāja pa kāpnēm un nospieda zvana pogu.

-    Pie kā jūs? no blakus nostiprinātā skaļruņa noprasīja balss.

Sakopojis visu savu vīra dūšu, Germans atbildēja:

-    Pie Denisa Grjaznova.

"Kad ielaidīs, pateikšu tam Grjaznovam, ka esmu kļūclījies, bet promejot kaut kur nolikšu mapi," nosprieda Germans.

-    Direktora nav, atbildēja skaļrunis. Bet, ja vēlaties, varat viņu pagaidīt.

"Lieliski!" Germanam uzplaiksnīja galvā, un viņš noteica:

-    Labi, es pagaidīšu.

Sargs atvēra durvis un ielaida Germanu.

-    Taisni pa gaiteni, sacīja sargs.

-    Paldies! Germans atbildēja, taču juta, ka sargs pavada viņu ar skatienu, tāpēc atteicās no mēģinājuma noliki mapi uz grīdas un tūlīt griezties atpakaļ. Pēc kādiem desmit metriem acu priekšā atklājās plaša halle ar tajā izvietotiem klubkrēsliem. Uz viena krēsla kāds sēdēja.

-     Sveicināti! paskatījies uz sēdētāju, automātiski pateica Germans.

Vīrietis pamāja.

Germans pārlaida skatienu telpai un apsēdās pie loga tālāk no apmeklētāja.

"Minūti pakavēšos un iešu projām," viņš nolēma. "Bet mapi atstāšu…"

Denisa "Škoda", pie katra luksofora, kā par spīti, uztrāpot sarkanajai gaismai, nenovēršami brauca arvien tuvāk "Glorijai".

"Tureckis droši vien jau pārgaidijies…" Grjaznovs rauca pieri un sāka pārkārtoties uz labo rindu, lai nogrieztos uz Ņegļinnajas ielu.

Tureckis (tas, protams, bija viņš) ar interesi aplūkoja dīvaino jauno cilvēku, kas apsēdās tālākajā krēslā pie loga.

"Nekad neesmu redzējis pie Denisa šādus klientus," nodomāja Aleksandrs. "Pavisam vēl zēns. Turklāt tāds nobijies… Interesanti, kāpēc viņš atnācis? Grib nolīgt apsardzi? Nez vai… Neizskatās no maksātspējīgajiem…"

Tureckis pavirzīja uz priekšu notirpušās kājas un viegli izstaipījās. Sēdēt bija apnicis, gribējās izlocīt locekļus. Viņš piecēlās no krēsla, aizlika rokas aiz muguras un devās uz gaiteni, pie kura sienām karājās reālistiskas gleznas zeltītos rāmjos. Viņš apstājās pie vienas no tām. "Rīts Čuburkujevkā", viņš izlasīja nosaukumu. "V. Asņecovs".

"Ir nu gan pseidonīms!" Tureckis pasmīnēja.

Uz audekla bija redzams sādžas rīts vasarā, kad iedzīvotāji pulkā dodas uz lauku novākt ražu.

"Nez kāpēc visiem tādas dumjas sejas…" Tureckis nodomāja. Varēja domāt, ka mākslinieks patiešām centies parādīt sādžinieku darba skaistumu, taču zemkopju vietā iznākusi daunu grupa, kurai kāda cilvēka nolaidības dēļ izdevies dabūt asas izkaptis un grābekļus.

Aiz muguras atskanēja soļi. Tureckis pagriezās. Jaunais cilvēks bija piecēlies un gāja uz izeju.

"Nolēmis negaidīt…" nodomāja Tureckis. Gribējās pateikt puisim, ka direktoram tūlīt jāatbrauc, taču viņš to nepateica. "Nav zināms, cik ilgi pats norunāšu ar Denisu… Izskatās, ka puiša jautājums nav īpaši svarīgs, ja nenosēdēja ne divas minūtes…"

Tureckis strauji pagriezās uz. promejošā puiša pusi.

-Jaunais cilvēk! viņš uzsauca. Jūs. kaut ko aizmirsāt!

Jauneklis, kas jau gribēja iet ārā pa durvīm, piepeši sastinga, tā kā sakumpa un lēnām pagriezās.

Iebraucis pagalmā, Deniss pie kantora lieveņa ieraudzīja Turecka sarkano žiguli. Viņš piebrauca tam blakus un izslēdza motoru…

Dzirdot uzsaucienu, Germanam Redņikovam satumsa acīs.

"Ko nu lai daru?" viņš sāka drudžaini gudrot. "Bēgt? Nekas neiznāks: sargs tepat blakus. Atzīties, ka mape atstāta direktoram? Nē, tikai ne to sāks skaidrot, kas viņš

ir un no kurienes… Ko darīt? Acīmredzot ir tikai viena

iespēja…"

Germans pagriezās ar seju pret svešinieku un izspieda no sevis tikko dzirdamu:

-     Paldies…

Viņš ātri pagāja atpakaļ, paķēra mapi un gandrīz skriešus metās uz durvīm. Durvis negaidīti atvērās pašas no sevis, un tajās parādījās rudmatains jauns cilvēks.

-    Sveicināti! Germans automātiski pateica.

-     Sveicināts! rudmatis atņēma sveicienu un, ienācis pa durvīm, pajautāja: Kādā jautājumā jūs?

Taču Germans palika atbildi parādā, izmuka ārā un pa pakāpieniem noskrēja no lieveņa.

-    Tas taču ir direktors! viņam uzsauca sargs.

Germans pat nepagrieza galvu, bet attālinājās no "Glorijas" arvien ātrākā solī, līdz nozuda aiz mājas stūra.

-    Tāds kā jocīgs… Sargs paraustīja plecus un aizvēra durvis.

Savukārt Germans, vicinādams nolādēto mapi, galu galā sāka skriet uz autobusa pieturu.

"Nu maita!" viņš naidīgi nodomāja par pārlieku vērīgo svešinieku. "Ja nebūtu viņš, viss izdotos! Ir nu gan maita!"

-    Kas tas tāds? Deniss pajautāja sargam.

-     Nezinu… Sargs paraustīja plecus. Teica, ka darīšanas pie jums… Tāpēc ielaidu…

Grjaznovs gribēja pateikt savam darbiniekam dažu spēcīgāku vārdu, taču ieraudzīja gaiteņa galā stāvam Turecki un nolēma netērēt laiku.

-     Aleksandr Borisovič, atvainojiet! Viņš platiem soļiem devās pie sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja. Ātrāk nekādi neizdevās tikt!

-    Nekas, es saprotu… Tureckis atbildēja.

Viņi sarokojās, un Deniss gāja slēgt kabinetu.

-    Tūlīt piesēdīsim un es visu izstāstīšu…

***

Germans Redņikovs iekāpa pienākušajā autobusā un brauca uz Kijevas stacijas pusi. Sirds pukstēja strauji kā ložmetējs, rokas nervozi trīcēja. Tā kā nebija izdevies pamest mapi aģentūrā, trauslajiem pleciem no jauna uzgula tās piederības slogs, no jauna vajadzēja domāt, ko iesākt ar tiem briesmīgajiem papīriem.

"Nē, es tomēr tos izmetīšu!" Viņš dusmās nozibināja acis.

Germans tomēr saprata, ka neļausies emocijām. Prātā no jauna uzliesmoja vecā atziņa: "Man jāpierāda sev, ka neesmu gļēvulis! Tas ir nepieciešams!" Paradoksāli, bet viņam nemaz to negribējās, tas bija briesmīgi, taču nolādētais "nepieciešams" tā bija iesēdies galvā, ka atbrīvoties no tā nebija iespējams. Turklāt viņš zināja pilnīgi droši, ka jākļūst citam cilvēkam, ja negrib zaudēt Taņu. Bet kļūt cits cilvēks, par to nebija ne mazāko šaubu, varēja, apliecinot sevi ar Rīcību. Taču Rīcība bija kaut kas briesmīgs.

Tā bija īsta mocība…

"Tādas tās lietas!" viņš nodomāja. "Esmu iekūlies ķezā!" Un Germans bezspēcīgi uzsita ar vārgo dūri pa mapes balto vāku.

-     Kas ir, student, izkriti eksāmenā? piepeši atskanēja zobgalīga balss.

Germans pagriezās. Tepat, pie autobusa aizmugurējām durvīm, stāvēja viegli iereibuši kompānija divi puiši un divas meitenes. Viņi smīnēdami noraudzījās uz Germanu un gaidīja atbildi.

-    Ahā, piepeši noteica Germans. Izkritu. Tad greizi pasmaidīja un piebilda: Vēl ir cerības pārlikt!

Operatīvie darbinieki brauca uz centra pusi. IJaziks kā parasti pa priekšu, baidīdams visus ar zilo joslu un uzrakstu "Milicija", žigulis kā piesiets nopakaļ.

-    Kaut nu Toļiks tur būtu! murmināja pie stūres sēdošais Žukovs.

Izredzes, protams, nebija lielas. Taču nekas cits neatlika "Irish Pub" vajadzēja pārbaudīt.

-     Tam krogam ir divas izejas. Papalajevs atcerējās. Iesim iekšā vienlaikus pa abām.

-    Ahā! Žukovs pamāja un padomājis piebilda: Droši vien krogā ir daudz cilvēku, tāpēc jābūt uzmanīgiem…

-      Nē. Papalajevs papurināja galvu. Vēl agrs. Tas krogs ir pilns pret vakaru. Patlaban tas ir gandrīz tukšs… Tāpēc saņemsim Toļiku ciet bez grūtībām. Protams, ja viņš tur ir.

Toļiks atkal apsēdās uz sava krēsla un, mēlei pinoties, pieprasīja no bārmeņa alu. Tas paskatījās uz apmeklētāju, kas nezina mēru, saviebās, tomēr ielēja vēl vienu glāzi.

-    Varbūt pietiks? viņš pajautāja, bīdīdams putojošā alus glāzi uz Toļika pusi.

-     Nav tava darīšana! tas noburkšķēja, gribēja pielikt glāzi pie lūpām, taču tajā brīdī pamanīja naidīgu sev pievērstu nēģera skatienu.

-     Ko skaties, melnais pērtiķi? Toļiks izvalbīja dzērāja acis. Gribi pa purnu?

Nēģeris trakās dusmās pielēca kājās un rāvās uz Toļika pusi.

-     Kdij, nevajag! Meitene iekārās viņam rokā. Neva-

Šoreiz viņai neizdevās pavadoni noturēt.

-     Laid vaļā, Maruzka! Edijs pakustināja plecu un atmeta gaišmataino daiļavu sānis.

Pie durvīm sēdošais sargs piecēlās kājās.

-    Nāc šurp, nāc! Toļiks smīnēdams aicināja nēģeri ar pirkstu. Noberzīšu to tavu purnu. Tūlīt būs baltāks!

Acīm zibot, Edijs spēra soli uz priekšu.

-     Nevajag! meitene iesaucās vēlreiz un vēlreiz mēģināja ieķerties melnā spēkaiņa rokā, taču nēģeris roku atrāva, "Maruzka" to nesatvēra un novēlās uz grīdas.

-    Pa pirmo! ~ Toļiks iezviedzās. Vēl iesper šai ar kāju!

-    Viņš pagriezās pret sargu un, rādīdams ar pirkstu uz internacionālo pārīti, noaurojās: Kas šeit notiek?! Krievijas galvaspilsētas vidū melnais gorilla ņirgājas par balto sievieti! Tik tālu jau esam krituši!

Sargs izgāja zāles vidū un nostājās starp Toļiku un nēģeri.

-   Ja gribat skaidrot attiecības, dariet to uz ielas! viņš paziņoja abiem. Turklāt labi tālu, nevis pie mūsu bāra!

-    Ko tad es? Toļiks paraustīja plecus. Es neko! Viņš lien man virsū!

-     Nepūt nu pīlītes! Sargs negaidīti zaudēja pacietību.

-    Es visu redzēju! Tu pats viņam piekasījies! Tāpēc marš, uz izeju! Un labi veikli!

-     Nu jau pavisam tuvu, sacīja Papalajevs. Pēc minūtes būsim galā.

-     Lieliski… noteica Žukovs, stingri ar rokām ieķēries stūrē. Kaut nu viņš… Kaut nu viņš tur būtu!

-    Mudīgi! Sargs pieskārās Toļikam pie elkoņa. Veikli uz izeju!

-      Liecies nu mierā, draugs! tas miermīlīgi atteica.

-     Viss normāli… Uz tā nigera pusi es vairs pat neskatīšos. Bet lai arī viņš uz mani neblenž.

-     Kāda velna pēc tu man būtu vajadzīgs?! Edijs nicīgi saviebās. Man vispār riebjas uz tevi skatīties, baltā žurka!

-     Par Žurku tu vari saukt savu bābieti! ieteica Toļiks.

-    Bet ne mani!

-    Viņš tā mani sauc! Nēģera pavadone pienāca tuvāk.

-    Tiesa, ne gluži… Viņš sauc mani par balto pelīti… Uzlikusi roku Edijam uz pleca, meitene veda viņu atpakaļ pie galda.

-     Nu labi… sargs negribīgi uzrūca Toļikam. Vari palikt… Bet ja manīšu vēlreiz…

-    Viss, viss! Toļiks sāka māt ar rokām. Teicu jau, ka uz viņa pusi neskatīšos! Un, vēlēdamies apliecināt savu vārdu patiesīgumu, viņš demonstratīvi pagriezās uz stiklā mirdzošā bāra pusi.

Sargs dažas sekundes pastāvēja pie Toļika un, paraustījis plecus, atmeta ar roku un devās uz. savu vietu.

-    Esam jau tuvu! Papalajevs paziņoja. Vēl kādi trīssimt metri.

Žukovs pamāja. Koncentrētais skatiens liecināja, ka domās viņš jau ir bārā.

-    Ja tas mūdzis ir tur, aizbēgt viņam neizdosies, ar pārliecību noteica Papalajevs. Nekur viņš nedēsies!

Brīdī, kad Toļiks nolika uz letes iztukšoto alus krūzi, uz viņa pleca nogūlās kāda roka.

-     Ko? Viņš asi pagriezās.

Acu priekšā stāvēja Marats ar mitro žaketi.

-     Diezgan! viņš pateica un, noņēmis kaulaino plaukstu no Toļika pleca, norādīja uz izeju. Mums laiks iet.

-    Nekur mums nav jāiet… Toļiks mēģināja iebilst, taču Marats asi viņu pārtrauca.

-    Celies! Celies, kad tev saka! Viņš satvēra Toļiku pie krūtīm un novilka no krēsla. Ejam! Un labi ātri!

Toļiks mēģināja atbrīvoties no drauga rokām, taču to tvēriens bija dzelžains.

-     Atkal problēmas? piepeši atskanēja aizkaitinātā sarga balss.

-    Viņš jau meklē kašķi pie baltajiem! iesmējies iesaucās nēģeris.

-     Klusē, gorilla! piepeši iebrēcās Toļiks.

-    Ko tu dari?! Marats viņu sapurināja. Galīgi esi zaudējis prātu? Gribi, lai mūs abus aizved uz dūzeni?!

-     Man tas pie vienas vietas! Toļiks nogārdza, ar asu kustību izraudamies no drauga stingrā tvēriena.

Plīstot nostrinkšķēja audums.

-    Tu saplēsi kreklu, mūlāp! sašutumā nokliedzās Toļiks un satvēra ar abām rokām audumu, kas klāja spalvainās krūtis.

-    Nekas… nomurmināja Marats. Vari uzskatīt, ka tagad esam kviti…

-     Hi-hi-hi!!! Nēģeris skaļi iesmējās.

-     Aizver maujamo, papuas! Toļiks pagriezās uz viņa pusi.

Nēģeris no jauna slējās kājās, taču blondā pavadone šoreiz nekļūdīgi ieķērās kavaliera rokā un piespieda viņu apsēsties.

-     Nelien pie viņiem, Edij, es lūdzu… Šajā mirklī pie Toļika pielēca sargs.

-    Ārā no šejienes! viņš uzbļāva. Ārā, es teicu!

-     Ej tu… iesāka Toļiks, taču Marats aizklāja viņa muti ar plaukstu un mierīgā tonī uzrunāja sargu:

-    Viss; viss, mēs aizejam! Mēs jau ejam! Marats gribēja vēl kaut ko teikt, taču piepeši saviebās un, skaļi iekliedzies, atrāva roku no drauga sejas. Ko tu dari, kropli?! Tu sakodi roku gandrīz līdz kaulam!

-    Ili-hi-hi!!! Nēģeris atkal iesmējās.

-    Aizveries, pērtiķi! Marats pagriezās uz viņa pusi. Meitene jau ierasti iekārās pavadoņa rokā.

-    Ārā-ā! Sargs cirta kāju pret grīdu. Tu! Viņš norādīja ar pirkstu uz Toļiku. Un tu! Viņš pavērsa pirkstu ar platu zīmoggredzenu pret Maratu.

-     Es taču cenšos viņu aizvest! pikti noteica Marats.

-    Labāk būtu nācis palīgā!

Toļika sejā parādījās sevišķi neganta izteiksme.

-     Ak tu gnīda! Viņš paskatījās caur pieri uz draugu.

-      Tu uz vienu roku ar viņu?! Viņš pamāja uz sargu.

-     Kopā pret mani?!

-     Nomierinies! stingri uzsauca Marats. Neesmu pret tevi. Neesmu! Tu tikai esi pietempies kā lops! Tāpēc klausi mani! Saprati?!

Toļiks diemžēl nesaprata.

-     Ejiet jūs visi! viņš sacīja. Gribu vēl alu! Ei, bārmeni Viņš pagriezās uz letes pusi.

-    Viss! noteica sargs. Mana pacietība ir galā!

To pateicis, viņš uzlika Toļikam roku uz pleciem un vilka viņu uz durvīm.

-    Pareizi! piekrītot sacīja Marats. Tūlīt noķeršu taksi un viņu aizvedīšu…

Mikroautobuss un žigulis piestāja ietves malā, un miliči veikli izlēca no tā ārā. Desmit metru attālumā spīdēja "Irish Pub" durvju zeltītie rokturi.

-     Tā ir galvenā ieeja, paskaidroja Papalajevs. Aiz stūra ir vēl vienas durvis. Viņš pievērsās Gavrjušinam. Jūs ejiet pa tām!

-     Labi, tas piekrita un pamāja savējiem. Iesim!

Pēc dažām sekundēm Ļubļinas miliči nozuda aiz stūra.

-     Nu tad, izdvesa Papalajevs, uz priekšu!

-      Uz priekšu! pievienojās Žukovs, un abi kapteiņi devās uz durvīm.

Marats tūlīt sajuta draudus. Pēc kādām netveramām, sev vien zināmām pazīmēm viņš saprata, ka tie divi, kas nāk uz bāra stikla durvīm, ir miliči. Marats gandrīz fiziski sajuta no viņiem draudošās briesmas.

Bija steidzami jāpieņem lēmums.

-    Laid vaļā! Marats uzsauca sargam, kas stiepa Toļiku.

-    Viņš atkal sāks ārdīties! iebilda sargs.

-     Laid vaļā, es teicu! Marats draudīgi sacīja. Nesaproti, vai, āmurgalva?!

-     Ko-o?! Sargam izstiepās seja. Tad tā tu sāc runāt?!

Viņš atlaida vaļā rokas un spēra soli uz Marata pusi,

taču tas profesionāli pacēla kāju un strauji izsvieda uz priekšu.

-     Ē-ē… Sargs saķēra ar rokām kājstarpi un, bolīdams acis, lēnām nosēdās uz grīdas.

-     Še tev, maita! Viņam no visa spēka iezvēla brīvībā tikušais Toļiks.

Sarga acu zīlītes apstājās uz vietas, viņš beidzot novēlās.

-    Ā-ā-ā! iespiedzās nēģera draudzene un jau kuro reizi satvēra pavadoņa vareno roku.

Marats saprata, ka šoreiz viņai to bifeli neizdosies noturēt.

-     Bēgam! Viņš satvēra Toļiku aiz rokas un vilka uz otrām durvīm.

-    Kāpēc jābēg? tas nomurmināja, neko nesaprazdams.

Šajā brīdī šaurās durvis, uz kurām tiecās Marats, atvērās

un pa tām cits aiz cita iegāzās trīs vīri.

"Arī tie ir kruķi!" "Marats tūlīt saprata. "Ko nu?"

Piepeši nāca apgaismība. Jābūt taču vēl kādām durvīm caur virtuvi! Virtuves durvis tumši vīdēja aiz bāra letes, kas, par laimi, bija pavisam blakus.

-     Aiziet! Marats ar savam augumam neatbilstošu spēku pagrūda Toļiku vajadzīgajā virzienā un iebīdīja glābējās durvīs.

-    Stāt! vienā balsī nokliedzās abi pa galvenajām durvīm ienākušie miliči.

-    Pigu negribat? iesaucās Marats un nozuda aiz durvīm.

Viņam laimējās: izrādījās, ka durvis ir no dzelzs, turklāt

ar stipru bultu, kuru viņš tūlīt aizbīdīja.

-    To vaļā nedabūs, viņš priecīgi pateica Toļikam, kas stulbi visu vēroja.

-     Kas jūs tādi? piepeši atskanēja zema balss.

Marats strauji pagrieza galvu. Šaurajā virtuves gaitenī stāvēja pavārs un brīnījās.

-    Viss kārtībā, tēvoc! atbildēja Marats un paskatījās uz visām pusēm. Pie sienas karājās milzīga teflona panna. Viss kārtībā, Marats atkārtoja un, negaidīti norāvis pannu no āķa, iebelza ar briesmīgu spēku pavāram pa galvu.

Tas bez skaņas saļima uz grīdas, baltā cepure iekrāsojās ar asinīm.

-    Ejam! pārkāpis pāri pavāram, aicināja Marats. Nāc taču! Ātrāk!

Tomēr Toļiks bija tā sadzēries alu, ka nespēja pārvietoties tik ātri, kā Maratam nepieciešams. Viņš turēja roku pie sāna un smagi elsa.

-    Tūlīt… tūlīt…

-     Es tev teicu nedzer!

-    Tūlīt… tūlīt…

-    Ejam ātrāk! Marats no jauna satvēra draugu pie rokas un vilka sev līdzi. Toļiks sļ:)ēra soli uz priekšu, taču paklupa pret guļošo pavāru un nogāzās uz grīdas.

-     Sasodīts! nokliedzās Marats. Celies! Viņš saķēra Toļiku aiz padusēm un vilka uz augšu. Celies, kam es to saku?!

Toļiks smagi piecēlās un žagodamies sekoja Maratam. Dažus metrus tālāk atradās durvis, kas veda uz ēkas iekšpagalmu.

-    Man līdzi! nokomandēja Marats. Veicīgi!

Žukovs ieskrējās un triecās ar visu savu svaru pret metāla durvīm.

-      Veltīgi… viņš noteica, berzēdams sasisto plecu. Tās pat nesakustējās!

-     Kur atrodas izeja no virtuves? Papalajevs noprasīja blakus stāvošajam bārmenim.

-    Iekšējā pagalmā, tas nomurmināja, stulbi raudzīdamies uz operatīvajiem darbiniekiem.

-    Kā uz turieni var nokļūt?

-   Jāiziet no ēkas un tālāk pa kreisi. Tur ir arka…

-    Viss skaidrs, noteica Papalajevs. Aiziet!

Miliči traucās uz izeju.

-    Pagaidiet! iesaucās bārmenis. Tur ir vārti. Vārti ir aizslēgti!

-    Kas tos slēdz? Papalajevs pagriezās.

-     Bāra saimnieks. Atslēgas ir pie viņa.

-     Sauc šurp saimnieku! nokliedzās Gavrjušins. Ko stāvi?!

-      Viņa patlaban šeit nav! Bārmenis noplātīja rokas. Atbrauks tikai pret vakaru…

-    Vai cita ceļa uz iekšpagalmu nav? noprasīja Žukovs.

-     Ir, atbildēja bārmenis. Taču tālu… Jāapiet apkārt mājai pa otru pusi… Tur ir caurstaigājama kāpņu telpa. Kādi divsimt metri, ne mazāk…

-    Tādā gadījumā rīkosimies tā, Žukovs uzrunāja Gavrjušinu. Jūs skrieniet uz to kāpņu telpu, bet mēs ar Papalajevu mēģināsim salauzt vārtu atslēgu…

-     Nekas no tā neiznāks. Vārti ir vēl stiprāki nekā šīs durvis!

-     Lai velns tos parauj! Žukovs atmeta ar roku. Ja būs vajadzīgs, izgāzīsim ar automašīnu! Ejam!

Un vīri skriešus devās uz izeju.

Marats izskrēja iekšpagalmā un pārlaida tam skatienu. Netālo arku noslēdza vienlaidus dzelzs vārti.

"Lieliski! Tātad no turienes neviens klāt netiks!" nodomāja Marats un devās uz kāpņu telpas durvīm pagalma pretējā pusē. "Jādodas projām pa tām. Kamēr kruķi skraidīs apkārt, mēs nozudlsim!"

-     Marat… mugurpusē vārgi ierunājās Toļiks. Pagaidi… Kur tu tik ātri?…

-     Kustini kājas! Marats uzkliedza draugam. Jālaižas! Saproti, jālaižas! Viņi mūs ir atraduši!

-    Bet es nevaru… Toļiks nogārdza. Man sāp sāns… Nav spēka…

-    Es tev teicu, ka nevajag dzert!

-     Uh… Toļiks noelsās un smagi apsēdās uz sola pie lieveņa bāra otrā pusē.

-     Ko tu dari?! Marats nospiedzās. Celies! Kam es to saku?

-     Nevaru… Toļiks novervelēja.

-    Mums dzenas pakaļ! Tu saproti to vai ne?

-     Lai dzenas… Toļiks vienaldzīgi atbildēja. Tūlīt nolikšos gulēt, man viss pie vienas vietas… Un, Maratam par šausmām, Toļiks patiešām uzcēla kājas uz sola un, pagriezies uz sāniem, aizvēra acis. Viņš bija tā piedzēries, ka vienkārši neapjēdza, kas notiek.

-    Celies! Marats sāka viņu purināt. Celies, idiot!

Atskanēja pretīga šņākšana un krākšana. Marats saprata,

ja arī izdotos Toļiku piecelt un aizvilkt sev līdzi, nav ne mazākās garantijas, ka pēc dažiem soļiem viņš nenokrīt uz asfalta un neaizmieg atkal. Ko tad? Pamest kruķiem? Viņš taču atzīsies! Un ietupinās gan Maratu, gan visus pārējos…

-    Ko lai dara… Marats noņurdēja. Atvaino, draugs…

Zaglīgi paskatījies visapkārt, viņš izvilka no kabatas dunci ar atsperi.

-     Neesmu vainīgs, ka tā iznāca…

Šajā brīdī kaut kur sānis kļuva dzirdama dārdoņa.

-    Kas tās par skaņām? satraukts noelsās Žukovs, izgājis no bāra un kopā ar Papalajevu skriedams uz arku.

-     Nezinu… Papalajevs arī brīnījās.

Skaņas nāca tieši no turienes, uz kurieni viņi traucās. Pie arkas miliči konstatēja, ka vārtu stiprā atslēga salauzta un to puses atplestas tik plati, ka pa tām var iziet viens cilvēks.

-    Tas, kas salauzis atslēgu, ir stiprāks par mani… izbrīnījies sacīja Žukovs.

-    Tūlīt apskatīsimies to fruktu! noteica Papalajevs, un abi vīri ieskrēja pagalmā.

Marats izdzirdēja smagu soļu troksni no vārtu puses un saprata, ka viņa rīcībā ir dažas sekundes.

-    Ardievu, Toļa! viņš pateica un ietrieca ar visu spēku dunci starp krekla skrandām piedzērušā drauga kailajās krūtīs.

Tur, zem biezajām, cirtainajām spalvām, atradās sirds. Toļiks iegārdzās, atvēra stiklainās acis un paskatījās uz Maratu. Pa mutes kaktiņiem izplūda asins strūkliņas. Marats izrāva dunci.

Soļi jau skanēja pavisam tuvu.

"Uz kurieni nu?!" uzradās drudžaina doma.

Viņš piepeši saprata, kā izglābties. Bārā kruķu vairs nav? Pavisam droši, ka tie dzenas viņam pakaļ! Viņš tagad atgriezīsies, izies cauri zālei uz ielas un iejuks pūlī. Skaidrs!

Marats uzskrēja uz lieveņa. Arī durvis uz iekšējo pagalmu bija no dzelzs, ar smagu aizbīdni. Lieliski! Viņš atkārtos tādu pašu operāciju kā pirms dažām minūtēm aizšaus bultu no iekšpuses, norobežojot sevi no vajātājiem. Marats jau spēra kāju pāri slieksnim, kad kāda smaga roka saķēra viņu aiz žaketes malas. Aiz muguras atskanēja nevienāda elpošana.

"Maita, tomēr panāca!" Marats dūrē nikni sažņaudza dunci. "Nu tad saņem!" Viņš strauji pagriezās un…

Roka pārsteigumā notrīcēja. Viņa priekšā bija viscaur melna seja ar divām zobu rindām, kas mirdzēja kā pērles, un elles liesmās degošas kanibāla acis. Nākamajā mirkli Marats saprata, ka tas ir nēģeris, taču jau bija par vēlu: Edijs izsita dunci no slepkavas rokas un viņu pašu nogāza uz akmens pakāpieniem.

-    Maita! nobrēcās Marats. Nositīšu!

Viņš vairākas reizes spēra nēģerim ar kāju, taču likās, ka tas neko nejūt. Edijs bija viens liels muskulis, kas piespieda Maratu pie kāpnēm ar tādu spēku, ka viņš pavisam drīz zaudēja spēju pretoties un apklusa.

Šajā brīdī parādījās Papalajevs ar Žukovu.

-     Nekustēties! viņi reizē nokliedzās, izstiepuši uz priekšu pistoles.

Nēģeris nostājās pār zemē nogāzto Maratu un paziņoja:

-     Es viņu noķert! Viņš nogalināt to! Edijs ar pirkstu norādīja uz soliņu, uz kura gulēja mirušais Toļiks.

-    Nu vai zini… Žukovs pakasīja pieri ar pistoli.

-    Sitas vismaz ir dzīvs? noprasīja Papalajevs, pamājis uz Marata pusi.

-    Dzīvs! Nēģeris pasmaidīja. Es liku lietā… kumbatvas paņēmienu! Tā mūsu nacionālā cīņa! Edijs lepni iedūra pirkstu sev krūtīs. Esmu savas valsts čempions!

-    Tāpēc domāju, no kurienes tāds spēks… nomurdēja Žukovs.

-    Viņi nosauca mani par pērtiķi! sacīja nēģeris.

-    Neņem ļaunā, brāl… Papalajevs nez kāpēc jutās neērti. Muļķu pie mums netrūkst… Paši kā pērtiķi!

-      Nē! Edijs negaidīti nokliedzās. Viņi nav pērtiķi. Pērtiķis ir mūsu svētais dzīvnieks! Kad šitie, nēģeris norādīja uz beigto Toļiku un uz kāpnēm nogāzto Maratu, kad šitie mani tā nosauc, viņi neapvaino mani! Viņi apvaino pērtiķi! Es tikko savaldījos! Par pērtiķi nevar runāt tik necienīgi!

-    Tad re kā… Papalajevs brīnījās. Kas tikai šajā saulē nav jāpiedzīvo…

-    Edij! piepeši atskanēja sauciens. Kas noticis?

Miliči atskatījās. No arkas iznāca nēģera blondā pavadone Marusja.

-    Es noķert slepkavu! Edijs pasmaidīja. Manā zemē par to man uzdāvinātu viņa ausis!

Žukovam aizžņaudzās kakls, viņš ieklepojās.

-    To es nevaru apsolīt… viņš pateica, kad Papalajevs bija uzsitis pa muguru. Taču paziņot uz jūsu vēstniecību par jūsu varonību to gan varam…

-      Es lepojos ar tevi, Edij! meitene iesaucās un jau gribēja mesties mīļotajam ap kaklu, taču Papalajevs viņu apstādināja.

-     Neejiet tur! Notikusi slepkavība, notikuma vieta jāapskata operatīvajai izmeklēšanas grupai, kuru tūlīt izsauksim. Nevajag atstāt pēdas!

Šajā bridi no kāpņu telpas pagalma pretējā pusē izskrēja Ļubļinas detektīvi. Viņi ātri piesteidzās pie bāra lieveņa un, redzot Toļika līķi, sastinga.

Paskaidrojis, kas īsti noticis, Žukovs piezvanīja uz Petrovku 38 Maskavas Galvenās iekšlietu pārvaldes dežurantam un ziņoja par slepkavību…

-    Sergejs Muhins vācis kompromitējošus materiālus par cilvēkiem no prezidenta vides, stāstīja Deniss, liedams Tureckim kafiju.

-     IJn "Glorija" viņiem palīdzēja to darīt? Tureckis savilka uz. augšu uzacis.

Deniss pabīdīja uz viņa pusi tasīti un nenoteikti pamāja.

-     Nu tā… iespēju robežās…

-     Kādā veidā?

-    Mums izdevās iegūt šādas tādas ziņas par dažiem administrācijas darbiniekiem, kas piesavinājušies budžeta līdzekļus.

-     Lieli viri?

-    Tur jau tas joks, ka ne! Deniss noplātīja rokas. Nu tā… vidējais posms… Muhinam par mūsu informāciju īpaša interese neradās…

-      Ko tad viņš gribēja? Tureckis paņēma krūzīti, iedzēra dedzinoši karstās kafijas malku, mazliet padomāja un ielika krūzītē sudraba karotīti, lai ātrāk atdziest.

-    Viņam vajadzēja ziņas par pašām ietekmīgākajām personām! "Glorijas" direktors pacēla uz augšu rādītājpirkstu. Par pašām, pašām! Arī par… Viņš pārliecās pāri galdam un pretim sēdošajam sevišķi svarīgu lietu izmeklētājam Tureckim konfidenciāli pavēstīja: Arī par prezidentu…

-    Bet kāpēc viņš griezās "Glorijā"? pajautāja Tureckis.

-    Tāpēc, ka bija sadarbojies ar mums jau agrāk.

-    Kādos jautājumos?

-            Visdažādākajos… Deniss atmeta ar roku. Saprotiet, Aleksandr Borisovič, Muhinam bija sava firma, kas pārdod informāciju…

-    Tā, tā… Aleksandrs saausījās.

-    Jūs taču esat dzirdējis par kantoriem, kas veido datu bāzes?

-    Nu protams…

-     Redziet nu! Muhina firma šajā jomā bija pirmā. Kādreiz viņš strādāja pretizlūkošanā…

-    Cik zinu, visas šāda veida organizācijas izveidojuši vai nu bijušie pretizlūkošanas, vai VDK darbinieki…

-     Tieši tā! Deniss pamāja. Kāpēc tā noticis? Tāpēc, ka viņiem vieglāk dabūt informāciju no bijušajiem kolēģiem. Dažkārt draudzības vārdā, biežāk par naudu. Šiem kantoriem ir kontakti ne tikai ar FDD un leM, bet arī ar muitu, reģistrācijas palātu darbiniekiem un pat ar valdības sakaru un informācijas federālo aģentūru. Iegūtās ziņas izmanto, lai veidotu datu bāzes, kurās var uzzināt par jebkuras Krievijas firmas darbību. Arī tādu, kas paliek ēnā! Var noskaidrot jebkura darījuma detaļas! Deniss noklepojās un turpināja: Un tas ir ļoti parocīgi. Pie manis bieži vien griežas komersanti ar lūgumu pēc informācijas par partneriem vai konkurentiem. Es pērku… tas ir, pirku ziņas no Muhina un pārdevu klientiem. Protams, jau dārgāk.

-     Tas ir izdevīgi ne tikai jums, privātajiem, noņurdēja Tureckis, bet arī tiem, kas pūlas valsts labā. Lai dabūtu pieeju resora iekšējai datu bāzei, operatīvajam darbiniekam jātērē milzum daudz laika saskaņošanai. Vienkāršāk piezvanīt bijušajam darbiniekam, kas patlaban strādā kādā drošības dienestā, un pusstundas laikā var noskaidrot visu par vajadzīgo cilvēku. Tureckis iedzēra malku un, nolicis krūzīti uz galda, piepeši pateica: Tikai, cik man ir zināms, tie zelta laiki jau beidzas…

-    Jā, apliecināja Deniss. FDD cenšas ieviest totālu kontroli pār datu bāzu veidotājiem…

-            Tieši tā! Tureckis paberzēja virsdeguni. Vispirms tika dots trieciens komercstmktūru drošības dienestiem. Izvirzīja apsūdzības par iejaukšanos privātajā dzīvē. Tagad ķērušies pie informācijas firmām…

-    Varbūt te meklējams Muhina nāves noslēpums? Deniss pajautāja.

-    Nezinu, nezinu… Tureckis nogrozīja galvu un, vērīgi paskatījies uz samnu biedru, pajautāja: Vai neesi lietas kursā, ko viņš paguva savākt par prezidenta apkārtnes cilvēkiem?

-     Nē, neesmu… Deniss paraustīja plecus. Viņš par tādām lietām daudz nerunāja… Kā juzdams, ka "Glorija" cīnās pretējā frontē…

-     Ko? Ko? Tureckis nesaprata. Kādā "pretējā pusē"?

Deniss pasmīnēja un paskaidroja:

-     Nesen no prezidenta administrācijas dabūjām pasūtījumu savākt materiālus, kas diskreditē vienu otru gubernatoru. Veiksmes gadījumā ari par "vecajo" augšpalātas spīkeri Jerjominu.

-    Tiešām? Tureckis nobrīnījās. Un kādi ir panākumi?

-     Šo to esmu viņiem jau nodevis… Ļaunprātīga varas izmantošana, izvairīšanās no nodokļu maksāšanas… Tikai… Deniss pakasīja pakausi. To visu ir diezgan viegli atspēkot. Taču tiem, no administrācijas, vajadzīgi stingri pierādījumi. Ar mums sadarbojas viņu vadītāja vietnieks Asņecovs.

-     Asņecovs? Tureckis ātri pajautāja.

-    Jā, Deniss atbildēja. Vlass Nazarovičs… Vai jūs viņu pazīstat?

Tureckis sākumā pats neapjauta, kur dzirdējis šo uzvārdu, bet tad atcerējās gaitenī redzēto gleznu "Rīts Čuburkujevkā".

-    Vai tā ir viņa bilde, kura karājas jums te pie sienas?

-    Jā, Deniss atbildēja. Viņš mums to uzdāvināja. Draudzības apliecinājums… Asņecovs aizraujas ar glezniecību…

-     Interesanti…

Deniss piecēlās no galda un sāka staigāt pa savu kabinetu.

-    Un vēl Vlass Nazarovičs nerimdamies sauc sevi par Krievijas īsteno patriotu…

-     Atbilstoši pašreizējai modei! Tureckis pavīpsnāja.

-     Kā tad, Deniss piekrita. Viņš ir pārliecināts, kamēr gubernatori netiks stingri turēti nagos, situācija valstī nemainīsies uz labo pusi.

-    Patiesību sakot, tam Vlasam Nazarovičam ir taisnība, Tureckis pēkšņi sacīja. Jautājums tikai tāds, ar kādām metodēm viņus turēt nagos…

-    Tieši tā! Deniss viņu atbalstīja. Viss ir atkarīgs no metodēm. Viņš piegāja tuvu klāt Tureckim un satraucies teica: Man ir tāds iespaids, ka administrācija neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā, lai panāktu savu. Nekādu!

Tureckis atcerējās iepriekšējās dienas sanāksmi pie ģenerālprokurora un Nikolaja Iļjiča mājienus par reģionālo vadoņu kaut kādu slepenu sazvērestību pret Kremli.

-    Bet vai tad gubernatori ir labāki? viņš pajautāja Denisam. Tādi paši parazīti!

-     Kas ir, tas ir, Deniss piekrita, arī labiņie… Taču ziniet, Aleksandr Borisovič, man ir radies tāds iespaids, ka prezidenta administrācija viņus provocē uz kaut kādu ne visai likumīgu rīcību…

-     Kāpēc? Tureckis nesaprata.

-    Nezinu… Deniss paraustīja plecus. Taču kaut kas tur nav tīrs…

"Tā tas patiešām ir," Tureckis nodomāja. "Dīvaini gan, bet administrācija nezin kāpēc visādi izvairās mierīgi atrisināt problēmas."

-    Jā, tumša padarīšana, viņš noteica, uzlicis elkoņus uz galda un atbalstījis zodu plaukstās. Labāk parunāsim par Huhinu. Viņš atkal uzlūkoja Denisu.

-     Nūjā… Deniss apsēdās uz sava krēsla.

-    Man tomēr nepieciešams noskaidrot, kādas ziņas tam cilvēkam izdevies savākt.

-    Varbūt padrebināt viņa firmu?

-    Vai tev ir tās koordinātas?

-     Protams! Deniss atvēra atvilktni un parakņājies izņēma kādu lapiņu. Re! Viņš nolika papīra lapu Tureckim priekšā uz galda. Te ir adrese un telefons.

-    Labi… Vajadzēs apraudzīt arī viņa dzīvokli.

-    Viņš dzīvojis viens pats, Deniss pavēstīja.

-    Tas ir sliktāk, Tureckis noteica. Sieva varētu kaut ko pastāstīt… Vai tu nezini, ar ko viņš draudzējies?

-     Nav ne jausmas! Deniss papurināja galvu. Taču man šķiet, ka diez vai viņam bijuši draugi. Viņš nebija īpaši sabiedrisks cilvēks… Lai gan izglītots, orientējās jebkurā jomā, bet jāsaka… viņam piemita tāda kā vlzdegunība… Jau āriene vien mūžam kaut kāda Kardēna uzvalki mugurā, zelta pulkstenis, brilles tik dārgas! Bet skatiens tāds augstprātīgs…

-    Labs ir… Tureckis nopūtās un, ātri pabeidzis dzert kafiju, pajautāja Denisam: Vai drīkstu piezvanīt?

-    Bez šaubām! Deniss iesaucās un pabīdīja viņam tuvāk tālruni.

Tureckis nolika priekšā uz galda kabineta saimnieka iedoto lapiņu un, skatīdamies tajā, sastādīja numuru.

Transporta prokuratūras izmeklētājs Kirils Vasiļjevičs Zujevs, nopratinājis vakar metrostacijā "Arbats" dežurējušos miličus un apkopējas, šobrīd sēdēja metro milicijas nodaļā pie galda un domīgi virpināja rokās zīmuli. Neviens būtisks pierādījums nebija iegūts. Viss veltīgi bojā gājušo vīrieti neviens nebija iegaumējis. Vēl vajadzēja nopratināt sievieti, kas vakar bija dežurējusi būdā pie turniketiem. Viņai bija kuru katru brīdi jāierodas.

Laiks turējās tveicīgs, un telpā valdīja karstums, kaut arī darbojās ventilators.

Kirils Vasiļjevičs aizvēra acis un redzēja ilgoto pludmali. Taču šis nolādētās lietas dēļ iespēja izrauties uz turieni atkrita. Pavisam nesen Zujevs bija uzzinājis, ka Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Tureckis iekļāvis viņu savā izmeklēšanas grupā. Tas nozīmēja, ka darba tagad būs vairāk nekā saprašanas.

-    Vai drīkst? atskanēja parupja sievietes balss.

Zujevs pacēla galvu. Durvīs stāvēja ražena auguma tante baltā kleitā ar ziedu uz krūtīm.

-    Es esmu Makarova, tante pavēstīja. Klaudija Ļvovna. Vakar dežurēju pie turniketiem.

-    Ienāciet un apsēdieties! Izmeklētājs pamāja ar roku.

Tante smagi atslīga uz norādītā krēsla.

-     Nu? viņa noprasīja.

-    Vakar stacijā gājis bojā vīrietis… Zujevs ierunājās.

-    Zinu! tante viņu pārtrauca. Pa dienu!

-    Jā, izmeklētājs apstiprināja. Tas notika jūsu dežūras laikā… Apskatieties fotogrāfiju, kuru dažas sekundes pirms traģēdijas uzņēmusi virs perona nostiprinātā kamera. Zujevs nolika Makarovas priekšā fotogrāfiju un iedūra tajā ar pirkstu. Redziet, te viņš ir… Baltā jakā…

-    Ek, itin pieklājīgs… Klaudija Ļvovna nopūtās.

-     Pamēģiniet, varbūt izdodas atcerēties izejam viņu cauri turniketiem? Varbūt viņu kāds vajāja?

-     Nē! Tante noliedzot papurināja galvu. Neredzēju! Tādu skaistuli es būtu iegaumējusi. Droši vien izgāja, kamēr ar kādu lamājos!

-    Ar ko tad jūs lamājāties? Zujevs nesaprata.

-    Staigā visādi nelieši un rāda viltotas apliecības! Klaudija Ļvovna pažēlojās. Ko tikai negrūž pie deguna! Vakar viens puišelis rāda apliecību, bet tajā rakstīts "Atamans Mahno". Es viņam saku: "Ja tu esi atamans Mahno, tad dzīvo mežā un metro nerādies!" Bet viņš žviks man garām uz eskalatoru! Es, saprotams, viņam pakaļ! Svilpju: stāvi, žurkulēn! Kur nu! Pekas vien nozibēja! Tā ari nepanācu…

Nāku atpakaļ, bet pretī vesels bars puišeļu. Saka: "Viņš ir Mahno, bet mēs viņa vienība!" un zviedz! Proti, kamēr nebiju uz vietas, šie iesprukuši par velti! Taču pierādīt neko vairs nevaru — savām acīm netiku redzējusi! Tā arī nācās visus palaist. Gatavie parazīti! Tante piedraudēja neredzamajiem pārkāpējiem ar dūri.

-    Skaidrs… Zujevs novilka. Tātad šo pilsoni jūs neatceraties… Viņš paņēma fotogrāfiju un ielika kabatā.

-    Nē, Klaudija Ļvovna atkārtoja, neatceros.

-      Nu labi… Zujevs nopūtās. Tādā gadījumā varat būt brīva.

-    Ahā! Tante pamāja, piecēlās un devās uz izeju. Pie pašām durvīm viņa piepeši apstājās un pateica: Klausieties, biedri priekšniek, sakiet saviem miličiem, lai trenc ratā tos tirgotājus!

-    Kādus tirgotājus? Zujevs nesaprata.

-     Tos, kas tirgo kalendāriņus! Stāv vestibilā, cilvēkus garām nelaiž! Vesela brigāde, trīs jauni zeļļi, kādus divdesmit gadus veci. Stāv augām dienām, no rīta līdz vakaram! Klaudija Ļvovna pieklusināja balsi un sazvērnieciski piebilda: Mūsējiem droši vien no viņiem kaut kas iekrīt makā, tāpēc uz tādu pārkāpumu skatās caur pirkstiem… Noskaidrojiet to lietu!

-     Pagaidiet! Zujevs saausījās. Jūs teicāt, ka viņi tur stāv augām dienām?

-    Visu dienu! tante apliecināja.

-     Tātad viņi tur ir arī patlaban? Izmeklētājs acīm redzami atdzīvojās.

Klaudija Ļvovna, noplātījusi rokas, ar nožēlu sacīja:

-     Patlaban viņu nav… Tieši patlaban! Svētdienās atpūšas!

-    Skaidrs… Izmeklētājs pakasīja pakausi.

-   Šodien atpūšas pie Kļazmas ūdenskrātuves, tūristu bāzē "Solņečnaja", septiņpadsmitajā un astoņpadsmitajā numurā.

Zujevs izbrīnā samirkšķināja acis.

-    Kā jūs to…

-    To man pateica Ļena, viņa pie kasēm tirgojas ar ziediem. Šie uzaicinājuši viņu un vēl divas jaunuves, kas tirgojas blakus. Vakar, tūlīt pēc maiņas. Meičas drošības dēļ atstājušas adresi…

-    Tātad Kļazmas ūdenskrātuve… Izmeklētājs nez kāpēc pasmaidīja.

-     Nūja! tante apstiprināja. Tūristu bāze "Solņečnaja". Numuri…

-    Septiņpadsmitais un astoņpadsmitais…

-    Ahā! '

-     Nu tad liels paldies, Klaudija Ļvovna, par vērtīgo informāciju! sacīja Zujevs.

-     Nav par ko! Tante atmeta ar roku. Galvenais novērsiet to nejēdzību: tie nekauņas neļauj paiet garām, īpaši maksimumstundās! Klaudija Ļvovna cēli izgāja no kabineta, tā arī nesapratusi, par ko pateicies izmeklētājs.

"Kļazmas ūdenskrātuve…" Zujevs ar baudu iztēlojās gludo vēsā ūdens virsmu un strauji piecēlās no krēsla. "Steidzami jābrauc un jānopratina šie tirgotāji! Varbūt viņi kaut ko redzējuši!" Izmeklētājs sakārtoja žaketi un devās uz durvīm. "Pa ceļam iegriezīšos mājās un paķeršu peldbikses!" viņš nodomāja. "Kaut reizi lietderīgais jāapvieno ar patīkamo!"

Sakarā ar operatīvo terorisma apkarošanas pasākumu "Viesulis" Lužņiku iekšlietu nodaļa gandrīz pilnā sastāvā atradās tirgū pie stadiona, pārbaudot pārdevējus un pircējus, lai vakarā atskaitītos vadībai par aizturētajiem čečenu teroristiem un konfiscēto heksogēnu.

Vadība izmeklēšanas nodaļas priekšnieka majora Kuņina personā sēdēja pie papīriem piekrauta galda, ar svētlaimīgu sejas izteiksmi maisot ieplaisājušā šķautņainā stikla glāzē tikko ielieto tēju.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens.

-Jā! atsaucās majors.

Nočīkstēja neelļotās viras, un kabinetā ienāca jauns cilvēks ar cirtainiem matiem un prāvu degunu.

-    Esmu no iMaskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes, ierados Ģenerālprokuratūras uzdevumā, viņš pavēstīja Kuņinam, demonstrējis apliecību. Vecākais operatīvais pilnvarotais Gračovs!

-    Kādā sakarā? Majors palūkojās uz viņu.

-    Vakar pie jums notikusi slepkavība…

-     Ak jā! Majors iebelza sev pa pieri. Man zvanīja no Ģenerālprokuratūras un teica, ka paņems lietu…

-     Kā sokas izmeklēšana? Gračovs painteresējās.

-     Pagaidām nekā… Rit nodosim lietu jūsu pārvaldei, pēc tam tā nonāks Ģenerālprokuratūrā, atbildēja majors. Mani detektīvi pa tirgu ķersta čečenus, bet man citu darbu pietiek… Viņš norādīja uz galdu ar izmētātajiem papīriem, aizķerdams glāzi tā, ka nošķindēja karote. Nupat grasījos mazliet atvilkt elpu un iedzert tēju, bet tagad tu! viņš piebilda, saraukdams pieri.

-    Vai lietā vismaz var ieskatīties?

-    Jā, lūdzu… Kuņins vienaldzīgi atbildēja un piecēlies devās uz kabineta tālāko stūri, kur stāvēja vēl viens galds, tāpat ar lielu dokumentu kaudzi. Kaut kur tepat ir… Un majors sāka pārskatīt dokumentus.

Vispār jau krāmu kabinetā netrūka. Visās vietās mētājās naži, cirvji, akmeņi, dažādu apģērbu kaudzes, virves, nūjas un daudz kas cits viss juku jukām sagāzts skapjos, uz palodzes un vienkārši uz grīdas.

-     Kur gan tā palikusi… murmināja majors, pārskatot lapu un mapju kaudzes. Tas tik būs numurs, ja esmu pazaudējis…

-    Kā tad tā pazaudējis? Vecākais leitnants apjuka.

-     Nebaidies… Kuņins pasmīnēja. Tūlīt atradīsies… Viņš iebāza roku spraugā starp galdu un sienu un izvilka plānu tur iekritušu mapi. Te ir! Majors atvēra, ātri pārlapoja, vēlreiz pieliecās un iztaustīja ar roku spraugu. Lietiskā pierādījuma, liekas, nav… viņš domīgi novilka.

-    Kā tad tā nav? Gračovs brīnījās.

-    Nav, tā redz! Kuņins noteica. Pats redzi, kas šeit notiek! Viņš norādīja uz krāmu kalniem. Visas malas piegāztas ar lietiskajiem pierādījumiem! Nav nekāds brīnums, ja kaut kas pazūd! Tas medaljons tas taču mazāks par žileti! Kur nu lai to meklē?

-     Seifā nav?

-Jupis viņu zina, varbūt ir… noteica majors, izņēma no kabatas atslēgas un atvēra smagās durvis.

No seifa ar troksni izbira šķēres, maki, brilles, pudelītes un, vecākajam leitnantam par brīnumu, bieza pavārgrāmata.

-     Vai redzēji? Kuņins pacēla grāmatu. Sieva ar to iebelza vīram pa galvu, jo tas negribēja ēst viņas ceptās kotletes! Rezultāts smaga galvas trauma! Majors ieskatījās seifa melnajā dziļumā un paziņoja: Medaljona šeit nav!

-    Kur tad tas ir? neapmierināts pajautāja Gračovs.

-     Paskatīsimies te… Kuņins piegāja pie vienas kaudzes uz grīdas un ienira ar galvu lietiskajos pierādījumos.

-     Pie jums nu gan te… nomurmināja vecākais leitnants un gāja palīgā.

-     Re nu! Laikam atradu! iesaucās Kuņins, ar roku pagramstījies zem lādes ar zemām kājām.

-    Paldies Dievam! noteica Gračovs.

-    Nu, nu… Majors izvilka no lādes apakšas roku, kurā bija sažņaugta ķēdīte ar dāmu kulonu margrietiņas veidā.

-    Vai tas? vecākais leitnants brīnījās.

-     Tpu tu! Kuņins nopūtās. Tas taču Marijas Petrovnas!

-    Kādas Marijas Petrovnas?

-    Sievasmātes… majors paskaidroja. Gribēja pārdot, tāpēc iedeva man. Saka: znotiņ, tu katru dienu staigā pa tirgu, iesmērē kādam! Es atbildu, ka man ar to nepiedien nodarboties, kā nekā esmu milicis. Bet viņa negrib ne dzirdēt! Sievai vēl noprasa, ar ko viņa precējusies, ja nevēlos pat savai sievasmātei palīdzēt! Kuņins novaikstījās un turpināja: Neatlika nekas cits kā paņemt. Pēcāk skatos kulona nav. Skatos tur, skatos te,.nekādā jēgā. Pazudis! Nācās atdot sievasmātei visu rezervei nolikto naudiņu! Ņemiet, dārgā Marija Petrovna, pārdevu jūsu kareklīti. Un majors aiz dusmām iespēra ar kāju pa lietisko pierādījumu kaudzi. Pēc tam paskatījās uz Gračovu un pajautāja cerīgā balsī: Klausies, vecākais leitnant, vai tev kulonu nevajag? Dārgi neprasīšu!

-     Nevajag! stingri atteica Gračovs.

-    Varbūt kādam dāvanai? Kuņins neatstājās.

-    Teicu jau, ka nevajag! atkārtoja vecākais leitnants.

-     Žēl… sarūgtināts novilka majors, ielikdams kulonu kabatā.

-    Man tomēr gribētos redzēt medaljonu… noklepojies atgādināja Gračovs.

-     Ak jā… teica Kuņins un apskatījās visapkārt. Kur tas varētu būt… Nekādi nespēju aptvert.!.

Šajā brīdī pie kabineta atvērtā loga uz karnīzes nolaidās milzīga melna vārna.

-    Tiš! nokliedzās majors.

Vārna par uzkliedzienu nelikās ne zinis. Pagājusies pa karnīzi turp un atpakaļ, tā lietišķi uzkāpa uz palodzes.

-    Projām! Kam es to saku! majors atkārtoja.

Vārna nicīgi paskatījās, pakustināja garo knābi un sāka staigāt pa mantām uz palodzes.

-    Ir nu gan maita! iesaucās Kuņins un draudīgi devās uz. putna pusi.

Krā! Vārna neapmierināta noķērcās un. sapratusi, ka stūrgalvīgais milicis tik un tā padzīs, paķēra knābī pirmo pagadījušos priekšmetu, smagi savicināja spārnus un aizlidoja.

-    Tas bija medaljons! iesaucās majors. Viņa nozaga medaljonu!

Gračovs ieskatījās. Lidones knābī patiešām karājās ķēdīte ar saules staros spīdošu metāla plāksnīti.

-    Maita! iebrēcās Kuņins un metās pie loga.

Vārna nolidoja kādus sešus metrus un nolaidās tuvākajā kokā.

-    Atdod medaljonu, stulbā! sauca majors.

Zagle nogrozīja knābi. Droši vien tas nozīmēja neatdošu.

-    Atdod! Kuņins atkārtoja vēlreiz.

-     Ko jūs maļat vienu un to pašu! vecākais leitnants norūca. It kā viņa jūs saprastu!

-      Ko nu lai dara? Majors pagriezās uz viņa pusi. Kokā jālien, vai? Vārna taču aizlidos!

Gračovs iegrima domās un metās pie lietisko pierādījumu kaudzes, it kā kaut ko būtu atcerējies.

-     Rau! viņš svinīgi paziņoja, izvilcis lielu kaķeni ar resnām gumijām.

-     Starp citu, ar to vienam izšāva aci… pavēstīja Kuņins.

-    Kādā veidā? ātri noprasīja vecākais leitnants.

-     Ar uzgriezni.

-     Kur tas ir? Tāpat pazaudēts?

-     Nē! priecīgi atbildēja majors. Tepat galdā! Izmantoju par smagumu papīru piespiešanai. Kuņins pieskrēja pie galda, atvēra atvilktni un paņēma no tās itin prāvu uzgriezni.

-    Dod šurp!

Majors pasniedza Gračovam draudīgo ieroci.

-    Pa pirmo! tas noteica, paņēma kaķeni un uzgriezni un piegāja pie loga. Nu, zagle, turies! viņš sacīja, atvilka gumiju, notēmēja un raidīja uzgriezni uz nekaunīgā spārnainā radījuma pusi.

Uzgrieznis ieurbās stumbrā centimetra attālumā no vārnas galvas. Putns izbrīnā paskatījās uz to, pēc tam uz vecāko leitnantu un intonācijā, ko nepārprotami varēja iztulkot par lamām, noķērcās: krā! krā! krā!

Tāpat kā labi zināmajā fabulā par sieru, medaljons izkrita no knābja un palika uz zara karājamies metra attālumā no zemes. Vārna paskatījās lejup, bet laikam nolēma neielaisties ar nejēgām no milicijas, atspērās no zara un aizlidoja uz tirgus pusi.

-     Ejam! noteica Gračovs un kopā ar majoru devās laukā.

Izgājuši uz ielas, miliči pieskrēja pie koka, un vecākais leitnants nocēla medaljonu no zara.

-     Beidzot!

Viņš samiedza acis un sāka pētīt gravējumu uz plāksnes.

Savukārt Kuņins iesprieda rokas sānos un nolūkojās uz otrā stāva augstumā kokā iestrēgušo uzgriezni.

-    Ek… Tagad jālien kokā… Man jāatskaitās ari par to… Viņš paskatījās uz leitnantu ar skaidri redzamu mājienu: "Tu šāvi ar uzgriezni, tev tas arī jādabū rokā!"

-     Neko nezinu! Gračovs savicināja rokas. Uzgrieznis ir jūsu problēma! Man ir svarīgi, lai jūs līdz rītdienai saglabātu medaljonu! Sniegdams izglābto lietisko pierādījumu majoram, viņš ieteica: Vislabāk nēsājiet sev līdzi!

-     Ahā… Kuņins nopūtās un ielika medaljonu krekla kabatā.

Bridi padomājis, vecākais leitnants piebilda:

-    Lūdzu, nesajauciet ar sievasmātes kulonu, kad rit nodosiet lietu!

Valentīns Mihailovičs Popkovs zināja, kur meklējama Natālija Pavlovna. Apmēram pusstundu pēc sarunas ar Turecki Ģenerālprokuratūras izmeklēšanas grupas dalībnieka oka apstājās pie Skļifosovska slimnīcas. Vēl pēc dažām minūtēm Popkovs iegāja reanimācijas nodaļā un nostājās blakus ģenerāļa Muhina atraitnei, kas vēroja komā guļošo Oļegu. Natālija Pavlovna piegāja pie mazdēla un noglāstīja ar plaukstu vaigu. Viņa pirmā pārtrauca klusumu.

-    Vai jums ir kādi jautājumi?

-    Jā. Izmeklētājs pamāja.

-   Jautājiet!

Valentīns uzmanīgi paskatījās uz Muhinu un sacīja:

-    Labāk iziesim gaitenī.

Viņi izgāja no reanimācijas telpas. Valentīns soļoja Muhinai blakus, paņēmis atraitni zem rokas. Kad abi gaitenī bija apsēdušies, viņš pajautāja:

-    Vai jums ir kaut kas zināms par Fjodora Petroviča un Sergeja sadarbību?

Natālija Pavlovna izbrīnā savilka uz augšu uzacis.

-    Sadarbību?

-    Tieši tā.

-     Pirmo reizi par to dzirdu… sacīja Muhina. Viņu sadarbība aprobežojās ar to, ka dažkārt pāri spēlēja pret mani ar Oļegu uz cūkām…

Gaitenī iznāca medicīnas māsa.

-    Tūlīt sāksies procedūras, viņa klusu pavēstīja.

-    Vai tās būs ilgi? Muhina apjautājās.

-   Jā, ilgi. Māsiņa pagriezās pret Muhinu un līdzjūtīgi noteica: Šodien pie viņa vairs netiksiet. Nāciet rīt!

Natālija Pavlovna uzdeva Valentīnam negaidītu jautājumu:

-    Vai jūs ar automašīnu?

-    Jā, izmeklētājs atbildēja.

-    Vai neaizvedīsiet mani līdz mājām? Nav tālu…

-    Protams, protams! Valentīns bija ar mieru. Nav ko runāt! Noteikti aizvedīšu!

-    Ja jums ir laiks, pacienāšu ar tēju… sacīja Natālija Pavlovna.

-    Paldies! Izmeklētājs pamāja.

Viņi piecēlās un devās uz nodaļas izeju. Neko labāku, kā iekļūt nogalinātā ģenerāļa dzīvokli, Valentīns Popkovs nevarēja vēlēties. Varbūt atklāsies kādi fakti, kas radīs zināmu skaidrību.

"Nu gan!" nodomāja Valentīns. "Es nevis izrādu cilvēkam līdzjūtību, mierinu viņu, bet tūlīt raugos pēc sava labuma…" Un nopūties secināja: "Ko lai dara tāds darbs!"

Bojā gājušā Sergeja Muhina firmas nosaukums bija "SBIT Infopolis". Sēžot Denisa Grjaznova kabinetā un zvanot uz turieni, Tureckis, patiesību sakot, īpaši necerēja uz panākumiem tomēr svētdiena… Taču, tiklīdz izdzirdēja savienošanas signālu, otrā līnijas galā tūlīt tika pacelta klausule.

-     SBIT!

-     Jūs šodien strādājat? Aleksandrs Tureckis brīnījās.

-     Jā. Balsij, kas piederēja sievietei, piemita tīkams aizsmakums.

-    Vai kāds no vadības ir darbā?

Pēc nelielas pauzes atskanēja jautājums:

-    Kas jums vajadzīgs?

Tureckis nez kāpēc pieglauda matus un ierunājās:

-     Zvana Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Tureckis…

-     Viss skaidrs… sieviete nomurmināja. Mani sauc Galina Ivanovna. Esmu direktora vietniece. Jūs zvanāt… sakarā ar Sergeju Fjodoroviču, vai ne?

-Jā, Tureckis atbildēja. Man nepieciešams pie jums iegriezties un šo to noskaidrot.

-    Protams! Gaļina Ivanovna tūlīt atsaucās. Mūsu adrese: Baumana…

-     Zinu, Tureckis viņu pārtrauca. Gaidiet pēc kādām divdesmit minūtēm!

-    Labi.

Tureckis nolika klausuli.

-            Es kaut kā jūs nesaprotu, Aleksandr Borisovič… vīlies noteica Deniss. Kāpēc jūs zvanījāt? Lai viņi pagūtu noslēpt visu informāciju?

Tureckis veltīja sarunu biedram augstprātīgu skatienu.

-    Viss vērtīgais, mans draugs, jau sen noslēpts… Tāpēc jābūt viltīgam…

-     Nesaprotu…

-    Paskaidrošu vēlāk! Tureckis pasmaidīja, piecēlās kājās un padeva "Glorijas" direktoram roku.

-    Vesels, Denis! Es braucu!

Pēc Žukova zvana drīz vien slepkavības vietā ieradās Galvenās iekšlietu pārvaldes operatīvā izmeklēšanas grupa, kurā ietilpa prokuratūras izmeklētājs, Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvie darbinieki, eksperts kriminālists, tiesu medicīnas eksperts un kinologs ar suni. Pēdu dzinēja pavadonis laiski izkāpa no automašīnas, aizveda savu aitu suni līdz tuvākajai papelei un, atgriezies atpakaļ, paziņoja:

-     Mēs, Muhtar, nevienam te neesam vajadzīgi. Aizturētais jau ir!

Pēc maza brīža ieradās arī vietējās milicijas nodaļas priekšnieks ar diviem kriminālmeklēšanas operatīvajiem darbiniekiem, vēl pēc desmit minūtēm neatliekamā palīdzība. Apskatījis nogalināto, ārsts kaut ko ierakstīja savā burtnīcā un aizbrauca, atvadām izmetis:

-    Varat izsaukt līķu vedēju!

Žukovs to uz līdzenas vietas izdarīja. Pagāja vēl pusotras stundas, un, kad dežūrbrigāde jau beidza apskati, pagalmā iebrauca visai nepatīkama izskata morga automašīna un puspiedzēruši sanitāri iemeta tajā mirušo Toļiku.

-     Šodien, Vasja, uzdzersim arī šim mironītim! viens vīrs pateica otram, abi iekāpa kabīnē, un līķu mašīna aizbrauca, izverdot melnu dūmu mākoņus.

-Tātad tā, Žukovs uzrunāja vietējās milicijas nodaļas priekšnieku. Pievāciet slepkavu!

-    Ahā! noteica apakšpulkvedis un pamāja ar roku diviem automašīnā sēdošiem operatīvajiem darbiniekiem. Stiepiet viņu prom!

Vietējās nodaļas miliči izkāpa no automašīnas un devās pie Marata, kas sēdēja uz lieveņa pakāpieniem, nolaidis galvu starp ceļgaliem un saķēris to ar rokudzelžos ieslēgtajām rokām.

-    Mēs brauksim kopā ar jums, Žukovs brīdināja priekšnieku. -Jāuzdod daži jautājumi…

-     Brauciet… apakšpulkvedis piekrita.

Operatīvie darbinieki paņēma Maratu aiz rokām un veda uz automašīnu. Ejot garām Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes vīriem, tas nicīgi pasmīnēja.

-     Ko smaidi? Papalajevs nenovaldījās.

Slepkava neko neatbildēja, tikai rādīja zobus.

-     Nekas… Aizbrauksim uz nodaļu, tur es ar tevi parunāšu… draudīgi noteica Papalajevs. Es vēl ar tevi parunāšu…

-    Tikai nesakropļojiet! brīdināja pienākušais izmeklētājs. Ar viņu vēl jāstrādā kolēģiem no prokuratūras.

-     Neraizējieties! izmeklētāju mierināja Žukovs. Par kropli nepataisīsim.

-    Skatieties, ka jūs pašus manis dēļ nepataisa par kropļiem! nokliedzās Marats, kuru jau grūda mašīnā.

-    Kāp iekšā! uzsauca operatīvais un, pieliecis slepkavas galvu, nosēdināja viņu uz sola.

-     Paskaties tikai uz to maitas gabalu! Žukovs sacīja Papalajevam.

-    Nav pirmā reize… Papalajevs pamāja. Labi, mums laiks braukt…

-    Uz kuru mašīnu lieciniekus? noprasīja blakus nēģerim ar meiteni stāvošais Gavrjušins.

-     Lai kāpj mūsējā! Žukovs atbildēja.

Pēc dažām minūtēm visi bija sakāpuši automašīnās un pameta notikuma vietu.

***

Kirila Vasiļjeviča Zujeva taurija piestāja pie tūristu bāzes "Solņečnaja" pirmā korpusa. Izkāpis no automašīnas, izmeklētājs apmierināts konstatēja, ka pludmale ir pavisam blakus ūdenskrātuve mirdzēja saulē tepat aiz ķieģeļu ēkas.

"Numuros viņu droši vien nav, taču jāpārbauda," viņš sev pateica un iegāja ēkā.

-     Neviena vieta vēl nav atbrīvojusies! tūlīt pavēstīja pie ieejas sēdošā vārtniece.

-     Es ciemos! Zujevs pasmaidīja. Kur ir septiņpadsmitais un astoņpadsmitais numurs?

-     Otrajā stāvā, atbildēja sieviete, nopētījusi Kirilu Vasiļjeviču ar aizdomu pilnu skatienu. Tikai jāuzrāda pase, lai varu pierakstīt!

Zujevam pases nebija līdzi.

-    Man ir cits dokuments… viņš sacīja.

-    Nē! vārtniece negaidīti iebilda. Der tikai pase!

-     Kāpēc? Zujevs brīnījās.

-    Tāpēc, ka tajā ir visi dati! Bez pases iekšā nelaidīšu!

Zujevs nopētīja darbinieci un piepeši saprata, ka viņa

grib tikai nokāst naudu.

-    Cik? gribēdams pārbaudīt minējumu, viņš pajautāja.

-     Piecdesmit! sieviete atbildēja, acis nemirkšķinot.

Zujevs piegāja pie galdiņa, izvilka prokuratūras darbinieka apliecību un atvēra alkatīgajai dāmai pie paša deguna.

-    Vai ar tādu dokumentu var?

Vārtniece saprata, ka iekritusi.

-    Ar tā-ādu var… viņa sāka raustīt valodu.

-    Tā, redz! viņš noteica. Ko sēžat? Rakstiet!

-    Nekas, nekas! dāma ātri iesaucās un izmocīja kaut ko līdzīgu smaidam. Ejiet tāpat!

-     Lai notiek! Zujevs pasmīnēja, aizcirta apliecību un devās uz kāpnēm vestibila stūrī.

Uzkāpis otrajā stāvā, viņš sāka iet pa garo gaiteni, skatīdamies uz sudrabainajiem istabu numuriem pie durvīm, pēc tam nogriezās pa kreisi un ieraudzīja septiņpadsmito un astoņpadsmito numuru.

"Sākšu ar mazāko," viņš nodomāja un pieklauvēja pie melnām durvīm ar izlocītu, niķelētu rokturi.

Neviens neatbildēja.

"Viņi droši vien ir pludmalē," nosprieda Zujevs, tomēr pieklauvēja vēlreiz.

-    Durvis ir vaļā… tikko dzirdami atsaucās no numura.

Izmeklētājs nobrīnījās, nospieda rokturi un iegāja. Degunā tūlīt iecirtās "zālītes" smārds. Zujevs sarauca degunu un aiz pārsteiguma notrīcēja. Turpat uz gultas gulēja pilnīgi kails puisis un meitietis. Mazliet tālāk uz. otras gultas bija iekārtojies otrs pārītis, tiesa, plāna palaga piesegts. Acis jaunajiem cilvēkiem bija ciet.

-    Serjoga, Irka, vai tie esat jūs? žāvādamies apjautājās viens no puišiem.

Zujevs noklepojās. Viena meiča pacēla galvu un, vilkdama sev virsū palagu, negaidīti iespiedzās.

-    A-ā! Kas tas tāds, zēni?!

Pīdamies palagos, visi acumirklī bija kājās un platām acīm skatījās uz Zujevu.

-    Kas tu tāds, vecīt?!

-    Mieru! noteica izmeklētājs un izvilka nupat kabatā iebāzto apliecību. Esmu no prokuratūras…

-    Tie ir viņi! nenoklausījušās sakāmo līdz galam, vienā balsī iesaucās meičas, rādot uz puišiem. Viņi piespieda smēķēt zālīti!

-    Tikai nevajag melot! Viens no jaunajiem cilvēkiem pārmetot nogrozīja galvu. Nu gan pateica "piespieda"! Pašas kūpinājāt kā lokomotīves.

Šajā brīdī durvis atvērās, un tajās parādījās vēl viens pārītis tumsnējs puisis rozā peldbiksēs un meiča ar īsiem matiem bikini peldkostīmā.

-    Ko bļaustāties? viņi ierunājās, taču, ieraudzījuši svešu cilvēku, apklusa. Ai, kas tas tāds?…

-     Esam uzrāvušies, Serjoga… sašļucis atbildēja viens no puišiem.

Tumsnējais pameta ātru skatienu uz Zujevu un, acumirklī visu sapratis, nobēra:

-    Mums ar to nav nekāda sakara! Mēs blakus kafejnīcā dzērām kafiju! Neko nezinām!

-     Klusu! izmeklētājs uzbrēca. Nāciet iekšā! Un aizveriet durvis, citādi smaka izplūst pa visu gaiteni.

Pārītis paklausīgi izpildīja rīkojumu, iegāja numurā un apsēdās uz vienas gultas malas.

-    Bet tagad nomierinieties! sacīja Zujevs. Nekas cits man nav vajadzīgs kā atbildes uz dažiem jautājumiem! Zālīte mani neinteresē!

Visi klusējot apmainījās skatieniem un sāka gaidīt, kas tagad notiks.

-     Tātad tā, Zujevs iesāka. Jūs visi strādājat metrostacijā "Arbats"…

Jaunie cilvēki vēlreiz saskatījās.

-    Kā jūs to zināt? tumsnējais brīnījās.

-     Nav svarīgi… Izmeklētājs iebāza rokas kabatās un pagājās pa numuru. Pa logu paskatījies uz pludmali, viņš nopūtās un turpināja: Vakar jums bija darba diena…

-    Ahā… viena meiča teikto apstiprināja.

-     Sakiet… Zujevs izvilka fotogrāfiju, kuru nesen bija rādījis Klaudijai Ļvovnai. Vai vakar stacijā redzējāt šo cilvēku?

Visi tūlīt pielēca kājās un, sadūrušies kopā ar pierēm, sāka aplūkot attēlu.

-    Es redzēju! tumsnējais piepeši iesaucās.

-    Tas ir droši? izmeklētājs noprasīja.

-     Droši! puisis atbildēja. Es piedāvāju nopirkt kalendāriņu, bet viņš atrāvās no manis kā spitālīgā! Viņš vispār bija tāds nobijies.

-    Tā, tā… Zujevu šis fakts ieinteresēja. Jūs sakāt nobijies?

-    Nūjā. Es vēl nodomāju, ka viņam kāds dzenas pakaļ!

-    Un vai dzinās? Zujevs tūlīt uzdeva nākamo jautājumu.

-    Jupis to zina… tumsnējais atbildēja. Vismaz es neko nemanīju… Lai viņš iet ratā! Vairīdamies no manis, viņš gandrīz iebelza man pa degunu ar mapi!

Zujevs sastinga.

-    Kādu mapi?

-     Rokās tam vīram bija mape. Tāda balta.

Izmeklētājs skatījās uz puisi un neko nesaprata. Sergeja

Muhina bojāejas vietā mape nebija atrasta. Tās nebija arī fotogrāfijā!

-    Vai jūs neko neputrojat? Zujevs prasīja. Te, attēlā, mapes viņam rokās nav.

-    Ejot uz eskalatoru, mape bija! Puisis stūrgalvīgi palika pie sava. Balta. Tāda te! Viņš gaisā uzzīmēja taisnstūri, gribēdams parādīt mapes lielumu.

-    Skaidrs… Zujevs paberzēja zodu un apsēdās uz gultas malas.

"Vai tiešām Muhins vakar metro ar kādu ticies?" viņš domāja. "Un mapi atdevis?"

-     Mēģiniet atcerēties, viņš sacīja, varbūt viņu kāds gaidīja vai ari viņš pats kādu meklēja?

-     Nē taču, tumsnējais atbildēja. Ienācis metro, viņš taisnā ceļā gāja uz eskalatoriem. Ātri, gandrīz skriešus. Sākumā negribēju uzmākties, varbūt cilvēks kaut ko kavē… Beigās nodomāju pamēģināšu. Ko var zināt? Saprotiet, uzreiz redzams, ka cilvēkam ir nauda… Puisis ievilka elpu un pakasīja kaklu. Tāpēc piespēros klāt. Bet viņš projām. Un to mapi kā vairogu sak, atšujies! Es atkāpos.

-     Un pēc tam viņš tūlīt devās uz eskalatoru?

-     Droši vien… Es vairs uz viņa pusi neskatījos.

-     Nē! piepeši ierunājās viena no meičām. Ne tūlīt!

Zujevs palūkojās uz viņu. Meiča kārtoja palagu, kas gluži

kā romiešu toga nokarājās no pleca, un sacīja:

-    Atcerējos! Es ari redzēju to vīru!

-    Kā tad bija? izmeklētājs jautāja.

-     Viņš piegāja pie turniketiem un apstājās. Acīmredzot nebija kartītes. Tad viņš pagriezās uz kasu pusi. Tieši tur stāv mana lete, un es nodomāju, ka viņš skatās uz mani… Meiča ar liegu kustību piekārtoja matus. Tomēr nē. Viņš skatījās uz rindu. Bet tā bija gara, līdz pašai ieejai… Tad tas vīrs pamanīja, ka dežurante iziet no būdas. Viņa dzinās pakaļ kādam puikam, kas ielavījās par velti… Meiča iesmējās. Cik reižu dežurantēm esmu teikusi kamēr joz pakaļ vienam cilvēkam, simts zaķu paskrien garām gar būdu… Tā ari bija! Garām pagāja vesels bars zeņķu bez kartītēm! Tas vīrietis pamīņājās, pamīņājās un švīks, zeņķiem pakaļ! Es vēl nobrīnījos solīds cilvēks pēc skata, bet rīkojas tāpat! Laikam jau trakoti steidzās, negribēja stāvēt rindā…

-    Varbūt ievērojāt, vai viņam kāds sekoja?

-      Neievēroju…

-     Bet mape? Vai tas ir droši, ka viņam bija mape?

-    Pilnīgi droši. Tāda balta. Manuprāt, ādas.

-    Skaidrs… noteica Zujevs. Vairāk neko nevarat pateikt? Viņš pārlaida skatienu klātesošajiem.

Jaunie cilvēki noliedzoši purināja galvu.

-     Nē…

-     Nu labi… Zujevs nopūtās. Tagad man vajadzīgas jūsu adreses…

-     Ko?! iesaucās tumsnējais. Jūs taču sacījāt, ka par zālīti nesāksiet…

-     Kāds tam sakars ar zālīti?! aizkaitināts noteica Zujevs, paskatījās uz meiču, kura nupat bija runājusi, un izvilka bloknotu. Mana interese aprobežojas tikai ar jums, cienītā, un to jauno cilvēku! Izmeklētāja skatiens aizkavējās pie tumsnējā puiša. Interesējat kā liecinieki. Jūsu redzētais cilvēks pēc dažām minūtēm gāja bojā.

-    Nevar būt? Puisis bija pārsteigts.

-     Paga, paga, sacīja meiča. Vai tad viņu sabrauca vilciens?

-    Viņu. Par šo faktu ierosināta krimināllieta. Tāpēc drīzumā jūs izsauks uz prokuratūru, lai jūs tur atkārtotu to pašu, ko teicāt man, un parakstītu protokolu. Skaidrs?

-    Skaidrs… jūtami atvieglots, pateica puisis. Tātad par zālīti var neraizēties…

"Tevi vajadzētu slānīt kā pelavmaisu, aplamais narkomāni" nodomāja Zujevs, taču skaļi pateica:

-   Jums par laimi, man ir tik daudz citu darbu, ka galva griežas uz riņķi, kur nu vēl noņemties ar zālīti… Viņš noklikstināja pildspalvu un sagatavojās rakstīšanai. Sakiet savas koordinātas! Un ņemiet vērā, ka es tās pārbaudīšu!

Natālija Pavlovna atvēra dzīvokļa durvis, iegāja iekšā un paaicināja kāpnēs stāvošo Popkovu:

-     Nāciet!

Valentīns iegāja plašā gaitenī.

-     Čības ir tepat. Ģenerāļa atraitne norādīja uz kokgriezumiem rotātu plauktiņu pie sienas pa kreisi.

Valentīns novilka šaurās kurpes, uzvilka kājās mīkstas, pūkainas čibiņas un palūkojās visapkārt. No gaiteņa un dažādām istabām veda vairākas smagas dubultdurvis, kas stāvēja vaļā, un Valentīnam izdevās apskatīt dzīvokli. Tas bija milzīgs un, lai gan bagātīgi mēbelēts, it kā tukšs. Radās iespaids, ka te ir tāda kā gigantiska, ar milzīgiem akmeņiem kumodēm pievelta pazemes ala, kurā iekarināti kristāla lustru stalaktīti.

-    Lūdzu uz virtuvi… sacīja Natālija Pavlovna un devās pa labi.

Valentīns viņai sekoja. Virtuve, kā izrādījās, bija mājīgāka nekā gaitenis un istabas. Sārtās tapetes harmonēja ar garnitūru un drusku pat uzlaboja omu.

-    Tūlīt uzliešu tēju… Un saimniece devās pie plīts.

-     Natālija Pavlovna, man tomēr gribētos kaut ko noskaidrot… Valentīns ierunājās.

-     Tūlīt padzersimies tēju, un es ievedīšu jūs Fjodora Petroviča kabinetā… saimniece negaidīti piedāvāja. Ja jūs kaut kas interesē, varat apskatīt.

No tik negaidītas veiksmes Valentīnam asinis ielija vaigos, un viņš neapdomīgi pajautāja:

-     Vai bez tējas nevar? Viņš saprata, ka bijis netaktisks, un tūlīt palaboja: Es gribēju teikt pirms tējas.

Natālija Pavlovna nopūtās un sacīja:

-     Iesim…

Viņi vēlreiz izgāja gaitenī, tad cauri vienai istabai, no kuras iekļuva blakus kabinetā. Saimniece piegāja pie loga un atvilka tumšos aizkarus.

-    Te vīrs strādāja… Viņa norādīja uz smagnēju ozolkoka galdu līdzās grāmatu skapim.

Valentīns jutās neveikli. Darbs ir darbs, taču rakņāšanās pa nogalinātā mājas saimnieka mantām diez kā…

-    Bet šeit nekā nav! Natālija Pavlovna gāja viņam palīgā. Vīrs visus dokumentus turēja darbā. Te ir tukšums! Apliecinot savu vārdu patiesumu, viņa citu pēc citas atvēra trīs galda atvilktnes.

-    Mjā… Valentīns noņurdēja.

-    Patiesību sakot, ataicināju jūs, lai parādītu, lūk, ko… noteica saimniece un paņēma no grāmatplaukta trīs zilus dienu darba kalendārus. Fjodors Petrovičs tajos bieži kaut ko atzīmēja… Un viņa pasniedza Popkovam trīs biezas burtnīcas.

-    Tā… viņš noteica, vērdams vaļā pirmo. Paskatīsimies…

-      Sēdieties pie galda! Natālija Pavlovna piedāvāja. Varat šīs piezīmes ņemt arī līdzi.

Valentīns pateicīgi pamāja, apsēdās uz senatnīga krēsla ar augstu atzveltni un nolika dienu kalendāru uz zaļā, ģenerāla elkoņu nodeldētā galda audekla sev priekšā…

ifcķ'Jķ

Par svarīgā viesa ierašanos brīdinātā firmas "SBIT Infopolis" apsardze sagaidīja Aleksandru Turecki neparasti galanti.

-    Galina Ivanovna gaida jūs sarunu telpā! smaidīdams pavēstīja maskēšanās jakā tērpies vīrs. Tur tā ir! Sargs norādīja uz baltām durvīm vestibila pretējā sienā.

Tureckis spēra dažus nedzirdamus soļus pa mīksto paklāju, pavilka aiz roktura, iegāja istabā un… bezmaz apžilba. Pretī stāvēja pasakaini skaista sieviete. Viļņaini, uz pleciem krītoši mati, milzīgas zilas acis, izsmalcināti sejas vaibsti, lokans augums. Tureckis pavēra muti un sajūsmā vairākas reizes samirkšķināja acis.

Sieviete, protams, pamanīja, kādu iespaidu atstājusi uz ienācēju.

-   Jūs tātad esat no Ģenerālprokuratūras? viņa pajautāja tajā patīkamajā, viegli piesmakušajā balsī, kuru Tureckis nesen bija dzirdējis klausulē.

-    Jā, viņš atbildēja, jau attapies. Vecākais sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Aleksandrs Borisovičs Tureckis.

-    Ivanova, sieviete stādījās priekšā. Gaļina Ivanovna. Direktora vietniece.

Abi iesēdās mīkstos atpūtas krēslos pie žurnālu galdiņa, uz kura jau stāvēja aromātu apvīta kafijas kanna un divas plāna porcelāna tasītes.

-    Vienu mirkli, sacīja Gaļina Ivanovna un ielēja kafiju vispirms Turecka, bet pēc tam savā tasītē. Cik cukurgraudiņu? viņa pajautāja, pasniegusies pēc cukurtrauka ar sudraba standziņām.

-    Paldies, es dzeru bez cukura, Tureckis atbildēja.

-    Tāpat kā es. Gaļina Ivanovna pasmaidīja un atvilka roku atpakaļ. Viņa pacēla tasīti, iedzēra nelielu malku un vērīgi paskatījās uz Turecki. Tātad klausos.

Arī Tureckis nodzēra malku, nolika tasīti un bez īpašas sagatavošanās pajautāja:

-    Man jāzina, kāpēc gāja bojā Sergejs Muhins.

Gaļina Ivanovna apstulba.

-    Atvainojiet, bet kā es varu te palīdzēt?

-    Kādu informāciju par Kremļa vadību viņam bija izdevies savākt?

Ivanova nodrebēja, taču ātri saņēmās un, pilnigi atklāti skatīdamās acis sevišķi svarīgu lietu izmeklētājam, pateica:

-    Nesaprotu, par ko ir runa!

"Labi turas," nodomāja Tureckis. "Tūlīt pateiks, ka firma ar tādām lietām nenodarbojas."

-     Mūsu firma ar tādām lietām nenodarbojas! Gaļina Ivanovna stingri noteica.

-     Velti jūs tā… Tureckis pasmaidīja. Es varu būt jums ļoti noderīgs…

-    Kādā ziņā? Gaļina Ivanovna pajautāja ar pilnīgu neizpratni sejā.

-       Es esmu jūsu pusē… Tureckis pieliecās tuvāk. Vajadzības gadījumā varu palīdzēt…

Gaļina Ivanovna vērīgi paskatījās uz izmeklētāju un ļoti skaidri, gandrīz pa zilbēm pateica:

-    Es nepavisam jūs nesaprotu!

Tureckis pasmaidīja vēlreiz.

-     Nu tad neko… Viņš izvilka no žaketes kabatas vizītkarti un nolika uz galda. Ja izdomāsiet, piezvaniet…

To pateicis, viņš strauji piecēlās un piebilda:

-    Man laiks iet.

Ari Gaļina Ivanovna piecēlās.

-    Es jūs pavadīšu…

-     Nē, nav vērts. Es pats. Tureckis pagriezās, atstāja istabu, pagāja garām uzmanīgajam sargam, kas atvēra durvis, nonāca uz ielas un iekāpa savā turpat stāvošajā septītajā žigulī.

"Lai nu notiek kas notikdams," nodomāja Tureckis.

Gaļina Ivanovna, protams, zina, kādu informāciju savācis direktors. Tāpēc pilnīgi droši baidās par savu dzīvību. Viņš nupat faktiski bija piedāvājis sievietei aizsardzību. Taču, lai izmantotu šo priekšlikumu, Gaļinai Ivanovnai būs jāizstāsta, ko viņa zina. Tureckis iedarbināja motoru un sāka braukt pa celiņu, kas starp mājām izlocījās līdz Baumana ielai.

"Neko citu tik un tā nevaru darīt," viņš sprieda. "Pēc Sergeja Muhina bojāejas viņa pilnīgi droši iznīcinājusi visu, kas šajā lietā varētu ieviest zināmu skaidrību… Vai vismaz noslēpusi… Tāpēc mana rīcība ir pareiza…"

Viņš piebremzēja, lai palaistu pāri ceļam skrejošu melnu kaķi. Tūlīt uzradās nebūt ne priecīgas domas. Par to, ka nepieciešamība aizsargāt Galinu Ivanovnu tagad patiešām var rasties.

"Lai nu tā būtu." Tureckis pasmaidīja un no jauna uzdeva gāzi. "Tādas skaistules dēļ pat galvu nolikt ir patīkami!"

Maratu ieveda netālu no īru kroga astoņdesmit astotās milicijas nodaļas priekšnieka kabinetā un nometa uz krēsla.

-    Bekbulatovs Marats Eldarovičs. Žukovs atvēra slepkavas pasi. Sešdesmit astotais gads… Pierakstīts Ilimkos…

-    Tik un tā neko jums neteikšu! Marats izgrūda caur sakostiem zobiem.

Bez viņa un Žukova kabinetā atradās vecākais operatīvais pilnvarotais Smurovs, kuram bija uzdots izdarīt pratināšanu. Papalajevs, Ļubļinas miliči un nodaļas priekšnieks stāvēja gaitenī un kaut ko pārnināja.

-    Tātad neteiksi? Žukovs paskatījās uz Bekbulatovu.

Tas noliedzoši papurināja galvu.

Jautājums būtībā bija lieks. Žukovs pēc slepkavas izturēšanās saprata, ka runāt ar viņu tagad nozīmē tukšu laika šķiešanu.

-Ja neteiksi, neteiksi… Viņš paraustīja plecus, nolika pasi un atvēra durvis uz gaiteni.

-    Nu, ko jūs tur izlēmāt?

-    Uz kameru prom! atbildēja apakšpulkvedis.

-    Uhu, Gavrjušins piebilda.

-Ja jau uz kameru, tad uz kameru… Žukovs piekrita un pagriezās pret Maratu. Celies!

Slepkava piecēlās, ar uzsvērtu vienaldzību palūkodamies uz Žukovu.

-    Uz priekšu! tas nokomandēja.

Bekbulatovs piegāja pie durvīm un Smurova, Žukova, Papalajeva un nodaļas priekšnieka pavadībā devās pa gaiteni ar kāpnēm galā. Nokāpuši pa tām pirmajā stāvā, miliči pieveda Maratu pie nolupušām dzelzs durvīm, pie kurām dežurēja gaišmatains seržants.

-    Slēdz vaļā, Jerohin! pulkvedis deva rīkojumu.

Atslēgām dārdot, seržants izpildīja pavēli. Slepkava tika

iegrūsts kamerā.

-     Viss, noteica Žukovs, tiklīdz durvis bija aizvērušās. Mēs tagad braucam. Kad mūsu izmeklētājam būs vajadzība pastrādāt ar šo zelli, viņš piezvanīs.

-    Labi. Priekšnieks palocīja galvu.

-    Pagaidām lai viss iet pēc plāna… Žukovs viegli pasmaidīja.

-     Kā tad, pulkvedis atbildēja. Kā iecerēts…

Pēc tam visi izgāja uz ielas. Uz lieveņa stāvēja Edijs ar savu meiteni.

-    Ko jūs gaidāt? painteresējās Žukovs. Jūs kā lieciniekus jau izjautāja.

-    Gribu teikt, ka jūs esat īsti pērtiķi! F.clijs svinīgi paziņoja.

-     Kas?! Nodaļas priekšniekam acis izspiedās no pieres. Tev arī sagribējies uz kameru?!

-     Nē jau nē! Žukovs aizstāvēja nēģeri. Viņš negribēja jūs aizvainot! Vienkārši… Vispār tā ir gara skaidrošana, bet mums laiks braukt. Vai nevajag jūs aizvest? viņš uzrunāja internacionālo pārīti.

-     Nē, meitene atbildēja. Es dzīvoju tepat netālu… Mēs kājām… Uz atvadām uzsmaidījuši miličiem, Edijs ar Marusju aizgāja.

Pārējie sasēdās automašīnās un aizbrauca. IJz lieveņa palika tikai priekšnieks, kas, pavadījis aizbraucējus ar skatienu, pieglauda sirmos matus; ieskatījās pulksteni un atgriezās nodaļā.

Kamerā bija smacīgi. Mazais, ar tērauda stieņiem aizrestotais logs pie griestiem laida cauri ļoti maz gaisa.

"Labi vismaz, ka cilvēku nav daudz…" nodomāja Marats.

Patiešām, šajā smirdošajā, pustumšajā telpā bija tikai viens cilvēks, kas gulēja uz raupjas koka nāras un slinki kasīja visai prāvo vēderu.

-    Nu, sveiks! noteica cilvēks. Iepazīsimies, vai? Mani sauc Griša.

Bekbulatovs pameta uz gulētāja pusi saltu skatienu un, neko neatbildējis, iekārtojās uz blakus nāras.

-     Kurls esi, vai? noprasīja resnvēderis.

-    Atšujies! noteica Marats.

Griša pameta uz viņa pusi neizpratnes pilnu skatienu.

-     Kā zini…

Bekbulatovs pagriezās pret sienu un aizvēra acis. Pēc mirkļa viņš izdzirdēja nošvirkstam sērkociņu. Pa kameru izplūda cigaretes dūmi.

"Gribas smēķēt…" Marats atskārta.

-      Klau, Griša! Viņš pagriezās uz resnvēdera pusi. Pacienā ar cigareti, ja?

Griša pasmīnēja, izvilka no kabatas 'I&M" paciņu un pasniedza Maratam.

-     Ņem!

Bekbulatovs izvilka vienu cigareti, paņēma Grišas piedāvātos sērkociņus un aizsmēķēja.

-     Paldies!'Viņš izpūta dūmus un atdeva paciņu un sērkociņus resnvēderim.

-    Kā tad tevi sauc, vecīt? Griša vēlreiz pajautāja.

-    Marats.

-    Un par ko tevi saņēma?

-     Tāpat vien… slepkava nekonkrēti atbildēja. Par niekiem.

-     Skaidrs, resnvēderis novilka. Ari mani par niekiem… Sakāvos ar kaimiņu…

-     Ko tad jūs nevarējāt sadalīt? bez jebkādas intereses, tikai tāpat vien pajautāja Marats.

Tomēr izskatījās, ka Griša nopriecājas par radušos iespēju atvieglināt sirdi.

-     Viņš, maita, pielēja man pilnu dzīvokli ar ūdeni! Tikko biju pabeidzis remontu! Par traku naudu! Pārnāku mājās, atveru durvis, bet dzīvoklī baseins! Noeju lejā, klauvēju, lai atver…

-    Kāpēc lejā? Marats brīnījās.

-     Ko? pārjautāja no stāstīšanas acumirklī iekaisušais resnvēderis.

-    Es jautāju kāpēc gāji lejā? Aplēja taču no augšas!

Griša apmulsis paskatījās uz sarunu biedru un piepeši

sāka smieties.

-    Nē! No augšas ne! Tieši otrādi no apakšas!

-    Ei nu? Maratovs ieinteresējās.

-    Saproti, es dzīvoju otrajā stāvā. Pie mūsu mājas ir tāds neliels pagalmiņš. Zaļš. Mana dzīvokļa logi iziet uz to. Vasarā pirms došanās uz darbu logus arvien atveru, lai dzīvoklis vēdinās. Griša pārlaida skatienu kamerai un pasmīnēja. Citādi būs tikpat smacīgi kā šeit…

-    Kāds ar to sakars logiem? Marats kļuva nepacietīgs.

-     Tu klausies! Resnvēderis no jauna iekaisa. Vārdu sakot, atvēru logus un aizgāju. Taču tas stulbenis no pirmā stāva sadomājis aplaistīt pagalma zāli. Atvilcis šļūteni, pievienojis pie krāna, spiediens kā no lielgabala, un tik špricē! Griša pamāja ar roku uz priekšu, parādīdams ūdens strūklas tālumu, un turpināja: Kā par nelaimi, garām gājis kaimiņa draugs, kuram todien bija piedzimusi meita. Viņš tad nu paaicinājis kaimiņu: "Iesim, Petrovič, nosvinēsim tādu gadījumu! F.s izmaksāju!" Bet Petrovičs šņabdegunis pa pirmo! Vienmēr gatavs pieļurbāties par velti. "Iesim!" šis atbildējis. Un abi aizgājuši. Šļūteni tas murmulis uzlicis uz zara. "Lai zālīte laistās, drīz būšu atpakaļ!" Resnvēderis nervozi ievilka dūmus, nikni tos izpūta un turpināja: Tā jau nu bija atpakaļ! Pēc otrās pudeles palika guļam pie drauga! Šļūtene drīz vien noslīdēja no zara un sagriezās tik nelaimīgi, ka ūdens šļācās uz augšu. Tieši manā logā. Spiediens, ka tik turies! Būtu es ieradies vakarā vēlu, ūdens jau tecētu ārā pa logu…

-     Vareni… Marats pasmīnēja. Ko tu izdarīji ar kaimiņu? Sadevi pa purnu?

-     Nūjā… Griša pamāja. Sadevu. Kad viņš pārnāca mājās… Brīdi paklusējis, resnvēderis piebilda: Izsitu visus zobus, cik nu viņam bija…

-     Un par to tevi uz šejieni?

-     Ahā, Griša drūmi atbildēja un tūlīt dzīvi piebilda: Tiesa, nebūšu te ilgi! Kaimiņš dūzenē paņēmis iesniegumu atpakaļ. "Velns viņu rāvis, tas ir, mani," viņš saka. "Ielikšu mākslīgos zobus, ar tiem, dzerot alu, grauzt sausiņus pat ērtāk.' Tāpēc drīz mani no šejienes jāizlaiž… Nesaprotu, ko tie šakāļi čammājas… Un resnvēderis pameta uz durvju pusi neapmierinātu skatienu.

-     Skaidrs… noteica Marats un nodzēsa izsmēķēto cigareti uz grīdas noliktajā skārda bundžā, kas kalpoja par pelnutrauku. Lai nu paliek… Viņš atkal pagriezās pret sienu. Nez kāpēc velk uz miegu…

Marats sameloja. Viņam gulēt negribējās nemaz kā pēc visa piedzīvotā lai aizmieg? Vienkārši vajadzēja pārdomāt situāciju, bet runīgais kameras biedrs stipri traucēja.

"Guļošu taču viņš netraucēs!" Marats nosprieda.

Un kļūdījās.

-     Klausies! Griša ierunājās. Ja tev vajag padot ziņu uz vaļu, es varu…

Marats strauji pagriezās.

-     Ko, ko? Viņš vērīgi nopētīja resnvēderi.

-     Rīt mani tik un tā izlaidīs. Ja vajag kādam kaut ko paziņot…

"Kruķis!" Marats saprata.

Viņš bija daudz dzirdējis par šādiem trikiem. Pogainie kamerā pie aizturētā ieliek savu cilvēku, un tas uzzina visu, kas izmeklētājam vajadzīgs.

-     Bet ne jau par velti! Griša piebilda. Par velti neko nedarīšu! Un, muļķīgi smaidīdams, viņš paskaidroja: Ļoti vajadzīga nauda. Tomēr jātaisa remonts. No kaimiņa neko nepaņemsi…

"Bet varbūt nav kruķis…" nodomāja Marats. "Bet tik un tā lai rauj viņu jods!"

-    Ej uz poda! noteica Marats.

-    Kas tad nu? Griša nobrīnījās.

-    Neko! Marats izspieda caur zobiem un atkal pagrieza muguru.

-     Kā vēlies… Griša vienaldzīgi noņurdēja. Piedāvājis esmu…

Būtībā Maratam Bekbulatovam vajadzēja kādam padot ziņu par sevis aizturēšanu. Taču bija pārāk bīstami darīt to ar šā dīvainā vira palīdzību, jo viņš to redzēja pirmo reizi. Ja izdotos atrast citu paņēmienu…

Piepeši Marats izdzirdēja resno nolienam no guļvietas. Viņš piegāja pie durvīm un vairākas reizes uzsita pa tām ar dūri.

-    F.i, sargs!

Marats pagriezās. Ēdiena padeves lodziņš Grišas deguna priekšā atvērās, un tajā parādījās baltmatainā seržanta Jerohina seja.

-     Ko vajag?

-    Gribu uz tualeti!

Marats atcerējās, ka, iegājis kamerā, tūlīt bija pievērsis uzmanību ar dēļiem aiznaglotajai "brillei", no kuras nāca briesmīga smaka. Acīmredzot aiznaglota sakarā ar aizsērēšanos.

-

-     Pārāk bieži esi sācis staigāt! neapmierināts noteica seržants.

-     Man vispār būtu jāatrodas savās mājās! Griša iebilda. Un jāčurā pašam savā podā! Kāpēc jūs mani te vēl turat?!

-    Kā lai es to zinu? Jerohins iesaucās. Prasi priekšniecībai! No manis prasa, lai sargāju! Un uzmanu tevi!

-    Tāpēc uzmani! resnvēderis noburkšķēja. Uzmani, lai es neapčurājos!

Seržants iznīcinoši noraudzījās uz GriŠĻi, taču durvis atvēra.

-    Uz izeju!

-    Sen bija laiks… noteica Griša un izgāja gaitenī.

Durvis aizcirtās, ielaižot kamerā kripatu svaiga gaisa.

Marats apgūlās uz muguras un pievērsa skatienu netīri

pelēkajiem griestiem, pie kuriem karājās viena vienīga blāva spuldze.

"Kā rīkoties?" viņš domāja.

Pietiktu ar vienu telefona zvanu, lai lieta ievirzītos pavisam citās sliedēs, kas ved uz izglābšanos. Bet kā tikt pie telefona?

-    Ja nu pamēģinātu… nomurmināja Marats, apsvērdams kādu domu.

Kad seržants atvēra durvis, lai ielaistu Grišu, Marats jau stāvēja tām blakus.

-    Es arī gribu uz tualeti! viņš paziņoja milicim.

-     Nolādēts! Jerohins noskaitās. Ir nu gan aizturētie! Tik vien zina kā čurāt!

-    Starp citu, es vēl ne reizi nekur neesmu gājis! Marats pamatoti iebilda.

Jerohinam nebija, ko atbildēt, un viņš klusējot pamāja ar roku, lai iznāk no kameras. Marats ātri izgāja pa durvīm.

-            Tu tikai tai vietā nenoķēpājies! viņam uzsauca resnvēderis, kas iekārtojās uz nārām. Nekur nav tik netīra havaja kā šiem kmķiem!

-    Tīrīgais atradies! seržants atcirta. Ja daudz runāsi, vispār ārā vairs nelaidīšu! Viņš aizvēra smagās durvis un paskatījās uz Maratu. Ej nu!

Marats devās uz priekšu pa šauro gaiteni ar slikti krāsotām sienām, no kurām krāsa vietām lobījās nost. Pēc divdesmit soļiem seržants no aizmugures uzbrēca:

-    Tagad pa labi!

Marats nogriezās pa labi un iegāja patumšā gaitenī ar kabinetu durvīm abās pusēs. Gaiteņa galā spīdēja aizrestots logs. Tualete droši vien atradās kaut kur galā, jo no turienes nāca bojātam klozetpodam raksturīgā burzguļošana.

-    Veicīgāk kustini kājas! Maratam no muguras uzsauca milicis. Ko velcies?

Aizrādījums nebija nepamatots. Marats patiešām bija palēninājis soli, ieraugot viena kabineta durvis pusvirus. Pa spraugu bija redzama galda mala.

Izskatījās, ka arī seržants to pamanījis.

-     Biedri apakšpulkvedi! viņš uzsauca. Jūs esat te?

Neviens neatbildēja.

-     Atkal aizgājis un kabinetu atstājis vaļā… sev zem deguna noburkšķēja Jerohins.

"Te ir izredzes!" Marats sev teica.

Uz tualeti viņš bija prasījies ne jau tāpēc, ka juta vajadzību atviegloties. Marats gluži vienkārši gribēja uzpirkt seržantu, lai pielaiž pie kāda telefona. Arī par šādiem gadījumiem viņš bija dzirdējis, un likās, ka pašreizējā situācijā grūti izdomāt kaut ko labāku. Ja kruķis neielaidīsies, neko nevar darīt liktenis. Ja ielaidīsies, telefona zvans var jūtami palīdzēt…

Turklāt kabineta durvis kā pēc pasūtījuma stāvēja vaļā!

Marats apstājās.

-    Ko stāvi! Jerohins uzbrēca. Ej…

-    Klausies, seržant! Marats nedaudz pagriezās uz miliča pusi. Vai nauda tev vajadzīga?

-    Ko-o? Jerohins izbrīnījies novilka.

-    Saku vai nauda tev vajadzīga?

-    Ko tu runā? Jerohinam izstiepās seja. Es tevi…

-    Nelec uz ecēšām! Marats nošņācās. Labāk uzklausi! Ja ļausi piezvanīt, dabūsi simt zaļo!

Nesapratu… Seržants no pārsteiguma pat apjuka. Ko tu mels?

-     Man vajag piezvanīt! Redzi, tur ir telefons! Marats pamāja uz kabineta pusi. Tava priekšnieka šeit nav. Vajadzīga tikai minūte, pat mazāk! Par to tu dabūsi simt zaļo! Saprati?

Seržants klusēja. Maratam tas patika tātad domā.

-     Kāpēc klusē? viņš noprasīja, kad miliča klusēšana ievilkās.

-    Divi simti, noteica Jerohins.

-    Ko? Bekbulatovs paskatījās uz viņu.

-    Es teicu gādā divi simti zaļo! Tad varēsi piezvanīt.

Pieprasītās summas Maratam nebija. Tāpēc viņš ieskatījās milicim acis un sāka lūgties:

-     Brāl, ja man būtu, tu tos dabūtu! Man ir tikai simts. Redzi! Un viņš ātri izrāva no kabatas saņurcītu naudaszīmi.

Seržants saviebās, tomēr pateica:

-     Labi! Tikai veicīgi!

-     Man vajadzīgs tikai mirklis! Marats nopriecājās, iegrūda Jerohinam saujā simtnieku un ieskrēja kabinetā.

Seržants palika gaitenī, lai, izdzirdējis mazāko troksni, izvilktu Maratu no kabineta.

-     Man tikai mirkli., vienu mirkli… Marats murmināja, spaidot pogas aparātam ar šķidro kristālu displeju. Nospiedis pēdējo taustiņu, viņš sastinga, sasprindzis ieklausījās signālos klausulē, tad dedzīgi ierunājās: 1 lallo, hallo! Tas esmu es. Jā, Marats, Marats! Ko? Toļiks? Vispār lieta tāda…

Toļiku biju spiests likvidēt, bet mani apcietināja… Apcietināja, saku… Zvanu no nodaļas… Nē, ko jūs, neviens nedzird… Marats aši paskatījās uz seržanta pusi. Neviens neko neuzzinās… Es te vienam iesmērēju… Ahā… ahā… Marats atrāvās no klausules un noprasīja milicim: Kāds ir nodaļas numurs?

-    Astoņdesmit astotais, tas atbildēja.

-     Astoņdesmit astotajā! Bekbulatovs paziņoja nezināmajam sarunu biedram. Jūs palīdzēsiet? Palīdzēsiet, jā?… Paldies! Viņš noslaucīja sasvīdušo pieri un nolika klausuli.

-    Viss? seržants nepacietīgi noprasīja.

-    Viss! Marats priecīgi atbildēja.

-    Tad nāc ārā!

Starojošais Marats Bekbulatovs gandrīz lēkšus izlēca no kabineta.

-    Ejam uz kameru! noteica Jerohins.

-     Pagaidi! Marats priecīgs viņu nopētīja. Bet kur ir tualete?

Pirms mirkļa viņš bija sajutis, ka milzīgais prieks sāk spiest uz urīnpūsli tik spēcīgi, ka nenāktu par ļaunu to iztukšot. Citādi tas var nesaturēt un tad nāksies izjust, ko teiciens "apčurāties aiz laimes" nozīmē īstenībā.

-     Labi, ej… Seržants negribīgi pabīdīja aizturēto. Raugi, tur ir tualete! Viņš norādīja uz logam tuvākajām durvīm.

-     Ahā! Marats atsaucās, ieskrēja kvadrātiskā telpā ar klozetpodu pa vidu, ātri izdarīja, kas darāms, un iznāca ārā.

-    Kārtībā! viņš paziņoja milicim. Ved!

Jerohins drūmi paskatījās un deva rīkojumu:

-    Kusties uz priekšu!

Marats darīja, kā likts, un mēroja ceļu atpakaļ uz kameru. Aprēķins tomēr bija izrādījies pareizs. Var nopirkt jebkuru, viss atkarīgs tikai no summas. Šai baltmatu niecībai bija pieticis ar simtnieku. Kādam, kas augstāks, teiksim, viņa priekšniekam, jādod vairāk. "Starp citu," Marats nosmīkņāja, "priekšnieks nedabūs neko… Atbrīvos tāpat!"

Viņi aizgāja līdz kamerai, seržants atvēra durvis un ielaida pa tām Maratu.

-     Kā ir, vai neesi vēl izlaists? tiklīdz aizcirtās durvis, Marats noprasīja Grišam, kas vāļājās uz nārām.

Tas, pamanījis acīm redzamās pārmaiņas Marata noskaņojumā, pabrīnījās:

-     Kāpēc tu pēkšņi tik priecīgs?

-    Tāpat vien! Marats atbildēja. Labāk iedod vēl kādu cigareti!

Resnvēderis kameras biedram neatteica. Pēc maza brīža Marats jau bija nogāzies savā vietā, laida gaisā glītus pelēku dūmu gredzenus un noteica:

-    Labi! Viss ir labi, vecīt!

Marata garastāvoklis bija tik redzamā pretrunā ar apkārtni un situāciju, kādā viņš atradās, ka Griša uzreiz pat nespēja aptvert, ko lai pajautā šim dīvainajam cilvēkam.

-    Vai tad tevi laiž laukā? viņš beidzot paprasīja.

Marats paskatījās uz kameras biedm un iesmējās.

-     Uz to pusi ir! Viņš pārlika kāju pāri kājai un, dungodams kaut kādu melodiju, sāka grozīt lakādas kurpē auto pēdu.

Resnvēderis mazliet padomāja un piepeši noteica:

-     Gaidi vien! Arī mani vajag izlaist. Taču joprojām tur tepat.

Šajā brīdi noskrapstēja atslēga un atvērās durvis.

-     Kostiļev, uz izeju! paziņoja seržants. ī-aiks doties mājās…

-     Ak! Griša iesaucās. Beidzot! Viņš pielēca no nāras un steidzās pie durvīm.

-     Redzi nu, bračiņ, tik slikti nemaz nav! Grišam no muguras uzsauca Marats.

-     Tik tiešām! Griša pasmaidīja. Lai tev veicas! -

Viņš aizkavējās durvīs un pamāja nu jau bijušajam kameras biedram.

-     Netūļājies! noteica seržants, izrāva Grišu aiz piedurknes gaitenī un aizvēra durvis.

Tiklīdz Jerohins pēdējo reizi bija apgriezis atslēgu un izvilcis to no durvīm, viņa drūmo sejas izteiksmi tūlīt nomainīja lietišķa. Pagriezies pret resnvēderi, pavisam klusu, Dievs nedod, lai kamerā nebūtu dzirdams, viņš sacīja:

-     Biedri kapteini, priekšnieks gaida…

-    Vai viss kārtībā? viņš tikko dzirdami noprasīja.

-Jā.

-     Lieliski.

Viņi ātri atkārtoja maršrutu, pa kuru Jerohins bija vedis Maratu uz tualeti, un iegāja jau zināmajā kabinetā ar pelēku spiedpogu tālruni uz galda.

-     Klase! Apakšpulkvedis, kas līkāja pār aparātu, pagriezās uz viņu pusi. Izmakšķerēju no atmiņas numuru, pa kuru šis zvanīja!

-    Vareni! kapteinis atbildēja.

-    Tagad, Griša, palicis tāds sīkums kā noskaidrot, kam numurs pieder.

-     Vai viņš nosauca saninu biedru vārdā un uzvārdā? Griša pajautāja.

-    Nē, atbildēja nodaļas priekšnieks. Taču sarunu es ierakstīju. Vajadzības gadījumā varēs salīdzināt balsi.

-     Ļoti labi! Kapteinis pasmaidīja un iesaucās: Kolosāli izplānots, vai ne? Vienkārši ģeniāli!

-    Starp citu, es to izdomāju… pašapmierināts noteica apakšpulkvedis.

-     Kopā ar te atbraukušajiem operatīvajiem… precizēja Griša.

-    Un kopā ar mani, iejaucās seržants. Es iedomājos aiznaglot brilli kamerā!

-     Brašs zēns! pulkvedis uzslavēja seržantu, taču tūlīt attapās. Vai zini… Kur palika simtnieks?

Smaids no seržanta sejas pagaisa, viņš savilka skābu seju un iebāza roku kabatā.

-     Te būs… Jerohins nolika uz galda saņurcītu simt dolāru naudaszīmi.

-    Nu jau labāk… Priekšnieks nopriecājās un ielika naudu seifā. Pēc tam aprakstīsim.

-     Kā tad tā… seržants noņurdēja. Jūs aprakstīsiet…

-     Izbeidziet sarunas! Apakšpulkvedis stingri paskatījās uz padoto, pagriezās pret Grišu un pamāja uz Jerohina pusi. Ko tu neteiksi, viņš gribēja nokāst no tā Bekbulatova divus simtus! Sēžot blakus kabinetā, es visu dzirdēju!

-     Būtu nokāsis ar'! Jerohina balsī ieskanējās kaut kas līdzīgs izaicinājumam. Ja vien viņam būtu bijis… Jāžēlo tāds parazīts, vai?

-    Mjā… Kapteinis pasmīnēja. Pareiza doma.

-    Vismaz būtu bijis kaut kas sadalīšanai… seržants piebilda.

-     Ak jūs! Priekšnieks pārmetoši nogrozīja galvu un sacīja ar neskaitāmās sanāksmēs un apspriedēs apgūtu intonāciju: Mūsu galvenais spēks ir stingra likumības, kā arī visu Krievijas Federācijas Kriminālprocesa kodeksā paredzēto normu un noteikumu ievērošana! Bet jūs gribat sadalīt! Kauns!

-    Protams, te jau nekas nav dalāms… noteica Jerohins, runādams it kā pats ar sevi. Jums vienam nekas neiznāk…

Griša neizturēja un sāka smieties.

-    Jerohin, alkatības dēļ es atņemšu tev prēmiju! Nodaļas priekšnieks piedraudēja seržantam ar pirkstu.

-    Manas alkatības dēļ? Jerohins iepleta acis. Nu gan!

-    Beidziet vienreiz par to! iesaucās kapteinis no smiekliem bez elpas.

-    Tieši tā, noteica apakšpulkvedis. Pietiek par to! Domāsim, kā tagad rīkoties.

-     Kas te daudz, ko domāt? Griša ierunājās, atvilcis elpu. Jānoskaidro, kam pieder numurs…

-    Vai Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldei ziņosim? pajautāja priekšnieks.

-    Protams, atbildēja kapteinis. Tā ir viņu izdoma! Sadūries ar apakšpulkveža neapmierināto skatienu, steidzīgi piebilda: Jūsu vadībā, protams!

-    Tā, lūk… noburkšķēja priekšnieks.

-    Tāpēc jāpiezvana viņiem… sacīja Griša.

-     Protams! atkal pa vidu iejaucās seržants. Varbūt šie paši visu atklās!

Priekšnieks paberzēja pieri, saviebās un pateica:

-     Bet pēc tam sanāksmē prefektūrā teiks: "Bez Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes neko tu nespēj, biedri apakšpulkvedi!"

-     Lai saka! kapteinis iebilda. Lieta tik un tā tiks ierakstīta mūsu aktīvā. Fakts, ka jūs pratāt piesaistīt citas organizācijas darbiniekus, šis fakts tikai apliecinās jūsu profesionālismu!

-    Tu tā domā? noprasīja priekšnieks.

-    Esmu pārliecināts!

Apakšpulkvedis domigi atspieda zodu rokā. Iestājās tāds klusums, ka likās var saklausīt, kā domāšanas procesā viena pret otru beržas smadzeņu puslodes.

-     Labi… viņš beidzot noņurdēja. Piezvanīsim viņiem…

-    Pareizi! sacīja Griša.

-    Tikai neteiksim, ka esam uzzinājuši numuru!

-    Kā tad tā?… Kapteinis nesapratis jautāja.

-    Tā! Paši atšķetināsim šo lietu. Un ievilksim ķeksīti! Priekšnieks iebāza roku atvilktnē. Re… Viņš izvilka papīra lapiņu. Te pierakstīts to Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes vīni tālruņa numurs…

-     Bet varbūt viņi vēl nav tur aizbraukuši? Jerohins izteica šaubas.

-     Te ir mobilais… noteica priekšnieks un sāka ātri spaidīt pogas. Oho! Viņš pameta skatienu uz padotajiem. Savienojās! Hallo, hallo… Kas tur ir? Žukovs? Kapteinis Žukovs? Runā pulkvedis Zapriduha, divi simti pirmās nodaļas priekšnieks… Diemžēl, kaptein, neizdevās tik gludi, kā bijām iecerējuši.

Taņa atvēra durvis un ieraudzīja Germanu Redņikovu ar rokās sažņaugtu mapi.

-    Tu to neatdevi?

-     Nē, sacīja Germans, viegli pabīdīja draudzeni malā, nometa mapi uz trimo, noāva kājas un devās uz vannasistabu. Nomazgājis rokas, viņš noslaucīja tās frotē dvielī, iznāca gaitenī un iegriezās virtuvē, kur tūlīt apsēdās pie galda un uzrunāja meiteni, kas viņu vēroja: Iedod man, lūdzu, kaut ko ēdamu!

Taņa gribēja kaut ko teikt, taču noklusēja, piegāja pie plīts, paņēma pannu ar vēl siltiem kartupeļiem un nolika Germana priekšā. Pēc tam nogrieza maizi, iedeva dakšiņu un iespieda vaigus plaukstās.

-     Paldies! Germans pasmaidīja, ar apbrīnojamu ātrumu, burtiski minūtes laikā, iztukšoja pannu, noslaucīja lūpas ar salveti un pasmaidīja. Vai tēju var dabūt?

Taņa pielēca kājās, vēlreiz piesteidzās pie plīts, ielēja lielajā krūzē tēju, iemeta cukuru, samaisīja un nolika uz galda.

-    Lūdzu!

-     Pateicos! atbildēja Germans un mēģināja ar milzu malku iedabūt vēderā krūzes saturu.

-    Uzmanigi, tēja ir karsta! meitene iesaucās.

-    Uh!!! Germans apdedzinājies sapurināja galvu.

-    Redzi nu… Taņa sapīka.

Germans piecēlās, paņēma meiteni pie rokas un ieveda istabā.

-    Ko tas nozīmē? neko nesaprazdama, jau pie dīvāna pajautāja Taņa.

Germans neko neatbildēja, bet negaidīti sāka pogāt vaļā blūzītes pogas.

-    Ko tu?… Taņa apjuka.

Germans sēkdams turpināja, ko bija iesācis.

-Tu… tu… Taņa mēģināja aizvākt rokas, taču, tām pieskāmsies, tūlīt kļuva pieļāvīga un padevās viņa uzstājībai.

-    Mīļais… Viņa glāstīja puiša rokas.

Germans apskāva meiteni, paspēra soli uz priekšu, un abi kopā novēlās uz dīvāna.

-     Mīļais… Taņa novilka viņam T kreklu. Mīļais… Mans stiprais… Mans drošais…

Germans paskatījās jocīgām acīm, piepeši strauji piecēlās, aizgriezās un apsēdās uz dīvāna malas.

-    Kas notika? Taņa nobijās.

Germans klusēja.

-      Kāpēc tu tā? Arī meitene pielēca kājās, piekļāvās viņam un apsēdās blakus.

-    Es neatdevu mapi…

-    Kāpēc ne? Taņa piesardzīgi pajautāja. Viņa jau saprata, ka Germans nobijies, taču kaut kādā veidā gribēja attaisnot bailes. Gan viņa, gan sevis priekšā. Viņa jau bija iemīlējusi šo puisi un bija gatava pieņemt tādu, kāds viņš ir. Meitene uzdeva pirmo prātā ienākušo jautājumu: Tev neizdevās mapi nodot tāpēc, ka tā cilvēka tur nebija, vai tā?

-Jā, Germans negaidīti atbildēja. Viņa tur nebija!

Taņa pasmaidīja.

-    Kāpēc tad tu tik ļoti pārdzīvo?

-      Patiešām… Germanam kļuva priecīgi ap sirdi, ka Taņas attieksme pret viņu nav mainījusies, kaut arī viņa droši vien visu sapratusi…

-    Izmet to mapi no prāta! sacīja Taņa. Kaut uz laiku… Un viņa maigi apvija rokas puisim ap kaklu. Aizmirsti…

Viņi vēlreiz novēlās uz dīvāna, bet šoreiz iniciatīva piederēja meitenei.

-    Mīļais… viņa čukstēja. Mīļais…

Drīz Germans patiešām aizmirsa ne tikai mapi, bet visu pasauli. Pēc kādām divdesmit gultas akrobātikas minūtēm gan viņš, gan Taņa bez spēka izstiepās uz saņurcītā palaga un svētlaimīgi skatījās griestos.

-    Kaifs… Germans novilka.

-    Ahā, meitene apstiprināja.

Pagāja vēl desmit minūtes, Taņa galu galā piecēlās un aizgāja uz vannasistabu. Germans palika guļam un skatāmies tumstošajās debesīs.

"Interesanti," viņš domāja, "krēslas stundas no rīta vai vakarā ir it kā vienādas, tomēr nekļūdīgi var pateikt, kas tas ir par diennakts laiku. Pēc kaut kādām nenotveramām pazīmēm, pēc nez kādiem sīkumiem…" Viņš palika rokas zem galvas un cauri krēslas plīvuram mēģināja saskatīt zvaigznes, taču tas neizdevās, brilles nebija uz acīm, bet sniegties līdz naktsgaldiņam negribējās. "Cik labi celties, dienai austot," viņš nez kāpēc iedomājās. "Svaiga, patīkama sajūta un priekšā vesela diena…" Germans iztēlojās pamošanos no rīta un nez kāpēc tūlīt atcerējās mapi.

-     Sasodīts! viņš noteica. Nekur es vairs nevaru dēties…

Germans neredzēja Taņu, kas izgāja no vannasistabas, klusiņām iezagās gaitenī, pacēla uz trimo guļošās mapes vāciņu un izvilka dokumentus.

Popkovs jau beidza pārlūkot ģenerāļa Muhina dienu kalendāru. Diemžēl neko tādu, kas izraisītu izmeklēšanas interesi, viņš neatrada. Pareizāk sakot, varbūt kaut kas tur bija, bet ej nu sazini, kas ģenerālim bijis prātā, izdarot ierakstus: "Otrdien 13-00. Tikšanās ar K." Vai: "Ceturtdien 15.30. Piezvanīt inf. sak. par U."

-     Kā ir? pajautāja kabinetā ienākusi saimniece. Vai ir panākumi?

-    Kā lai to pasaka… Valentīns saminstinājās.

Natālija Pavlovna sapratusi paskatījās uz izmeklētāju un tikko manāmi pasmaidīja.

-    Tādā gadījumā varbūt padzersim tēju?

-    To var… atbildēja Valentīns un aizšķīra pēdējo aizpildīto lappusi. Tā, tā… viņš noņurdēja.

Trešdien, 2. augustā, bija ieraksts: "Galvenajā pastā jāsaņem vēstule." Valentīns iegrima domās.

-    Jūs nākat? pajautāja saimniece.

-    Jā, protams! Valentīns attapās, aizcirta dienu kalendāru, piecēlās un sekoja saimniecei uz virtuvi.

Pirmdiena, 31jūlijs

Nupat atvestā mape ar dokumentiem par noslepkavoto Igoru Nikolajeviču Kopilovu, kurš vairāk bija pazīstams ar iesauku Barons, stāvēja atvērta uz Aleksandra Turecka galda. Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs kopā ar Žukovu, Papalajevu, Gračovu un Popkovu, proti, visa brigāde, aplūkoja vienīgo pierādījumu, kas bija viņu rīcībā armijas medaljonu, kuru no slepkavas kakla bija norāvis futbola līdzjutējs. Uz ķēdītē iekārtās metāla plāksnītes skaidri bija iegravēts: "VS KF 63085." Otrā pusē tikpat skaidrs gravējums: "T grupa."

-      Kas tā par T grupu? Papalajevs sataisīja izbrīnītu seju. Kaut ko tādu redzu pirmo reizi!

-    Es arī, sacīja Tureckis. Vai nevienam nenāk prātā, ko tas var nozīmēt? viņš uzrunāja kolēģus.

Viņi vai nu paraustīja plecus, vai noņurdēja kaut ko nesaprotamu.

-     Skaidrs… Tureckis greizi pasmīnēja, nolika medaljonu uz galda un noteica: Labi, lai paliek… Tik un tā noskaidrosim, kas šis ir par dzelzīti… Jau šodien… Atliek secināt, ka gan Muhinu, gan Barona noslepkavošanai ir kaut kāda saistība ar spēka struktūrām.

Visi vienprātīgi pamāja.

-     "VS KF"… Gračovs domīgi novilka. "T grupa"… Varbūt ar to apzīmēta kāda speciālo uzdevumu vienība?

-     Viss ir iespējams… sacīja sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs. Nav izslēgts, ka slepkavībās iejauktas valsts iestādes…

-    Normāli… noņurdēja Žukovs.

-      Nerausties, kapteini Tureckis viņu uzmundrināja. Vai pirmo reizi jāšķetina šādas lietas?

-    Jums varbūt nav pirmo… atbildēja Žukovs. Bet mums…

-     Tik tiešām… apliecināja Papalajevs. Vairāk esam specializējušies kriminālo ķeršanā…

Tureckis pasmīnēja.

-    Dažs labs mūsu valstsvīrs daudz neatšķiras no kriminālnoziedznieka…

-     Ko teiksiet par ierakstu manis atvestajā ģenerāļa dienu kalendārā? Tureckim pajautāja Popkovs, kas visu laiku bija klusējis. Ko nolēmāt?

Tureckis padomāja un atbildēja:

-    Atraitne tātad nezina, kas tā ir par vēstuli?

-     Nē, es jau teicu…

-     Nu tad mēģināsim to saņemt mēs, noteica Tureckis. -Trešdien… Paskatīsimies, kas tajā ir, varbūt kaut kas noskaidrosies…

-     Bet vai apmeklēt viņa bijušo darbavietu neizdosies? jautāja Valentīns.

-     Būsim… Aleksandrs pamāja ar roku. Kaut ari ģenerāļa kolēģi jau izrevidējuši šefa kabinetu un visu savākuši… Protams, iespējams arī tāds variants, ka viņi padalīsies ar mums informācijā, kas nevienam nav vajadzīga…

-    Tiesa gan… Valentīns piekrita.

Aleksandrs bridi klusēja, paskatījās uz pārējiem un noteica:

-     Draugi, tātad šobrīd mums jātiek galā ar šādiem uzdevumiem. Jāgūst skaidrība par medaljonu un jāuzzina, kā uzvedas aizturētais Marats Bekbulatovs, vai nesāk runāt…

-      Nē… Papalajevs papurināja galvu. Tas nav no runātājiem…

-    Tik un tā! Aleksandrs stingri noteica. Noskaidrot vajag. Nav izslēgs, ka nākotnē mums būs jāpārņem ari tā lieta. Sakarība jau redzama. Toļiks nodarījis smagus miesas bojājumus Oļegam Muhinam, bet Bekbulatovs Toļiku nogalinājis.

-    Sapratu! Papalajevs pamāja.

Tureckis ieskatījās pulkstenī un norūca:

-     Kuru katru brīdi no prokuratūras man jāatved Sergeja Muhina lieta. Ieskatīsimies tajā un tad par saviem šodienas darbiem nolemsim līdz galam… Pagaidām nav vērts zaudēt laiku… Viņš pacēla tālruņa klausuli, lai piezvanītu Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam. Palūgšu mūsu dārgo Vjačeslavu Ivanoviču noskaidrot medaljona piederību…

Papalajevs paņēma platajā plaukstā citu tālruni no galda un, pieturēdams vadu, aizvilka kādus trīs metrus nostāk. Neizpratnes pilnu skatienu pavadīts, viņš apsēdās uz krēsla, nolika aparātu uz ceļiem un paskaidroja:

-     Lai netraucētu Aleksandru Borisoviču! Un pacēla klausuli. Pagaidām uzzināšu, kā dzīvo tas parazīts Bekbulatovs…

Marats gulēja uz nāras un aplūkoja uzrakstus uz sienām. Līdzās primitīviem, tādiem kā "Te bija Petja Pukins" un "Kruķi smirdoši āži!", gadījās īstas pērles. Kāds gudrelis, piemēram, zem pašiem griestiem bija uzskrāpējis: "Esmu absolūti neapmierināts ar turēšanas apstākļiem šajā iestādē. Pievēršu visas starptautiskās sabiedrības uzmanību Krievijas penitenciāro iestāžu vispārējam stāvoklim!" Marats nekad nebija dzirdējis tādu vārdu kā "penitenciārais", taču autora doma bija skaidra no konteksta. "Paskaties tikai…" Marats pasmīnēja, "vēršas pie starptautiskās sabiedrības… No kurienes te lai uzrodas starptautiskā sabiedrība? Ja neatved pāris nereģistrējušos hoholu…" Viņš nolaida skatienu zemāk. Uz sienas ar kaut ko melnu bija uzrakstīts vesels dzejolis:

Lai dzīvo brīvība! Kad laidīs mani ārā, Pie vārtiem mani gaidīs Sieva mīļotā!

B. Mahmanovskis Tiesa, ar atskaņām diez kā nebija, tāpēc kāds piedāvāja citu variantu:

Brīvība lai sveika! Uz mājām tagad slāj, Un jau no durvīm skaties, Kā tavu sievu…

Turpmākais bija noskrāpēts. Pēc visa spriežot, to bija darījis pats B. Mahmanovskis, jo blakus bija pierakstīts: "Mana sieva ir uzticīga!" Starp citu, uzrakstu apstrīdēja nezināmais zemākā paziņojuma autors: "Kā tad "uzticīga"! Tavu Mahmanovsku viss kvartāls…" Nākamais vārds atkal bija noskrāpēts. Acīmredzot laulātais draugs bija uzturējies kamerā ne reizi vien, tāpēc viņam bijusi iespēja cenzēt tekstus, kas apšaubīja dāmas morālo stāju un viņam nepatika.

"Kamēr viņš te sēdējis, sieva īsinājusi laiku ar visu kvartālu…" Marats pasmīnēja un turpināja uzrakstu pētīšanu. "Kurš satiks Kirjuhu Greizo, lai pasaka viņam, ka noraušu kuli!" brīdināja kāds Ciba. Zemāk bija kas cits: "Es tev pašam kuli noraušu!" un paraksts "Kirjuha Greizais". Vēl zemāk Marats izlasīja: "Septītajā decembrī šajā kamerā Ciba un Kirjuha Greizais norāva viens otram kuli!" "Tātad satikušies…" secināja Marats. Kļuva garlaicīgi, un viņš aizvēra acis. Marats centās nedomāt par savu stāvokli. Tas bija tik drausmīgs, ka labāk nebendēt jau tā novājināto nervu sistēmu, zīlējot gaidāmo likteni. Turklāt viņš stingri ticēja, ka saņems palīdzību no aizbildņiem, kam vakar izdevās piezvanīt. Tā bija vienīgā cerība.

***

Kirils Vasiļjevičs Zujevs, kas nupat bija atvedis Tureckim mapi ar dokumentiem un izstāstījis par vakardienas braucienu uz tūristu bāzi, gaidīja, ko teiks pretim sēdošais sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs. Aleksandrs Borisovičs tikmēr domīgi aplūkoja Zujeva iedoto fotogrāfiju.

-     Vilciens jau izbraucis no tuneļa… sacīja Tureckis. Tomēr nav redzams, ka Muhinu kāds mēģina nogrūst no perona…

-    Tieši tā… Kirils Vasiļjevičs apliecināja.

-     Mjā… Tureckis pakasīja pakausi. Kaut kas šeit man nav saprotams.

Žukovs, Papalajevs, Gračovs, kuri stāvēja viņam aiz muguras un tāpat aplūkoja uzņēmumu, klusēja.

-     Nu? Tureckis vērsās pie viņiem. Ko domājat?

-     Tātad viņš nogrūsts vēlāk… Papalajevs izteica minējumu.

Kirils Vasiļjevičs papurināja galvu.

-    Muhinu no vadītāja kabīnes šķir kādi piecpadsmit metri. Tādu attālumu vilciens pārvar nepilnā sekundē. Tādā gadījumā kādam no tuvumā stāvošajiem būtu vismaz jāgatavojas viņa nogrūšanai. Liela auguma vīrs, tādu nogāzt nav vienkārši pat pakustināt grūti!

-Jā, tas nu ir fakts… sacīja Žukovs.

-     Tieši tā! Kirils Vasiļjevičs turpināja. Izskatās, ka visi fotogrāfijā redzamie ir pavisam mierīgi un neviens uz Muhina pusi pat neskatās…

-    Tam vīram gan ir nejauks ģīmis… Papalajevs norādīja uz kādu vīrieti fotogrāfijā. Deguns plakans, it kā pa to būtu uzdots ar āmuru…

Žukovs pasmīnēja.

-     Ari neviens no mums neizskatās pēc Alēna Delona, un tikai tāpēc apsūdzēt slepkavībā…

-     Es neapsūdzu… Papalajevs iebilda. Vienkārši tāpat… Ļoti kolorīts tips…

-     Viņš no Muhina ir vismaz metra attālumā. Tik un tā nevarētu aizsniegties, noteica Kirils Vasiļjevičs.

-    Tātad neviens, kas bijis traģēdijas vietā, nav redzējis, ka Muhinu pagrūž? Aleksandrs noprasīja.

-      Nē. Kurus izdevās izjautāt tūlīt, teica, ka viņš droši vien nolēcis pats… Kaut ari neviens par to nebija īsti drošs tur tomēr bijusi drūzma. Un sākumā mēs kvalificējām notikušo kā nelaimes gadījumu…

-    Varbūt viņš patiešām? ieminējās Žukovs.

Kirils Vasiļjevičs papurināja galvu.

-    Tiesu medicīnas ekspertam par to ir šaubas. Pašnāvnieks pirms lēciena sasprindzina muskuļus, un tas ietekmē vēlāko asinsizplūdumu raksturu… Šajā gadījumā konstatēts, ka Muhina ķermenis nav paguvis pietiekami sasprindzināties. Kā reizēs, kad cilvēku pagrūž negaidīti un ļoti strauji…

-     Bet kas viņu pagrūdis? neko nesaprazdams, iesaucās Papalajevs. Galvenais kādā veidā?

-    Tieši tas mums jānoskaidro… noteica sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs un paskatījās uz Zujevu. Godājamais Kiril Vasiļjevič, izņemiet, lūdzu, no metro visu videolenti, kas aptver uzbraukšanas laikposmu. Brīdi klusējis, viņš piebilda: Vēl jātiek skaidrībā par Muhina mapi, kas viņam bijusi, ieejot metro, kā arī, kur tā palikusi…

-    Taņa, kur ir papīri?! Germans Redņikovs kratīja atvērto mapi. Kur tu tos liki?!

-    Izmetu!

Viņi stāvēja gaitenī pie trimo. Kad jaunie cilvēki bija pamodušies un paēduši brokastis, Germans nolēma vēlreiz pārskatīt dokumentus, kas aizvakar bija kardināli mainījuši dzīvi. Mape, par brīnumu, izrādījās tukša.

-    Kur tu tos izmeti?!

-    Atkritumu vadā! Jau vakar vakarā!

-     Kāpēc?

-    Lai tu beidzot tos izmestu no prāta un nomierinātos! -

Taņa vērīgi paskatījās uz puisi un gandrīz lūdzoši pateica: Saproti vienreiz, ka tev nav jājaucas šajā lietā!

Germans nolika mapi un smagi atspiedās pret sienu. Nebija saprotams, vai priecāties vai bēdāties par šādu notikumu ievirzi. Pirmo reizi mūžā viņš bija noskaņojies uz varoņdarbu, bet še tev nu bija…

-      Kāpēc tad tu atstāji mapi? viņš noprasīja kā bez spēka.

-    Lai tu vakarā neko nepamanītu. Baidījos, ka vari skriet lejā un to izvilkt no tvertnes. Taņa viltīgi pasmaidīja.

-    Tagad par vēlu. Atkritumi jau aizvesti!

-      Labāk būtu sadedzinājusi… Germans noņurdēja.

-      Kas zina, kur tie nonāks… Vēl noskaidrosies, ka esam tos redzējuši…

-      Neviens tādiem papīriem nepievērsīs uzmanību! Iegrūdu tos pakā ar vecām avīzēm. Izgāztuvē tos tik un tā izsvaidīs visādi bomži… Viņi tur kurina ugunskurus, sēž pie tiem un dzer…

-     Dod Dievs, lai tā būtu… Germans nopūtās un aizvilkās uz istabu…

Sētniece Lidija Sergejevna Baidakova bija ne sevišķi izglītota, tomēr labvēlīga sieviete ar atklātu sirdi, raženu augumu, pēc dabas bikla un lēnprātīga. Ja kādam mājas iemītniekam vajadzēja palīdzēt, piemēram, pieskatīt bērnu smilšu kastē, kamēr mamma aizskrien uz veikalu, vai arī pastumt saniķojušos automašīnu, kam dzinējs negrib pielēkt, Baidakova vienmēr bija gatava palīdzēt. Par viņas godīgumu klīda leģendas. Reiz darbu vadītājs Lukovs no simt astotā dzīvokļa, krietnā žvingulī nākdams mājās, ārā pie durvīm bija pazaudējis muižnieku Lapidevsku dzimtas etviju, kuru pirms astoņdesmit gadiem Lukova vecvectēvs, sarkanais komisārs, bija ekspropriējis likumīgajiem īpašniekiem. (Kopš tā laika tā bija kļuvusi par Lukovu dzimtas etviju. Tās zelta vāku rotāja grezns "L" burts, un darbu vaditājs meloja, acis nemirkšķinādams, ka pats nācis no muižniekiem un viņa uzvārda pamatā ir labi zināmā ieroča, nevis vulgāra dārzeņa nosaukums.)

Etviju atradusi sētniece neiedziļinājās šādos sīkumos, bet mantu, kas maksāja vairāk nekā pašas dzīvoklis, vienkārši atdeva nevīžīgajam īpašniekam. Par sīkumiem nebija vērts pat muti vērt vaļā nevarēja ne saskaitīt, cik pazaudētu atslēgu atdots to saimniekiem.

Taņu no četrpadsmitā dzīvokļa Baidakova reiz bija pat paglābusi no pamatīgām nepatikšanām institūtā. Steidzoties uz nodarbībām, meitene nepamanīja, ka no otrādi apgriezušās mugursomas izkrīt kursa darbs. Sētniece to ieraudzīja, pacēla ar lentīti apsieto papīru paciņu un panāca Taņu pie ieejas metro.

Arī šodien, agri no rīta atvērusi durvis pie atkritumu vada tvertnes, Baidakova pamanīja no avīžu pakas izlīdušas balta papīra lapas ar vienādām, datora izdrukātām teksta rindām. Patiesību sakot, sētniece nebūtu pievērsusi tām uzmanību, ja pastnieks avīzes augšējā stūrī nebūtu rūpīgi uzrakstījis skaitli "45/14".

"Tas taču ir četrpadsmitais dzīvoklis!" nodomāja Baidakova. "Taņas dzīvoklis! Atkal nejauši izmetusi kādu kontroldarbu!"

Un Baidakova izvilka lapas no avīžu pakas.

"Patiešām kontroldarbs!" nosprieda sētniece, pirmajā lapā izlasījusi: "Saskaņā ar Gelapa institūta slepenajiem datiem…" "Institūts!" Baidakova apmierināta pasmaidīja. "Tad nu gan studente!" viņa labsirdīgi nodomāja par Taņu. "Jāglābj tevi jau otro reizi!" Un sētniece nekavējoties devās uz četrpadsmito dzīvokli.

Lidija Sergejevna! Labais cilvēk! piepeši atskanēja no bērnu laukuma puses.

Baidakova pagriezās. Viņu uzrunāja kāda otro kāpņu iemītniece inteliģenta dāma gados, kādreizējā bibliotēkas vadītāja.

-     Lidija Sergejevna! sacīja dāma. Vai jūs nepieskatītu Petju, kamēr aiziešu uz frizētavu?

-     Pieskatīšu, kas tad man… sētniece paklausīgi atbildēja.

-    Paldies! Jūs esat zelta cilvēks! Dāma pateicīgi viņai uzsmaidīja un izsteidzās no pagalma.

-     Tante Lidija! četrgadīgais Petja priecīgi iesaucās.

-    Tu parotaļāsies ar mani?

-    Nu protams! sētniece atbildēja. Kā citādi!

-    Tādā gadījumā tu būsi Federācijas padome, bet es prezidents!

-     Ko tu teici? Neko nesaprazdama un brīnīdamās par bērna gudrību, Baidakova mirkšķināja acis. Kas tā par spēli? Nezinu tādu…

-    Ks iemācīšu! zēns atbildēja. Sēdies uz smilšu kastes malas!

Sētniece iesprieda rokas neesošajā viduklī un izpildīja Petjas norādījumus.

-    Bet tagad palīdzi uzrāpties tev mugurā! sacīja Petja.

-     Kāpēc tas vajadzīgs? Baidakova brīnījās.

Petja augstprātīgi noskatījās uz sētnieci un pateica:

-      Kā tu nesaproti? Prezidents grib uzsēsties uz kakla Federācijas padomei! Tētis vienmēr tā saka, skatoties jaunākās ziņas televīzijā.

-    Nu labi… Baidakova nopūtās. Sēdies!

Un nākamo stundas ceturksni "prezidents" darīja ar "Federācijas padomi" visu, ko vēlējās, taču beidzot no frizētavas ieradās Petjas vecmāmiņa un pārtrauca šo nejēdzību.

-     Ko tu dari? viņa stingri noprasīja mazdēlam. Vai tā drīkst? Pēc tam dāma pievērsa skatienu Baidakovai.

-     Lidija Sergejevna, kāpēc jūs ļaujat tam bandītam par sevi ņirgāties?

-    Lai nu paliek… atbildēja sētniece. Lai draiskojas!

-   Jūs esat eņģelis, ne cilvēks! secināja Petjas vecmāmiņa, paņēma mazdēlu pie rokas un veda mājās.

"Tā nu tas ir," nodomāja sētniece. "Tagad var aiznest Taņai papīrus." Baidakova priecājās, ka bijusi tik vērīga un ieraudzījusi lapas. Proti, neilgi pēc to atrašanas bija atbraukusi atkritumu savācējmašīna, un Taņas papīriem ne gailis pakaļ nedziedātu, ja sētniece tos nepamanītu.

Baidakova iegāja kāpnēs, uzkāpa otrajā stāvā un nospieda zvana pogu pie četrpadsmitā dzīvokļa durvīm. Aiz tām atskanēja soļi, un durvis atvērās.

-    Ai, sveicināta, Lidija Sergejevna! Taņa ieskatījās kāpņu telpā. Kas noticis?

-    Vai tu neko neesi pazaudējusi? noslēpusi lapas aiz muguras, pajautāja Baidakova.

-     Nē… Kas tad nu?

-    Esi par to droša?

-    Laikam jau droša… meitene nopurpināja.

-    Arī tos ne? sētniece starodama parādīja papīrus.

Taņa nespēja atraut skatienu no čaukstošajiem papīriem

acu priekšā un nobālusi sacīja:

-     Māmiņ…

-     Tu priecājies, vai ne? Baidakova noprasīja. Priecājies?

-     Ļoti… Meitene centās savilkt seju smaidā, bet iznāca tikai skāba grimase.

-     Varbūt tu nepriecājies? Lidija Sergejevna kļuva tramīga. Varbūt tos tīšuprāt izmeti?

Taņa gribēja atbildēt, taču Lidija Sergejevna, nopratusi pēc sejas izteiksmes, ka pārcentušies, noplātīja rokas.

-     Ai, redzu, ka esmu kļūdījusies… Atvaino mani, nejēgu… Iešu iemetīšu tos atpakaļ atkritumu tvertnē… Tomēr nē! Baidakovai piepeši iegailējās acis. Labāk atdošu Semjonovnai no pirmajām kāpnēm. Viņa metro tirgojas ar sauleņu sēkliņām, noderēs kulīšu taisīšanai. No avīzēm taisīt tūtiņas nav labi. Pircēji esot kļuvuši izvēlīgi, grib, lai iekšpusē papīrs būtu balts, nevis ar tipogrāfijas krāsu. Bet te, Baidakova ieskatījās dokumentos, gandrīz visas lapas apdrukātas tikai no vienas puses. Semjonovna būs apmierināta. Pircēji arī! Un sētniece sāka griezt savu smago augumu uz kāpņu pusi. Es nu iešu, Taņuša… Piedod man, nejēgai…

Šajā brīdī meitenei aiz muguras kaut kas nočabēja, un, sētniecei par brīnumu, no dzīvokļa parādījās neparasti vājš, puskails puisis ar lielām raga brillēm uz acīm.

-    Dodiet šurp dokumentus! viņš nokliedzās.

-    Ko? Baidakova apjuka.

-    Dodiet šurp! Puisis norādīja uz lapām Lidijas Sergejevnas rokās.

-    Kas jūs esat? sētniece nobijusies jautāja.

-     Citplanētietis! nokliedzās briļļainis un mēģināja atņemt sētniecei papīrus, taču Lidija Sergejevna instinktīvi izlika uz priekšu elkoni, vārgais jauneklis atsitās pret to un atlidoja atpakaļ. Taņa, pasaki viņai! puisis uzrunāja meiteni, berzēdams sasistās krūtis.

-     Lidija Sergejevna… Taņa ierunājās.

-     Kas tas tāds? sētniece vēl arvien nespēja attapties.

-    Tas… tas… Meitene minstinājās, meklēdama īsto vārdu. Vispār tas ir…

-     Esmu viņas līgavainis! puisis negaidīti paziņoja.

Taņai no brīnumiem iepletās acis un mute palika vaļā.

-    Vai tā ir taisnība? Baidakova brīnījās.

-    Taisnība! pat mazliet nekaunīgi paziņoja briļļainis.

-   Tik tiešām? Lidija Sergejevna paskatījās uz. meiteni.

Taņa kopā ar nopūtu izdvesa:

-    Ahā!

-    Ai, tie tik ir prieki! Lidija Sergejevna sarosījās. Un kad būs kāzas?

-    To vēl nezinām, Taņa pasteidzās ar atbildi.

-     Uzaicināsiet?

-     Kā nu ne! kā saimnieks atteica puisis, paspēra soli uz Baidakovas pusi un pastiepa roku. Dodiet papīrus!

-     Ņem! Sētniece padeva papīrus un uzrunāja meiteni: Varbūt vajag palīdzēt?

-    Nē, nevajag… Taņa nomurmināja.

-    Nu labi, pateica Lidija Sergejevna, tad negaidīti pielika labo roku pie pleca un palocījās jaunajiem līdz jostasvietai. Saticību un mīlestību! Pamājusi uz jaunekļa pusi, viņa iesmējās. Līgavainis tā nekas… Nadzīgs… Pēc tam uzmeta acis pulkstenim un attapusies noteica:

-     Ai, ko es te stāvu, darāmā vēl tik daudz… Es nu iešu! Atvadoties viņa pamāja ar roku, pagriezās un devās uz kāpnēm, skanīgi dziedādama: "Ak, kā mēs kāzās šajās dziedāsim un dejosim…"

Jaunie klusēdami pavadīja Lidiju Sergejevnu ar skatienu, iegāja dzīvoklī un aizvēra durvis.

Apakšpulkvedis Zapriduha, pagalam nomākts, staigāja pa kabinetu.

-     Nē, Griša, vai tu vari iedomāties? jau kuro reizi viņš ar vienu un to pašu frāzi vērsās pie kapteiņa, kas sēdēja uz krēsla. Izrādās, ka telefona numurs ir slepens!

-    Vai nav iespējams, ka esat kaut ko sajaucis?

-        Nē… Nodaļas priekšnieks papurināja galvu.

-     Neko neesmu sajaucis. Numurs, pa kuru zvanīja Bekbulatovs, ir slepens. Dabūt informāciju par tā piederību ir absolūti neiespējami…

-   Jā… Griša novilka. Tas tik ir pavērsiens!

-     Nerunā…

-    Ko nu darīsim? kapteinis pajautāja.

Zapriduha palūkojās uz viņu un skumīgi atbildēja:

-   Jupis viņu zina.

Tureckim tika iedota krimināllieta, kas bija ierosināta sakarā ar Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvā darbinieka Oļega Muhina slepkavības mēģinājumu. Tureckis nesen bija zvanījis uz astoņdesmit astoto nodalu, kur sēdēja iepriekšējā dienā aizturētais Marats Bekbulatovs, taču tur diemžēl viņu ne ar ko nevarēja iepriecināt. Tomēr nezin kāpēc tika lūgts pagaidām Maratu netraucēt. Lai gan esot neliela aizkavēšanās, kuru katru bridi varēšot panākt, ka viņš runā.

-     Nu, ja jau tur ir tik pārliecināti, ka izdosies tikt ar viņu galā, lai darbojas… Tureckis teica grupas dalībniekiem, kas vēl kavējās kabinetā.

Bekbulatova līdzdalība uzbrukumā Oļegam pagaidām nebija pierādīta, taču Toļika noslepkavošana bija neapstrīdams fakts. Un to uz karstām pēdām varēja atklāt astoņdesmit astotās nodaļas darbinieki, jo viņu teritorijā bija notikusi slepkavība.

-     Ahā, Popkovs piekrita. Lai pagaidām pasēž tur! Tik un tā tas vīrs nekur no mums vairs neaizbēgs.

-    Jā. Papalajevs domāja tāpat. Kad viņi savu būs padarījuši, iesaistīsimies mēs.

Tureckis paberzēja pieri.

-    Tātad pagaidām pievērsīsimies citām slepkavībām. Viņš palūkojās uz Popkovu un Gračovu. Jūs brauciet uz Sergeja Muhina dzīvokli un apskatieties, vai neatradīsiet kaut ko interesantu. Es nināju par materiāliem, ar kuru vākšanu viņš nodarbojies… Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs izņēma no galda atvilktnes pelēka papīra lapu. Te ir lēmums par kratīšanu… Attapies viņš iebāza roku atvilktnē vēlreiz un parādīja divas metāla gredzenā ievērtas atslēgas. No Muhina dzīvokļa. Atrastas negadījuma vietā…

-     Skaidrs… noteica Popkovs un, paņēmis papīru un atslēgas, kopā ar vecāko leitnantu bez liekiem jautājumiem devās uz izeju.

-     Centieties pārbaudīt dzīvokli operatīvi un rūpīgi, viņiem uzsauca Tureckis.

Izmeklētāji pamāja un izgāja no kabineta.

-    Savukārt jūs, Tureckis uzrunāja Žukovu un Papalajevu, gaidiet, kamēr noskaidrosies, kam piederējis medaljons…

***

Gaļina Ivanovna Ivanova, tērpusies greznos rītasvārkos, sēdēja sava dzīvokļa virtuvē un saspringti domāja. Pirkstos kūpēja pavisam aizmirsta tieva cigarete, tāpēc, pieliekot to pie lūpām, izrādījās, ka cigarete nodegusi līdz filtram.

Ivanova ielika cigareti pelnutraukā, piecēlās un devās uz istabu, kur uz kumodes stāvēja vizītkarte.

-    "Aleksandrs Borisovičs Tureckis, Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu vecākais izmeklētājs…" viņa izlasīja un piegāja pie žurnālu galdiņa ar izsmalcinātu agrāko laiku telefona atdarinājumu…

-    Tas tik ir joks… apjukusi sacīja Taņa. Saki vienam cilvēkam…

Kopā ar Germanu Redņikovu viņa stāvēja gaitenī pie trimo. Germans, ielicis dokumentus atpakaļ mapē, filozofiski secināja:

-    Tātad nav lemts!

-    Tomēr grasies tos nodot? Taņa savilka pieri grumbās.

-    Protams! Tu taču redzi tā ir zīme!

Brīdi klusējusi, meitene negaidīti paprasīja:

-     Kāpēc tu piepeši uzdevies par manu līgavaini?

Germans paskatījās ar izbrīna pilnām acīm un noprasīja:

-     Kas tad es esmu?

-     Nu… Taņa novilka. Draugs…

-Jā? Germans sadrūma. Bet es domāju…

-    Neņem ļaunā! Taņa pārtrauca puisi un uzlika rokas viņam uz pleciem. Nu, protams, tu esi mans līgavainis…

-    Taisnība?

-    Taisnība!

-    Urā! noteica Germans un gribēja Taņu noskūpstīt.

-    Tikai ir viens "bet"… Taņa izvairījās.

-     Kāds "bet"?

Meitene ļoti nopietni paskatījās uz Germanu un paziņoja:

-     Izmet tos papīrus!

-     Bet, Taņa…

-     Es teicu izmet!

-     Nu kāpēc tu tik ļoti noņemies ar tiem… Germans noņurdēja.

Meitene strauji noņēma rokas no puiša pleciem un iesaucās:

-    Ne man, bet tev tie briesmīgi vajadzīgi! Izdomājis pats sev kaut kādu spēlīti! Šo dokumentu dēļ var zaudēt dzīvību! Vai redzēji, kas notika ar to vīrieti metro? Domā, viņš nejauši pakļuva zem vilciena?

Germans tā nedomāja, jo saprata, ka viņi abi iepinušies nopietnā lietā. Taču, velns parāvis, vai tiešām viņam neizdosies sevi pārbaudīt?

-    Ja tu neizmetisi tos papīrus, sacīja Taņa, nekas mums neiznāks…

-     Kā tad tā neiznāks? Germans apjuka.

-    Tā! Man tas jau apnicis! Meitene nozibsnīja ar acīm. Vai nu es, vai mape! Izvēlies!

Taņas vārdi jau izklausījās nopietni.

-     Taņa, es izvēlos tevi! nobijies tūlīt paziņoja Germans.

-    Tas jau skan labāk… noteica meitene. Tādā gadījumā izmet papīrus!

-     Labi… Germans bija ar mieru. Izmetīšu… Bet labāk sadedzināšu kādā pamestā vietā…

Šāds variants Taņu apmierināja.

-    Uz priekšu! Ar skaidri redzamu nodomu izlaist viņu no dzīvokļa Taņa paspēra soli uz durvju pusi.

-    Tūlīt un uzreiz? Germans brīnījās.

Meitene padomāja, pažēloja salīkušo, tikai šortos ģērbušos Germanu un pateica:

-    Labi, vēlāk. Tikai vispirms saved sevi kārtībā… Piepeši viņa pasmaidīja. Bet labāk izdarīsim tā. Iesim un sadedzināsim šos papīrus abi kopā!

-    Tu man neuzticies? Germans noprasīja.

-    Nē, ko tu runā! iesaucās Taņa. F.s tikai… es gribu kopā ar tevi iziet uz ielas!

Germans vērīgi paskatījās, gribēdams noteikt, vai viņa mānās vai ne.

-    Patiešām? neko nesapratis, viņš beidzot pajautāja.

-     Nu protams! Taņa no jauna puisim uzsmaidīja un piekļāvās viņam ar savu karsto un vijīgo augumu.

"Lai nelabais parauj visus papīrus!" nodomāja Germans. "Vai man to dēļ patiešām jāzaudē šāda meitene!"

Aleksandrs Tureckis jutās apmierināts. Nupat bija piezvanījusi Ivanova un lūgusi tikšanos. Teikusi, ka viņai ir svarīga informācija.

"Iedarbojās!" nodomāja Tureckis un paskatījās pulkstenī. Viņi bija vienojušies tikties pēc pusstundas pie Puškina pieminekļa. Varēja jau doties ārā no prokuratūras… Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs piecēlās no krēsla, taču tajā brīdī tālrunis iezvanījās vēlreiz.

-    Hallo! Tureckis pacēla klausuli.

-     Tas esmu es! Klausulē atskanēja Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka Vjačeslava Ivanoviča Grjaznova balss.

-    Tu! Tureckis nopriecājās. Kā sokas? Vai esi kaut ko uzzinājis?

-     Uzzināju… gurdi atteica Vjačeslavs. Kamēr sazināsies ar armijniekiem, kamēr vienosies, sviedri plūdīs aumaļām.

-      Kam tas medaljons pieder? Tureckis steidzināja draugu.

-     Raksti…

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs paņēma pildspalvu un pievilka tuvāk galda kalendāru.

-     Nu?

-            Jevgeņijs Andrejevičs Šmakovs, dzimis sešdesmit devītajā, dzīvo Lavočkina ielā astoņdesmit pieci, dzīvoklis četrdesmit.

-    Tā, tā… Tureckis nočirkstināja pildspalvu.

-    Pirms pieciem gadiem noslēdzis līgumu un karojis Tadžikistānā. Medaljons no tā laika…

-    Pagaidi! sacīja Tureckis. Vai dienē arī tagad?

-    Nē, Grjaznovs atbildēja. Nedienē. Uz gadu noslēgtajam līgumam beidzoties, tūlīt demobilizējies. Taču pats interesantākais ir tas… Vjačeslavs ieturēja nelielu pauzi un turpināja: Pēc ziņām, kas ir mūsu rīcībā, Šmakovs bijis iejaukts narkotiku kontrabandā pāri Afganistānas robežai. Pusgadu pēc demobilizēšanās nonācis cietumā par kokaīna glabāšanu… Faktu, ka viņš nodarbojies ar realizāciju, toreiz nav izdevies pierādīt… Nosēdējis divus gadus un atbrīvots par priekšzīmīgu uzvedību. Atgriezies no zonas, nopircis Maskavā dzīvokli. Ir ziņas, ka patlaban cieši sadarlx)jas ar Tambovas noziedzīgo grupējumu. Līdz ar to uzraksts "T grupa" uz medaljona atšifrējams pavisam vienkārši…

-     Tas tik ir joks! Tureckis brīnījās. Bet mēs domājām…

-     Viņš ir bandīts, sacīja Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks. Parasts bandīts. Nevis no speciālo uzdevumu vienības vai kādas līdzīgas vietas…

Tureckis sadrūma.

-    Tādā gadījumā iznāk, ka Barona nāvei nav ne mazākā sakara ar Muhinu noslepkavošanu?

-     Nezinu…

-    Lai paliek! Tureckis noteica. Gan noskaidrosim… Labi, Slava, paldies! Un, izdzirdējis Grjaznovu atsaucamies: "Paliec sveiks!" nolika klausuli.

-    Kas ir? abi reizē prasīja malā sēdošie Papalajevs ar Žukovu.

Tureckis ātri pārstāstīja dzirdēto.

-    Vai nav vienalga, ka viņš ir no speciālās vienības? Papalajevs noplātīja rokas. Tik un tā jāņem ciet!

-     Piekrītu, tāpēc dodieties ceļā! sacīja Tureckis un iedeva operatīvajiem darbiniekiem lapiņu ar adresi. Spēka pietiks?

-     Nu gan pateicāt! nosacīja raženie vīri un pagriezušies izgāja no kabineta.

Tureckis vēlreiz pameta skatienu pulkstenī, strauji piecēlās un atstāja galdu.

"Velns parāvis, pavisam aizmirsu!" viņš nodomāja un naski devās uz. durvīm. "Man taču jātiekas ar Ivanovu!"

Popkovs ar Gračovu, ieradušies pie Sergeja Muhina mājas, pirmām kārtām devās uz dzīvokļu ekspluatācijas kantori, kura lepnā izkārtne mirgoja mājas galā. Sameklējuši namu pārvaldnieku, viņi parādīja lēmumu par kratīšanu piektajā dzīvoklī, palūdza iet uz turieni kopā ar viņiem, paķerot līdzi vienu pieaicināto liecinieku, vietējo atslēdznieku, kas sēdēja bez darba.

Piegājis pie vajadzīgajām durvīm, Popkovs izvilka atslēgas un vienu no tām iebāza slēdzenē zem zeltītā roktura.

-     Nez kāpēc neslēdz… izmeklētājs paziņoja pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem atslēgu pagriezt.

-    Varbūt tā nav īstā? ieminējās vecākais leitnants.

Popkovs izvilka atslēgu un vērīgi paskatījās uz viņu.

-     Šķiet, ka īstā… Te ir vēl viena, augšējai slēdzenei… Mēģināšu atslēgt to…

Mēģinājums tomēr beidzās neveiksmīgi durvis vaļā nevērās.

-     ir nu gan sodība! Popkovs brīnījās. Varbūt atslēgas nav no šā dzīvokļa?

Namu pārvaldnieks Mihaličs, kas vēroja scēnu, piebikstīja blakus stāvošajam atslēdzniekam.

-    Puhov, palīdzi biedriem!

Puhovs laiski pakasījās un jautāja:

-    Atnest štrumentus, vai?

-    Nūja! Mihaličs apstiprināja. Un labi ātri!

Atslēdznieks vēlreiz pakasījās un aizgāja.

-    Tas nu gan ir sllmests! namu pārvaldnieks pasūrojās "biedriem". Taču darbu prot. Par to varat neraizēties. Meistars!

Un tiešām, kad atslēdznieks, vicinādams metāla čemodāniņu, pēc laiciņa atgriezās, nepagāja ne minūte, un darbs bija padarīts.

-    Vaļā ir! dzelžu meistars paziņoja, beidzis skandināt savus rīkus.

-    Vai redzējāt? Mihaličs pasmaidīja.

Puhovs samiedza acis un aplūkoja slēdzenes.

-    Iedod atslēgas! Viņš pastiepa roku uz Popkova pusi.

Tas izpildīja lūgumu.

-    Viss pareizi… noteica atslēdznieks. Tās ir šo durvju atslēgas…

-     Kāpēc tad tās neslēdza? Gračovs noprasīja.

Puhovs brīdi klusēja, it kā pārbaudītu kādu savu domu,

un beidzot pateica:

-    Kāds te ir līdis iekšā!

-     Kāpēc? Popkovs satraucās.

-     Kāpēc dzīvokļos lien? Atslēdznieks paraustīja plecus. Lai zagtu. Iebāza slēdzenē mūķīzerus un kaut ko salauza! Pēc tam aizslēdza, taču atslēgt vairs i neceri!

Gračovs strauji atbīdīja Puhovu malā un atvēra dzīvokļa durvis līdz galam.

-     Ak tu tētīt! Ielūkojies dzīvoklī, namu pārvaldnieks noplātīja rokas.

Uzreiz bija redzams, ka tajā kāds saimniekojis. Grāmatas un papīri bija izsvaidīti pa grīdu, visur mētājās mantas, vietumis bija noplēstas pat tapetes.

Popkovs ar Gračovu iesteidzās dzīvoklī un ātri izstaigāja istabas. Visur bija redzams tas pats izmētātas mantas, skapji ar vaļējām durvīm, uzšķērsti dīvāni un krēsli.

-     Ai, ai, ai… Mihaličs, nākdams aiz muguras, novaidējās.

-     Skaidra bilde, ka te meklēts miljons! Atslēdznieks apsēdās uz viena no apgāztajiem krēsliem un pacēla vāzīti. Vai redzējies, cik skaista! Taču nav paņemta! Toties nauda droši vien pievākta pa tīro!

-    Neko te nedrīkst aiztikt! Popkovs viņam stingri uzkliedza. Skaidrs?

-     Skaidrs… Puhovs atsaucās. Pirkstu nospiedumi! Kā ķinītī!

-     Kāds te, pie joda. kino… nonāca Gračovs un, cenzdamies neaizķert ar kājām uz grīdas guļošos priekšmetus, devās uz virtuvi, pēc tam aplūkoja vannasistabu un pēdējās atvēra tualetes durvis. Oho! viņš iesaucās. Kas tad te?

Pieskrējušais Popkovs pāri biedra plecam ieraudzīja zoles nospiedumu uz ūdenstvertnes vāka. Vecākā leitnanta un izmeklētāja skatiens pacēlās augšup. Tur bija skapītis tualetes papīra un visādu gaisa atsvaidzinātāju glabāšanai. Skapīša durvis stāvēja līdz galam vaļā, dibensiena bija nomesta uz grīdas. Paceļoties uz pirkstgaliem, Popkovs ar Gračovu varēja redzēt, ka sienā aiz skapīša iemontēts seifs, kas patlaban rēgojās tukšs.

-    Tā… Popkovs novilka. Jāizsauc kriminālists…

Žukova un Papalajeva sestais žigulis piebrauca pie sarkanu ķieģeļu deviņstāvu nama, kurā, kā bija norādīts uz lapiņas, dzīvoja bandīts Šmakovs.

-    Kurš dzīvoklis viņam bija? noprasīja Papalajevs.

-    Četrdesmitais… Žukovs iemeta acis papīriņā.

-     Iesim, vai?

Žukovs sakārtoja padusē noslēpto pistoli, no aizmugurējā sēdekļa paņēma uz tā nomesto balto žaketi un izlocīdamies to uzvilka.

-    Ejam!

Abi izkāpa no automašīnas un devās uz durvīm. Trešajā stāvā viņi ieraudzīja durvis ar četrdesmito numuru.

Brītiņu ieklausījies, Žukovs nočukstēja:

-    Šķiet, viss ir klusu…

-     Zvani! noteica Papalajevs, pagāja malā un piespiedās pie sienas. Pateiksi, ka esi atnesis telegrammu…

-   Telegrammu nēsātājiem nav tāds purns kā man, paškritiski un galvenais pareizi aizrādīja Žukovs. Neviens man neatvērs! Labāk uzdošos par santehniķi. Teikšu, ka plānveida radiatoru pārbaude.

-    Lai notiek! Papalajevs bija ar mieru.

Žukovs piespieda pogu. Dzīvoklī nošķindēja zvans. Žukovs sataisīja stingu seju un, gaidīdams, kad gaišo punktiņu durvju vidū aizēnos saimnieka galva, truli raudzījās uz

actiņu. Tomēr nekas nenotika.

j

-     Nez kāpēc neviens nenāk… Žukovs čukstus uzrunāja Papalajevu.

-    Zvani vēl! tas sacīja.

Žukovs uzlika pirkstu uz zvana pogas un šoreiz turēja to piespiestu ilgāk. Atkal bez panākumiem.

-    Varbūt dzīvoklī neviena nav? ieminējās Papalajevs.

Žukovs gribēja kaut ko teikt, taču piepeši viņa biezās

nāsis notrīcēja un viņš piesardzīgi pielika savu gaļīgo degunu pie durvju spraugas.

-     Liekas, smird… Viņa seja pārvērtās.

-     Kas smird? Papalajevs nesaprata.

-     Līķis!

-    Vai tiešām? Papalajevs pieskrēja pie drauga. Ļauj man paošņāt… Viņš piebāza degunu pie spraugas un trokšņaini sāka vilkt degunā gaisu.

-     Kā ir? Žukovs pajautāja. Vai jūti?

-    Nē, tas atbildēja. Neko nesaožu.

-    Kā tas var būt? Žukovs brīnījās. Smird pa gabalu!

Papalajevs atkārtoja mēģinājumu, taču neko nejuta.

-    Viss normāli! viņš sacīja. Tieši otrādi, nāk tāda kā odekolona smaka…

-    Odekolona? Žukovs ātri pārjautāja.

-      Nūjā! Tiesa, odekolons pretīgs… Taču tā nav līķa smaka!

Žukovs mazliet padomāja, atgāja no durvīm dažus soļus un no tāda attāluma pajautāja:

-     Un tagad?

Papalajevs paskatījās neko nesaprotošām acīm un ņēmās ostīt durvju spraugu no jauna.

-     Oho! viņš iesaucās. Tagad saožu! Patiešām līķa smaka!

-    Redzi nu! sacīja Žukovs. Ko es teicu?

-     Pagaidi! Draugs pagriezās pret viņu. Tātad odekolona smaka nāca no tevis?

-Jā… Žukovs atzinās.

-    Kāpēc esi salējies ar tādu riebeklibu?

-    Neko tu nesaproti… Žukovs apvainojās. Tas parfīms saucas "Muskuss"… Vai zini, kā patīk sievietēm? Nez kāpēc viņš pieklusināja balsi un atzinās: Šorīt steigā uzvilku nepareizo žaketi… Šī domāta randiņiem. Viņš uzsita pa baltajiem atlokiem. Apslacīju ar "Muskusu" pirms divām nedēļām, bet aromāts vēl tagad jūtams…

-     Aromāts… Papalajevs viņu pārmēdīja. Kaut kāda nejēdzība, ne aromāts…

-     Ko tu zini par tādām lietām?! Žukovs augstprātīgi paziņoja. Lai par to spriež sievietes!

-     Nu un kā? Papalajevs painteresējās. Vai ķeras?

-     Kā nu ne? Pirms trim dienām kafejnīcā iepazinos ar tādu blondīni… Žukovam iegailējās acis. Tātad ieeju…

Lifta šahtā atskanēja troksnis, kabīnei sākot kustēties. Žukovam no tālās kafejnīcas nācās atgriezties kāpņu telpā. Viņš kļuva nopietns, noklepojās un noteica:

-    Nu labi. Ko darīsim?

-    Ko darīsim? Jāizsit atslēga!

-     Pareizi! Žukovs piekrita un novērtēdams paskatījās uz durvīm. Ar tādām es ātri tieku galā…

-    Ieskriesies un gāzīsies virsū? Papalajevs pajautāja.

-     Nu protams! sacīja operatīvais darbinieks, tad kaut ko atcerējās un palūdza pārinieku: Parausti, varbūt durvis nejauši palikušas vaļā?

Papalajevs saņēma rokturi, ar spēku pavilka durvis pie sevis, pēc tam pagrūda uz otru pusi.

-     Nē, aizslēgtas!

-     Nu tad… Dažus soļus tālāk stāvošais Žukovs sasprindzināja muskuļus, labo kāju palika atpakaļ, atspērās un metās virsū durvīm.

-    Ek! viņš iesaucās un ietriecās tajās ar vareno plecu.

Nobrakšķēja lūstošais rāmis, un nākamajā mirklī viņš jau

atradās dzīvoklī.

-    Fui… viņš novilka, spiezdams ciet degunu.

Arī Popkovs sajuta pūstoša līķa pretīgo smaku. Pārvarēdams sevi, viņš iegāja dzīvoklī, apskatījās visapkārt un noteica:

-    Kur viņš ir…

Viņi iegāja vienā, otrā, pēc tam trešajā istabā, līdz uz grīdas ieraudzīja ūsainu vīrieti ar zilu seju un no mutes izlīdušu mēli.

-    Nogulējis jau pāris dienu… noņurdēja Žukovs, piegāja pie līķa un sāka to aplūkot.

-     Viņš ir nožņaugts… Papalajevs norādīja uz nogalinātā kaklu ar raksturīgo zilo svītru. Nožņaugts droši vien ar to… Viņš pacēla no grīdas veļas auklas gabalu.

-Jā… piekrita Žukovs. Pēc tam uzmanīgi iebāza roku nogalinātā iekškabatā un izvilka pasi. 'Jevgeņijs Andrejevičs Šmakovs", viņš izlasīja, salīdzināja līķa seju ar fotogrāfiju un secināja: Tas ir viņš!

-    Skaidrs… noteica Papalajevs. Tātad zvanām pilsētas dežurantam?

-     Zvanām… Žukovs pamāja. Lai izsūta dežūrgrupu. Tikai vispirms izvēdināsim…

Viņi atvēra visu istabu logus, pēc tam Žukovs pa Šmakova tālruni piezvanīja uz nulle divi…

***

Tureckis uzreiz pamanīja Ivanovu. Viņa stāvēja pie lielā dzejnieka pieminekļa, saistīdama garām ejošo vīriešu skatienus. Šķita, ka, viegli pieliecis galvu, pat Puškins noraugās uz sievieti.

-    Sveicināts! pamanījusi Turecki, viņa pasveicināja.

Tas pasmaidīja.

-    Labdien, Gaļina Ivanovna! Atvainojiet, ka mazliet nokavēju…

-    Nekas briesmīgs… Es būtu gaidījusi pat tad, ja jūs kavētos ilgāk.

Tureckim šķita, ka zaļganas bronzas vaigubārdas ieskautajā Puškina sejā parādās skaudīgi greizsirdīga izteiksme.

-     Tātad ko jūs vēlējāties man paziņot? pajautāja sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs.

Ivanova vērīgi paskatījās uz viņu un nāca klajā ar negaidītu priekšlikumu:

-    Varbūt iegriezīsimies kādā restorānā?

Turecki tas mazliet izbrīnīja, taču ne tik lielā mērā, lai viņš atteiktos no priekšlikuma. Drudžaini rēķinādams, cik naudas ir līdzi, viņš noteica:

-    Būšu laimīgs atrasties vienā kompānijā ar jums!

Viņi ātri pārgāja pāri ielai uz "MN klubu", kur pat dienas laikā netrūka apmeklētāju, taču brīvs galdiņš atradās.

-    Te ir omulīgi… apsēdies paziņoja Tureckis.

-Jā… Ivanova bija vienisprātis un paņēma ēdienkarti. Paskatīsimies, kas šeit ir…

"Ja viņa tagad pasūtīs nezin kādus lobsterus, būs jākrīt kaunā…" sērīgi nodomāja Tureckis, kas nejutās īpaši bagāts, turklāt uzskatīja, ka restorāna rēķini jāapmaksā vīrietim, par spīti jaunmodīgajām feminisma tendencēm, kas ieviesās sabiedrībā.

-     Es vēlos kafiju! sacīja Gaļina Ivanovna. Un vienu eklēru.

"Lieliski!" Tureckis atvieglots nopūtās un pasmaidīja.

-    Bet es tikai kafiju.

Tureckim likās, ka Ivanovas acīs pazib zobgalīga dzirksts, taču drošs par to viņš nebija. Iestādes klusināto apgaismojumu papildināja maigi gaismas mūzikas zibšņi, tāpēc pretimsēdošās sievietes mīmikas sīkas nianses varēja palikt nepamanītas, kamēr citas, tieši otrādi, iztēle piezīmēja klāt.

-    Ko pasūtīsim? pajautāja pie galdiņa pienākušais viesmīlis.

-    Divas kafijas un eklēru, atbildēja Tureckis.

Oficiants pamāja un aizgāja.

-    Tātad ko jūs vēlējāties man pastāstīt? Tureckis beidzot pajautāja savai pavadonei.

Viņa brīdi klusēja, ar garo un smalko pirkstu paberzēja deniņus un tad pateica:

-Jums vajadzīgie dokumenti ir pie manis mājās.

-    Ak tā… Tureckis atdzīvojās. Kāpēc tad…

-     Lūdzu, jūsu pasūtījums! Viesmīlis uzlika uz galda divas tasītes un šķīvīti ar kūku.

-    Paldies! sacīja Gaļina Ivanovna.

-    Uhu! Tureckis pievienojās dāmai, pavadīja aizejošo viesmīli ar skatienu un turpināja: Kāpēc jūs to neteicāt jau vakar vakarā?

Ivanova paraustīja plecus.

-     Pati nezinu… No kaut kā nobijos… Pēdējā laikā tik bieži iznāk nervozēt… Viņa pieliecās Tureckim tuvāk un dedzīgi iečukstējās: Šķiet, mani sāk izsekot!

-     Tiešām? Tureckis jautāja pavisam nopietni. Un kopš kura laika?

-    Kopš aizvakardienas. Kad aizgāja bojā Sergejs.

-    Skaidrs…

-    Sakiet, Gaļina Ivanovna pameta uz izmeklētāju baiļpilnu skatienu, vai tikai negrib nogalināt arī mani?

Tureckis centās viņu nomierināt.

-     Nez vai. Tiem cilvēkiem vajadzīgi tikai dokumenti. -

Un attapies uzdeva jautājumu: Kāpēc jūs tos nepaņemāt Ildzi?

-    Tāpēc jau nepaņēmu! atbildēja Ivanova. Negribēju, lai mani kā Sergeju…

Tureckis tūlīt iedomājās liecinieku pieminēto mapi Muhina rokās, viņam ieejot metro.

"Tā, tā…" viņš sacīja sev. "Iznāk, ka viņa zina par to…"

-    Manuprāt, nevajag tērēt laiku! viņš noteica. Jā jūs izseko, kā jūs teicāt, man steidzami jādabū šie dokumenti.

-    Labi, Gaļina Ivanovna tūlit piekrita. Brauksim pie manis… Un viņa piecēlās no galda.

-    Jūs aizejat? Piesteidzās viesmīlis.

-     Jā, Tureckis atbildēja, izvilka kabatas portfeli un samaksāja par pasūtījumu, kam nedz viņš, nedz Ivanova nebija pieskārušies.

-     Pateicos! Visu to labāko, ienāciet pie mums vēl! norunāja viesmīlis un ķērās pie galda nokopšanas.

Šobrīd dzert kafiju Tureckim negribējās, taču par to bija samaksāta milzu nauda (kā nekā pilsētas centrs!), tāpēc doties projām tāpat vien šķita pārāk liela izšķērdība.

-     Vienu mirkli! viņš pateica, paņēma tasīti un iztukšoja ar vienu malku. Tagad varat novākt.

Tureckim piepeši likās, ka Ivanovas lielajās, zilajās acīs no jauna pazib izsmiekls.

"Bet varbūt es kļūdos…" viņš sevi nomierināja. "Varbūt tas ir apgaismojums…"

-    Nu, vai iesim? jautāja Galina Ivanovna.

-Jā. Tureckis pamāja.

Viņi devās uz zāles izeju, izgāja cauri gaitenim, atvēra durvis un nokļuva uz ielas.

-    Tur ir mana automašīna, Ivanova norādīja uz netālu novietotu plēsīgam kaķim līdzīgu, lēcienam gatavu "Alfa Romeo" sporta variantu. Kur ir jūsējā?

Turecka nobrauktais septītais žigulis stāvēja bulvāra pretējā pusē, un viņš klusībā slavēja Dievu, ka Gaļina Ivanovna nav redzējusi viņu piebraucam.

-      Atstāju pie Ģenerālprokuratūras, viņš sameloja.

Ziniet, uz šejieni ātrāk var nokļūt ar metro.

-     Nu labi… viņa sacīja. Tādā gadījumā brauksim ar manējo.

-    Brauksim, Tureckis bija ar mieru.

Viņi piegāja pie spilgti sarkanās automašīnas, un Ivanova nopīkstināja breloka signalizācijas pogu. Itāliešu autobūves lepnuma durvis vienmērīgi pacēlās uz augšu.

-     Oho! Tureckis sajūsmināts noteica. Bezmaz lidojošais šķīvītis…

-     Auto ir arī tikpat rijīgs kā lidojošais šķīvītis, Gaļina Ivanovna drūmi pasūrojās. Turklāt tikai deviņdesmit astotais… Sieviete apsēdās pie stūres. Kāpēc vēl stāvat?

Tureckis iezvēlās ar neiedomājami dārgu ādu apvilktajā mīkstajā "anatomiskajā" sēdeklī. Ivanovai iedarbinot superjaudīgo dzinēju, nospiežot gāzes pedāli un iegriežot automašīnu transporta plūsmā, Tureckim šķita, ka tā pat drusku atraujas no zemes, it kā no dubultās caurules izrautos reaktīvās izplūdes gāzes un mašīna gribētu kā punkts izgaist pie debesīm.

Taņai doto solījumu vajadzēja pildīt, tāpēc Germans uzvilka T kreklu, izgāja gaitenī un uzāva kurpes.

-    Esmu kārtībā!

-     Pagaidi, tūlīt būšu! pateica Taņa, pieskrēja pie skapja, ātri ietērpās priecīgā sarafāniņā un traucās pie Germana. Vienu mirklīti… Viņa paķēra kurpju lāpstiņu un sāka vilkt kājās kurpes. Tepat aiz mājas ir pamests klajums, aiziesim tur un tos papīms sadedzināsim.

-     Ahā! Germans pasmaidīja. Patiešām, lai tos nelabais parauj!

Šajā brīdī iezvanījās tālrunis. Taņa pacēla klausuli.

-     Hallo! Ā, mamma! Tā nekas, viss normāli, un kā jums? Lieliski… Ko? Pildītā pīrāga recepti? Vai tad tā ir pie manis?… Ak jā, es taču to paņēmu.. Tikai neatceros, kur esmu nolikusi… Nekas, pagaidi, tūlīt sameklēšu… Meitene aizlika klausulei priekšā roku un uzrunāja Germanu: Atvaino, mīļais, tev būs jāiet vienam… Tas nu ir uz ilgu laiku. Recepte veselu lapaspusi gara, kamēr mamma to pierakstīs, kamēr apspriedīsim kaudzi problēmu… Taņa pasmaidīja. Ar viņu nekad mazāk par stundu nerunāju… Meitene uzmeta skatienu mapei Germana rokās. Man tik ļoti gribas, lai tie papīri ātrāk sadeg un beidzot man vairs nav jāuztraucas… Ej viens pats, ātri sadedzini un tūlīt nāc atpakaļ. Es gaidīšu! Uzšmaukstinājusi viņam uz vaiga buču, meitene atkal sāka čivināt klausulē: Mamm, kamēr es meklēšu tev pīrāga recepti, lūdzu, sameklē man zemeņu tortes recepti… Nē, ne smilšu, bet biskvītu… Nē, nevis ar džemu, bet ar sviesta krēmu…

Germans atvēra durvis un izgāja no dzīvokļa.

-     Sergejs Fjodorovičs, lai viņam debesu valstība, bija lielisks iemītnieks! namu pārvaldnieks stāstīja Popkovam ar Gračovu, kuri stāvēja gaitenī un gaidīja kriminālekspertu. Ne reizi nepalika parādā par elektrību vai gāzi, tāpat jautras iedzeršanas nerīkoja, kaut arī dzīvoja bez sievas, neskandalēja… To pateicis, Mihaličs saminstinājās, bet turpināja: Taisnības labad gan jāteic, ka viņš bija nesabiedrisks cilvēks… Nekad pat nesveicināja…

-      Patiešām! apliecināja stūrī notupies Puhovs. Ne reizi nedzirdēju, ka viņš pasveicinātu. Gadījās, es viņam: "Labdien, Sergej Fjodorovič! Kā ar veselību?" Bet viņš pagāja garām un pat nepagriezās, it kā nedzirdētu. Atslēdznieks uz brītiņu apklusa. Mēs neko, esam vienkārši ļautiņi… Ļaunā neņemam…

-     Tjā… Namu pārvaldnieks bija ar viņu vienisprātis. Galvenais, viņš maksāja par elektrību un gāzi…

Kāpņu laukumiņā kļuva dzirdami soļi, un durvīs parādi jās milicijas praporščika augums.

-    Vai jūs izsaucāt kriminālekspertu?

-   Jā, atbildēja Popkovs.

-    Ej iekšā, Karpuša! noteica praporščiks un nozuda.

Durvis plati atvērās, un dzīvoklī ienāca korpulents vīrietis ar sarkanu seju un lielu, melnu čemodānu rokās.

-     Milicijas kapteinis Karps Černovs no Petrovkas trīsdesmit astoņi kriminālo ekspertīžu pārvalde, viņš stādījās priekšā. Palūkojies visapkārt, kapteinis pajautāja:

-     Kas pie jums te noticis?

-     Re… Gračovs novicināja roku. Kāds iekļuvis dzīvoklī… Viss apgriezts ar kājām gaisā…

-    Skaidra bilde… noteica kriminālists un devās uz tuvāko istabu, kur bija izvandīts skapis un apgāzti vairāki krēsli. Pasakiet tikai, ko esat aiztikuši! viņš no turienes uzsauca. Lai velti netērēju laiku!

-    Laikam jau neko… Popkovs paraustīja plecus. Tikai to vāzīti…

-    Tas ir viss?

-     Viss!

-     Vai nevarējāt vairāk saķēpāt… Černovs neapmierināts noburkšķēja. Pārbaudīdams visu dzīvokli, es izlaidīšu garu… Viņš nolika čemodānu uz grīdas un noklikšķināja aizslēgus.

To redzot, atslēdznieks atdzīvojās.

-    Trakoti gribas redzēt, kas tādam ekspertam čemodānā!

-     viņš sacīja. Pat kino ne reizi neesmu to redzējis…

Černovs atvēra čemodānu, un klātesošo skatienam pavērās lērums visdažādāko instnimentu un… liela plastmasas alus pudele. Namu pārvaldnieks izbrīnījies pasmīnēja, Gračovs ar Popkovu pasmaidīja, bet Puhovs piepeši skaudīgi noteica:

-     Va velis! Divlitrīgā… Manējā tādu nevar ielikt… Un viņš ar nožēlu paskatījās uz plakano metāla instrumentu kasti sev pie kājām.

Kriminālists tikmēr izvilka smagnēju mūsdienu fotoaparātu un ķērās pie apgāzto mēbeļu fotografēšanas.

-    Klausies, kaptein! ierunājās Gračovs. Sāc no tualetes, labi? Uz tvertnes tur palicis nospiedums…

Černovs paklausīgi nolaida kameru lejā, paņēma savu kriminālista "laboratoriju" un neaizvēris aiznesa uz vecākā leitnanta norādīto vietu.

-     Tā, tā… viņš noteica, ieraudzījis pēdas. Tas jau kaut kas ir. Černovs izvilka no kriminālista čemodāna lineālu, nolika uz tvertnes un vairākas reizes lika uzplaiksnīt fotoaparāta zibsnim. Pēc tam viņš vienā rokā paņēma pinceti, otrā tukšu plastmasas maisiņu un sāka tīrīt pēdu dzeltenīgās zemes daļiņas. To izdarījis, viņš ielika maisiņu čemodānā, uzlūkoja klātesošos un paziņoja:

-    Viss, izmeklētāju kungi. Tagad sastādiet apskates un lietisko pierādījumu izņemšanas protokolu, bet es iemalkošu alu! Citādi pēc vakardienas trīc rokas…

Germans izgāja no mājas durvīm un devās uz klajumu, kam vajadzēja atrasties aiz tās, kā bija teikusi Taņa.

"Sadedzināšu un izmetīšu visu no galvas!" viņš nolēma, spiezdams rokās mapi. "Lai to sasper jods!"

Germans aizgāja aiz mājas stūra, kur skatienam pavērās klajums futbola laukuma lielumā droši vien paredzēts jaunas mājas būvei.

"Tepat tos papīrus sadedzināšu!" viņš pateica pats sev un aizsoļoja uz laukuma vidu. To darīt nebija nekādas vajadzības, dokumenti tikpat labi būtu deguši arī laukuma malā, taču puisim nez kāpēc gribējās, lai iznīcināšanas procesam būtu svinīgs un pat rituāls izskats. "Žēl, ka neatnāca Taņa…" Germans nodomāja. "Mēs nostātos blakus kā senie pagāni savā templī…"

Jāteic, ka Germanam Redņikovam bija noslieksme uz misticismu. Pirms vairākiem gadiem, nolēmis nostāties uz garīgas pašizziņas ceļa, viņš aizgūtnēm bija lasījis ezoterisko literatūru, un tā bija atstājusi ne jau to labāko ietekmi. Katru nedēļu pēc izlasītā ļaudamies jauniem iespaidiem,

Germans svaidījās starp dažādajām reliģijām kā starp dažādajām nodaļām saimniecības preču veikalā, vienā vietā paņemdams vienu, citā ko citu, no tā plaukta vēl kaut ko atziņu, ka "daoisma mūku transcendentālie vingrinājumi" attīra karmu tikpat labi kā metāla suka aizsērējušu izlietni. Iznākumā galvā bija radusies tāda putra, ka viņš vairs neatšķīra Budu no vudū, meditāciju no levitācijas, bet Alanu Čumaku no tā "čoma", kā tēvs dēvēja televizora ekrānā bieži redzamo burvi Juriju Longo.

Ar vecākiem Germans vispār satika itin labi. Visa ģimene mita Novokosinā divistabu dzīvoklī, Germaņa rīcībā bija mazākā istaba un par trenažieru zāli pārveidotais pieliekamais. Tajā uz paklāja stāvēja viena vienīga svaru bumba, kuru tēvs, kas strādāja par frēzētāju, nosvīdis bija stiepis no rūpnīcas veselības istabas. Gribēdams pārbaudīt bumbas smagumu, Germans to bija atrāvis no grīdas par puscentimetru un, zaudējis interesi par miesīgas pilnveidošanās ideju, ne reizi to nebija pacēlis, bet nospriedis, ka daudz vieglāk ir vingrināt garu nekā muskuļus.

Labsirdīgā un rūpīgā māte viņam pilnībā piekrita, bet Redņikovs, seniors, pamācoši noteica:

Ar tām grāmatām tu saiesi sviestā! Lasīt ir kaitīgi!

Grūti pateikt, kāds tam bija iemesls, taču Germans tēva vārdus negaidīti ņēma vērā un par ezoterisko literatūru vairs nelikās ne zinis. Tomēr noslieksme uz mistiku saglabājās, piemēram, viņš stingri ticēja, ka visu par savu nākotni var uzzināt, uzmanīgi vērojot dabas dotās zīmes apkārt.

Tikšanās dienā ar Taņu Germans, piemēram, bija ievērojis, ka ilgus gadus neziedējušais augs uz loga negaidīti uzplaucis. Viņš uzskatīja to par labu zīmi, un raugi cerības, ka tikšanās beigsies veiksmīgi, bija attaisnojušās! Šodien Germans bija redzējis lielu tauriņu, kas ielido istabā, apmet loku ap lustru un izlido ārā.

"Viss nostāsies savās vietās!" nodomāja Germans, tāpēc īpaši nebrīnījās, kad sētniece atnesa atpakaļ dokumentus.

Un tomēr tos vajadzēs sadedzināt.

Germans apstājās un palūkojās visapkārt. Jā, te bija pats klajuma centrs. Viņš nolika mapi zemē un iztēlojās sevi kā senatnes priesteri, kam jānes upuris dieviem.

"Tas ir upuris," Germans prātoja, skatoties uz baltajiem vākiem, kas slēpa dokumentus. "Upuris manai mīlestībai pret Taņu…"

Viņš pārlaida ašu skatienu apkārtnei un, pārliecinājies, ka neviens neredz, pacēla vājās rokas pret debesīm un sacīja:

-    Visvarenie dievi, pieņemiet manu velti!

Kaut kur viņš bija lasījis, ka īstajiem priesteriem pēc tam no debesīm atskanējis: "Ak, mirstīgais! Tu rīkojies labi!" Tomēr Germans no visu varenajiem dieviem nesagaidīja elementāru paldies.

-     Ko lai dara… viņš nobubināja. Iztikšu bez jūsu pateicības… Briesmīgi man tā vaja… viņš nepateica teikumu līdz galam, jo piepeši atcerējās, ka nav paņēmis līdzi sērkociņus!

"Sasodīts!" Germans saviebās. "Kā es varēju tos aizmirst?!"

Vajadzēja iet vai nu atpakaļ pie Taņas, vai uz tuvāko veikalu. Germans izvēlējās otro variantu.

"Kam lieki kaitināt Taņu ar šo mapi," viņš nodomāja un devās uz netālā universālveikala pusi.

Pēc Žukova piezvanīšanas pilsētas dežurantam elsdams uz dzīvokli atskrēja iecirkņa pilnvarotais.

-     Majors Veselkins! viņš stādījās priekšā. Drīz ieradīsies dežurējošā grupa no Petrovkas trīsdesmit astoņi, bet es, tiklīdz man to paziņoja, pametu kabinetu un jozu šurp. Kabinets ir blakusmājā. Iecirkņa pilnvarotais sakārtoja jauniņo mundieri un pajautāja: Kur ir nogalinātais?

Operatīvie darbinieki norādīja uz līķi.

-    Ir nu gan lietiņas… Majors noslaucīja sasvīdušo pieri ar kabatlakatu. Es taču aizvakar pie viņa biju!

-    Cikos? Žukovs painteresējās.

-     Vakarpusē… Veselkins atbildēja. Pēc deviņiem. Šmakovs mums ir neuzticamo sarakstā: kā nekā tiesāts! Priekšniecība ar savām plānveida pārbaudēm man līdz vienai vietai, katiu dienu atgādina… Tāpēc vakarā aiznesos pie viņa…

-    Vai pie viņa kāds bija? Papalajevs tūlīt uzdeva jautājumu.

-     Nē! pilnvarotais atbildēja. Nebija…

-    Varbūt viņš kādu gaidīja?

Majors savilka pieri, kaut ko atcerēdamies, piepeši pārvērtās sejā un iesaucās:

-     Patiešām gaidīja! Es nesapratu, kāpēc viņš ik pa brīdim iziet uz balkona. Jautāju: "Ko tu dari?" bet viņš atbild: "Priecājos par dabu! Mājas šajā pusē ir iekārtots jauks skvēriņš!" Iecirkņa pilnvarotais nosmīnēja un paskaidroja: Iedzīvotāji reiz patiešām sarīkoja talku un tajā mājas pusē sastādīja kokus. Visi kā viens ar sajūsmu ķērās pie darba. Arī es gāju palīgā! Veselkins pasmaidīja. Šmakovs gan nebija! Droši vien kopā ar saviem kriminālajiem draugiem labāk pastrādāja kādas nejēdzības, nevis veica sabiedriski derīgu darbu!

-    Kādas nejēdzības? Žukovs nesaprata.

-     Kā es to varu zināt! Majors noplātīja rokas. Kaut kādas! Tāpēc jau viņš ir tās… noziedzīgās sabiedrības pārstāvis!

-    Ari to jūs zināt? Papalajevs pajautāja.

Veselkins veltīja viņam augstprātīgu skatienu.

-     Galu galā es esmu iecirkņa pilnvarotais, nevis kurš katrs!

-     Pagaidiet! sacīja Žukovs. Kā bija ar balkonu, uz kuru skraidīja Šmakovs?

-    Kā kas? Majors nobrīnījās. Es taču teicu, ka balkons iziet uz skvēriņu. Pa ceļu cauri skvēriņam dažreiz braukā mašīnas… Veselkins devās pie atvērtajām balkona durvīm, pārkāpa pār slieksni un paaicināja pārējos:

-     Re, tur tas ir, paskatieties!

Vīri izspraucās pa šauro izeju uz balkonu, atspiedās pret margām un paskatījās lejā. Zem balkona patiešām atradās zemesceļš.

-    Kas tad tur ir? pajautāja Papalajevs.

-      Redziet, Veselkins turpināja. Droši vien kādam vajadzēja ierasties pie Šmakova. Viņš skatījās arī pa logu uz mājas otru pusi. "Vai redzat, biedri major," viņš teica, "kā atšķiras labiekārtotais skvērs no netīrā, ar bleķa garāžām pieblīvētā pagalma. Jāsarīko vēl viena talka un visas tās bleķenes pie joda!" Iecirkņa pilnvarotais saviebās.

-     Bet tur viena garāža ir mana! Šmakovs izsmalcinātā veidā tā ņirgājās par mani. Nu labi, es neesmu cilvēks, kas apvainojas… Tāpēc teicu: "Tu, Šmakov, esi cūka un nelietis, bet, kamēr neesi pieķerts pie rokas, neko tev nevaru izdarīt. Tāpēc ieteicu tev, maitas gabalam, dzīvot klusu un mierīgi, citādi tevi, mūdzi, nolikšu pie vietas!" Majors noklepojās un beidza: Pateicu šos pamācošos vārdus un aizgāju.

-     Tātad pie viņa kāds atbrauca vai ne? Žukovs noprasīja.

Veselkins vēlreiz sakārtoja jauno un tīro mundieri un ziņoja:

-    Atbrauca! Tieši stundu pēc manas aiziešanas pamanīju, ka pa celiņu cauri skvēram uz šosejas pusi aiznesas liela un melna automašīna, pēc skata džips. Numura zīmi diemžēl nepaguvu ievērot.

-      Kāpēc domājat, ka mašīna bija braukusi tieši pie viņa?

-     Pie kā tad? Veselkins brīnījās. Šmakova drauģeļi braukā tādās automašīnās! Majors brīdi klusēja un piepeši ar pārliecību novicināja Žukovam degungalā rādītājpirkstu. Viņi to nogalināja! Neviens cits to nevarēja izdarīt!

-            Nu, nu… Žukovs nenoteikti noņurdēja. Savukārt Papalajevs ieteica nopratināt majoru viņš tomēr bija devis vienu otru interesantu liecību.

Noformējuši pratināšanas protokolu, Žukovs ar Papalajevu sāka gaidīt operatīvās izmeklēšanas brigādi no Petrovkas.

-     Lūdzu! Ivanova sacīja Aleksandram Tureckim, ielaizdama viņu dzīvoklī.

-       Pie jums ir jauki… lūkodamies apkārt, bilda Tureckis.

Tā nebija tikai pieklājības frāze. Gaļinai Ivanovnai patiešām piederēja lielisks, gaumīgi iekārtots trīsistabu dzīvoklis.

-    Ejiet tālāk! viņa aicināja sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju uz viesistabu. Tūlīt parādīšu papīrus…

Tureckis ātri viņai sekoja.

-     Tūlīt… noteica saimniece un atvēra sekretāra atvilktni.

Tureckim iedūrās sirdī.

"Ja nu piepeši dokumentu tur nav…" viņš nodomāja. "Ja kāds te jau bijis… Viņa taču teica, ka tiekot izsekota!"

Izrādījās, ka bažas tomēr bija nepamatotas.

-    Lūk, te tie ir! Gaļina Ivanovna sacīja un izvilka smagu papīru žūksni.

-    Atļausiet? Tureckis tūlīt pastiepa roku.

-     Lūdzu! Gaļina Ivanovna iedeva papīru kaudzi un norādīja uz krēslu. Sēdieties, tā jums būs ērtāk.

-     Paldies! atbildēja sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs un tajā pašā mirklī iegrima dokumentos.

-     Kamēr jūs tos izskatīsiet, uzvārīšu kafiju… Saimniece devās uz virtuvi. Man radās iespaids, ka restorānā jūs tik tikko spējāt atturēties no otras tasītes izdzeršanas…

Papīru pētīšanā iegrimis, Tureckis tomēr pamanīja viņas vārdos klaju zobošanos, taču nereaģēja uz tādu izlēcienu un izlikās, ka neliekas par to ne zinis. Patiesībā

Tureckim nebija ko atbildēt. "Lai smejas!" viņš nosprieda. "Galvenais, ka dokumenti tagad ir pie manis…"

Viņš pārskrēja ar acīm vairākām lapām, tad izvilka pāris lapu no vidus un ieskatījās beigās.

"Nē," Tureckis nodomāja. "Te viss jālasa kopumā… Un ne šeit…"

Viņš ielika papīrus atpakaļ, piecēlās un gāja uz virtuvi.

-    Lūdzu mani atvainot, Tureckis ierunājās, bet esmu spiests doties projām…

Viņam šķita, ka Gaļina Ivanovna nez kāpēc nobīstas.

-    Vai nu tā ir?! viņa iesaucās. Ret kā paliek ar kafiju?

-     Negribas… Tureckis nespēja noturēties. Atdzēros ar to tasīti restorānā…

Gaļina Ivanovna iesmējās.

-     Neļaunojieties uz mani… Negribēju jūs aizvainot… Tāpat vien pajokoju… Viņa paspēra soli uz sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja pusi, sataisīja vainīgas acis un atkārtoja: Es patiešām nebiju domājusi…

Nez kāpēc Tureckim ļoti gribējās šiem vārdiem noticēt.

-     Nebrauciet projām, labi? saimniece palūdza. Iedzersim kafiju…

Tureckis atkusa. Tāda sieviete lūdz palikt!

-Nu labi… Viņš pasmaidīja. Taču vispirms pierakstīšu jūsu liecību un pievienošu šos svarīgos dokumentus pratināšanas protokolam. Vai neiebilstat?

Gaļina Ivanovna neviltoti nopriecājās.

-     Neiebilstu! Pierakstiet manu liecību un pievienojiet tai dokumentus!

Germans iegāja veikalā, ātri sameklēja vajadzīgo nodaļu, taču ļoti neapmierināts ieraudzīja uz letes plāksnīti ar lielu, melnu uzrakstu "Inventarizācija".

-     Kā par spīti! viņš pikti noteica, steidzīgi izgāja no veikala un sāka skatīties, vai tuvumā uz ielas nav redzams kāds paviljons. Tomēr tuvumā nebija neviena paša.

-    Sakiet, lūdzu, kur te var nopirkt sērkociņus? Germans uzrunāja garām ejošu večuku, kas izskatījās pēc vietējā iedzīvotāja.

-     Ko? Vectēvs pielika roku pie auss.

-    Es jautāju kur te var nopirkt sērkociņus? Germans prasīja nu jau skaļāk.

-     Lociņus? vectēvs atsaucās. Raugi, tur! Un večuks ar pirkstu parādīja veikalu, no kura Germans tikko bija izgājis.

-     Nevis lociņus, bet sērkociņus! Germans nokliedzās vecajam vīram sejā. Kur te pārdod sērkociņus?

-    Puis, ko tu šeit ālējies? atskanēja sievietes balss.

Germans pagriezās. Uz veikala pusi garām pagāja cēla

dāma ar balinātu matu kodaļu.

-    Saprotiet… Germans gribēja iepazīstināt ar savu problēmu, taču dāma viņu pārtrauca.

-     Kādi tagad tie jaunieši! Pat mierīgi pajautāt neprot! Idioti kas idioti, goda vārds!

Germans, kam vispār nebija tieksme rīkot skandālus, juta krūtīs saceļamies niknuma vilni.

-Jūs pati esat idiote! viņš izmeta.

Dāma nosarka un sāka spiegt:

-     Par tādiem vārdiem tu man tūlīt norausies pa pauri! Sīkpirdis! Un dāma draudīgi pacēla smagu ķetnu. Škic, no šejienes projām, briļļainā cērme!

Germans nosprieda, ka vārdu apmaiņu ar saniknoto sievieti nav vērts turpināt, tāpēc izmeta:

-Jums jāiet pie ārsta! un atlēca tālāk.

-     Nedod Dievs, ja satikšu tevi vēlreiz! piedraudēja dāma un iegāja veikalā.

Germans neteica neko, bet turpināja savus sērkociņu meklējumus. Drīz izdevās tuvumā atrast vairākas tirdzniecības vietas, taču vajadzīgā prece tajās diemžēl nebija. Kā par spīti, nebija pat vienreizējās lietošanas šķiltavu, ar kurām, šķiet, piegāzta pilna Maskava. Germans aizskrēja līdz metro taču bez jebkāda rezultāta. Neizdevās atrast nedz paviljonu, nedz kiosku, kur pārdotu sērkociņus vai šķiltavas. Vīlies viņš atgriezās pie veikala.

-    Vai nepateiksiet, kur te var nopirkt sērkociņus? Germans uzdeva jautājumu pirmajam no veikala iznākušajam vīrietim un saņēma negaidītu atbildi:

-    Tepat universālveikalā! Nodaļu tikko atvēra!

Germans priecīgs iesteidzās veikalā, vienā rokā turēdams mapi, bet ar otru no šortu kabatas vilkdams monētu, ieskrēja nodaļā un piepeši sastinga.

Pie letes stāvēja nule redzētā agresīvā dāma.

Viņa tūlīt pazina Germanu.

-     Ahā, čūskulēn, uzrāvies! Nu tu dabūsi trūkties! Pagriezusies uz palīgtelpu pusi, dāma iesaucās: Zurabf Zurabiņ!

Ar kājām aizķerdams kastes, no telpas izlīda neskuvies liela auguma kaukāzietis.

-     Kas ir, Rita? Vai kāda problēma?

-     Šitas murmulis mani apsaukāja! Pārdevēja norādīja uz Germanu.

-Jūs pirmā iesākāt! puisis iebilda.

-     Panāc šurp! Kaukāzietis ar spalvainu pirkstu aicināja Germanu tuvāk.

Tomēr Germans uzskatīja par prātīgāku doties uz pretējo pusi, uz veikala izeju.

-     Lai es tevi šeit vairs neredzētu! viņam aiz muguras nokliedzās Rita.

"Ko nu lai dara?" nodomāja Germans, izgājis uz ielas. "Kur lai izrauj tos velna sērkociņus…"

Piepeši pār viņu nāca kaut kas līdzīgs apgaismībai:

"Varbūt tā ir zīme? Un dedzināt dokumentus nav vērts?"

Germans devās projām no universālveikala, iegriezās tuvākajā pagalmā un apsēdās uz sola. Pēc tam atvēra mapi un jau kuro reizi pāršķirstīja papīrus.

"Nē…" viņš nolēma. "Tie tomēr jādedzina… Jo tāda ir Taņas gri…"

-    Izpalīdzi, brāl, ko? atskanēja zema, čērkstoša balss.

Germans pagriezās. Pie sola stāvēja pagalam nodzēries

vīrs noplukušā treniņtērpā un gandrīz līdz galam nopīpētu smirdīgu papirosu "Belomor" zobos.

-    Mirstu nost, brāl… Vajag uzlāpīties… Pietrūkst piecīša…

Germanam kļuva žēl cietēja, un viņš bāza roku kabatā

pēc monētas. Izvilcis sudrabaino ripulīti, viņš to padeva vīrelim.

-     Še…

-     Paldies, brāl! Tas nopriecājās un jau gribēja paķert monētu, taču Germanam kaut kas ienāca prātā, un viņš atrāva roku.

-    Dodu apmaiņai pret sērkociņiem! viņš paziņoja.

-     Pret sērkociņiem?… nomurmināja vīrelis. Lai notiek… var arī pret sērkociņiem… Un vīrelis izvilka ar bikšu gumiju pie vēdera piespiesto kastīti. Ņem! Man tos nevajag. Tik vai tā katru nākamo piepīpēju no iepriekšējās!

-     Ļauj paskatīties, vai tajā kaut kas ir vai nav? sacīja Germans.

-     Kastīte ir gandrīz pilna! vīrelis norūca un attaisīja kastīti, demonstrēdams tās saturu.

-    1.abi. Germans pamāja. Redzu.

Dabūjis sērkociņus, Germans atdeva vīrelim piecus rubļus.

-      Būsim kviti, brāl! Vīrs atsedza sapuvušus zobus smaidā un devās uz universālveikala pusi.

Savukārt Germans piecēlās no sola un uzņēma kursu uz klajumu.

"Nu. viss… Tagad gan tos beidzot sadedzināšu…"

Drīz vien viņš no jauna bija klajumā tiesa, ne vairs centrā, bet malā. Tēlot priesteri bija apnicis, viņš juta tikai vienu vēlēšanos: ātrāk sadedzināt dokumentus.

"Un tūlīt pie Taņas…" viņš domāja.

Germans izņēma papīrus no mapes, salika kaudzītē, attaisīja kastīti un uzšķīla sērkociņu.

"Tā!" viņš izlēma. "Aiziet!"

Liesma tajā pašā brīdī nošņācās un nodzisa. Germans sajuta, ka uz galvas un pleciem sāk krist retas, bet lielas lietus lāses, un paskatījās augšup. Tieši virs klajuma debesīs atradās neliels, glīts mākonītis. Visa pārējā debesu daļa bija pilnīgi skaidra.

"Pavisam droši tā ir zīme!" nodomāja Germans. Viņš ātri savāca papīrus, iegrūda atpakaļ mapē un gāja projām. "Pati daba aizliedz tos dedzināt!"

Pie Taņas mājas, kur Germans atgriezās, lietus nelija.

"Es taču nevarēšu ieskaidrot, kāpēc dokumenti nav sadedzināti! Viņa mani izsmies! Vai, kas vēl ļaunāk, noturēs par muļķi!" Germans sabozies uzlūkoja mapi.

Ko lai ar tevi iesāk? viņš klusu un bēdīgi noteica.

Neiznīcināt dokumentus nedrīkstēja, jo tāda bija Taņas griba. Taču tajā pašā laikā it kā nedrīkst arī iznīcināt, jo pret to nostājas daba.

Pēc nelielām pārdomām viņš nosprieda, ka Taņas griba viņam ir svarīgāka nekā dabas norādījumi.

"Ieiešu kādās kāpnēs un sadedzināšu tur!"

Un Germans devās uz tuvāko dzīvojamo ēku.

Iegājis mājā, viņš nolēma uzbraukt pēdējā, devītajā stāvā, veiksmes gadījumā iekļūt bēniņos, bet, ja ne, sarīkot nelielu ugunskuru tieši pie atkritumu vada.

Sagaidījis liftu, viņš iekāpa kabīnē, nospieda pogu un brauca uz augšējo stāvu.

"Kaut nu lifts neiesprūstu!" nodomāja Germans, pamatoti uzskatīdams, ka arī elektrība pieder pie dabas spēkiem un negaidīta tās atslēgšana braucienu augšup padarīs neiespējamu.

Brauciens tomēr beidzās veiksmīgi, un pēc mirkļa viņš izkāpa devītā stāva kāpņu laukumā, piegāja pie bēniņu kāpnēm, ātri uzgāja pa tām un atvieglots konstatēja, ka aizrestotās metāla durvis nav aizslēgtas.

"Piemānīju tevi, dabas māte!" Germans pašapmierināts nodomāja un gāja dziļāk bēniņos.

Bija tik tumšs, ka vajadzēja aizdegt sērkociņu. Germans pastiepa roku ar mirgojošo uguntiņu uz priekšu… un pārsteigumā gandrīz iekliedzās.

Varbūt trīs metru attālumā vīrietis un sieviete, pēc izskata klaidoņi, steidzīgi vilka sev kājās bikses. Turpat gulēja matracis, no kura viņi droši vien nupat bija uzlēkuši.

-    Zina, ar samiegtām acīm skatīdamies uz Germanu, piepeši teica vīrietis. Šoreiz nav tvarstīšana!

-     Kas tad? jautāja sieviete.

-   Jupis viņu zina! atbildēja vīrietis. Kaut kāds nīkulis!

Šajā brīdī sērkociņš sāka svilināt Germanam pirkstus, viņš nodrebēja un aizmeta to sānis. Taču klaidonis tūlīt ieskrūvēja patronā spuldzi, un bēniņus apspīdēja blāva gaisma.

-    Ei tu! vīrs itin nekaunīgi uzsauca Germanam. Kas tu esi? Un kas tev šeit meklējams?

-    Ko jūs te darāt? Germans nomurdēja.

Sieviete iesprieda rokas sānos un atteica:

-     Piekopjam seksu! Kā ir, alksti pievienoties?

-    Tūlīt es šim pievienošos! draudīgi uzsauca vīrietis un tuvojās nelūgtajam ciemiņam. Lasies no šejienes projām!

Sev pašam par pārsteigumu, Germans uzrūca:

-     Ar kādām tiesībām tu mani komandē?! Spēris soli pretī augumā divas reizes lielākajam bomzim, viņš savilka rokas dūrēs. Es prasu ar kādām tiesībām?

Kaut kas tāds notika pirmo reizi dzīvē. Jaunais cilvēks pat nobrīnījās: "Kas man lēcies?…"

Pēc tam notika tas, par ko viņš nekad nebūtu uzdrīk stējies sapņot. Pirms mirkļa vēl tik agresīvais vīrietis negaidīti tā kā saļima, pieklusināja balsi, no kuras acumirkli pagaisa draudīgā intonācija, un sacīja:

-    Ko tu, puis? Es tāpat vien… Saproties, mēs te… Bijām atraduši klusu vietu, bet nu nodomājām, ka kruķi rīko tvarstīšanu… Izrādās, ka tu… Nu es… mazliet pārsteidzos… Neņem ļaunā… pavisam miermīlīgi noteica bomzis. Nekas tāds man nebija ne prātā…

Germans nolaida lejā dūres un sacīja:

-    Lai paliek… Ko tur vairs…

Galvā skanēja fanfaras un dārdēja uzvaras salūts. Germans pirmo reizi mūžā nebija izvairījies no reāla drauda ielaisties kautiņā.

"Vēl mirkli, un es pirmais būtu bliezis tam bomzim pa degunu!" viņš ar sajūsmu nodomāja par sevi. "Tas ir ko vērts!"

Germans bija tik lielā sajūsmā, ka uz. mirkli pat aizmirsa iemeslu, kāpēc uznācis bēniņos.

-     Zina, iesim no šejienes projām… klaidonis apjucis uzmnāja draudzeni.

-    Iesim… viņa nomurmināja.

Germans augstsirdīgi pamāja ar roku.

-     Ko nu vairs… Palieciet… Viņš piemiedza ar aci un pamāja uz matrača pusi. Dariet savu darāmo…

"Nu gan es dodu vaļā!" Germans nodomāja. "Savu mūžu neesmu izteicies tik vulgāri!"

Kaut arī tika runāts ar bomžiem, kļuva neērti. Viņš sakārtoja brilles un, viegli apmulsis, pateica:

-     Nu, palieciet sveiki!

-     Ahā, pagaidām… atsaucās vīrietis.

Germans pagriezās, piegāja pie durvīm un devās lejā pa kāpnēm. Tikai pašā apakšā viņš iedomājās par mapi, kuru vēl arvien turēja rokās.

Dīvaini, taču fakts, ka nav izdevies sadedzināt mapes saturu, nesamaitāja omu. Jaunā, nupat piedzīvotās uzvaras sajūta sagādāja tādu baudu, ka gribējās to izjust no jauna.

"Patiešām, kādēļ man jāskraida pa tukšiem klajumiem un bēniņiem!" Germans saviebās. "Rīkojos kā pēdējais gļēvulis! Tos papīrus nevajag dedzināt!"

Šī doma acu priekšā lika parādīties Taņas tēlam, kas draudīgi vicina pirkstu. "Iegaumē, vai nu es, vai mape!"

Germana skatiens novērsās, taču viņš tūlīt saņēma dūšu un iebilda tēlam:

"Kā nu iznāk? Tu taču liec man izturēties kā niecībai!"

Daļēji caurspīdīgā Taņa aiz pārsteiguma notrīcēja un nomurmināja:

-     Nevis kā niecībai, bet saprātīgam cilvēkam…

-    Nē, kā niecībai! Niecībai!

Meitenes tēls sāka virināt plakstiņus un, neatradis atbildi, izkūpēja gaisā.

"Es spēšu viņu pārliecināt, ka mapes sadedzināšana neko nedos!" pašpārliecināts nodomāja Germans. "Pratīšu!"

Pēc šā dialoga viņš nobrauca pirmajā stāvā un izgāja no kāpņu telpas.

Nupat nolijušais lietus tuvākajā apkārtnē bija ienesis svaigumu. Viņš ar baudu ieelpoja gaisu, uz mazu brīdi aizvēra acis un negaidīti pasmaidīja.

"Kāpēc man tā jāmokās?" viņš nodomāja. "Izkļūt no situācijas var pavisam vienkārši. Turklāt cienīgā veidā! Dokumenti jānodod milicijā!"

Viņš nobrīnījās, ka to nav iedomājies agrāk.

"Starp citu, laikam iedomājos gan… Tikai nevarēju tādu domu pieņemt, jo nobijos…"

Germans nolēma, ka mape jāatdod tuvākās metrostacijas milicijas dežūrtelpā. Pirmkārt, tas nebija tālu, otrkārt, briesmīgajam aizvakardienas notikumam bija vistiešākais sakars ar attiecīgo transporta veidu. Tiesa, viss bija noticis centrā, bet kāda tam nozīme? Gan te, gan tur milicija viena un tā pati…

Un Germans devās uz metro, prātā iztēlodamies, kā ieies nodaļā, drosmīgi nometīs mapi uz dežuranta vai kas nu tur ir galda un pateiks: "Te ir ļoti svarīgi valstiskas nozīmes dokumenti! Tie nonāca pie manis drausmīgos un noslēpumainos apstākļos!"

Germans domīgi paplūkāja auss ļipiņu.

"Nē, tā izklausās pārlieku pompozi…" Galvā atausa cits plāns, kuru pavadīja tikpat spilgta vīzija kā pirmo. "Ieiešu nodaļā ar vīrišķīgu sejas izteiksmi, nostāšos un paziņošu, ka mapē varbūt ir valsts liktenis. Un es esmu izglābis valsti!"

Viņš satvēra otras auss ļipiņu. "Nē, ari tā izklausās ne pārāk… Ne tik cēli…" Mazliet padomājis, viņš nolēma: "Labāk ieiešu, apsēdīšos un mierīgi izstāstīšu, kas īsti noticis. Pēc tam atdošu dokumentus."

Tāda rīcība nebija efektīva, taču lietišķa.

Vēl mazliet paraustījis ausi, viņš pēkšņi pārdomāja.

"Vēl labāk būtu tā. Vienkārši jānodod mape vestibilā dežurējošam milicim un jāpaziņo, ka to atradu."

Taču tas jau bija pārspīlējums uz otru pusi. Tā nododot dokumentus, par varonību vairs nebija ne runas, un Germans saprata, ka tāda rīcība nekur neder.

"Jāizturas kā īstam vīrietim, nevis kā lupatai!" viņš nodomāja.

Un puisi no jauna pārņēma šausmas.

"Nomierinies!" viņš sev pavēlēja. "Tūlīt pat nomierinies!"

Bet bailes tikai auga augumā.

-     Kas gan tas ir! nikni noteica Germans, pat nemanīdams, ka apkārt ir kājāmgājēji, kas pa ietvi soļo uz metro, tajā pašā virzienā kā viņš.

-     Piedzēries, vai? Divas tantes parāvās no viņa tālāk. Patiešām piedzēries! Izskatās īsts vārgulis, bet, tiklīdz drusku iedzer, dūša kā miets!

"Dzērājam dūša kā miets!"

Cik reižu Germans bija dzirdējis šo frāzi. Dīvaini, bet viņam vēl nebija gadījies pārbaudīt šā postulāta pareizību attiecībā uz sevi. Minimālās alkohola devas, kādas viņš atļāvās svētkos, nedeva ne mazāko priekšstatu par to, cik lielā mērā alkoholiskie dzērieni nostiprina kaujas garu.

"Kāpēc lai es tagad neiedzertu?" prātā piepeši iešāvās doma. "Drosmei!"

Nevar teikt, ka lēmums nostiprinājās uzreiz un bez iebildumiem, taču pēc nelielas gudrošanas viņš nosprieda, ka neko labāku tik un tā nevar izdomāt.

"Ieraušu glāzi šņabja!" Germans sev noteica. "Tomēr ne, glāze droši vien būs par daudz… Labāk pusglāzi… Varbūt pāris pudeļu alus… Vai vienu pudeli…"

Šādu domu vadīts, viņš sāka pētīt apkārtni, vai nav redzama kāda dzeramvieta. Un tūlīt kādas mājas galā skatiens atdūrās pret sviestmaižu bāru.

"Kā tas nākas, ka, meklējot sērkociņus, to nepamanīju?" Germans nobrīnījās.

Uzkāpis uz lieveņa, viņš iegāja dzertuvē. Degunā iecirtās tabakas dūmu un alkohola dvinga. Germans apskatījās visapkārt. Pie galdiņiem sēdēja piedzērušies vīri, rosīgi apspriezdami nezin kādas personiskās, kā arī aktuālas ārējās un iekšējās politikas problēmas.

"Nopirkšu alus pudeli un izdzeršu uz ielas!" nolēma Germans un piegāja pie letes.

-     Klausos! viņu uzrunāja neglīta un drūma bārmene ar plastikāta kartīti pie krūtīm, uz kuras bija fotogrāfija un uzvārds Cukina.

-    Alu! sacīja Germans. Vienalga, kādu. Pudeli!

-     Alus nav! Cukina atcirta. Viss ir izlakts. Atvedīs pēc pusstundas.

"Ja ne ne…" Germans nodomāja. "Tādā gadījumā neņemšu neko…" Viņš pagriezās un devās uz durvīm. "Šņabis tomēr būs par stipru… Neradušu nogāzīs no kātiem…"

Viņš jau gribēja kāpt pāri slieksnim, taču tajā brīdī atskanēja bārmenes uzsauciens:

-    Ir džins ar toniku! Vienreizēja manta!

-    Cik tam grādu?

-     Deviņi!

"Tas vēl ir daudzmaz…" Germans nosprieda. Mazliet pamīņājies uz vietas, viņš atgriezās pie letes.

-    Dodiet!

-    Bundžu?

-    Divas! Germans sasparojās.

-    Tās ir puslitrīgās! Cukina drošības dēļ brīdināja.

Mazu brītiņu padomājis, Germans atmeta ar roku.

-    Lai ir…

Bārmene nolika viņam priekšā pāris alumīnija cilindru ar plašu uzrakstu "Džins ar toniku".

-     Indējies vesels!

Germans samaksāja, paņēma bundžas un izgāja uz ielas. Saule uzspīdēja tik spilgti, ka viņš aizvēra acis.

"Kā man apnicis šis karstums…" viņš nodomāja.

Germans kopš rīta bija tā noskrējies, ka tik tiešām gribējās dzert. Tāpēc viņš nopriecājās par iespēju nošaut divus zaķus uzreiz: varēja gan slāpes dzesēt, gan mazliet "uzlabot garastāvokli". Nosvīdušam stāvot saulē ar divām sev klāt piespiestām ledusaukstām kārbām, vēlēšanās ieliet organismā šo dzīvinošo valgmi pastiprinājās vairākas reizes. Pieredzes trūkuma dēļ Germans nupat nopirkto dzērienu pirmām kārtām uzskatīja par tonizējošu un tikai otrām kārtām par alkoholisku. Pagājis no dzeramās iestādes kādus divdesmit metrus, viņš attaisīja vienu bundžu, apmierināts noklausījās to nošņakstam un pielika spīdīgo, apaļo malu pie mutes.

-     Par to, lai viss iet gludi kā pa diedziņu! viņš klusu noteica un iedzēra nelielu malku.

Ka-a-aifs…

Germans iedzēra vēl. Pa rīkli uz leju noripoja auksti dzeļošs kamols.

"Ahā, jau iedarbojas…" Viņš ieklausījās sevī. "Ātri gan, saki, ko gribi…"

Viņš izelpoja un iztukšoja palikušo pusi kārbas.

"Cik labi!" Germans uzsita sev pa vēderu. "Dzīve ir skaista un brīnumaina!"

Nezaudēdams laiku, viņš attaisīja otru džinu ar toniku un trijos paņēmienos ielēja sevī.

-    Vie-ienreizēji! Germans nožagojās.

Kaut arī troksnis galvā kļuva arvien skaļāks, šķita, ka vēl nav pietiekami dzerts. Šo pārliecību nemainīja arī apstāklis, ka viņš ļāvās kādam vēl nebijušam impulsam un neiemeta tukšās kārbas urnā, bet nolika uz asfalta un aizlidināja ar kājas spērienu pa gaisu.

"Vajadzētu vēl!" Germans negaidīti nosprieda.

Tuvumā diemžēl nebija neviena, kas spētu atturēt dzeršanā nepieredzējušo jaunekli no tāda soļa. Un Germans, vicinādams mapi, devās uz sviestmaižu bāni vēlreiz.

Iegājis bārā, viņš vairs nelikās ne zinis par šīs iestādes specifiskajām smakām, bet devās taisnā ceļā pie letes un pavēstīja:

-    Simt gramus degvīna!

Bārmene pavērās viņā un atbildēja:

-     Ir jau atvests alus…

-     Un alu! gari nedomādams, Germans viņu pārtrauca. Simt gramus degvīna un pudeli alus!

Cukina paraustīja plecus, ielēja šķautņainajā stikla glāzē degvīnu "Stoļičnaja" un izņēma no ledusskapja alus pudeli.

-    Divdesmit pieci rubļi! viņa paziņoja.

Germans iebāza roku kabatā un izvilka vairākas naudaszīmes.

-    Lūdzu…

Nauda patiesībā piederēja Taņai. Vakar viņa bija iedevusi ceļam simt rubļus (mazākas naudas nebija), un tagad Germans tērēja pārpalikumu.

Paņēmis alu, degvīnu un atlikumu, viņš pagriezās un sāka meklēt brīvu vietu. Izrādījās, tāda ir pie tuvākā galdiņa, un Germans iekārtojās blakus diviem vīriem, kas tur jau sēdēja.

-     Brīvs, vai ne?

-    Brīvs… vīri atbildēja un turpināja sarunu.

Germans iekārtojās ērtāk, nolika mapi uz ceļiem, pēc

tam paņēma degvīna glāzi un bramanīgi iztukšoja.

-    U-u-u… Viņš izvalbīja acis un sapurināja galvu.

-      Uzdzer pa virsu, uzdzer! viens caur otru ierunājās vīri.

Germans paķēra pudeli un kāri pieplaka pie kakliņa. Izdzēris lielāko pusi, viņš nolika pudeli uz galda.

-     Neiet šņabītis, vai? līdzjūtīgi apjautājās viens no vīriem, drukns, ar apaļu seju.

-    Vēl jauns… augstprātīgi pasmīnējis, noteica otrs, gara auguma vīrs ar brūniem matiem.

Germanam nepatika tāds tonis, un nez kāpēc viņš nolēma pierādīt, ka dzeršanā tur līdzi citiem. Viņš klusēdams piecēlās no krēsla, piegāja pie bārmenes, palūdza vēl simt gramus, samaksāja un atgriezās atpakaļ.

-    Saskandināsim! dniknais viņu uzmundrināja, pastiepdams pretī glāzi.

-    F.s kopā ar jums! noteica garais.

Viņi sašķindināja un iedzēra.

-     U-u-u… Germans vēlreiz novilka, taču druknais pakalpīgi pasniedza alus pudeli, lai ir ko uzdzert četrdesmitgrādīgajai draņķībai pa virsu.

-      Kā tevi sauc? vīrs pajautāja, kad Germans nolika pudeli uz galda.

-    Ge-germans… jaunais cilvēks stostīdamies atbildēja.

-     Germans? druknais nobrīnījās. Viņš tūlīt pagriezās pret brūnmataino un sacīja: Redzi nu, Miša, bet tu saki, ka dzeram tikai mēs, krievi!

Garais paskatījās uz iereibušo jaunekli un negaidīti pajautāja:

-     Bet kāds tev ir uzvārds?

-     Red… ik… nik… ik… viņš stostījās.

-     Vai dzirdēji? Druknais uzvarot pasmīnēja. Rez-

niks!

»

-      Mjā… brūnmatis noņurdēja. Pēc skata nepateiksi…

-      Redņikovs ir ma-ans uzvārds! Germans iesaucās.

-     Esmu Germans Nikolajevičs. Bet mani senči ir Voblo… Volobujevas apriņķa dzimtcilvēki… Kādi vēl ir jautājumi?

Garais nopriecājās un pateica:

-    Re nu, tas ari bija jāpierāda!

Redņikovs īsti labi nesaprata, kas brūnmatim jāpierāda, un vispār tas viņu īpaši neinteresēja.

"Laiks doties uz miliciju!" Germans nolēma. "Laiks!"

Un viņš grīļodamies piecēlās no krēsla.

Vīri, atgriezušies pie sava strīda temata, to pat nepamanīja.

-    Dzeršana sabiedrībā jāiznīdē ar karstu dzelzi! garais centās pārliecināt sarunu biedru. Dzeršana mūsu lielākais negods!

-     Liecies nu mierā, Miša… druknais vairījās. Visi dzer… Ir krievi, ir armēņi, ir ebreji visi!

Garais gribēja iebilst, taču negaidīti nopūtās, pieklusināja balsi un sacīja:

-    Zinu… Patiesību sakot, mana vecmāmiņa bija ebrejiete… Vecmāmiņa no mātes puses, tāpēc es pats tā kā… Viņš piepeši attapās, iesita sev pa krūtīm un dedzīgi paziņoja: Bet tas neko nenozīmē! Galvenais, man ir krievu dvēsele! Tīra krievu dvēsele!

-    Tāpat kā man! iesaucās druknais. Un pēkšņi piebilda: Kaut mana māte ir latviete…

Brūnmatainais piecēlās un svinīgi paziņoja:

-    Tāpēc ierosinu iedzert par tautu draudzību! Ei, puis! viņš uzsauca Redņikovam, kas jau gāja projām. Vai tu vairs ne?

-    Nē… Germans papurināja galvu.

-     Paradokss un nekas vairāk… Miša ieslīga domās.

-    Volobujevas apriņķa zemnieku pēcnācējs, bet normu zina labāk nekā mēs… Viņš nopūtās un piebilda: Iepurināsim, vai?

-    Iepurināsim! Druknais pamāja.

Brīdī, kad abi lēja rīklē degvīnu, Germans kāpa pāri slieksnim.

"F,k, nu gan esmu piesūcies…" viņš domāja. "Saki vienam cilvēkam…"

Acu priekšā viss dubultojās un trīskāršojās. Miša kļūdījās, jo Gennans Redņikovs normu nezināja nemaz. Tiesa, tam bija attaisnojums, jo viņš nekad vēl nebija lietojis alkoholu tādā daudzumā un pat nestādījās priekšā, kur ir robeža, ko nedrīkst pārkāpt.

"Ahā, metro ir tur…" Germans tālumā ieraudzīja lielu, sarkanu "M" burtu. "Tātad uz priekšu!" Un streipuļodams viņš slāja uz metro pusi.

-     Es viņiem visu izstāstīšu… Germans bubināja sev zem deguna. Un visu parādīšu… Viņš piespieda pie krūtīm mapi un dzērāja acīm paskatījās visapkārt. Saglabāšu, kamēr nogādāšu milicijā…

Ejot prāts apmiglojās arvien vairāk. Tuvāk metro kāju pārlikšana vien jau prasīja krietnas pūles. Un tomēr viņš iegāja stacijā.

-    Jaunais cilvēk! atskanēja skaļa vīrieša balss. Pagaidiet!

Germans apstājās. Pie viņa tūlīt piegāja dežurējošais milicis.

-    Jaunākais seržants Siņicins, kārtības sargs stādījās priekšā. Uzrādiet dokumentus!

Germans neizpratnē samirkšķināja acis, bet, kad acu priekšā stāvošais pelēkais plankums beidzot ieguva cilvēka apveidu formas tērpā, sāka smaidīt.

-     Ai! Tieši jūs man esat vajadzīgs! Viņš salīgojās uz miliča pusi, piepeši zaudēja līdzsvaru un iekrita kārtības sargātāja rokās. Ak… tvainojiet…

Jaunākais seržants saņēma Germanu ap vidu un vilka malā, sacīdams:

-    Nu, draudziņ, tu esi iekritis…

-     At-vainojiet… skatīdamies apkārt, murmulēja piedzērušais Germans. Vai varat kon-krēti, kur tie-ši esmu no-kļuvis?…

-    Gan uzzināsi! noteica milicis, iegrūda Germanu pa durvīm un nosēdināja uz krēsla drūma kapteiņa priekšā.

-    Kas tu esi? tas noprasīja.

-    Vai es? Germans brīnījās.

-Tu!

Germans ieslīga domās, bet tad piepeši pateica:

-     Ai, es neatceros…

Kapteinis palūkojās uz jaunāko seržantu.

-    Siņicin, ko tu esi atvedis? Vai dokumenti viņam ir?

Jaunākais seržants norādija ar pirkstu uz pases stūri, kas

rēgojās no Germana šortu kabatas.

-    Tā kā būtu.

-    Tad dabū tos!

Siņicins izvilka Germana personību apliecinošo dokumentu un pasniedza kapteinim.

-    Tātad tā… tas noteica, atvēris pases lapu ar pieraksta spiedogu. Paskatīsimies, kas viņš tāds ir… Kapteinis pielieca galvu, pētīdams Germana adresi, taču tūlīt neapmierināts paskatījās uz jaunāko seržantu. Viņš taču ir maskavietis!

-    Nu un?

-    Kāda velna pēc tad atvilki viņu uz šejieni?

Siņicins paraustīja plecus.

-    Viņš ir pilnā kā mārks!

-     Nu un tad?! Kapteinis noskaitās. Man deg nereģistrēto citu pilsētu pilsoņu plāns! Bet tu ved šurp vietējo!

-      Ko tad? Laist, lai iet uz metro? Siņicins brīnījās. Viņš taču neturas uz kājām!

Germans pacēla galvu un, muļķīgi skatīdamies, noteica:

-    Mani senči i-ir no Vobla… Vobla… Vo… bla…

-    Vai redzat? Siņicins noprasīja. Viņš vēl lamājas!

-    Voblabuiskas apriņķa! Germans beidzot pateica savu sakāmo līdz galam un nolaida galvu uz krūtīm.

Majors pacēla tālruņa klausuli un, uzgriezdams numuru, sacīja:

-    Labi… Jāizsauc atskurbtuve… Pagaidām aizstiep šo uz būri, lai neapvemj galdu.

-    Klausos… atteica jaunākais seržants un satvēra Germanu zem padusēm.

Kad, miliča stipro roku vilkts, Germana augums pacēlās no krēsla, puisim no ceļiem noslīdēja baltā mape un nokrita uz grīdas.

-    Kas tur? kapteinis noprasīja.

-    Nezinu… atbildēja Siņicins, atslābināja satvērienu un pacēla dokumentus. Kaut kādi papīri…

-    Dod šurp! Kapteinis pastiepa roku.

-     Lūdzu! Jaunākais seržants ielika mapi viņam rokā.

-     Ņemiet!

5

Šajā brīdī pavisam bez atbalsta palikušais Germans sabruka uz grīdas.

-     Pacel! kapteinis iekliedzās.

-    Tūlīt… Siņicins no jauna saķēra Germanu, veikli aizvilka līdz tukšam būrim, nometa uz sola un nāca atpakaļ.

-     Kas tie par dokumentiem? viņš ieinteresēti pavaicāja.

-     Kā lai es to zinu… norūca kapteinis. Vai man tie jālasa? It kā nebūtu citu rūpju! Un viņš uzblieza ar plaukstu pa papīriem piekrauto galdu.

-     Tiesa kas tiesa! jaunākais seržants piekrita. Ko darīt, iet atkal dežurēt?

-    Ej vien ej! noteica kapteinis. Ej! Un lai atvestu ne mazāk kā piecus nereģistrējušos! Saprati?

-    Centīšos… atbildēja Siņicins un izgāja no nodaļas. Kapteinis pagrozīja mapi rokās, iemeta galda atvilktnē

un noņurdēja:

-     Būtu jel ātrāk atbraukuši atskurbtuves vīri un pievākuši to murmuli kopā ar visiem viņa dokumentiem… Jau tā nav vietas, un nu vēl jāglabā visādi mēsli.

Tureckis dzēra kafiju un klausījās Gaļinas Ivanovnas garo stāstījumu par firmas "SBIT Infopolis" darbību.

-     …Piedevām mēs pārdodam izziņas par vienas vai otras firmas kredltvēsturi, informāciju par tās vadības sakariem ar tiesības sargājošām iestādēm vai, tieši otrādi, ar noziedzīgajiem grupējumiem, proti, kantora "jumtu", papildus pie visa iepriekš minētā varam sniegt klientiem ziņas par…

Tureckis klausījās ar vienu ausi. Visu Gaļinas Ivanovnas teikto principā vakar bija izstāstījis Deniss. Sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju tagad interesēja kas cits.

-     Uz kurieni sestdien brauca Sergejs? viņš piepeši pajautāja.

-     Sergejs?… Saimniece apjuka. Nezinu…

Tureckis pievērsa viņai uzmanīgu skatienu.

-Jūs taču zināt, ka viņš veda sev līdzi dokumentus…

Gaļina Ivanovna nervozi iemalkoja kafiju, no "lJunhill" paciņas uz galda izvilka cigareti un aizsmēķēja.

-     Zinu… viņa atbildēja, izpūzdama dūmus. Un ko tas dod?

-    Tātad uz kurieni viņš tos veda?

Gaļina Ivanovna brīdi klusēja un tad atbildēja:

-    Aleksandr Borisovič, vai tiešām jūs domājat, ka es kaut ko slēpju?

Būtībā Tureckis domāja tieši tā.

-    Ko jūs runājat! viņš iesaucās. Protams, nē! Es tikai gribēju šo to precizēt, bet ja neesat lietas kursā…

-    Tieši tā, neesmu lietas kursā!

-     Nu labi… sacīja Tureckis. Paldies par kafiju! Es droši vien braukšu….

-     Nē, nē! saimniece iebilda. Lūdzu, nebrauciet!

-     Kāpēc ne? Tureckis nesaprata.

Gaļina Ivanovna nolaida skatienu un pateica:

-     Liekas, jūs solījāties mani aizsargāt…

Tureckis nobrīnījās.

-    Manuprāt, jums nekas nedraud…

Saimniece satraucās.

-    Es taču teicu, ka mani izseko!

-    Varbūt jums tikai likās?

-    Nē, man nelikās! Nelikās!

Tureckis pasmaidīja.

-    Nomierinieties! Ja patiešām kāds jūs medītu, ticiet man, noteiktu būtu dzīvoklī iekļuvis, un tagad man iedotie dokumenti sen būtu nozagti.

-Jūs tā domājat? Ivanova pajautāja.

-    Protams! Tureckis atbildēja.

"Starp citu," viņš prātoja, "grūti saprast, kāpēc tā nav noticis…"

Viņš pievērsa saimniecei neko nesaprotošu skatienu un viņas burvīgajās acīs piepeši pamanīja miesaskārīgas liesmiņas…

-    Kas jums vajadzīgs? Astoņdesmit astotās milicijas nodaļas dežurants, vecākais leitnants Kuprijanovs no sava lodziņa paskatījās uz mazliet pilnīgu vidēja auguma dāmu, kas turēja rokā līdz augšai piekrautu saimniecības somu.

-     Redziet, atnesu brāļadēlam paēst… sieviete atbildēja.

-    Kādam brāļadēlam?

-    Manējam, kādam citam… Vakar jūs viņu saņēmāt ciet un droši vien ēst nedodat…

Dežurants sarauca pieri.

-    Kā uzvārds?

-     Bekbulatovs.

Vecākais leitnants atvēra sev priekšā nolikto žurnālu.

-Jā, ir tāds… Sēž pirmajā kamerā…

-    Re nu! dāma priecīgi iesaucās. Ko es teicu!

Kuprijanovs pagriezās un iekliedzās:

-    Rakitin!

-    Atskanēja soļi, un pēc brīža dežuranta priekšā nostājās duclgs seržants.

-    Kas ir?

-     Pirmās kameras Bekbulatovam atnests ēdamais. Pārbaudi!

Rakitins pastiepa roku uz sievietes pusi.

-    Dodiet šurp!

Viņa bez iebildumiem pasniedza somu.

-    Vienu mirkli… noteica seržants, piegāja pie gaitenī noliktā galda un sāka izlikt somas saturu uz tā.

-    Tā… Desu nedrīkst… olas arī ne… Viņš lika pie malas neatļautos produktus. Maizi drīkst… barankas, lūdzu… Pienu arī… Viņš ieskatījās tukšajā somā. Tas ir viss?

-    Viss! sieviete atbildēja. Kāpēc nedrīkst desu?

-   Tāpēc, ka tas ir produkts, kas ātri bojājas! pamācoši noteica Rakitins. Ja būtu servilāta, tad cita runa…

-     Servilāta! Dāma noplātīja rokas. Par ko tādu lai nopērk! Tā maksā naudu! Bet es esmu trūcīga skolotāja…

-     Nekādi nevaru palīdzēt! seržants noteica. Tāpēc ņemiet desu atpakaļ. Olas arī!

Sieviete elsdama salika somā pārbaudi neizturējušos produktus.

-    Nomērdēsiet brāļadēlu badā…

-    Beidziet nu gausties! dežurants aizrādīja. Izaudzina noziedznieku, pēc tam gaužas…

Dāma paņēma somu un, smagi gāzelēdamās, devās uz izeju.

-    Tikai tiesa var noteikt, viņš ir noziedznieks vai ne! Viņa paspīdēja ar tieslietu zināšanām. Sapratāt? Un izgāja uz ielas.

-    Vai redzējies, cik gudra? Vecākais leitnants pamāja uz aizgājējas pusi. Šausmas…

-     Ahā… seržants piekrita, savāca maizi, pāris kulišu ar barankām un piena paku. Jāaiznes…

-    Labi…

Rakitins pa gaiteni piegāja pie noplukušajām dzelzs durvīm, ieskatījās pa lodziņu, izņēma no kabatas atslēgu saišķi un atslēdza kameru.

-    Bekbulatov!

Uz nārām guļošais Marats pacēla galvu.

-     Kas ir?

-    Tev rijamais atnests!

-    Kas? Bekbulatovs brīnījās.

-    Tante!

-    Ak tā… Marats greizi pasmaidīja. Tante Roza…

-    Tātad ēdīsi vai ne?

-      Ēdīšu! Marats pielēca kājās un pieskrēja pie durvīm.

-     Ņem! noteica seržants un visu nesumu iegāza aizturētā vājajās rokās.

Tas aiznesa produktus pie nāras, apsēdās, paņēma maizi un barankas uz ceļiem, bet pienu nolika blakus.

-    Paldies, tagad es pats… viņš pateica Rakitinam, kas palika stāvot durvīs.

-    Tev jāēd manā klātbūtnē! tas atteica. Tā noteikts instmkcijā.

-Ja jau instrukcijā… Marats paraustīja plecus un pajautāja: Vai cigaretes viņa neatnesa?

-      Nē.

Marats nopūtās.

-     Izskatās pēc tantes Rozas… Viņa arvien uzstājās pret smēķēšanu… Mācīja, ka jārūpējas par veselību…

-     Žēl, ka nemācīja rūpēties par citu veselību… noņurdēja seržants. Kā redzu, nogalināt cilvēku tev ir nieks…

Marats neko neatbildēja, bet kāri uzklupa maizei.

-     Neesmu ēdis kopš vakardienas! viņš noteica. Jūtos izsalcis kā suns…

Viņš ātri vien notiesāja visu klaipu un ķērās pie barankām.

-     Varbūt vēlies, lai pacienāju, seržant? viņš pajautāja Rakitinam.

-    Ēd veicīgāk! tas norūca. Vai ilgi man te būs jāstāv?

-     Kur nu vēl ātrāk! Marats izbrīnījies paskatījās. Jau tā riju kā meteors… lielā ātrumā. Viņš kraukšķināja tik skaļi, ka varēja nodomāt karavīru rota laužas cauri niedru plantācijai.

-    Kur tik daudz var salīst? Rakitins nobrīnījās, skatīdamies uz vājo Maratu.

Tas greizi pasmīnēja.

-    Vai par botulismu* esi dzirdējis?

-     Ko?

Apēdis baranciņu, Marats paskaidroja:

-     Botulisms. Ir tāda slimība. Cilvēkam visu laiku gribas rīt, viņš rij, bet svarā nepieņemas.

Seržants to apšaubīja.

-    Kā tad tā nepieņemas svarā? Tas nevar būt!

-     Var būt… Marats noņurdēja. Organisms neuzsūc ēdienu…

Rakitins pakasīja pakausi.

-    Tad tādas tās lietas… Pēc ilgāka klusuma brīža viņš piebilda: Tātad katram sava liga…

-    Par ko tu ninā?

-     Sieva nekā nespēj atbrīvoties no liekā svara, kaut arī izmēģinājusi visas diētas, kādas pasaulē ir… Aizgāja pie ārsta, bet tas pateicis, ka nav pareiza vielmaiņa… Viņa gandrīz neko neēd šķīvi biezputras pa visu dienu un dažus ābolus… Svars nevis mazinās, bet gan palielinās… Bet tu, seržants norādīja uz Maratu, ēd, cik lien, un seku nekādu!

-     Ko nozīmē "nekādu seku"? Marats pauda sašutumu. Tā ir slimība! Nojukusi visa organisma darbība! Vēderā nemitīgi griež kā ar nazi, bet sāpes pāriet tikai pēc ēdiena uzņemšanas…

-     Atvaino… Rakitins viņu steigšus pārtrauca. Nebiju domājis, ka butilisms, vai kā to sauc…

-    Botulisms!

* Domāta bullmija. (Tulk., piez.)

-    Nūjā… Nebūt negribēju teikt, ka tā ir Dieva dāvana.

-     Tā nu tas ir! noteica Marats un taisīja vaļā piena paku. Vai nu tu saproti, ka tā ir smaga slimība?

-    Saprotu, saprotu…

Marats norāva piena pakai stūri, paskatījās uz seržantu un negaidīti iesmējās.

-    Tad zini, man tā nav!

-    Kā nav? Rakitins nesaprata.

-    Botulisma!

-    Kā tad tā? Rakitins brīnījās.

-    Tā, redz! Man tikai ir tāda ķermeņa uzbūve! Marats iedzēra piena malku un noslaucīja lūpas. Vienmēr esmu bijis vājš. Taču ēstgriba ir nonnāla. Vienkārši pie jums patiešām izbadējos: nedz vakariņas, nedz brokastis…

-    Tad kāpēc tu sapūti pīlītes par botulismu?

-     Tāpat vien! Marats nosmīkņāja. Lai paaugstinātu tavu vispārējo attīstības līmeni! Izstāsti to savai sievai, lai nobeidzas aiz skaudības!

-    Tu esi visīstākais parazīts…

-    Protams! Marats piekrita. Parazīts! Taču organisms darbojas kā pulkstenis, un nekādas vēdergraizes man nav…

Šajā brīdī notika kaut kas negaidīts.

Pateicis pēdējo vārdu, viņš acumirklī nobālēja, pieķēra ar roku pie vēdera un nomurmināja:

-    Ai, nu tās uzradās…

-    Kas uzradās?

-     Graizes…

Rakitins sākumā satraucās, taču tad atmeta ar roku.

-    Izbeidz tos pekstiņus! Muldoņa…

Taču Marata seja nobālēja vēl vairāk, acīm priekšā aizvilkās tāda kā migla.

-    Palīdzi… viņš nogārdza.

-    Kas notika? Seržantu pārņēma nemiers.

-    Nezinu… Liekas, ka vēderā deg… Arī galva griežas…

Rakitins piegāja pie ieslodzītā.

-    Iedod roku!

Marats paklausīgi pastiepa roku. Taču seržanta medicīniskā izglītība aprobežojās ar prasmi sataustīt pulsu.

-    Nu, nu… viņš murmināja, meklēdams uz ieslodzītā rokas vēnu. Ahā… te tā ir.

-    Kas ar mani notiek? Marats ar mokām pajautāja.

-     Dritvaikociņ! Rakitins piepeši iesaucās. Pulss ir kādi simt piecdesmit!

-    Galva vairs nestrādā… ar sausām lūpām nočukstēja Marats, paskatījās uz seržantu neko neredzošām acīm un tās aizvēra.

-     Tūlīt atvedīšu ārstu! seržants noteica, taču Marata augums piepeši kļuva ļengans, un viņš kā maiss novēlās uz nāras.

-     Ei, kas notika? Rakitins noliecās pār ieslodzīto un tūlīt konstatēja, ka pulss pazudis. Kas notika? Kas tev lēcās, ko? Viņš uzsita pa aizturētā pelēkajiem vaigiem.

Marats Bekbulatovs nereaģēja. Viņš bija miris.

Žukovs ar Papalajevu atstāja Šmakova dzīvokli, kurā strādāja nupat atbraukusi dežurējošā operatīvā izmeklēšanas grupa, un devās pa kāpnēm lejup.

-Jāpiezvana Borisičam! ierunājās Papalajevs.

-    Ahā! Žukovs pamāja un bāza roku kabatā pēc mobilā tālruņa.

Ivanova piecēlās kājās, piegāja bīstami tuvu Tureckim un sacīja:

-    Varbūt iesim uz istabu un paklausīsimies mūziku?

Tureckis noklepojās, visu savu gribu savilka dūrē un

atbildēja:

-    Es tomēr esmu darbā…

Kā apstiprinot viņa vārdus, ietrinkšķējās pie jostas piestiprinātais mobilais tālrunis. Tureckis to steidzīgi pielika pie auss.

-    Jā. Ak, tie esat jūs… Tā… tā… Pirms divām dienām? Tā… Ko teica iecirkņa pilnvarotais?… Ahā… Skaidrs… Drāziet uz prokuratūru un gaidiet mani! Un Tureckis ielika aparātu pie bikšu jostas piestiprinātajā futrāli.

Gaļina Ivanovna noskatījās uz viņa roku ar ieinteresētu skatienu un pateica:

-Jums ir ļoti jauks modelis… Vai drīkstu apskatīties? Nenogaidījusi Turecka atbildi, viņa pieskārās ar slaidajiem pirkstiem futrālim. Droši vien kāds Eriksona modelis… — Saimnieces balss saldi pieklusa. Tie eriksoni vienmēr ir resni… Plauksta noslīdēja no aparāta un, Tureckim par pārsteigumu, lēnām virzījās uz bikšu ķīļa pusi.

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs liegi pārtvēra Ivanovas roku un viegli atrāvās no kaisles pārņemtās saimnieces.

-     Paga, paga… Ziniet, tādus paņēmienus es nebiju gaidījis…

Šajā brīdī tālrunis iezvanījās no jauna. Tureckis paņēma aparātu.

-    Hallo!

-     Aleksandr Borisovič, zvana Popkovs! izmeklētājs runāja pa tālruni, kas stāvēja uz nelaiķa Sergeja Muhina žurnālu galdiņa. Tātad tā. Mēs atbraucām, bet te viss apgriezts ar kājām gaisā. Kāds te bijis pirms mums. Ko? Jā, ekspertu kriminālistu izsaucām. Pirkstu nospiedumi? Nē, noņemt pirkstu nospiedumus neizdevās… Tie vandaļi, kas šeit bijuši, neko nav atstājuši… Tomēr nē, uz tualetes tvertnes ir zoles nospiedums. Eksperts nofotografēja un noņēma paraugu… Jā, viņš to atdeva mums, un tas ir ierakstīts kratīšanas protokolā… Ko? Tā… tā… Labi, tiks izpildīts… Valentīns nolika klausuli un uzrunāja blakus stāvošo Gračovu: Teica, lai braucam uz Ģenerālprokuratūru un gaidām…

-    Nu tad laižam? noteica vecākais leitnants.

-     Laižam… Tikai vispirms aizslēgsim dzīvokli un nozīmogosim durvis.

Kad tas bija izdarīts, Popkovs ar Gračovu atstāja dzīvokli namu pārvaldnieka uzraudzībā, uzlikdami par pienākumu to sargāt, un izgāja uz ielas.

Tureckis ielika mobilo tālruni futrālī, Ivanovas pratināšanas protokolu un dokumentu paku diplomātportfell un saspringts pasmaidīja.

-     Neko nevaru darīt, jāiet…

Tomēr saimniecei bija kategoriski iebildumi pret viņa aiziešanu.

-    Aleksandr Borisovič, es īsti jūs nesaprotu… viņa izdvesa. Vai tad nav redzams, ka es nemaz nevēlos šķirties no jums…

Taču tieši tas radīja bažas.

"Kāpēc tik piepeši uzliesmojusi tāda kaisle pret mani?" Tureckis bažīgi domāja. "Dīvaini… Ļoti dīvaini…"

-    Un tomēr es braukšu… noteica sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs.

-    Bet kur paliek jūsu solījums?

Tureckis novaikstījās.

-    Es teicu, ka nekas jums nedraud…

Gaļina Ivanovna nopūtās un piepeši neviltoti pateica:

-    Bet es tā nedomāju…

-       Klausieties! Tureckis ieskatījās saimniecei acīs. Jūs kaut ko nepasakāt līdz galam? Tā ir?

-    Kā to saprast? viņa aši pajautāja.

-     Ziniet, ko teikšu? sacīja Tureckis. Palikšu tikai tādā gadījumā, ja izstāstīsiet visu, ko līdz šim no manis slēpāt!

Gaļina Ivanovna nolaida skatienu un neko neatbildēja.

-     Kā būs? Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs nepiekāpās. Vai esat ar mieru?

Istabā atskanēja telefona zvans.

-     Atvainojiet… noteica Gaļina Ivanovna un gāja pie aparāta.

"Tāda viņas uzvedība nav izskaidrojama…" Tureckis nosprieda. "Es to neizprotu…"

-     Klausos… saimniece atsaucās. Jā… jā… nē, es sapratu… Es visu sapratu… Uz redzēšanos! Un viņa nolika klausuli uz sava izsmalcinātā senlaicīga tālruņa atdarinājuma svirām.

Tureckis devās uz gaiteni.

"Tūlīt lūgs, lai palieku, un tēlos nevaldāmu kaisli…" viņš nodomāja.

Tomēr tas nenotika. Gaļina Ivanovna iznāca no istabas, klusējot atslējās pret sienu un sāka virpināt blūzes podziņu.

-    Es tātad aizeju? Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs neizpratnē paskatījās uz sievieti. Vai arī ne?

-     Ejiet, piepeši pavisam mierīgi pateica Gaļina Ivanovna.

"Šā sievišķa uzvedība ir gauži dīvaina," nodomāja Tureckis. "Slēpj svarīgu informāciju… Un zvanītājs, protams, bija šefs… Kas viņš ir?"

-     Visu labu! Tureckis atvadījās. Es vēl uzaicināšu jūs, lai sīki izjautātu.

-     Uz redzēšanos! Saimnieces sejā uzplaiksnīja dežūrsmaids.

Tureckis atvēra durvis un izgāja no. dzīvokļa ar diplomātportfeli rokā.

-     Kas šeit jāpievāc? Metrostacijas "Krilatska" milicijas dežūristabā ienāca divi miliči un paskatījās uz kapteini, kas sēdēja pie galda.

-    Tas tur! Kapteinis norādīja ar pirkstu uz būri, kurā uz sola šņāca līdz nemaņai piedzērušais Germans Redņikovs.

-    Skaidrs… noteica atskurbtuves vīri, piegāja pie būra, izvilka no tā Germanu un stiepa uz durvīm.

-    Pagaidiet! Kapteinis viņus apstādināja.

-     Kas vēl?

-     Pievāciet ari to! Kapteinis atvēra atvilktni un izņēma no tās baltu mapi. Tā pieder viņam!

-    Dod šurp! Viens no miličiem paņēma mapi, piekārtoja uz sava buļļa kakla uzkarināto Germana roku un teica pāriniekam: Uz priekšu!

Viņi gāja uz metro izeju, velkot līdzi Germanu, kas nokarājās abiem pa vidu kā diegs.

-     Ļoti labi… caur zobiem noteica kapteinis. Tagad vismaz būs vieta nereģistrētajiem…

Ejot raitā solī, miliči veikli aiznesa sadzērušos studentu uz RAF mikroautobusu, kas stāvēja pie metrostacijas, un iemeta šajā transporta līdzekli.

-    Ai! Germans nostenējās, atsities ar sāniem pret sienu. Kas tā… par… lietu… viņš nomurkšķēja, savilkās uz netīrās grīdas kamolā un atkal sāka šņākt.

Miliči apsēdās uz vienīgā dīvāniņa automašīnas salonā un uzsauca šoferim:

-     Brauc!

Tas izpildīja norādījumu, un mikroautobuss devās ceļā pa pārblīvēto ielu.

-    Kas tā par mapi? viens milicis piepeši uzprasīja otram.

-    Paskatīsimies… tas atbildēja un pacēla vāku. Kaut kādi dokumenti… Derētu palasīt…

-     Kāda velna pēc tie jālasa? brīnījās pārinieks. Labāk paskaties, vai tajā mapē nejauši nav nauda?

-    Nē, nav… noteica milicis, izskatījis daudzās kabatiņas vāku iekšpusē.

-    Varbūt jāpārbauda šorti?

-    To var…

Likuma sargi noliecās pār Germanu, apgrieza viņu uz muguras un jau pēc mirkļa izmakšķerēja no šortiem pāris saņurcītu desmit rubļu naudaszīmju un septiņdesmit piecas kapeikas sīknaudā.

-    Kā dalīsim? klusu pajautāja viens milicis.

Otrs kaut ko parēķināja galvā un nočukstēja:

-    Mums katram pa septiņiem rubļiem, bet Sašam, viņš pamāja uz šofera pusi seši septiņdesmit piecas.

-    Vai viņš neņems ļaunā?

-    Mēs taču neteiksim, cik bija!

-    Lai notiek! pārinieks piekrita. Mazliet paklusējis, viņš pēkšņi itin sparīgi iespēra uz grīdas guļošajam Germanam ar kāju. Nelaimīgais plikadīda! Nekāda labuma!

Tiklīdz Aleksandra Turecka vadītā izmeklētāju brigāde ar viņu pašu priekšgalā sapulcējās kabinetā, viņš nolēma sarīkot nelielu operatīvo apspriedi, lai izstrādātu turpmākās izmeklēšanas plānu.

-    Tātad tā… Tureckis noteica. Ko šobrīd zinām? Patlaban mums ir…

Šajā brīdī iezvanījās tālrunis uz sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja galda.

-    Hallo! Tureckis pacēla klausuli.

-    Te Grjaznovs, atsaucās Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks. Esmu šo to noskaidrojis par ģenerāļa Muhina noslepkavošanu…

-    Nu? Tureckis sastinga.

-    Nozieguma vietā atrasti sestā audi protektora nospiedumi. Skaidrs?

-    Skaidrs! apliecināja sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs.

-    Tātad tā. Man izdevās noskaidrot, ka todien visi trīsdesmit kilometru attālumā no Maskavas uz Možaiskas šosejas izvietotie autoinspekcijas posteņi saņēmuši rīkojumu netraucēti palaist garām tumši zilu audi bez numura. Vispirms virzienā no galvaspilsētas, pēc tam atpakaļ.

-    No kurienes tāds rīkojums nācis?

-    To devis Valsts satiksmes drošības inspekcijas galvenās pārvaldes dežurants. Savukārt viņam tas dots no Iekšlietu ministrijas.

Tureckis nosvilpās. Lai dotu pavēli pārvaldes dežurantam, jābūt vismaz ministra vietniekam.

-     Vai zini, kāpēc rīkojums attiecas tikai uz posteņiem, kas atrodas trīsdesmit kilometru attālumā? pajautāja Vjačeslavs un pats tūlīt atbildēja: Tik tālu no loka ceļa atrodas nesen būvētās speciālās iekšlietu ministrijas garāžas. No Možaiskas šosejas jāiegriežas mežiņā un pāris kilometru jānobrauc pa asfaltu…

Tureckis zināja par šīm garāžām.

-     Proti, tu gribi teikt, ka audi izbraucis no tām? viņš pārtrauca Vjačealavu.

-    Gudrinieks! tas uzteica draugu. Tieši tā.

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs domīgi paberzēja deniņus un sacīja:

-    Labi… Paldies par informāciju!

-     No tevis pienākas! Vjačeslavs varbūt pajokoja, varbūt ne, un klausulē ieskanējās īsi signāli. Arī Tureckis nolika klausuli un uzrunāja grupas dalībniekus:

-Jums atkal vajadzēs pavizināties…

Apakšpulkvedis Zapriduha ārdījās kā negudrs.

-   Kāda tante?! viņš kliedza uz dežurējošo vecāko leitnantu un seržantu Rakitinu. Vai dokumentus šai pārbaudījāt?!

-      Kādi nu dokumenti… Dežurants noplātīja rokas. Vai varēja iedomāties…

-     Tantiņa kā tantiņa… Seržants viņu atbalstīja. Nevienam ne prātā nenāca, ka viņa ieradusies kādu noindēt…

Marata Bekbulatova līķis nupat bija nosūtīts uz morgu, bet atbraukušais Maskavas pilsētas milicijas iestāžu uzraudzības nodaļas prokurors uzmanīgi aplūkoja Zapriduham uzticēto iestādi, lai kuru katru brīdi sarīkotu apakšpulkvedim visbriesmīgāko galvas mazgāšanu.

-    Patiešām, kas tas ir?! Kamerā iet bojā ieslodzītais! Ziniet, šis atgadījums prasa visnopietnāko izmeklēšanu…

-    Parazīti, ko jūs man esat nodarījuši! Zapriduha plosījās. Kastrētie putnubiedēkļi! viņš pārgāja bezmaz uz kriminālu leksiku. Labprāt es sadotu pa galvu ir vienam, ir otram!

Prokurors piegāja pie viņiem un indīgi izspieda caur zobiem:

-    Tā vien liekas, ka roku palaišana, proti, miesas bojājumu nodarīšana te ir parasta?

-    Kur jūs to izrāvāt? Priekšnieks nobijās.

-      No turienes! Prokuratūras darbinieks paaugstināja balsi. Uz līķa palikušas sitienu pēdas! Kas pēdējais kontaktējās ar Bekbulatovu? Viņš palūkojās uz seržantu. Vai jūs, biedri seržant?

-     Es tikai vēroju, kā viņš ēd! tas iesaucās. Tas pienākas pēc instrukcijas!

-    Vai jūs neuzsitāt pa muguru, kad viņš aizrijās? Prokurors pasmīnēja. Redzu, plauksta jums nav no vieglajām?

-     Kāds ar to sakars Rakitinam! Apakšpulkvedis iejaucās sarunā. Zilumi uz bojā gājušā ķermeņa ir no vakardienas!

-     Ko tu neteiksi?! Prokurors brīnījās. Tātad jūs spīdzinājāt viņu jau vakar?

-     Tpu tu! Zapriduha nopurināja sirmo galvu. Neviens viņu nespīdzināja! Viņu tikai bija aizturējis kāds spēcīgs nēģeris, čempions, kā nu to sauca…

-     Kumbatve! Rakitins pateica priekšā.

-    Tieši tā! Priekšnieks pamāja. Kumbatve!

-    Diezgan! Prokurors pacēla balsi. Pie joda, no kurienes te nēģeris? Kāda batve? Nobendējāt aizturēto, bet nu runājat aplamības! Ņemiet vērā, ar mani tāds numurs neies cauri!

-    Ak! Apakšpulkvedis nopūtās. Kā apnicis šis darbs! Galu galā kad pienāks pensija…

-     Pensija jānopelna! Prokuratūras darbinieks pamāco-

Ši pacēla uz augšu pirkstu. Šajā gadījumā pats mazākais ir atbrīvošana sakarā ar neatbilstību ieņemamam amatam!

-    Beidziet vienreiz brēkāt! Zapriduha atcirta, apsēdās uz krēsla pie sienas, atspieda elkoņus uz ceļgaliem un saņēma galvu rokās.

"Vienīgais pieturas punkts tā Marata lietā ir tālrunis, uz kuru vakar zvanīja…" domāja apakšpulkvedis. "Ja izdotos noskaidrot, kam tas pieder, kas zina, varbūt atklātos, kurš noindēja Bekbulatovu… Taču numurs ir slepens, re, kur tas suns aprakts! Nodaļas priekšnieks sabužināja matus, smagi nopūtās, un kā uguns galvā uzplaiksnīja doma: "Steidzami par visu jāziņo vakar atbraukušajiem Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes vīriem! Ja mums neizdevās noskaidrot numuru, varbūt tas izdodas viņam! Viņi taču sadarbojas ar Ģenerālprokuratūru!"

-     Kāpēc jūs klusējat? Viņš izdzirdēja milicijas uzraudzības nodaļas prokurora balsi.

Zapriduha pielēca kājās un skriešus devās uz savu kabinetu.

-    Ei, uz kurieni jūs? aiz muguras noskanēja.

-     Pagaidi… Apakšpulkvedis atmeta ar roku, pagrūda ar dermatīnu apšūtās durvis un metās pie galda. Kaut kur te bija viņu numurs… Viņš sāka rakņāties pa dokumentiem pilnajām atvilktnēm. Kaut kur tepat… Re, te ir! Paķēris vajadzīgo papīra lapiņu, nodaļas priekšnieks pievilka tuvāk tālruni un sāka spaidīt pīkstošās podziņas, vienlaicīgi runādams: Lai ar tādām lietām nodarbojas Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes vīri… Lai šķetina…

Apakšpulkveža rīcību noteica ne jau dienesta pienākums, bet vēlēšanās pierādīt, ka nedz viņš, nedz viņa cilvēki nekādā veidā nav saistīti ar Marata Bekbulatova nogalināšanu.

Aleksandrs Tureckis ar Žukovu un Papalajevu brauca uz IeM speciālajām garāžām pie Možaiskas šosejas. Iepriekš sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs bija piezvanījis garāžu priekšniekam un brīdinājis par vizīti. "Laipni lūdzam!" tas bija atbildējis. Tāpēc patlaban Tureckis sēdēja žigulī un, nezaudēdams laiku, pārskatīja no Ivanovas dabūtos dokumentus.

Pretēji cerētajam tajos nebija nekā tāda, kas varētu izskaidrot Sergeja nāvi. Valsts ierēdņu ne īpaši ļaunprātīgi varas izmantošanas gadījumi, sīki likuma pārkāpumi, skandāli, arī tādi, kas jau pagātnē, vārdu sakot, tur bija vienīgi tas, ko var izlasīt jebkurā avīzē.

Skaidrs, ka par to nenogalina.

"Gaļina Ivanovna spēlē tumšas spēlītes…" nodomāja Tureckis. ' Ak cik tumšas…"

Pie stūres sēdošais Žukovs nospieda radio pogu.

"Es mīlu tevi, mans saldais beibē-ē!!" skaļruņi ieaurojās kā agonijā populāra dziedātāja balsī.

-    Slēdz ārā to draņķību… Papalajevs saviebās.

-     Bet man patīk! Žukovs vientiesīgi pasmaidīja, taču tūlīt attapās. Un jums, Aleksandr Borisovič?

Tureckis pieklājības pēc gribēja samelot, taču nespēja:

-    Patiesību sakot, nē…

-      Neko darīt… Žukovs Apbēdināts noteica. Tādā gadījumā pameklēsim citu staciju… Un viņš bāli zaļu gaismiņu apmirdzētajā skalā ar pirkstu nospieda citu pogu. Pēc raksturīgā trokšņa no aparāta atskanēja:

-     G-o, mans jaunais bo-oj, kā tevi mī-īlu-ū!" Šoreiz tā bija sievietes balss, tiesa, neparasti piesmakusi.

-    Nu gan veicas… Žukovs sadrūma un gribēja meklēt normālāku staciju, taču Papalajevs apstādināja roku.

-    Lai paliek! Kolosāla dziesma!

-    Kas?! Žukovs sašuta. Šis mēsls ir lieliska dziesma?!

-    Jā! Papalajevs palika pie sava.

-    Tev nu gan ir gaume!

-     Labāka nekā dažam labam! Un, meklēdams atbalstu, Papalajevs pagriezās uz Turecka pusi. Aleksandr Borisovič, vai jums nešķiet, ka dziesma ir lieliska?

-     Manuprāt, nē… Nespēdams samelot, sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs nopūtās.

-     Redzi nu! kā uzvarētājs iesaucās Žukovs un turpināja meklēt ēterā skaņas, kas varētu viņu apmierināt, līdz negaidot uzdūrās ziņu programmai.

-    Oho! viņš noteica. Paklausīsimies?

Visi bija ar mieru.

"…Šorīt Krievijas Federācijas prezidents Vladimirs Bulanovs tikās ar Augšpalātas priekšsēdētāju Igoru Jerjominu. Sarunas gaitā tika apspriesti šobrīd aktuālie federālā centra un reģionu vadītāju sadarbības jautājumi. Kaut arī prezidenta preses dienests ziņojis, ka it kā panāktas vairākas vienošanās, ir pamats uzskatīt, ka Kremļa un atsevišķu Federācijas subjektu konfrontācija turpinās. Vismaz tādu secinājumu var izdarīt no prezidenta administrācijas vadītāja Viktora Valujeva intervijas avīzei "Komersant", kurā tas visai skeptiski izsakās par dažu gubernatoru spēju uz kompromisu…"

-    Man kaut kas nav skaidrs, ierunājās Papalajevs. Ja jau Bulanovs ar Jerjominu savā starpā vienojušies, kāpēc tur jaucas Valujevs? Viņš pievērsās sevišķi svarīgu lietu izmeklētājam: Ko teiksiet jūs, Aleksandr Borisovič?

-     Patiešām… Tureckis pasmaidīja. Ne viss ir saprotams…

Radio un apkārtējo mašīnu taurēšanas radītajā troksnī neviens tūlīt nesaklausīja tālruņa ietrinkšķēšanos. Žukovs ātri izvilka savu mobilo.

-     Klausos… Vai tas jūs, biedri apakšpulkvedi? Sveicināts! Tā… tā… Ko? Kā tad tā piezvanīja? Vakar jūs tei cāt… Tā… tā… Bet jūs teicāt… Es nepārtraucu, ninājiet… Nu… nu… Ko?… Ko?! Sasodīts, kāpēc jūs klusējāt? Uzzinot kādu ļoti satraucošu ziņu, Žukovs tā sagrieza stūri, ka bezmaz aizķēra mazliet priekšā pa labi braucoša moskviča buferi.

-    Uzmanīgāk! iesaucās Papalajevs. Uznāca dullums, vai?

Žukovs pamāja, lai biedrs kaut ko pieraksta ar piesūcekni pie stikla piestiprinātajā bloknotā. Tas ātri sameklēja pildspalvu un pāršķīra pirmo lapu ar tajā redzamo skaistuli.

-     Nu?

-     Astoņi simti trīs vienpadsmit četrdesmit seši, nodiktēja Žukovs.

Papalajevs tūlīt ierakstīja šos septiņus ciparus bloknotā. Tikmēr Žukovs turpināja sarunu.

-     Tā, tā, biedri apakšpulkvedi… klausos. Ko nozīmē "slepens"? Kā tad tā?… Jūs runājat nopietni? Nē, man nenāca ne prātā teikt, ka jūs jokojat… Ahā… Noindēja?! Žukovs pārvērtās sejā un vēlreiz parāva stūri.

-    Ko tu dari, patiešām! Papalajevs satraucās.

Žukovs izlīdzināja automašīnas gaitu, ar jūtamu piepūli

saņēmās un izspieda caur zobiem:

-    Jūs nu gan taisāt jokus! Kaut kas neaptverams! Kāda velna pēc tad mēs viņu saņēmām ciet?! Viņš gribēja teikt vēl kaut ko, tomēr tikai nikni izpūta elpu, nospieda sarunas beigu pogu un iegrūda mobilo atpakaļ kabatā.

-    Kas noticis? Tureckis pajautāja.

Žukovs palūkojās atpakaļskata spogulī un sāka pārstāstīt, ko nupat bija teicis apakšpulkvedis Zapriduha.

Gračovu Tureckis bija nosūtījis uz Petrovku 38, uz kriminālo ekspertīžu pārvaldi. Aleksandram nedeva mieru ģenerāļa Muhina slepkavības vietā atrastā dīvainā patrona.

-     Pasteidziniet šos! sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs piekodināja operatīvajam darbiniekam.

Citādi viņi ievilks noskaidrošanu divu nedēļu garumā…

Vecākais leitnants, kā pavēlēts, tūlīt devās ceļā un pēc divdesmit minūtēm jau bija ballistisko ekspertīžu nodaļā.

-     Pagaidām oficiālu slēdzienu nevaru dot, noklausījies viņu, sacīja dzīvespriecīgs eksperts ar bārdu. Būtībā tā ir automāta "Jastreb" patrona.

-     "Jastreb"? Gračovs brīnījās. Nez kāpēc neesmu par tādu neko dzirdējis.

-     Par to neviens vēl nav dzirdējis! Bārdainis pasmīnēja. Šādu automātu izgatavots pavisam maz. Tie jāizmēģina Čečenijā… Neko vairāk diemžēl nezinu…

-     Bet pirksts? Gračovs atcerējās. No patronas tika noņemts pirksta nospiedums!

-    Tas neattiecas uz mani… Darbinieks paraustīja plecus. Tas daktiloskopijā.

Noklausījies Žukovu, Tureckis tūlīt piezvanīja Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam un lūdza darīt visu iespējamo, lai noskaidrotu, kam pieder dīvainais, slepenais tālruņa numurs.

-    Pacentīšos… noteica Grjaznovs, kuru šāda notikumu ievirze padarīja domīgu.

Aizskrējis uz citu nodaļu, Gračovs piegāja pie daktiloskopijas eksperta.

-    Atceros patronu… Viņš pamāja. No tās noņemtais nospiedums jau pārbaudīts pēc Maskavas Galvenās iekšlietu pārvaldes kartotēkas. Tikai rezultāta nav… jums jābrauc uz Iekšlietu ministriju, tur Galvenajam informācijas centram ir lielāka datu bāze… Griezieties pirmajā speciālajā nodaļā.

-     Neko darīt… sacīja Gračovs. Būs vien jāgriežas…

Kriminālo ekspertīžu pārvaldes nodaļā paņēmis dakti-

loskopisko karti ar pirksta nospieduma attēlu, Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvais darbinieks devās uz Iekšlietu ministriju.

Bremzēm nokaucoties, sestais žigulis apstājās pie divstāvu administratīvās ēkas ieejas.

-    Te ir speciālo garāžu pārvalde, noteica Aleksandrs Tureckis. Iesim!

Trijotne pilnā sastāvā izkāpa no automašīnas, pa pakāpieniem uzkāpa lievenī un iegāja ēkā.

-     Klausos! Pretī panācās iekšlietu karaspēka praporščiks.

-     Mēs no Ģenerālprokuratūras, paziņoja sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs. Atbraucām pie priekšniecības.

Praporščiks pacēla pie sienas piestiprinātā tālruņa klausuli, uzgrieza trīsciparu numuru un ziņoja:

-      Biedri pulkvedi, pie jums no Ģenerālprokuratūras… Ahā… jā… Viņš pagriezās uz atbraucēju pusi un sacīja: Otrais stāvs, pirmais kabinets!

-     Man līdzi… Tureckis pamāja operatīvajiem darbiniekiem ar roku, un visi trīs devās uz netālajām kāpnēm.

Uzkāpuši pa tām, vīri atdūrās pret durvīm ar plastmasas ciparu "viens". Tureckis pieklājības pēc pāris reižu pieklauvēja pie koka plāksnes un atgrūda durvis.

-      Nu beidzot! atskanēja priecīga balss. Nevarēju vien sagaidīt!

Kabinetā pie plata galda sēdēja smaidīgs iekšlietu karaspēka pulkvedis.

-    Kirsanovs! viņš stādījās priekšā, pagāja viesiem pretī un visiem pēc kārtas paspieda roku. Esmu šīs apakšvienības, tas ir, garāžu priekšnieks!

-    Mēs jau to sapratām… Papalajevs norūca.

-    Mans uzvārds ir Tureckis, noteica Aleksandrs. Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs. Bet tie ir mani palīgi… Viņš pamāja uz operatīvo darbinieku pusi.

Viņi stādījās priekšā.

-     Lieliski! Kirsanovs vēlreiz pasmaidīja. Ar ko varu pakalpot, labie ļaudis?

"Pārlieku jau nu laipnīgs…" nodomāja Tureckis un, sakārtojis žaketi, sacīja:

-    Mēs gribētu apskatīt garāžas teritoriju.

-     Kādā sakarā?

Mirkli klusējis, Tureckis vērīgi palūkojās uz pulkvedi un pateica:

-    Mūs interesē tumši zils sestais audi…

Priekšnieks rādīja izbrīna pilnu seju.

-    Audi? No laika gala mums nav bijis neviens audi!

-    Un tomēr es ļoti lūdzu…

Kirsanovs paraustīja plecus un nomurmināja:

-     Kā vēlaties… Labprāt jūs pavadīšu pats… Ja tā var teikt, palīdzēšu, kā nu mācēšu… Viņš atkal kļuva viesmīlīgs un priecīgs. Tādi viesi pie mums pirmo reizi! Jārada iespaids! Un pulkvedis traucās pie durvīm. Lūdzu, nāciet līdzi!

Priekšnieka vadībā Tureckis ar operatīvajiem darbiniekiem izgāja gaitenī un devās lejā pa kāpnēm.

-     Mums šeit! Kirsanovs paveda trijotni garām miera stāju ieņēmušajam praporščikam un pagriezās pret durvīm, kas veda uz teritoriju.

-     Tātad ar ko sāksim? pajautāja pulkvedis, kad visi jau bija ārā.

Tureckis pārlaida skatienu teritorijai. Garāžas aizņēma visai nelielu platību, kuru apjoza augsts žogs ar dzeloņstieplēm augšā. No garāžām varēja izbraukt tikai pa necaurredzamiem metāla vārtiem līdzās ēkai, no kuras viņi tikko bija iznākuši. Pa laukuma perimetru bija izvietotas no dzelzsbetona plāksnēm būvētas garāžas, vidū vēl viena, kas bija mūrēta no ķieģeļiem.

-    Tas ir viss? pajautāja Tureckis.

-    Viss! atbildēja Kirsanovs. .

-     Tādā gadījumā sāksim! Tureckis devās pie tuvākās

garāžas. Kas ir šeit?

īeM pirmajā speciālajā nodaļā Gračovam atteicās dot uzziņu.

-     Mums vajadzīgs pieprasījums vai saprotat? paziņoja sekretāre.

Šāda prasība jūtami apgrūtināja darbu.

Vecākais leitnants padomāja, izvilka no portfeļa pieprasījuma veidlapu, ātri to aizpildīja un palūdza sekretāri sniegt operatīvu palīdzību Ģenerālprokuratūrai svarīgas lietas izmeklēšanā.

-    Tagad viss kārtībā! sekretāre atbildēja. Mēs centīsimies pārbaudīt jūsu daktiloskopisko karti visdrizākajā laikā!

Tureckis ar savas brigādes vīriem drīz vien bija izskatījuši automašīnu novietnes, taču "Audi" diemžēl neatrada. "Mercedes", "Ford", "Saab", "Toyota"tādu mantu bija papilnam, turklāt autoparks pārsteidza ar modeļu daudzveidību. Varēja domāt, ka te ir nevis milicijas garāžas, bet sevišķi dārgs autosalons. Līdzību vēl vairāk pastiprināja fakts, ka visas automašīnas bija bez numuriem. Uz jautājumu, kāpēc, garāžu priekšnieks bez mazākā samulsuma paskaidroja:

-    Tās taču nav vēl atmuitotas!

-    Kā tad tā? Tureckis ieinteresējās.

-     Tā… Pulkvedis nosmīnēja. Cilvēki, kas tās iegādājas, naudu atmuitošanai vislabāk netērē… Pietiek ar vienu telefona zvanu, lai viss tiktu nokārtots…

Tureckis zināja, ka ir tādas vietas kā šī, kur lieli priekšnieki burtiski par kapeikām iegādājas šikas automašīnas. Taču savām acīm viņš to redzēja pirmo reizi…

"Tagad skaidrs, kāpēc biedrs pulkvedis tik dzīvespriecīgs…" Tureckis nodomāja. "Klienti viņu piesedz labāk nekā augstais žogs ar dzeloņstieplēm…"

-    Tātad audi šeit nav? Papalajevs nespēja samierināties ar faktu, ka meklējumi beigušies bez rezultāta.

-    Nav! Kirsanovs noplātīja rokas. Nav ienākuši…

Tureckis norādīja ar pirkstu uz garāžu laukuma vidū.

-    Kas ir tur?

-     Remontbāze.

-     Apskatīsimies…

-    Lūdzu… gandrīz vienaldzīgi noteica priekšnieks un pirmais devās uz ķieģeļu ēkas pusi.

-    Kas tos tā izmālējis? Papalajevs nosmīkņājis jautāja, redzot, ka vārti izkrāsoti Krievijas karoga krāsās.

-     Pēc mana personiska rīkojuma… viegli apmulsis, paskaidroja pulkvedis. Šo vietu taču apmeklē valsts ierēdņi… Ziniet, patriotisms patlaban ir modē… Kirsanovs apstājās blakus "Remontbāzei" un nokliedzās kaut kur sāniski: Djukin! Klau, Djukin!

No tuvākās garāžas izlīda vīrs zilā kombinezonā ar skrūvgriezi rokā.

-    Klausos!

-    Atver to!

-    Bet man nav atslēgu… Djukins paraustīja plecus.

-    Kam tad tās ir?

-     Inženierim!

-    Sasodīts… priekšnieks nomurmināja. Tādā gadījumā… sameklē viņu un… Pulkvedis aprāvās un pajautāja vīram: Ar ko tu patlaban nodarbojies?

-    Atgaisoju bremzes. Jūsu mašīnai.

Kirsanovs pakasīja aiz auss.

Tādā gadījumā lai paliek… Turpini darbu… Es pats aiziešu… Pagriezies pret viesiem, viņš pateica: Lūdzu piedot nelielo aizkavēšanos! Es tūlīt… Pulkvedis svilpodams devās uz administratīvo ēku un drīz tajā iegāja, aizcirzdams durvis.

Djukins ar interesi nopētīja atbraucējus, un, kad jau gribēja atgriezties garāžā, Žukovs pēkšņi viņam pajautāja:

-    Draugs, kā tas nākas, ka pie jums nav audi?

Vīra sejā parādījās izbrīns.

-    Kā tad nav, ja ir?!

-     Kur?! operatīvie darbinieki iesaucās vienā balsī.

-    Tur! Djukins norādīja ar pirkstu uz ķieģeļu garāžu.

-    Tas ir droši?

-    Drošāk nevar būt! Vīrs pasmaidīja un nozuda garāžā.

-     Tā… Tureckis klusu noteica. Tātad priekšnieks tūlīt atnāks un pateiks, ka atslēgas nav atradis… Tāpēc Djukins netika sūtīts pēc atslēgām, bet viņš aizgāja pats…

-    Ahā! Papalajevs piekrita. Blēdis…

Žukovs nopētīja smagos vārtus un domīgi novilka:

-      Nē… Es tādus neizlauzīšu… Vienalga, ar ieskrējienu vai bez tā…

Pēc brītiņa parādījās Kirsanovs, kas nāca atpakaļ.

-    Smaida, maita… Papalajevs nonāca.

Tomēr, Tureckim un operatīvajiem darbiniekiem par izbrīnu, priekšnieks priecīgi savicināja atslēgu saišķi.

-    Viss kārtībā! Te būs…

-    Tātad nebūs istās… tikko dzirdami noteica Žukovs.

Taču atslēgas derēja.

"Dīvaini…" nodomāja Tureckis.

-      Palīdziet atvērt vārtus! palūdza pulkvedis un pat nobijās, cik labprātīgi visi trīs metās pie smagajām dzelzs vārtu pusēm.

Pēc piecām sekundēm viesi jau bija garāžā.

-    Jūs teicāt, ka te ir remontbāze… Tureckis brīnījās, pārlūkojot ar kartona kastēm piekrauto telpu.

-    Saprotiet, patlaban mēs izmantojam šo telpu kā noliktavu, priekšnieks paskaidroja. Pēc tam šeit patiešām būs remontbāze…

-     Mjā… novilka sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs.

Automašīnas garāžā nebija.

-     Pagaidiet! pēkšņi iesaucās Papalajevs. Jūsu Djukins teica, ka te ir audi!

Pulkvedis izbrīnā novirināja acu plakstiņus.

-     Djukins?

-    Nūja!

-    Tas nevar būt!

-    Teica, teica… Tureckis apstiprināja.

Kirsanovs izgāja ārā un nokliedzās:

-    Djukin! Djukin, kur tu esi?!

Garāžā elsdams ieskrēja darbinieks.

-    Klausos!

Priekšnieks veltīja viņam neizpratnes pilnu skatienu un noprasīja:

-     Kāpēc tu maldini cilvēkus?

-    Kādā ziņā? Djukins nesaprata.

-     Ko nozīmē "kādā ziņā"? Kāpēc teici, ka te ir audi?

Djukins sataisīja lielas acis un paskatījās uz pulkvedi.

-    Kas tad mums te ir?

-    Kā kas? Vai tad tu neredzi? Un Kirsanovs norādīja uz kastēm. Aparatūra!

-     Pareizi! vīrs piekrita. Audioaparatūra. Audio! Ne jau video. Video ir trešajā boksā!

Vairākas sekundes viņi tnili skatījās viens uz otru, tad pulkvedis, atskārtis, kas īsti noticis, atmeta ar roku.

-     Labi, Djukin, ej… Ar tevi viss ir skaidrs…

Vīrs paraustīja plecus un nozuda.

-     Lieta tāda… ierunājās Kirsanovs, ka vakar atveda šīs automagnetolas. Alpinu un Klarionu pašus dārgākosmodeļus. Mēs pēc pasūtījuma tos ierīkosim automašīnās. Trešajā boksā ir speciālie automašīnu televizori īpaši izvēlīgiem klientiem…

Tureckis viņu pārtrauca:

-    Man jāieskatās jūsu transporta dokumentos!

-    Ja tā, priekšnieks atbildēja, tad mums jāatgriežas pārvaldē.

Gračovs pacietīgi gaidīja daktiloskopiskās kartes pārbaudes rezultātus. Pēc pusotras stundas pirmās speciālās nodaļas sekretāre pieaicināja viņu pie sava lodziņa.

-     Ne ar ko nevaram palīdzēt. Iekšlietu ministrijas uzskaites kartotēkā šā pirksta nav. Te būs oficālā atbilde! Un viņa pasniedza papīra lapu

-     Vai tu redzējies… sarūgtināts noteica Gračovs un devās uz durvīm.

Atgriezies administratīvajā ēkā, Tureckis ķērās pie priekšnieka iedotās transporta dokumentācijas pētīšanas. Tomēr pēc ceļazīmju, uzskaites žurnālu un visvisādu mapju caurskates sevišķi svarīgu lietu izmeklētājam neizdevās atrast nevienu ierakstu, kas liecinātu par automašīnas "Audi" atrašanos garāžā.

-    Un ko es teicu?! Kirsanovs pasmaidīja.

Tureckis brītiņu padomāja un vēsi pateica:

-    Labi… Mēs droši vien brauksim…

Kopā ar Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes vīriem viņš pameta pārvaldes ēku un piegāja pie sestā žiguļa, kas stāvēja pie lieveņa.

-    Uz kurieni tagad? Uz prokuratūru? noprasīja Žukovs.

Tureckis gribēja kaut ko atbildēt, taču tajā brīdī ietrink-

šķējās pie jostas piestiprinātais mobilais tālrunis.

-    Hallo! Viņš pielika aparātu pie auss.

-    Saša, tas es! klausulē atskanēja Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka balss.

-     Sveiks, Slava! sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs atsaucās. Kā tev tur veicas? Vai kaut ko uzzināji?

-    Uzzināju… Grjaznovs atbildēja. Un tieši tāpēc man steidzīgi jārunā ar tevi.

-    Runā…

-    Tā nav telefona saruna. Tev jāiegriežas pie manis.

-    Tūlīt, vai?

-Jā, vislabāk tūlīt.

-    Skaidrs… Labi, gaidi… Tureckis ielika tālruni atpakaļ futrālī.

-    Uz kurieni tagad? Žukovs pajautāja vēlreiz.

Tureckis mazliet padomāja un sacīja:

-    Jums nekur nav jābrauc. Palieciet tepat un mēģiniet tomēr kaut ko noskaidrot! Man liekas, pulkvedis mūs aptina ap pirkstu…

Papalajevs nopūtās.

-    Man arī tā likās…

-    Tāpat kā man… Žukovs noņurdēja.

Tureckis pamāja.

-    Centieties izlūkot apstākļus. Varbūt izdodas atrast kādus galus tam audi…

-    Kādā veidā? pajautāja Papalajevs.

-     Nezinu, atbildēja Tureckis. Izrādiet attapību! Viņš padeva Žukovam roku. Dod mašīnas atslēgas!

-    Ņemiet! Operatīvais iedeva viņam nelielu ādas maciņu.

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs atvēra mašīnas durvis un apsēdās pie stūres.

-    Bet kā mēs tiksim atpakaļ? Papalajevs apjuka.

Tureckis nolaida uz leju stiklu un norādīja ar roku.

-    Vai dzelzceļa staciju redzat? Ar elektrovilcienu no šejienes līdz Maskavai nav ne stundas brauciens.

-    Skaidrs… Papalajevs izdvesa.

-    Tādā gadījumā visu labu! Tureckis noteica, iedarbināja motoru, uzdeva gāzi un aiztraucās uz Možaiskas stacijas pusi.

Operatīvie darbinieki pavadīja viņu ar acīm un saskatījās.

-     Varbūt jāizjautā vietējie iedzīvotāji? Ja nu viņi ko redzējuši? sacīja Žukovs.

-    Lai notiek! Papalajevs bija ar mieru.

Viņi apskatījās visapkārt. Neviena cilvēka. Tiesa, tālāk, gandrīz pie paša perona, dzīvi sarunājās kaut kādas tantes.

-    Iesim pie viņām! Žukovs ierosināja. Varbūt laimējas un viņas ir vietējās…

-    Iesim! Papalajevs pamāja.

Kad abi vīri bija nogājuši labi ja pāris soļu, pienāca elektriskais vilciens. Sievietes acumirklī beidza runāt un steidzās uz tuvāko vagonu. Tiklīdz zaļās durvis aizvērās, Papalajevs norūca:

-    Šīs palaidām garām…

Viņi stāvēja pie taciņas, kas veda uz peronu, un noskatījās uz vilcienu, kurš, uzņēmis ātrumu, traucās uz Maskavas pusi.

Žukovs pakasīja pakausi un izvilka no kabatas cigarešu paciņu.

-     Uzpīpēsim, vai? Pie reizes padomāsim, kā tagad rīkoties…

-     Labi, Papalajevs piekrita.

Abi sāka kūpināt.

-Jā… Žukovs izpūta dūmus. Uzdevums nav viegls…

-     Ahā…

Šajā brīdī starp abiem operatīvajiem darbiniekiem, kas nosprostoja šauro taku, izspraucās balts spieķis.

-    Vai garām nelaidīsiet? atskanēja aizkaitināta balss.

Abi pagriezās un metra attālumā ieraudzīja padzīvojušu

neliela auguma vīru. Viņa seja bija sašķobīta neapmierinātā grimasē, bet acis tā samiegtas, ka varēja nodomāt tās vispār ir ciet.

-    Paej malā! Žukovs klusu uzrunāja Papalajevu. Viņš ir akls.

Viņi nogāja no taciņas zālē.

-     Sen tā varējāt… noteica vīrietis un gāja uz priekšu. Citādi stāv ceļa vidū… Piepeši plānās nāsis notrīsēja, viņš paošņāja gaisu un pagriezās uz abu vīru pusi. Klau, zēni, runātāja balsi acumirkli uzradās silti toņi, vai smēķis neatradīsies?

Žukovs sameklēja paciņu, izvilka vienu cigareti un ielika vīram rokā.

-    Lūdzu!

-    Tencinu! Vīrs iebāza cigareti divu bojātu zobu starpā un, nočirkstinājis nez no kurienes radušos sērkociņu, ar baudu ievilka pirmo dūmu. Vai gadījuma pēc nebraucat uz Maskavu? viņš pajautāja.

-    Pagaidām ne… Papalajevs atbildēja. Kas par lietu?

-     Nākamais vilciens būs tikai pēc stundas. Mainīts saraksts… Es redzēju…

Neko nesaprazdams, Žukovs paraudzījās uz vīru.

-    Kā tā redzējāt?

Vīrietis izpūta dūmus un pasmaidīja.

-    Es neesmu akls…

-    Jā? Papalajevs brīnījās.

-    Jā… Vīrietis pamāja. Proti, redzu patiešām slikti… Tomēr neesmu zaudējis redzi pavisam. Esmu vājredzīgais… No pavisam maza attāluma, no kādiem pieciem centimetriem, varu saskatīt pat vidēja lieluma burtus… Tālāk gan viss izplūst…

-    Un tāpēc staigājat ar spieķi? pajautāja Žukovs.

-    Ahā! vājredzīgais atbildēja. Bez tā nevar… Jau vairākas reizes spieķis man glābis dzīvību… Kur vien sper kāju, visur vaļā atstātas lūkas!

-    Tā nu ir…

-     Tiesa, pavisam nesen arī spieķis nepalīdzēja… vīrietis nopūties sacīja.

-    Tomēr iekritāt lūkā? Papalajevs nošausminājās.

-      Nē jel… Vājredzīgais pamāja ar roku. Notrieca automašīna.

-    Vai tu redzējies…

-    Jā, pie tām nolādētajām specgarāžām… Vīrietis atkal nopūtās.

Dzirdot pēdējo vārdu, Papalajevs saviebās.

-    Pareizi teikts! Tieši tā tās ir nolādētas!

Vājredzīgais ievilka dūmu un turpināja:

-    Tas bija sestdien. Es staigāju netālu no vārtiem, klaudzinu ar spieķi… Pēkšņi dzirdu, ka tuvojas automašīna… Domāju, kas man ko baidīties, apbrauks apkārt… Un eju tālāk. Rūkoņa arvien tuvāk… Kļuvu nemierīgs, varbūt dzērājs pie stūres… Visādi gadās… Es apstājos. Motors rūc jau pavisam tuvu! Nez kāpēc likās, ka mašīna brauc man tieši virsū. Tāpēc palēcu sānis. Pa kreisi. Izrādījās, ka aplam! Šoferis gribēja mani apbraukt tieši pa kreisi! Nespēju iedomāties, kā viņam izdevās nobremzēt! Raujoties sānis, kāja aizķērās aiz akmens, un es nokritu. Buferis apstājās tieši pie sejas. Cik tur trūka, ka būtu pāršķēlis galvu! Vīrietis paplēta pirkstus desmit centimetru attālumā. Vai varat iedomāties?

-    Šausmas! Papalajevs pauda savu izbrīnu.

Vājredzīgajam nervozi noraustījās vaigs.

-     No vāģa izlec divi zeļļi, saķer mani aiz padusēm un nones malā. Uz soliņa. "Pilsoni," viņi saka, "kāpēc jūs metaties zem mašīnas?" Bet es viņiem: "Kāpēc braucat garām tik tuvu? Man taču rokās baltais spieķis! Es neko neredzu!" Bet viņi: "Neņemiet ļaunā, šodien esam ļoti noguruši, nepamanījām to spieķi…" Tā, lūk! Nosēdināja mani uz sola, iekāpa automašīnā un iebrauca specgarāžās. Sapratu to pēc vārtu vēršanās.

-    Labi vismaz, ka atvainojās… noteica Papalajevs.

Vājredzīgais atspiedās pret spieķi, brītiņu klusēja un negaidīti piebilda:

-     Tikai vienu nesaprotu! Kas milicijas garāžās darāms kāzu mašīnai?

-     Kāzu mašīnai? Žukovs pārjautāja.

-     Nūjā. Kad buferis apstājās degungalā, pacēlu acis un redzēju drusku augstāk uz radiatora kā miglā zelta gredzeni!

-     Kas, kas? Papalajevs saausījās.

-    Saku, uz radiatora bija gredzeni!

Pārvērties sejā, Žukovs tūlīt noprasīja:

-    Cik to bija?

-    Man likās, ka četri… Droši vien bija divi, kā uz katras kāzu… Vienkārši man redzēšana tāda…

-    Četri gredzeni ir audi emblēma… Papalajevs noņurdēja.

-     Tieši tā! iesaucās Žukovs un atkal uzrunāja vīrieti: Varbūt ievērojāt automašīnas krāsu?

-    Tumši zila! tas nedomājot atbildēja. Acu priekšā man rēgojās tāds milzīgs tumšzils plankums!

Operatīvie darbinieki saskatījās.

-    Tā pati!

Vājredzīgais tikmēr turpināja:

-    Tā, redz! Tie vīri nolika automašīnu garāžā, bet paši kājām devās uz elektrisko vilcienu.

-    Kā jūs to zināt?

-     Sēdēju uz tā paša soliņa! Viņi gāja garām pavisam tuvu. Pazinu pēc balsīm. Viens saka: "Žorik, tagad brauksim uz daļu?" Bet otrs atbild: "Braucam, Timoha! Tur pēc divdesmit minūtēm pusdienas. Esmu izsalcis kā vilks!" Viņi aizgāja, un jau drīz uz apgabala pusi nodārdēja vilciens.

-   Tātad viņi uzrunāja viens otru par Žoriku un Timohu? pajautāja Žukovs.

-Ahā!

Papalajevs domīgi noteica:

-     Daļā pēc divdesmit minūtēm pusdienas… Tātad tai jābūt kaut kur tuvumā, ja viņi cerēja pagūt…

Vājredzīgais aizmeta gandrīz līdz filtram nosmēķēto cigareti un negaidīti pateica:

-     Vēl pēc divdesmit minūtēm tā automašīna izbrauca no garāžām!

Žukovs savilka uz augšu uzacis.

-    Vai tas ir droši?

-Jā. Es vēl sēdēju uz soliņa. Piepeši dzirdēju, ka veras vārti un pa tiem izbrauc automašīna.

-     Paga, paga! Papalajevs iejaucās. Kā jūs zināt, ka tā bija tā pati automašīna? Jūs taču neko neredzat!

-    Toties dzirdu! Vīrietis lepni saslējās. Manu slikto redzi kompensē ļoti laba dzirde! Automašīnas dzinēja rūkoņa palika atmiņā, un pēc divām stundām es sapratu, ka tieši tā pati brauc ārā no garāžām.

-    Tas nevar būt! stingri noteica Papalajevs.

-    Var! Vājredzīgais stūrgalvīgi piecirta kāju. Var! Man ir unikāla dzirde! Es dzirdu absolūti visu, piemēram… piemēram, es dzirdu, kā tikšķ jūsu pulkstenis!

-    Mans pulkstenis? Papalajevs brīnījās.

-    Jūsu!

-     Man ir elektroniskais pulkstenis! Pavilcis uz augšu piedurkni, operatīvais darbinieks iemeta acis melnā "Seiko" pulkstenī ar pelēku displeju.

Vājredzīgais neapmulsa, bet tūlīt teikto palaboja:

-    Tātad tikšķ jūsu drauga pulkstenis!

Žukovs sarauca pieri.

-    Arī man ir elektroniskais pulkstenis…

-     Bet kaut kas taču te tikšķ! Vīrietis kļuva nervozs.

Papalajevs nodrebēja un pārlaida apkārtnei ātru skatienu.

-    Varbūt bumba?

-     Tā tik ir bumba… Žukovs pieliecās un pacēla no zāles saulē mirdzošu dāmu pulkstenīti. Rau! Kāda pazaudējusi…

Papalajevs aplūkoja atradumu un sajūsmināts noteica:

-     Ko tu neteiksi! Zelta pulkstenis!

-    Kas tur ir? Vājredzīgais satraucās. Kas tur ir, ko?

Žukovs piegāja pie viņa un ielika pulksteni plaukstā.

-     Ņemiet! Tas jums par varas iestādēm sniegto vērtīgo informāciju. Uzskatiet kā balvu!

Novietojis žiguli uz rosīgās Petrovkas ielas, lai dotos uz netālo dzeltenīgo Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes ēku, Tureckis negaidīti juta, ka tiek izsekots. Viņš fiziski sajuta sev pievērstu vērīgu un saspringtu skatienu. Tureckis neuzkrītoši atskatījās, it kā gribētu pārliecināties, vai ar tikko atstāto automašīnu viss kārtībā. Ar acs kaktiņu izdevās pamanīt, ka pelēki ģērbies cilvēks, kas nupat bija stāvējis ietves malā, ienirst gājēju pūlī.

"Tā nu ir…" Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs paraustīja plecus. "To jau varēja gaidīt…"

Un viņš sāka iet uz kontrolpunkta pusi.

Prokuratūras izmeklētājs Koroļovs, operatīvās izmeklēšanas grupas sastāvā ieradies uz nogalinātā Šmakova dzīvokļa apskati, beidza izjautāt kaimiņus, iespējamos notikuma aculieciniekus.

-     Neko es nedzirdēju, neko neredzēju, neko nepateikšu! Pēc šiem vārdiem bija atlaista pēdējā vecenīte.

Viņas vārdi būtībā bija koncentrēts pārējo kāpņu telpas iedzīvotāju teiktā atkārtojums. Visi bija snieguši labi daudz vērtīgu atziņu, sākot no politikas un beidzot ar laika apstākļiem, taču neko vērā ņemamu jautājumos, kas interesēja izmeklētāju.

-Jā, rezultāti neiepriecina… Pie žurnālu galdiņa sēdošais Koroļovs paskatījās uz kolēģiem, kas taisījās uz promiešanu. Itin nekā, ja nu vienīgi iecirkņa pilnvarotā liecība…

Majors Vesjolkins, atsaucies uz neatliekamām darba darīšanām, dzīvokli jau bija pametis.

-    Tātad beidzam? krimināleksperts jautāja izmeklētājam.

-    Jā… tas atbildēja un jau gribēja celties kājās, bet gaitenī piepeši atskanēja nesaprotams troksnis, un istabā iegāzās vīrietis nekārtīgā apģērbā, pinkainiem matiem un violetu tetovētu uzrakstu uz krūtīm. Zem vaļējā krekla varēja izlasīt daļu no tā: "Neaizmirsīšu māti…"

-    Kas jūs tāds? noprasīja Koroļovs.

Vīrs brīnījās.

-    Es? Es esmu Serjogins!

-     Kāds Serjogins?

Vīrs palūkojās visapkārt un neaicināts apsēdās uz tuvākā krēsla.

-     Dzīvoju kaimiņu mājā! Viņš norādīja ar pirkstu uz logu. Tajā hruščovkā!

-     Un tad?

Serjogins piepeši bailīgi pagrieza galvu uz blakusistabas aizvērto durvju pusi.

-    Andrejiču jau aizveda?

Nogalinātā Šmakova līķis patiešām bija aizvests uz morgu, taču izmeklētājs neuzskatīja par vajadzīgu nezin kam kaut ko skaidrot.

-    Kas jums te vajadzīgs? viņš stingri noprasīja atnākušajam vīrietim.

Tas atmetās pret krēsla atzveltni, izstiepa netīrās, caurās kroskurpēs ieautās kājas un pavēstīja:

-    Gribu dot liecību!

Koroļovs atturīgi atbildēja:

-    Es klausos.

Serjogins krekla stērbelē izšņauca degunu un ierunājās:

-    Mani šeit pazīst katrs suns! Jo esmu vietējā sla… sla… slane… Vīrietim pinās mēle, tāpēc viņš nolēma vārdu vienkāršot: Vārdu sakot, esmu vietējais ūnikums!

-     Kāpēc? Koroļovs gribēja zināt.

-     Tāpēc, ka pēdējo četrpadsmit gadu laikā nav nevienas dienas, kad es būtu bijis skaidrā! Tā, redz! Un Serjogins uzlūkoja klātesošos ar sava svarīguma apziņas pilnu skatienu.

-    Un tālāk? Koroļovs mudināja.

Vīrs pakasīja aiz auss un turpināja:

-    Tātad tā. Andrejičs… tas ir, Šmakovs, mani labi pazina. Ļoti labi! Gadījās, ka nosauca par šņabdeguni vai nelabojamu ziliķi, taču arvien it kā pa jokam, neaizvainojot…

-   Jūs neapvainojaties, ja jūs nosauc par nelabojamu ziliķi? Koroļovs brīnījās.

-     Ne gluži… lai… vispār… bet par to nav runa… Serjogins nolaida skatienu lejup, taču tūlīt pacēla galvu uz augšu, kā atvairīdams kādas atmiņas. Tātad par ko bija runa?

Izmeklētājs piepeši saprata, ka viņa priekšā sēdošais cilvēks Šmakovu ienīdis.

-Jūs gribējāt dot liecību! sacīja Koroļovs.

-     Ak jā! Vārdu sakot, bija tā. Sestdien pielakos kā parasti un gāju pastaigāties. Nostaigājis kādas divdesmit minūtes, nokritu…

-    Kur nokritāt? Koroļovs nesaprata.

-    Tieši uz zemes. Skvērā. Pāri skvēram iet celiņš, uz tā ari nokritu.

-    Jūs runājat par celiņu, kas iet zem šā dzīvokļa logiem?

-    Nūjā, tieši to.

-    Tālāk…

-     Nu re! Tātad es nokritu un aizmigu… Un tad notika kas tāds… Serjogins ieturēja nelielu pauzi, piešķirdams brīdim dramatismu, norija siekalas un turpināja: Jūtu, kāds purina aiz pleca. Paceļu galvu un redzu sievišķis. Gara auguma, viscaur melnā. "Kas tu esi?" es jautāju. Bet sievišķis atbild: "Es, Serjogin, esmu nāve!" Skaidrs, ka pārbijos, gribēju pat aizbēgt, pielēcu kājās, bet viņa saķer mani aiz pleca un nogulda atpakaļ… "Guli!" saka. Es tad apgūlos. Kur lai liekos…

Koroļovs, kas visu laiku bija uzmanīgi klausījies vīrieša murgojumu, beidzot neizturēja.

-    Jums uznāca delīrijs, vai?

Alkoholiķis neapmierināts pavilka uz augšu uzaci.

-    Vispirms noklausieties līdz galam…

-      Labi, turpiniet… Pats nezinādams, kāpēc, varbūt smagās dienas beigās gribēdams mazliet izklaidēties, izmeklētājs piekrita.

Serjogins ar iedvesmu turpināja:

-     Tātad apgūlos un prasu tam sievišķim: "Varbūt ļausi vēl padzīvot?" Bet šī atbild: "Kāpēc tu, nejēga, domā, ka esmu pēc tavas dvēseles?" Sievišķis iebāž roku kleitas kabatā, izvelk tādu melnu burtnīciņu, nolaiza pirkstu un sāk to šķirstīt. Pēc tam iebaksta ar pirkstu kaut kur pa vidu un saka: "Labais cilvēk, kur te dzīvo tāds Šmakovs?"

-     Tas tik ir murgojums… saķēris pieri rokās, nomurdēja Koroļovs, tomēr nepārtrauca Serjoginu.

Tas stāstījumu vērsa plašumā:

-            Izdzirdējis Šmakova vārdu, apstulbu… Jauns cilvēks taču! Vēl jādzīvo un jādzīvo! Domāju nē, neteikšu… Un klusēju ar. Tad sievišķis kā zveļ man ar kāju pa sāniem! "Atbildi!" uzkliedz… Serjogins negaidīti apklusa, it kā no jauna pārdzīvotu nupat pārstāstītās vīzijas sīkumus.

-     Kas notika pēc tam? Izmeklētāja balsi ieskanējās zobgalīgi toņi.

Dzērājs atjēdzās, paskatījās uz viņu un piepeši ne no šā, ne no tā nokrita viņa priekšā uz ceļgaliem.

-     Piedodiet, labie ļaudis! Viņš pastiepa rokas pret izmeklētāju gmpu, kas joprojām klausījās ar interesi. Piedodiet!

-     Labāk celieties kājās! Koroļovs uzkliedza.

Serjogins negribīgi piecēlās no grīdas un atkal nogāzās

uz krēsla, rokas nedzīvi nokārās gar sāniem.

-     Piedodiet…

-     Ko? izmeklētājs noprasīja. Ko lai piedodam?

Alkoholiķis smagi nopūtās.

-    Jāatzīstas, es nemīlēju Šmakovu… Nepavisam ne… Paskatījies uz Koroļovu, viņš piepeši izšāva: Par ko lai viņu mīl?! Par ko?! Kā var patikt, ja tevi nosauc par nelabojamu ziliķi? Vai tas maz iespējams? Ja jūs zinātu, kā tas aizskar…

-    Nomierinieties, nomierinieties taču… teica Koroļovs. Ūdeni nevēlaties?

-     Nē… Serjogins atmeta ar roku. Šodien kaltētājs nav piemeties…

Izmeklētājs gurdi atspiedās pret krēsla atzveltni.

-    Tātad par ko jūs lūdzāt piedošanu?

Alkoholiķis pavērās izmeklētājā ar skumjām acīm un atbildēja:

-    Par to, ka iedevu viņa adresi!

-    Ko, ko?

-    Saku, es tam bābietim, tas ir, nāvei, iedevu Šmakova adresi. 'Tajā mājā," sacīju, "viņš dzīvo, trešais stāvs, četrdesmitais dzīvoklis…" Nāve tā ļauni pasmaidīja, iegrūda burtnīcu kabatā un noteica: "Nu tad došos viņu apciemot!" Un aizgāja… Tiesa, ejot vienu reizi atskatījās un piedraudēja man ar pirkstu. "Tu, labais cilvēk, vairāk nedzer! Citādi drīz ieradīšos pie tevis!"

-    Viss skaidrs… Koroļovs nopūtās. Neko vairāk nevarat paziņot?

Mazliet padomājis, Serjogins paraustīja plecus.

-    Pēc tam vairs nebija interesanti…

-     Un tomēr?

-    Tātad viņa nozuda aiz stūra, bet uz balkona parādījās Šmakovs… Uzpīpēt… Taisnību sakot, galvā iešāvās doma, ka vajag uzsaukt, lai glābjas, sak, pie tevis iet nāve! Pat pavēru muti, lai nokliegtos, taču dzīvoklī noskanēja durvju zvans… Šmakovam tas ir skaļš, pat uz ielas dzirdams, ja logs vaļā… Tātad, tikko gribēju brīdināt, zvans dzinndzinn-dzinn! Šmakovs aizgāja vērt durvis… Dzērājs brītiņu klusēja un drūmi piebilda: Bet pirms aiziešanas izšāva uz mani ar činčiku… Gandrīz acī trāpīja…

-     Pagaidiet! izmeklētājs kļuva uzmanīgs. Tas viss notika īstenībā vai sapnī?

-      Kāpēc sapnī? Serjogins apvainojās. Skaidrs, ka īstenībā! Tikko viņš pameta balkonu, skatos pie horizonta parādās Ļusja, tas ir, mana sieva. Pieskrēja klāt un kliedz: "Celies, mērgli, augšā! Nāc mājās!" Bet es jūtu, ka manī mostas protesta gars. "Neiešu!" es saku. "Nupat pieredzēju tādas lietas, ka jāpadzīvo vienam!" Un es paliku guļot. Viņa, tā čūska, uzspļāva man un aizgāja. Pēc desmit minūtēm atnāca no jauna. "Nāksi mājās vai ne?!" Nē!" es saku. Viņa nospļāvās vēlreiz un uz otru pusi, jo sniedzos pēc akmeņa. Tā arī viņa skraidīja pie manis līdz pašam vakaram… Bet es cieši apņēmos, ka necelšos. Lai notiek kas notikdams, necelšos! Pat ne metru nelīdīšu sānis no ceļa! Ja nu vienīgi brauks kāda mašīna… Šajā vietā Serjogins pasmaidīja. Tiesa, neviena mašīna tā arī nebrauca…

-     Neviena pati? Koroļovs negaidīti sarosījās.

-     Neviena!

-Jūs to labi atceraties?

-    Nu protams! Es taču visu laiku novāļājos vienā vietā!

-    Dīvaini… Koroļovs kļuva domīgs.

Serjogins paraustīja plecus.

-    Tas nav nekas dīvains… Sestdienās aiz mājas vienmēr ir klusums… Visi pa vasarnīcām… Tāpēc jau ļaužu nebija, Ļusja viena pati pie manis nēsājās… Nospļaudīja no galvas līdz kājām, tāpēc viņai pāris reižu ar ķieģeļa šķembām pa pakaļu, pardon, pa pēcpusi ievilku… Vīrs attapās. Tikai neiedomājieties, ka viņai sāpēja! Pēcpuse šiten tāda! Viņš plati iepleta rokas. Ar rokām nav aptverama!

-     Paga, paga! Koroļovs sarauca pieri. Vai viņa var to apliecināt?

-    Ko apliecināt? Serjogins neizpratnē sāka virināt plakstiņus. Paskatieties uz manu Ļusju un redzēsiet paši savām acīm! Dažreiz man pa jokam mēdz teikt, ka esmu apprecējis divas fotomodeles. Vai zināt, kāpēc? Tāpēc, ka viņas izmēri ir simt astoņdesmit simt divdesmit simt astoņdesmit…

-    Ne jau par to ir runa! Koroļova balsī ieskanējās aizkaitinājums.

-    Vai viņa var apliecināt, ka visu to laiku, kamēr gulējāt uz ceļa, pa to neaizbrauca neviena automašīna?

-    Protams, var! Serjogins nobrīnījās.

Koroļovs kļuva domīgs.

"Bet iecirkņa inspektors apgalvoja, ka redzējis pa ceļu aizjoņojam džipu… Kaut kas te nav īsti skaidrs… Vajadzēs to Ļusju izjautāt…"

-    Vai sieva patlaban ir mājās? viņš pajautāja.

-    Ahā! Serjogins pamāja. Mājās! Cep svētku pīrāgu!

-    Dzimšanas diena, vai?

-     Nē jel… Vīrs papurināja galvu. Vienkārši priecājas, ka esmu atmetis dzeršanu.

Izmeklētājs pameta uz viņu neticīgu skatienu.

-    Ei nu?

-     Nūja! Serjogins pamāja. Kad nāve man piedraudēja, stingri nolēmu, ka vairs ne! Ne grama! Un kā uzticības personai viņš pieliecās Korolovam tuvāk. Nāve, vai zināt, jokus nedzen… Adresi uzzinās un cauri ir ar tevi!

-     Nu beidzot! iesaucās pie sava galda sēdošais Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks, tiklīdz Tureckis spēra kāju pāri kabineta slieksnim. Nevarēju vien sagaidīt!

-     Saproti, braucu no tālienes… Tureckis nosoļoja pa garo grldceliņu un noslīga uz krēsla pretī Grjaznovam. Kāpēc aicināji?

Vjačeslavs tūlīt pavēstīja:

-    Telefona numuru, kuru tu lūdzi noskaidrot, izmanto prezidenta administrācija.

Tureckis savilka pieri grumbās.

-    Tā tik vēl trūka…

-    Turklāt tas ir administrācijas vadītāja Valujeva speciālo sakaru personiskais numurs.

-      Ko tu runā! Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs apstulba.

-    Tieši tā. Personiskais speciālo sakam! Vjačeslavs atkārtoja. Pa šo numuru viņš vienmēr atbild pats!

Tureckis paņēma priekšā uz galda stāvošo karafi, ielēja ūdeni un vienā rāvienā izdzēra.

-    Varbūt vēlies ko stiprāku? Vjačeslavs apvaicājās.

-    Tu jau to stiprāko iedevi… Tureckis norūca, domīgi sāka vilkt ar pirkstu pa galda spīdīgo virsmu, bet beigu beigās atmeta ar roku. Dod vien šurp! Citādi no tādiem jaunumiem var sajukt prātā… Ielej, ko brīnies!

Germans Redņikovs pamodās kaut kādā pustumšā telpā no aukstuma.

"Mammīt mīļā…" viņš domās noteica. "Laikam esmu ellē…"

Savu mūžu viņš nebija juties tik slikti kā patlaban. Neviena no slimībām, kurām iedzimtā vārguma dēļ bija pakļauts organisms, nepatīkamo sajūtu dēļ nespēja līdzināties ar šis dienas briesmīgajām paģirām.

"Tūlīt būs jāvemj…" nodomāja Germans.

Tā kā viņš gulēja uz muguras, tad gribēja uz apbrīnojami cietās un neērtās gultas pagriezties uz sāniem, lai izdarītu šo neglīto darbību uz gridas. Taču brīdī, kad pirmo reizi piepūlējās, lai atrautu daudzas tonnas smago galvu no aukstā un glumā dermatīna, iekšās sākās bruņutanku divīziju parāde pa Sarkano laukumu.

"Jāpagaida, kamēr tanki aizbrauks…" Germans nolēma. "Tie tik un tā neļaus pacelt galvu…"

Pirmā aizbrauca smagā kāpurķēžu tehnika. Tā gumzlja maigos smadzeņu audus, raustīja ar garajiem lielgabaliem un izšāva pat pāris ložmetēja kārtu pa hipoflzes apvidu.

Pēc tam nāca bruņumašīnas. Tās aiztrauca samērā ātri, tikai pēdējā drusku aizkavējās, taču tad piedzina galvu pilnu ar indīgajām izplūdes gāzēm un aizjoņoja.

Pēdējie gāja kājnieki. Kaut arī Germans armijā nebija dienējis, tomēr uzskatīja, ka bruņutanku karaspēkā nav kājnieku. Šoreiz nezin kāpēc tie bija.

-     Viens, divi! skanīgi nokliedzās komandieris. Platāku soli!

Un spēcīgi noaugušie karavīri ar tērauda ķiverēm galvā vienoti cirta zoles pelēkajā vielā zem kājām.

-    Trīs, četri! noskandēja komandieris. Dziesmu!

"Nē!" Germans sāka lūgties. "Nē!"

-   Jā!!! komandieris uzbrēca. Jā!!! Jā!!! Jā!!!

Un simtiem rīkļu ierēcās:

"Jel, meitēn, neraudi, reiz lietus mitēsies…"

Germanam tūlīt prātā ienāca Taņa.

"Kur viņa ir?! Kur?! Un kur esmu es pats? Kur pats es esmu?"

Viņš vēlreiz mēģināja pacelt galvu, taču komandiera zābaka papēdis smagi nolaidās pakauša iekšpusē, piespiežot pie gultas.

-    Sāp taču! Germans saviebās.

-    Sāp! Komandieris atieza zobus. Kāpēc tad tu dzēri?! Kāpēc?

'"Patiešām kāpēc?" nodomāja Germans. Un tūlīt visu atcerējās. Gan mapi, gan sviestmaižu bāru un kaut ko pat no metrostacijas "Krilatska" milicijas nodaļas. Pēc tam sekoja tukšums.

Aurojošie karavīri nozuda. Komandieris, kas bija aizkavējies pie Germana, pielika soli un aizsteidzās līdzi karavīriem.

Parāde beidzās.

"Paldies Dievam!" Germans nopūtās un beidzot mēģināja pagriezties.

Šajā brīdi kaut kur tālumā nošķindēja atslēga un veroties nograbēja durvis.

-    Redņikov! Germans izdzirdēja savu uzvārdu.

Viņš gribēja pateikt: "Esmu tepat!" taču iznāca tikai neskaidrs: "Eputepu…"

-     Neesi vēl izgulējies, vai? noprasīja balss.

-    Esmu! Germans ar piespiešanos nosēcās. Esmu!

-    Tādā gadījumā uz izeju!

Germans sasprindzināja spēkus, cik nu to bija, un galu galā tomēr pagriezās uz sāniem. Pēc tam nokarināja kājas lejup un pieskārās ledaini aukstai akmens grīdai.

-    Ātrāk! viņam uzkliedza.

»

Germans piecēlās un paskatījās visapkārt. Istaba bija itin liela vismaz ar divdesmit cietām gultām, uz kurām snauda piedzēruši, ar plānu palagu apsegti vīri.

"Pirmo reizi dzīvē redzu atskurbtuvi kāda tā ir, nevis televīzijā…" drūmi nodomāja Germans. Viņš stāvēja telpas vidū vienās apakšbiksēs un, acis samiedzis, aplūkoja pie durvīm redzamo cilvēku ar formas cepuri galvā.

-    Ko stāvi? Kusties!

Germans pakustējās, nodrebinājās un gāja uz izeju. Milicis sagaidot nelabi paskatījās.

-    Ir nu gan mūlis… Nodzertā nelaime!

Germanam par izbrīnu, arī no kārtības sargātājiem nāca itin labi jūtama alkohola dvaka.

"Varbūt viņi to šeit saelpojušies?" Germanam ienāca prātā doma.

-    Ej! Milicis iebakstīja sānos, un Germans slāja pa gaiteni ar netīri brūnas krāsas sienām.

Gaitenī nebūt nebija auksti. Bija pat karsti. Tāpēc, nonācis pie telpas, kurā glabājās aizturēto drēbes un mantas, Germans jau pilnībā bija atsilis.

-    Ej iekšā! noteica milicis un atvēra no resniem armatūras stieņiem metinātās restotās dunas.

Germans iegāja telpā. Pie sienām atradās ar visādiem apģērba gabaliem piekrautas kastes. Milicis piegāja pie vienas no tām un izvilka T kreklu, šortus un kroskurpes.

-    Tās nav manas… Germans noņurdēja.

-     Kā tad tā nav tavas? jautāja atskurbtuves darbinieks un vēlreiz paskatījās uz kastei piestiprināto skārda birku. Desmitais numurs! Tātad tavas! Ņem! Un iegrūda mantas Germanam rokās.

-    Kāpēc tik netīras?… puisis ar šausmām aplūkoja drēbes.

-     Pretenzijas vari izteikt pats sev! Nevajag tik daudz dzert! milicis atcirta un nosmīnēja.

No viņa vēlreiz uzdvakoja tāds smārds, ka Germans pat saviebās.

-    Ģērbies! iesaucās skaidra dzīvesveida sargātājs.

Germans ielīda šortos, uzvilka mugurā krekliņu un uzāva kroskurpes.

-    Tagad pie dežuranta! Tur parakstīsies, ka visas mantas esi saņēmis pilnībā un veselas!

Germans ātri aptaustīja kabatas. Pase patiešām bija savā vietā. Taču nauda kaut kur pazudusi… Starp citu, tās nebija daudz un viņš nebija drošs, vai to nav iztērējis pats…

"Bet mape?!"

-     Vai neko neaizmirsāt man atdot? Germans piesardzīgi apjautājās.

Milicim izstiepās gara seja.

-     Neko!

-     Bet varbūt kastē tomēr kas palicis?

-    Nē, nekā tajā nav! Paskaties pats!

Germans ieskatījās koka kastē un pārliecinājās, ka tā patiešām ir tukša.

"Vai dzērumā patiešām esmu pazaudējis mapi?" viņš nodomāja.

-     Tāpēc veikli kustini kājas! atskurbtuves darbinieks skubināja. Rosīgāk, rosīgāk!

Pēc minūtes viņi divatā iegāja dežūrtelpā, kur pie galda sēdēja izkaltis leitnants ar šķību degunu, bet tam pretī sārtvaidzis feldšeris baltā uzsvārcī. Pa vidu stāvēja pustukša degvīna pudele un divas glāzes.

-     Atvedu Redņikovu! paziņoja kopā ar viņu ienākušais milicis.

Leitnants atvēra sev priekšā nolikto žurnālu un pamāja Germanam ar roku.

-     Nāc šurp!

Tas piegāja pie galda.

-     Paraksties te, te un te! Virsnieks ar šķībo degunu iegrūda pirkstu vairākās ailēs vienā no lapām.

Germans paņēma blakus nolikto pildspalvu un norādītajās vietās uzvilka trīs nesaprotamus ķeburus.

-     Viss?

-     Nē, viss vēl nav! leitnants atbildēja. Divu dienu laikā pēc šā rēķina jāsamaksā septiņdesmit septiņi rubļi un trīsdesmit kapeikas! Un viņš padeva Germanam šauru papīra strēmeli.

-     Labi…

f

-               Nu gan ir viss! pateica virsnieks un, zaudējis par Germanu jebkādu interesi, pagriezās pret feldšeri. Nu, ieraujam?

-    Lai notiek! tas atdzīvojies iesaucās.

Leitnants ielēja glāzēs degvīnu.

-               Bet man? Milicis, kas bija atvedis Redņikovu, piesteidzās pie galda, paņēma uz malas nolikto plastmasas glāzi zīmuļiem, izbēra rakstāmrīkus uz žurnāla un piemiedza virsniekam ar aci. Ielej!

Leitnants pielēja šo trauku, visi trīs saskandināja glāzes un iedzēra.

Germans izgāja no dežūrtelpas un devās uz izeju. Ārā viņš ieraudzīja sētā atstāto tukšo atskurbtuves rafiņu.

"Liekas, kaut kur to esmu redzējis…" Germanam prātā uzpeldēja neskaidras atmiņas.

Automašīnas durvis stāvēja vaļā, un viņš tāpat vien, ziņkārības pēc ieskatījās kabīnē.

Tajā mētājās vairākas tukšas degvīna pudeles.

"Kā viņi te dzer!" Germans brīnījās. "Pašus vajag uz atskurbtuvi!"

Arī piedzērušo pārvadāšanas salona durvis stāvēja vaļā. Sajutis no turienes nākošo smaku, Germans parāvās sānis… un piepeši sastinga. Mašīnas netīro grīdu klāja papīra lapas, daudzas ar apavu zoļu nospiedumiem. Līz sēdekļa gulēja balta mape ar lejup nokārušos vāku.

"Ir nu gan maitas!" Germans neapzināti sažņaudza dūres un iekāpa mašīnā. Savācis dokumentus, viņš iebāza tos starp ādas vākiem, izlēca no automašīnas un devās uz vār tiem.

"Tagad labi ātri pie Taņas!" Germanam prātā dunēja viena doma.

Naudas ceļam nebija, taču Germans saprata, ka no metro viņš vests uz tuvāko atskurbtuvi. Tātad līdz Taņas mājām var aiziet kājām.

Otrdiena, 1. augusts

Tieši sešos no rīta Aleksandra Turecka dzīvokļa sienas satricināja neiedomājami skaļa zvanīšana. Asa un nepatīkama tā lidoja no naktsgaldiņa uz visām pusēm, triecās logu stiklos, lidoja uz sāniem, atsitās pret spoguļiem un spiedās spilvenā galvu iebāzušā saimnieka ausīs. Ar neiedomājamu gribasspēka piepūli viņam izdevās paturēt acis ciet un saglabāt šķietamu mieru. Tomēr ilgi tā nevarēja turpināties. Tāpat, neatverot plakstiņus, Tureckis pārvalka ar roku pāri naktsgaldiņam un dusmās bezmaz uz augšu lēkājošo modinātāju nogāza uz grīdas. Tas nokrita, bet tik un tā turpināja zvanīt kā traks.

Sasodīts… Tureckis nomurmināja, negribīgi izlīda no segas apakšas, apsēdās uz savas guļvietas malas, pastiepa roku pēc apaļā, metāliskā mūdža ar diviem spožiem zvaniem un nospieda pogu tā sānos.

Iestājās tāds klusums, ka Tureckis saklausīja, kā slepeni sarunājas divas garām logam lidojošas lapsenes: "Žžžviks! Nežžžēlojies! Žžžžigli augšā!"

Starp citu, varbūt viņam tā tikai likās.

Viņš saldi izstaipījās, piecēlās no gultas un gāja uz durvīm…

Pēc divdesmit minūtēm nomazgājies un noskuvies Tureckis cepa olas. Logi vaļā, pannas čurkstēšana jaucās ar putnu dziesmām pagalma kokos.

"Pie joda…" nodomāja Aleksandrs. "Vēl nav paņemta pie Puškina pieminekļa atstātā automašīna…"

Pēc kopīgas alkoholisko dzērienu lietošanas Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks vakar bija nogādājis Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju uz mājām savā dienesta automašīnā. Ne jau tāpēc, ka Tureckis būtu pārāk stipri sadzēries. Nē. Viņš iedzēra pavisam nedaudz, bet vakar braucot uz tikšanos izmantotais žigulis bija palicis lielā dzejnieka pieminekļa tuvumā. Paņemt automašīnu pa dienu nebija iznācis laika, bet vakarā savu lomu nospēlēja slinkums.

"Tāpēc jābrauc pēc automašīnas šodien. Protams, ja tā vēl tur stāv…"

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs piegāja pie plīts, nocēla no tās pannu un uzlika uz galda.

"Vēl taču maize!" viņš iedomājās, izvilka no koka maizes kastes rupjmaizes klaipu un nogrieza ar nazi ēstgribu rosinošu doniņu. Prātā iešāvās doma, ka derētu tai uzkaisīt sāli. Tureckis noņēma no ledusskapja plastmasas dozīti ar uzrakstu "Salt" un papurināja virs doniņas. Neapmierināts viņš konstatēja, ka sālstrauks ir tukšs.

"Kaut kur jābūt veselai pakai…" Tureckis mēģināja atcerēties. "Vai šeit?…" Viņš pastiepa roku uz nelielā virtuves skapja pusi.

Tajā brīdī iezvanījās tālrunis.

"Še tev nu bija…" Tureckis sarūgtināts nodomāja. "Droši vien no darba… Bet, ja no darba, tad ilgi…" Un viņš veltīja skumīgu skatienu kūpošajām olām. "Vajadzēja ēst tūlīt un neko nemeklēt!"

Tureckis izsalcis norija siekalas, iegāja istabā un pacēla klausuli.

-    Hallo!

Klausulē atskanēja tāda kā šņākšana, taču atbildi neizdevās sagaidīt.

-     Ilallo! viņš sacīja vēlreiz. Runājiet!

-      Man vajadzīgs Aleksandrs Borisovičs Tureckis… klausulē atskanēja smalka sievietes balss.

-    Es klausos.

Zvanītāja sadūšojās un steidzīgi ierunājās:

-     Aleksandr Borisovič, atvainojiet, ka tik agri, baidījos, ka varu jūs nenotvert, taču zvanīt jums uz darbu negribas… pēcāk paskaidrošu, kāpēc…

-     Kas jūs esat? Tureckis noprasīja.

-     Esmu firmas "SBIT Infopolis" darbiniece…

Tureckis sarāvās.

-    Ak tad tā… Bet kā jūs zināt manu tālruņa numuru?

-    Direktora kabinetā redzēju vizītkarti…

-    Ak tā…

-      .Man ir šāda tāda informācija. Ja mēs varētu šodien satikties, es…

-     Kurā vietā? Tureckis tūlīt noprasīja. Kurā vietā jūs varat ar mani tikties?

-    Kaut kur pie Baumana metrostacijas. Saprotiet, es varu iziet no darba tikai uz īsu brīdi…

-    Cikos?

-    Teiksim, deviņos no rīta.

-      Labi… Tureckis atbildēja. Vai pie metrostacijas varat?

-    Varu.

-    Es būšu pelēkā žaketē un tumšās biksēs.

-      Bet es… Sieviete saminstinājās. Ai, neesmu vēl izlēmusi, kā ģērbšos… Nekādi nevaru izvēlēties… Attapusies viņa pavēstīja: Nekas, es pati pieiešu pie jums!

-     Labi… Tureckis piekrita. Tātad tieši deviņos?

-Jā.

-    Tādā gadījumā uz drīzu redzēšanos!

-    Uz redzēšanos! pateica sieviete un nolika klausuli.

"Ak šīs sievietes…" Tureckis pasmīnēja. "Nevar izdomāt, kā ģērbties…"

Viņš atgriezās virtuvē un nosēdās pie ceptajām olām.

"Interesanti, ko tā tilbīte man izstāstīs…" viņš nodomāja. "Vai tāpat sāks pūst muļķības un pēc tam metīsies ap kaklu kā Ivanova?"

Tureckis saprata, ka Gaļina Ivanovna no kāda saņem norādījumus. Kaut vai tos nevienam nevajadzīgos papīriņus, kurus centās uzdot par svarīgiem dokumentiem, arī nopūtas: "Ak, cik jums resns eriksons!"

Kāds ļoti banālā veidā cenšas noķert Turecki ar sievišķi, lai pēc tam virzītu izmeklēšanu vajadzīgajā virzienā…

"Varbūt uzkosties uz āķa?" Tureckim piepeši ienāca prātā. "Uzkosties un noskaidrot Ivanovas aizmuguri?"

Viņš domīgi paņēma uz dakšiņas želejveida olas baltumu un paskatījās pa logu. Pēdējā vasaras mēneša pirmā diena bija sākusies. No ielas atlidoja automašīnu rūkoņa, pagalmā skanēja agro putnu pensionāru balsis, viņiem dodoties pirkt izlejamo pienu, kurn katru rītu pie mājas pieveda no kāda kolhoza. Un pāri šai rosībai lēni cēlās oranža saule.

Tureckis piecēlās no galda, noslaucīja lūpas salvetē un pats sev pateica "paldies!". Pēc tam pateica "lūdzu!", paņēma pannu un, spēris vienu soli, ielika to izlietnē. Sapratis, ka nekāda pierunāšana nepiespiedīs pannu nomazgāt tūlīt, Tureckis drūmi pagriezās un gāja ģērbties.

Jau pēc dažām minūtēm viņš atstāja dzīvokli.

"Ar sabiedrisko transportu nebraukšu…" galvā iešāvās kundziska doma. "Noķeršu kādu privāto…"

Deniss Grjaznovs sēdēja uz viena no Gogoļa bulvāra soliem un meta speciāli līdzpaņemtas baltmaizes drupačas treknajiem un izvēlīgajiem baložiem, kas, smagi gāzelēdamies uz tievajām kājām, uzknābāja tikai tīru maizīti, par putekļos guļošajām dnipatām neliekoties ne zinis.

Nometis pēdējo mīksto maizes gabaliņu, Deniss ieskatījās pulkstenī. Kuru katru brīdi bija jāparādās prezidenta administrācijas vadītājam Vlasam Nazarovičam Asņecovam. Iepriekšējā vakarā viņš negaidīti bija piezvanījis "Glorijas" direktoram un noteicis šo neplānoto tikšanos.

"Kas gan viņam vajadzīgs…" prātoja Deniss. "Aizvakar taču tikāmies…"

Patiesību sakot, darbs Asņecova labā "Glorijas" direktoram bija kā slogs. Nē, ne tāpēc, ka būtu pagalam nepatī kami vākt kompromitējošus materiālus par zaglīgajiem gubernatoriem, kas nezina mēru, bet, ja padomā, kādam nolūkam tie vajadzīgi…

"Visi viņi pār vienu kārti metami…" Grjaznovs nopūtās.

***

-     Denis Andrejevič! atskanēja laipnīga balss. "Glorijas" direktors pagriezās un ieraudzīja uz viņa pusi nākošo Asņecovu. Administrācijas vadītāja acis, kā vienmēr, slēpa nemainīgi melnās brilles, rokā viņš atkal turēja savu brūno portfeli. Priecājos jūs redzēt! Vlass Nazarovičs pasmaidīja un sniedza Denisam roku. Barojam baložus?

-Jā…

Asņecovs apsēdās iesānis pret Grjaznovu, un viņa sasvīdušais plikais pauris, nokļuvis saules starā, kas spiedās starp kokiem, iemirdzējās kā spoguļbumba diskotēkā.

-     Jūs neticēsiet! Vlass Nazarovičs jautri ierunājās, bet arī man šodien ienāca prātā tāda pati doma! Ja jau tiekamies Gogola bulvārī, kāpēc nepamētāt putniem ko ēdamu… To pateicis, viņš attaisīja portfeli un, Grjaznovam par brīnumu, izvilka no tā veselu baltmaizes kukuli.

-    Jūs gribat to izbarot putniem veselu? Deniss pasmaidīja.

-    Kāpēc ne? Asņecovs nemaz nesamulsa un, nolauzis no klaipa prāvu ņuku, nometa to zemē. Guli-guli!

Malā stāvošie paēdušie baloži sākumā visai vienaldzīgi izturējās pret dāvanu, taču alkatība guva virsroku, un drīz vien maize bija saplosīta un izvazāta.

-     Ei jūs, mani mīlulīši! iesaucās Vlass Nazarovičs un nometa putniem vēl dažas garozas un mīkstuma gabalus.

Baloži ar piespiešanos uzknābāja arī tos.

-     Lieliska nodarbe! Asņecovs pasmaidīja. Nomierina nervus un labvēlīgi iedarbojas uz sirds un asinsvadu sistēmu.

-    Vlas Nazarovič, kāpēc jūs gribējāt mani redzēt? Deniss beidzot neizturēja.

Asņecovs ielika kukuli portfelī un negaidīti apstulbināja Denisu.

-     Cik es zinu, jūs labi pazīstat Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju Turecki.

Deniss pievērsa sarunu biedram neizpratnes pilnu skatienu.

-    Pazīstu… Un tad?

Vlass Nazarovičs vēlreiz pasmaidīja.

-    Jūs esat gudrs cilvēks, tāpēc nevēlos sākt pa gabalu, gatavojot galvenajam…

-    Proti?

Asņecovs kļuva nopietns.

-Jūs, protams, zināt, ka Tureckis izmeklē ģenerāļa Muhina un viņa dēla slepkavību.

Deniss brīnījās.

-    No kurienes jūs izrāvāt, ka man tas ir zināms?

-     Zināms, zināms… Ne vēlāk kā aizvakar pēc tikšanās ar mani jūs devāties uz savu aģentūru, kur tikāties ar Alekša ndni Borisoviču? Tā ir?

To noliegt nebija jēgas.

-    Tā ir… Deniss pamāja. Un tad?

Vlass Nazarovičs vērīgi paskatījās uz sarunu biedru un pateica:

-    Es vēlos, lai jūs man izstāstītu visu, ko uzzināsiet par izmeklēšanu gan no Turecka, gan sava tēvoča, Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka.

-     Kāpēc? Deniss satraucās.

Asņecovs pieklusināja balsi.

-    Vai jūs labi atceraties, kāda summa mums jāmaksā jūsu aģentūrai par darbu?

-     Atceros…

-    Tā būs trīstik liela, ja pieņemsiet priekšlikumu.

Deniss sarauca pieri.

-    Es nevēlos to pat apspriest. Neesmu jums…

Tomēr Vlass Nazarovičs neļāva teikumu pabeigt.

-     Klusāk, jaunais cilvēk! Neiekaistiet! Vispirms noklausieties līdz galam…

-     Nu labi… Deniss neapmierināts saviebās. Runājiet!

Asņecovs piekārtoja brilles un noteica:

-     Summa būs piecreiz lielāka, ja nesavāksiet nekādus kompromitējošus materiālus vispār, bet regulāri informēsiet mani par Turecka iecerēm. Sapratāt? Piecreiz lielāka!

Kā šķita, Vlass Nazarovičs bija stingri pārliecināts, ka to, ko nevar nopirkt par naudu, var nopirkt par lielu naudu.

-     Nē! atteica Deniss.

-    Tādā gadījumā sešas reizes!

Deniss piecēlās no sola.

-    Visu labu!

Viņš jau gribēja aiziet, nepaspiedis Asņecovam roku, taču tas apstādināja viņu vēlreiz.

-    Skatieties, ka nav jānožēlo, jaunais cilvēk…

Deniss savilka uz augšu uzacis.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

Vlass Nazarovičs atbildēja pavisam mierīgi:

-Jūs pats to lieliski saprotat…

Deniss no jauna apsēdās viņam blakus.

-     Iedodiet maizi! viņš piepeši palūdza.

-     Ko? Asņecovs vaicāja.

-    Iedodiet maizi, es saku!

Vlass Nazarovičs iebāza roku portfelī, izņēma maizes kukuli un smaidīdams pasniedza Grjaznovam.

-    Lūdzu!

Deniss noknieba nelielu gabalu un domīgi pagrozīja pirkstos. Kārīgie baloži rija siekalas.

-    Guli-guli! viņš pasauca putnus.

Tie nāca tuvāk.

-    Pigu jums! negaidīti pateica Deniss un apēda maizi pats.

Asņecovs novaikstījās.

-    Bērnībā jums droši vien patika kaitināt dzīvniekus?

Deniss vērīgi uzlūkoja viņu un pavisam nopietni atbildēja:

-     Nebūt ne. Kaitināt dzīvniekus man iepaticies pēdējā laikā…

-     Kā to saprast?… novilka Vlass Nazarovičs.

Deniss klusēdams atdeva viņam baltmaizi, piecēlās un aizgāja pa Gogoļa bulvāri projām.

Turecka brigāde, kā parasti, sapulcējās viņa kabinetā dienas sākumā. Noklausījies padotos, sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs izdarīja kopsavilkumu:

-     Ļoti iespējams, ka ģenerāļa Muhina slepkavas mums ir uz āķa. Tikai jāizvelk makšķere. Tāpēc tagad brauciet uz Iekšlietu karaspēka galveno pārvaldi un mēģiniet noskaidrot, pirmkārt, vai dienesta kartotēkā nav no patronas noņemtā pirksta nospieduma. Proti, iekšlietu karaspēka karavīriem, kas piedalās kaujas operācijas, noņem pirkstu nospiedumus. Tāpēc iespējams, ka vajadzīgais pirksta nospiedums tur ir. Otrkārt, jāuzzina, kam pieejami automāti "Jastreb" un, treškārt, kādas iekšlietu karaspēka apakšvienības izvietotas divdesmit minūšu brauciena attālumā no specgarāžām.

-    Tiks izdarīts! padotie atbildēja un pulkā devās uz izeju, kur galanti sāka laist cits citu pa priekšu. Tikai Žukovs viegli iebelza Papalajevam pa sānu, kad tas kļuva pārlieku manierīgs.

-     Netūļājies!

Tiklīdz visi bija izgājuši pa durvīm, Tureckis iemeta acis pulkstenī.

"Nē… Automašīnu vairs nepagūšu savākt… Jāiegriežas pie Kostjas, bet pēc tam steigšus uz. tikšanos pie Baumana metrostacijas."

Pārslogots ar darbiem, Konstantīns Dmitrijevičs Merkulovs jau pusotras stundas bija savā kabinetā, rakās papīru kalnos un atbildēja uz šajā agrajā rīta stundā nepārtrauktajiem tālruņa zvaniem.

-     Tās jau ir jūsu problēmas! viņš kliedza klausulē, Tureckim ieejot kabinetā. Mani interesē rezultāts! Skaidrs? Ak nepagūstat? Tas nozīmē, ka jāstrādā divdesmit četras stundas dienā! Tā gan!

Tureckis apsēdās viņam pretī un sāka aplūkot suvenīru uz ģenerālprokurora vietnieka galda. Tas bija kā sādža izveidots rakstāmpiederumu komplekts ar tintnīcas namiņu, zīmuļu aku un zaļā laukā augošām bērzu pildspalvām. Starp citu, komplekts bija tikai skaistumam, jo Merkulovs neatzina greznību un dokumentus parakstīja ar neizskatīgu, caurspīdīgu ķiniešu pildspalvu.

-     Pagaidi, Saša! nolicis klausuli uz aparāta, viņš uzrunāja Turecki un tūlīt atbildēja uz nākamo zvanu: Merkulovs klausās! Jā… jā… Es taču jums teicu, ka neesam to vēl paguvuši! Kad pagūsim? Nez vai drīz… Ko? Pēc nedēļas? Nē, tas nav reāli… Ko?… Bet es saku, tas nav reāli! Rauties divdesmit četras stundas dienā nevani! Tāpēc visu labu! Viņš nometa klausuli un gurdi palūkojās uz Turecki. Kas tikai nenotiek? Uzliek tik nenonnālus termiņus!

Tureckis līdzjūtīgi pamāja.

-     Ko labu teiksi?

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs skaidri un lakoniski izstāstīja par pēdējiem notikumiem.

Merkulovs savilka kopā uzacis un norūca:

-    Tātad mums darīšana ar prezidenta administrāciju.

-Jā… Tureckis apliecināja.

-    labi… Merkulovs paberzēja vienu deniņu pusi. Ja iznāk saskrieties ar ģenerālo, neko par to nesaki. Strādājam un cauri… Es padomāšu, ko viņam ziņot…

-     Ahā… Aleksandrs piekrita. Padomā gan! Citādi mums veikli nogriezīs skābekli!

Merkulovs izvilka vienu bērzu pildspalvu, domīgi pagrozīja pirkstos un iesprauda atpakaļ paliktni.

-    Administrācijā man ir viens otrs…

-    Nopietni? Tureckis savilka uzacis uz augšu.

-Jā. Neteikšu, ka liels priekšnieks, tomēr…

Šajā bridi tālrunis atkal iezvanījās.

-      Pagaidām ej! Merkulovs pamāja draugam. Gan vēl saskriesimies…

Tureckis piecēlās, bet pa ceļam uz durvīm viņu pavadīja Konstantīna Dmitrijeviča izsaucieni:

-    Te Merkulovs, Merkulovs! Runājiet! Ko nozīmē "neiznāk"? Vajag, lai iznāk! Ko? Man nevajag taisnošanos, bet rezultātu!

Ejot ārā no kabineta, Tureckis uzmeta acis pulkstenim un steidzīgi devās laukā no Ģenerālprokuratūras.

Drīz vien Tureckis stāvēja pie metrostacijas un gaidīja firmas "SBIT Infopolis" darbinieci, kas mazliet kavējās.

"Kur gan viņa palikusi?" Tureckis neapmierināts iebāza rokas kabatās. "Piecas minūtes pāri deviņiem!"

Viņu jau tā māca šaubas, vai no tikšanās būs kāds labums, un nu vēl jāgaida!

-    Sveicināts! blakus atskanēja klusināta balss.

Tureckis pagriezās. Līdzās stāvēja neliela auguma vidēja vecuma sieviete ar garos, melnos svārkos iebāztu baltu blūzi.

"Un visu rīta cēlienu viņa izvēlējās šo tērpu…" Tureckis domās nosmīnēja. "Gluži kā divdesmito gadu komjauniete… Tikai nozīmītes trūkst…"

-    Jūs esat Aleksandrs Borisovičs? "komjauniete" pajautāja.

Tureckis pamāja.

-     Mani sauc Žanna. Sieviete tikko manāmi pasmaidīja. Es jums zvanīju.

-    Es to jau sapratu.

Žanna paskatījās visapkārt.

-    Varbūt kaut kur apsēdīsimies?

"Tūlīt aicinās uz kādu restorānu…" nodomāja Tureckis un strauji atbildēja:

-    Ziniet, man ir ļoti maz laika. Vai nu runāsim šeit, vai arī…

-     Labi! sieviete tūlīt piekrita. Var arī šeit.

-    Tātad?

Žanna ātri apkopoja sakāmo un ierunājās:

-    Mūsu firmā paklīda runas, ka par Sergeja Fjodoroviča nāvi ieinteresējusies Ģenerālprokuratūra. Vakar uz Ivanovas galda ieraugot jūsu vizītkarti, pārliecinājos, ka tā patiešām ir un nolēmu jums piezvanīt.

-     Kāpēc?

-    Manā rīcībā ir šāda tāda informācija.

-     Kāpēc nezvanījāt man uz darbu?

Sieviete saminstinājās.

-     Neesmu pārliecināta, ka Ģenerālprokuratūras telefonus nenoklausās. Un ziniet, man nemaz negribas sevi atklāt…

"Gudra sieviete…" nodomāja Tureckis.

Žanna nolaida skatienu uz leju un sacīja:

-     Patiesībā neesmu pārliecināta, vai vajadzēja norunāt šo tikšanos… Ka tikai kaut kas nenotiek…

Par spīti aizspriedumainībai, Tureckis nespēja sievietes intonācijā saklausīt kaut ko neīstu.

-    Ko jūs gribējāt man pateikt? viņš pajautāja.

Žanna mazliet paklusēja un sacīja-,

-     Sergejs Fjodorovičs vāca informāciju par tā saucamo "Pēterburgas lietu"…

-    Proti?

-     Deviņdesmit otrajā gadā, kad Pēterburgas mēra postenī atradās tagad mirušais Sabļins, pilsētā tika reģistrēta tāda firma "Sankt". Acu aizmālēšanai tā nodarbojās ar nekustamā īpašuma tirgošanu, taču īstenībā uzstājās kā Krievijas un latīņamerikāņu narkotiku izplatītāju mafiozu starpniece… Noziedzīgā ceļā gūtos ienākumus legalizēja Lihtenšteinas bankās. Šim nolūkam ar "Sankt" palīdzību F.iropā izveidoja veselu fiktīvu firmu tīklu… Sieviete ievilka elpu un turpināja: Pēc ziņām, kādas izdevās iegūt Sergejam Fjodorovičam, "Sankt" konsultatīvajā padomē ietilpis pašreizējais valsts prezidents…

-     Normāli… Tureckis izdvesa.

-    Tajā laikā viņš bija Pēterburgas vicemērs… Līdztekus Bulanovam ar firmas lietām aktīvi nodarbojās pašreizējais ekonomikas ministrs Grafovs. Saprotams, ka arī toreizējais pilsētas galva Sabļins krietni iedzīvojās…

Tureckis paberzēja virsdeguni.

-    Tātad Sergejs Muhins bija savācis informāciju, kas ļautu tagadējās valsts augstākās amatpersonas apsūdzēt narkotiku tirgošanā?

-    Tieši tā.

-    Bet dokumenti? Vai jums ir dokumenti, kas apstiprina šīs ziņas?

Sieviete nevarīgi noplātīja rokas.

-    Diemžēl nav… Pēc viņa nāves dokumenti pazuda… Sievietes acis parādījās asaras. Vai tiešām viņš gājis bojā to papīreļu dēļ… To nolādēto papīreļu dēļ…

Bija skaidri redzams, ka informācijas aģentūras darbiniece dziļi pārdzīvo notikušo traģēdiju.

-     Kur viņš tos glabāja? Tureckis painteresējās.

-    Man zināmie dokumenti glabājās viņa seifā. Mapē…

Tureckis tūlīt atcerējās izmeklētāja Zujeva iegūtās jauno

cilvēku liecības no metrostacijas "Arbats".

-    Vai mape bija balta? viņš ātri pajautāja.

Žanna sarāvās.

-Jā… Kā jūs to zināt?

-    Tāds darbs…

Neko nesaprazdama, sieviete samirkšķināja acis un gribēja kaut ko jautāt, bet Tureckis viņu apsteidza.

-Ja pareizi saprotu, jums ir pieeja direktora seifam…

Žanna nopūtās.

-    Tagad vairs ne.

-    Ko tas "tagad" nozīmē?

Sieviete paklusēja un negribīgi atbildēja:

-   Saprotiet, līdz šai dienai biju galvenā grāmatvede. Dokumentācija glabājas vadītāja kabinetā. Sergejs Fjodorovičs bieži nebija savā kabinetā, tāpēc atslēgas atstāja man…

Tureckis palūdza precizēt.

-    Jūs teicāt, ka bijāt galvenā grāmatvede līdz šai dienai…

Žanna drūmi pamāja.

-    Jā, tā nu tas ir… Jaunā aģentūras direktore Ivanova vakar pārcēla mani ierindas darbiniekos…

Tureckim negribējās iedziļināties citu attiecību kārtošanā, tāpēc viņš nepainteresējās, kas ir tagadējās "SBIT Infopolis" vadītājas lēmuma pamatā. Vairāk viņu interesēja kas cits.

-    Varbūt jūs zināt, vai sestdien Sergejam Fjodorovičam nebija ar kādu paredzēta tikšanās?

Bijusī grāmatvede papurināja galvu.

-    Neko par to neesmu dzirdējusi…

-    Varbūt jums izdodas atcerēties?

Sieviete sarauca pieri.

-     Nē… Nē… Tomēr pagaidiet… Piektdien direktors pateica vienu dīvainu frāzi… "Rīt beidzot atdošu parādu augļotājam!" Jā, tā viņš teica…

-     Kā, kā?

-    "Rīt beidzot atdošu parādu augļotājam!" Žanna atkārtoja.

Tureckis nobrīnījās.

-    Kādam augļotājam?

-      Nezinu… Sieviete paraustīja plecus. Taču viņš teica tieši tā.

-    Vai viņam bija problēmas ar naudu?

-     Manuprāt, nē… Žanna atbildēja. Kā nekā esmu bijusī galvenā grāmatvede.

-    Ko tad var nozīmēt šī frāze?

-    Nav ne jausmas…

Tureckis pasmīnēja. Vēl viena mīkla… Vai nu vārdiem par augļotāju ir kāda jēga, vai arī tā ir tikai tāda izrunāšanās… Tiec nu gudrs… Tureckim iešāvās prātā doma izjautāt sievieti par dažām firmas finansiālās darbības detaļām. Viņš jau pavēra muti, taču piepeši pamanīja, ka sarunu biedres seja pēkšņi nobāl un skatiens sāk bezpalīdzīgi šaudīties apkārt.

-     Re nu… Viņa gandrīz novaidējās. Tā tik vēl trūka…

Tureckis pagriezās un ieraudzīja Ivanovu, kas nāca uz viņu pusi. Gaļina Ivanovna bija acīmredzami neapmierināta, kaut arī centās saglabāt savaldību.

-     Ak, ko es redzu… Māksloti smaidīdama, viņa pienāca pie runātājiem. Aleksandrs Borisovičs!

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs pieklājīgi palocīja galvu.

-     Un Žanna Mihailovna… Gaļinas Ivanovnas skaistās acis kļuva dzēlīgas un ļaunas.

-     Es… es… pavisam apmulsusi, sāka penterēt bijusī galvenā grāmatvede.

Gaļina Ivanovna paskatījās uz viņu kā klija uz savu laupījumu.

-    Kur jums patlaban jāatrodas?

-    Darbā… sieviete klusu atbildēja.

-    Tad kāpēc esat šeit?

Nezinādama, ko atbildēt, Žanna Mihailovna apklusa un nodūra acis.

Priekšniece vēl dažas sekundes urba viņu ar skatienu, bet tad nokomandēja:

-     Nekavējoties ejiet uz biroju!

Nepacēlusi acis, sieviete sīkiem solīšiem aizgāja pa ietvi.

-    Es vēl šodien ar jums parunāšu! viņu pavadīja Gaļinas Ivanovnas uzbrēciens.

Tureckis, viegli apjucis, noteica: Izrādās, jūs esat barga priekšniece…

Gaļina Ivanovna iesmējās.

-    Kā citādi!

Izmeklētājs piepeši jutās vainīgs aizdzītās Žannas Mihailovnas vietā. Skaidri formulēt, kāda tieši ir viņa vaina, Tureckis nespēja, taču satrauktā sirdsapziņa lika aizstāvēt bijušo galveno grāmatvedi.

-    Velti jūs tā… viņš ierunājās.

-    Atvainojiet, bet tā nav jūsu darīšana! Gaļina Ivanovna strauji pacirta galvu uz augšu. Man labāk zināms, kā izturēties pret personālu!

Tureckis paraustīja plecus.

-     Nu gan…

Gaļina Ivanovna paskatījās viņam tieši virsū un noprasīja:

-    Vai viņa jums zvanīja? Vai jūs tiekaties ar maniem darbiniekiem bez manas ziņas?

-     Tā vairs nav jūsu darīšana… pavisam mierīgi atbildēja sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs. Saskaņā ar mūsu valsts kriminālprocesuālo kodeksu man ir tiesības nopratināt jebkuru jūsu darbinieku. Ceru, ka to jūs saprotat?

Iestājās neliela pauze, tad Gaļina Ivanovna skumji noteica:

-Tā nu mēs parunājām…

"Tūlīt sāks tēlot aizvainojumu…" Tureckis nodomāja.

Gaļina Ivanovna pacēla galvu.

-    Nebiju domājusi, ka esat tāds…

-    Kāds tāds?

Viņai ietrīcējās balss.

-    Tāds parasts…

"Sasodīts!" Tureckis nobrīnījās. "Vai tiešām šī sieviete cer, ka noticēšu viņas kaislei pret mani? Mjā… Nu labi… Lai uzskata, ka pratusi mani savaldzināt…" Un viņš negaidīti pieskārās Gaļinas Ivanovnas plecam ar roku.

-    Ai nē! Tik parasts nemaz neesmu.

Kapteinis Žukovs, atkal atnācis uz darbu ar odekolonu pielaistītajā žaketē, visu rīta cēlienu bija spiests klausīties sava drauga Papalajeva nebeidzamās zobgalības.

-    Tu saki "Muskuss"? tas pavīpsnājis jautāja, automašīnā braucot uz Iekšlietu karaspēka galveno pārvaldi.

-     Nūjā… Žukovs vēsā mierā piekrizdams pamāja.

-    Skaidra bilde… Pārinieks nopūtās un demonstratīvi izbāza galvu pa logu.

Žukovs griezās pēc palīdzības pie Popkova un Gračova, kuri sēdēja aiz muguras.

-    Ko viņš māžojas? Smarža taču ir tīkama!

-    Aha… abi novilka un paslepus aizspieda degunus.

Papalajevs, pārkliegdams ielas trokšņus, iesaucās:

-    Kādas tik gāzes nav te ārā, taču tās smaržo labāk nekā tavs "Muskuss"!

-     Skaties labāk, lai tevi neaizķer garām braucošā kravas automašīna… Žukovs izgrūda caur sakostiem zobiem.

Pārinieks, vēja appūsts, nerimās:

-    Labāk lai norauj galvu, nevis nosmakt mocībās!

Šoferi un kājāmgājēji meta bailīgus skatienus uz žiguli.

Dažs nogrozīja pie deniņiem pirkstu.

Tā izmeklētāji aizbrauca līdz Iekšlietu ministrijai, kur atradās vajadzīgā pārvalde.

-     Varbūt tomēr novilksi žaketi? Pirms izkāpšanas no automašīnas Papalajevs jautājoši palūkojās uz draugu.

-     Nē…

-     Kā zini…

Visi četri izkāpa ārā un sadalīja pienākumus. Papalajevam ar Gračovu vajadzēja iegūt skaidrību par pirksta nospiedumu un automātu, Žukovam ar Papalajevu bija jāiegūst informācija par karaspēka daļu izvietojumu speciālo garāžu tuvumā.

-     Aiziet! noteica Papalajevs, un visi iesteidzās ēkā, kur izklīda pa dažādajiem gaiteņiem.

Pēc pusstundas staigāšanas pa kabinetiem, Žukovam ar Papalajevu sāka zust cerība paveikt uzdevumu vienas dienas laikā.

-     Nē, tas gan ir joks! viņi nikni iesaucās, ejot ārā no kārtējā priekšnieka kabineta. Nevar izlemt tādu nieka jautājumu!

Un devās pie nākamā priekšnieka.

-      Tas vispār nav darbā! Izmeklētāji plātīja rokas. Kas tā par nejēdzību?!

Viss norādīja uz to, ka jāraksta oficiāls iesniegums un nedēļām ilgi jāgaida oficiāla atbilde.

Drīz operatīvie darbinieki apsēdās uz krēsliem pie gaiteņa sienas, lai mazliet ievilktu elpu.

Papalajevs palūkojās visapkārt un negaidīti iesvilpās.

-     Dritvaikociņ…

-    Kas tad nu? Žukovam gribējās zināt.

-    Tas tik ir meitietis!

-     Kur?

-    Pie tām durvīm… Ar muguni pret mums… Blondīne… Papalajevs miesaskārīgi norija siekalas. Tā tik ir figūra! Kā ģitārai!

Žukovs noskatīja meitieti un tā dīvaini sakustināja uzacis.

-     Dīvaini…

-     Kas ir?

-    Tāpat vien… Žukovs vēlreiz pārlaida skatienu blondīnes pēcpusei un novērsās. Izlikās…

Papalajevs vēl mazliet patīksminājās par skaistuli, nopūtās, it kā kaut ko būtu atcerējies, pārmeta vienu kāju pār otru un pakasīja stilbu virs violetās zeķes.

-     Ko nu darīsim?

-    Tūlīt padomāsim…

Gaiteņa galā parādījās Gračovs ar Popkovu. Pēc abu drūmajām sejām varēja spriest, ka viņiem nav veicies labāk.

-    Pa tukšo? viņiem pienākot klāt, pajautāja Papalajevs.

-    Pilnīgi pa tukšo… Gračovs noburkšķēja.

-    Tādā gadījumā piezemējieties tepat… Pagudrosim, ko darīt…

Pēc briža visi četri sēdēja pie sienas un rosigi apsprieda situāciju. Žukovs sarunā nepiedalījās. Acis pievēris, viņš klausījās, ko runā kolēģi.

Tikmēr blondīne, kas tik ļoti bija iepatikusies Papalajevam, pagriezās un sāka nākt uz viņu pusi. Viņa izskatījās pilnīgi nepieejama, atņemot Papalajevam jebkādu vēlmi uzsākt flirtu. Klaudzinot papēžus uz parketa, meitene gandrīz pagāja garām "lieliskajam četriniekam", taču kaut kas viņai piepeši lika apstāties. Viņa strauji pagrieza galvu, un viņas skatiens palika gluži kā piekalts pie Žukova, kas sēdēja ar aizvērtām acīm.

-    Tas esi tu?!

Žukovs sapurinājās, atvēra acis un, ieraudzījis savā priekšā daiļavu, strauji pielēca kājās. Kapteiņa sejā sastinga izbrīns.

-     Katja?

-    Sveiks! Meitene viņam mīlīgi uzsmaidīja.

-     Sveika… Žukovs apstulbis nomurmināja. Tā tik ir tikšanās! Ko tu neteiksi…

-    Vai tu nepriecājies? Katja saknieba lūpas.

Žukovs savicināja rokas.

-     Ko tu runā! Protams, priecājos! Ļoti priecājos! Un viņš veikli uzspieda blondīnei uz vaiga skūpstu.

Papalajevam, kas neko nesaprata, izbrīnā pavērās mute.

-     Vienkārši necerēju tevi šeit ieraudzīt, Žukovs taisnodamies skaidroja.

-    Es te strādāju… meitene nodūdoja maigā balstiņā un notrauca no kapteiņa žaketes puteklīti.

Bija skaidri redzams, ka tas viņai ir simpātisks. Papalajevs, vērodams pārīti, kāri elpoja caur muti, atgādinādams suni karstā laikā.

-     Strādā? Žukovs pievērsa skatienu papīriem Katjas rokā.

-    Par sekretāri… viņa atbildēja. Par komandiera otrā palīga sekretāri…

Popkovs ar Gračovu samirkšķināja acis, Papalajevs strauji aizvēra muti, bet Žukovs tieši otrādi atvēra.

-    Tevi tas pārsteidz? blondīne pajautāja.

-     Kā lai to pasaka… operatīvais darbinieks satriekts nomurmināja. Vispār… Vārdu sakot…

-     Viņš ir šokā! Papalajevs precīzi raksturoja drauga stāvokli.

-Jā! Žukovs pamāja.

-    Kāpēc? Katja nobrīnījās.

-      Kā kāpēc? Žukovs pat nezināja, ko lai atbild. Tu neko par to nestāstīji…

-     Nepaguvu… Katja nopūtās. Mēs tik drīz izšķīrāmies… Tu solīji piezvanīt, bet nepiezvanīji…

Žukovs nosarka.

-     Vai saproti, darbs! Nepavisam nav laika. Galīgi nemaz!

Popkovs ar Gračovu, inteliģenti būdami, notēloja, ka ļoti aizrāvušies ar skatu, kas paveras no loga gaiteņa tālākajā galā, un iedziļinājās jautājumā par priežu izmantošanu ielu apzaļumošanā, jo tās attīra gaisu, un atšķirībā no liepām tām nav smaržas, ko daļa cilvēku necieš, nemaz nerunājot par papelēm, kuras no vienas vietas izraisa alerģiju, un pilsētas varas iestādēm vispār nepieciešama diferencēta pieeja dažādu šķirņu koku stādīšanai, jo vispārējā pasaules prakse liecina, ka… utt., u. tml.

Papalajevam nebija tik attīstīta takta izjūta, un viņš ar interesi turpināja klausīties Žukova un Katjas dialogu.

-     Varbūt tuvākajās dienās satiksimies? meitene ierosināja.

-    Nevaru solīt… sarūgtināts atbildēja kapteinis. Darba tik daudz… Taču centīšos izbrīvēt laiku…

-    Patiešām? blondīne nopriecājusies jautāja.

-    Ahā… Žukovs pamāja ar galvu.

-    Kolosāli!

Papalajevs ieklepojās, it kā viņam kaklā kaut kas būtu ieķēries.

Žukovs ar Katju atskatījās.

-     Iepazīsties! Žukovs attapās. Mani draugi un kolēģi…

Draugi un kolēģi galanti stādījās priekšā.

-    Vai jums ir kādas grūtības? Sekretāres ievingrinātais skatiens draugu sejās tūlīt pamanīja rūpīgi slēptas apmeklētāja nervozitātes pēdas.

-Jā… Žukovs nopūtās. Grūtības…

Un viņš ātri izstāstīja meitenei, kāpēc viņi ieradušies.

Katja vēlīgi pasmaidīja.

-     Nāciet līdzi! Tūlīt visu nokārtosim… Un viņa devās pa gaiteni uz priekšu, šūpodama gurnus.

Visi četri pielēca kājās un sekoja.

-    Klau… Papalajevs čukstus uzprasīja Žukovam. No kurienes tu viņu pazīsti?

Tas tikpat klusu atbildēja:

-    Atceries, ko teicu par blondīni, ar kuru iepazinos kafejnīcā? Tā ir viņa…

-    Ej nu?

-    Pats tu ej!

Papalajevs brītiņu klusēja un mulsi palūkojās uz draugu.

-      Klausies… Zini… Neturi noslēpumā, kur tu pirki to odekolonu?…

-     Domājat, ka esmu padauza? Ivanova vērīgi ieskatījās Tureckim acis.

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju šāds jautājums apmulsināja.

-     Kāpēc?

-    Kā nu ne pirmajam, kas gadās, metos apakšā…

Kaut arī daba bija apveltījusi Turecki ar attapību, viņš

nesaprata, kā tik kutelīgā situācijā izgrozīties. Gaļina Ivanovna patiesībā pati deva atbildi uz jautājumu, turklāt pozitīvu.

-    Kā gan jūs… Tureckis iesāka, pat nespēdams iedomāties, kā frāzi nobeigt.

-    Netaisnojieties! Gaļina Ivanovna viņu izglāba. Nav vajadzīgs… Piepeši viņas acīs iemirdzējās asaras. Visu labu! Un viņa sakustējās ar nepārprotamu nodomu iet projām.

Tureckis lieliski saprata, ka tā ir tikai spēle. Un, tā kā viņš bija pieņēmis lēmumu tajā piedalīties, neatlika nekas cits kā sievieti aizkavēt.

-     Pagaidiet… Viņš saņēma Galinu Ivanovnu aiz rokas. Piedodiet!

"Ko gan es prasu piedot?" viņam iešāvās prātā. "Bet lai nu paliek… Kāda tam nozīme…"

Gaļina Ivanovna klusēdama nodūra skatienu.

-    Vai gribat tiksimies šodien? Tureckis pajautāja.

-     Neesmu pārliecināta… sieviete klusu atbildēja. "Būtībā es ari ne…" Tureckis klusībā pasmīnēja, taču

skaļi pateica:

-    Tātad tā. Cikos jūs šodien atbrīvojaties? Gaļina Ivanovna saminstinājās.

-    Tā… teiksim, ap pieciem… un tad?

-    Es piebraukšu un jūs sagaidīšu! -Jā? Gaļina Ivanovna nobrīnījās.

-    Jā! Tureckis apstiprināja.

"Bet ar ko?" viņš nodomāja. "Ar savu nodzīto žiguli? Negribētos vis…"

Dzīve tikai no algas sevišķi svarīgu lietu izmeklētājam vienmēr radīja vairākas problēmas. Starp citu, Tureckis pilnībā ar to bija samierinājies un no diviem komforta veidiem dvēseles un materiālā katrā ziņā izvēlējās pirmo. Tomēr Gaļina Ivanovna neizskatījās tik altruistiska būtne. Un Tureckis nez kāpēc kautrējās izrādīt savu cildeno nabadzību. Mazliet padomājis, viņš drusku pārveidoja sākotnējo priekšlikumu.

-    Bet labāk satiksimies pilsētā! Ieiesim kādā restorānā… "Kā ar naudu?" nošņācās iekšējā balss. "Vajadzēs taču

aizņemties!"

-    Vai teātri… viņš ātri piebilda.

"It kā tas būtu lētāk… Ja viņai ienāk prātā doties uz "Ļenkomu", biļetes tur maksā traku naudu!"

-Vai kinoteātri… sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs piedāvāja variantu, to uzsvērdams.

-    Vai ari pasēdēsim parkā uz soliņa! Gaļina Ivanovna pavīpsnāja.

-    Oho! Tureckis iesaucās. Tieši tas, kas vajadzīgs!

Viņi paskatījās viens uz otru un sāka smieties.

-     Labi… noteica Gaļina Ivanovna. Satiksimies pie Puškina pieminekļa! Esat ar mieru?

"Pa pirmo!" Tureckis nodomāja. "Pēc tam aizsūtīšu viņu mājās un beidzot paņemšu savu braucamo!"

-     Lai notiek! viņš priecīgi atbildēja.

Gaļina Ivanovna ielūkojās pulksteni.

-     Lai tā ari paliek… Bet man laiks uz darbu… Viņa pacēla zilo acu skatienu augšup. Uz drīzu…

Un Tureckis piepeši saprata, ka patiešām jūt vēlēšanos satikties ar šo sievieti. Ne darba dēļ un ne tādēļ, lai paātrinātu izmeklēšanu, bet vienkārši tāpat… Skaista sieviete, sasodīti skaista…

-    Uz drīzu redzēšanos! Tureckis pamāja.

"Viņa taču man patīk…" nomurkšķēja iekšējā balss. "Ļoti patīk…"

Likās, ka Gaļina Ivanovna šos vārdus saklausījusi.

-     Tikai nenokavējiet! Viņa pasmaidīja un sāka iet uz savas aģentūras pusi.

Tureckis pavadīja sievieti ar skatienu tik ilgi, kamēr viņa nozuda pūlī. Pēc tam sameklēja mobilo tālruni un piezvanīja Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam.

-    Slava, tas es. Vai pēc minūtēm divdesmit varu uz brīdi iegriezties pie tevis? Ir kaut kas… Lieliski, tādā gadījumā braucu… Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs noglabāja tālruni un iegāja metro.

Taņa bija šausmās. Germans Redņikovs bija ieradies pirms pusnakts, drausmīgi netīrs, turklāt briesmīgi paģirains. Klusēdams uzspiedis uz vaiga skūpstu, viņš bija iegājis istabā un neizģērbies sabrucis uz dīvāna.

-     Atnācu gan… Germans nodvesa, aizvēra savas gaišās acis un sāka tā krākt, ka Taņa bija spiesta aizvērt vēdlodziņu, lai nenobītos kaimiņi.

Taču tas vēl nebija pats briesmīgākais.

Mape.

Viņš bija to atnesis atpakaļ.

-     Kā tas var būt… Meitenei kā bez spēka nolaidās rokas. Vai tikai tā nav apburta?

Un tomēr Taņa nolēma sarunu ar Germanu atlikt uz rītu. Pabīdījusi "ceļotāju" pie sienas, lai tas neizveļas no gultas, viņa apgūlās malā. Starp citu, jau drīz viņa bija spiesta pārcelties uz kušeti otrā istabā, jo Germana varenās krākšanas dēļ nevarēja ne tikai aizmigt, bet pat gulēt ar aizvērtām acīm. Visu laiku neatstāja sajūta, ka tūlīt māja apgāzīsies.

"Kas to no viņa būtu gaidījis?…" meitene brīnījās. Dīvaini, bet varēja domāt, ka Germanā iemitinājies cits cilvēks. Iztēle radīja milzīga auguma mežcirtēju no taigas ar vēja appūstu seju un pinkainu, apledojušu bārdu. Kā gan tāds tēvainis iemitinājies tieviņajā Gennanā, nepavisam nebija saprotams. Taņa tomēr arvien vairāk sliecās uz pieņēmumu, ka tā ir patiesība, jo nespēja iedomāties, kas vēl šajā baltajā pasaulē tik skaļi var krākt. "Jā, tas ir milzīgs mežcirtējs ar vēja appūstu seju un katrā ziņā apledojušu bārdu…" Taņa sev iestāstīja. "Turklāt bārda ir līdz krūtīm…" Viņa pagriezās uz otriem sāniem. "Nē, līdz pat jostai…"

Pamazām viņa pierada pie skaņām, kas nāca no otras istabas, un lēnām slīga miegā.

Šajā brīdī Germans tā nokrācās, ka augšējā stāvā ierējās suns. Taņa nodrebēja un nosprieda:

"Nu nē, bārda ir līdz ceļgaliem…"

Tā viņa ar Dievu uz pusēm nosnauda līdz rītam. Ar bārdu noaugušais mežcirtējs lēkāja apkārt viņas kušetei, kratīja mapi un klaigāja: "Man jāaizved šie papīri uz norādīto adresi! Neesmu nekāds nieka vīrs! Esmu mežcirtējs!"

Meitene atvēra acis un nekādu mežcirtēju neieraudzīja. Tiesa, tas bija, taču blakusistabā…

Murgs pagaisa apmēram septiņos. Germans, pa miegam kaut kā pagriezies, ierakās spilvenos un negaidīti apklusa. Nu atskanēja tikai klusa šņākšana.

Negaidīti iestājies klusums Taņu pamodināja.

Piecēlusies no neērtās kušetes, viņa iegāja blakusistabā un pārliecinājās, ka mežcirtējs nozudis, bet uz dīvāna guļ vājais Germans.

-    Paldies Dievam! noteica Taņa un devās mazgāties.

Pagāja vairākas stundas, bet Germans joprojām gulēja. Meitene pacietīgi gaidīja viņu pamostamies.

Ap desmitiem iezvanījās tālrunis. Taņa izgāja gaitenī un pacēla klausuli.

-    Hallo!

-     Taņa, sirdspuķīti klausulē pārvērstā balsī ierunājās vīrietis. Runātājs droši vien bija aizspiedis sev degunu. Taņa, dārgumiņ, uzmini, kas zvana!

Taņa atminēja tūlīt.

"Sasodīts!" viņa nodomāja. "Tikai tevis vēl trūka…"

Zvanīja Osips. Osips Čurkins. Viņas pēdējais kavalieris. Divus metrus garš sportists regbijists ar fotomodeļa seju. Pirms pusotra mēneša viņš ar komandu bija devies turnejā pa Eiropu.

-    Kāpēc tu klusē? regbijists noprasīja.

-     Osja, no kurienes tu zvani? Taņa piesardzīgi apjautājās.

-    Ahā, pazini gan! Čurkins nopriecājās un pārstāja runāt caur degunu. No Maskavas! Nupat atlidojām! Zvanu no lidostas!

-    Skaidrs… Taņa novilka.

Patiesību sakot, pēdējās dienās Osja viņai bija pilnībā izkritis no prāta. Taņa nekad pret šo puisi nebija jutusi īpašas jūtas. "Boifrends" un cauri… Kopš bija pamodušās šīs dīvainās, dedzinošās ilgas pēc Germana Redņikova, pārējie puiši saplūda vienā pelēki iekrāsotā masā. Arī tie ar platiem pleciem un manekena ārieni.

Čurkina balsi ieskanējās nemiers.

-    Taņa, vai tu nepriecājies?

-     Kāpēc ne… Taņa nopūtās. Priecājos… Ļoti priecājos…

Nevarēja taču pasūtīt Osipu taisnā ceļā pa telefonu! Viņi nebija pat strīdējušies… Taņa bija puisi pat pavadījusi, kad viņš brauca projām…

-     Esmu atvedis veselu somu ar dāvanām! Osips pavēstīja.

-     Vareni…

-      Nē, tevi nevar pazīt! Osipu sāka mākt aizdomas. Vai kas atgadījies?

Nezinādama, ko atbildēt, Taņa apklusa.

-     Hallo, hallo! regbijists iekliedzās klausulē. Vai tu dzirdi mani?

-     Dzirdu…

-    Kāpēc tad neatbildi?

Meitene vēlreiz nopūtās un noteica:

-    Saproti, Osja… Tāda lieta…

-     Kāda?

-     Vispār… zini…

-    Runā taču! Runā!

Taņa saņēma dūšu… taču tūlīt tā noplaka.

-    Tā nav telefona saruna…

Osips to saprata pēc sava prāta.

-    Labi. Tūlīt braucu pie tevis!

Taņai klausule gandrīz izkrita no rokām.

-     Nē! Nevajag! Nevajag uz šejieni braukt!

-     Kāpēc?

-    Tāpēc, ka… Viss, es teicu, ka nevajag!

Taču regbijists kā uz laukuma dragāja tikai uz priekšu.

-    Bet es saku, ka aizbraukšu! Būšu klāt! Gaidi!

Taņa gribēja iebilst, taču līnijas otrā galā atskanēja īsi signāli. Viņa nolika klausuli, iegāja istabā, apsēdās uz dīvāna maliņas un paskatījās uz spilvena apsegto Germanu.

-    Ko nu lai dara?… meitene nomurmināja.

Prezidenta administrācijas vadītājs Viktors Semjonovičs Valujevs peldējās savas ārpilsētas rezidences atklātajā baseinā. Maigi zilais ūdens tīkami atsvaidzināja miesu, kuru bija izmocījuši smacīgi uzvalki, kaklasaites un dārgas mīkstas ādas angļu kurpes, kurās augstajam Kremļa ierēdnim nez kāpēc svīda kājas.

-     Pasakaini… Aizvēris acis, viņš apgriezās uz muguras, izpleta sāniski rokas, dzeltenais vēders uz ūdens virsmas nospīdēja kā zelta broša uz zilas atlasa lentes.

Kokos pie baseina šalca viegls vējiņš, no savrupnama puses atlidoja klusa mūzika, pa marmora celiņiem ar saulē samiegtām acīm pastaigājās krievu dzinējsuns.

Valujevs atvēra acis un paskatījās debesīs ar dažiem tajās iemestiem baltiem mākonīšiem.

-     Pasakaini… viņš vēlreiz novilka.

-    Khe, khe! Baseina malā kāds delikāti ieklepojās.

Viktors Semjonovičs pagrieza galvu un ieraudzīja savu

vietnieku Asņecovu, kas stāvēja ar saspringtu sejas izteiksmi.

-     Kā tur ir? laiski noprasīja prezidenta administrācijas vadītājs, baudīdams saules starus.

Vietnieks drūmi atbildēja:

-     Nekas neiznāk…

Valujevs brītiņu padomāja, pagriezās uz vēdera un piepeldēja pie sudrabainajām kāpnītēm malā.

-    Slikti… viņš noteica, kāpjot ārā no baseina.

Vlass Nazarovičs greizi pasmīnēja.

-    Tā nu tas ir…

Viktors Semjonovičs paņēma no atpūtas krēsla frotē dvieli, noslaucījās un nometa to. Pēc tam pagājās uz priekšu un atpakaļ, nokrekšķinājās, vairākas reizes pietupās, izstaipījās un pateica:

-    Slikti tas, ka neko jēdzīgu nevaru uzzināt arī no ģenerālprokurora. Izskatās, ka tie parazīti Tureckis ar Mērķu lovu neziņo šim visu!

Asņecovs klusēdams gaidīja norādījumus.

Valujevs pakustināja lūpas un noteica:

-     Neko nevar darīt… Tādā gadījumā jāķeras pie iedarbīgākiem līdzekļiem…

-    Klausos… Vlass Nazarovičs atsaucās.

Kremļa administrācijas vadītājs apsēdās atpūtas krēslā un novilka roku pāri savai lielajai pierei.

-     Tikai labi viltīgi… Un civilizēti… Tās briesmīgās apšaudes ar "Jastreb" automātiem nav vajadzīgas…

Vlass Nazarovičs saprotoši pamāja.

-    Labi. Tādā gadījumā varbūt iesaistīt Komarovu?

Valujevs pameta uz vietnieku šaubīgu skatienu.

-   Jūs domājat, ka viņa tiks galā?

-      Biedri no FDD apgalvo, ka neizpildāmu uzdevumu viņai vienkārši nav…

-     Tiešām? Viktors Semjonovičs noņurdēja. Lai tā būtu… Rīkojieties!

Jeļena Nikolajevna Komarova bija visai sparīga dāma vidējos gados. Pie ārstiem gāja reti, nodarbojās ar ārstniecisko fizkultūru, lielos daudzumos lietoja skābpiena produktus un maz sāls.

Vēl viņai bija darbs.

Profesionālas slepkavas darbs.

Jeļenas Nikolajevnas kontā bija vienpadsmit līķu.

Komarova bija savas nesen aizsaulē aizgājušās mātes Uļjanas Matvejevnas cienīga meita.

Mātes dzīvesstāsts bija visai interesants.

Komarova, seniore, nāca no represētu trockistu ģimenes, un tālo trīsdesmito gadu beigās viņu bija savervējis NKVD.

-    Ja palīdzēsi mūsu svētajā cīņā pret tautas ienaidniekiem, paliksi dzīva! viņai paziņoja tieviņš trešā ranga komisārs ar rūsganiem matiem.

-    Palīdzēšu! ne mirkli nedomādama, atbildēja vecākā Komarova.

Un palīdzēja. Un kā vēl palīdzēja!

"Daru jums zināmu, ka dzīvokļa kaimiņiene friziere Cukina privātā sarunā izteica šaubas par mūsu vadoņa un skolotāja Josifa Visarionoviča Staļina ģenialitāti…" jaunā Uļjana rakstīja iestādēm. "Pilsone Cukina burtiski teica tā: "Esmu sākusi baidīties no ūsainiem vīriešiem. Ja pie manis atnāk apgriezt matus tāds ūsains vīrietis, viņš katrā ziņā iekniebs, apčamdīs vai izdarīs kādu citu nejēdzību… Vai tiešām visi ūsaiņi ir tik stulbi?" No tā es izdaru secinājumu, ka pilsone Cukina ir darbatautas ienaidniece un varbūt pat teroristiskas organizācijas dalībniece."

Tiesa piekrita Uļjanas secinājumiem un piesprieda frizierei desmit gadus bez tiesībām sarakstīties.

-     Braša meiča! komisārs uzslavēja Komarovu. Ar šo dienu būsi mūsu slepenā aģente! Un tavs pseidonīms būs tāds… Komisārs pārlaida skatienu meitenes augumam, kas vai plīsa no veselības, patīksminājās par sārtajiem vaigiem un pasmaidīja. Skaistule! Tā arī pierakstīsim… Viņš noliecās pār kartona mapi uz galda un uzrakstīja uz vāka: "Aģentes Skaistules personas lieta."

Un sākās…

Uļjana tika iekārtota par darbinieci dažādās organizācijās, kur meklēja neuzticamos, un tādi ar viņas tieksmi pārspīlēt izrādījās praktiski visi. Iesēdināt visus gan nevarēja, tāpēc NKVD parasti apmierinājās ar trešo daļu un pārējos vervēja par tādām pašām Uļjanām.

Bet viņa tik un tā bija labākā.

-    Tu esi mūsu lepnums! teica sajūsminātais komisārs.

-     Kalpoju darbatautai! Komarova atbildēja un ziņoja, ziņoja un ziņoja par to pašu tautu.

Galu galā pienāca laiks atbildīgāku uzdevumu veikšanai.

-    Daži mūsu organizācijas cilvēki ir slepeni ārzemju izlūkdienestu aģenti! reiz paziņoja komisārs. Mēs, protams, varētu viņus apcietināt un tiesāt, taču, pirmkārt, tā ir liela ķēpa, otrkārt, kāpēc dažu neliešu dēļ mest ēnu uz visu NKVD? No tādiem var atbrīvoties ar citiem paņēmieniem…

Un Uļjana kļuva par slepkavu. Toreiz gan tā "tituls" bija aģents likvidators.

Izrādījās, ka komisāra minēto neliešu nav maz, bet tādi ir simtiem, ja ne tūkstošiem. Protams, ne visi viņi aizgāja nāvē no Komarovas rokas. Viņa nebija vienīgā NKVD likvidatore, bet arī šajā darbā viņa bija labākā!

-      Apsveicu! Komisārs priecīgi spieda meičas roku, kad Vissavienības stārasts Mihails Ivanovičs Kaļiņins bija pasniedzis viņai Darba Sarkanā Karoga ordeni. Ne kaujas, bet darba ordeni, jo formāli viņa skaitījās kādas aušanas fabrikas vērpēja.

Ceha, kurā Komarova tā arī ne reizi neparādījās, priekšnieks sašutis trieca galdā dūri.

-     Komarova jāliek cietumā kā liekēde, nevis jādod viņai ordenis!

Arī viņš tika nošauts. Lai neapšaubītu partijas līnijas pareizību vieglās rūpniecības vadīšanā.

Drīz sākās karš.

-      Uz tevi tas neattiecas! komisārs mierināja Uļjanu. Tu darīsi to pašu, ko līdz šim.

-    Klausos! Komarova nopriecājās.

Un turpināja nogalināt.

Pēc Staļina nāves uznāca zināma nedrošība par rītdienu, taču komisārs, kas jau bija kļuvis par ģenerāli, sacija šādus vārdus:

-     Tu, Uļjana Matvejevna, vienmēr būsi vajadzīga. Tāpēc neraizējies un guli mierīgi!

Drīz pēc tam viņš aizmiga mierīgā, droši vien trauslā mūža miegā, jo Komarova pēc augstākās priekšniecības pavēles viņa minerālūdenī iepilināja indi.

-    Viņš bija slepens mūsu ienaidnieks! Uļjanai tika paskaidrots. Viņš ilgi mūs maldināja, tomēr mums izdevās viņu atmaskot!

-Jā. Uļjana Matvejevna ne aci nepamirkšķināja. Arī manī šis nelietis modināja aizdomas.

Kaut arī viņa pēc astoņiem mēnešiem dzemdēja meitiņu Ļenu, kuras tēvs bija pašas noindētais ģenerālis.

Pēc tam viņa neatļāvās grūtniecību. Un par personisko dzīvi vairs nedomāja. Palika tikai iemīļotais darbs, kurā viņa, bez šaubām, bija sasniegusi augstu meistarību.

Komarova neklātienē pabeidza MVU Ķīmijas fakultāti, kļūdama par desmitgades labāko studenti. Ne reizi vien viņa saņēma piedāvājumu stāties aspirantūrā, viņai solīja plašas iespējas eksperimentēt, taču viņa stūrgalvīgi atteicās.

"Es jau tā jaucu indes labāk nekā visi pārējie…" Uļjana Matvejevna pareizi sprieda. "Kāpēc jātērē laiks aspirantūrai?…"

Kad kārtējais apgabala partijas komitejas sekretārs savā kabinetā ķēra pie sirds un beigts nokrita uz grīdas, nevienam nenāca ne prātā, ka pie tā vainojams iepriekšējā dienā šņabī izšķīdinātais dihlorioetalama sulfāts vai jupis vien zina, kā to indi sauc.

"Par daudz dzēra…" Padotie šūpoja galvu un gaidija jauno sekretāru, kas, izrādījās, bija liela Valsts drošības komitejas priekšnieka znots.

Un tomēr Komarova netika uzņemta šīs visvarenās organizācijas štatā. Viņa bija vajadzīga tieši kā ārštata darbinieks, lai iekrišanas gadījumā ne par ko nebūtu jāatbild.

Viņa bija nomirusi pirms pāris gadiem, nodevusi zināšanas meitai Jeļenai Nikolajevnai, kas sāka strādāt FDD labā tikpat veiksmīgi kā māte, piemēram, nesen jaunākā Komarova pēc vadības rīkojuma bija likvidējusi milicijas nodaļas izolatorā nīkstošo Maratu Bekbulatovu.

Matemātikas skolotāja Roza Rinatovna Bekbulatova uzzināja par brāļadēla nāvi iepriekšējās dienas vakarā pirms gulētiešanas. Viņa izslēdza televizoru, piecēlās no krēsla un nodrebēja, negaidīta durvju zvana nobaidīta.

-    Kas tur tik vēlu?… jautāja skolotāja un uzmanīgi piegāja pie durvju actiņas.

-    Atveriet! viņa saņēma atbildi. Milicija!

Pie durvīm stāvošo cilvēku grupā viņa ieraudzīja arī vietējo iecirkņa pilnvaroto.

-     Roza Rinatovna, viņš sacīja, biedri atnākuši pie jums ar ziņu…

"Marats…" Bekbulatovas galvā uzplaiksnīja. Viņa pagrieza atslēgu un ielaida vēlos viesus.

Tie klusēdami ienāca un vērīgi, ar tādām kā aizdomām nopētīja saimnieci. Pēc tam, neko nepaskaidrojuši, sāka uzdot jautājumus par mazliet korpulentu sievieti, kādu saimniece nepazina un negribēja pazīt, bet vēlējās zināt tikai vienu kas īsti noticis.

Brīdi vilcinājušies, miliči to pateica.

Pēc pusstundas viņa izsauktā neatliekamā palīdzība aizveda Rozu Rinatovnu uz slimnīcu.

Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks uzmanīgi uzklausīja pie viņa atbraukušo Turecki un pamāja.

-    "Pēterburgas lieta" man ir zināma…

Pretim sēdošais Tureckis saausījās.

-     Kas vēl?

Grjaznovs piecēlās, iebāza rokas kabatās un sāka soļot pa kabinetu.

-    Viss, ko tev stāstīja tā… kā nu viņu…

-      Žanna! sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs pateica priekšā.

-    Nūjā… Viss, ko viņa izstāstīja, ir taisnība…

Tureckis ieinteresējās.

-    Ak tā?

-Jā… Grjaznovs apstājās pie loga, izklaidīgi paskatījās uz saviem kaktusiem, tad strauji pagriezās.

-     Bet ne pilnībā!

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs neapmierināts saviebās.

-    Paskaidro!

Grjaznovs apsēdās pie galda un ierunājās:

-     Deviņdesmit otrajā gadā toreizējam Pēterburgas mēram Sabļinam ienāca prātā doma pārvērst pilsētu par tādu pašu pasaules muzeju kā Venēcija. Lai uz pilsētu brauktu tūristi no visām pasaules malām… Bet, saproti pats, tas prasīja milzīgus finansiālus ieguldījumus… Restaurācijas darbi, būvniecība, reklāma, mārketings un kas tik vēl ne…

-    Skaidrs! Tureckis viņu paskubināja.

-    Redzi nu… Sākās naudas meklējumi. Šajā darbā mērenu aktivitāti izrādīja viņa vietnieks Vladimirs Vasiļjevičs Bulanovs… Grjaznovs pameta šķību skatienu uz prezidenta portretu kabinetā pie sienas.

-    Tā, tā…

Grjaznovs noklepojās un turpināja:

-     Lai ātrāk tiktu pie vajadzīgajiem miljoniem, viņi pieļāva dažus formālus pārkāpumus un pielaida pie līdzekļu vākšanas negodprātīgus cilvēkus, arī tādus, kas saistīti ar organizēto noziedzību… Šie blēži deviņdesmit otrajā gadā nodibināja firmu "Sankt"…

Tureckis pamāja.

-    Pareizi. Acu aizmālēšanai tā nodarbojās ar nekustamo īpašumu tirdzniecību, taču īstenībā…

-    Taču īstenībā veda uz. Rietumiem krāsainos metālus, bet šurp narkotikas! Grjaznovs turpināja. Starp citu, ar to visu bija cieši saistīti Tambovas noziedzīgā grupējuma pārstāvji, arī'likumīgais zaglis Barons…

-     Ko darīja Pēterburgas vadība? Vai tiešām nebija lietas

kursā?

Grjaznovs noplātīja rokas.

-   Jupis viņu zina! Taču tas ir fakts, ka "Sankt" konsultatīvajā padomē ietilpa Bulanovs, Sabļins un Grafovs.

Tureckis iebilda:

-    Konsultatīvās padomes veido ne jau vadīšanai…

-    Zinu… sacīja Grjaznovs. Austrijā nesen apcietināti vairāki "Sankt" valdes locekļi…

-    Austrijā?

-     Nūjā… To kantori daļēji vadījuši mūsējie, daļēji austrieši… Viņi apgalvo, ka Bulanovs ar kompāniju bijuši vajadzīgi tikai prestižam!

-    Varbūt tā arī ir?

Grjaznovs paraustīja plecus.

-    Var jau būt… Taču turienes izmeklētāju rīcībā ir ziņas, ka Bulanovs, Sabļins un Grafovs piedalījušies vairākos ar noziedzīgiem grupējumiem saistītu biznesmeņu saietos… Šīs kopā sanākšanas notikušas Vīnē…

-    Re, kā!

-Jā… Vai zini, par ko tur bijusi runa? Par simtiem miljonu starptautiskajai mafijai piederošu dolāru ievadīšanu Pēterburgas budžetā! Tas ir, par netīrās naudas atmazgāšanu. Sabļins ar Bulanovu skatījušies uz to caur pirkstiem…

-     Viņi plānojuši restaurēt pilsētu par šādā veidā iegūtiem līdzekļiem?

-    Nūja!

Tureckis nevis pauda sašutumu, bet ieinteresēts pajautāja:

-    Un kā tas beidzās? Vai budžetā ienāca nauda?

Grjaznovs pakasīja pakausi.

-    Pastāv uzskats, ka vienošanās nav notikusi…

-     Kāpēc ne?

-     Tie kombinatori pieprasīja dažas pilis pārbūvei par pieczvaigžņu viesnīcām… Sabļins ar Bulanovu it kā nav bijuši ar mieru… Precīzi nekas nav zināms…

Tureckis krēslā sagrozījās.

-    Kā lai to uzzina?

Grjaznovs nobrīnījās.

-     Ko nozīmē "kā"? Meklē dokumentus, pie kuriem izdevies tikt tavam Muhinam… Ļoti iespējams, ka tajos viss pateikts…

Šajā brīdī iezvanījās Turecka mobilais tālrunis. Viņš ar ierastu kustību to noņēma no jostas un pielika pie auss.

-    Klausos… Tā… tā… Nopietni? Jau? Tādā gadījumā vediet visu uz Ģenerālprokuratūru! lai notiek! Es arī dodos ceļā. Viņš nolika aparātu atpakaļ, piecēlās un, ielocīdams notirpušās kājas, paziņoja: Zvanīja mani zēni. Stāsta, ka Iekšlietu karaspēka galvenajā pārvaldē kaut kas ir uzrakts. Tāpēc laižos projām.

Pamodies Germans Redņikovs ieraudzīja uz gultas malas sēdošo Tanu.

>

-    Sveika! viņš sacīja.

-    Sveiksi Taņa pasmaidīja.

Germans izstaipījās un uzdeva jautājumu:

-    Uzmini, kas man rādījās sapnī!

Taņa paraustīja plecus.

-     Nezinu.

-    Bet tu uzmini! Germans uzstāja.

Meitene mirkli padomāja, papluinīja uz pleciem krītošo matu cirtu un ieminējās:

-    Liekas, sapnī tu biji taigā mežcirtējs!

Germans apjucis sāka virināt plakstiņus.

-    Nu vai zini…

-    Kas tad?

-    Kā tu vari to zināt?

-    Tātad tā ir taisnība? Taņa tagad savukārt nobrīnījās.

-            Nūjā! Germans pamāja. Sapnī patiešām es sevi redzēju kā varena auguma mežcirtēju ar sarkanu seju, tādiem pleciem un…

-    Un garu bārdu!

-    Patiešām! Germans apstiprināja. Līdz pašai zemei!

"Ko tu neteiksi, līdz zemei…" Taņai pazibēja prātā. "Bet

es domāju, ka līdz ceļgaliem…"

Germans gultā paslējās mazliet uz augšu.

-    Kā tu varēji to zināt?

Taņa vērīgi palūkojās uz viņu un pavisam nopietni atbildēja:

-     Man liekas, ka pamazām mēs kļūstam par vienu veselumu…

Germans acumirklī aptvēra šā brīža nozīmību, gribēja satvert meiteni ap pleciem, lai nogāztu uz. dīvāna un sāktu seksuālas izdarības, taču viņa maigi, bet stingri atrāvās nostāk.

-     Varbūt tev vispirms derētu atbrīvoties no netīrajām drēbēm un nomazgāties? Pēc kā tu izskaties?!

Vājais Germans, neiedomājami netīrā spoita krekliņā vakar nogāzies uz tīrā palaga, šobrīd patiešām atgādināja uz baltas marles saites uzziestu brūnu Višņevska ziedi.

-     Es tūlīt… viņš apjucis nomurmināja un piecēlās no dīvāna. .

-    Pēc tam izstāstīsi, kur tā pietempies! Radās iespaids, ka Taņai maitājas oma.

-     Labi… Germans kā nolēmēts aizvilkās uz vannasistabu.

-      Bet labi ātri! viņa uzsauca, durvīm aizveroties. Vai dzirdi?

Par atbildi atskanēja ūdens šņākšana no vaļā atgrieztā krāna.

-    Ceļotājs… Taņa dzēlīgi pavīpsnāja.

Šajā brīdī pie durvīm piezvanīja.

"Osja!" viņa pielēca kājās un, nezinādama, kā rīkoties, sastinga uz vietas. "Varbūt nemaz nevērt vaļā?"

Germans tikmēr atgrieza otai krānu, un vannasistabas caurules drausmīgi nokaucās. Bija pilnīgi skaidrs, ka tāds troksnis dzirdams pat kāpņu laukumā.

"Osips nospriedis, ka mazgājos, un gaidīs…" Taņa nodomāja. "Pēc tam no jauna sāks zvanīt. Nē, vislabāk jāaprunājas ar viņu tagad, kamēr Germans neredz…"

Meitene ātri piegāja pie durvīm un atvēra. Pie tām, kā jau bija gaidāms, stāvēja Čurkins.

-     Sveika, Taņka! viņš priecīgi iesaucās.

-     Sveiks…

Osipam pie kājām bija divas milzīgas sporta somas. Viņš viegli tās pacēla, spēra soli uz priekšu, noskūpstīja Taņu uz vaiga, apmeta ap viņu līkumu, gluži kā ap aizsargu sporta laukumā, un jau bija dzīvokli.

-     Beidzot! viņš izdvesa, nolicis somas. Klāt esmu!

Meitene klusēja.

-    Tātad… Čurkins kļuva nopietns. Kas īsti noticis?

Taņa apņēmīgi paskatījās uz puisi un jau gribēja vērt

muti, kad vannasistabā negaidīti noskanēja:

-    "Esmu Maskavas draiskulis brašs! Visā Tveras…"

Kaut arī Germans neģēlīgi kropļoja melodiju, tā skanēja

visai piedauzīgi.

-    Kas tad tur? Osips apmulsis nomurmināja.

-     Tur… Meitenei acis sāka skraidīt apkārt, un, sev par brīnumu, viņa pateica: Tur ir mans brālis!

-     Kāds brālis? Čurkins apjuka.

-     Brālēns!

Osipa skaistā seja savilkās muļķīgā grimasē.

-     Kāpēc tu neesi man stāstījusi par viņu?

-     Kāpēc? Taņas skaistā seja izskatījās pavisam mierīga.

Čurkinam nebija, ko atbildēt.

-    Viņš atbrauca ciemos! sacīja meitene. No tās… kā nu bija… no Tjumeņas! Viņai nez kāpēc likās, jo tālāk aizsūtīs "radinieku", jo drošāka mānīšanās.

-     No Tjumeņas? Osip.s izrādīja interesi. Kas viņš ir? Naftinieks?

-     Nē… Taņa papurināja galvu. Viņš… viņš ir mežcirtējs!

"Ak dievs, ko gan es samuldēju…" viņa nodomāja.

-    Oho! Čurkins atsaucās ar cieņu. Mežcirtējs tas ir ko vērts!

Meitene ievilka elpu un uzmanīgi ieteicās:

-     Redzi, šodien viņam sagribējās atpūsties… Paskatīties televīziju… Palaiskoties…

Regbijista sejā atkal parādījās muļķīga izteiksme.

-    Un tad?

-      Kas tad… Taņas balsī ieskanējās viegls aizkaitinājums. Vai tiešām tu nesaproti?

Osips sadrūma.

-    Man jāiet projām?

Nespēdama vairs novaldīties, Tana atbildēja: -Jā!

-    Skaidrs… neapmierināts noburkšķēja Čurkins.

"Pēc tam viņam piezvanīšu un pateikšu, ka starp mums viss beidzies…" Taņa nolēma.

-    Tādā gadījumā vismaz iedošu dāvanas. Osips noliecās pār pilno somu.

-     Nevajag! ātri noteica meitene.

-     Kāpēc?

-    Nevajag, un cauri… Taņa sastomījās.

No vannasistabas atskanēja Redņikova izkropļots dziesmas fragments no filmas "Kāzas Maļinovkā".

-    "Mūsu laimes vārdā neko nejautā-ā… neko nejautā-ā…"

-    Dzirdēji? Taņa noprasīja.

-     Dzirdēju…

-    Tāpēc ej!

Čurkins nopūtās un paņēma somas.

-    Kad piezvanīt?

-    Es pati piezvanīšu…

-     Skaidrs… Regbijists pieliecās pie meitenes un vēlreiz viņu nobučoja.

Brīdi, kad Osipa lūpas pieskārās vaigam, vannasistabas durvis negaidīti atvērās un tajās parādījās Germans.

-    Ai! Germans nobijās.

-    Ai! Osips arī nobijās.

-    Ai! Taņa visvairāk nobijās.

Iestājās neveikls klusuma brīdis.

-    Kas tas tāds? Germans piesardzīgi jautāja Taņai. Izspūris, tikai ar dvieli ap gurniem, viņš līdzinājās nobālušam papuasam.

-    Tas… Taņa apjuka. Tas ir Osips…

Čurkins stāvēja un virināja acis.

Germans gribēja kaut ko teikt, taču meitene metās pie viņa, saķēra aiz rokas un ievilka dzīvokļa dziļumā.

-    Nāc! Tev jāsaģērbjas!

Tālākajā istabā viņa atvēra skapi, paķēra no plaukta treniņtērpu un sacīja:

-    Tas ir manējais. Tev būs laikā.

Germans vēlreiz pavēra muti jautājumam, taču meitene viņu apsteidza.

-    Osips ir mans brālēns!

Puisis brīdi centās sagremot dzirdēto un galu galā izdvesa atvieglinājuma nopūlu.

-    Ak tad tā…

Taņa iegrūda viņam rokās bikses un kreklu.

-     Veicīgāk!

Paklausīgi paņēmis drēbes, Germans pasmaidīja.

-    Osips tātad atnācis ciemos?

-    Nūjā…

-    Skaidrs…

Viņš viegli uzvilka Taņas "Adidas" sporta tērpu un aizvilka rāvējslēdzēju uz vājajām krūtīm. Tad padomāja un atvilka vaļā.

-    Karsts…

Meitene skeptiski viņu aplūkoja un noņurdēja: -Jā… varens mežcirtējs…

-    Kas, kas? Germans nesaprata.

-    Nekas… Taņa atmeta ar roku. Es tāpat vien… Germans apvainojies no jauna aizvilka rāvējslēdzēju.

-     Labi… Taņa nopūtās. Tūlīt es viņu izvadīšu, pēc tam varēsi nākt ārā…

Germanam izstiepās seja.

-    Kā tad tā izvadīsi? -Tā!

-    Es tevi labi nesaprotu…

-    Kas tur ko saprast…

Piepeši pār puisi nāca apjausma.

-    Pagaidi! Tu to dari manis dēļ?

-     Kāds tam sakars ar tevi… Taņa samērā dabīgi sameloja.

-    Taisnība?

-    Taisnība!

Šie vārdi mazliet nomierināja Germanu, tomēr viņa ziņkārība vēl nebija pilnībā apmierināta.

-    Kāpēc tad tu gribi izdzīt brālēnu?

-    Tāpat vien!

Puisis šaubīdamies nogrozīja galvu.

-    Diez cik skaisti tas laikam nav… Meitene aizkaitināta atvairījās.

-    Savā dzīvoklī es pati lemju, kas ir skaisti un kas ne! Germans nebija lietas kursā par to, kas notiek svešā ģimenē, tāpēc ieninājās mierīgāk:

-     Nu labi… Dari, kā zini… Tādai rīcībai droši vien ir nopietni iemesli, par kuriem es neko nezinu…

Šajā brīdī Taņa pati visu samaitāja.

-       Nekādu iemeslu nav! viņa vieglprātīgi izmeta. Vienkārši Osips nevienam te nav vajadzīgs! Tas arī viss!

-    Kā tad tā?

-    Tieši tā!

Germana izpratnē Taņas vārdi nekā nebija savienojami ar priekšstatiem par viesmīlību un ģimenes etiķeti.

-     Ko tu runā! Viņa mati no sašutuma saspurojās vēl vairāk.

-    Un tad?

-    Vai tā drīkst?

-     Kāpēc nedrīkst?

-     Nu gan tu uzvedies! Germans pārmetoši paskatījās uz meiteni. Ciemos atnācis radinieks, bet viņa to grib padzīt!

Taņa pat apjuka.

-    Un kāda tev daļa? Viņš tomēr ir mans radinieks!

Germans pacēla uz augšu pirkstu un svarīgi paziņoja:

-    Drīz viņš būs arī mans radinieks!

Taņa kaut ko gribēja iebilst, taču puisis pabīdīja viņu sānis un apņēmīgi izgāja no istabas.

-    Mammīt… Taņa novaidējās. Kas tagad būs…

Regbijists vēl kavējās gaitenī. Ieraugot "mežcirtēju", viņa

sejā uzplauka plats smaids.

-    Germans! Redņikovs stādījās priekšā.

-    Osips! Čurkins paspieda viņam roku.

Kļuva dzirdami Taņas soļi, kas tuvojās. Gaitenī meitene bailīgi noskatīja jaunos cilvēkus, kas tik ļoti bija iegrimuši viens otra pētīšanā, ka nesaskatīja satraukumu viņas acīs.

"Kas nu būs?" Taņa drudžaini domāja, neizpratnē atspiedusies pret sienu.

-    Ko stāvi? Germans viņu uzrunāja. Klāj galdu!

Nezinādama, ko atbildēt, Taņa atrāvās no sārtajām tapetēm un devās uz virtuvi.

-     Novelc krosenes! Germans kā saimnieks uzrunāja viesi.

Tas nelika sevi lūgties un ātri atbrīvojās no apaviem

-    Lūdzu! Germans parādīja aicinošu žestu.

-    Pateicos! atbildēja Osips un gāja uz istabu.

Ar brigādes komandiera otrā vietnieka sekretāres palīdzību izdevās pilnīgi viss.

-    Tas ir brīnums! jau būdams sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja kabinetā, Papalajevs izteica kopējās domas.

Pie sava galda sēdošais Aleksandrs Tureckis palocīja galvu.

-     Piekritu.

Izrādās, bija konstatēti daži fakti.

Pirmkārt, pirksta nospiedums uz patronas pieder iekšlietu karaspēka speciālo uzdevumu vienības vecākajam leitnantam Timofejam Avdoņinam. Viņa karaspēka daļa izvietota pie Kubinkas, desmit minūšu brauciena attālumā no garāžām, kur, kā tika uzskatīts, no ģenerāļa Muhina slepkavības vietas nozuda tumšzilais "Audi".

Otrkārt, šai speciālo uzdevumu vienībai drīzumā jādodas uz Čečeniju, kur tiks aprobēts jaunais automāts "Jastreb", kas jau šobrīd pieejams vairākiem virsniekiem.

Treškārt, operatīvo darbinieku rīcībā nu bija attiecīgās vienības personālsastāva fotogrāfijas. Tās bija dabūtas kadru pārvaldē.

-    Te viņi ir! Žukovs nolika Turecka priekšā speciālās vienības karavīru fotogrāfijas.

-    Kurš ir Avdoņins?

-    Tas! Žukovs pielika pirkstu pie uzņēmuma, no kura uz sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju noraudzījās kalsns jauns cilvēks armijas formastērpā.

-     Skaidrs… Tureckis norūca, un viņa skatiens negaidīti aizkavējās pie nākamās fotogrāfijas.

Seja ar salauzto degunu!

Tureckis atslēdza seifu, izvilka mapi ar dokumentiem par Sergeja Muhina noslepkavošanu, attaisīja paketi ar fotogrāfijām, kas tieši pirms "SBIT Infopolis" direktora bojāejas pie perona bija iegūtas ar novērošanas kameras palīdzību.

Muhinam aiz muguras stāvēja tas pats cilvēks, kas bija uz izmeklētāju iegūtās fotogrāfijas.

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs pasmaidīja un uzlūkoja savu brigādi.

-     Braši vīri!

Papalajevs pamāja uz Žukovu.

-    Tikai viņš to panāca…

Žukovs kautrīgi nolaida skatienu.

-     Man vienkārši ir tāds parfīms…

Ja kāds filmētu to, kas notika, iznāktu lielisks reklāmas rullītis firmai, kura izgatavo odekolonu "Muskuss".

Taņa virtuvē grieza maizi un saspringta klausījās, kas notiek istabā, kur, apsēdušies pie televizora, sarunājās Germans ar Osipu.

Pagaidām viss bija mierīgi.

"Tas nevilksies ilgi…" meitene nelaimīga nodomāja un smagi nopūtās.

Viņa sagatavoja sviestmaizes, uzvārīja kafiju, salika visu uz skaistas Hohlomas paplātes un aiznesa "brālēniem".

-     Labu ēstgribu! Taņa pateica, nolikusi raibi apgleznoto metāla apli ar šķīvjiem un krūzītēm uz žurnālu galdiņa, kas šķīra Germanu no Osipa.

-    Paldies! viņi reizē atbildēja.

Taņa pagriezās un gāja atpakaļ.

-    Bet tu? Germans viņai uzsauca.

-    Es vēlāk… Taņa atbildēja un izgāja no istabas.

Jaunie cilvēki turpināja samnāties.

-     Tu tātad esi apceļojis pusi pasaules? Germans pajautāja regbijistam.

-    Gandrīz… tas atbildēja.

-     Apskaužu… Bet es ne reizi neesmu bijis ārzemēs…

-     Kāpēc tā?

Germans gribēja godīgi atzīties, ka šādiem ceļojumiem trūkst naudas, taču nevarēja saņemties.

"Viņš tomēr ir Taņas brālēns…" Germans domāja. "Vēl sastāstīs radiem, ka māsīca sapinusies ar nabagu…"

Un, svarīgi ielicis roku sānos, Germans paziņoja:

-    Nav laika! Esmu ļoti aizņemts!

Čurkins cienīgi pamāja.

-    Saprotu.

Vispār jau Osips bija ļoti ieintriģēts, kā sarunu biedrs ar tik vārgu augumu var strādāt par mežcirtēju. Tomēr nespēja saņemties, lai uzdotu tiešu jautājumu. Baidījās, ka ar tādu netaktiskumu var aizvainot brālēnu. Attiecībā uz Taņu Čurkinam bija nopietni nodomi, tāpēc viņa plānos nekādā ziņā neietilpa attiecību maitāšana ar nākamās sievas radiniekiem.

Viņš nolēma sākt iztālēm.

-     Varu iedomāties… viņš uzmanīgi ierunājās. Droši vien, kad visapkārt valda tumsība…

Germans apstulba. Taču uz īsu brīdi.

"Taņa droši vien sastāstījusi viņam, ka grupā esmu labākais students…" viņš iedomājās.

-     Nekas īpašs… Germana balsī ieskanējās augstprātīga intonācija.

-     Un vai daudz gāž?

Germans atcerējās pagājušo sesiju. Pasniedzēji bija darbojušies tik neganti, ka gandrīz neviens nebija nokārtojis ieskaiti vai eksāmenu pirmajā piegājienā.

-    Gāž citu pēc cita.

-    Un ko ar tiem dara pēc tam?

Germans gribēja palabot, ka nevis ar "tiem", bet ar "viņiem", taču virtuvē piepeši kaut kas nodārdēja.

-     Kas tur notika? Osips uzsauca.

-    Gribēju uzvārīt zupu, bet kastrolis nokrita uz grīdas… Taņa atbildēja. Tagad visu vajag uzkopt…

-    Es palīdzēšu! Osips jau grasījās lēkt kājās.

-     Sēdi! Germans viņu apstādināja. Tu no ceļa esi noguris! Es pats… Viņš piecēlās un izgāja no istabas.

Osips paņēma televizora pulti un sāka pārslēgt kanālus. Neko jēdzīgu nekur nerādīja. Samazinājis skaļumu, viņš izstaipījās un nožāvājās.

"Brālēns tā nekas…" prātā iešāvās doma. "Jāmēģina dabūt savā. pusē… Lai pierunā Taņu nākt pie manis…" Viņš pārlaida istabai laisku skatienu, un piepeši viņa uzmanību saistīja pie skapja nokritusi balta ādas mape. Mape skaidri redzami bija novēlusies no plaukta, taču saimniece to nav pamanījusi.

-    Tas nekur neder… Osips noburkšķēja.

Viņš piecēlās, spēra soli, pacēla mapi un jau gribēja nolikt, taču no tās negaidīti izkrita papīra lapa. Osips paguva to notvert.

-     No regbijista neaizlaidīsies… Osips pasmaidīja un pārlaida acis printera nodrukātajam tekstam.

Un apstulba.

"Ko tas nozīmē?…" Osips sastinga istabas vidū ar plati ieplestām acīm, nometās uz krēsla, atvēra mapi un sāka lasīt visus dokumentus pēc kārtas.

Germans tikmēr ložņāja pa viituves grīdu, ar lupatu vākdams izlieto ūdeni.

-    Par ko jūs tur runājāt? Taņa klusu jautāja.

-    Tāpat vien… Par mācībām…

-    Par mācībām? Taņa satraucās, taču tūlīt atcerējās, ka Osips Čurkins beidz juristus, tāpēc pirms laika ģībonī nav jākrīt ja nu piepeši jaunie cilvēki sprieduši par studentu dzīves problēmām…

Tomēr Germans sabradāja šis cerības kā nejauši zem kājām nokritušu ogu…

-    Es stāstīju par mūsu institūtu… viņš norūca.

Taņa nobālēja.

-     Un ko Osips?

Germans paraustīja plecus.

-     Neko…

Taņa piesardzīgi painteresējās:

-    Bet viņš… viņš ne par ko nebrīnījās?

-    Kādā ziņā?

-    Kā lai to pasaka… Varbūt uzdeva kādus jautājumus?

-     Nesaprotu…

-     Vai viņš, piemēram, nejautāja, kad tu atgriezies no taigas vai kaut ko tādā garā…

Germans paskatījās ar platām acīm uz draudzeni.

-     Ko-o?

-    Tātad nē?

-    Saprotams, ka ne! Kāpēc viņam tas būtu jājautā?

Meitene sagrumboja pieri.

"Vai nu Osja ir pārlieku viltīgs," viņa domāja, "vai arī tieši otrādi, pilnībā atbilst savam uzvārdam… Tā vai citādi, labi vismaz, ka viss mierīgi… Varbūt izdosies iztikt bez skandāla…"

Viņa nopūtās un paskatījās uz Germanu, kas rosījās pie kājām.

"Taņas brālēns ir tā nekas…" tas tikmēr prātoja. "Tūlīt pateikšu viņam, ka mēs drīz precamies…"

Čurkins aizcirta mapi, ar izkaltušu rikli norīdams siekalas.

"Tas tik ir joks!" Viņš neizpratnē saberzēja pieri. "No kurienes tādi papīri pie viņiem?…"

Dokumenti varēja atstāt sariecošu iespaidu uz jebkuru. Tie liecināja par valsts pirmo personu saistību ar narkotiku tirdzniecību un netīrās naudas legalizēšanu. Dokumentu bija diezgan daudz un visi ļoti lietpratīgi uzrakstīti vismaz to juridiskā institūta pēdējā kursa students saprata.

Čurkins uzmanīgi nopētīja istabu. Varbūt te ir vēl kaut kas…

Taču nē. Plauktos atradās tikai dažas daiļliteratūras grāmatas un nobružātas mācību grāmatas no bibliotēkas.

Atskanēja soļi. Apjukušais Osips gribēja nomest mapi tajā pašā vietā, no kuras bija paņēmis, taču nepaguva, jo istabā ienāca Germans.

No televizora, kas darbojās maksimālā skaļumā, skanēja populārā televīzijas raidījuma "Kriminālā informācija" skaņas.

-    Kā tev šeit iet? pajautāja Germans. Vai nebija garlai… Un, ieraudzījis regbijista rokās dokumentus, viņš tūlīt visu saprata.

-     Nē… Osips atteica. Garlaicīgi nebija!

Germans sastomījās.

-     Pamatīgi papīri, vai ne?

-     Ļoti…

"Ko lai dara…" nodomāja Germans. "Nāksies izstāstīt… Kā nekā nākamais radinieks…" Viņš apsēdās uz blakus krēsla maliņas un iesāka:

-    Šī mape nonāca pie mums aizvakar.

Cilvēku ar salauzto degunu sauca Romāns Masjura. Viņš bija speciālo uzdevumu nozīmes karaspēka vada komandieris un nēsāja uzplečus ar leitnanta zvaigznītēm. Tureckis atlika fotogrāfiju sānis un sacīja:

-    Šo karotāju, kā arī Avdoņinu ņemsim ciet rīt.

Brigāde piekrītot pamāja.

Tureckis pabungoja ar pirkstiem pa galdu un ieskatījās pulksteni.

-    Laiks diemžēl nav no gumijas…

Šodien bija ieplānots kas cits.

Osips noklausījās Germana stāstījumu un uzdeva trulu jautājumu:

-    Tu tātad neesi Taņas brālēns?

Germans apjuka.

-    Protams, neesmu.

-    Tā… Osips drūmi novilka.

-     Pagaidi… Germans kļuva nemierīgs. Es kaut ko nesaprotu…

Taču Osips neļāva pateikt līdz galam. Pavisam mierīgi, pat mazliet skumīgi viņš pavēstīja:

-    Tūlīt es tevi iekaustīšu. Ne pa jokam.

-    Ā?… Germans savilka uz augšu uzacis. Regbijists piecēlās kājās, sagrāba sāncensi pie krūtīm

un pacēla no grīdas.

-     Vārgulis! To pateicis, viņš nometa "mežcirtēju" uz grīdas.

Tas nostiepās uz paklāja un, sāpēs viebdamies, blenza uz saniknoto tēvaini.

-    Ko tu dari?!

-     To! Osips nobrēcās un iespēra zēnam ar kāju pa sāniem.

-    A-ā… Germans novaidējās un saritinājās kamolā. Izdzirdējusi troksni, atskrēja Taņa. Redzot, kas notiek,

viņa uzklupa Osipam.

-    Izbeidz! Tūlīt pat! Dzirdi?!

Raženais puisis drūmi paskatījās uz viņu un pajautāja:

-    Tātad tagad tu drāzies ar šito distrofiķi?

Uz grīdas kamolā guļošais Germans atgādināja par sevi.

-    Taņa, man tā vien liekas, ka tavs brālēns nemaz nepriecājas par mūsu savienību… Bet, ja priecājas, tad savas jūtas noslēpis pavisam dziļi… Turklāt skaidri redzams, ka viņam visi nav mājās…

Osips briesmīgi savaikstījās.

-    Kas es par brālēnu?! Neesmu nekāds brālēns! Es viņai esmu… viņai esmu..

-    Tu neesi man nekas! Taņa nikni noteica. Berzēdams sasisto ribu, Germans nomurmināja:

-    Vēl tikai trūka, lai manis dēļ ģimenē sāktos nesaskaņas…

Osips pielēca pie viņa un nošņācās:

-     Vai tu esi galīgs muļķis? Vai nesaproti, ka viņa piemānījusi ir tevi, ir mani?!

Germans sāka virināt plakstiņus. -Jā?

-   Jā! regbijists iekliedzas. Esmu viņai tāds pats brālēns kā tu!

Germans pagriezās pret: Taņu.

-    Vai tā ir taisnība?

-    Taisnība, viņa atbildēja un nolaida skatienu.

-     Skaidrs… noteica Germans un negaidīti pastiepa roku uz. Osipa pusi. Palīdzi piecelties!

Osips mirkli padomāja un piecēla Germanu kājās.

-     Tātad tu neesi brālēns? vērīgi skatīdamies un atliekdamies taisni, tas noprasīja raženajam puisim.

-     Nē taču! Nē!

-     Skaidrs… noteica Germans, atvēzējās un negaidīti no visa spēka trieca ar dūri Osipam pa zobiem. Še tev, maita!

-    Ko tu dari? Osips pārsteigts atrāvās tālāk un aptaustīja lūpu, kas nemaz nebija cietusi.

-    To! nošņācās "mežcirtējs" un mēģināja vēlreiz trāpīt Osipam pa žokli, taču regbijists roku pārtvēra un atsvieda uzbrucēju sānis.

-     Neaiztiec viņu! Taņa metās virsū Osipam.

Puisis pietvīka sarkans un, zaudējis kontroli pār sevi, iesita meitenei pa vaigu.

-    Tu vēl aizstāvi viņu! Es tev rādīšu!

-    Kāds tu lops… Taņa izdvesa.

-     Es lops?! Osips pavisam zaudēja savaldību. Tādā gadījumā še vēl! Un viņš apveltīja Taņu ar sitienu krusu.

Meitene iekliedzās un noslīga uz krēsla.

Kļūstot par liecinieku tik kaunpilnai tēvzemes regbijista uzvedībai, Germans bezmaz zaudēja prātu. Ātri paskatījies uz visām pusēm, viņš paķēra lielu svečturi, kas līdz šim netraucēts bija stāvējis uz televizora, un, iekliedzies: "Gnīda!" pielēca pie Osipa.

-    Še tev! Germans atvēzējās un nolaida smago bronzas gabalu uz pretinieka galvas.

Osips saļima uz grīdas.

-    Mammīt… nočukstēja Taņa. Ko tu izdarīji…

-    Bet viņš tev iesita!

-    Tas nav iemesls, lai nosistu cilvēku!

-     Kāpēc nav iemesls? Germans pauda neviltotu izbrīnu. Labāks iemesls nevar būt!

Uz grīdas guļošais bifelis bija pie apziņas. Un dzirdēja, ko saka Germans.

"Ehē…" viņš apjēdza. "Ar šito jaunekli labāk jokus nedzīt…" Tāpēc Osips pacentās, lai balss skanētu maksimāli labvēlīgi, un noteica:

-    Es vairs neesmu bīstams!

-    Ko? Saraucis pieri, Germans pieliecās viņam tuvāk.

-    Es teicu aizvāc svečturi!

Taņa atvieglota nopūtās.

-     Dzīvs…

-    Dzīvs… Osips atsaucās.

Meitene pasmaidīja un negaidīti uzsauca:

-    Tādā gadījumā zūdi kokos!

-    Tieši tā! Germans viņu atbalstīja.

Osips ātri piecēlās un, mezdams uz Germanu bažīgus skatienus, rūca:

-    Katrā ziņā kavēties šeit nedomāju.

Bija skaidri redzams, ka viņš nobijies ne pa jokam.

"Es uzvarēju!" Germans priecīgi nodomāja. "Uzvarēju!" Un viņš piegāja pie savas sirdsdāmas kā viduslaiku bruņinieks, kas uzvarējis turnīrā.

-    Kā tu jūties?

-      Labi… viņa starodama atsaucās un veltīja Germanam maiguma pilnu skatienu.

Aizrāvušies viens ar otai, balodīši nepamanīja, ka Osips paceļ no grīdas mapi un pabāž zem krekla.

-     Tu drīz? Germans pameta uz Osipu greizu skatienu, kamēr tas vilka apavus kājās.

-     Es jau eju… viņš nomurmināja un, paķēris somas, izspruka no dzīvokļa.

Tiklīdz aizvērās durvis, Germans pamanīja, ka dokumenti pazuduši.

-     Nē, es tomēr viņu nositīšu! viņš nokliedzās un, sažņaudzis rokā svečturi, metās Osipam pakaļ.

Atgūt papīrus izdevās bez grūtībām. Osips tūlīt saprata, kādu motīvu vadīts, saniknotais Germans dzenas pakaļ.

-     Ej pie joda! Osips nometa mapi uz asfalta. Pievāc! Pēc tam pielika soli un aizgāja uz metro pusi.

Uzvara bija pilnīga un neapstrīdama. Pacēlis dokumentus, Germans uzlidoja septītajās debesis, žilbinoši zilajā gaismā, kas krita pāri visam, apmeta pāris kūleņu un viņam par godu rībināto bungu pavadībā nolaidās tieši Taņas dzīvoklī.

-    Tu esi mans varonis! viņa paziņoja.

-    Ahā! Germans plati pasmaidīja, apskāva meiteni un novēla uz dīvāna.

Septītās debesis pieņēma viņu vēl trīs reizes. Turklāt kopā ar Taņu. Tikai gaisma jau bija rožaina un bungu vielā maigi spēlēja arfas. Puisis ar meiteni peldēja biezajā ēterā un smējās… Abiem bija labi…

Nedz viens, nedz otrs nezināja, ka Osips Čurkins, juridiskā institūta students, ir FDD ziņotājs.

Drīz pēc tam, kad Tureckis bija beidzis plānot brigādes darbu, viņu izsauca Merkulovs.

-     Šo to esmu uzzinājis… ģenerālprokurora vietnieks izmeklēšanas darbā sacīja selektorā.

-    Es arī… Tureckis noņurdēja.

Pēc minūtes viņš jau sēdēja sava drauga un skolotāja kabinetā. Pirmām kārtām Merkulovs painteresējās, ko tieši sevišķi svarīgu lietu izmeklētājam izdevies noskaidrot.

Tureckis pastāstīja par "Pēterburgas lietu".

-    Skaidrs… Priekšnieks pamāja. Tagad uzklausi mani…

Kamēr Merkulovs sakopoja domas, iestājās pauze, kuras laikā Tureckis maisīja sekretāres atnesto tēju. Bet acis bija sastindzis Konstantīnam Dmitrijevičam pievērsts nepacietīgs: "Nu?"

Merkulovs ierunājās:

-    Atceries, nesen Fiļipova kungs runāja par reģionu vadītāju sazvērestību pret prezidentu…

Tureckis nopūtās. -Jā…

Merkulovs brīdi paklusēja, izvilka no paliktņa bērziņu pildspalvu, pagrozīja pirkstos un apņēmīgi nolika atpakaļ.

-    Tā lūk! Tā ir patiesība!

-    Ej nu?

-    Nekāds "nu"!

Tureckis pielika pie lūpām sudraba karotīti un pārbaudīja, vai tēja ir karsta.

-    Karsta… viņš norūca.

Priekšnieks turpināja:

-    Gubernatori nevēlas zaudēt neatkarību… Viņus ne mazākajā mērā nevilina iespējamā kontroles zaudēšana par budžeta līdzekļiem, kas milzu atskaitījumu veidā no lielajiem uzņēmumiem ienāk viņu vadītajos apgabalos un novados…

-    Skaidrs.

-    Vārdu sakot, viņi nevēlas atdot savu valsti prezidentam. Bet tas ietiepīgi velk pie sevis…

-    Pareizi dara, Tureckim paspruka.

Konstantīns Dmitrijevičs gribēja kaut ko iebilst, taču tikai noplātīja rokas.

-    Bulanovam par godu jāteic, ka viņš cenšas risināt problēmas mierīgā ceļā…

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs pamāja ar galvu.

-Jā, esmu dzirdējis.

-    Taču viņa administrācija… Konstantīns Dmitrijevičs atstāja frāzi daudznozīmīgi karājamies gaisā.

-     Valujevs?

-    Ahā…

-    Tā, tā… Tureckis paliecās uz priekšu.

-Tas ir slīpēts zellis… Konstantīns Dmitrijevičs norūca.

-    Proti?

-     Tūlīt paskaidrošu… Priekšnieks noklepojās un iedzēra no krūzes malku tējas.

-     Atdzisusi, jā? Tureckis satrūkās un iedzēra malku ari no savējās.

Konstantīns Dmitrijevičs mazliet padomāja un pateica:

-    Pirmām kārtām atgriezīsimies pie saviem auniem, tas ir, pie gubernatoriem…

Tureckis iztēlojās Federācijas padomes zāli, kas pilna ar ragainiem, sprogainiem kustoņiem, kuri apspriež valsts problēmas. Starp citu, viens otrs bija ar pliku pakausi, taču tas būtību nemainīja: jautājumi tika risināti lēni un nemākulīgi. Galvenais auns sēdēja savā vietā un blēja: "Bē… bē… sargieties! Mums grib atņemt valsti!"

-    …Tagad par sazvērestību… nez no kurienes atlidoja Konstantīna Dmitrijeviča balss. Tās priekšgalā ir parlamenta augšpalātas spīkers Jerjomins. Viņš koordinē kompromitējošu materiālu vākšanu par prezidentu un viņa loka cilvēkiem. Drīzā nākotnē paredzēts materiālus nodot gan mūsējiem, gan pasaules plašsaziņas līdzekļiem vai arī izmantot šantāžai…

-    Pēterburgas lieta?

-Jā.

-    Skaidrs.

-   Ap Jerjominu pulcējas nesamierināmie gubernatori prezidenta pretinieki Silantjevs, Ņikoņenko, Fedulovs…

Izdzirdējis pēdējo uzvārdu, sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs savilka uz augšu uzacis.

-    Vai tas, kuram nesen iesmērēja saindētu zosi? Un kum pirms tam trīs reizes bezmaz uzspēra gaisā?

-    Tas pats…

-    Skaidrs…

Konstantīns Dmitrijevičs atgāzās krēslā.

-    Tik un tā viņam klāt tiks…

-    Tu domā?

-    Esmu par to pārliecināts.

-     Kāpēc?

Priekšnieks nožāvājās un pateica:

-    Tāpēc, ka viņš ir melnajā sarakstā…

-    Kādā melnajā sarakstā? Tureckis nesaprata.

Priekšnieks atspiedās pret galdu.

-     Prezidents cenšas risināt problēmas ar Federācijas padomi mierīgā ceļā, vai ne?

-    Tā ir…

-     Bet Valujevam tas nav izdevīgi!

-     Kāpēc?

-     Tāpēc, ka viņam nepieciešams, lai valsts vadītāja un gubernatoru starpā risinātos karš. Nemitīgs karš. Ja viena puse uzvar, viņš paliek ar tukšām rokām. Tādā gadījumā milzu nauda, par kādu viņš sapņo, vai nu ieplūdīs reģionu līderu kabatās, vai ari nonāks valsts kases lādē. Uz kuras sēž prezidents, kas parādīs administrācijas vadītājam pigu, kad tas mēģinās pielavīties lādei un atslēgt to ar mūķīzeri. Saproti? Valujevam vajadzīga pastāvīga nenoteiktība, intrigas, savstarpēji apvainojumi, strīdi, konflikti… Līķi galu galā! Un, kamēr karo, viņš zog, zog un zog…

-    Skaidrs…

-    Tāpēc arī viņš sastādījis melno sarakstu ar gubernatoriem, kuru nāvei katrā ziņā jāiekvēlina pārējie reģionu vadītāji, mudinot aktīvi uzstāties pret Bulanovu… Taču nedrīkst arī tiem atļaut pārāk daudz. Tāpēc prezidenta šantāžu ar kompromitējošiem materiāliem administrācijas vadītājs nepieļaus…

-    Izskatās, ka ir jau pieļāvis… Tureckis norūca.

Konstantīns Dmitrijevičs nogrozīja galvu.

-     Tas vēl nav zināms… Zini, ko privātā sarunā nesen teica Jerjomina pirmais palīgs? Aizmirsu, ka bija uzvārds… Tāds alkatīgs… Ak jā, Rostovščikovs*!

Tureckis nez kāpēc nodrebēja un dīvaini palūkojās uz draugu, kas turpināja:

* PocroBUiKK augļotājs. (Tulk. no krievu vai.)

-    Tātad tā. Viņš paziņoja, ka vajadzības gadījumā šā cilvēki pašu velnu satvers aiz astes un izsitīs uzziņu, ka Bulanovs ir jaunākais velns pekles kancelejā, brīvajā laikā labprāt rauj mušām kājas, kā arī…

Pēdējos vārdus Tureckis nesaklausīja. Prātā uzpeldēja Žanna Mihailovna komjaunietes tērpā, kura atgādina:

-    Savā nāves dienā Sergejs grasījās atdot parādu kādam augļotājam!

Tagad Tureckis zināja, ar ko bija paredzējis tikties nelaikā mirušais "SBIT Infopolis" direktors.

Germans piecēlās no dīvāna un uzvilka bikses.

-     Dosies kaut kur tālu? pajautāja svētlaimīgi uz palaga guļošā Taņa.

-    Zvanīt! Germans īsi atbildēja.

-     Uz kurieni?

-    Uz detektīvu aģentūru!

Meitene bailīgi paslējās uz augšu.

-    Ai… varbūt nevajag?

-     Vajag! Germans stingri paziņoja, paķēra no ķebļa mapi un izgāja gaitenī. Uzgriezis uz vāka pierakstīto numuru, gaidīdams savienojumu, viņš pamīņājās no vienas kājas uz otru un, kad izdzirdēja atsaucamies, noteica apņēmības pilnā balsī:

-    Man jārunā ar Denisu Grjaznovu!

Osja Čurkins darīja, kā bija mācīts. Ticis līdz pirmajam taksofonam, viņš paziņoja kontaktpersonai par atrastajiem aizdomīgajiem dokumentiem. Ar šo faktu saistītos apstākļus regbijists nolēma neatklāt. Kas gan vēlas stāstīt par piedzīvoto apkaunojumu.

Germans nolika klausuli un gaitenī iznākušajai Taņai pateica:

-    Viņš gaidīs mani pēc stundas!

Meitene sadrūmusi aiztaisīja tikko uz pleciem uzmestos rītasvārkus, taču neko neteica.

Germans piespieda mapi pie krūtīm.

-    Es braucu!

-    Ko, tādā izskatā? Taņa neizturēja. Sporta biksēs?

-    Ak jā… Germans attapās. Es tūlīt…

Viņš iegāja istabā, uzvilka Taņas sporta tērpu, pēc tam atgriezās gaitenī un uzāva kroskurpes.

-     Kailās kājās nedrīkst! Taņa brīdināja. Iedzīvosies tulznās!

-      Nekas briesmīgs… Germans mēģināja iebilst, taču draudzene veikli aizskrēja uz vannasistabu un atnesa savas sārtās zeķītes.

-     Velc kājās!

-     Ko tu runā? Germans pasmaidīja. Tās man trīs numurus par mazu.

-     Nav svarīgi! Izstiepsies!

Puisis neizlēmīgi pagrozīja rokās ar puķītēm rotātos turku kokvilnas rūpniecības izstrādājumus un noņurdēja:

-     Mani vēl noturēs par zilo…

-     Kas nu ir, tas ir… Taņa piekrita, un viņas acīs negaidīti uzplaiksnīja cerība. Varbūt tomēr nebrauksi?

-      Braukšu! Germana balsī jau parādījās aizkaitinājums.

Viņš gluži vienkārši vairs nespēja palikt tepat. Pēc šīsdienas uzvaras pār spēcīgo regbijistu Germans beidzot jutās kā īsts vīrietis. Nevis kā puņķains murmulis, bet bezbailīgs bruņinieks, kas spēj aizstāvēt savu sirdsdāmu. Ne kā nevarīgs botānikas students, bet spēcīgs un par savi pārliecināts brašulis. Nevis kā vārgs neveiksminieks, bet bezbēdīgs laimes luteklis ar dzelzs dūrēm,kurās sažņaugts bronzas svečturis.

Ja svečtura vietā ieliktu cirvi, visā pasaulē neizdotos atrast otru tik kolorītu mežcirtēju kā Germans, kas ģērbies sieviešu treniņtērpā ar sārtām zeķītēm kājās!

Tāpēc viņam pienācās beigt šo epopeju ne jau ar nenoteiktu daudzpunkti, bet efektīgu izsaukuma zīmi!

-    Es braukšu! Germans vēlreiz noteica. Braukšu!

Taņa nopūtās.

-    Ko lai dara… Tādā gadījumā es braucu tev līdzi!

-    Nekādā ziņā! Germans protestēja.

-     Kāpēc ne? Taņa neapmierināta pacēla galvu augšup.

Germans saķēra viņu aiz pleciem un noteica:

-    Es nedrīkstu pakļaut tevi briesmām!

Šī scēna šķita mazliet patētiska. To sajutis, Germans piebilda:

-    Turklāt kāpēc viena mape jāved divatā? Labāk pagatavo kaut ko ēdamu!

Patiesībā viņš tomēr baidījās Taņas dēļ. Ko var zināt, kas tādā aģentūrā gaidāms…

Drauga argumenti meiteni neapmierināja.

-    Ja es teicu, ka braukšu, tas nozīmē, ka braukšu. Taņa apņēmīgi atbrīvojās no Germana rokām un devās uz istabu pārģērbties.

Germans saprata, ka atturēt Taņu neizdosies.

"Vienkārši jālaižas projām…" viņš nodomāja. "Viņa tik un tā nezina "Glorijas" adresi…" Kārtigi nolicis puķainās zeķītes uz trimo, Germans izlavījās kāpnēs.

Tajā pašā laikā pie Taņas kāpņu telpas durvīm piestāja melns "Fiat", no kura izkāpa trīs spēcīgi noauguši vīrieši.

-    Kurš dzīvoklis? noprasīja viens no viņiem.

-    Četrpadsmitais! atbildēja otrs.

Trešais pamāja ar roku.

-     llz priekšu!

Un viņi devās uz durvīm. Pa tām izsteidzās vājš puisis sarkanā sporta tērpā ar necaurspīdīgu plastmasas maisiņu rokā.

-    Vai nepateiksiet, cik pulkstenis? puisis uzrunāja vīrus.

Neviens neuzskatīja par vajadzīgu viņam atbildēt.

Puisis paraustīja plecus un aizsteidzās uz metro pusi. Atbraucēji uzkāpa lievenī un cits aiz cita iegāja pa durvīm.

Kad Taņa apģērbusies izgāja gaitenī, Germana, protams, vairs nebija.

Draņķis tāds! Taņa pikti piecirta kāju.

"Glorijas" adresi viņa patiešām nezināja. Tāpēc neatlika nekas cits kā gaidīt Germanu mājās. Gaidīt un uztraukties… Nē, protams, varēja mēģināt viņu panākt, taču viltīgais Redņikovs droši vien bija paredzējis tādu variantu un uzsācis ceļojumu pieklājīgā ātrumā…

"Varbūt dzīties pakaļ?" Taņa saberzēja pieri. "Ja nu izdodas?"

Šajā brīdī pie durvīm atskanēja zvans.

"Paldies Dievam!" viņa nodomāja. "Atgriezies! Droši vien pamodās sirdsapziņa…"

Aiz atvieglojuma nopūtusies, meitene atvēra durvis.

Kā jau Taņa bija paredzējusi, Germans devās uz metro samērā ātrā soli.

"Nekas…" viņš ejot domāja. "Taņa ļaunā neņems… Bet, ja ņems ļaunā, vēlāk metīšos viņai pie kājām… Piedos, nekur nedēsies… Galvenais, ka tagad varu par viņu neraizēties sēž dzīvoklī, un nekādas briesmas vairs nedraud… Kas zina, ko tajā aģentūrā var sagaidīt!"

Germans ieskatījās maisiņā. Tajā gulēja ar dokumentiem piebāztā mape.

"Atdošu, kā nu viņu sauca… Grjaznovam…" Germans pasmaidīja. "Un atgriezīšos pie Taņas…"

Ar kailām kājām sarepējušajās kroskurpēs bija ļoti nepatīkama sajūta, un viņš sāka nožēlot, ka nav uzvilcis zeķes. Pametis skatienu uz bālajām potītēm zem bikšu starām, Germans secināja, ka izskatās idiotiski. Galvā pat nozibēja kaunīga doma:

"Labak izskatīties kā zilajam, nevis idiotam…" Tomēr viņš tūlīt šo domu padzina. "Nē, nē, ko es te… Labāk būt muļķim!"

Ar tādām domām Germans nokļuva līdz metro.

Iegājis vestibilā, viņš tūlīt ieraudzīja tā centrā dežurējošo milici. Tiesa, tas nebija vakardienas jaunākais seržants, bet tukls ierindnieks ar sarkanu seju.

Germans pameta uz viņa pusi bailīgu mirkli un devās pie kasēm. Un tikai pie paša lodziņa atcerējās, ka aizmirsis paņemt naudu.

"Varbūt nauda ir treniņtērpa kabatās?" Germans ātri aptaustīja Taņas tērpu un sarūgtināts konstatēja, ka kabatās ir tukšums.

Neatlika nekas cits kā doties atpakaļ.

Citā reizē viņš, protams, būtu mēģinājis izsprukt cauri turniketiem par velti aizspiežot gaišos kontroles ripulišus ar rokām. Taču šoreiz negribējās riskēt. Ko tad, ja miesās kuplais kārtības sargātājs notver un atkal aizved uz nodaļu?

Germans nopūtās, apgriezās uz otru pusi un soļoja atpakaļ pie Taņas.

"Droši vien šoreiz nāksies Taņu ņemt līdzi…" viņš nodomāja.

Drīz vien viņš bija pie mājas, uzkāpa otrajā stāvā, pacēla roku pie zvana pogas un… sastinga.

Durvis stāvēja pusvirus.

Germans uzmanīgi satvēra rokturi un iegāja dzīvoklī.

Mammīt… palūkojies visapkārt, viņš nomurmināja.

Dzīvoklī bija noticis visīstākais grautiņš.

Trimo apgāzts, spoguļi sasisti. Līdzās ar smagu kāju sabradātām dezodorantu tūbiņām uz grīdas mētājās no gaiteņa skapja izmestās mantas. Pie kājām uz sāniem gulēja tālruņa aparāts ar blakus nomestu klausuli. No tās tikko dzirdami skanēja īsi signāli.

Germans iedrāzās viesistabā un konstatēja, ka arī tur viss sagriezts ar kājām gaisā: sekcija tukša, krēsli un skapīši apgāzti uz paklāja.

-    Taņa! Germans šausmās iesaucās. ■ Taņa!

Neviens neatbildēja.

Germans nobālis spēra soli uz priekšu un atgrūda durvis uz blakusistabu.

Precīzi četros pēcpusdienā Tureckis bija pie Puškina pieminekļa. Ivanova atkal bija ieradusies pirmā.

-    Varbūt brauksim pie manis? viņa piedāvāja bez kāda ievada.

Tureckis, kas vēl nebija paguvis apskatīties, vai žigulis ir vecajā vietā, pasmaidīja, demonstrēdams visus trīsdesmit divus zobus.

-    Būšu laimīgs!

Pēc minūtes viņi jau sēdēja Gaļinas Ivanovnas "AlfaRomeo", kas iekļāvās pa Tveras bulvāri braucošajā automašīnu plūsmā.

Iegājis istabā, Germans tūlīt ieraudzīja Taņu. Viņa gulēja uz tahtas un raudāja.

-     Kas noticis?! Germans metās pie meitenes.

Taņa pagrieza sarkanās acis uz augšu.

-    Viņi… viņi… Viņi te visu savandīja…

-    Kādi viņi? Germans neko nesaprata.

-    Nezinu… Taņa nomurmināja. Viņi bija tris…

Germans tūlīt atcerējās lejā pie kāpnēm satiktos vīriešus.

-    Viņiem vajadzēja mapi… sacīja Taņa.

Germans apstulba.

-     Mapi? -Jā…

Germans gribēja kaut ko teikt, taču meitene piepeši ieraudājās no jauna.

-    Piedod man… piedod…

-    Ko? Germans nobrīnījās.

Taņa smagi nopūtās.

-     Viņi man draudēja… Teica, ka nositīs… Un es pateicu, ka tu aizvedi dokumentus uz "Gloriju"…

Germans juta, ka pamazām no krūtīm pār visu augumu izplūst lipīgas, aukstas bailes.

"Tikai nedomā baidīties!" viņš uzkliedza pats sev. "Nebaidies!"

Pašam par brīnumu, uzkliedziens iedarbojās. Bailes tūlīt pazuda. Puisim tas patika. Viņš pat mēģināja nobīties vēlreiz, lai vēlreiz izbaudītu savu gribasspēku.

"Man bail!" viņš draudīgi sev paziņoja. "Man ir ļoti, ļoti…" Tad negaidīti aprāvās un atzinās: "Ne velna man nav bail!"

Bailes bija aizmukušas tik tālu, ka viņš pat nespēja tās atsaukt.

"Kolosāli!" puisis nodomāja.

Taņa piepeši pamanīja mapi, kas rēgojās no polietilēna maisiņa, kurn Germans bija nometis uz tahtas.

-     Pagaidi… Taņa atplauka. Tātad viņi tevi nav noķēruši?

-    Protams, ne!

Jaunie cilvēki aptvēra, ka svešinieki grib pārtvert Redņikovu pie "Glorijas".

-     Ko nu darīsim? Taņa apjukusi noprasīja. Nesagaidījuši tevi pie aģentūras, viņi var atgriezties šeit vēlreiz…

Germans pakasīja pakausi.

-   Jāpārliek tikšanās uz. citu vietu!

Viņš ātri izgāja gaitenī, pacēla no grīdas tālruņa aparātu un uzgrieza Denisa Grjaznova numuru.

Tas bija aizņemts.

-     Man bail te palikt… piegājusi pie viņa, nomurmināja Taņa.

Germans mazliet padomāja un paziņoja:

-    Labi, braucam!

-     Uz kurieni?

-    Es zinu vietu, kur neviens mūs neatradīs.

Iegājis Gaļinas Ivanovnas dzīvokli, Tureckis noāva apavus, iekāpa piedāvātajās rītakurpēs un sastinga, it kā nezinātu, ko darīt.

-     Ejiet istabā! Galina Ivanovna pasmaidīja. Bet es tikmēr uzvārīšu kafiju… Gracioziem soļiem viņa aizgāja pa gaiteni uz virtuvi. Zem vieglās un gaišās kleitas vīdēja neparasti pievilcīgs augums.

Tureckis pavadīja sievieti ar ilgu skatienu un nopūties iegāja istabā.

Jeļenai Nikolajevnai uzdevums likās samērā vienkāršs. Tik vien tā darba jādodas uz norādīto māju, ar liftu jāuzbrauc augšā, jāpiezvana pie dzīvokļa durvīm un durvis atvērušajai saimniecei skaļā balsī jāpalūdz sāls. Droši vien tādēļ, lai viesim, kādam svarīgam Ģenerālprokuratūras izmeklētājam, nerastos nelabas aizdomas. Kaimiņiene kas tur īpašs… Viņš taču neredzēs, ka Komarova nemanāmi ieliek saimniecei rokā maziņu stikla ampulu.

Žukovs ar Papalajevu stāvēja kāpņu telpā pie atkritumu vada un klusu sarunājās.

-     Kā tev liekas, vai tas sievišķis, kas brauca ar "AlfaRomeo", nemanīja, ka mēs sekojam?

-     Nē, nevar būt…

-     Dod Dievs… Dod Dievs… Citādi šefs galvu noraus… Teica, ka jābrauc tik uzmanīgi, lai pat viņš nemanītu "asti"!

Jeļena Nikolajevna izkāpa no lifta, un viņas skatiens tūlīt atdūrās pret dēlīšiem apsistajām vajadzīgā dzīvokļa durvīm.

"Sākam…" viņa sev teica un iebāza roku jakas kabatā pēc ampulas.

Šajā brīdī uzmanību piesaistīja klusa iečabēšanās. Jeļena Nikolajevna pagrieza galvu un pamanīja divus spēkavīrus ar kolorītām boksera fizionomijām mīņājamies kāpņu laukumiņā starp stāviem. Šķita, ka stāvētāji nepievērš sievietei ne mazāko uzmanību, taču Komarova nosprieda, ka viņai, profesionālei, jābūt piesardzīgai.

"Plāns ar sāli atkrīt…" viņa nolēma. "Mēģināsim likt lietā rezerves variantu…"

Komarova spēra dažus soļus uz priekšu un piezvanīja pie kaimiņu dzīvokļa, nevis vajadzīgā dzīvokļa.

Pie plīts stāvošā Gaļina Ivanovna iemeta acis pulkstenī, un viņai nervozi noraustījās vaigs.

"Kur ir tā sieviete? Kur?!"

Kafija jau bija gatava. Viņa salēja to krūzītēs un uzlika uz paplātes līdzās šķīvīšiem ar šokolādes cepumiem.

"Jāsmaida…" viņa deva sev norādījumu. "Nedrīkst radīt ne mazākās aizdomas…"

-     Gaļina Ivanovna, vai nevajag palīdzēt? līdz viņas ausīm atlidoja Turecka uzsauciens.

-     Nē, nē! saimniece ātri atbildēja un nesa paplāti uz istabu.

"Vecā droši vien nolēmusi izmantot rezerves variantu…" viņa nodomāja.

Gaļina Ivanovna būtībā nezināja, ko nozīmē "rezerves variants". Cilvēki, kas deva norādījumus, bija instruējuši tikai par pašas rīcību. Tas nozīmēja, ka viņai jāsavaldzina viesis un jāievelk gultā.

-    Lūdzu! sacīja saimniece, likdama paplāti uz žurnālu galdiņa, kas ar līkajām kājām bija it kā pietupies apmierinātā sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja priekšā.

-    Pateicos! viņš atbildēja.

Gaļina Ivanovna iesēdās klubkrēslā pretī vīrietim.

Jeļenai Nikolajevnai durvis atvēra ducīgs neliela auguma vīrs ar cigareti zobos.

-    Labdien! viņš sveicināja.

-    Sveiks! Komarova norūca, viegli pabīdīja viņu malā un iegāja dzīvoklī.

Vīrietis aizvēra durvis.

-    Kur ir otrais? noprasīja Jeļena Nikolajevna.

-     Esmu tepat! no istabas iznāca jauns cilvēks ar sakumpušiem pleciem un bālu, izmocītu seju.

-     Vai jums viss ir sagatavots? Komarova abus uzrunāja.

-    Tieši tā, atbildēja smēķētājs.

-    Tātad… khe-khe-khe… Bālais ieklepojās, it kā būtu aizrijies.

Ducīgais nopūtās.

-    Ek, novedīs mūs šis darbs…

Jeļena Nikolajevna uzmeta viņam bargu skatienu.

-Jāievēro drošības noteikumi! Turklāt kāda velna pēc tu šeit kūpini?

Vīrietis steidzīgi izņēma no mutes cigareti.

-    Vainīgs, vairs tā nedarīšu!

-   Tā gan! Komarova drūmi noteica. Tad palūkojās visapkārt un noprasīja: Kur ir aparāts?

-    Tur! Sakumpušais norādīja uz čemodāniņu pie sienas.

Papalajevs noslaucīja nosvīdušo kaklu ar kabatlakatiņu.

-    Kad viņam jāiznāk?

Žukovs paskatījās pulkstenī.

-       Pēc divdesmit minūtēm. Ja neiznāks, laužamies iekšā…

-    Lai notiek! Pārinieks piekārtoja pistoles maksti azotē. Kaut nu nenokavētu!

Galina Ivanovna piecēlās kājās, piegāja pie mūzikas centra un nospieda atskaņošanas pogu. No skaļruņiem sāka plūst liega mūzika.

-     Uzdejosim? Viņa pagriezās pret izmeklētāju.

-     Labprāt! Tureckis pasmaidīja.

Mirkli vēlāk viņi jau mīņājās uz paklāja, piespiedušies viens otram. Abu uz pretējo pusi vērstās sejas izskatījās vienādi sasprindzinātas.

Tureckis turpināja šodien iesākto spēli. Nebija šaubu, ka, uzaicinot viņu, Gaļinai Ivanovnai padomā ir kāda nelietība. Seksuālie tīkojumi nebija nekas vairāk kā manevrs uzmanības novēršanai. Aiz saimnieces muguras stāvēja nopietni cilvēki… Kas viņiem padomā? Tas nav zināms… Tāpēc sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs bija paķēris līdzi Žukovu un Papalajevu visādi var gadīties…

Vārdu sakot, Tureckis izsauca uguni uz sevi, lai ātrāk atšķetinātu lietu.

-    Vai šampanieti atkorķēsim? Gaļina Ivanovna iečukstēja ausī.

-    Lai notiek! Tureckis pamāja.

-     Es atnesīšu.

Jeļena Nikolajevna attaisīja čemodāniņu, izņēma no tā spīdīga metāla cilindru un pievienoja tam garu šļūteni.

-    Vai tas ir uzpildīts? viņa pajautāja.

-   Jā! atbildēja ducīgais.

-     Lieliski… Komarova noņurdēja. Velciet ārā maskas!

Mazliet padomājis, Papalajevs ierosināja:

-     Varbūt pieiesim pie durvīm? Paklausīsimies, kas tur notiek. Ja nu palīdzība vajadzīga jau tagad?

Žukovs padomāja un atbildēja:

-    Labi…

Abi vīri uzkāpa vienu kāpņu laidienu uz augšu, un Papalajevs pielika ausi pie atslēgas caunima.

-     Par tevi! Gaļina Ivanovna maigi paskatījās uz Turecki un pacēla ar dzirkstošu šampanieti pildīto pokālu.

-    Par tevi! Tureckis atbildēja.

Viņi saskandināja glāzes. Kristāls smalki iešķindējās, un skaņa izkusa maigās mūzikas skaņās.

Kad visi trīs bija uzlikuši respiratorus, Jeļena Nikolajevna dobji nokomandēja:

-    Nesiet aparātu uz vannasistabu!

Ducīgais paņēma cilindru un devās pie baltajām durvīm gaiteņa galā.

Papalajevs attālināja galvu no atslēgas cauruma un nočukstēja:

-    It kā viss normāli…

-   Tādā gadījumā atgriežamies savā vietā… Žukovs pamāja ar roku.

Un operatīvie darbinieki atgriezās pie atkritumu vada.

Galina Ivanovna nolika tukšo pokālu uz žurnālu galdiņa un klusu sacīja:

-    Ieiešu dušā… Viltīgi paskatījusies uz Turecki un piegājusi tuvāk, viņa ierosināja: Vai nevēlies nākt kopā ar mani?

Tureckis juta, ja tagad atbildēs noraidoši, tad nespēs draugiem ticami izstāstīt par šo savas dzīves epizodi. Viņu gluži vienkārši izsmies.

-     Ko teiksi? Saimniece jautājoši pielieca savu burvīgo galviņu sānis.

Tureckis pašķobījās un izdvesa:

-     Nē…

-    Nē? Galina Ivanovna brīnījās.

-     Nē, Tureckis noteica jau stingrāk. "Štrunts par biogrāfiju…" viņš nodomāja. "Ļaunākajā gadījumā samelošu!"

Galina Ivanovna viegli sarauca pieri. īstenojot rezerves variantu, instrukcija noteica, ka viņai katrā ziņā jāpanāk, iai viesis apmeklē vannasistabu. Un uzkavējas tajā vismaz divdesmit minūtes. Kāpēc, saimniece nezināja. Taču norādījumi ir norādījumi…

-    Žēl… viņa nomurmināja.

Tureckis tūlīt viņas acis pamanīja tādu kā sarūgtinājumu. Kaut kur apziņas nomalē uzpeldēja neskaidra nojausma…

-     Ko lai dara… Tādā gadījumā iešu viena… paziņoja Gaļina Ivanovna. Tomēr, gaidīdama viesa reakciju, no vietas neizkustējās.

-    Labi… Tureckis pasmaidīja. Iesim dušā abi.

Duclgais nolika aparātu uz vannasistabas flīžu grīdas.

-    Savienojiet ar ventilācijas lūku! Maskā, kas aizsedza pusi sejas, Jeļena Nikolajevna līdzinājās uz pakaļkājām stāvošai žurkai.

Sakumpušais paņēma šļūtenes galu un pievilka pie ventilācijas lūkas restēm.

Tikko iegājusi plašajā vannasistabā, Gaļina Ivanovna novilka kleitu un palika tikai biksītēs un krūšturī.

Tureckim likās, ka saceļas temperatūra.

-    Ģērbies nost! aicināja saimniece.

Tureckim izkalta rīkle, norijis siekalas, viņš ar pārakmeņojušos roku pieskārās pie krekla apkaklītes pogas.

-     Palīdzēt? Skaistule spēra soli uz priekšu un veikli atpogāja pogas uz krūtīm.

Šajā brīdī no ventilācijas lūkas puses atskanēja klusināts klepus. Tureckis notrīcēja.

-     Kaimiņi?

j

Saimniece izbrīnā pavilka uz augšu uzaci.

-    Viņiem nevajadzēja būt mājās… Aizbrauca uz dienvidiem…

Ar ventilācijas režģi noslēgtajā telpā kļuva dzirdama dīvaina šalkšana. Varēja nodomāt, ka tur ielaista čūska.

-     Mūlāps! Komarova uzšņāca sakumpušajam. Klusāk nevari?!

Jaunajam cilvēkam nupat bija uznākusi jauna klepus lēkme, tāpēc notrīcēja roka, un viņa bīdītā šļūtene vairākas reizes noskrapstēja pret gaisa caurules metāla sienām.

Tureckis saprata, kas notiek. Šāds slepkavības veids viņam bija zināms.

-     Ātri no šejienes ārā! Viņš saķēra Gaļina Ivanovnu pie rokas, un jau pēc mirkļa abi bija gaitenī.

-    Kas notika? Sieviete virināja plakstiņus.

Tureckis aizcirta vannasistabas durvis un pagrūda saimnieci uz dzīvokļa ārdurvju pusi.

-     Uz priekšu!

Viņa iespītējās.

-     Kas vēl nebūs?

-     Ejam, es teicu! Tureckis satvēra viņu pie elkoņa, taču Gaļina Ivanovna izrāvās un atlēca sānis.

-    Uz kurieni jūs mani velkat?

Protams, viņai jau bija skaidrs, ka viesim radušās nelabas aizdomas. Taču Gaļina Ivanovna nedomāja par kaut ko atzīties, tāpēc turpināja tēlot nesaprašu. Viņas balss ietrīcējās taisnīgās dusmās.

-Jūs esat zaudējis prātu, vai?

Tureckis viņai uzbrēca:

-    Palikšana šeit apdraud dzīvību! Jāiet ārā kāpnēs!

Saimniece apstulba.

-    Kā tas var būt, ka apdraud dzīvību?

Laika skaidroties nebija, tāpēc Tureckis no jauna vilka sievieti sev līdzi.

-     Bet es taču esmu bezmaz plika! viņa iespiedzās.

Tureckis ielēca istabā un norāva ar strauju kustību no

dīvāna pārsegu.

-     Ņem! Viņš pasvieda to saimniecei, atvēra ārdurvis un izgrūda viņu no dzīvokļa.

-    Aiziet! noteica Jeļena Nikolajevna un nospieda pogu metāla cilindra augšdaļā. Klusu iedūcās tajā ierīkotais ar akumulatoriem darbināms motoriņš, un pa lūkā ievadīto cauruli uz kaimiņu dzīvokli sāka plūst bezkrāsaina indīga gāze bez smakas.

Žukovs ar Papalajevu jau sāka nervozēt, bet tad kāpnēs basām kājām negaidīti izlēca pārklājā ietinusies Galina Ivanovna un tūlīt aiz viņas Tureckis, spīdinādams kailas krūtis zem atpogātā krekla.

Operatīvie darbinieki saskatījās.

Rādīdams ar pirkstu uz durvīm, aiz kurām pirms neilga laika bija nozudusi ar liftu atbraukusi sieviete, sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs uzkliedza padotajiem:

-     Uzlauziet!

Gāze plūda vienmērīgi. Cilindra sānos mirgojošā zaļā uguntiņa liecināja, ka spiediens ir pietiekams. Komarova ieskatījās pulkstenī.

-    Vēl mazliet un pietiek… Kas tuvāko trīs stundu laikā mazgāsies tajā vannasistabā, rīt nomirs ar asinsizplūdumu smadzenēs…

Šajā brīdī gaitenī atskanēja briesmīgs dārdiens. Ārējās durvis dabūja tādu triecienu, ka atslēga neizturēja.

-     Nekustēties!!! dzīvoklī noskanēja mežonīgs tajā iebrukušo operatīvo darbinieku kliedziens.

Nedz ducigais, nedz sakumpušais nepaguva izrādīt ne mazāko pretestību. Pēc dažām sekundēm abi jau bija nogāzti ar masku pret grīdu, uz muguras atlauztās rokas bija ieslēgtas rokudzelžos.

-     Ko tas nozīmē? drudžaini norāvusi no sejas respiratoru, noprasīja Komarova.

-    Tieši to es gribu noskaidrot! mierīgi pateica pie viņas piegājušais Tureckis.

Germans ar Taņu aizbrauca uz Saltikovku Piemaskavā, kur Germana vecākiem bija neliela vasarnīca.

-     Senči uz šejieni brauc tikai brīvdienās… puisis paskaidroja, verot vārtiņus un ejot pa ābelēm piestādīto dārzu.

-    Te ir skaisti… Taņa aplūkoja apkārtni.

Pa šauru taciņu viņi piegāja pie mazliet iešķībā lieveņa.

-     Bet kā mēs atslēgsim durvis? prasīja Taņa.

-     Tā… Germans pasmaidīja, pieliecies iebāza roku pamatīgā spraugā starp pakāpieniem un izvilka atslēgu saišķi. Vecāki tās vienmēr atstāj šeit…

Viņš atslēdza durvis, un jaunie cilvēki iegāja iekšā. Iekārtojums bija pieticīgs, taču patīkams.

-Jūties kā mājās! Germans uzsmaidīja draudzenei.

Trešdiena, 2. augusts

Tureckis sēdēja savā kabinetā un atmiņā pārcilāja iepriekšējās dienas piedzīvojumus. Kad bija aizturēti visi tie, kas gribēja viņu nogalināt, notikumi turpinājās.

Satriekta, ka viņa gandrīz aizraidīta viņsaulē kopā ar klientu, Galina Ivanovna tūlīt atzinās.

Jā, viņa ziņojusi prezidenta administrācijai, ka viņas bijušais priekšnieks Sergejs Muhins sestdien paredzējis tikties ar tādu Rostovščikovu, Federācijas padomes priekšsēdētāja palīgu. Nelaiķis "SBIT Infopolis" direktors paredzējis nodot šim ierēdnim svarīgus dokumentus, kas atmasko valsts augstāko vadību, ka tā legalizē naudu, kura iegūta narkotiku tirdzniecībā.

Uz jautājumu, kāpēc viņa to darījusi, Gaļina Ivanovna godīgi atbildēja:

-     Gribēju iesēsties vadītāja krēslā. Un, brītiņu padomājusi, piebilda: Tas taču nav noziegums?!

Tomēr Kremļa administrācijas pārstāvji tik vienkārši viņu nav atlaiduši. Vispirms uzdeva tuvāk iepazīties ar Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju Turecki, kas pārņēmis Muhina noslepkavošanas lietu. Vecā laukuma ļaudis apgādājuši Ivanovu ar šādiem tādiem papīriem, kam, pēc viņu ieskatiem, bija jānovirza izmeklēšana uz maldīgām pēdām.

l.aikam jau jūs maldīgajām pēdām nesekojāt… Gaļina Ivanovna, stāstīdama to Tureckim, rūgti pasmaidīja. Tāpēc viņi gribēja jūs nogalināt…

Starp citu, savu lomu nozieguma plānošanā Gaļina Ivanovna visādi noliedza, apgalvodama, ka viņai bijis jākalpo tikai par ēsmu. Pēc tam vispār atteicās no agrāk dotajām liecībām, paziņodama, ka neko nezina un vispār runās tikai sava advokāta klātbūtnē.

Duclgais ar sakumpušo klusēja jau pašā sākumā. Tomēr vērīgā Turecka skatienu saistīja ar klepu sirgstošā jaunā cilvēka kurpju zoļu raksts, un, kad paredzētā nozieguma vietā ieradās dežūrgrupa, sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs paaicināja kriminālekspertu sānis un kaut ko ar viņu pārrunāja. Pēc tam sakumpušajam tika atņemti apavi un rūpīgi iesaiņoti maisiņā…

Savukārt Jeļena Nikolajevna Komarova laikam jau lielajā satraukumā netīšām pārspieda kabatā ielikto stikla ampulu ar pašas gatavoto indi, savainoja roku un pēc dažām stundām nomira. Ar plaušu karsoni, kurā negaidīti bija iedzīvojusies trīsdesmit grādu karstumā.

Droši vien no caurvēja… secināja atbraukušais ārsts.

Tureckis paberzēja deniņus un paskatījās pa logu, kur trokšņoja automašīnu pieblīvētā iela. Cik labi būtu aizbraukt uz kādu sādžu un mēnesi nodzīvot starp pilniem kā mārks un tāpēc nerunīgiem un pret visu vienaldzīgiem sādžiniekiem, kas vāļājas savās mājās un tāpēc netraucē skanīgo klusumu ar grāvjos sen pūstošo traktoni rūkoņu.

Taču viņš zināja, ka tie ir tikai sapņi… Darbu bija tik daudz, ka viņš zem to svara grīļojās kā svarcēlājs uz paaugstinājuma, bet tiesneša lampiņa, kas atļauj nomest smagumu, nevar vien iedegties…

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs viegli papurināja galvu un paskatījās uz. pretim sēdošajiem grupas vīriem. Tie jau zināja, ka šodien šefs ieplānojis aizturēt speciālo uzdevumu vienības vīms, kas droši vien saistīti ar tēva un dēla Muhinu noslepkavošanu.

Tureckis pacēla tālruņa klausuli, ieskatījās lapiņā un zvanīja uz karaspēka daļu, kurā dienēja minētie pilsoņi.

-     Savienojiet ar īpašās daļas priekšnieku! viņš pateica, sagaidījis atbildi.

Vecākie leitnanti Timofejs Avdoņins un Georgijs Kļučņikovs, kā arī viņu draugs Romāns Masjura no šās dienas bija atvaļinājumā. Virsnieki dzīvoja armijas pilsētiņā pie savas daļas un jau no rīta satikās laukumiņā pie pārtikas veikala, lai dotos sen iecerētā izbraukumā. Gaidītajam dienesta mikroautobusam bija jāaizved viņi uz kuģu piestātni pie Gorkija parka, kur brašie karavīri gribēja iekāpt pirmajā ekskursiju kuģī, lai aizmirstu visas raizes un rūpes, vizinoties pa Maskavas upi.

Laiks gāja uz priekšu, taču autobusiņš nebrauca.

-    Žorik, vai tikai tas nav salūzis? Avdoņins jautāja Kļuč-

nikovam. <

-Jupis viņu zina… Tas paraustīja varenos plecus.

Masjura pakasīja ielauzto degunu un noņurdēja:

-    Ar ko citu lai brauc?

Visi kļuva domīgi.

Piepeši ierūcās motors no tuvākās mājas stūra parādījās aizsargkrāsas uaziks. Pēc mirkļa tas piestāja blakus virsniekiem.

-    Vainīgs! Pa logu izbāza galvu šoferis piņņains jaunākais seržants. Vakar nepaguvu uzpildīties. Nācās no rīta braukt uz degvielas noliktavu…

-     Mašīnā jātur kanna ar degvielu rezervei! noburkšķēja Avdoņins, un visi trīs iekāpa automašīnā, kas uzņēma kursu uz šosejas pusi.

Paziņojis īpašās nodaļas priekšniekam, ka pēc zināma laika pie viņa piebrauks cilvēki no Ģenerālprokuratūras, Tureckis nolika klausuli.

-    Tu, tu un tu! Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs norādīja uz Žukovu, Papalajevu un Gračovu. LIz priekšu — mīnu laukā!

-    Tiks izpildīts! operatīvie darbinieki atsaucās un atstāja kabinetu.

-    Bet es? jautāja izmeklētājs Popkovs.

Tureckis krēslā izstaipījās.

-    Ja atmiņa neviļ, šodien ģenerālis Muhins bija paredzējis saņemt kaut kādu vēstuli.

Speciālās nozīmes vienības vīri drūmi noraudzījās uz garām skrejošajiem kokiem Možaiskas šosejas malā. Kaut arī atvaļinājums bija sen gaidīts, virsnieku garastāvoklis bija nomākts. Atmiņas par nesenajiem notikumiem nelaida vaļā ne uz mirkli, ar sviedriem klātajos deniņos atbalsodamās kā trula sāpe. Kas zina, varbūt tā bija vakardienas iedzeršanas atbalss…

Priecīgs bija tikai šoferis.

-    Mūsu autorotā nesen bija šāds gadījums… viņš sāka vienu no saviem neskaitāmajiem pastāstiem, ar kādiem pa ceļam allaž izklaidēja pasažierus.

-    Atkal par karavīru, kas nepievilka stāvbremzi, un automašīna bezmaz izgāza daļas vārtus? laiski pajautāja blakus sēdošais Kļučņikovs.

-    Nē… Jaunākais seržants pasmaidīja. Par to ne…

-     Tātad par motoru, kas negrib darboties, kamēr tam neuzkliedz… ieminējās Avdoņins.

-    Arī par motoru ne!

-    Ā, skaidrs… Masjura novilka. Tātad par suni, kam patīk vizināties uz komandiera mašīnas jumta…

-    Nē taču! Pavisam kas cits!

-      Tādā gadījumā lai iet! Virsnieki ieinteresējās. Stāsti!

Līkumodams starp mašīnām, šoferis strauji pagrieza stūri un turpināja iesākto stāstu. Starp citu, tas bija pavisam īss.

-    Pie mums ir tāds šoferis Tjurins. Nesen mocījās ar savu gaziku, nekādi nevarēdams iedarbināt. Negaidīti pie viņa pieskrien štāba priekšnieks: "Braucam, bet labi ātri! Steidzami jātiek uz Maskavu!" Bet Tjurins: "Nekas neiznāks, biedri apakšpulkvedi, nevaru iedarbināt motoru!" Tad štāba priekšnieks dusmās pietvīkst sarkans, iepleš platas acis un sāk kliegt: "Es teicu, ka kavējos! Braucam, iedarbināsi pēc tam!"

Vīri vārgi pasmaidīja.

-     Atgadījums nav jocīgs, vai? Jaunākais seržants pat drusku tā kā apvainojās.

-     Nu tā…

Šoferis paraustīja plecus.

-    Tādā gadījumā paklausieties citu…

-     Nevajag! Avdoņins viņu pārtrauca. Labāk paklusē. Ļauj mierīgi pasēdēt…

-     Kā vēlaties… jaunākais seržants noņurdēja un apklusa.

Virsnieki atkal pievērsās skatam aiz loga. Tūlīt atgriezās smagās domas, liekot raukt pieri un sakniebt lūpas. Nu nekas… Drīz viņi būs piestātnē, iekāps kuģītī un mierīgi aizbrauks pa upi… Varbūt tas kaut drusciņu izklaidēs…

Operatīvo darbinieku sestais žigulis traucās pa Možaiskas šoseju.

-      Vai mēs tiksim ar viņiem galā? jautāja Gračovs. Tomēr speciālā karaspēka vīri…

Žukovs pārslēdza ātrumu un pavīpsnāja.

-     Galā tiksim… Bet, ja radīsies nepieciešamība, aicināsim palīgā vietējās milicijas nodaļas vai omona vīrus.

Pa pretējās kustības joslu aiztraucās aizsargkrāsas uaziks ar armijas numuru.

-     Tas gan drāžas! Žukovs iemeta acis atpakaļskata spogulī. Vēja ātrumā! Tādu nepanāksi…

Garām pazibējušais sestais žigulis iekrita Masjuram acīs.

"Kur tas tik traki joņo?…" viņš nodomāja. "Vai tiešām nevar braukt lēnāk?… Kā nenormāli, goda vārds…"

"Nenormālie" pēc kāda laiciņa, bremzēm kaucot, apstādināja automašīnu pie vajadzīgās karaspēka daļas kontrolpunkta.

-    Man līdzi, brālīši… Žukovs nokomandēja.

Vīri izkāpa no automašīnas un devās pie brūni nokrāsotajām durvīm. Iegājuši pa tām, viņi atdūrās pret slēgtu turniketu.

-    Pie kā jūs? noprasīja aiz stikla lodziņa sēdošais praporščiks.

-    Pie majora Strukova!

Dežurants vērīgi aplūkoja atbraucējus un pacēla tālruņa klausuli.

-    Savienojiet ar īpašo daļu!

Operatīvie darbinieki apskatījās visapkārt. Visur gandrīz ideāla tīrība, un tas lika domāt, ka šī ir viena no priekšzīmīgajām karaspēka daļām.

-    Kā lai jūs piesaka? praporščiks pajautāja.

-    Sakiet, ka no Ģenerālprokuratūras!

Tas neatstāja uz praporščiku ne mazāko iespaidu. Acīmredzot šo vietu apmeklēja arī varenāku organizāciju pārstāvji.

-     Biedri major! ierunājās dežurants, kad īpašās daļas priekšnieks beidzot atsaucās. Pie jums no Ģenerālprokuratūras… Ahā… skaidrs… Viņš nolika klausuli un uzrunāja atbraucējus: Uzrādiet dokumentus, lai varu pierakstīt.

Uaziks šķērsoja loka autoceļu un tuipināja braukt Gorkija parka virzienā.

Šoferis no jauna iztraucēja drūmos pasažierus.

-    Varbūt pastāstīt kādu notikumu?

-     Labi… lai iet… Avdoņins vēlīgi atļāva.

Jaunākais seržants apmierināts pasmaidīja.

-    Vai atceraties, uz. daļu bija atbraucis kāds vīrs no prezidenta administrācijas?

-     Nu? — Virsnieki acumirkli saspringa.

-     Tad nu tā… šoferis turpināja. Kopā ar viņu atskrēja kāds galvenās pārvaldes ģenerālis…

-    Zinām. Un ko viņi gribēja?

-     Kamēr tas Kremļa dižvīrs runāja ar mūsu komandieri, ģenerālis paņēma līdzi štāba priekšnieku un gāja apskatīt daļu. Izstaigāja teritoriju, ielūkojās speciālajās klasēs, tad garāžās, iegriezās ēdnīcā, paēda, bet pēc tam ģenerālis paziņo: "Vēl gribu apskatīt jūsu sanitāro daļu." Priekšnieks atbild: "Lai notiek, laipni lūdzu!" Un ved. Aizved uz daļu, bet feldšera tur nav. Ģenerālis nemierā: "Kas tad tas? Kur ir medicīnas darbinieks? Ja kādam uznāk lēkme vai šaušanas apmācībās karavīrs tiek ievainots ar sprāgstošo lodi, vai cits izmežģī kreiso kāju, ko tad? Kas cietušajam snjegs palīdzību? Ko?! Es jūs, maitas gabali, par tādu nejēdzību visus degradēšu!" Štāba priekšnieks, protams, pārbīstas un sauc feldšeri. Bet vai jūs zināt mūsu feldšera uzvārdu? Zināt?

-    Nu, kāds tas ir? Kļučņikovs pajautāja.

-    Hozjains! [1]

-    Hozjains? Avdoņins brīnījās.

-    Nūja! Hozjains! Vecākais seržants Vasilijs Hozjains! Viņš tobrīd bija aizgājis uz tualeti. Tagad iedomājieties štāba priekšnieks, apakšpulkvedis skraida apkārt sanitārajai daļai un kliedz: "Hozjain! Hozjain!" Piepeši atveras mazmājiņas durvis, un iznāk tāds cienīga izskata feldšeris, jautādams: "Kas ir?"

Visi sāka smieties.

-    Un ko ģenerālis? Masjura gribēja zināt.

-     Arī viņš sāka smieties, pēc tam atmeta ar roku un pateica: "Lai paliek, nevienu nedegradēšu… Kādēļ tas jādara? Pie jums tik un tā nav skaidrības, kurš galvenais…"

Šofera stāstījums mazliet uzlaboja braucēju omu. Viņi atkal sāka lūkoties pa logu, aiz kura parādījās Maskavas veikalu un biroju ēkas.

īpašās daļas priekšnieks majors Strukovs nesagaidīja operatīvos darbiniekus ar smaidu.

-    Klausos… viņš vēsi noteica, Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes vīriem ienākot kabinetā.

Žukovs nolēma runāt skaidri un gaiši.

-    Mums ir aizdomas, ka jūsu kaujinieki piedalījušies īpaši smagos noziegumos.

Majora sejā nenodrebēja neviens muskulis.

-     Tieši kuri?

Žukovs nosauca uzvārdus.

Virsnieks nobrīnījās.

-Jā?

-Jā! mazliet indīgi atteica Papalajevs.

Gračovs lietišķi painteresējās:

-    Mēs gribētu noskaidrot, kur minētie biedri atrodas patlaban!

Strukovs izdvesa nopūtu.

-    Atvaļinājumā!

Mikroautobuss piebrauca pie pašas piestātnes.

-    Pagaidi tepat! pirms izkāpšanas no mašīnas Kļučņikovs brīdināja šoferi. Uzzināsim, cikos iet kuģītis, pēc tam atnāksim un pateiksim, cikos tev jāatbrauc pretī.

-    Labi! atsaucās jaunākais seržants.

Speciālo uzdevumu vienības vīri devās pie metāla būdas ar spilgtu uzrakstu: "Biļešu pārdošana ekskursijām."

-     Pie mums strādā viena brīvā līguma darbiniece… pavēstīja Strukovs. Viņai… kā lai to pasaka… ir labas attiecības ar vienu no jūsu minētajiem virsniekiem ar Avdoņinu… Droši vien vērts aprunāties ar viņu. Ja nu gadījumā zina, kur…

-    Vai varat mūs pavadīt pie viņas? pajautāja Žukovs.

-Jā, protams… Majors piecēlās kājās. Iesim!

-     Nākamais reiss atcelts! Kasē sēdošā cirtainā tante uzmeta virsniekiem vienaldzīgu skatienu un atgriezās pie krustvārdu mīklas minēšanas.

-     Kāpēc atcelts? noprasīja Avdoņins.

-     Kuģis sabojājies… nepacēlusi galvu, atbildēja kasiere.

-    Kad nākamais reiss?

-    Tikai pēc divām stundām…

Jaunie cilvēki drūmi saskatījās.

-    Nu labi… Avdoņins nopūtās un pasniedza tantei nau du. Dodiet trīs biļetes uz nākamo…

Kasiere nolika avīzi un sāka skaitīt izdodamo naudu.

-      Cik ilga tā ekskursija būs? pajautāja Kļučņikovs. Uz trim stundām?

-     Ahā…

-     Ko lai dara… noburkšķēja karavīrs. Atpūtai pietiek.

Visi viņam piekrita.

-     Ņemiet! Tante pagrūda biļetes.

-    Paldies! sacīja Avdoņins, liekot tās krekla kabatā.

Masjura nogrozīja galvu.

-    Tomēr gaidīt vajadzēs ilgi…

-     Ko lai dara… Kļučņikovs noplātīja rokas, un jaunie cilvēki devās uz autobusiņu.

-     Pagaidiet! viņiem uzsauca kasiere.

-    Kas tad nu?

Tante, mazliet apmulsusi, sacīja:

-     Te krustvārdu mīklā ir viens vārds… Stāvokļa valstī raksturojums sarunvalodā… Septiņi burti..

-     Bardaks! acumirklī atbildēja Avdoņins, un trijotne devās tālāk.

Brīvā līguma Katja strādāja kadru daļā.

-     Bet kāpēc jūs prasāt par Timofeju man? Viņa ar nepatiku paskatījās uz operatīvajiem darbiniekiem.

-    Mums teica, ka jūs… Gračovs šaubīgi paskatījās uz majoru.

-     Katrīna, beidz māžoties! Strukovs nozibsnīja ar acīm. Lieta ir nopietna!

Meitene sapūtās.

-    Mēs sastrīdējāmies! Negribu viņu pat pieminēt.

-    Mums noskaidrojams tikai viens jautājums… Žukovs savilka tik mīlīgu seju, ka tā kļuva līdzīga ģīmim uz boksa bumbieres, kuru dauza un nevar vien sadauzīt.

Katja pašķobījās un negribīgi nomurmināja:

-    Labi… Ko jūs gribējāt zināt?

-    Kur Avdoņins atrodas patlaban?

Meitene greizi pasmīnēja.

-     Droši vien vizinās ar kuģīti…

-    Ar kādu kuģīti?

-    Pastaigu… Kas braukā pa Maskavas upi… Ar viņu kopā ir Žoriks un Romka… Viņi taču ir nešķirami draugi…

-    Romka ir leitnants Masjura? Papalajevs aši pajautāja.

-Jā…

-     Bet Žoriks ir vecakais leitnants Kļučņikovs! iestarpināja Strukovs.

Katja nopūtās.

-     Šie nolēma draudzenes līdzi neņemt… Tad Katja sapurināja galvu un piebilda: Kaut arī es personiski tik un tā nebūtu braukusi! Pat tad, ja Timofejs aicinātu!

-     Kāpēc? Gračovs painteresējās.

-    Kaut viņu nelabais! Pēdējās dienās pavisam sajucis…

-    Pēdējās dienās?

-    Nūjā… Kā pagājušajā sestdienā atbrauca, pagalam sadrūmis, tā ari staigā ne vārda no viņa neizspiedīsi… Bet, ja kaut ko pateiks, tad tikai lamas… Žoriks ar Romku tādi

paši…

Žukovs uzmanīgi pajautāja:

-    Vai neviens nelika noprast, ko viņi sestdien darījuši?

-     Nē… Katja papurināja galvu.

-     Nemaz, nemaz?

Katja strauji pacēla galvu.

-     Klausieties, es negribu par viņiem runāt! Skaidrs? Jūs pajautājāt, kur viņi patlaban var atrasties, un es atbildēju. Punkts!

-     Bet kā jūs zināt, ka viņi vizinās pa Maskavas upi?

-Jau sen tas bija ieplānots… Pirmajā atvaļinājuma dienā… Aizlaist līdz piestātnei pie Gorkija parka, uzkāpt uz kuģa un "lejup pa upi, lejup pa plato"… Šodien pa ceļam uz daļu redzēju visus trīs iekāpjam uazikā un aizbraucam…

-    Kad tas bija?

-    Pirms divām stundām.

Žukovs pagriezās pret saviem vīriem.

-     Laižamies!

Speciālo uzdevumu vienības karavīri iekāpa mikroautobusā.

-    Ko darīsim, kamēr jāgaida kuģis? Žoriks gribēja zināt.

Avdoņins padomāja un sacija:

-    Varbūt aizlaidīsim uz kādu krogu?

Visi bija vienisprātis.

-    To var!

-    Tikai uz kuru? pajautāja šoferis.

-     Brauc taisni… Avdoņins pamāja ar roku. Tepat netālu ir viens alus krogs…

Vecmodīgajā dzelzs gultā guļošo Taņu pamodināja pa spraugu aizkaros izlīdis saules stars. Tikai trešajā mēģinājumā tam izdevās panākt, ka meitene atver acis. Stars vispirms maigi pieskārās plecam, taču Taņa nomurmināja kaut ko nesaprotamu un pagriezās uz otriem sāniem. Tad tas brītiņu pagaidīja un pārslīdēja pāri kaklam. Taņa nožāvājās, taču nepamodās. Pēc tam stars pārlēca augstāk un pakutināja degunu. Meitene nošķaudījās un pavēra plakstiņus.

-     Kur es esmu? viņa klusu ieainājās.

Atbildes nebija.

Starp citu, Taņa tūlīt atcerējās vakardienas notikumus un pazina Redņikovu vasarnīcu.

-    German! viņa pasauca.

Puisis neatsaucās.

Taņa piecēlās no gultas un ieraudzīja uz galda zīmīti. Paspērusi dažus soļus pa dēļu grīdu, viņa paņēma to un izlasīja:

"Izgāju uz neilgu laiku. Ēdamais virtuvē. Skūpstu. Līgavainis."

Redņikovs piegāja pie taksofona, kas atradās pie pārtikas veikala sienas blakus Saltikovas dzelzceļa stacijai, ielika no vasarnīcas līdzpaņemto žetonu un uzgrieza numuru.

-      Hallo! Deniss Grjaznovs? viņš pajautāja, sagaidījis atbildi. Zvana Germans Redņikovs… Jā, par dokumentiem… Atvainojiet, ka vakar nevarēju pie jums aizbraukt… Neparedzēti apstākļi… Izdarīsim tā…

Savā kabinetā sēdošais "Glorijas" direktors noklausījās zvanītāju un pateica:

-    Labi. Kā es jūs pazīšu? Labi… Es būšu zilās džinsenēs un baltā kreklā… Grjaznovs nolika klausuli.

Viņi norunāja tikties pie Kurskas stacijas centrālās ieejas.

Operatīvo darbinieku žigulis joņoja pa Možaiskas šoseju tieši piecus kilometrus ātrāk, nekā atļāva motora iauda. Tādu brīnumu varēja izskaidrot tikai ar augstāko spēku iejaukšanos.

-    Pagūsim! Žukovs pārliecināts atkārtoja. Dievs palīdzēs.

Visi māja ar galvu un meta krustus.

Kaistus meta arī šoferi, kurus apdzina neprātīgā ātrumā braucošais sestais žigulis.

Virsnieki iekārtojās ārā pie alus paviljona galdiņa un katrs izdzēra pāris krūžu alus.

-    Varbūt arī man iedzert kādu malku? nedroši pajautāja šoferis, kas sēdēja kopā ar pārējiem un pieticīgi grauza viņam nopirktos riekstiņus.

-    Nekā nebija! noteica Avdoņins un iegrūda jaunākajam seržantam saņurcītu naudaszīmi. Ej nopērc fantas pudeli, un dzīve šķitīs kā svētki… Vismaz tā teikts reklāmā!

Šoferis bēdīgs pamāja un piegāja pie letes.

-     Bet varbūt ne ar kādu kuģi nebrauksim? negaidīti ierosināja viegli iereibušais Kļučņikovs. Nopirksim šņabi un uzdzīvosim tepat!

Draugi ņēmās kasīt pakausi.

Žigulis strauji nobremzēja pie piestātnes.

-    Vai tiešām aizbraukuši? skumīgi noteica Papalajevs, pārlūkojot pie kasēm drūzmējošos cilvēkus un neredzot meklētos.

-    Var jau būt… Žukovs atsaucās.

-    Ahā… novilka aizmugurē sēdošais Gračovs.

Visi apklusa.

-    Ko nu darīsim? beidzot pajautāja Papalajevs.

Žukovs paraustīja plecus.

-    Nezinu… Varbūt jābrauc uz nākamo piestātni?

-     Nē! stingri paziņoja Avdoņins. Ja esam nolēmuši braukt ar kuģi, tad jābrauc! Turklāt iedzert var arī uz kuģa!

Masjura ar Kļučņikovu domāja tāpat.

-    Ņem fantu līdzi! Avdoņins teica pienākušajam šoferim. Un brauksim! Ir laiks.

Visi piecēlās un gāja uz mašīnu.

Kad operatīvie darbinieki jau gribēja braukt projām, tālumā parādījās armijas uaziks.

-    Oho! Žukovs nobrīnījās. Šķiet tāds kā pazīstams…

Speciālo uzdevumu vīru mikroautobuss apstājās ielas

pretējā pusē, virsnieki izlēca uz asfalta un ātriem soļiem devās uz piestātni, kur tikko bija piestājis kuģis.

-    Tie ir viņi! iesaucās Papalajevs.

-    Šaubu nav? Gračovs samiedza acis.

-    Viņi, kad tev saka!

Žukovs padomāja un piebilda:

-    Nu tad jāņem ciet…

-    Ahā! Papalajevs dedzīgi viņu atbalstīja un jau gribēja vērt vaļā durvis, taču pārinieks viņu aizkavēja.

-     Pagaidi…

-     Kāpēc?

Žukovs pacēla uz augšu pirkstu.

-    Jābūt uzmanīgiem! Tie viri arī nav vārguļi! Bet te ir sabiedriska vieta… Ko var zināt? Ja nu viņi ir bniņoti?

-    Ko tad lai darām?

-    Kopā ar viņiem kāpsim uz kuģa.

Gračovs pamāja.

-    Pareizi. Arī no kuģa var izsaukt ūdens transporta miliciju… Ja radīsies vajadzība.

-     Nu labi… Papalajevs piekrita.

Pēc pāris minūtēm viņi nopirka biļetes un uzkāpa uz kuģa.

Tureckis nolēma nosūtīt Valentīnu Popkovu uz Galveno pastu. Tieši tur ģenerālis Muhins bija paredzējis šodien saņemt vēstuli. Vai nevar izrādīties, ka tajā ir kaut kas izmeklēšanai svarīgs?

-     Te tev ir lēmums par izņemšanu… Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs iedeva izmeklētājam lēmumu. Un laimīgu ceļu!

Popkovs aizbrauca.

Pēc tam Tureckis piezvanīja uz nodaļu, kur atradās aizturētās personas, kuras vakar bija gribējušas viņu nogalināt, un apjautājās, kas jauns.

-    Viss pa vecam! viņš saņēma atbildi.

"Neko darīt…" nodomāja Tureckis. "īstais brīdis, lai brauktu uz Petrovku…"

Tiesa, vispirms viņš ar metro aizbrauca līdz Puškina laukumam, lai beidzot pievāktu savu žiguli. Apmierināts viņš konstatēja, ka automašīna stāv, kur nolikta, un pat magnetola ir savā vietā. Tikai uz netīrajām durvīm kāds lieliem burtiem ar pirkstu bija uzvilcis "Murmulis".

-    Tiesa gan… Tureckim nebija, ko iebilst. Ja nebūtu munnulis, brauktu ar solīdāku vāģi…

Viņš apsēdās pie stūres un brauca uz Petrovku.

Pēc piecpadsmit minūtēm sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs jau bija trīsdesmit astotā nama sestajā stāvā un atvēra Kriminālo ekspertīžu pārvaldes durvis.

Taņa sāka uztraukties. Kopš pamošanās brīža jau bija pagājis samērā liels laika sprīdis, bet Germans nenāca atpakaļ.

"Uz kurieni viņš varēja doties?" Taņa domāja. "Uz veikalu, vai?" Meitene piegāja pie vārtiņiem un paskatījās uz ceļu. Garām aizslāja kāds makšķernieks.

-    Sveicināti! sacīja Taņa.

-    Sveika! tas atsaucās.

-    Sakiet, lūdzu, vai šeit tuvumā ir kāds veikals?

-    Tikai pie stacijas! Makšķernieks pameta ar roku uz to pusi, no kuras nāca.

-    Vai tālu?

-    Kādi trīssimt metri.

"Kāpēc tad viņš tik ilgi ir projām?" meitene sašuta. Atgājusi no vārtiņiem, viņa apsēdās uz blakus mājai ieraktā sola. Nemiers auga augumā. "Nē, jāiet viņam pakaļ!" Taņa nolēma un iegāja verandā pēc atslēgām.

Labās kājas kurpes nospiedumu uz poda tvertnes nelaiķa Sergeja Muhina dzīvokli visticamāk bija atstājis sakumpušais vīrietis, kuru Tureckis ar saviem vīriem iepriekšējā dienā aizturēja. Šo faktu konstatēja kriminālā ekspertīze. Slēdziens vēl tika gatavots, taču Aleksandru apmierināja arī mutiska informācija. Pateicies ekspertiem, viņš atstāja Petrovkas ielas ēku, iekāpa automašīnā un brauca uz nodaļu, kur aiz restēm laiku vadīja neveiksmīgie "gazifikatori"… Tureckis saprata, ja tie viņu gribēs nogalināt, lieta nonāks cita izmeklētāja rokās, bet viņš figurēs sev neraksturīgajā "cietušā" lomā. Viņš vēl varēja noskaidrot, kas pasūtījis slepkavību.

Germans stāvēja uz perona un gaidīja elektrovilcienu. Nupat viens bez apstāšanās bija aizjoņojis garām, un puisis tikko spēja novaldīties, lai nenospļautos tam pakaļ.

"Sarakstā uzrādīts, ka vilcienam šeit jāpiestāj!" Saniknots viņš uzsita ar mapi pa kāju. "Kas tā par cūcību!"

Germans pagājās uz priekšu un atpakaļ un piepeši izdzirdēja, ka tuvojas vilciens.

"Droši vien prečinieks…" viņš nodomāja.

Taņa tūlīt ieraudzīja Germanu.

-    German! viņa nokliedzās, taču balss pazuda vilciena dārdoņā, kas kļuva arvien skaļāka.

Jauneklis bija kļūdījies. Izrādījās, ka tuvojas elektrovilciens. Tas apstājās pie perona, durvis atvērās. Germans iekāpa vagonā.

"Nākamā Nikoļska!" pavēstīja pretīga balss, un Germanam aiz muguras ātri kā giljotīna aizcirtās dzelzs durvis. Vagons noraustījās un sāka ripot uz Maskavas pusi.

-    Aiziet jūriņā! Avdoņins pasmaidīja, kad kuģis, viegli šūpodamies, atgāja no piestātnes.

Virsnieki pamāja šoferim, kas ar savu fantu palika mikroautobusā, un apmainījās skatieniem.

-    Tātad vispirms uz bāru?

-    Saprotams!

Viņi iegāja apakšējā klāja salonā ar bāru un pasūtīja pa simt gramiem degvīna.

-    Par atpūtu! noteica Avdoņins.

Vīri saskandināja un iedzēra.

-    Tas ir viss? pajautāja bārmenis.

-    Nē! atbildēja Kļučņikovs. Vēl trīs pudeles!

Operatīvie darbinieki sēdēja pie malējā galdiņa.

-     Vai mums atliek tikai skatīties, kā viņi pietempsies? Papalajevs pauda sašutumu. Jāņem ciet!

Žukovs pamāja.

-    Tev taisnība.

-    Ahā… Gračovs piekrita un sakārtoja pistoles maksti.

Šajā brīdī cauri salonam izgāja simpātiska meitene košā

kleitā.

-     Visus gribētājus aicinu piedalīties konkursos uz augšējā klāja! viņa paziņoja. Uzvarētāji un dalībnieki saņems balvas!

-    Kādas? Papalajevs nenoturējās.

-    Klusē! Žukovs nošņācās. Nepievērs uzmanību!

Meitene pasmaidīja.

-    Balvas būs visdažādākās! Un viņa nozuda aiz durvīm.

Speciālo uzdevumu vienības vīri, operatīvajiem darbiniekiem par nepatiku, viņai sekoja.

• Vismaz izklaidēsimies! Avdoņins uzrunāja draugus, ejot pa kāpnēm augšā.

-     Patiešām, Timoha! Kļučņikovs domāja tāpat. Pie sņabīša! Viņš pacēla dūri ar pirkstu starpā iespiestiem trim pudeļu kakliņiem uz augšu, tāpēc uz trim pusēm pavērstās pudeles izskatījās kā milzīga putna kāja.

Virsnieki apsēdās pie brīva galdiņa, izlika bārā nopirktās uzkodas un ielēja pirmo glāzīti.

-     Lai labs garastāvoklis! Avdoņins pacēla plastmasas glāzīti.

-    Pareizi! draugi piebalsoja.

Viņi nepievērsa uzmanību trim liela auguma vīriem, kas tikko bija sēdējuši lejā.

-    Tātad ņemam ciet vai ne? Papalajevs paskatījās uz Žukovu.

Tas gribēja kaut ko teikt, taču no skaļruņiem, kas bija piestiprināti zem metāla jumta, atskanēja:

-    Un tā, dārgie draugi, mēs sākam programmu!

Operatīvie darbinieki atskatījās un ieraudzīja to pašu

meiteni košajā kleitā. Viņa stāvēja nelielā laukumiņā pie kāpnēm un rokā turēja radiomikrofonu.

-    Mani sauc Lina! viņa stādījās priekšā. Ceru, ka jūs visi aktīvi piedalīsieties jautrajos konkursos, kurus gribu jums piedāvāt.

-    Vēl tikai to mums vajadzēja… norūca Žukovs.

Vadītāja turpināja:

-     Pirmajam konkursam aicinu divus drosminiekus, kas vēlas pārliecināties par savu attapību!

Pie galdiņiem bija gana daudz cilvēku, taču uz meitenes aicinājumu neviens neatsaucās.

Kļučņikovs, kam simpātiskā meitene bija iekritusi acīs jau lejā, piebakstīja Avdoņinam pie sāniem.

-    Iesim uzjautrināties?

-     Pagaidām nav vēlēšanās… tas atbildēja. Bet ja ierautu…

-    Fs gan ietu… noņurdēja Masjura.

-    Tad ejam! Kļučņikovs nopriecājās.

Jaunie cilvēki piecēlās kājās un devās pie vadītājas.

-    Apsveiksim mūsu pirmos dalībniekus! Viņa ar efektīgu teatrālu žestu pastiepa roku.

Atskanēja šķidri aplausi.

-    Kā jūs sauc? Lina uznināja karavīrus.

-     Žoriks! Kļučņikovs atbildēja pie mutes pieliktajā mikrofonā.

-     Roma! Masjura arī pieliecās pie mikrofona.

Meitene paskaidroja:

-     Konkursa nosaukums: "Teiksim viens otram komplimentus!" Būtībā tas domāts pretēja dzimuma pāriem, taču divu puišu piedalīšanās var padarīt sacensību īpaši pikantu…

-     Bet kas tad ir jādara? Žoriks kļuva nemierīgs.

-     Klausieties! Meitene plati pasmaidīja. Jums jāapmainās ar jaukiem vārdiem, kādus vien zināt. Pēc kārtas. Viens, piemēram, saka: "Tu esi drosmīgs!" Otrs atsaucas: "Tu esi stiprs!" IJn tā tālāk. Kam pirmajam pietrūkst komplimentu, tas skaitās zaudētājs. Tātad sāncensis ir uzvarētājs. Vai viss ir skaidrs?

Draugi pamāja.

-    Tādā gadījumā sāciet! Un Lina pieskārās Kļučņikovam pie pleca. Jūs, jaunais cilvēk, sāciet pirmais!

Žoriks muļķīgi pasmīnēja un, raudzīdamies uz Masjuras ielauzto degunu, sacīja:

-    Tu esi skaists!

Tas padomāja un atbildēja:

-    Tu arī!

Līdz ar to abu komplimentu krājums bija izsmelts.

-    Bet tu… Kļučņikovs pakasīja pakausi. Tu… šitas…

Masjura paberzēja degunu un izšāva:

-    Tu arī!

Pie galdiņiem jau sāka smieties.

-Tātad tā… Lina nopūtās. Apkoposim rezultātus…

Pateikt savu sakāmo līdz galam viņai neizdevās. Garām peldošais piecu klāju jūras laineris sacēla tādu vilni, ka pastaigu kuģītis tika pamatīgi sašūpots. Meitene uz mirkli zaudēja līdzsvaru un, gribēdama noturēties kājās, pieķērās pie Kļučņikova, bet mikrofons izkrita viņai no rokas un lidoja lejā uz klāju.

Un piepeši…

Operatīvie darbinieki tik tikko paguva pamanīt, kas notiek. Pusotra metra attālumā stāvošais Masjura piepeši strauji pietupās un paspēra uz priekšu labo kāju. Viņš izdarīja to tik zibenīgi, ka nepamanīja pat vadītāja. Mikrofonu, kas krita lejā kā akmens, piecpadsmit centimetru attālumā no grīdas apstādināja virsnieka potīte, nevērīgi pasvieda uz augšu, un jau pēc sekundes tas bija viņam rokā.

-     Lūdzu! Masjura pasniedza dārgo firmas "Toshiba" izstrādājumu apjukušajai Linai.

Pasažieri veltīja jaunajam cilvēkam īstas ovācijas.

Žukovs sarauca pieri.

-     Tagad ir skaidrs, kā zem vilciena tika pagrūsts Muhins…

-Tā nu ir… Gračovs pamāja.

-    Tādu tāpat vien ciet nesaņemsi… Papalajevs noņurdēja.

Tikmēr vadītāja paziņoja:

-     Manuprāt, abi dalībnieki pelnījuši balvu! Viņa pieliecās pie kastes sev blakus un izvilka divus rotaļu mērkaķīšus ar milzīgām ausīm. Apsveicu! Meitene tos iedeva jaunajiem cilvēkiem.

Abi pasmaidīja un atgriezās pie galdiņa.

-      Bet tagad izziņoju nākamo konkursu! teica Lina. Kurš ātrāk izdzers alus pudeli?

Šoreiz pieteicās tik daudz dalībnieku, ka nebija, kur likt. Uz laukumiņa sanākušie vīri kāri kā putnēni tempa par velti iedoto alu. Uzvarēja kāds tēvocis ar lielu vēderu un kuplu vaigubārdu. Divās minūtēs viņš iztukšoja piecas pudeles. Sev par šausmām, Papalajevs pazina, ka tēvainis ir viņu kuģa kapteinis.

Pēc tam sekoja dzejas divrindu konkurss par mīlestību pret Maskavas upi. Tajā izcēlās sievietes.

-    Mana rinda skan tā Maskavas upe tā labākā! sacerēja dzīvespriecīga resnite, pēc izskata konditorejas nodaļas pārdevēja.

Kalsna hipīga meiča ar ziliem riņķiem zem acīm nodeklamēja:

-    Es mīlu Maskavas upi, kad uzvelku dūmu ar pīpi!

Par uzvarētāju tika atzīta kāda gruzīniete, kas pārspēja

visas.

-    Kurš zina tādu muļķi, kas nemīl Maskavas upi!

Dāmas saņēma balvas un atgriezās savās vietās.

-    Konkursos tiek izziņots pārtraukums! paziņoja vadītāja, ielika mikrofonu kleitas kabatā un devās pa eju uz priekšu. Pārlaidusi skatienu galdiņiem, viņa apsēdās pie vienīgā brīvā. Izrādījās, ka tas ir blakus Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes vīriem.

-     Meitenīt, nāciet pie mums! Žukovs ar smaidu aicināja.

Kolēģi ar izbrīnu paskatījās uz. viņu, taču tas čukstus paskaidroja:

-    Man ir plāns.

Lina pagriezās un atbildēja:

-     Paldies, es labāk pasēdēšu viena.

-    Kāpēc? Žukova balsi ieskanējās viegls aizvainojums. Vai tiešām mēs nepatīkam?

-    Nē! meitene atcirta. Nepatīkat!

Apmēram to pašu par trijotni pateica kārtējo glāzīti iztukšojušais Kļučņikovs.

-     Nez kāpēc tie trīs man krīt uz nerviem…

Virsnieku varēja saprast. Viņam pret simpātisko vadītāju jau bija savi plāni, bet nu viņai izrādīja uzmanību citi.

-    Es tūlīt… Žoriks noslaucīja lūpas un piecēlās kājās. Nogājis dažus soļus, viņš apstājās pie I.inas galdiņa. Daiļā, vai neviens tevi šeit netraucē?

Turecka vīri apjuka.

-     Nē… Meitene pameta uz viņiem šķību skatienu.

-    Vai nevēlies nākt pie mūsu galdiņa?

Papalajevs atguva runas spēju.

-     Ko kasies, vecais? viņš izbrīnā paskatījās uz Žoriku. Galīgi jucis, vai?

-    Ko?! Žoriks pavirzījās uz viņa pusi.

Papalajevs pielēca kājās. Abu jauno cilvēku gabarīti bija apmēram vienādi. Droši vien arī tuvcīņas prasme. Ja starp abiem uz saķeršanos kārajiem bifeļiem nebūtu ielīdis Gračovs, nevarēja zināt, kurš pirmais būtu gar zemi.

-     Mieru, mieru! vērsdamies te pie viena, te pie otra, norūca vecākais leitnants.

Pielēca klāt arī Žorika draugi.

-    Kas tad nu?

Patiesību sakot, šajā brīdī Žukovs tikai ar grūtībām apspieda vēlēšanos izvilkt pistoli un nolikt šo komandu uz kuģa netīrās grīdas. Pēc neliela šaubu mirkļa viņš nolēma neriskēt. Apkārt tomēr cilvēki…

-    Viss kārtībā, zēni! Žukovs pasmaidīja un asi uzrunāja Papalajevu: Sēdies!

-     Bet es… tas mēģināja iebilst.

-     Sēdies, es teicu!

Papalajevs negribīgi noslīga uz krēsla. Gračovs ari apsēdās.

-    Viss? Žukovs noprasīja specvienības vīriem. Incidents izsmelts?

Tie drūmi saskatījās.

-    Vai nāksi pie mums? Žoriks uzrunāja meiteni.

Viņa noraidoši papurināja galvu.

-    Nekur neiešu! Un lieciet mani mierā! Lūdzu! Gan jūs… Lina paskatījās uz operatīvajiem darbiniekiem. Gan jūs! Viņas skatiens pievērsās specvienības vīriem.

Iznākumu varēja uzskatīt par neizšķirtu. Kļučņikovs, Avdoņins un Masjura atgriezās pie sava galdiņa.

Žukovs pavadīja viņus ar skatienu un izvilka no iekškabatas apliecību. Nolaidis to zem galda, viņš piebakstīja ar apliecību meitenei pie muguras.

-    Kas vēl? Lina salēcās.

-     Nekliedz… Žukovs klusu noteica. Atver dokumentu un izlasi! Tikai neuzkrītoši…

Lina paņēma sarkanos vāciņus.

-    Maskavas kriminālā meklēšana? viņa nomurmināja, un acīs parādījās izbrīns.

-Jā… skatīdamies sānis, it kā sarunātos ar draugiem, sacīja Žukovs. Vai tagad saprati, no kurienes esam?

-    Sapratu… Un tad?

-     Klausies uzmanīgi… Tikai negriezies uz mūsu pusi… Tev jārīkojas tā…

Pēc dažām minūtēm vadītāja no jauna nostājās laukumiņā pie kāpnēm, izvilka no kabatas mikrofonu un paziņoja:

-     Dārgie pasažieri, priecājos paziņot, ka izklaide turpinās! To pateikusi, viņa paskatījās uz drūmajiem specvienības vīriem un negaidīti pavisam draudzīgi piemiedza ar aci.

Kļučņikovs apmulsa.

-    Vai man izlikās?

-    Nē… sacīja Avdoņins. Es ari redzēju.

-    Ahā… Masjura nodīca. Es arī.

Žoriks kļuva priecīgāks.

-    Tātad nav nemaz tik slikti!

Meitene tikmēr turpināja:

-    Nākamajam konkursam gribu uzaicināt trīs jaunus cilvēkus… Viņa vēlreiz pagriezās uz specvienības vīni pusi un piebilda: Jūs!

Žoriks pasmīnēja.

-    Grib izpirkt savu vainu…

-    Patiešām! Avdoņins piekrita.

-    Skaidrs kā diena! Masjura pamāja.

Lina uzaicināja viņus ar žestu.

-    Lūdzu!

Virsnieki piecēlās un gāzelēdamies kā negribēdami piegāja pie vadītājas.

Viņa izskaidroja nākamās sacensības noteikumus.

-     Konkursa nosaukums "Rima". Tas notiek tā. Dalībniekiem aizsien acis un katrā rokā iedod pa citronam. Pēc tam viņi nostājas trīsstūri un cenšas izēdināt skābos citrusaugļus kaimiņiem. Uzvar tas, kurš pirmais atbrīvojas no sava augļa.

Viri savilka skābu grimasi.

-    Vai nosacījumi skaidri? meitene pajautāja.

Avdoņins ar Masjuru gribēja tā kā atteikties, taču Kļučņikovs lūdzoši paskatījās, un viņi piekrita.

-    Labi, ko nu…

Vadītāja ātri izņēma no kastes trīs platas, melnas lentes.

-     Pagriezieties!

Virsnieki smīnēdami nostājās ar muguru pret Linu. Tā ātri uzlika viņiem uz acīm apsējus.

-    Vai nekas nav redzams? vadītāja noprasīja.

-     Nē! dalībnieki atbildēja. Nekas!

Meitene pasmaidīja.

-     Bet tagad padodiet plaukstas, es ielikšu tajās citronus.

Specvienības vīri darīja, kā likts. Viņi nostājās laukumiņā ar priekšā izstieptām rokām kā laternu stabi, kam tūlīt tiks ieskrūvētas dzeltenās spuldzes.

Lai pielēktu pie viņiem, Turecka puišiem nevajadzēja ne trīs sekundes, un uz Avdoņina, Kļučņikova un Masjuras rokām noklikšķēja rokudzelži.

Kad uz nodaļu atbraukušais Tureckis darīja sakumpušajam zināmus kriminālekspertlzes rezultātus, tas ilgi vairs neliedzās. Taču, kad sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs uzrakstīja pratināšanas protokolu, viņš atteicās to parakstīt.

-    Jā, biju Sergeja Muhina dzīvoklī. Jā, meklēju doku mentus. Atradu vai ne? Kur nu… Būtu atradis, saimnieks nebūtu tik nervozs… Varbūt nebūtu licis jūs novākt… Kas ir saimnieks? It kā jūs paši nezinātu! L^n ņemiet vērā, neko es neesmu teicis! Un neko neparakstīšu! Un vispār lieciet mani mierā! Turpmāk man mutei priekšā atslēga! Viss!

Šajā brīdi Aleksandram pa mobilo piezvanīja Merkulovs un steidzami uzaicināja viņu uz Ģenerālprokuratūru. Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs nosūtīja sakumpušo atpakaļ uz kameru un devās ceļā.

Līdz Kurskas stacijai elektriskais vilciens brauca apmēram pusstundu. Visu šo laiku Germans domāja par Taņu.

"Viņa, protams, būs noskaitusies, ka nav paņemta līdzi… Nekas briesmīgs… tā ir mierīgāk…"

Laiku pa laikam vagonu pieskandināja staigājošo tirgotāju asi izsaucieni:

-    Saldējums! Saldējums!

Vai:

-    Svaigs alus! Svaigs alus!

Viens tirgotājs bija runīgāks.

-    Godājamie pasažieri! Jūsu uzmanībai tiek piedāvāti firmas "Žviks" skuvekļi. Atšķirībā no pārējiem tiem ir veseli četri asmeņi, kas neatstāj nevienu pašu matiņu!

Germans atcerējās, ka nav skuvies četras dienas.

-    Ja šaubāties, varu demonstrēt šos lieliskos skuvekļus darbībā un noskūt jūsu spalvainās, seksuālās kājas! vīrs turpināja.

Puse vagona sāka smieties.

Germans aplūkoja pārdevēju vērīgāk. No spalvām, kas tam auga no šortiem līdz zeķēm, varēja atbrīvoties tikai ar sirpi.

-     Garantēju preces bezmaksas piegādi jebkurā vagona galā! plati smaidīdams, paziņoja tirgonis.

"Varbūt nopirkt?" Germans nodomāja. "Stacijā ieskriešu tualetē un noskūšos… Tādā izskatā tam Denisam neērti rādīties… Vēl noturēs par nez kādu bomzi…"

-     Dodiet vienu! Viņš pagriezās uz pārdevēja pusi.

-     Divdesmit rubļu! tas noteica un izvilka no somas mazu celofāna iesaiņojumu.

Germans samaksāja un iebāza skuvekli kabatā.

"Nu re, Kurskas stacija klāt…" Pa logu viņš ieraudzīja milzu ēku, kas nāca tuvāk. Elektrovilciens palēnināja ātrumu un drīz apstājās pie perona.

No skaļruņiem atskanēja čērkstoša mašīnista balss:

"Elektrovilciena pēdējā pietura. Maskavas dzelzceļš vēl jums veiksmi!"

Pēdējā frāze noskanēja tonī, kādā parasti pasūta…

"Un jums to pašu!" Germans nodomāja un izkāpa no vagona.

Līdz tikšanās brīdim ar Grjaznovu vēl bija pietiekami daudz laika, tāpēc viņš mierīgā garā devās uz tualeti. Iemetis pie ieejas sēdošās tantes rokā trīs rubļu monētas, viņš devās tālāk, līdz nokļuva nemazgātu flīžu un sadauzītu podu valstībā. Viņam pēc tiem nebija vajadzības.

Germans piegāja pie izlietnes un izspieda no tvertnes tai blakus kripatu šķidro ziepju. Ieziepējis vaigus, viņš spogulī paskatījās uz sevi, ar diviem pirkstiem izvilka no kabatas sainīti, atplēsa un izvilka skuvekli.

-     Sāksim… Germans nočukstēja un novilka ar skuvekli pa žokli.

"Slīd viegli…" viņš apmierināts konstatēja un ieskatījās savā atspulgā.

-    Velns ar ārā! viņš piepeši iesaucās.

Brīnumskuveklim, kas, pēc pārdevēja vārdiem, atšķīrās

no visiem pārējiem ar četriem asmeņiem, bija vēl viena īpašība. Tas neskuva. Nemaz.

-    Kas tas par joku… Germans noņurdēja un atkārtoja mēģinājumu. Pēc tam vēl un vēlreiz.

Rezultāts tik un tā bija līdzvērtīgs nullei.

Germans saniknots iemeta skuvekli kaktā un ātri noskaloja seju.

"Neko darīt…" viņš nodomāja. "Galu galā neeju uz randiņu ar meiteni!"

Viņš paņēma mapi, kuru bija turējis starp ceļgaliem, un vēlreiz pārbaudīja, vai viss ir vietā.

It kā viss.

Šajā brīdī no kabatas izkrita vairākas uz pusēm pārlocītas naudaszīmes. Velkot ārā paketi, tās droši vien bija vilkušās līdzi, un pietika mazliet pakustēties, lai nauda nokristu uz grīdas.

Germans pieliecās un to pacēla. Naudas nebija daudz, taču tai pa vidu bija iemaldījies mazs Taņas kosmētikas maciņš, tāpēc paciņa no malas izskatījās itin prāva.

Germans ielika naudu kabatā un gāja ārā.

Tūlīt pēc viņa no tualetes izgāja noskrandis čigānzēns, kas bija stāvējis pie pisuāra un visu ar vērīgām acīm noskatījis.

Deniss jau bija gandrīz ticis līdz Kurskas stacijai, kad "Skoda" kreisais priekšējais ritenis izlaida gaisu. Automašīna asi parāvās sānis un bezmaz taranēja garām braucoša "Mercedes" sānus.

-     Nejēga! Deniss izdzirdēja netaisnu pa logu galvu izbāzušā jaunā krieva pārmetumu.

"Jā, kāpēc netaisnu?…" kāpdams ārā no automašīnas, drūmi nodomāja "Glorijas" direktors. "Riepu sen vajadzēja nomainīt… Kā nekā pumpa…"

Viņš nostūma automašīnu ielas malā un ieslēdza signalizāciju. Laika rezerves riteņa uzlikšanai nebija. Deniss atgāja mazliet nostāk un pamāja garām braucošam moskvičam ar rūtiņām uz jumta. Tas apstājās.

-    Līdz Kurskas stacijai aizrausi? Jaunais cilvēks pieliecās pie durvīm.

-    Protams! atbildēja taksometra šoferis. Kāp iekšā!

Germans piegāja pie stacijas centrālās ieejas un nostājās no tās mazliet pa labi. Vairāki miliči pameta greizus skatienus uz viņa sieviešu sporta tērpu, taču klāt negāja.

Starp citu, kabatā Germanam bija pase ar Maskavas pierakstu, tāpēc no drūmajiem kārtības sargiem nevajadzēja baidīties.

"Turklāt esmu skaidrā prātā!" viņš nopriecājās.

Kuru katru brīdi vajadzēja piebraukt Denisam, un Germans nosprieda, ka jāpārdomā, ko runāt ar detektīvu aģentūras direktoru.

"Vispirms izstāstīšu, kā tas vīrietis gāja bojā…" viņš nolēma. "Izstāstīšu visā krāšņumā… Lai saprot, ko mums ar Taņu nācās pārdzīvot…"

Negaidīti Germans nodrebēja. Mazu mirkli likās, ka dūcošajā pūlī pie stacijas pavīd draudzenes seja.

"Viņa ir šeit?!" Germans nobijās un ieskatījās labāk. "Nē… Tikai liekas…"

Puisis paberzēja pieri un atslējās pret stacijas sienu.

"Kur gan ir tas Deniss?" Viņš ieskatījās pulksteni. "Tā kā būtu laiks…"

Aiz Germana no tualetes iznākušais skrandainis pieskrēja pie čigānietēm, kas grozījās pie vasaras kafejnīcas, un savā valodā sāka kaut ko buldurēt.

Sievietēm izstiepās garas sejas.

-     Nopietni? viena nez kāpēc pajautāja krieviski, kaut ari ar akcentu.

-     Ahā! Puika pamāja un paplēta netīros pirkstus trīs centimetru platumā. Tāda paka!

Čigānietes pielēca kājās un iespiedzās:

-    Ved mūs!

Taksometrs nobrauca varbūt piecsimt metrus, nogriezās ielas malā un apstājās.

-    Kas notika? Deniss noprasīja.

-     Beidzās benzīns…

"Glorijas" direktors noskaitās ne pa jokam.

-    Kāda velna pēc tad tu ņēmies mani vest?

Šoferis noplātīja rokas.

-    Nezināju! Degvielas līmeņa rādītājs nedarbojas!

Deniss gribēja nospļauties, taču pažēloja tīro salonu.

-     Nejēga! viņš uzsauca šoferim un vēra durvis, lai izkāptu, taču tas viņu apstādināja.

-    Par iekāpšanu desmit rubļi!

Jaunais cilvēks izvilka naudasmaku un atvēra šofera degungalā.

-     Redzi? Tas ir tukšs!

Vīrs sarauca pieri.

-    Kāpēc tādā gadījumā kāpi iekšā?

-    Nezināju! Deniss noplātīja rokas. Naudasmakā nav rādītāja, cik tas pilns!

Nauda, protams, viņam bija. Tikai aizpogātajā blakus nodalījumā.

-    Man ir trīs bērni… Šoferis nopūtās. Kā lai viņus ar tādiem klientiem paēdina…

"Glorijas" direktoram nez kāpēc uznāca par savu rīcību kauns.

-    Labi… viņš noteica un izvilka desmitnieku. Ņem!

Šoferis nopriecājās.

-    Paldies!

Deniss atvēra durvis un izkāpa no automašīnas.

-     Klausies, draugs! uzsauca vadītājs, ar apmierinātu sejas izteiksmi bāzdams naudu kabatā. Neviena bērna man nav!

Detektīvu aģentūras direktors gribēja kaut ko teikt, taču atmeta ar roku un nozuda blakus metrostacijā.

"Blēžu psiholoģiju nezinu pietiekami labi…" viņš nodomāja. "Kaut arī tas ir mans profesionālais pienākums!"

Raibās sintētiska auduma kleitās ģērbušās čigānietes ielenca Germanu no visām pusēm kā milzīgas, visās varavīksnes krāsās zaigojošas mušas. Un sāka dīkt:

-            Jaunais, skaistais, neprecētais! Kam stāvi un skumdinies! Kamdēļ sāp tava sirds? Gribi, pazīlēsim! Visu, kas nākotnē gaidāms, izstāstīsim!

Germans mēģināja izrauties no ciešā ielenkuma, taču tas nebija iespējams.

-     Vai, neej projām! Ja atteiksies, slims staigāsi! Dzīvs vairs nebūsi! Ja esi ar mieru, priecāsies! Dancosi!

-    Lieciet mani mierā! Germans atvairījās.

Taču čigānietes mierā nelikās.

-    Gribi, pazīlēsim?! Gribi, pazīlēsim!

"Piekrist, vai?" jauneklis nodomāja. "Varbūt liksies mierā, kad būs pakulstījušas mēli?"

-    Bet naudas man nav! viņš brīdināja.

Sievietes sāka klaigāt:

-    Ei! Naudas nevajag!

-    Tiešām? Germans, juzdams aizdomas, noprasīja.

-    Tiešām! apliecināja viena no viņām, maikste ar līku degunu un zivs acīm. Un tūlīt pastiepa roku. Rubli uzliec!

-     Ak tā! Germans nobrīnījās. Bet teicāt, ka naudu nevajag.

Maikste iesmējās, atklājot divas lielu zelta zobu rindas.

-    Vai rublis ir nauda?

-    Patiešām… Puisis nez kāpēc samulsa, sameklēja prasīto monētu un ielika čigānietes krunkainajā plaukstā. Nu!

-   Tev ir nelaimīga mīlestība! Viņa iegrūda pirkstu Germanam krūtīs. Tā ir?

Tā nekādā ziņā nebija taisnība, tāpēc Germans pasmaidīja un atbīdīja roku.

-     Nē, tā nav!

-    Nē, ir! piepeši blakus atskanēja balss, kas lika Germanam sarauties un pagriezties.

Trīs soļu attālumā aiz čigānietēm stāvēja Taņa ar tik sašutušu sejas izteiksmi, ka Germans saprata no skandāla izbēgt neizdosies.

-    Taņa… Viņš pavirzījās uz draudzenes pusi.

Čigānietes pagriezās un praktiski bez pārejas pievērsās

meitenei.

-Vai, jauna, skaista, neprecējusies! Kamdēļ skumjas rakstītas tavās acīs? Gribi, pazīlēsim! Visu, kas nākotnē gaidāms, izstāstīsim!

Un viņas ielaida pareizāk būtu teikt ievilka meiteni savā lokā.

-    Ko tu šeit dari?… jautāja apjukušais Germans.

-    Neko! draudzene izaicinoši atbildēja. Pastaigājos!

-    Kā tad tā?… jauneklis apjucis pavaicāja.

-    Tā!

-    Es kaut ko nesaprotu…

Apklusušās čigānietes ar interesi vēroja scēnu.

Meitene iesprieda rokas sānos un paziņoja:

-     Tu gan esi nelietis! Viņa negaidīti pagriezās pret apkārt sanākušo sieviešu sabiedrību. Man likās, k.i viņš mani mīl! Bet viņš…

Čigānietes nogrozīja galvu.

-     Vai, vai…

Germans mēģināja iebilst:

-    Es taču…

-    Klusē! viņu pārtrauca zeltzobainā maikste. I.ai runā!

Taņa atmeta ar roku.

-    Man vārdu trūkst… Pēc tam viņa paskatījās uz Germanu un nopūtās. Braucu tev līdzi no Saltikovkas… le kāpu citā vagonā, lai tu nepamanītu un nenosūtītu atpa kaļ… Te jau pusstundu vēroju tevi…

-    Ak tad tā… puisis nomurmināja.

Meitene iešņukstējās.

-     Kāpēc tu mani pameti?…

-     Ko tu runā?! Germans pievilka viņu sev klāt. Ko tu runā, Taņa?!

-    To… Viņa izšķieda pa seju asaras. To!

Germans apbēra meiteni ar karstiem skūpstiem.

-     Es tevi mīlu… mīlu…

Taņa atmaiga.

-     Un es tevi…

-    Taisnība?

-    Taisnība!

Laimes brīdis ilga apmēram pusminūti. Tam beidzoties, Germans pamanīja, ka čigānietes nozudušas un kopā ar viņām nauda, pase un… mape!

-    Maitas! viņš nokliedzās pa visu laukumu.

Taču čigānietes jau bija nozudušas skatienam un nez vai to dzirdēja.

Taņa negaidīti skaļi iesmējās.

-    Kas tad nu? Germans pat mazliet nobijās.

-      Beidzot! meitene iesaucās caur smiekliem. Beidzot esam tikuši vaļā no tiem nolādētajiem dokumentiem!

Germans gribēja kaut ko iebilst, taču piepeši izdzirdēja aizelsušos balsi:

-     Atvainojiet, vai jūs esat Redņikovs?

Pagriezies viņš ieraudzīja jaunu, rudmatainu cilvēku zilos džinsos un baltā kreklā.

-    Es esmu Deniss Grjaznovs! pienācējs stādījās priekšā. Atvainojiet, ka nokavēju.

Merkulovs iedeva atbraukušajam Tureckim papīra lapiņu.

-    Lasi!

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs apstulba.

-    Kas tas tāds?

-    Pats sapratīsi!

Tureckis nolieca galvu un nomurdēja:

-    Oho! Prezidenta administrācijas veidlapa…

-     Nūjā… norūca Merkulovs un piebīdīja draugu pie krēsla. Apsēdies! Apsēdies, kad tev saka…

Tureckis noslīga uz krēsla maliņas un turpināja pētīt dokumentu ar treknu spiedogu "Pilnīgi slepeni" augšējā labējā stūrī.

-    Kur ai to ņēmi? neatraudams skatienu no dokumenta, Tureckis pajautāja blakus stāvošajam šefam.

-Jāzina īstās vietas…

"Vadītāja vietniekam V. N. Asņecovam…" sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs izlasīja un noņurdēja:

-    Esmu par tādu dzirdējis…

Turpmākais teksta saturs bija tāds:

"Sakarā ar to, ka vairāku reģionu vadītāji arvien stiprāk pretojas prezidenta iniciatīvām, uzskatu, ka ir mērķtiecīgi pret šīm personām īstenot tā saucamo "maigo" politiku.

Jebkuri kontakti ar tām nekavējoties jāpārtrauc. Tiesa, var organizēt vairākas tikšanās "publikai" ar izteikti pārliecinošu raksturu no mūsu puses. Pēc tam plašsaziņas līdzekļos jāizplata asi negatīvas atsauksmes par Federācijas subjektu nepiekāpību un nevēlēšanos vienoties par kompromisu utt.

Viņu pārvaldītajām teritorijām jāpiemēro mazākās labvēlības statuss. Sadalot budžeta līdzekļus, ar mūsu rīcībā esošajām svirām jāpanāk krasa šo rajonu finansējuma samazināšana. Ja tas nav iespējams, jāveic pasākumi, kas aizkavētu jau piešķirto summu izmaksu.

Pieprasu ieņemt visstingrāko pozīciju pret uzņēmumiem ar neuzticamiem vadītājiem, kas nodokļu atskaitījumus izdara novadu un apgabalu kasēs. To produkcijas daļai iek šējā tirgū nenovēršami jāsamazinās. Centieni iziet starptautiskajā tirgū jālikvidē jau iedīgli.

Pievēršu īpašu uzmanību spēka struktūru iesaistīšanai. Nodokļu inspekcijai sevišķi rūpīgi jāvēršas pret jebkuriem, pat sīkākajiem pārkāpumiem, ja tajos kaut kādā veidā iesaistīti reģionu vadītāji, kas pretojas prezidenta iniciatīvām.

Un pēdējais.

Apstākļos, kādi izveidojušies, uzskatu par iespējamu fiziski iznīcināt gubernatora Silantjeva, gubernatora Ņikoņenko un gubernatora Fedulova, kuri gmpējas ap augšpalātas spīkeru Jerjominu, fizisku iznīcināšanu. Profilaktikai lietderīgi likvidēt arī viņu atbalstītājus Federācijas padomē: Varfolomejevu, Trušinu, Zaharčuku un Gusevu. Šīs personas jālikvidē nākamajā gadā."

Zem šā teksta bija parakstīts:

"Krievijas Federācijas prezidenta administrācijas vadītājs V. S. Valujevs." Un blakus plašs paraksts.

-    Tas tik ir autogrāfs! Tureckis norūca. Lapas trešā daļa.

Merkulovs pasmīnēja.

-    Tevi pārsteidz tikai tas?

Tureckis atdeva lapu atpakaļ.

-     Mani nekas nepārsteidz.

-     Tiešām?

-Jā. Es taču saprotu, ar ko mums ir darīšana…

Merkulovs nolika dokumentu uz galda un domīgi noteica:

-    Gribētos zināt, vai prezidents saprot, ar ko viņam darīšana…

Deniss izskatījās satriekts.

-    Dokumentus nozaga čigānietes?

-    Kūja! Germans atkārtoja vēlreiz.

"Glorijas" direktors ātri paskatījās visapkārt.

-     Uz kurieni viņas aizgāja?

Germans paraustīja plecus.

-      Neredzēju…

-    Un jūs? — Deniss uzrunāja Taņu.

-    Es arī ne…

Deniss savilka pieri grumbās. Čigāniešu meklēšana ļaužu pārpilnajā Kurskas stacijā nebija pateicīgs uzdevums.

Piepeši Germans priecīgi iesaucās:

-     Re, tur viņš ir!

-    Kas? "Glorijas" direktors nesaprata.

-    Puika! iesaucās Germans un parādīja ar pirkstu kaut kur sānis. Viņš tās atveda! Viņš!

Deniss paskatījās un ieraudzīja čigānzēnu. Skrandainis tupēja pie vasaras kafejnīcas un kūpināja cigareti.

-     Droši, ka tas ir viņš? Deniss gribēja zināt.

-    Droši!

Puišelis ievilka pēdējo dūmu un raidīja izsmēķi ar knipi garām skrejošam krancim. Tad pakasīja piķa melno matu ērkuli, piecēlās un devās uz pazemes eju.

-      Gaidiet mani tepat! noteica Deniss un sekoja puišelim.

Germans ar Taņu paraustīja plecus, taču palika uz vietas.

Neizlaizdams skrandaini no acīm, Deniss sekoja viņam pa pēdām un nogāja lejā pa kāpnēm.

Čigānietes viņš ieraudzīja tūlīt. Tās stāvēja starp metro stikla durvīm un grāmatu galdu. Viena turēja rokās audekla somu, no kuras rēgojās balta mape.

Detektīvu aģentūras direktora galvā uzreiz radās rīcības plāns.

"Tēlošu nejēgu!" viņš nolēma un devās uz sieviešu pusi.

Germans kļuva nervozs.

-    Vajadzēja iet viņam līdzi!

-    Tiesa… Taņa domāja tāpat. Kā nekā tava pase…

Puisis spēra soli sānis.

-    Tādā gadījumā ejam?

-    Ejam…

Merkulovs apsēdās pie galda un iebakstīja ar pirkstu Turecka tikko izlasītajā dokumentā.

-    všis ir tas pats melnais saraksts, par kuru runāju.

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs pamāja.

-    Es to sapratu…

Merkulovs brītiņu klusēja, tad domīgi paberzēja pieri.

-     Centīšos panākt tikšanos ar prezidentu… Pēc tam viņš nopūtās un piebilda: Rūtu vēl bijuši Muhina savāktie dokumenti…

-     Ko vēlies, skaistuli? Čigāniete izbrīnā paskatījās uz Denisu. Vēlies, lai pazīlē?

-   Jā! vientiesīgi smaidīdams, tas atbildēja.

Sieviete pamāja ar galvu.

-    Ai, kāds gudrinieks! Ai, kāds gudrinieks! Pats pienāca klāt! Kaut vairāk būtu tādu… Viņa droši vien gribēja piebilst "muļķu", taču laikus attapās.

"Glorijas" direktors sataisīja godīgas acis.

-     Man teica, ka čigānietes vienmēr visu pareizi pasaka! Saskan par simt procentiem!

Puķainās krāpnieces lielā vienprātībā tam piekrita:

-     Pareizi teikuši! Tu neesi piemānīts! Izstāstīsim visu, kas būs! Visu par savu likteni uzzināsi!

-     Tas tik ir vareni! Deniss nopriecājās un nemanāmi palūkojās uz mapi. Principā viņš to varēja izvilkt no somas jau tagad, pie reizes pievākdams Redņikova pasi, kas rēgojās starp papīriem. Taču jaunais cilvēks nolēma nesteigties.

"Jānovērš uzmanība, kā nākas…"

-    Dod roku! sacīja zeltzobainā maikste ar zivs acīm.

"Glorijas" direktors paklausīgi pastiepa plaukstu.

-     Ko zīlēsim? čigāniete apvaicājās. Par mīlestību? Par karjeru?

Grjaznovs novērsa skatienu lejup.

-    Par mīlestību…

-    Skaisti!

Un maikste sāka vilkt ar pirkstu pa klienta plaukstu.

-     Redzu meiteni… staltu… skaistu…

Deniss viņu pārtrauca:

-    Nē, nē! Tas ir jauneklis!

Čigānietes paskatījās uz "Glorijas" direktoru galīgā neizpratnē.

-    Jauneklis?…

-    Nūja… viegli nosarcis, viņš nomurmināja.

Maikste piesardzīgi pajautāja:

-    Tad jau tu esi tas… kā viņus sauc…

-     Ahā… Deniss nopūtās. Tas…

Šis apstāklis negaidīti čigānietēs izraisīja neiedomājamu sajūsmu.

-     Vai, ne reizi neesmu dzīvu pe… minoritāšu pārstāvi redzējusi! viena aizkustināta iesaucās.

-    Es arī ne! Es arī! pievienojās cita.

-    Pēc izskata nepateiksi! brīnījās trešā.

Viņas tā satraucās, ka vairs nelikās ne zinis par savām mantām. Denisam tikai atlika pastiept roku un paņemt mapi. Viņš bezmaz to izdarīja, taču negaidīti…

-      Tās ir viņas! Kliegdams barā ielauzās Germans. Tās ir viņas! Ar neprātā zibošām acīm puisis sāka ķert čigānietes aiz blūzēm. Atdodiet, ko nozagāt! Atdodiet visu! Vai dzirdat?! Tūlīt atdodiet!

Čigānietes uz mirkli apklusa, taču tūlīt atjēdzās.

-    Ei! Kas tu tāds esi?! Pirmo reizi tevi redzam!

Germans nelikās mierā.

-    Ak jūs, diedelnieces! Tūlīt nodošu milicijai!

Šāds piedraudējums iedarbojās. Sievietes sakustējās un steigšus devās ārā no pārejas.

-    Stāviet! Germans nokliedzās.

Čigānietes pielika soli.

-    Taņa, skrien uz milicijas nodaļu! Germans pameta skatienu uz meiteni, kas bailīgi rāvās malā. Skrien! Mēs viņas te aizturēsim!

Deniss iebilda:

-    Nekur nav jāskrien! Un nevienu nevajag aizturēt.

-     Kāpēc? Germans nesaprata.

-Tāpēc… To pateicis, "Glorijas" direktors parādīja balto mapi un pasi, ko bija turējis aiz muguras. Roku veiklība!

Germans apstulbis sastinga.

-    Tas tik ir ko vērts!

-     Bet nauda? piepeši pajautāja Taņa.

Deniss pasmaidīja.

-    Neko nevar darīt… Uzskatiet, ka tā ir maksa par biļetēm uz burvju mākslinieku izrādi!

Koroļovs, kas izmeklēja Šmakova slepkavību, atklāja noziegumu apbrīnojami viegli.

Notikumi bija risinājušies tā.

Pēc bijušā alkoholiķa Serjogina apgalvojuma, ka sestdien neviena automašīna aiz noslepkavotā mājas nav braukusi, Koroļovs iegrima domās. Kā tad tā? Iecirkņa pilnvarotais apgalvoja pavisam ko citu!

Izmeklētājs aprunājās ar Serjogina sievu, un viņas arī tā apgalvoja, ka neviens pa ceļu nav braucis, nevienam tur nekas nav meklējams!

"Dīvaini…" Koroļovs secināja.

Un viņš sāka īstenot nepieciešamās izmeklēšanas darbības. Cerības uz panākumu bija mazas, taču, pārbaudot apkārtni, operatīvajiem darbiniekiem negaidīti uzsmaidīja veiksme.

Kādas ēdienu atlikumu tvertnes pašā dibenā tika atrasti veci miliča svārki.

-    Tie taču ir iecirkņa inspektora svārki! noteica Koroļovs, tos aplūkojis.

Varēja domāt nekas īpašs. Stipri padiluši pelēki svārki, kādus sen laiks izmest…

Taču!

Eksperti biologi zem nogalinātā Šmakova nagiem bija atraduši tieši tā auduma daļiņas.

-    Ko tu neteiksi! izmeklētājs iesaucās un aizturēja majoru Veselkinu.

Ekspertīze apstiprināja, ka tie ir viņa svārki.

-     Padodos… pratināšanā viņš paziņoja. Es nogalināju… Es…

Izrādījās, ka iecirkņa inspektors jau sen strādā tamboviešu grupējuma labā. Barons bija nogalināts tāpēc, ka mēra izjūtu zaudējušais likumīgais zaglis izpaudis kaut kādas "Pēterburgas lietas" (izmeklētājs tā arī nesaprata, kas tā par lietu) noslēpumus FDD ģenerālim Muhinam. Šmakovs bija novākts tāpēc, ka slepkavības vietā pazaudējis medaljonu. Pēc tā miliči varēja viņu atrast un piespiest runāt.

Koroļovs to visu šodien izstāstīja Tureckim no Ģenerālprokuratūras, kurš ne reizi vien bija interesējies par izmeklēšanas gaitu.

Valentīns Popkovs aizbrauca uz Galveno pastu, stādījās priekšā apsardzes priekšniekam, iepazīstināja ar lietas būtību un parādīja lēmumu par lietiska pierādījuma paņem šanu.

-    Vēstule Muhinam? priekšnieks pārjautāja. Paskatīsimies…

Pēc kāda laika izsauktais darbinieks atnesa biezu aploksni.

-     Šodien pienāca… Ierakstīta… Patiesībā tā ir bandrole…

Popkovs uzmeta acis atpakaļadresei un sastinga, "čsterreich, Wien, Elisabethstr. 8/145."

-    No Vīnes? viņš nomurmināja.

Krūtīs pamodās cerība.

Popkovs tūlīt noformēja lietiskā pierādījuma paņemšanas protokolu un aploksni atvēra. Izrādījās, ka tajā ir samērā liela grāmata spīdīgos vākos.

-    Kas tad nu? Popkovs brīnījās.

-    Iedodiet! Darbinieks pastiepa roku. F.s protu vācu valodu…

Popkovs pasniedza grāmatu.

Darbinieks to atvēra un smaidīdams pateica:

-    Kulinārijas recepšu krājums…

-     Tiešām?

-Jā. Saucas "Tūkstoš pīrāgu".

-     Pīrāgu?

Darbinieks parādīja izmeklētājam krāsainu attēlu ar ēstgribu rosinošu kēksu.

-     Skatieties…

Popkovs saprata, ko šī grāmata nozīmē. Ģenerālis bija pasūtījis to savai sievai Natālijai Pavlovnai. Droši vien gribēja dāvināt, jo tā par grāmatu neko nezināja…

-     Pēc acīm redzams, ka jūs cerējāt aploksnē atrast ko citu… ar smaidu uz lūpām noteica Galvenā pasta darbinieks.

Izmeklētājs pamāja.

-Jā…

-    Un ko jus darīsiet ar šo krājumu?

Valentīns paņēma grāmatu un pateica:

-     Nodošu, kam tas domāts.

Atvēris acis, Oļegs Muhins ieraudzīja Natāliju Pavlovnu, kas sēdēja pie gultas un snauda.

-    Vecmāmiņ… viņš sacīja.

Natālija Pavlovna sapurinājās un, neko nesaprazdama, paskatījās uz mazdēlu.

-    Kur es esmu? Viņš mēģināja palūkoties visapkārt.

Tikai tagad viņa aptvēra, kas noticis.

-    Oļeg, mīļumiņ… nočukstēja Natālija Pavlovna.

Mazdēls pastiepa roku.

-    Kāpēc tu raudi?

Vecmāmiņa laimīga papurināja galvu.

-     Paldies Dievam…

Oļegs samiedza acis un paskatījās logā. Tālumā slīdošie mākoņi šķita tieši tādi paši kā blakus uz galdiņa izmētātie vates pikuči.

-    Sapnī redzēju, ka esmu tur… mazdēls klusu pateica.

-     Kur? Natālija Pavlovna nesaprata.

-     Debesīs…

Vecmāmiņas acis iemirdzējās. Taču Oļegs vēroja mākoņus un to nepamanīja.

-    Balti tie ir tikai no apakšas… No augšas sarkani… Kas nokļuvis debesīs, to zina…

Natālija Pavlovna sāka šņukstēt. Mazdēls izklaidīgi palūkojās un pajautāja:

-    Kāpēc man tik ļoti sāp pakausis?

Vecmāmiņa noglāstīja viņa plaukstu.

-    Nekas… Tagad viss būs labi… Viss būs labi…

Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes vīri nogādāja aizturētos speciālo uzdevumu vienības vīrus uz Petrovku 38. Uz turieni aiztraucās arī par šo faktu ziņu saņēmušais Tureckis.

Viņam par pārsteigumu, armijnieki nenoliedza, ka nogalinājuši Muhinus. Bet Kļučņikovs, par kuru izmeklēšanai nebija nekādu ziņu, pat nāca klajā ar vaļsirdīgu atzīšanos.

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētāju šajā brīclī gaidīja jauns notikumu pavērsiens.

Izrādījās, ka specvienības vīri izdarījuši noziegumus ne jau pēc kura katra, bet… iekšlietu ministra Rašiļina personiska rīkojuma!

-    Mums pateica, ka Muhini izdara pakalpojumus čečenu bandītiem! paziņoja Avdoņins.

-     Mēs sodījām dzimtenes nodevējus! Kļučņikovs nozibināja acis.

-   Ja man dotu pavēli darīt to vēlreiz, es nešaubītos ne mirkli! Masjura sapurināja galvu.

Vīri tātad bija gluži vienkārši piekrāpti.

Tureckis nopratināja visus trīs, ierakstot protokolā svarīgas detaļas. Pēc tam devās pie Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieka, kas nesen bija piezvanījis un priecīgs pavēstījis, ka brāļadēls dabūjis dokumentus par "Pēterburgas lietu"!

Germans ar Taņu iegāja kafejnīcā, paņēma saldējumu un apsēdās ārā pie galdiņa.

-      Pēdējās dienās esmu guvusi vairāk iespaidu nekā visā līdzšinējā dzīvē! sacīja meitene, ar sajūsmas pilnām acīm raudzīdamās Germanā.

-    Es arī… viņš atzinās.

»

Viņi apēda pa karotītei saldējuma.

-     Ko Deniss tev prombraucot pateica? no aukstā saldējuma viegli svepstēdama, pajautāja Taņa.

-     Vai tu nedzirdēji?

-     Nē. Troksnis bija tik liels…

-    Viņš brīdināja, ka mūs var izsaukt uz Ģenerālprokuratūru. lai mēs dotu oficiālu liecību par to, kas notika.

Meitene viņu pārtrauca.

-    Nē taču! To es dzirdēju. Ko viņš teica pēc tam? Germans viegli samulsa.

-     Nu tā… Neko īpašu…

-     Tieši ko?

Puisis neizturēja, un viņam pār visu seju uzplauka smaids.

-    Viņš teica, ka esmu īsts varonis!

-     Tiešām?

-    Ahā!

Arī Taņa pasmaidīja.

-    Tā ir taisnība!

Germans juta, ka krūtis uz pusēm plēš neparasts prieks. "Ja nedošu tam izeju, es pārplīsīšu!" viņš nodomāja. Nolicis saldējumu, ne no šā, ne no tā viņš nāca klajā ar priekšlikumu:

-    Gribi, lai tev par prieku uzdejoju uz galda?

-     Kas tev prātā? Taņa apjuka. Kāpēc?

-    Tāpat vien!

Taņa pameta skatienu uz sargu pie durvīm.

-    Bet ko teiks viņš?

-    Man tas bijis nebijis!

Germans strauji uzlēca uz apaļā plastmasas galda.

-    Assā! viņš nokliedzās un izbrīnīto apmeklētāju acu priekšā sāka dejot lezginku. Assā!

Sargs, kā izrādījās, bija labestīgs cilvēks un vienkārši aizvadīja nevaldāmo apmeklētāju no kafejnīcas teritorijas.

-     Nu kāpēc idioti nāk tikai manā maiņā?… uz atvadām viņš skumīgi novilka.

Draudzene starodama piekļāvās Germanam cieši klāt un pačukstēja: /

-    Vai zini, uz kurieni tagad iesim?

-     Nu?

-    Uz dzimtsarakstu biroju!

Germanam aizrāvās elpa. Viņš spēja izdabūt tikai dažus vārdus, un tie bija:

-    Man nav iebildumu!

-    Tādā gadījumā uz priekšu! sacīja Taņa.

Jauneklis pamāja, un, sadevušies rokās, viņi devās uz

metro. Abus apņēma ielas troksnis, taču jaunie cilvēki to nemanīja. Sirdīs skanēja mūzika. Tam-taram-tam-ta-ta-tā… Mendelsona maršs. Starp citu, Germans, kam muzikālās dzirdes nebija nemaz, klausījās variantu, kas stipri atšķīrās no oriģinālā, bet… vai nav vienalga? Galvenais ir svinīgums! Cilvēki, steigdamies savās darīšanās, visi kā viens deva ceļu dīvainajam pārītim skaistai meitenei un necilam jaunam puisietim, kas gāja pa ietves vidu un laimīgi smaidīja, skatīdamies viens uz otru.

Izskatījis visus dokumentus, Tureckis paņēma pēdējo lapu aiz malas un papurināja.

-    Ja nebūtu šā dokumenta, kā gan prezidents varētu attaisnoties…

Tureckis turēja ēnu biznesa dižvīru pēdējā Vīnes saieta protokolu, no kura izrietēja, ka toreizējais Pēterburgas mērs Sabļins un viņa vietnieks Bulanovs tomēr nav padevušies kārdinājumam sadarboties ar apšaubāmas reputācijas kungiem, bet aizgājuši no sanāksmes, aizcērtot durvis.

Pārējie dokumenti atainoja šīs tikšanās sagatavošanas posmus. Runa bija par lielu starptautiskās mafijas līdzekļu ievadīšanu Pēterburgas budžetā. Par šo naudu bija paredzēts restaurēt Ziemeļu Palmiras vēstures pieminekļus.

Ja nebūtu noslēguma protokola, mapes dokumenti būtu zem prezidenta palikta bumba ar drausmīgu spēku. Ar šo protokolu jau ari bumba, taču… bez detonatora.

Pretī Tureckim sēdošais Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks nogrozīja galvu.

-    Ja šīs lapas nonāktu pie Federācijas padomes spīkera, viņš būtu uz līdzenas vietas saplēsis Bulanovu attaisnojošo dokumentu…

-    Par to nav šaubu… sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs piekrita.

Grjaznovs piecēlās un pagājās pa kabinetu.

-      Vai zini, ko tev teikšu? Uzsākot šo ķēpu ar netīrās naudas piesaisti, Sabļins ar Bulanovu rīkojušies nevis kā nelieši, bet muļķi… To pateicis, Grjaznovs apstājās prezidenta portreta priekšā un piedraudēja viņam ar pirkstu. Jā, jā, Vladimir Vasiļjevič! Jūs un jūsu toreizējais šefs rīkojāties kā visīstākie nejēgas!

Tureckis pasmīnēja.

-    Man liekas, viņš tevi nesadzirdēja… Uzkliedz skaļāk!

Grjaznovs strauji pagriezās pret draugu.

-    Taču ne kā zagļi!

-     Es visu saprotu… Sevišķi svarigu lietu izmeklētājs atlaidās krēslā. Viņi gribēja, kā labāk…

-    Tur jau tas joks!

Tureckis padomāja un negaidīti palūdza:

-    Slava, vai varu pie tevis brītiņu nosnausties?

-    Ko? Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam izstiepās gara seja.

Tureckis vainīgi noplātīja rokas.

-     Aiz noguruma krītu no kājām… Burtiski pusstundu… Netaisi lielu troksni… Un, nesagaidījis atbildi par tādu nekaunību, sevišķi svarigu lietu izmeklētājs izstiepa kājas un aizvēra acis.

-      Ā… ē… Saimnieks mēģināja kaut ko iebilst, taču Tureckis ar aizvērtām acīm noņurdēja:

-     Klusāk, biedri ģenerāli… Starp citu, ja vēlies, vari nodziedāt šūpļa dziesmu…

Pēc maza mirkļa sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs jau bija aizmidzis. Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks pamāja ar roku un izgāja uz pirkstgaliem no kabineta.

Pēc nedēļas

Prezidents ar kokgriezumiem rotātā lapenē savā ārpilsētas rezidencē dzēra tēju. Visapkārt tīkami šalca koki un dziedāja putni. Mazliet malā guldzošā strūklaka padarīja gaisu vēl svaigāku.

Pie viņa piegāja palīgs un cienīgi pieliecās klāt.

-     Vladimir Vasiļjevič, pie jums Merkulovs.

-    Vai tas no Ģenerālprokuratūras? Bulanovs vienaldzīgi pajautāja.

-    Tas pats.

-    Aicini šurp!

Sekretārs padeva zīmi netālu saspringti gaidošajam sargam, tas pamāja vēl kādam, un drīz uz taciņas dārza dziļumā parādījās Merkulovs.

-     Sveicināts, Konstantīn Dmitrijevič! Prezidents viegli pasmaidīja un piecēlās no soliņa.

-     Sveicināts, Vladimir Vasiļjevič!

Viņi paspieda viens otram roku.

-    Sēdieties! Bulanovs norādīja ģenerālprokurora vietniekam uz vietu sev pretī.

-     Pateicos! Merkulovs apsēdās pie galda.

-    Tēju? prezidents pajautāja.

-     Neatteikšos…

Bulanovs paņēma tējkannu un piepildīja viesa glāzi.

-    Vai jūs ar ievārījumu…

-     Paldies!

Viņi iedzēra pa malkam, apēda pa karotītei upeņu ievārījuma, un beidzot valsts galva painteresējās:

-    Kas jums tur ir? Rādiet…

Merkulovs paņēma mapi, ko bija nolicis sev uz ceļiem, un pasniedza prezidentam.

-    Tas Kostja gan ir ko vērts! Grjaznovs cienīgi nogrozīja galvu. Padomā vien! Tomēr izdevās panākt tikšanos. ..

-     Nūjā… Aleksandrs Tureckis pamāja. Neatlaidīgs…

Viņi sēdēja sevišķi svarigu lietu izmeklētāja kabinetā un

gaidīja Merkulovu.

-    Kā klājas maniem kolēģiem, kas nodarbojās ar šo lietu? Tureckis pajautāja. Es runāju par taviem operatīvajiem darbiniekiem, kuri strādāja manā grupā.

-     Normāli… Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks paraustīja plecus un pasmaidīja. Viņi jau biežāk ir Ģenerālprokuratūrā nekā pie mums… Starp citu, esmu dzirdējis, ka Žukovs nesen uzdāvinājis Papalajevam nez kādu odekolonu. Smird, ka bail! Ja abi sasmaržojas, ierocis nav vajadzīgs! īsts ķīmiskais uzbrukums…

-    Un Gračovs?

-    Gračovs vispār sagājis sviestā! Nez kāpēc sācis baidīties no vārnām!

-     No vārnām? sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs izbrīnījies jautāja.

-     Nūja… Par viņu jau ienākušas sūdzības… Ārā tveice, bet viņš kabinetā logus tur ciet. Stāsta, ka varot ielidot vārna un kaut ko nočiept… Darbs viņu pagalam sabeidzis…

Tureckis pasmaidīja.

-    Ko tu neteiksi!

Abi brīdi klusēja.

-    Nez kur Kostja tik ilgi… noņurdēja Grjaznovs.

-    Nekas… Gan atbrauks.

Prezidents izskatīja dokumentus, tad uzmanīgi uzklausīja Merkulovu un sacīja:

-Tātad melnais saraksts tomēr pastāv…

-    Kā redzat… Konstantīns Dmitrijevičs pamāja uz blakus nolikto dokumentu.

Bulanovs piecēlās, aizlika rokas aiz muguras un pagājās dažus soļus pa lapeni.

-     Ko pēc tā visa lai daru ar Valujevu un viņa kompāniju? Ko?

Konstantīns Dmitrijevičs apjuka.

-     Kā ko?… Ir likums…

-     Likums?… Prezidenta sejā parādījās tikko manāms smīns.

-     Nūja!

Bulanovs skaļi ievilka elpu un apmaisīja ar sudraba karotīti padzisušo tēju.

Iestājās klusums. Šķita, pat koki ieklausās, kas notiek lapenē.

Prezidents pastāvēja vēl mazu brīdi, iedzēra krietnu malku un ne visai pārliecināts noteica:

-    Valujevs sargā mani kā ķēdes suns… Varbūt vienkārši nedrīkst pieļaut, ka viņš noraujas?…

Konstantīns Dmitrijevičs gribēja iebilst, taču prezidents padeva roku.

-    Visu labu, Konstantīn Dmitrijevič!

Ģenerālprokurora vietnieks paspieda valsts vadītāja kal

sno roku un devās pa taciņu prom.

-    Pagaidiet! viņam uzsauca Bulanovs.

Konstantīns Dmitrijevičs pagriezās.

Prezidents brītiņu klusēja un tad sacīja:

-    Pateicos jums un visiem, kas atšķetināja šo lietu. Katrā ziņā izsakiet no manis pateicību!

-     Labi… atbildēja Konstantīns Dmitrijevičs un, atkal pagriezies, gāja tālāk.

No tuvā zāles stiebra gaisā uzlidoja taurenītis, tālumā sevi atgādināja strazds, vēja pūsma, mainīga kā viss šajā pasaulē, no jauna lika iešalkties kokiem…

Fridrihs Ņeznanskis

LIKVIDATORA SARAKSTS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", I.V-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 24180168.

F. Ņeznanskis

Ne 980 Likvidatora saraksts / No krievu vai. tulk. Armlns Voitkāns. R., "Apgāds "Kontinents"", 2004. 412 lpp.

Vasarīgo dienu burtiski sarausta gabalos trīs dīvaini noziegumi… Vispirms pazīstama FDD ģenerāļa nepārprotama pasūtījuma slepkavība. Neilgi pēc tas aizdomīgu pašnāvību negaidot izdara ģenerāļa dēls, kurš šķietami nepareizaja laikā atradies nepareizajā vielā… Trešā, bet ne beidzama slepkavība ir "likumīgā zagļa" ar iesauku Barons noslepkavošana ļaužu pilnā stadionā. Barons jau ilgus gadus, kriminālajām autoritātēm nepamanīts, "sadarbojies" ar Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldi.

ISBN 9984-35-087-8

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatr.

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grainatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] tulkojumā no krievu vai. "saimnieks".

Content

Ņeznanskis Fridrihs Likvidatora saraksts