Ņeznanskis Fridrihs

Nelaimes nojausma

Fridrihs Ņeznanskis

Nelaimes nojausma

1. nodaļa . Svētku gaidas

Tureckis gulēja uz karstās dienvidu saules sasildīta plakana akmens un jutās kā romiešu patricietis, kas bauda bezdarbīgu lieglaimi. Valsts justīcijas padomniekam tās bija retas, gandrīz neiespējamas izjūtas. Visapkārt aiz pazemiem un smailiem klintsbluķiem vīdēja tādi paši plakani akmeņi iemīlējušos pārlšti un dīku atpūtnieku kompāniju patvēruma vietas.

Un pie visa vainīga bija Irina! Likumīgā sieva, saskatījusies vīra izmocīto seju un spīdumu zaudējušās acis, izsmēķu pilno pelnutrauku, saklausījusies, kā Saša vakaros ar Grjaznovu telefoniski nodarbojas ar "lidojumu analīzi", viņa nervozo murmulēšanu naktīs, Merkulova agro zvanīšanu Kostja nespēja dzīvot, ja sevišķi svarīgo lietu izmeklētāja darbadiena nesākās laulības gultā, to visu saskatījusies un saklausījusies, Irina kādā augusta dienā bija uzsitusi ar saviem muzikālajiem pirkstiņiem pa galdu un paziņojusi:

"Turecki, pietiek! Tā vairs nevar turpināties."

"Bet kā var?" atjautāja sadrūmušais vīrs, apātiski ēzdams ceptas olas.

"Tu staigā kā mēra slimnieks, kā zombijs, nomocījies…"

"…Un izdrāzts," Aleksandrs gandrīz pabeidza sievas vietā. Irina, protams, tādus vārdus nelietoja un pat nespēja tos noklausīties. Viņas valoda bija nevainojami literāra, taču tikpat pārliecinoša.

"…Indivīds," pabeidza sieva.

Un jau tūlīt iekaisusi turpināja:

"Tu vairs neesi pat cilvēks, bet DNS molekulu kopojums, kas pārveidots pēc mērķtiecīgas mutaģenēzes, kurai jāpiedod objektam stingri noteiktas lietišķas īpašības un emocionāli skopi raksturlielumi."

"Kā… Kā tu teici?" Saša pamodās pavisam un pavērsa lielas acis pret mūzikas dmvas kopēju, kam ar viņu bija viena adrese. "No kurienes tu izrāvi tādus vārdus?"

"No tavas meitas mācību grāmatas. Vakar izsniedza. Kā sāku lasīt…"

"Ņinai jau trešajā klasē grib bāzt galvā tādas briesmu lietas?"

"Tie ir tikai ziediņi. Literatūras skolotāja, piemēram, grasās bērniem bāzt galvā Ovīdiju. Un iepazīstināt ar Barkova daiļradi."

"Ko?!"

"Tas būs nākamgad," Irina mierināja viru.

"Tas ir tikai tavs nopelns, Ira! Kāda joda pēc vajadzēja iedabūt meitu superģimnāzijā? Būtu mācījusies normālā skolā…"

"Rimsties, kam tev jātēlo supernorūpējies tēvs?" atcirta Irina. "Reizēm nerādies mājās vairākas dienas pēc kārtas, pēc tam piepeši atjēdzies: kā iet manai mazulītei?"

"Nav tiesa! Es pastāvīgi turu roku uz pulsa!"

"Kāda pulsa?" Irina samiedza kaķa acis.

Tureckis aprāvās. Un ne bez pamata. Nebija ko slēpt, laiku pa laikam mūsu Aleksandrs Borisovičs atļāvās nelielus sānsoļus. Viņam patika skaistas sievietes! Organismam piemita tā virzīta mutaģenēze. Cilvēks pret to ir bezspēcīgs. Tiesa, parasti viņš prata laikus viegli un eleganti noiet no mīlas takas bez savstarpējiem aizvainojumiem un pārmetumiem. Taču arī vecam kaķim gadās ūsas apsvilināt, mēdza jokot Semjons Semjonovičs Moisejevs, ģeniālais prokurors kriminālists, gudrais joku dzinējs, tagad pensionārs.

Vārdu sakot, Sašas pēdējais kaisles objekts neiedomājami skaista un tikpat izlutināta aktrise, lieciniece vienā no pēdējām skaļajām lietām, bija nepatīkami pārsteigta par sevišķi svarīgo lietu izmeklētāja vēsumu pēc izmeklēšanas beigām.

Šķita, viņai aktrisei par to vis nebūtu jābrīnās. Kam gan citam, ja ne aktrisei, jāzina, ka režisors lolo, izdabā savai varonei un mīl to, kamēr darbs ar izrādi, filmu, reklāmas klipu un visu ko tamlīdzīgu nav galā?

Nē, viņa apvainojās. Ar to vien nebija diezgan. Likusi lietā savu personisko valdzinājumu, sadabūjusi mājas tālruņa numuru, draņķa skuķe bija piezvanījusi Irinai. Aleksandrs Borisovičs pavisam esot atstājis novārtā teātra mākslu, bet jo īpaši atsevišķas šīs mākslas pārstāves. Atradusi, kam sūdzēties! Irina taču nav māte, viņa ir sieva! Un, raugoties plašāk, vienīgā mīlamā sieviete. Ja ņēma vērā, ka ģimenes sievišķā puse tikko atgriezusies no trīs nedēļas ilgas atpūtas Jūrmalā, zvans gadījās īstajā reizē. Irina, protams, bija gudra sieviete. Viņa nesarīkoja skandālu, kaut arī aktrises zvans prieku nesagādāja.

Visas tās radošās personības ir apbrīnojami egoistiskas, neprognozējamas un savā būtībā bīstamas. Nē, ar aktrisēm nevar ielaisties, Tureckis apņēmās savā prātā. Un strauji sapurināja galvu, it kā atraidītu vieglprātīgās un viltīgās Melpomenes kalpotājas.

"Kas notika, Šurik?" Irina bažīgi noliecās pār viņu. "Galva? Sirds?"

Viņa ar vēsu roku pieskārās vīram pie pieres. Viņš pieplaka ar lūpām pie slaidajiem, smalkajiem pirkstiem. Irina ir un paliek Irina! Nevienam tādas nav!

"Sāp mazliet," baidīdamies, ka viņa atraus roku, sameloja Aleksandrs.

Roka palika turpat, kur bijusi. Sieva iekārtojās viņam klēpi, apskāva viņu un, bužinādama biezās, saulē izbalējušās matu šķipsnas, čukstēja:

"Šurik, tev nepieciešama atpūta. Tev jābrauc projām, jāpārslēdzas, jāpagulšņā saulē…"

"Ari šeit saules netrūkst. Pat asfalts kūst. Kaut ari augusts!"

"Tev vajadzīga jūra, nevis asfalts! Tev jāpeldas. Peldēšana nomierina nervus. Nedrīkst tik nežēlīgi izturēties pret savu organismu! Tas tev ir tikai viens. Un vispār tas pieder ne tikai tev, bet arī man ar Ņinu. Vārdu sakot, mēs sūtām tevi atvaļinājumā uz Sevastopoli, uz sanatoriju. Un nedomā atteikties, citādi no tevis šķir-šos!" Irina nodziedāja un noskūpstīja Turecki mazliet zem auss.

Tas bija aizliegts paņēmiens! Aleksandrs cieši apskāva sievu, meklēdams lūpas…

Virtuves durvīs parādījās meita, vēl gluži samiegojusies.

"Jau bučojas, bet es dzīvoju badā," viņa noburkšķēja, tīdama uz pirksta matu cirtu.

"Nāc pie mums, mīļumiņ!" Aleksandrs iesmējās.

Meita uzrāpās uz atbrīvotā ceļgala, un Saša, viegli līgodamies, apskāva savu ģimeni, juzdamies kā varens okeāna laineris, uz kura klāja atrodas paši dārgākie pasažieri.

"Par ko jūs tur čukstējāties?" painteresējās mantiniece.

"Es iepazīstināju tēti ar mūsu plānu."

"Par Sevastopoli?"

"Jā."

"Tēt, tev noteikti jābrauc, atvedīsi man krabi, tikai labi lielu, bez tam tur pārdod ādas aukliņā iesietas amforiņas, ko var karināt kaklā, tās ir Hersonēsā, tad vēl…"

"Kā tu zini par Hersonēsu?"

"Vēstures učene stāstīja. Sengrieķu pilsēta. Tur viss, viss saglabājies, ielas un pat teātris, vari iedomāties?"

"Bet kā sauc jūsu literatūras skolotāju?" Tureckis saspringa, jo teātra pieminēšana viņam nepatika.

"Lija Jevgeņjevna."

"Un cik tā jūsu Jevgeņjevna ir veca?"

"Liekas, vismaz simt gadus. Sirma jo sirma."

"Un tā vecā?…"

"Šura, stāvi klusu, to visu izdomāju es. Gan par Ovīdiju, gan Barkovu!" Irina iesmējās, aizlikdama vīra mutei priekšā plaukstu.

"Kāpēc?" Tureckis noīdēja.

"Lai tevi pakaitinātu. Pietiks, runāsim par atpūtu. Tu izlidosi pēc trim dienām."

"Paliek tikai tāds nieks kā Merkulova sankcija. Kostja neparko mani nelaidīs prom…"

"Nu gan tu kļūdies! Tieši viņš ir šīs idejas autors, iniciators un ceļazīmes gādātājs. Viņam tā apnicis tavs izmocītais vaigs, ka viņš uzskata par savu pienākumu nosūtīt tevi uz pāris nedēļām tālāk no savām acīm."

"Kā tu to zini?"

"Kas cits, ja ne es, to zinātu?" Irina iesmējās.

"Neticu."

Priekšnamā ietrinkšķējās tālrunis.

"Zvana tavs Konstantīns Dmitrijevičs. Ej pārliecinies!"

Tureckis aizgāja, pēc minūtes atgriezās un drūmi noteica:

"Ak tu, viltniece! Tā ir sazvērestība!"

Jauns, kalsns vīrietis sēdēja nelielā, askētiski iekārtotā istabā pie galda, cieši vēroja četrus akurātus sainīšus uz tā un kaut ko domāja. Labās rokas pirksti neapzināti vienmērīgi un ritmiski kustējās, it kā pārcilātu ko neredzamu. Pirksti bija raduši pie lūgšanu krellēm, un pat brīžos, kad krelles rokās nebija, pirksti neatkarīgi no vīrieša apziņas tās pārcilāja, kad viņš bija iegrimis dziļās domās vai koncentrējies.

Steigties negribējās, tas būtu arī bīstami. Viņš atcerējās daudzās sarunas ar instruktoru jordānieti nometnē, ka pietiek kaut reizi sasteigt, lai sapierim rastos iespēja tikties ar Allāhu. Viņš bija dzirdējis par speciālo plastītu, taču strādāja ar to pirmo reizi, arī modificētie termiskie detonatori bija kas jauns. Vīrietis iegāja virtuvē, neieslēdzis gaismu, brīdi pastāvēja tumsā un iedzēra no tējkannas aukstu ūdeni. Viņš aizvēra acis un domās vēlreiz visu iztēlojās. Viņš ievieto sprāgstvielu teflona paplātē, aktivizē detonatoru un ievieto plastītā. Pēc tam visu akurāti noslēpj zem plēves, plānas porolona kārtiņas, lai neviens maita neiedomātos par konteinera saturu, pēc tam pa virsu uzklāj foliju.

Negaidīti viņš saprata, ka nervozē. Kaut kas dīvains! Vispār viss dīvaini saskanēja. No pirmā acu uzmetiena varēja likties, ka viņam veicas. Daudzi tā arī domāja un uzskatīja viņu par likteņa lolotu laimesbērnu. Tikai viņš pats zināja, kāda ir veiksmes vērtība un cik pūļu jāpieliek, lai smalkos gadījuma tīmekļus saaustu notikumu un darbu dzelzs trosēs. "Man gluži vienkārši jāsaņem sevi rokās, tas ir tikai nogurums," viņš domāja, "īpaši patlaban. Nedrīkst kļūdīties. Vēlreiz viss jāapsver prātā un pie darba!" Viņš vairākas reizes dziļi izelpoja un atgriezās istabā. Ieslēdza griestu apgaismojumu, stāvlampu un galda lampu, pārbaudīja aizkarus, vēlreiz tos piekārtoja.

Darbs prasīja pat mazāk laika, nekā viņš bija domājis. Interesanti, ka domas klīda kaut kur tālu, tālu, bet rokas pašas veica darāmo. Viņš vēlreiz ar kritisku aci nopētīja divus standarta konteinerus. Nekā īpaša. Pēc izskata divi parasti pusdienu iesaiņojumi. Kad pirms lidmašīnas izlidošanas tos ieliks starp simtiem līdzīgu, konteineri nedrīkstēs atšķirties. Tagad varēja atslābināties. Nekādas darīšanas vai svarīgas telefona sarunas šodien nebija ieplānotas.

Vīrietis iegāja virtuvē, uzlika uz uguns tējkannu, aizsmēķēja un pievērsa skatienu dūmiem, kas no cigaretes vijās pret griestiem. Galvā rosījās domas reizēm pavisam dīvainas. Kaut vai par to, ka būtībā viņš visu laiku vēro un gaida. Pēc tam domā, tad atkal vēro un gaida. Un salīdzinājumā ar garajām gaidīšanas stundām viņš darbojas tikai reizumis. Gandrīz kā čūska, kas pie alas gaida parādāmies treknu murkšķi. Nu nē, labāk kā ērglis vai vanags.

Viņš atcerējās, kā bērnībā kopā ar brāļiem un māsām bija braucis uz kalniem pie vectēva. Tur, aiz klints pakājei pieplakušā kleķa šķūnīša ar visādām saimniecībā lietotām grabažām, zvilnēja milzīgs, varbūt četms metrus augsts, akmens. Ja zināja, kā uz tā uzrāpties no bērniem viņš vienīgais to zināja -, varēja atrast nelielu, līdzenu laukumiņu, ko nosedza savvaļas kizila krūms. Tas bija īsts novērošanas punkts. Viņu uzjautrināja skats, ka, spēlējot paslēpes, visi krita no kājām, meklēdami Kdiku, kas gulēja uz akmens un vēroja visu vēsā debesu iemītnieka ziņkārībā. Reiz, vai nu kādas spēles laikā, vai pēc kārtējā brāziena no vectēva, kas bija nadzīgs uz sodīšanu, viņš gulēja savā patvērumā un, negaidīti paskatījies uz augšu, ieraudzīja plēsīgu putnu. Viņš nezināja, kā putnu sauc, un nosprieda, ka tas ir ērglis. Putns gandrīz nekustīgi tupēja uz klints malas piecus metrus augstāk, un tikai tā galva, vērodama apkārtni, kā dīvains lokators grozījās no vienas puses uz otru. Tā pagāja visai ilgs laiks, šķita, nekas nenotiks, un interese par putnu sāka zust, taču putns negaidīti iztaisnoja spārnus un, svilpjoši šķeldams gaisu, metās lejā. Vārda tiešā nozīmē pēc mirkļa putns bija zemē, zālē, uz brīdi nozuda skatienam, pēc tam parādījās no jauna un sāka lēni uzņemt augstumu ar kaut ko tumšu un bezveidīgu nagos. Putns plašā lokā cēlās uz augšu un nometās ar laupījumu agrākajā vietā. Apskatījies visapkārt, tas sāka plosīt laupījumu un rīt. Beidzis maltīti, putns pēc kāda laika sastinga no jauna, kļuva modrs un slēptu draudu pilns visiem zvēriņiem un putniem, kas rosījās ielejā. Kā augstākais tiesnesis, kā nepielūdzams liktenis, kā zibens. Pēcāk zēns bieži rāpās uz savu patvērumu un pa krūma zaru starpu lūkojās uz putnu. Skats, kas atkārtojās no dienas dienā, viņu nenogurdināja: ilga gaidīšana, uzbrukums, klusināts pīkstiens zālē, lēna, medījuma apgrūtināta pacelšanās gaisā, laupījuma notiesāšana un atkal ilga, gandrīz bezgalīga gaidīšana. Pacietības un trauksmainības apvienojums, dīvaina iekšēja saspringuma un ārēja sastinguma sajūta vienlaikus.

Ziemā vectēvs nomira, māja tika pārdota, un uz kalniem viņi vairs nebrauca.

Šeremetjevas lidosta dzīvoja savā parastajā darba ritmā. Pacēlās un nolaidās lidmašīnas, mehāniķi gatavoja kārtējam reisam uz "rezerves ceļa" stāvošos "trauksmainos tērauda putnus"; pa skrejceļu skraidelēja kravas ratiņi, autobusi ar pasažieriem; kontrolpunktos pārbaudīja iebraucošo un izbraucošo transportu. Vārdu sakot, parastā darba ikdiena. Varbūt mazliet par karstu augusta otrajai pusei.

Tieši par neparasto karstumu savā ērtajā kabinetiņā domāja pasažieru ēdināšanas bloka priekšniece Aleksandra Borisovna Ņeberežnaja, jauna, valdzinoša sieviete ar acīm kā ķiršiem un kupliem, kastaņbrūniem matiem, kas bija augstu saņemti.

Par laiku bija jādomā sakarā ar atvaļinājumu, kam jāsākas vārda tiešā nozīmē nākamajā dienā, pareizāk sakot, pirmdien. Tiesa, šodien bija trešdiena, taču viņa bija paņēmusi divas brīvas dienas par papildu nostrādāto laiku. Tāpēc šo dienu varēja uzskatīt par pēdējo darbadienu.

Kabineta durvis stāvēja vaļā. Pa tām ielidoja padoto sarunu fragmenti. Tur, fasēšanas zālē, notika parastā putuplasta čemodāniņu komplektēšana. Sievietes fasētājas lika tajos celofānā satītu sieru, desas, smalkmaizītes, sulas paciņas, cukuru, sāli, tēju un kafiju, vienreizējās lietošanas trauku iesaiņojumus visu, ko lidojuma laikā tik patīkami tīt vaļā, nogaršot un ēst.

Uz otrās konveijera lentes ar stingru foliju klātos divkameru teflona konteineros tika likti gaļas, putnu un zivs gabali; blakusiedalījumus piepildīja piedevas. Konteinerus aizlīmēja ar foliju, lai pavadones reisa laikā tos tikai uzsildītu speciālajās krāsnīs un izsniegtu pasažieriem karstas brokastis vai pusdienas atkarībā no lidojuma ilguma un biļetes klases.

Kabinetā iezvanījās iekšējo sakaru telefons. Zvanīja no kontrolpunkta.

-     Aleksandra Borisovna? Jūs meklē. Vīrietis.

-     Ai, Petja, ielaid viņu!

-     Nav atļauts, jūs taču zināt.

-    Nu, Petjeņka, Aleksandra nodūdoja, nu, lūdzu! Tas ir mans brālēns. Man taču jāpadižojas ar savu darbavietu. Nu, ielaid! Pēc tam no manis dabūsi buču, viņa piebilda.

Divdesmit trīs gadus vecais leitnants Petja nebija vienaldzīgs pret Ņeberežnajas krāšņajām formām, un Aleksandra Borisovna to bez kautrēšanās izmantoja gan darba, gan personiskajās interesēs.

-     Labi, ko lai ar jums dara. Pirmo un pēdējo reizi, ņemiet vērā, izlikdamies stingrs, atbildēja leitnants. Un par to… Vēlāk neaizmirstiet…

Neaizmirsīšu, zaķlt, sabučošu līdz nāvei, — sieviete čukstus apsolīja.

Nolikusi klausuli, viņa metās pie spoguļa, kārtoja matus, piekrāsoja lūpas, izlīdzināja blūzes vīles virs kuplajām krūtīm. Ir nu gan muļķis tas Petja! Vai tiešām cer uz viņas labvēlību? Bet ja padomā… Dažreiz… Kāpēc gan ne?

Aleksandra Borisovna bija temperamentīga sieviete. Viņas temperaments bija svelmains. Likumīgais virs nebija spējis izturēt tādus kaisles uzliesmojumus. Šķiršanās notika gluži kā anekdotē.

"Ivanov, kāpēc jūs šķiraties no sievas? Vai viņa ir slikta saimniece?"

"Nē."

"Jums nesader raksturi?"

"Nē."

"Kas tad?"

"Viņa mani nomocījusi. Vienmēr par maz. Dienā divas reizes, nakti trīs, vēl no rīta. Viņa grib pastāvīgi. Bet es neesmu no dzelzs."

"Ivanova, ko jūs par to varat teikt?"

"Ko lai saku? Arī patlaban man gribas."

Aleksandrai Borisovnai gribējās pastāvīgi. Ieguvusi brīvību, viņa pievērsās iemīļotajai nodarbei ar trīskāršu sparu. Vīrieši krita uz viņu kā mušas uz medu un pēc divus trīs mēnešus ilgas pazīšanās tikpat strauji nogāja no distances. Kuram vīrietim gan patīk justies nespējīgam?

Tiesa, bija kāds pastāvīgs pielūdzējs, kurš piedeva visu un pie kura viņa atgriezās pēc katra neveiksmīgā romāna. Bet arī Gļebs Kameņevs pēdējā laikā bija kļuvis nikns un nervozs. Kāpēc, viņa nesaprata. Tas ir, tieši otrādi, viss bija skaidrs.

Kā jau dzīvē bieži gadās, laime atnāca negaidīta un neaicināta. Aleksandrai Borisovnai patika braukt uz mājām, izmantojot personisko mašīnu īpašnieku pakalpojumus. Un tā pirms divām nedēļām viņa bija ieslīgusi blakus piestājušā "Ford" sēdeklī, ieskatījusies pie stūres sēdošajam vīrietim acīs un zaudējusi galvu. Varēja likties, ka vīrietis nav nekas īpašs: gaišmatains, pat rūsgans, gadus trīsdesmit piecus vecs, kalsna seja ar spēcīgu žokli. Taču viņam piemita kas tāds… Acis gaišpelēkas, gandrīz caurspīdīgas izstaroja tādu valdonīgumu, pārliecību un spēku, ka viņai no gandrīz vai taustāmās iekāres un gaidām aizrāvās elpa.

Nojauta nepievīla. Izrādījās, ka Ediks, veiksmīgs nekustamo īpašumu aģents, ir nepārspējams mīļākais. Iedomājoties, kas atrodas Edika biksēs (bet. viņa par to domāja pastāvīgi), atmiņā tūlīt uzpeldēja anekdote par Anglijas karalieni, kura apmeklē kaujās par impēriju ievainotos karavīrus. Par vienu ievainoto karalienei tiek pavēstīts, ka lode trāpījusi nabaga jauneklim… pati saprotat, kur. "Ak, cik nepatīkami!" iesaucas karaliene. "Ceru, kauls nav skarts?"

Aleksandrai likās, ka Ediks nēsā biksēs tieši kaulu, kas gatavs iedziļināties viņas alkstošajā klēpī jebkurā laikā un vietā.

Pilnīga apmierinājuma un nākamās tikšanās saldo

gaidu izjūtu traucēja tikai no greizsirdības prātu zaudējušais Gļebs, kas pēc Aleksandras balss tembra klausulē juta, ka viņa ir laimīga, ka viņai ir tik labi kā nekad agrāk, ka viņa atradusi savu tēviņu.

Gļeba zvanīšana pa telefonu nomocīja. Bet tas nebija viss. Gļebs sāka viņu izsekot, vakaros gaidīt pie mājas, noslēpies aiz pagalmā augošajiem kokiem. Gluži kā bērnudārzā. Būs jāatrod kāds bridis, jāsatiekas un jāsaliek punkti uz attiecīgajiem burtiem. Edikam viņa neko nestāstīja, jo baidījās, ka tas neveiksmīgo sāncensi var itin vienkārši sakropļot. Bet vai tad Gļebs Eduardam ir sāncensis? Tikai tāds zobu dakteris no iepriekšējās dzīves.

-      Bet kas ir šeit? Cik te viss ir skaisti, pat rosina ēstgribu! Gandrīz vai gribas kopā ar šīm lieliskajām kastītēm ielīst ledusskapī. Ediks grozījās pie konveijera ar folijas konteineru rokās. Rita Golubeva, karsto ēdienu fasētāja, juzdama sev pievērsto vīrieša skatienu, kusa un gandrīz vai izplūda pa viņai uzticēto iecirkni kā rūgušpiens.

-     Golubeva, kāpēc tu nestrādā?

-    Ak, Aleksandra Borisovna, vai tas ir jūsu… paziņa? Tik jautrs, tik interesants!

-     Edik, nāc uz kabinetu, bet jūs nečammājieties! Pēc pusstundas beidzas maiņa, un ledusskapji vēl nav piepildīti! Turklāt jāsarīko īsa sapulce un jāparakstās par prēmiju. Aleksandrai nepatika tas, ka padotās pievērš uzmanību viņas kaislību objektam.

Sievietes ķērās pie fasētā ēdiena likšanas ietilpīgās metāla kastēs ar metāla atslēgām pie vāka un rokturiem sānos. Kastes pārkrāva uz ratiņiem, ko meitenes stūma pie lielajiem ledusskapjiem.

-     Ala, vai tad produkti tūlīt nenonāk lidmašīnā? brīnījās Ediks, vērodams glīto kastīšu ceļu.

-     Ko tu runā? Vai tad iespējams sagatavot tieši uz reisu? Pirmais reiss ir septiņos no rīta. Produktu komplektus gatavojam iepriekšējā dienā. Nakti komplekti stāv ledusskapī, bet no rīta tos izvadā pa lidmašīnām.

-    Aļa, bet kāpēc sievietes veic vīriešu darbu? pārmetoši noteica pielūdzējs, vērodams, kā pāris trauslu meiteņu nodarbojas ar kraušanu.

-    Nav krāvēju, atcirta Aleksandra. Kustieties veiklāk! viņa uzsauca padotajām.

-    Aļa, es iešu palīgā!

Viņa gribēja atteikt. Taču Ediks maigi un reizē uzstājīgi atkārtoja:

-     Ko tu runā! Es meitenes atrāvu no darba, vainīgs esmu es. Man arī jāglābj situācija. Vai ne?

Un kas tur īpašs! Jāsakrauj kastes uz ratiņiem un jāaizved uz ledusskapi. Nekā sarežģīta! Galu galā visi ātrāk būs brīvi.

-     Labi, palīdzi, Aleksandra kļuva pieļāvīga.

Pa eju gāja Svetlana Stepanovna, Aleksandras vietniece un draudzene. Rokā viņa turēja plastmasas mapīti. To novicinājusi, viņa uzsauca:

-     Borisovna, es atnesu pavēli!

-    Tātad visas uz manu kabinetu! Aleksandra nokomandēja.

Padotas devās uz kabinetu. Aleksandra izņēma no

>

rakstāmgalda atvilktnes papīra lapu.

-    Mana atvaļinājuma laikā ēdināšanas bloka priekšnieces pienākumus izpildīs Svetlana Stepanovna. Ņeberežnaja norādīja uz draudzeni. Tagad par prēmijām. Tās ir par otro kvartālu. Mazliet aizkavētas, saņemsiet tuvākajā algas dienā. Iepazīstieties, kāda summa katrai piešķirta, un parakstieties. Un lai bez manis nebūtu nekādu ķīviņu! Nedrūzmējieties, parakstieties pa vienai!

Sievietes sastājās pie galda rindā. Aleksandra piepeši sajuta nepatīkamu nemieru. Nūjā, Ediks pie produktiem palicis viens. Var iegrūst kasti nepareizā ledusskapi, ej nu pēc tam skaidrojies. Svešiem cilvēkiem uzturēties dienesta telpās bija stingri jo stingri noliegts.

Ja kaut kas atgadīsies, sievas nosūdzēs viņu, gari nedomājot.

Aleksandra iegāja zālē. Tās otrā galā pie ledusskapjiem Ediks bija noliecies pār kādu kasti. Tās vāks stāvēja vaļā.

-     Ko tu dari? Aleksandra noelsās.

-    Neko. Edika sejā bija absolūts miers. Vāks bija slikti aiztaisīts, slēdži slikti nospiesti. Pārbaudīju, vai kaut kas netraucē.

-     Kura kaste? Vai šī?

Aleksandra vērīgi ieskatījās kastē. Ar foliju klātās teflona kastītes bija saliktas vienādās, precīzās rindās.

-    Kāpēc kaste nebija ciet? Viņa palūkojās uz Ediku.

-      To jautā savām padotajām! Ediks iesmējās. Spraugā bija iekļuvis papīra gabals.

Viņš parādīja saņurcītu papīra lodīti.

-     Ko tas nozīmē? No kurienes tā radusies? Tūlīt šīs dabūs trūkties! Kas krāva divdesmit septīto kasti? Kāpēc slēdzis nebija ciet? viņa nokliedzās kabineta atvērtajās durvis.

-    Liecies mierā, Aļeņka! Meitenes steidzas, visām gribas uz mājām. Vai tad tev ne? kvēli noteica Ediks, ar strauju kustību pievilka pie sevis Ņeberežnajas pilnīgo augumu un pieplaka pie viņas lūpām.

-    Es krāvu. Pavisam nereizē kabineta durvīs parādījās pallgstrādniece Natālija Čerkesova. Kas ir? Es aiztaisīju!

-      Nekas. Jābūt uzmanīgākai! pamācoši aizrādīja Aleksandra Borisovna, jau raudamās ārā no mīļākā apskāvieniem.

Viņa sakārtoja matus un Natašai garām iegāja kabinetā, it kā nekas nebūtu noticis.

-     Nu, vai visas iepazināties? Pretenziju nav? Parakstījāties? Tādā gadījumā uz zāli!

Sievietes sagāja fasēšanas zālē. Nokomplektētās kastes stāvēja pie ledusskapjiem…

-    Redziet nu, ko nozīmē vīrieša spēks un iemaņas! jūsmīgi noteica Golubeva.

Aleksandra Borisovna vēlreiz pārbaudīja katru kasti, apzīmogoja un piekarināja birku ar datumu un reisa numuru.

-    Ātri salieciet kastes ledusskapjos, meitenes! No manis pienākas šampanietis! nočivināja Ņeberežnaja, kuras garastāvoklis pēc kvēlā skūpsta bija jūtami uzlabojies.

-     Re nu, viss padarīts, liekot ledusskapī pēdējo kasti, Ediks priecīgi paziņoja.

Līksmi nošūpojās birka ar uzrakstu "23. augusts. Reiss 2318. Maskava-Larnaka", un kaste nozuda ledusskapī.

-     Tu gan esi stingra priekšniece! Ediks smaidīja, glāstīdams mīļākās krūtis.

Atgūdamies pēc saldajām trīsām, kas pirms brīža bija tricinājušas abu augumus, viņi bija atlaidušies Aleksandras platajā gultā.

-     Kāpēc tu atnāci pie manis uz darbu?

-     Mani interesē viss, kas ar tevi saistīts. Tu esi tik neparasta sieviete, tik kaislīga, nenogurdināma, tāda… sieviete līdz matu galiņiem. Turklāt priekšniece.

-     Kas nu es par priekšnieci? Desmit sievišķiem.

-    Nesaki vis! Kas var vadīt desmit sievietes, spēj komandēt vīriešu rotu. Man sagribējās redzēt tevi va-a-dītā-jas lomā, caur degunu noteica Ediks.

Aleksandra sāka smieties.

-    Vai jums ir tradīcija katras nedēļas beigas apslacīt ar šampanieti?

-      Nerunā niekus! Tradīcija ir tāda, ka tas, kas iet atvaļinājumā, izmaksā šampanieti. Šoreiz priekšniece. Starp citu, kā es tev patiku kā vadītāja?

-    Tu biji dievišķīga! Gribējās izdrāzt turpat uz konveijera.

-    Tas nestāv uz vietas.

-     Liela muiža! Nav nekā tāda, kas mūs traucētu.

-    Taisnība!

Aleksandra pieliecas Edikam tuvāk un noklāja viņa seju ar skūpstiem. Viņš cieši piespieda Aleksandru sev klāt.

-     Tu atprasījies uz divām dienām, kā jau mēs runājām, jā?

-Jā, viņa atsaucās kā atbalss.

-     Un brauksi pie manis uz vasarnīcu, jā? -Jā-

-     Bet nu man laiks iet projām.

-     Nē, es nelaidīšu tevi vaļā. Pakavējies vēl mazliet! Pieiesim pie loga.

Viņa piecēlās, uzmeta uz pleciem uzsvārci, atvēra logu un apsēdās uz palodzes.

Ediks paņēma no galda vīna glāzi, piegāja pie sievietes un piespieda viņu sev klāt.

-    Auksti nav?

-     Nē, labi. Man ar tevi ir tik labi…

Viegls nakts vējiņš apvēdīja muguru un rotaļājās ar viņas kastaņkrāsas matu šķipsnām.

Ediks pasniedza glāzi, viņa iedzēra malku un, skatīdamās mīļākajam tieši acīs, atdeva glāzi.

Glāstīdams Aleksandras plecus, viņš atbrīvoja sievieti no mīkstā frotē auduma un noliecās pār viņas krūtīm.

Aleksandra izliekdamās iestenējās, sniegdama augumu pretī skūpstiem. Un pēc brīža jau gulēja uz platās palodzes, kastaņkrāsas matu šķipsnām nokarājoties ārā gar mājas sienu; uz kakla, krūtīm un vēdera krita tumšsarkanas bieza vīna lāses, ko nolaizīja karsta, prasīga mēle, kas slīdēja aizvien zemāk. Vaidi sāka skanēt gandrīz vai žēli kā ievainotam zvēram, augums kratīties no neprātīgajiem grūdieniem, mēnessgaismā viļņojās un zvīļoja biezie mati.

No apakšas, no pagalma dziļuma, viss bija labi redzams. Trešais stāvs, mēnesnīcas nakts. Viss ļoti labi redzams tin dzirdams. Elsas un nopūtas, saldkaisls kliedziens, kas izlaužas pār lūpām. Arī kails vīrietis, kas noliecies pār Aleksandru un nosprosto viņas muti ar skūpstu.

Viņa pamodās un izstaipījās laiski kā paēdusi kaķene. Iemeta skatienu pulkstenī. Ediks atnāks pēc divām stundām. Vēl var mazliet pavaļoties. Cik labi! Kas vēl vajadzīgs laimei, ja ne atpūta, atvaļinājums, mīļotais vīrietis? Pirmdien viņa brauks uz Žitomiru paciemoties pie mātes. Bet pirms tam paredzamas četras laimīgas dienas… Ediks uzaicinājis pavadīt nedēļas nogali pie sevis, apsolījis saunu, makšķerēšanu un šašlikus. Pirmais uzaicinājums izraisīja ziņkāri un rosināja iztēli, liekot iedomāties dažādas saldkaislas ainas.

Atslābuši no karstuma un mīlas baudām, viņi kopā saunā; viņi aizrautīgi makšķerē zivis; vāra zivju zupu, cep šašlikus. Vakarā abi pie kamīna, viņa atpūtas krēslā, viņš pie kājām; viņi pavada nakti otrā stāva guļamistabā ar logiem pa visu sienu, bet no rīta abus modina rīta saule un ūdens šalkoņa aiz vasarnīcas žoga. Viņi kaili pie līča. Agrs rīts. Tuvumā nevienas dvēseles. Saules lēkts un mīlēšanās vēsā ūdenī, kurā tik patīkami gulēt ar izplestām rokām, kamēr kājas apvij viņa šmaugos gurnus un stipras rokas stingri satvērušas dibenu… Pāri augumam pārskrēja salds uzbudinājuma vilnis. Spēcīgi saspiedusi kājas, stenēdama un locīdamās Aleksandra atspiedās pret spilveniem…

Iezvanījās tālrunis. Vai tiešām no darba? Kaut tikai nezustu gaidāmās brīvdienas, celdama klausuli, domās lūdzās Aleksandra.

-     Šura, tas esmu es.

Gļeba balss skanēja gandrīz mierīgi. Taču Saša jau sen bija iemācījusies izprast tās nianses.

-     Un tad? viņa vēsi pajautāja.

-     Mums nepieciešams aprunāties.

-     Ne jau tūlīt?

-     Kāpēc ne?

-    Esmu aizņemta.

-    Ar ko? Šodien tev brīvdiena.

-    Paklausies, kāpēc tu māni izspiego? Aleksandra sāka skaisties.

-     Vai man nav tādu tiesību?

-    Kādas tev uz mani var būt tiesības? Vai tu esi mans vīrs?

-    Esmu kas vairāk nekā vīrs. Atceries visu! Visus šos gadus. Cik reižu neesmu tevi mierinājis, sasildījis…

-    Labi jau labi, tā patiešām ir bijis. Taču tagad viss ir citādi. Gribu tev pateikt…

-     Pagaidi, nerunā! Tu nevari šķirties no manis pa telefonu, it kā es būtu sajaucis numuru un piezvanījis citam cilvēkam. Tā nedrīkst, vai dzirdi?

Aleksandra nosarka.

-     Labi, ko tu vēlies?

-     Nokāp lejā, iznāc ārā, esmu mašīnā tepat pie mājas. Galu galā pēc pieciem uzticības un mīlestības gadiem man ir tiesības uz pusstundu tava laika…

-     Labi, labi, noiešu lejā. Bet ne ilgāk kā uz piecpadsmit minūtēm. Esmu tev ļoti pateicīga par visu, taču…

-    Es gaidu, Gļebs viņu pārtrauca. Ja nenāksi lejā, kāpšu augšā un sarīkošu skandālu turpat kāpnēs.

Gļebs beidza sarunu. Aleksandra nikni nolamājās un piecēlās.

-     Galīgi nojūdzies. Būs vien jāiet lejā, citādi patiešām sarīkos traci, viņam tas bijis nebijis, dodamās uz vannasistabu, nomurmināja sieviete.

Pagalma stūrī ar priekšgalu pret Sašas kāpņu telpu stāvēja ķirškrāsas devītais žigulis.

Viņa nogāja lejā, ģērbusies vieglā mājas kleitā, uzrāvusi basajās kājās ritakurpes.

Seja nekrāsota, mati vaļā. Demonstrē nevērību, nodomāja Gļebs. Viņš pastiepās pāri sēdeklim un atvēra automašīnas durvis. Kreiso roku viņš turēja zem sēdekļa.

-     Apsēdies, Šura, stāvus taču nerunāsim.

-    Rēķinies ar to, ka man ir piecpadsmit minūtes laika.

Sieviete iesēdās mašīnā, un Gļebs pāri viņai pastiepa roku pie durvīm.

-     Tu slikti aiztaisīji durvis, viņš sacīja, piespiezdams sievietes augumu ar savējo un satverdams viņu pie elkoņa.

-     Ko tu dari? tik vien Saša paguva iesaukties.

Rokā iedūrās tieva adata. Sieviete rāvās projām, taču Gļeba tvēriens bija dzelžains.

Žigulis pēc pāris minūtēm izbrauca no pagalma. Braucējs pie stūres pameta norūpējušos skatienu uz blakus guļošo sievieti.

2. nodaļa. Nolaupīšana

Pēc stundas pie Ņeberežnajas kāpņu telpas piestāja tumši zils "Ford". Ediks iegāja pa durvīm, liftu neizsauca, bet viegli uzskrēja trešajā stāvā un piezvanīja pie dzīvokļa. Piezvanīja vēlreiz. Vēl un vēlreiz. Mēģinādams saprast, kas noticis, viņš spieda zvana pogu atkal un atkal. Viņš bija zvanījis no mobilā tālruņa pa ceļam, taču neviens nebija atbildējis. Ediks nosprieda, ka viņa Aleksandra devusies uz veikalu nopirkt ko garšīgu gaidāmajam piknikam. Pagāja pusstunda, lielveikals atradās tieši pretī mājai, viņai jau vajadzēja būt atpakaļ. Taču viņa nerādījās. Kas atgadījies? Vai Aleksandra steidzami būtu izsaukta uz darbu? Ediks izvilka tālruni un piezvanīja uz viņas darbavietu. Pārvērstā balsī viņš palūdza pie aparāta Ņeberežnaju. Noklausījās ziņu, ka Aleksandras Borisovnas kādu laiku darbā nebūšot.

Bridi pagrozījies kāpņu laukumiņā un pārliecinājies, ka neviens cilvēks nav manāms, viņš izvilka no kabatas dzīvokļa atslēgas, kuru nospiedumus bija uztaisījis jau pirms divām nedēļām, gandrīz pirmajā iepazīšanās dienā. Varēja uzskatīt, ka dzīvoklis nav aizslēgts. Tikai aizcirstas ārējās durvis. Durvis viegli atvērās, iekšējās stāvēja līdz galam vaļā. Viņš iegāja dzīvoklī. Sašas mājās nebija. Tūlīt acīs iekrita nesaklātā gulta. Tas likās dīvaini. Aleksandras vienistabas dzīvoklī vienmēr valdīja kārtība. Pa dienu gultas piederumi tika salikti skapī. Viņš sāka apstaigāt dzīvokli ieskatīdamies, ošņādams, cenzdamies ievērot katru sīkumu.

Tepat pār krēsla atzveltni bija pārmests sporta tērps. Acīmredzot ar to viņa bija grasījusies braukt uz vasarnīcu. Pie spoguļa bruņrupuča matu saspraude. Viņa negāja ārā, nesakārtojusi krāšņos matus. Viņa tos sasprauda ar adatām vai izveidoja frizūru. Bet arī daudzās saspraudes un adatas gulēja lēzenajā vāzītē. Priekšnamā stāvēja visādas kurpes. Turpat uz galdiņa pie spoguļa gulēja rokassoma. Tajā naudasmaks, pase, pūdernīca, lūpukrāsa, mutautiņš.

Maciņā gandrīz tūkstotis rubļu. Kur gan viņa palikusi? Kādā izskatā viņa izgājusi no mājas? RItakurpēs? To nebija. Vai būtu iegājusi pie kaimiņiem? Tas ir iespējams. Tāpēc arī durvis nav kārtīgi aizslēgtas. Tieši pie kā viņa gājusi un kāpēc? Varbūt kādam kļuvis slikti. Taču viņas nav mājās vismaz pusstundu. Ediks bridi nožēloja,

ka nav iedevis sava mobilā tālruņa numuru. Tomēr…

>

sargies pats, un Dievs tevi sargās.

Viņš ieskatījās pulkstenī, izgāja no dzīvokļa, apsēdās uz soliņa pie ieejas un, domādams, kā rīkoties, aizsmēķēja. Ieejas durvīm tuvojās smagnēja, taču naska veča ar produktiem pilnu tīkliņu rokās. Smagi elpodama, viņa apsēdās līdzās.

-     Nu gan noguru, ka briesmas, viņa noteica un bez kautrēšanās, kā večas paradušas, aplūkoja blakussēdētāju.

Ediks pieklājīgi viņai uzsmaidīja.

-     Tas tik ir karstums! Še tev nu bija augusts. Kāds laiks šodien, tāds būs rudens. Arī septembris būs karsts, veča pavēstīja kā noslēpumu.

"Tas tiesa." Daudz netrūka, ka viņš būtu atbildējis skaļi.

-     Vai jūs kādu gaidāt?

Viņš brīdi klusēja, bet tad pateica:

-     Atbraucu pēc priekšnieces, viņa apslimusi. Steidzami izsauc uz darbu, bet viņas nav mājās. Varbūt aizgājusi uz poliklīniku?

-     Kas ir tava priekšniece? Veča tūlīt pārgāja uz "tu".

-     Aleksandra Borisovna Ņeberežnaja.

-    Saša? No piecdesmitā dzīvokļa? Tā taču mana kaimiņiene! vecenīte priecīgi paziņoja.

-    Tiešām? Varbūt zināt, kur viņa ir?

-    Vina aizbrauca.

j

-     Uz kurieni? Ediks pagriezās pret veco sievieti ar visu augumu.

-     Kas to lai zina? Aizbrauca tādā ķirškrāsas mašīnā. Mēs ar kaimiņienēm sēdējām pie bērnu rotaļu laukuma uz soliņa. Veča pamāja uz pagalma pusi. No rīta tur spīd saule, sildām vecos kaulus…

-     Un tālāk? Ediks pārtrauca.

-     Veros, Saša izskrien pa durvīm un mašīnā iekšā. Automašīna stāvēja tajā stūrī. Ķiršu krāsā.

-     Kāda mašīna?

-     Ķiršu krāsā, es tak teicu.

-     Kāda marka?

-    Vai tad es zinu?

-    Un tālāk?

-     Ko tu atkārto? Iesēdās automašīnā.

-      Kas bija pie stūres, neredzējāt? Tāds melnīgsnējs ar apaļu seju?

-      Varbūt domā, ka man ir ērgļa acis? Un vispār mašīnai stikli tumši, nekas nav redzams. Pēc brītiņa aizbrauca.

-     Kad tas notika?

-       Kā kad? Izgāju pagalmā, tas bija desmitos… Vienpadsmitos gāju pēc piena, pārnācu mājās, izgāju pagalmā pasēdēt, tad arī Šura izskrēja ārā… Veča bez skaņas kustināja lūpas. Pirms kādas stundas, divpadsmitos vai ap to laiku, viņa rēķināja, skatīdamās uz vīrieti.

Ediks domīgi klusēja, pirkstos pārcilādams kaut ko neredzamu. Notvēris vecās skatienu, viņš it kā atjēdzās, pasmaidīja un uzsita sev pa ceļgalu.

-    Ja piektais žigulis, tas no mūsu garāžas. Acīmredzot viņai pakaļ atbraucis Mihails. Labi, ka satiku jūs, citādi nāktos dirnēt tepat zem logiem. Paldies! viņš beidza runāt, piecēlās un devās pie sava "Ford".

-     Nez vai viņa brauca uz darbu. Izskrēja no mājas galīgi nesakopusies, aiz muguras noteica veča.

Likās, ka vīrietis teikto nemaz nedzird. "Ford"nozuda vārtu arkā.

Saša atvēra acis. Viņa gulēja svešā istabā pirmskara laika metāla gultā. Kaut kas neciešami vilka uz leju kreiso roku. Pacēlusi to, sieviete izdzirdēja metālisku džinkstoņu. Roka ar rokudzelžiem bija pieslēgta pie garas metāla troses, bet otrs tās gals ar citiem rokudzelžiem bija pieslēgts pie gultas pretējā gala. Kā suns pie ķēdes, Aleksandru pārņēma šausmas.

Viņa, pieslējusies sēdus, apskatījās visapkārt. Istabas logs aiznaglots ar finieri, uz naktsgaldiņa krūze ar iedegtu sveci, pāris ķebļu viss iekārtojums. Pa atvērtajām durvīm saskatāms mazītiņš priekšnams. Ārdurvis atvērās, un pa tām ienāca Gļebs ar plastmasas maisiņu rokās. Ar muguru pret sievieti viņš piegāja pie galda un sāka izkraut maisiņu. *

-     Vai esi atjēgusies?

-     Nē, man šķiet, ka viss redzamais notiek sapnī, visiem spēkiem cenzdamās nezaudēt pašsavaldīšanos, noteica Aleksandra. Kas tas par nejēdzīgu izlēcienu?

Tūlīt noņem man tos dzelžus! Viņa pacēla metāla gredzenā ieslēgto roku. Dzirdi? Pagriezies! Tūlīt! Saša tomēr sāka kliegt.

Gļebs pagriezās, un Aleksandra pamira: uz viņu skatījās neprātīgas acis.

-    Aizveries! nošņācās Gļebs, vērdamies sievietē ar naidā degošu skatienu. Viss, tava vara beigusies! Tagad es esmu tavs kungs, saprati? Es!

-    Tu… Vai tu esi zaudējis prātu, Gļeb? viņa nočukstēja. Ko tu domā darīt?

-    To pašu, ko šonakt ar tevi darīja tas ķēms.

-    Tas… Tas taču ir marasms. Viņa nekādi nespēja atjēgties. Tu taču nedrīksti ar varu…

-    Drīkstu! Drīkstu darīt ar tevi visu, ko gribu, saprati? viņš iekliedzās un metās sievietei virsū.

Viņa locījās, mēģinādama atbrīvoties. Taču vīrieša rokas, kas agrāk vienmēr tik maigi bija pieskārušās, bijībā trīsēdamas, tagad bija pārvērtušās nepazīstama briesmoņa taustekļos. Varēja nodomāt, ka tās ir nevis divas, bet desmit, divdesmit rokas, kas vienlaikus rauj nost kleitu un veļu, sāpīgi spiež krūtis, sažņaudz augumu tā, ka nokrakst kauli, paplēš kājas un rupji taustās vismaigākajās vietās.

-     Es neatdošu neatdošu tevi nevienam! Gļebs gārdza viņai sejā.

Saša kliedza, bet Gļebs piezīdās viņas mutei un kodīja maigās lūpas.

Viņa gulēja gultā, smakdama asarās. Gļebs piecēlās un nesteidzīgi apģērbās.

-    Izdzimums, nelietis, neieredzu tevi! Ja Ediks uzzinās, viņš nogalinās tevi!

Gļebs pielēca klāt sievietei, sapurināja viņu aiz pleciem un nokliedzās:

-    Neuzdrošinies viņu pieminēt, padauza! Јs viņu nogalināšu! Es!

Saša izmisīgi Gļebu nolamāja, un viņš nozuda virtuvē.

Atgriezies viņš bija gandrīz nomierinājies. Izņēma no maisiņa pienu, minerālūdens pudeli, sagrieztas baltmaizes klaipu, sieru, šokolādes tāfelīti. Nolicis visu uz galda, viņš pagriezās uz sievietes pusi.

-    Vari mani nolādēt, ienīst, taču nevienam tevi neatdošu. Tu paliksi te tik ilgi, cik uzskatīšu par vajadzīgu.

-    Tu esi jucis! Mani meklēs!

-    Kas? No pirmdienas tu esi atvaļinājumā. Šodien un rīt tev ir brīvdienas par nostrādātajām virsstundām. Pēc tam brauksi pie mātes. Tātad neviens tevi nemeklēs. Un redzēsi, nepaies pat nedēļa, kad tavs jāklis tevi būs aizmirsis. Tikai man tu esi vienīgā. Viņam tādu…

-     Vai tiešām tu, nožēlojamais impotent, domā, ka spēsi viņu aizstāt? Tu vispār neesi spējīgs sievieti apmierināt! Es aiz žēluma ar tevi…

-     Klusu! norēcās Gļebs. Aizveries! Pagaidi tik, un tu gūsi tādu apmierinājumu…

Gļeba acis neprātā mirdzēja. Viņš vēlreiz aizdrāzās uz virtuvi. Saša izbijusies apklusa.

"Viņš mani nogalinās," galvā iešāvās doma.

Taču Gļebs atgriezās ar augstu, nosegtu plastmasas spaini, vasarnīcas klozeta variantu.

-    Tā būs tava tualete.

Pēc tam viņš nomainīja krūzē degošo sveci.

-     Viss. Pasēdēsi te līdz rītam viena pati un padomāsi.

Tiklīdz durvis aiz Kameņeva muguras aizvērās, Saša pielēca no gultas, mēģinādama piekļūt klāt logam. Taču metāla trose bija tikai tik gara, lai labākajā gadījumā tiktu pie galda. Aleksandra metās uz pretējo pusi, taču trose apstādināja pie priekšnama durvīm. Viņa mēģināja atslēgt rokudzelžus ar nagu. Smieklīgs mēģinājums! Tikai aplauzti nagi un jauns asaru vilnis.

Raudādama viņa apsēdās uz gultas.

To, kas bija noticis, neviens nespēja iedomāties, kur nu vēl tam noticēt. Viņa vēl arvien nespēja apjēgt sava stāvokļa briesmīgumu. Viņa, kas bija radusi pakļaut vīriešus, viņa, kas bija radusi justies kā kundze, kā Kirke, kura pārvērš vīriešus saldkaisli rukšķošos dzīvniekos, pati nu bija ķēdei piekaltas verdzenes lomā. Un kas bija viņu piekalis? Vienmēr paklausīgais, uzticamais un uzticīgais Gļebs! Vai kāds varēja iedomāties, ka šī mitrene spējīga uz tādu neprātu? Viss bija laikus izplānots! Gļebs zināja, ka viņa dodas atvaļinājumā (ak, viņa to bija stāstījusi jau pirms mēneša), no kādas padotās uzzinājis, ka viņa brauc projām ("tev ir brīvas dienas… pēc tam brauksi pie mātes…"), bija sekojis, izlūkojis. Un šī nakts ar Ediku uz palodzes acīmredzot bijusi pēdējais piliens.

Ko darīt? Svece izdega. Istaba iegrima tumsā. Aleksandra gulēja pilnīgā tumsā un, nespēdama vairs paraudāt, tikai paretam iešņukstējās.

Bija dzirdams, kā aiz loga garām brauc vilcieni. Ak kungs, kur Gļebs, šis briesmonis, viņu atvedis?

Gļebs izgāja ārā. Grīļodamies viņš devās prom no mājas, kas savrupi slējās neapgaismota klajuma malā. Turpat netālu šaurā šķērsielā stāvēja viņa devītais žigulis. Gļebs aizgāja pie mašīnas, saļima sēdeklī, apņēma stūri ar rokām un atspiedās pret to ar seju.

Viņš bija izdarījis kaut ko briesmīgu, taču Sašas nelietīgā izlaidība vairs nebija izturama! Tāpat nebija iespējams dzīvot bez viņas, bez ķiršiem līdzīgajām acīm, kastaņkrāsas matiem, mīkstajiem auguma apaļumiem, ādas izdalītā aromāta.

Kā tas gadījies, ka viņš, vesela, pat šķīsta personība, neprātīgi iemīlējies sievietē, kas maina vīriešus kā cimdus?

Jā, ar šķīstiem vīriešu kārtas pārstāvjiem bieži notiek tieši tā. Tieši gaisagrābslēm un palaistuvēm izdodas viņus iegāzt grēka saldajā bezdibenī.

Tomēr jāatzīmē, ka Gļeba Kameņeva seksualitāte nebija attīstījusies gluži normāli. Māte agri bija kļuvusi atraitne, viņš bija tās vienīgais prieks, mazais dēliņš. Viņa nebija pamanījusi, kā dēls aug, kā notiek balss lūzums, kā uz virslūpas dīgst ūsas. Viņa nemaz nekautrējās no dēla un nepamanīja kauna sārtumu tā sejā, kad Gļebs redzēja vēl pievilcīgo sievieti iznākam no vannasistabas puscaurspīdīgā peņuārā. Viņš ilgojās pēc vīriešu sabiedribas, bet māte turēja viņu pie sevis. Viņš gribēja iestāties tehniskā augstskolā, bet māte uztiepa medicīnisko.

Viņš neieredzēja medicīnu. īpašas šausmas radīja dzemdniecības un ginekoloģijas katedra. Redzot sievieti ginekologa krēslā ar nepieņemami paplestām kailām kājām, viņš gandrīz zaudēja samaņu.

Pirmais seksuālais kontakts beidzās ar pilnīgu krahu. Kursa biedre, kurai tomēr izdevās ievilkt Kameņevu gultā, sastapās ar absolūtu bezpalīdzību. Gļebs tika nežēlīgi izsmiets. Un kopš tā laika viņš vislabāk tika galā ar savām vēlmēm pats.

Tā arī viņš dzīvoja ar māti un… pats ar sevi.

Tā tas turpinājās tik ilgi, līdz viņa stomatologa krēslā iesēdās jauna sieviete ar smejošām ķiršveida acīm. No viņas nāca tādi seksualitātes viļņi, ka Gļebs vienā mirklī zaudēja galvu. Viņš pat nepaguva nobīties, kad abi jau bija vienā gultā. Viņas prasmīgie glāsti, dzīvespriecīgā vēlēšanās padarīt Gļebu par vīrieti izkausēja partnera bezpalīdzību. Viņš nesaprata, ka Aleksandrai bija goda lieta novest procesu ar šo savādo nevainību līdz loģiskam nobeigumam. Turklāt savs bezmaksas zobārsts arī to nevarēja neņemt vērā! Neapšaubāmi, viņa lieliski tika galā ar uzdevumu. Protams, Gļebs izkusa viņā kā abats Prevo Manonā Lesko. Zināja, ka nespēj apmierināt sievietes nepiesātināmo dabu, zināja ari to, ka tas neizdodas pat citiem vīriešiem.

Viņš apmierinājās ar favorīta un drauga lomu. Viņš prata gaidīt, kamēr beigsies Sašas kārtējais romāns. Viss ritēja daudzmaz normāli, bet tad, pirms divām nedēļām, abu dzīvē iejaucās svešinieks. Un viņš, Gļebs, juta, ka šis tēviņš atņems viņa vienīgo sievieti. Uz visiem laikiem. Bet iepriekšējā naktī paša acīm redzētais viņu pilnīgi pārvērta, padarīja par citu cilvēku. Vai viņš vispār vēl ir cilvēks? Pēc tā, kas izdarīts ar šo sievieti, pēc tā, kas no viņas dzirdēts?

Viņš sarāvās kā dzelts, it kā no jauna būtu saklausījis Sašas pēdējos vārdus. Impotents? Labi, viņš tai sarīkos Valpurģu nakti!

Gļebs pagrieza aizdedzes atslēgu un sāka lēnām braukt. Ceļš novērsa domas citur, nomierināja.

Cik veiksmīgi tomēr bija pagadījusies šī māja, šis būris, kurā sēdēja gūstekne. Gadsimta sākumā būvētā ēka atradās pilsētas austrumu nomalē un skaitījās kādā pārbūves laikā nebūtībā aizgājušas fabrikas bilancē. Šajā trīsstāvu graustā, tikpat mazītiņā pirmā stāva dzīvoklī, kādā patlaban bija iesprostota Saša, desmit gadu bija dzīvojis labs viņa paziņa ar sievu un bērnu. Bez vannas, bez karstā ūdens. Pacietību zaudējušie iedzīvotāji galu galā bija panākuši, ka viņus iemitina citos dzīvokļos. Pēdējais dzīvesvietu bija mainījis paziņa, no kaimiņiem par piemiņu dabūjis visu dzīvokļu atslēgas. Gļebs palūdza atļauju glabāt tukšajās telpās kartupeļus, un paziņa deva viņam pilnīgu izvēles brīvību. Kameņevs izvēlējās dzīvokli trešajā stāvā, kur neilgi pirms pārvietošanas bija nomirusi priekšzīmīga vientuļa večiņa.

Gļeba domas no jauna pievērsās Aleksandrai. Nekas, viņš parādīs, kurš ir saimnieks. Tādai kā viņa vajadzīga pātaga, nevis glāsti. Rīt viņš atvedīs pletni.

Bet nu uz mājām pie mātes.

3. nodaļa . Sašķelta pasaule

Serjoža Markovs aizvēra tualetes durvis, un tūlīt iestājās klusums. Lidostas bezgalīgie trokšņi sen viņu vairs nesatrauca. Viņš bija pieradis pie rosības un drūzmas, pie pastāvīgajiem paziņojumiem pa skaļruņiem, pie visdažādākajām smaržām, skaņām un trokšņiem. Viņš uzskatīja sevi par pieredzējušu stjuartu. Viņš strādāja aviosabiedrībā ceturto gadu un jau bija nolidojis pietiekami daudz stundu, lai negrozītu galvu, vērojot nepārtraukto izrādi ar nosaukumu "Lidostas dzīve", kā to darīja zaļi, nepieredzējuši iesācēji.

Šodien vajadzēja izskatīties nevainojamam un elegantam. Lēmums izrādīt uzmanību jaunajai bija radies pamazām. Sākumā viņš vairākus reisus bija vērojis jauniņo, kaut arī acis viņa bija iekritusi tūlīt. Šodien būs lielisks reiss, īsti piemērots vieglam flirtam.

Lidojam uz Larnaku, uz Larnaku, viņš dungoja, mazgādams rokas un spoguļa priekšā ķemmēdams matus. Sildīsimies saulītē, saulītē… Viņš pat nosprauslojās aiz prieka, jo bija atradis ritmu.

Nē, viņam patiešām bija laimējies Kiprā viņu rīcībā būs vēl diena vai divas. Mehāniķi bija teikuši, ka tur kaut ko darīs ar lidmašīnu. Viņš nebija iedziļinājies, ko tieši, bet doma par negaidīto veiksmi iepriecināja. Pats Dievs bija vēlējis nepalaist garām izdevību labi izpriecāties kopā ar Nadičku (tieši tā apkalpe bija iesaukusi jauniņo). Jūra, vasara, dienvidu naktis, lielisks un lēts vīns. "Tikai īsts daunis neizmantotu šādu gadījumu. Jāsarunā jau gaisā, jo izskatās, ka tas maita Sirmais grib meitietim piekantēties. Man jābūt veiklākam," nodomāja Serjoža, kārtodams formastērpa kaklasaites mezglu. Vēl pēdējais skatiens spogulī, un laiks iet. No spoguļa raudzījās divdesmit gadu vecs puisis ar platiem pleciem, pareiziem, itin simpātiskiem sejas vaibstiem, kam nekaitēja pat mazliet pilnīgās lūpas. Lida, vecākā, visu laiku atkārtoja: "Markov, ja tu būtu meitietis, ar tādām lūpām tu varētu reklamēt kosmētiku. Citādi pārāk daudz mūsu meiteņu ar plānām lūpām taisa kosmētiskās operācijas." Labi, pietiek ilgoties, laika maz, jāskrien. Viņš pameta vēl vienu skatienu spogulī un bija ar sevi apmierināts. Serjoža izgāja no tualetes un ienira lidostas nervozajā, sabiezinātajā gaisotnē.

-     Godājamie pasažieri! Turpinās biļešu un bagāžas reģistrēšana uz reisu numurs…

-     Beidzas reģistrācija…

-    Lādies and Gentleman's…

-    Damen und Hcrren…

-     Pasažieris Kondrašovs tiek aicināts pieiet pie četrdesmit sestā reģistrācijas galda. Uzmanību…

Skriedams cauri zālei, Serjoža ievēroja, ka reģistrācija uz viņa reisu vēl nav izziņota. Dīvaini, kaut ari uz tablo pie letes bija lasāms gan reisa nosaukums, gan numurs, turpat drūzmējās arī satrauktu pasažieru pūlis. Tā gan nenotika pirmo reizi. Kaut nu kavēšanās nebūtu pārāk ilga! Viņš piemiedza ar aci pazīstamajām meitenēm, kas ar neslēptu neizpratni sejā sēdēja pie letes, un nozuda.

Pie letes gāja arvien jautrāk. Reģistrācija kavējās nu jau krietnu laiku. Izrādījās, ka tas ir tikai sākums. Meitenēm mute palika vaļā, kad maiņas vecākā Irinajevgeņjevna pavēstīja, ka tūlīt vajadzēs izbrīvēt visu pirmo salonu un paskaidrot biznesa klases pasažieriem, ka viņiem ir divi varianti: vai nu pāriet uz ekonomiskās klases salonu (ak, mūsu aviosabiedrība atvainojas par sagādātajām neērtībām, iznācis neliels pārpratums, vēlreiz lūdzam atvainot utt., u. t. jpr.), vai arī pagaidīt četras stundas un lidot ar nākamo reisu. Meitenes drūmi noklausījās čivināšanu: "jūs pat nevarat iedomāties, kas salonā lidos. Lidos pats, nupat zvanīja." Pavēstījusi šo jaunumu, Irina Jevgeņjevna zīmīgi savilka uz augšu uzacis.

Naivā Ļenočka plati iepleta acis.

-     Kāds pats? Vai tiešām Putins?

-     Kur nu Putins, vai tu pie pilna prāta? Somovs lidos. Pirms divdesmit minūtēm piezvanīja viņa sekretāre un lika atbrīvot salonu pieciem cilvēkiem.

-    Bet ko teikt pasažieriem? gribēja zināt Ļenas pāriniece Nataša.

-     Kaut ko izdomājiet! Nataša, jūs nestrādājat pirmo dienu, parādiet iniciatīvu un izdomu.

-    Labi, tomēr ko lai ziņo translācijā?

-     Nezinu gan, meitenes. Iešu tūlīt saskaņot, bet jūs tikmēr centieties nepieļaut, ka šeit notiek kas īpašs, noteica Irina un aizsteidzās pa eju uz aviosabiedrības biroju.

Ciniskākā un vairāk pieredzējusī Ļenočkas draudzene Nataša, priekšniecei aizejot, nošņācās:

-     Skries atskaitīties par panākumiem un uzvarām kā vienmēr -, bet mēs abas, Ļena, dabūsim izstrēbt to putru. Tagad tikai sāksies, tā ka turies! Paskaties uz tiem diviem ar ķēdēm apkārtajiem "buļļiem". Viņi pirmie lēks uz ecēšām.

-    Vai nu tik traki būs? Ļenočka novilka vairs ne tik dzīvespriecīgi. Varbūt viss izies gludi, cilvēki vien esam.

-     Kur nu cilvēki pasažieri.

Šajā brīdī skaļruņos atskanēja paziņojums, ka biznesa klases pasažieri tiek aicināti pieiet pie reģistrācijas letes. Meitenes saspringa, gatavodamās virtuozai un ilgstošai melošanai. Pēc brīža nudien sākās…

Noklausījušies paziņojumu, pirmie patiešām savas zemās pieres sarauca "buļļi". Un sākās apmēram tāda saruna: "Nesaprotu, kas tie par māžiem. Par ko tu, kaza, mūs turi? Tev apnicis dzīvot? Pie velna, par ko es esmu bleķojis?" Vārdu sakot, izskatījās, ka viegli neklāsies.

Kāds kundziņš nevainojamā, gaišā uzvalkā pieprasīja priekšniecību, kaut kur zvanīja pa mobilo tālruni un solīja panākt kompensāciju un izskatīšanu tiesā. Kāda dāma ļoti smalkā modelētāja tērpā, pieticīgā, ar divu trīs Ļenočkas gada algu vērtu briljantu komplektu kaklā, sākumā tēlodama aizskartu nevainību, piepeši zaudēja nesatricināmo mieru. Viņa metās virsū meitenēm kā prasta tirgus sieva, solot sagādāt jautru dzīvi un izmeklētiem lamuvārdiem raksturojot abu morālās un fiziskās īpašības. Ļenočkai sāka trīsēt lūpas, Nataša drūmi un nikni atsita pasažieru uzbrukumus.

Ekonomiskās klases pasažieri ar tikko manāmu ļaunu prieku vēroja notikumus un klusu sarunājās. Sāka niķoties bērni. Cilvēki šķita nervozi un nikni. Taču vi-

> j

sam šajā pasaulē pienāk beigas, un situācija pamazām sāka kļūt skaidrāka. Daži bija ar mieru pārsēsties, citi pagaidīt nākamo reisu, paldies Dievam, bija īstā tūrisma sezona, un aviosabiedrība nedēļā veica vairākus reisus. Tiklīdz skandāls pierima, parādījās Jrina Jevgeņjevna. Pārlaidusi kaujas laukam priekšniecisku skatienu, viņa noņurrāja, ka zinājusi viss beigsies labi, ar tādām meitenēm nav iespējams krist kaunā. Prēmija būšot kā likts, viņa pati par to parūpēšoties. Viņa taču zinājusi, ko likt tik atbildīgā postenī! Tiesa, sadūrusies ar Natašas smago skatienu, nedaudz pieklusa un sāka reģistrēt pasažierus. Likās, ka viss ieiet parastajās sliedēs. Rutīna. Parasta ikdienas situācija. Darba moments.

Arī lidmašīnas salonā dzīve ritēja savu gaitu. Piloti apsēdās savās vietās kabīnē, apkalpojošais personāls jau bija sagatavojis lidmašīnu, bija veiktas kārtējās un visas iespējamās pārbaudes. Dīvaini, bet neviens vēl neveda pasažierus. Piloti iznāca no kabīnes. Sirmais mēģināja aizsākt nepiespiestu sarunu ar stjuartēm, taču valodas nevedās. Lidmašīna kavējās vairāk nekā trīsdesmit minūtes. Visi komandiera mēģinājumi noskaidrot aizkavēšanās iemeslu atdūrās pret miglainām zemes dienestu atbildēm. Neviens netika gudrs, kāpēc lidojumu grafiks izjucis.

Tiesa, Serjoža par to nedomāja. Nebija laika. Pirmām kārtām vēlu atveda ēdienu, pēc tam kaut kur pazuda lidmašīnā pārdošanai paredzētais viskijs, kamēr to meklēja, atklājās, ka ne visiem krēsliem ir galvas paliktņi un otrajā tualetē nav gaisa atsvaidzinātāja. Taču tas bija tikai nieks. Galvenais, ka Nadička tūlīt un bez īpašas pierunāšanas bija piekritusi kopā ar viņu apmeklēt "lielisku tavernu jūras krastā netālu no kolosālas diskotēkas". Līdz ar to Sirmais (tā bija iesaukts otrais pilots) gandrīz uz līdzenas vietas bija dabūjis "kurvīti". Serjoža juta, ka sirds dzied un līksmojas. Lūk, pa betona klājumu lidmašīnai jau tuvojās autobusi ar pasažieriem. Iemetis skatienu pulkstenī, viņš konstatēja, ka lidmašīna kavējas gandrīz stundu. No pilota kabīnes nodalījumā ienāca Lida un pateica:

Zēni un meitenes, tūlīt piepildām otro salonu. Pirmājā šodien būs īpaši viesi, tāpēc gatavojiet vazelīnu un ātri, ātri satīriet spalviņas. Ar mums lidos pats Vladimirs Mihailovičs Somovs. Visi savās vietās un ātri pārskatiet, vai kaut kur kaut kas nav sakārtots. Serjoža, Nadja, ejiet un sēdiniet cilvēkus otrajā salonā, pārējie dariet, kas darāms!

Serjoža aizgāja pa eju, pa ceļam uzplādams uz sejas aviosabiedrības laipno standarta smaidu. Pasažieri kāpa augšā pa trapu.

Iekāpšana beidzās neparasti ātri, nebija šādos gadījumos ierastās drūzmēšanās un nervu bendēšanas. Tiklīdz ļaužu straume noplaka, Serjoža ar acs kaktiņu pamanīja, ka pa betona lauku uz lidmašīnas pusi traucas trīs melnas automašīnas. Ieskatījies labāk, viņš nosvilpās.

-    Nadička, paskaties! Mūs pagodinājusi priekšniecība. Pats droši vien sēž mersī, bet džipā aiz muguras brauc apsardze. Tādu dēļ mums te bija jānīkst vesela stunda.

-     Ai, skriešu uz pirmo salonu. Serž, tu bez manis liksi te galā?

-    Skrien! Tikai neaizraujies, zinu, kā tādiem priekšniekiem patīk palaist rokas.

-    Serž, nu tu runā kā muļķītis! Nu, es jau skrienu.

Automašīnas apstājās pie pirmā salona trapa. Visas

durvis atvērās reizē, no džipa izbira apsardzes darbinieki. Markovs pirmo reizi ieraudzīja savu priekšnieku tuvumā, nevis televizora ekrānā. "Nu un tad? Cilvēks kā cilvēks, augumā mazāks par mani. Pieklājīgi ģērbies, labi kopts kaut man būtu tāda alga!" domāja Sergejs, ar mehānisku smaidu turpinādams ierādīt pasažieriem vietas. Pie pirmā salona notika vēl kaut kāda apspriede, Somovs deva pēdējos rīkojumus. Viņš staigāja gar trapu 112 priekšu tin atpakaļ, neskatīdamies uz sekretāriem, kas sekoja pa pēdām, varēja just, ka viņš radis komandēt un dara to automātiski. Pēc tam no grupas atdalījās vairāki cilvēki un atgriezās pie automašīnas. Trīs iekāpa salonā, kaut ko ienesa un nokāpa lejā pa trapu. Viens palika pie ieejas un labvēlīga skolotāja tonī sāka kaut ko stāstīt Igoram Maksimovičam, lidmašīnas kapteinim. Tas ik pa brīdim tikko manāmi māja ar galvu, gluži kā skolnieks gudra audzinātāja priekšā. Lidmašīnā iekāpa pieci cilvēki. Pats, pāris viņa darbinieku, sekretāru, un divi nesatraucami, mierīgi miesassargi. Bija laiks sagatavoties izlidošanai.

Agrāk Serjožam Markovam bija paticis vērot pacelšanos un nolaišanos, tagad tas bija tikai lidojuma sākums un beigas. Viņš pārliecinājās, vai piesprādzētas drošības jostas, un ziņoja pa iekšējo sakaru līniju. Lidmašīna izbrauca uz skrejceļa, pasažieri nomierinājās un sāka skatīties iluminatorā vai, tieši otrādi, novērsa acis uz otru pusi. Otrajā salonā kāds jau prasīja higiēnisko paketi, tur lidoja grūtniece. Stjuarte Lida sodīdamās aizskrēja pa eju starp krēsliem. Lidmašīna stāvēja un gaidīja ilgi. Tā kavējās un laida garām kārtējos reisus, gaidot brīvu logu, lai paceltos.

Turbīnu troksnis kļuva citāds, un laineris uzņēma pa skrejceļu ātrumu. Serjoža apsēdās savā vietā un mēģināja atslābināties: gaidīja darbs, trīs stundas ilga skraidelēšana.

Lidmašīna pacēlās gludi, augstumu uzņēma pakāpeniski. Varēja celties un ķerties pie darba. Šodien viņi abi ar Larisu gādāja par pusdienām. Pagāja gandrīz pusstunda, lidmašīna uzņēma paredzēto augstumu, meitenes sāka izvadāt dzērienus. Lida un Nadja nozuda pirmajā salonā, kur viņām vajadzēja apkalpot svarīgos viesus. Saša ar Larisu klusējot sāka veikli vērt vaļā kastes ar pusdienām. Vispirms būtu jāpaēdina apkalpe, taču par to parūpēsies pirmā salona meitenes. Un nez vai Somovs lidoja ar tukšām rokām. Kamēr pals staigāja pa betonu, dodams pēdējos rīkojumus, Saša bija redzējis kalpotājus, kas no džipa ienes salonā kasti ar ēdamlietām. Ēdīs paši savu, arī kabīnē ieies. Klīda runas, ka pašam patīk demokrātijas spēlītes un "iziešana tautā". Serjoža ar tādu kā ļaunu prieku nodomāja, ka Sirmajam nekādā ziņā nebūs laika domāt par Nadičku. Priekšniecības modro acu priekšā pievērsties stjuartei nebūs vienkārši. Pirmās ēdiena porcijas jau tika vestas uz salonu, bija laiks kraut karsējamās krāsnīs otro porciju. Larisa grozījās degungalā, bet šodien tas nekaitināja. Strādāt kopā ar viņu bija viegli. Serjoža zināja, ka Larisa viņu klusībā mīl, kaut nelolo ne mazākās cerības uz atsaucību. Kāds tur brīnums, ja viņa bija pārlieku neizteiksmīga un bāla, ar Nadeždu pat nebija salīdzināma. Toties viņas bezcerīgajam stāvoklim bija arī savi plusi: viņa darīja, kas jādara, un uz viņu varēja paļauties. Saša to zināja un bieži izmantoja. Ja radās vajadzība samainīties vai kaut ko izvest, Saša bez sirdsapziņas pārmetumiem griezās pie Larisas un gandrīz nekad nesaņēma atteikumu. Tiesa, viņš centās to darīt reti un, kad izdevās iedzīvoties ar sīku kontrabandu (kas gan no mums negrēko?), vienmēr dalījās ar Larisu.

Iegrimis patīkamajās domās, Markovs pat nemanīja, ka ielicis jau krāsnī otro pusdienu porciju, un pameta acis uz pulksteni. Sasodīts, jāpasteidzas, kopš izlidošanas pagājušas gandrīz piecpadsmit minūtes. Pēc brīža viņam likās, ka dzirdējis nokrikstam krāsni. Tad krāsns durvis sāka uzpūsties. Tas viss notika sekundes daļās uz uztveres robežas. Sekoja uzliesmojums, milzīgs uzliesmojums, vairāk nebija nekas. Viņš gāja bojā vienā mirklī, neko nesapratis un neapzinājies. Viņam veicās vairāk nekā citiem, kas nodzīvoja šajā ellē mirkli ilgāk un paguva ieskatīties acīs nāvei.

Sergejs vairs neredzēja, kā sprādziens pāršķeļ laineri uz pusēm un kā tērauda, plastmasas un ugunī pārvērtušās degvielas tonnas debesīs virs Voroņežas liek uzplaukt milzīgam uguns ziedam. Virpuļojot, gaisā sadaloties simtiem un tūkstošiem daļās, lejup krita sprādziena saplosīti cilvēku ķermeņi, ceļasomu un čemodānu daļas, kā arī no tiem izbiruši daudzkrāsaini apģērbi, fotoaparāti, maskas, pleznas un dažādi citi atpūtai pie jūras paredzēti atribūti.

Tureckis pirmo reizi mūžā atpūtās lepnas armijas sanatorijas vienvietīgā numurā gluži kā nezin kāds infantērijas ģenerālis. Bet kāpēc "gluži"? Viņš taču bija ģenerālmajors, ja justīcijas trešās klases valsts padomnieka statusu pielīdzina armijas činām.

Pirmajās dienās Saša tikai atguva zaudēto miegu, gulēdams pie atvērta loga, aiz kura trokšņoja krasta bangas. Dzīvoja kā augs, kuru no rokas rokā nodod ārsti un ārstes, medicīnas māsas un masieres. Pēc trim intensīvas terapijas dienām Turecka nervu sistēma bija pilnībā atjaunojusies, bet citas organisma funkcijas jūtami atdzīvojās pat ātrāk. Emocionālo fonu nekādā ziņā nevarēja nosaukt par nabadzīgu (kādas gan muļķības reizēm pasaka paša sieva!), to veicināja iepazīšanās ar visai interesantu kalsnu blondīni, Sašas kaimiņieni pie pusdienu galda. Viņi iepazinās jau pirmajā atpūtas dienā.

-    Aleksandrs, Tureckis stādījās priekšā, starodams smaidā.

-     Nadežda.

Viņai bija zema, mazliet piēsmakusi balss.

-Jums ir skaists vārds, Aleksandrs tūlīt pavēstīja.

-     Bet jums ir lieliski zobi.

Tik negaidīts kompliments padarīja Sašu domīgu.

-    Atvainojiet! Nadežda iesmējās. Esmu zobārste, iznāca profesionāli.

-    Kā tas nākas, ka zobārste rotā iesūnojušu karavīru sabiedrību?

-      Naivs jautājums. Jo vairāk iesūnojis karavīrs, jo vairāk viņam vajadzīgs zobārsts. Viņa no jauna iesmējās.

Arī Tureckis iesmējās, taču viņu smīdināja paša domas. Pirmkārt, viņa nav aktrise, un tas jau ir labi. Otrkārt, viņa dzīvē bijušas sievietes ārstes, kas atstājušas vislabākās atmiņas. Zobārste tas nav slikti, kaut arī ne sevišķi romantiski. Bet arī mums nav divdesmit gadu, lai tiektos pēc romantikas. Mums vajadzīgs kas priecīgs, vienkāršs un viegls kā lieliskie vietējie vīni.

Izrādījās, ka Nadežda ir tieši tāds variants. Viņa rotāja bezdarbīgās dienas, kas jau drīz sāka Turecki nomākt. Kopīgas saules vannas dienā, sēdēšana omulīgos restorāniņos vakaros, peldēšanās kailiem naktī un, visbeidzot, naktis viņa vienvietīgajā numurā tas viss bija lieliski. Bet arī tas apnika. Grūti iebilst, ka mūsu labākie draugi ir saule, gaiss un ūdens. Taču Grjaznovs mēdza izteikties, ka ir arī labāki draugi tie paši Vjačeslavs un Kostja. Ir darbabiedri un tas pats trīskārt nolādētais un četrkārt iemīļotais darbs, galu galā ir Irisa un mazā Ņina. Un viss vilināja atpakaļ uz Maskavu.

Pacēlies no akmens gultas, Tureckis pārlaida skatienu caurspīdīgajiem, pelēkzilajiem ūdeņiem, kas apskaloja Sevastopoles apkārtnes skaistāko vietu Fiolenta ragu -, un iedziedājās kā Čehova varones:

-     Uz Maskavu, uz Maskavu…

Iedegusi, kalsnējā sieviete, kas gulēja blakus, arī paslējās augšup, uzbīdīja tumšās brilles uz pieres, paskatījās un piebiedrojās:

-     Uz Maskavu, uz Maskavu! Jau ilgojies? Bet man nepavisam negribas braukt projām. Kā iedomājos garo, auksto ziemu… Brrr! Labprāt paliktu te vēl vienu nedēļu. Taču… jau rit šajā laikā vilciena riteņu klaboņas pavadībā skumšu un atcerēšos sauli, jūru un tevi. Iedzersim!

-     Neiebilstu!

Saša izvilka no ēnas starp akmeņiem vīnu un konjaku.

Nadja paņēma grozu, izlika uz salvetēm stingru, caurspīdīgu vīnogu ķekarus, milzīgas ceriņkrāsas plūmes, mājas siera rituli un lavašu.

-      Par mūsu atpūtu, par sauli, par jūru, par tevi! paziņoja Tureckis.

-    Viss vienā tostā? Nadežda iesmējās, likdama zem gaišās strūklas plastmasas glāzi.

-    Mēs to atkārtosim tik daudz reižu, cik vēlēsimies. Saša ielēja savā glāzē konjaku, viņi saskandināja un iedzēra.

-     Tu jau pilnībā esi tur, Maskavā, teica Nadežda, noskatīdamās, cik domīgi Tureckis bāž mutē siera gabaliņu.

>

-     Kas ir, tas ir, viņš apliecināja.

-    Saki ātri, nedomājot pēc kā esi noilgojies visvairāk?

-    Pēc darba, ne mirkli nedomādams, atbildēja Aleksandrs.

-     Visi vīrieši ir tādi! Nadežda nopūtās.

-     Bet pēc kā esi noilgojusies tu?

-     Protams, pēc bērniem. Pēc Tatas un Tasjas. Galu galā atpūšos bez viņiem pirmo reizi. Un viņi bez manis.

-    Viņas tev jau lielas jaunkundzes. Seši gadi kaut ko nozīmē. Vai pēc vīra esi noilgojusies?

-     Arī pēc vīra, protams, Nadja nevērīgi atsaucās.

-     Visas sievietes ir tādas… Tureckis pavilka viņu uz zoba.

Abi sāka smieties.

-     Iedzersim par tevi, ierosināja sieviete. Tu esi krietns vīrietis. īsts. Kopā ar tevi ir viegli.

-    Tev ar mani ir viegli. Taču manai sievai…

-    Nerunāsim šodien par dzīvesbiedriem, labi? Labāk par tevi. Man tevis pietrūks.

Nadja palūkojās viņā ar skatienu, kas pēkšņi kļuva nopietns.

-    Kas vēl nebūs! Tikai neskumsti! Tā neesam vienojušies, tas pirmkārt. Otrkārt, mēs taču dzīvojam vienā pilsētā…

-       Beidz, Saša! Izšķirsimies, un tu mani aizmirsīsi. Var dzīvot vienā pilsētā un nekad nesatikties.

Saša brīdi klusēja, tad piebilda pēc iespējas maigāk:

-     Redzi, Nadjuša, Maskavā man ir pavisam cita dzīve. Darbs paņem mani visu bez atlikuma. Tātad nez vai mums iznāks satikties, kas tiesa, tas tiesa. Tādi ir visi vīrieši, tu pati tā teici. Mums galvenais ir darbs, bet jums ģimene. Pretstatu vienība un cīņa. Tomēr tevi es neaizmirsīšu. Labais neaizmirstas. Es izstāstīšu par tt-vi mazdēlam, apsolīja Tureckis.

Nesapratusi joku, Nadja domīgi novilka:

-     Nedz mēs visas esam tādas, nedz jūs. Mūsu firmā ir kāds protēzists. Mēs draudzējamies. Jauns, laipns, turīgs. Mūsu sievieši lenc viņu bariem. Taču viņš mīl tikai vienu. Iemīlējies kādā pacientē, tā viņu gluži vai apbūrusi. Ja vēl būtu krietna sieviete, bet kur nu. Vazā šo aiz deguna. Viņa galvenais jautājums: "Vai Šura nav bijusi? Vai Šura nav zvanījusi?" Gluži kā apmāts. Mēs mēģinājām viņu iepazīstināt ar kādu pianisti, ļoti mīlīgu un talantīgu meiteni. Viņš aizbēga. Vai vari iedomāties? Aizbēga no filharmonijas, no viņas koncerta. Aizgāja uz tualeti, mēs ar draudzeni palikām gaidot, bet viņš…

Krāšņi aprakstīdama protēzista personisko dzīvi, Nadja aizrāvās. Taču Aleksandrs vairs neklausījās.

Fakts, ka svešo vējgrābsii sauc tāpat kā Turecki sieva, piepeši uzvēdīja sāpīgu vēlēšanos atrasties blakus Irinai, pieglausties pie viņas pelnkrāsas matiem, klusējot paprasīt piedošanu par savu vieglprātību, mūžīgajām alkām pēc jauniem iespaidiem un piedzīvojumiem, kas vienmēr radīja pārliecību, ka nav labākas sievietes par viņa Iru, Irišu, Irinu.

Labi, patiešām, ko es te pļāpāju? Iedzersim par tevi! Nadežda bija atguvusies.

Viņi iedzēra, un Saša ieskatījās pulkstenī.

-Tā, Nadja, vēl pēdējo reizi nopeldēsimies un posīsimies ceļā. Drīz rietēs saule, bet vēl jāiet līdz šosejai.

Tureckis piecēlās, uzlika brilles, paņēma mutē gumijas caurulīti.

Slīdēdams zem ūdens, Saša priecājās par savdabīgajiem zemūdens akmeņiem, sīku un veiklu zivtiņu bariem, kas skraidīja uz visām pusēm, par laiskajiem, sāniski no akmeņu apakšas lienošajiem krabjiem, par blakus peldošās sievietes stalto augumu. Taču tas viss viņu vairs nesa viļņoja.

Kad pēc stundas Turecka mobilais tālrunis atdzīvojās un satrauktā balsī ierunājās Merkulovs, Aleksandrs gandrīz vai nopriecājās, kaut arī saruna neko labu nesolīja.

-    Saša, rit tev jābūt Maskavā. Sakarā ar jaunākajiem notikumiem.

-     Kādiem notikumiem?

-     Vai tad dienas ziņu izlaidumu neesi dzirdējis?

-     Nē. Kas noticis?

-     Avarējusi lidmašīna, kas šodien no Šeremetjevas izlidoja uz Larnaku. Dzīvo nav. Pasažieru vidū ir aviosabiedrības "Aeroflote" prezidents.

-     Somovs?

-Jā. Kur tu vispār šobrīd atrodies?

-     Uz šosejas.

-    Rīt no rīta gaidu savā kabinetā. Biļete uz tava vārda pasūtīta.

-    Patīkama perspektīva lidot pēc šādas ziņas. Vai ir pamats domāt…

-     Rīt parunāsim, Merkulovs viņu pārtrauca. Uz redzēšanos!

-     Kas noticis? painteresējās Nadežda.

Saša nedzirdēja jautājumu. Viņš centās apstādināt automašīnu.

Pēc trim stundām viņš pameta saulaino Sevastopoli. "Aeroflotes" lidmašīna uzņēma kursu uz Maskavu.

4. nodaļa . Mīla bez pretmīlas

Gļeba Kameņeva darbadiena sākās mazliet vēlāk nekā parasti. Daži pacienti, kas gaidīja pie kabineta durvīm, brīnījās, ka parasti akurātais ārsts kavējas. Beidzot gaitenī parādījās nelielais un pilnīgais protēzista augums, ko sagaidīja vienbalsīgs: "Sveicināti!" Gļebs laipni pasmaidīja un iegāja kabinetā, pa ceļam noteicis: Lūdzu, pēc divām minūtēm! Viņš automātiski veica ierasto darbu, bet tikmēr domāja par pilsētas nomalē mazā istabiņā ieslēgto sievieti. Iztēlojās, kā brauks pie viņas, ko ar viņu darīs un ka viņa nekur nevar sprukt. Domās zīmēja pazemotu, salauztu grēku nožēlnieci, kas pilnībā ir viņa vēlmju un gribas varā. Šī saimnieka, valdnieka apziņa izsauca līdz šim nepazītas saldkaislas izjūtas, neiedomājami spēcīgu uzbudinājumu.

Kad rinda palēnām bija izsīkusi, Gļebs apsēdās pie galda, lai aizpildītu pacientu kartītes. Kabinetā iespurdza nupat no atvaļinājuma atgriezusies iedegusi Nadja Rožina.

-     Sveiks, mīlulīt! Viņa uzspieda Gļebam buču uz vaiga.

-     Sveika, dārgā! Tu izskaties lieliski.

-     Paldies! Atvedu tev pudeli heresa. Tā ir dāvana, taču dzersim kopā. Vislabāk būtu, ja varētu šodien pēc darba.

-     Atvaino, šodien gan neiznāk. Gļebs pasmaidīja.

-     Eju pie paziņas uz dzimšanas dienu, viņš sameloja.

-     Sarunāsim rīt, labi?

-     Lai notiek! Iesim uzpīpēt, papļāpāsim.

-     Ej! Es tūlīt. Tikai pabeigšu rakstīt… Nadja devās uz durvīm.

-    Es pievākšu no tevis vienu cigareti, viņa nočivināja un iebāza roku Gļeba somā uz grīdas.

-     Ko tu dari? piepeši iebrēcās Kameņevs. Nadežda atrāvās no somas pati, palūkojās uz kolēģi

ar izbrīnās pilnām acīm un novilka:

-     Atvaino…

Tikko valdīdama smieklus, viņa izmetās no kabineta. Gļebs nobāla un sastindzis paskatījās pa logu. Pēc mirkļa, paņēmis cigaretes, viņš izsteidzās ārā.

Nadežda stāvēja pagalma puses kāpnēs kopā ar divām jaunām ārstēm. Gļebs pievienojās, bezrūpīgi smaidīdams, un sazvērnieciski piemiedza ar aci Nadeždai. Noklausījies stāstu par atvaļinājumu, silto jūru, dzīvošanas apstākļiem un kādu kolosālu vīrieti, ar kuru piedzīvots viegls kūrorta romāns, noklausījies to visu un pagaidījis, kamēr sievietes beidz smēķēt un aiziet, viņš satvēra Nadju pie elkoņa.

-     Tu… Neko neiedomājies! Tā ir dāvana paziņam. Lai būtu, par ko pazirgoties.

-    Lai jau, kāda man daļa! Nadja iesmējās. Pat ja tas nav domāts paziņam, kas tur īpašs?

-     Es teicu, ka paziņam! Kameņevs saspringa.

-    Lai tā būtu. Lustīga dāvaniņa. Labi. Stāsti kā tev šeit klājas? Kā ar tavām lielajām un tīrajām jūtām? Kur ir tava iemīļotā?

-     Aizbrauca atvaļinājumā, atbildēja Gļebs.

-     Uz kurieni?

-     Neteica, Gļebs norūca. Labi, jāiet, man vēl ir pacients. Jaunais krievs. Tādiem nepatīk gaidīt.

-     Ja jāiet jāiet. Nadja nosmējās. Mīlulīt, kad mīla bez pretmīlas tev būs apnikusi, padod ziņu, labi? Tūlīt tevi nodošu labās rokās.

-    Paldies, mīļā! atsaucās Gļebs jau kabineta durvīs.

Dienas otrajā pusē Gļebs piebrauca pie nomaļās mājas. Atstājis automašīnu tajā pašā šķērsielā, viņš ar trīcošu sirdi devās turp. Patiesībā viņš pat īsti nespēja iedomāties, kas nu būs. Pat nobijās un uz bridi pamira pie dzīvokļa durvīm. Aizvēra acis un piespieda sevi atcerēties visus piedzīvotos pazemojumus, apvainojošo vārdu "impotents" un pat Nadjas zobgalīgo izteikumu par mīlu bez pretmīlas…

Ieejot dzīvoklī, no kāpnēm krītošajā izkliedētajā gaismā kļuva redzams istabas vidū stāvošās Aleksandras augums. Metāla trosīte bija nostiepta līdz pēdējam.

Uz mirkli Gļebu pārņēma žēlums. Ieraudzījusi viņu, sieviete tūlīt iekliedzās niknā, izmocītā balsī:

-    Padibene, sadist, maita, tūlīt laid mani ārā, izdzimumi

Gļebs iegāja istabā, bet Saša metās viņam virsū un gribēja iesist pa galvu ar metāla rokudzelžiem.

-    To gan nevajadzēja darīt! Gļebs nometa sievieti uz gultas.

Viņš izrāva no somas auklu, saķēra sievietes brīvo roku un piesēja to ar ātrām, veiklām kustībām pie gultas gala. Saša spiedza, locījās, mēģināja iespert, taču bez panākumiem. Tad viņa piecēlās un iekodās ar zobiem Gļeba plaukstas locītavā. Viņš atvēzējās un iesita sievietei pa seju. Viņa noelsās un nolaida galvu uz gultas. Uz Gļebu vērās šausmu pilnas, milzīgas acis.

-      Ko, nepatīk? Gļebs greizi nosmīnēja, juzdams, ka viņam pašam tas, kas notiek, patīk arvien vairāk. Pagaidi, tas ir tikai sākums.

Viņš iesita Aleksandrai vēlreiz, pārsizdams lūpu. Pa zodu notecēja asins strūkliņa.

Gļebs piegāja pie galda, izvilka no somas konjaka pudeli, norāva tai korķi un, nenovērsis skatienu no piesietās sievietes, iedzēra lielu malku.

-     Nenāc klāt! tikko dzirdami nošnācās Saša.

Bet Gļebs jau stāvēja viņai blakus. Asi parāva kleitu, vieglais audums ietirkšķējās, skatienam atklājās lielas, stingras krūtis ar lieliem galiņiem, kails vēders un cirtaini, tumši matiņi zemāk. Viņš plosīja kleitu, mezdams driskas sānis, līdz sieviete bija pavisam kaila. Gļebam rokās parādījās suņu pavadai līdzīga ādas siksniņa. Viņš iedzēra vēl konjaku, nostājās sievietes priekšā un savicināja pletni.

-     Saki: "Tu esi mans saimnieks, bet es tava verdzene."

Saša klusēja.

Siksna uzlidoja gaisā un nolaidās uz kailā vēdera. Sieviete iekliedzās, balto, maigo ādu pāršķēla asinssarkana svītra. Gļebs ierēcās. Jauns atvēziens, vēl viens pletnes sitiens, vēl un vēl.

-Tu… esi… mans… kungs!… iesaucās Aleksandra.

Pletne apstājās.

Viņš lēnām izģērbās, iegrūda sievietes sejā aiz iekāres pietūkušo locekli un pavēlēja:

-     Paņem!

Viņa centās. Gļeba rokas, kas spaidīja krūtis un knaibīja miesu, radīja sāpes, taču viņa ļoti centās. Viņš ieīdējās, spiezdamies pie sasistajām lūpām. Saša ieklepojās un aizgriezās sānis. Pār lūpu tecēja biezs, bālgans šķidrums.

-     Ahā, lūk, tā ar tevi vajag apieties! Gļebs iesmējās.

-     Iedod man dvieli. tikko dzirdami palūdza sieviete.

Viņš atnesa no virtuves ūdeni samērcētu dvieli, uzmanīgi noslaucīja Sašas lūpas un no pieres sviedrus. Piepeši Gļebu pārņēma neiedomājams žēlums un maigums.

-     Muļķite, tu nevari iedomāties, kā es tevi mīlu, viņš nomurmināja, liekot pie brūcēm uz vēdera auksto dvieli.

-     Bet es tevi ie-nīs-tu, pa zilbēm tikko dzirdami noteica Saša. Tu esi izvirtulis, sadists… Tevi nošaus, viņa piebilda, pavisam izmisusi.

Gļebs pielēca kājās.

-     Izvirtulis? Lieliski! Neieredzi? Nekas labāks nevar būt! Mums, sadistiem, patīk, ka mūs neieredz. Kaut arī esmu sadists, es tomēr gādāju par tevi! Gādāju, kā apmierināt tavu nepiesātināmo stakli. Esmu atnesis tev dāvanu, mans acuraugs!

Viņš noliecās pie somas un izvilka milzīgu gumijas failu.

-    Tā tik ir mantiņa, vai ne? Ceru, ka tev patiks!

Saša iespiedzās. No jostas uztaisītā cilpa stingri aptvēra viņas kāju un apvijās ap gultas metāla karkasu. Viņš uzvēlās sievietei virsū, saķēra brīvo kāju, kas izmisīgi raustījās, piespieda ar ceļgalu un, kratīdams gumijas briesmoni, ierēcās:

-     Nu, vai sāksim? Būs labi! Apmierināšu tevi tā, ka vairs negribēsi!

Tureckis parādījās Merkulova pieņemamajā telpā precīzi deviņos no rīta. Pasniedza Klaudijai adatveida asteru pušķi un tika par to atalgots ar burvīgu smaidu.

-    Vai kabinetā? pamājis uz durvju pusi, viņš pajautāja.

-    Jā, Konstantīns Dmitrijevičs jūs jau gaida, Aleksandr Borisovič. Un kā mēs jūs gaidījām! Klaudija pieklusināja balsi un apveltīja Aleksandru ar vēl vienu smaidu.

Tureckis pameta meitenei (kā zināms, jēdziens "meitene" ir visai relatīvs) gaisa skūpstu un nozuda aiz kabineta durvīm.

-     Klāt esi? Labi. Nāc iekšā, sēdies! telegrāfa stilā noteica Merkulovs.

-     Kas tad šeit, jūsu pusē, noticis?

-    Atvaino, bet tā ir visu mūsu puse. Vai paguvi noklausīties nakts ziņas?

-Jā.

-    Tātad esi lietas kursā.

-     Kādas lietas? Avarējusi lidmašīna. Tas, protams, nav patīkami, tomēr tagadējā tehnisku katastrofu laikmetā nav nekas neparasts.

-    Tā nu ir… Tā ir taisnība, taču ne pilnībā.

-     Kā jau sapratu, katastrofā gājis bojā "Aeroflotes" ģenerāldirektors Somovs. Tā ir pīle vai tiešām taisnība?

-Tā patiešām ir. Lidmašīnā lidojis Vladimirs Somovs. To apliecina Šeremetjevas darbinieki.

-     Ko nozīmē "apliecina"? Vai tad viņš lidoja bez biļetes? Turklāt "Aeroflotes" saimnieks kopā ar atpūtnieku baru lido ar parasto reisu uz Kipru? Nemoki, Kostja, stāsti!

-Tūlīt izstāstīšu. Kaut ari gaidām tavu draugu. Grjaznovam kuru katru brīdi jābūt klāt. Un Samoilovičam no FDD. Arī Levins atnāks. Kamēr viņi ieradīsies, sniegšu vispārēju ieskatu. Burtiski divas dienas pirms katastrofas pie manis Ģenerālprokuratūrā ieradās Somova sieva. Pareizāk sakot, nu jau atraitne.

-     Un vecākā meita…

-     Un vecākā meita. Ja atceries, mēs izsaucām viņu par liecinieci "Anklāva" lietā. Kopš tā laika esam pazīstami.

Vai nu Tureckis neatcerēsies "Anklāva" lietu?!

Šveices firma "Anklāvs" bija nodibināta jau Somova priekšteča ģenerāldirektora Kirpičņikova laikā. Tiesa, rīkojumu nodarboties ar "Anklāvu" Ģenerālprokuratūras izmeklēšanas nodaļa bija saņēmusi daudz vēlāk, kad amatā bija Somovs. Šī lieta tika ierosināta reizē ar citām, kam vajadzēja gāzt visas tautas "iemīļoto" oligarhu Sosnovski. Liktenīgajā cīņā toreiz krita ģenerālprokuroram līdzīgs cilvēks, un "Anklāva" lietu nobremzēja.

-     Kas viņai bija vajadzīgs?

-     Paklausies ierakstu diktofonā, lai nav jāpārstāsta.

Merkulovs nospieda uz galda stāvošā magnetofona

pogu. Atskanēja čaukstēšana, nopūtas, nesaprotamas skanas.

-     Sieviete uztraucas, paskaidroja Merkulovs.

"Konstantin Dmitrijevič," beidzot patiešām ierunājās satraukta sievietes balss. "Saprotu, ka mana vizite jūs izbrīni… Nezinu, ar ko lai sāku…"

"Sāciet ar galveno," lentē maigi ierunājās Kostja.

"Glābiet manu vīru!" iesaucās sieviete.

"Proti? Paskaidrojiet, es nesapratu."

"Tā… Kā lai paskaidro?" viņa izmisīgi jautāja. "Jūs taču atceraties "Anklāva" lietu?"

"Kā lai to neatceras!" Aleksandrs ievēroja, ka Merkulovs pat drusku paceļ balsi. Starp citu, tas bija pilnīgi saprotams. "Firma reģistrēta deviņdesmit sestajā gadā Kirpičņikova laikā. "Anklāva" kontos ieplūda praktiski visi "Aeroflotes" ārzemju pārstāvniecību ienākumi. Pretēji likuma prasībām par valūtas operācijām."

"Jā, bet Vladimiram ar to nebija nekāda sakara!" kaisli iesaucās Somova. "Izmeklēšanas laikā jūs par to pārliecinājāties pats."

"Kā tad! Izrādījās, ka firmas dibinātāji ir Sosnovskis un viens no jūsu vīra vietniekiem, Goluško."

"Goluško bija vietnieks līdz deviņdesmit astotajam gadam. Vladimirs viņu atcēla."

"Nesaprotu, kas jūs atvedis pie manis. Izmeklēšanas laikā no jums nevarēja izvilkt ne vārda. Kas tagad mainījies?"

"Tagad valstī ir cits prezidents."

"Zinu."

"Manuprāt, jūs vēl nezināt, ka prezidents personiskā sarunā apsolījis Vladimiram jebkādu palīdzību, lai "Anklāvs" atgrieztos "Aeroflotes" sastāvā. Bet mūsu valsts realitāte ir tāda, ka visslepenākajā vietā un slepenākajā laikā teiktais tūlīt kļūst zināms Sosnovskim. Kaut ari viņš pusgadu valstī vairs nedzīvo."

"Ko jūs sakāt? Bet kas Sosnovski izaudzināja? Var teikt, ar krūti baroja?"

"Kādēļ jūs tā, Konstantīn Dmitrijevič? Es pati atnācu. Atnācu pēc palīdzības…" Sievietei ietrīsējās balss.

"Bet kāpēc jūs, Jeļizaveta Borislavovna, negriezāties pēc palīdzības pie tēva?" bez žēlastības noprasīja Mērķu lovs.

"Pie tēva?" Sievietei uz mirkli aizrāvās elpa. Iestājās klusums. Atskanēja viegls metālisks klikšķis.

Viņa somiņā sameklēja kabatlakatu… Merkulovs paskaidroja Tureckim. Tas pamāja ar galvu.

"Tēvs par mani neinteresējas," skanīgā balsī noteica Somova. "Arī mans vīrs viņu neinteresē. Viņu neinteresē pat mani bērni, viņa mazmeitas…"

"Ko jūs runājat?" Merkulova balsī magnetofonā bija saklausāms pārmetums. "Tas nevar būt…"

"Ir tieši tā! Visā valsti zināms, ka mūsu ģimenē ir tikai viena meita! Jūs… jūs nesaprotat… Pat pieņemšanās, oficiālās pieņemšanās, pat augstu ārvalstu viesu klātbūtnē tēvs vienmēr veltījis uzmanību tikai māsai, uzteicis tikai viņu, kaut gan zālē atrados arī es. Par viņas ietekmi uz tēvu vispār nav vērts runāt. Arī par to zina visā valstī… Taču es nerunāju par viņu. Šī acīm redzamā manis un manas ģimenes ignorēšana savā laikā deva Sosnovskim iemeslu paziņot, ka vīrs ticis amatā ar viņa ieteikumu. Ka no viņa piespēles ierindas stūrmanis ticis ģenerāldirektora vietā."

"Vai tad tā nav?"

"Nē, nav! Vladimirs kļuva par ģenerāldirektora vietnieku jau Kirpičņikova laikā. Kļuva par to tikai savu lietišķo īpašību un visa kolektīva atbalsta dēļ! Kolektīvs arī tagad viņu atbalsta!"

"Kas tad jums rada problēmu, Jeļizaveta Borislavovna?" maigi pajautāja Merkulovs.

"Es saku, ka Sosnovskis nekad nesamierināsies ar "Anklāva" zaudējumu! Tur plūst tādas valūtas straumes…"

"Zinu."

"Vārdu sakot, viņš sācis šantažēt Vladimiru."

"Kādā veidā?"

"Nu… Detaļās nezinu. Sosnovskis pirms pāris dienām piezvanīja vīram. Dzirdēju pa ausu galam. Zvans katrā ziņā bija starptautisks, viņš sasveicinājās ar Volodju, viņam ir ļoti savdabīga balss, es pazinu, jo varēju saklausīt. Taču Volodja tūlīt iegāja ar visu klausuli kabinetā. Atgriezās galīgi sanervozējies. Un neko nevēlējās paskaidrot. Viņš cenšas saudzēt mani no nepatikšanām. Kamēr vakar pa dienu vīrs bija darbā, uz mājas faksu pienāca Vladimira izdotās kvīts kopija."

"Kas tā ir par kvīti?"

"Vēl no deviņdesmit astotā gada. "Aeroflote" toreiz iegādājās vairākus "Boeing". Vladimirs piedalījās konkrētu modeļu izvēlē, konsultēja amerikāņus, tieši kādi modeļi vajadzīgi…"

"Par kādu summu un par ko ir kvīts?" Merkulovs viņu pārtrauca.

"Par konsultācijām, izvēloties eksportējamos modeļus, es jau teicu. Tā tur ari rakstīts."

"Cik liela ir summa?"

"Piecdesmit tūkstoši," sieviete klusu pavēstīja.

"Protams, dolāri?" '

"Saprotams."

"Saprotams?" pavīpsnāja Merkulovs. "Kas vēl?"

"Es izlikos, ka neko neesmu ievērojusi. Fakss atrodas vīra kabinetā, un es tajā tikpat kā neeju."

"Ko jūs vēlaties no mums, konkrēti no manis?" salti noprasīja Merkulovs.

"Konstantīn Dmitrijevič! Lūdzu, izdariet kaut ko, lai Volodja nedotos uz tikšanos ar Sosnovski! Viņš nogalinās vīru!"

"Vai tad Vladimirs Mihailovičs gatavojas tikties ar Sosnovska kungu?"

"Jā. Tā es domāju. Manuprāt, Sosnovskis sācis Volodju šantažēt, lai viņš atpirktos par "Anklāvu". Tas ir, lai Volodja tā nodomātu. Viņš izvilinās vīru ārā no valsts un novāks."

"Kā jums radušās tik dīvainas domas? Kā jūs pati izsakāties, no viņa taču var saņemt atpirkšanos?"

"Cik tad Volodja var samaksāt? Tā briesmoņa vērtējumā tikai grašus. Bet viņš nelaidīs garām pat druskas, kaut vienmēr tiecies pēc treknākā kumosa. Alkatīgs līdz riebumam. Pirms pāris gadiem Sosnovskis rīkoja pieņemšanu par godu Olimpiskās komitejas prezidentam. Pēc kalpotājiem visas palikušās uzkodas vajadzēja nogādāt viņa vasarnīcā. Tur viņš uzņēma toreizējo premjeru un apakšpalātas spīkeru ar sievām. Cienāja ar pārpalikumiem…"

"Jeļizaveta Borislavovna, atpestījiet mani, dieva dēļ…"

Tureckis gandrīz vai redzēja, kā Merkulovs saviebjas, un paskatījās uz viņu. Kostja patiešām viebās.

"Neaizmirstiet, Vladimirs atbrīvojies gandrīz no visiem Sosnovska ielikteņiem. Gandrīz, tomēr ne gluži! Ne vienmēr viņš var darīt, ko uzskata par vajadzīgu. Uz viņu izdara spiedienu. Arī tēvs… Volodjas vietnieks, komercdirektors, ir Sosnovska cilvēks. Kādēļ oligarham būtu jātirgojas ar manu vīru? Viņš novāks Volodju, ieliks vietā savu vasali, un "Anklāvs" tik un tā dēs zelta olas tikai viņam."

"Jūs tik labi orientējaties vīra darīšanās…"

"Jā! Tāpēc ka esmu sava vīra sieva! Man nav māsas ambīciju! Ģimenes dēļ es pametu darbu. Mēs esam precējušies piecpadsmit gadus. Jā, es orientējos vira darīšanās, kaut arī viņš par tām gandrīz neko nestāsta. Es nojaušu notikumu gaitu pēc viņa sejas izteiksmes, pēc noklusējumiem, pēc tā, kā viņš ēd, skatās televīziju…"

"Tomēr es nesaprotu, kā varu jums palīdzēt," Merkulovs pārtrauca sievieti.

"Kā? "Anklāva" lieta taču nav izbeigta, vai ne? Jūs varat izsaukt viņu par liecinieku un paņemt parakstu par neizbraukšanu."

"Tā ir pārāk sarežģīta kombinācija. Taisnība, lieta nav izbeigta. Vienu, ja tā var teikt, vairs nav, bet citi ir tālu. Labi, es padomāšu, kā palīdzēt, Jeļizaveta Borislavovna. Bet tagad atvainojiet, pēc desmit minūtēm mani gaida ģenerālprokurors."

"Varbūt jūs pie viņa…"

"Varbūt, ja gadīsies labvēlīgs brīdis."

"Paldies, es gaidīšu zvanu. Uz redzēšanos!"

5. nodaļa . Mazulītis Cahess

-     Ko teiksi? Merkulovs bungoja pa galdu ar pirkstu kauliņiem, un tā bija nepārprotama satraukuma pazīme. Jāteic, ka es nepiešķīni viņas vārdiem īpašu nozīmi. Nodomāju, ka tā ir sievietes nevaldāmas fantāzijas izpausme… sabiedrības trūkuma dēļ. Patiešām, sēž viena mājās, dzīves vienīgais saturs ir bērnu un vīra problēmas, vārās pati savā sulā. Ne tas vien var rādīties. Un re nu… Nepagāja ne divas dienas…

-     Kostja, vai tikai tu nejūties vainīgs? Tureckis brīnījās. Vai tu patiešām saisti lidmašīnas avāriju ar rēķinu kārtošanu Somova un Sosnovska starpā?

-     Bet kā tu domā? Vai tiešām tas ir tik neticami? Vai tu domā, ka Mazulītis Cahess pažēlos simt pasažieru? Ja viņš apgādā pusi valsts ar saviem tautas automobiļiem? Vēl tikai ceļa sākums, bet kas būs ar laiku…

-     Pagaidi! Kas ir Mazulītis Cahess?

-     Kā tad tā, Saša? Jāzina klasika. Hofmanim ir lieliska pasaka "Mazulītis Cahess ar iesauku Cinobrs". Neatceries? Sižets pavisam vienkāršs. Labā feja Rozabelverde (lūdzu nejaukt ar iepriekšējā prezidenta jaunāko meitu!) aiz žēluma pret nožēlojamu kropli iedod viņam brīnumainu dāvanu trīs zelta matus. Šie matiņi ļauj Mazulītim Cahesam visu acu priekšā pārvērsties par varenu un dižu ministru Cinobru. Viss, kas kropļa klātbūtnē tiek talantīgi pateikts vai izdarīts, tiek pierakstīts viņam. Tiklīdz zelta mati no Cahesa pakauša tiek izrauti, visi ierauga, ka viņu acu priekšā ir tikai nožēlojams kroplis, nevis tēvzemes likteņu lēmējs.

-     Laba pasaka, vajadzēs izlasīt. Tureckis iesmējās. Tātad tu pats atzīsti, ka varenais oligarhs ir tikai nožēlojams kroplis? Kas tev tā par dīvainu katastrofas versiju?

-       Pirmkārt, no viņa pakauša visi matiņi vēl nav izrauti. Otrkārt, dzīve tomēr ir nevis briesmīga pasaka, bet kas daudz šausmīgāks. Turklāt… Tūlīt sanāks ļaudis.

-    Konstantīn Dmitrijevič, pieņemamajā ir Vjačeslavs Ivanovičs un Igors Nikolajevičs. Un Levins.

-     Lai nāk iekšā! Kostja deva rīkojumu un paskatījās uz Turecki. Tūlīt visu apspriedīsim.

"Ak, Klaudija! Veikli gan viņa slēpj savas simpātijas pret Oļegu! Ari amatu pielūgsmi. Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieku un FDD pulkvedi sauc vārdā un tēvvārdā, bet Oļegu, tāpat īpašu nopūtu objektu, nevērīgi tikai uzvārdā. Ak, sieviete, tavs vārds ir viltība! Ja Kostja no Kantora izsaucis Samoiloviču, ko varēja dēvēt par viņa "uzticības personu", saruna būs konfidenciāla," domāja Tureckis, celdamies pretī saviem biedriem darbā un dzīvē.

-      Sveicināts, Konstantīn Dmitrijevič! noskanēja draudzīgs vīriešu balsu trio.

-     Labrīt, biedri! Nāciet iekšā, sēdieties!

-     Oho, tu gan esi nosauļojies! Grjaznovs pasmaidīja, sitot Sašam uz pleca.

-    Sveicināts, Aleksandr Borisovič! pavērdams biezās lūpas smaidā, Turecki sveicināja viņa kādreizējais stažieris, bet tagad sevišķi svarīgo lietu izmeklētājs Oļegs Levins.

-      Priecājos redzēt, sniegdams mīksto, apaļīgo roku, sausi pasveicināja Samoilovičs.

-    Labi, sāksim, pārbīdījis uz galda papīrus, noteica Merkulovs. Es uzaicināju jūs sakarā ar vakar Voroņežas tuvumā notikušo lidmašīnas avāriju. Prezidents zvanījis ģenerālprokuroram. Un lūdzis noskaidrot visus apstākļus, ņemot vērā ari faktu, ka gājis bojā bijušā valdības vadītāja ģimenes loceklis. Līdztekus skumjām par bojā gājušajiem cilvēkiem šī avārija izvirza arī vairākus jautājumus. Vispirms ierosinu noklausīties Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieku. Es lūdzu, lai

Vjačeslavs Ivanovičs savāc visu pašreizējo informāciju par avāriju. Mēs klausāmies, Vjačeslav Ivanovič.

-     Avārija notikusi divdesmit trešajā augustā, tas ir, vakar, divpadsmitos un divdesmit divās minūtēs pēc Maskavas laika ar lidmašīnu TU-154, kas lidoja no Maskavas uz Larnaku. Avārijā gājuši bojā deviņdesmit seši pasažieri un apkalpe. Pēc grafika lidmašīnai bija jāizlido desmitos un sešās minūtēs. Taču lidmašīna aizkavējusies stundu un piecpadsmit minūtes. Noskaidrojās, ka lidmašīnu aizkavējis "Aeroflotes" ģenerāldirektors Vladimirs Mihailovičs Somovs, kas negaidīti nolēmis lidot uz Kipru. Starp citu, desmit minūtes pēc pacelšanās, jau gaisā, viņš zvanījis pa mobilo sievai un paziņojis, ka nebūs mājās dienu vai divas, jo lido uz Larnaku. Kopā ar viņu bijuši četri cilvēki. Divi miesassargi, referents un jurists. Šis piecnieks aizņēmis visu biznesa klasi. Tāpēc ari reiss aizkavējies. Nācies pārvietot pasažierus, kas nopirkuši biļetes uz šo reisu biznesa klasē. Esam saņēmuši zinas, ka lidmašīnā noticis sprādziens.

-     Sprādziens? Tureckis jautāja.

-Jā, tieši sprādziens. Grjaznovs pagriezās uz drauga pusi. Sprādzienu fiksējuši novērošanas radari no zemes. Sprādziens noticis korpusa vidū, lidmašīna faktiski pārlūzusi uz pusēm un kritusi kā divi lieli atsevišķi fragmenti. Tas bijis labi redzams radaru ekrānos.

-     Saki vēlreiz kāds modelis?

-TU-154, pašmāju aviorūpniecības visplašāk izmantojamais modelis. Parasts reiss uz Kipru. Patlaban no Šeremetjevas tādi ir trīs četras reizes nedēļā. Piedevām čarterreisi.

-     Kāda ir telpu izvietojuma shēma lidmašīnā? pajautāja Merkulovs.

-    Standarta izvietojums. Pilotu kabīne, biznesa klase, saimnieciskais bloks, kopējais salons. Sprādziens noticis saimnieciskajā blokā.

-      Kas zināms par lidmašīnas sistēmām? Par sakariem ar pilotu?

-      Pēdējo reizi sakari ar lidmašīnu uzņemti divpadsmitos un četrpadsmit minūtēs. Tas ir, astoņas minūtes pirms katastrofas. Visas bortsistēmas darbojušās normāli. Man atsūtīja dispečera un pilota sarunas izdruku. Grjaznovs nolika uz galda papīra lapu ar datorizdruku. Nolasīt?

Merkulovs klusēdams pamāja. Grjaznovs uzlika brilles un sāka lasīt:

-     "ZEME. Te Zeme. 2318. reiss. Atbildiet!

PILOTS. Zeme. Runā 2318. reiss. Klausos!

ZEME. Jūs atpaliekat no grafika. Aiz jums pa jūsu koridoru jālaiž vēl divas lidmašīnas. Jūs atpaliekat par stundu piecpadsmit.

PILOTS. Pats zini, kas ar mums lido. Saimnieks aizkavēja.

ZEME. Zinu jau zinu. Pacelieties trīssimt metrus augstāk, es palaidīšu jums pa apakšu Hurgadas reisu.

PILOTS. Kas tur šodien ir vai Mihailičs?

ZEME. Nē, Porohovickis. Mihailičs apslimis. Un vispār beidziet runāt par nepiederīgiem jautājumiem!

Jūsu lidmašīna tuvojas Voroņežai. Tūlīt nodošu jūs Rostovai. Līdz nākamajai reizei!

PILOTS. Zeme, sapratu. Tūlīt mūs ēdinās. I.iducis atnesis brokastis. Līdz nākamajai reizei! Sveicini ģimeni!"

Grjaznovs noņēma no deguna brilles un paskatījās uz pārējiem.

-      Iedomājieties, viņi varēja aizķert otru lidmašīnu. Tikai brīnumainā kārtā tās palidojušas viena otrai garām. Tad upuru būtu divtik daudz.

-     Kas atrasts uz zemes? Kurā vietā lidmašīna nokritusi? Ko ziņo kriminālisti? Tureckis gribēja zināt.

-     Par laimi, ja tā var teikt, lidmašīna nokritusi sovhoza laukā divdesmit kilometru attālumā no Voroņežas. Kas tur ir? Fizelāžas, spārnu un astes daļas atlūzas. Ugunsgrēks. Ķermeņu daļas. Lidmašīna dehermetizējusies. Viss pārvērties putekļos, ja tā var teikt. Starp lielajiem atrastajiem priekšmetiem ir pilotu kabīnes fragmenti, dzinējs, šasija un krāsnis ēdienu sildīšanai. Protams, sakropļotas. Lidmašīnas paliekas deg. Patlaban tur nodarbojas ar ugunsgrēka dzēšanu. Piedevām vēl parastā mūsu zemes nelaime: ceļu uz lidmašīnas krišanas vietu izskalojis lietus. Tur līst jau nedēļu bez apstājas. Pēc ziņām, kas ir manā rīcībā, šobrīd visi spēki veltīti ceļa atjaunošanai. Pagaidām nekā interesanta. Izmeklēšanas komisija gatavojas izlidot rīt agri no rīta. Agrāk tur nav, ko darīt.

-    Vai melnā kaste vēl nav atrasta? Merkulovs turpināja bungot ar pirkstu kauliņiem pa galdu.

-    Pagaidām nekas nav atrasts. Tiklīdz būs kas interesants, solīja tūlīt paziņot. Konstantin Dmitrijevič, vai nevar dabūt kafiju? Grjaznovam piepeši izspruka.

Merkulovs pārsteigumā pat sakustināja uzacis un deva attiecīgo norādījumu selektorā. Pēc piecām minūtēm Klaudija ieripināja servētu galdiņu ar tējas servīzi viesiem un senatnīgā turētājā ieliktu augstu glāzi kabineta saimniekam. Trauciņā ar kaudzi bija sabērti cepumi, un netrūka pat sviestmaizes!

"Desu viņa sagriezusi man vai Levinam?" Tureckim prātā iešāvās doma. Klaudija uzlika paplāti uz galda, mirkli uzlūkojusi Levinu, pagriezās uz durvju pusi un, neaizmirsdama pašūpot gurnus, devās prom.

"Patiešām Oļegam! Atstāj nu meiteni bez uzraudzības!" Tureckis sapīka, pavadīdams ar skatienu dāsno augumu. Durvīs Klaudija pagriezās un raidīja Aleksandram Borisovičam ilgpilnu skatienu.

"Sātans brunčos!" Tureckis domās nosmējās.

Kad kafijas pārtraukums bija beidzies, Merkulovs domīgi noteica:

-    Tātad tomēr sprādziens!

Viņš pagriezās pret Samoiloviču.

-     Igor Nikolajevič, ņemot vērā mūsu labās attiecības, uzaicināju jūs privāti, ja tā var teikt. Ja nolemsim, ka nepieciešama nopietna izmeklēšana, mēs, protams, griezīsimies jūsu iestādē oficiāli. Pagaidām man gribētos dzirdēt jūsu apsvērumus, kāpēc "Aeroflotes" ģenerāldirektors Somovs lidojis tieši ar to lidmašīnu. Savā iestādē ar Mazulīti Cahesu taču nodarbojaties jūs. Jūsu rīcībā ir visi fakti.

Bija skaidri redzams, ka Samoilovičs lieliski saprot, par ko ir runa. Varbūt oligarham viņa lietā jau dota šāda iesauka, pavīpsnāja Tureckis.

-     Ne jau es vien nodarbojos ar šo lietu, paši saprotat, ka viņš ir daudzšķautņaina figūra, taču piedalos. Ko lai saku? Sākšu iztālēm. Kaut kas no tā, ko tūlīt pastāstīšu, klātesošajiem varbūt zināms. Tomēr sāksim no sākuma, lai aina būtu pilnīga. Neiebilstat?

Iebildumu nevienam nebija. Saša viegli pavīpsnāja par Samoiloviča mazliet apnicīgo runas veidu. Viņš nebija slikts cilvēks, nebija ideju ģenerators, taču godprātīgs izpildītājs. Galvenais godīgs. Un tāpēc viņa karjera nebija īpaši veiksmīga. Samoilovičs tikmēr izvilka no diplomātportfeļa vairākas ātršuvējā apvienotas plastmasas mapes. Vienu no tām viņš atvēra.

-    Tātad Somova un Sosnovska intereses pirmo reizi sadūrās, aizejot no amata iepriekšējam akciju sabiedrības "Aeroflote" ģēnerāldirektoram Kirpičņikovam. Sosnovskis vēlējās redzēt "Aeroflotes" priekšgalā savu cilvēku, vienu no Kirpičņikova vietniekiem Mazulīša Cahesa cīņubiedru no "LogoVAZ" laikiem Dmitriju Goluško, kas bija iekārtots kompānijā jau deviņdesmit piektajā gadā. Kad Kirpičņikovs aizgāja no sava posteņa tas notika deviņdesmit septītajā gadā -, viņa pirmo vietnieku vidū bija arī pirmā prezidenta znots. Bija sagatavotas pat divas pavēles par iecelšanu viena par Somovu, otra par Goluško. Toreiz Sosnovskis daudz darīja, lai amatā tiktu viņa ieliktenis, taču neko nepanāca. Ģenerāldirektora portfelis tika Somovam. Tas ir, lokālajā karā pret Mazulīti it kā uzvarēja Somovs. Taču tas neko nedeva. Par ģenerāldirektora pirmo vietnieku finanšu un ekonomikas jautājumos palika Goluško, komercdirektora posteni ieņēma Krasiļņikovs, arī oligarha ieliktenis. Tātad nozīmīgākos posteņus "Aeroflotē" ieņēma Sosnovska ielikteņi. Mazulīša Cahesa iemīļotā taktika bija nekarot ar rūpnīcām, pilīm un kuģiem, bet ielikt vajadzīgajās vietās īstos cilvēkus. Tieši Goluško un Sosnovskis bija sabiedrības "Anklāvs" dibinātāji un galvenie akcionāri. Par "Anklāvu" šajā auditorijā stāstīt nav vajadzīgs. Tikai atgādināšu, ka pusotru gadu ilgajā šo kungu darbības laikā ar to es domāju Goluško un Sosnovski "Aeroflotes" ārzemju pārstāvniecības pārskaitījušas "Anklāva" kontā vairāk nekā divdesmit miljonus dolāru, tas ir, astoņdesmit procentus no aviosabiedrības valūtas ieņēmumiem. Apejot likumus, bez pienācīgās Krievijas Bankas atļaujas. Operācijā iesaistītie cilvēki komisijas naudu vien saņēmuši desmit miljonus ASV dolāru.

-      Šo lapu esam lasījuši ne reizi vien, neizturēja Tureckis, kam "Anklāva" lieta bija zināma ne tikai pēc nostāstiem.

-      Es jau jūs brīdināju. Samoilovičs pavērsa pret viņu savu briļļu lēcas.

-     Aleksandram Borisovičam nepatīkami atcerēties "Anklāva" lietu. Mums jau neļāva novest aizdomās turamos līdz apsūdzēto solam. Merkulovs mēģināja izlīdzināt situāciju un pārmetoši sakustināja uzTurecka pusi savas biezās uzacis.

-Jā, atceros. Deviņdesmit devītajā gadā pret Goluško un Sosnovski Ģenerālprokuratūra ierosināja lietu pēc "ekonomiskajiem" pantiem. Goluško aizlaidās un tiek meklēts vēl šobaltdien. Bet Mazulītis Cahess nogāza ģenerālprokuroru. Mēs pie tā neesam vainīgi. Turpinu, nesatricināmā mierā paziņoja Samoilovičs. "Anklāvs" ir vislielākais un sātīgākais pīrāgs no visiem, kādus izcepusi "Aeroflote". Bet Somovs pie pīrāga netika pielaists. Viņš mēģināja gāzt savu jauno vietnieku, komercdirektoru, taču bez panākumiem. Dabūja no "papus" pa nagiem. Labi zināms, ka viņam patīk salaist cilvēkus ragos. Taču tagad ir citi laiki un jādzied citas dziesmas. Kā zināms, tagadējais prezidents ir valstsvīrs.

Tureckis uzmanīgi paskatījās uz Samoiloviču. Likās, ka viņš neliekuļo.

-    LIn prezidents ir pret to, ka valsts lielākās aviosabiedrības ieņēmumi valūtā nonāk visādu Mazulīšu rokās. Viņš liek Somovam saprast, ka "Anklāvs" jāpadara par aviosabiedrības akciju sabiedrību. Ka viņam ies palīgā. Šis jaunums nekavējoties nonāca Sosnovska ausīs. Un viņš sāka šantažēt Somovu.

-    Kādā veidā? pajautāja Levins, kas visu laiku bija klusējis.

"Nav runa par veidu, cienīgtēv…" Tureckim gribējās atbildēt Samoiloviča vietā. Lai Oļegs nelīstu ar muļķīgiem jautājumiem.

-    Tas jau ir mazliet citāds stāsts.

Samoilovičs nesteidzīgi aiztaisīja mapi, pievilka tuvāk citu, atvēra, pārskrēja ar acīm pirmajai lapai un turpināja:

Atgriezīsimies mazliet atpakaļ laikā, kad Somovs ieguva kāroto ģenerāldirektora posteni. Ticis pie tā, Somova kungs sāka domāt par savu biznesu, kā tas pieņemts pie viņam līdzīgiem amatvīriem. Pēc iecelšanas nepagāja ne pusgads, kad radās piemērots gadījums. Kad deviņdesmit sestā gada jūlijā uzsprāga "Boeing-747" un bojā gāja visi tā divsimt trīsdesmit pasažieri, federālā aviācijas administrācija sāka masveidā pārbaudīt korporācijas rūpnīcas. Pārbaudes rezultāti bija satriecoši. Vairāku lidmašīnu "Boeing-747" astes daļā trūka kniedes. Turklāt vairāk nekā tūkstoš divsimt lidmašīnās tika atklāti trūkumi degvielas sistēmā. Deviņdesmit astotajā gadā atklājās, ka vācu aviosabiedrības pirktajam "Boeing 737-400"modelim piestiprināts cita modeļa spārns. Tas tik bija skandāls! Korporācijas galvenie konkurenti Eiropas tirgū "Airbus Industrie"berzēja rokas. Tajā pašā laikā sabiedrības "Aeroflote" ģenerāldirektors Somova kungs noslēdza ar amerikāņiem līgumu par desmit apšaubāmā 737-400 modeļa lidmašīnu pirkšanu. "Aeroflotes" pieņemšanas komisija, kas pieņēma lidmašīnas ASV, atklāja milzum daudz defektu: nestabili darbojās kondicionēšanas sistēma, no dzinējiem tecēja eļļa. Tāpat bija aizrādījumi par lidojuma vadības sistēmas montāžu un tā tālāk. Mūsu speciālisti pat ieteica amerikāņiem nomainīt tvertnēs degvielas sistēmas devējus. Amerikāņu devēju elektriskie vadi zināmos apstākļos varēja pat dzirksteļot, un lieki skaidrot, kādas tam varēja būt sekas, vai ne? Vai varbūt tas jādara?

Samoilovičs pārlaida pie galda sēdošajiem cilvēkiem tuvredzīgo acu skatienu.

-    Man rodas priekšstats, ka esmu ieradies uz Civilās aviācijas akadēmijas profesora lekciju, Grjaznova vārdos ieskanējās ne īsti izsmiekls, ne īsti apbrīna.

-     Konstantīns Dmitrijevičs lūdza mani sagatavoties sarunai. Es sagatavojos, ar cieņu atteica Samoilovičs. Viss, ko dzirdējāt, ņemts no attiecīgo apakšnodaļu atskaitēm. Nekādu valsts noslēpumu materiālos nav, ja parakņājas, viss atrodams to gadu avīzēs. Ziņas, ko teikšu tagad, ir no manas apakšnodaļas. Tātad tā. Kaut arī lika atklāti trūkumi un iesniegts attiecīgs "Aeroflotes" speciālistu pārskats, Somovs neatteicās no "Boeing "pirkšanas. Turklāt naudas pirkumam vairāk nekā četrsimt miljoni dolāru "Aeroflotei" nebija. Saņemot attiecīgās garantijas, darījumu finansēja Amerikas bankas. Aviosabiedrībai bija jānorēķinās ar kreditoriem pakāpeniski divu gadu laikā ar ieņemto valūtu. Mums jau zināms, ka ieņēmumu valūtā praktiski nebija. Tie nogulsnējās "Anklāvā". To lieliski zināja arī Somova kungs. Galu galā par lidmašīnām samaksāja valsts, tas ir, nodokļu maksātāji. Bet tas bija vēlāk. Toreiz, deviņdesmit astotā gada maijā; "Aeroflotes" ģenerāldirektors saņēma no amerikāņiem divus miljonus dolāru kā komisijas naudu.

-     Cik? Merkulovs pārjautāja.

-    Divus miljonus. Deviņdesmit astotā gada maijā un jūnijā Somova kunga kontā vienā no ārzemju bankām ienāca desmit transakcijas, katra par divsimt tūkstošiem dolāru. Somovs izdeva atbilstošu kvīti. Beidzu. Tieši ar šīm summām šodien Sosnovska kungs patlaban šantažē Vladimiru Somovu. Tas ir, šantažēja. Viņam ir visu vajadzīgo dokumentu kopijas. Vienu no Somova kvītīm par divsimt tūkstošiem dolāru oligarhs piespēlējis uz Somova mājas faksu divas dienas pirms katastrofas.

-    Šķiet, tika minēts milzīgs skaitlis, piecdesmit tūkstoši? -Tureckis pasmīkņāja, skatīdamies uz Merkulovu.

Tas klusējot pamāja. Sosnovskis turpināja:

-    Atbildot uz jūsu jautājumu, kāpēc Somovs iekāpa 2318. reisa lidmašīnā, varu izteikt pieņēmumu, ka Sosnovskim sakarā ar gaidāmo "Anklāva" pāriešanu "Aeroflotes" paspārnē, atvainojiet nejaušo kalambūru, varēja rasties vēlēšanās ģenerāldirektora postenī redzēt savu cilvēku, nevis Somovu. Teorētiski viņš varēja likt lietā šantāžu un draudus, lai piespiestu Somovu izlidot no valsts uz Kipru, kur, pēc mūsu rīcībā esošajām ziņām, patlaban uzturas. Kaut vai lai izlemtu jautājumu par izpirkuma maksu. Pēc visa spriežot, Vladimirs Mihailovičs lēmumu pieņēmis pēkšņi, jo no Vjačeslava Ivanoviča sacītā izriet, ka pat sievai viņš pateicis par izlidošanu jau gaisā. Par oligarha psiholoģisko portretu varu piebilst, ka viņš ir cilvēks spēlmanis. Spējīgs uz jebkādu rīcību, arī uz nelietību vai slepkavību. Uz slepkavību, protams, ar svešām rokām. Lieliski pazīst cilvēkus. Ātri vien nosaka pretinieka vājās vietas un vēlmes. Lieliski pārvalda sevi.

-     Esam kuģojuši, zinām, noburkšķēja Tureckis.

Merkulovs pameta vēl vienu pārmetošu skatienu uz Turecka pusi un uzrunāja Samoiloviču:

-    Vai jūs beidzāt, Igor Nikolajevič?

-    Jā, atbildēja Samoilovičs. Ja nekas nav man jautājams, vai man jāiet prom? Viņš ielūkojās pulkstenī. Pēc pusstundas mums pie direktora apspriede.

-    Protams, Igor Nikolajevič! Paldies par tik izsmeļošu informāciju. Piezvanīšu pievakarē.

Samoilovičs klusēdams pamāja ar galvu, savāca savas mapītes, ielika diplomātportfelī, klusēdams piecēlās un nozuda.

-    Samoilovičs vienlaikus izraisa manī cieņu un dusmas, aizkaitināts ieminējās Grjaznovs, meklēdams cigareti. Kostja, vai drīkstu uzsmēķēt pie loga?

-     Smēķē, citādi tev iestāsies koma.

-     Man tā jau sākas, iestarpināja Tureckis.

-     Smēķējiet abi! Merkulovs atmeta ar roku.

6. nodaļa. Prāta uzbrukums

Tiklīdz pīppauze beidzās, vīri no jauna sasēdās pie Merkulova galda.

-     Kādi ir jūsu apsvērumi? jautāja Kostja.

-      Pirmā versija: pasūtījuma slepkavība, paziņoja Grjaznovs, kuru Samoiloviča lekcija bija nomocījusi, jo kustīgajam Slavam klausīšanās citos šķita ļaunāka nekā pistole pie deniņiem.

-    Argumenti?

-     Samoilovičs visus argumentus jau minēja. Lidmašīnā noticis sprādziens, tā ir? Ir. Slava pielieca rādītājpirkstu. Turklāt tas noticis pilnīgi negaidīti, ja tā var teikt, mierīgā brīdī, bez kara pieteikuma. Vai Sosnovskim ir izdevīga Somova.nāve? Jā. Slava pielieca otru pirkstu. Vai oligarhs ir spējīgs uz slepkavību? Jā. Arī zeltnesis tika pieliekts pie plaukstas.

-     Pagaidi, Slava! Tureckis pārtrauca draugu. Tu stāsti visu ar tādu pārliecību, it kā būtu stāvējis tur klāt.

-    Bet kas tev nepatīk?

-     Man nepatīk versijas, kas pašas duras acīs. Bieži vien tās ir kļūdainas.

-     Lidmašīna taču uzsprāga!

-    Domā, ka pie mums lidmašīnas neuzsprāgst tāpat vien? Ja jau "Boeing " dzirksteļo vadi degvielas tvertnēs, par mūsējām nav vērts pat runāt. Arī slaveni vīri nav paglābti no avārijām. Kaut vai Artjoms Boroviks…

-    Tajā lietā nekas nav skaidri zināms! Grjaznovs iekaisa.

-     …Svjatoslavs Fjodorovs, Tureckis mierīgi turpināja.

-     Gadās, protams, Vjačeslavs sāka rimties.

-     Redziet nu! Parunāsim par sprādzieniem, Merkulovs viņu pārtrauca. Es palūdzu Oļegu Borisoviču sagatavot materiālus parTU-154, kas piedzīvojuši avārijas. Un parunāt ar speciālistiem.

-     Esmu gatavs ziņot, Konstantīn Dmitrijevič, Levins dzīvi atsaucās. Es aprunājos ar atbildīgajiem konstruktoru biroja "Tupoļevs" speciālistiem. Arī no Žukovska Centrālā civilās aviācijas institūta. Manā rīcībā ir dati gandrīz par trīsdesmit gadiem.

Grjaznovs skaļi nopūtās.

-      Dodiet šurp pēdējos desmit! norīkoja Merkulovs.

-     Labi. Katastrofa 1991. gada 23maijā trīspadsmit cilvēki gājuši bojā. Katastrofā 1992. gada 20. jūnijā netālu no Tbilisi nokritusi "Gruzijas aviolīniju" TU-154, gājuši bojā deviņdesmit deviņi cilvēki. 1993. gadā Teherānā avarējis Irānas aviosabiedrības laineris, bojā gājuši simt trīsdesmit trīs cilvēki. 1993gada 22. septembrī TU-154 nokritis netālu no Suhumi. Pavisam simt seši upuri.

-    Oho! novilka Grjaznovs.

-    Sakiet kopējo skaitu, Oļeg Borisovič!

-    Desmit gados pavisam četrpadsmit aviokatastrofu, ieskaitot pēdējo, kas notika šā gada ceturtajā jūlijā pie Irkutskas.

-Tas ir, pirms nepilniem diviem mēnešiem, precizēja Merkulovs. -Jā-

-    Vai ir arī sprādziena izraisītas avārijas?

-      Man izdevās noskaidrot, ka, lidmašīnai avarējot, bieži notiek sprādziens. Jājautā, vai tas ir avārijas iemesls. Saskaņā ar ekspertu slēdzieniem sprādziens par avārijas iemeslu pilnīgi droši konstatēts tikai deviņdesmit otrā gada divdesmitajā jūnijā, kad gaisā uzsprāgusi "Gruzijas aviolīniju" lidmašīna. Sprādziena iemesls nav noskaidrots līdz šai dienai. Parasti avārijas izraisa kļūdas pilotēšanā, sarežģīti meteoroloģiskie apstākļi kopā ar pilotu kļūdām. Pēdējā katastrofa pie Irkutskas saistīta ar sprādzienu lidmašīnā. Atgādinu, ka lainerim vienlaikus pārstājuši darboties visi dzinēji. Tiesa, dalās domas, vai sprādziens noticis, pirms lidmašīna sāka krist, vai pēc tam. Ari pēdējo, vakar notikušo katastrofu, pēc ekspertu domām, izraisījis sprādziens.

-    Redzi nu! Grjaznovs nez kāpēc pagriezās uz Turecka pusi.

-     Ko lai redzu? Vai to, ka 2318. reisa lidmašīna uzsprāguši? Ja tā domā speciālisti, es neko neiebilstu. Taču tas, ka sprādziens bijis ieplānots, nav fakts, vai ne? Kāpēc tu uzskati, ka to "pasūtījis" Sosnovskis? Plašākā perspektīvā kāds no tā labums? Lai Somova vietā ieliktu jaunu Goluško? Ko tas dod, ja mainās valsts iekšpolitika? Viņam jānomaina cilvēks pašā spicē. Nē, Mazulītis Cahess nebūt nav muļķis. Viņš spēj adekvāti novērtēt situāciju. Tas, ko saku par viņu, nav nācis no citiem. Manuprāt, viņš pilnībā apmierinātos ar labu atkāpšanās maksu. Starp citu, kopā ar Somovu lidoja jurists un referents, vai ne? Tātad tika gatavoti kaut kādi dokumenti.

-    Protams. Citādi Sosnovskis vēstītu Somovam: lido šurp, bračiņ, un es tevi gaisā uzspridzināšu, indīgi izmeta Slava.

-     Neko tādu viņš, protams, nedarītu. Taču Somova lēmums lidot uz tikšanos ar Sosnovski nāca negaidīti. Dažas minūtes pirms lidmašīnas pacelšanās. Kā oligarhs varēja zināt, ka Somovs lidos tieši ar šo reisu, ja vadās pēc tavas loģikas, Slava? Pa kuru laiku viņš varēja dot norādījumus, lai mīnē īsto laineri?

-    Varbūt tas mīnēts pašā pēdējā brīdī, noburkšķēja Grjaznovs. Kas tur īpašs? Vai kāds viņu pārbaudīs? Sosnovskim "Aeroflotē" vasaļu atliku likām. Izpildītājam carle blanche nodrošināta. Nosacīti runājot, varbūt kāds no padotajiem pielipinājis pie šefa čemodāniņa plasta bumbu. Ja ne pie viņa, tad referenta čemodāniņa.

-    Sprādziens noticis citā vietā, piepeši noteica Oļegs Levins.

Visu skatieni pievērsās viņam.

-    Ja būtu "mīnēts" Somovs vai kāds no viņa svītas, sprādziens būtu lidmašīnas priekšgalā, biznesa klasē. Sprādziens bijis vidusdaļā. Lidmašīna sadalījusies uz pusēm. Jūs pats, Vjačeslav Ivanovič, tā teicāt.

-    Somovs tajā brīdī varēja atrasties jebkurā vietā lidmašīnā, bez pārliecības noducināja Grjaznovs.

-    Kas ir lidmašīnas vidusdaļā? Saimnieciskais bloks? Kas tajā ietilpst? Tureckis jautāja Oļegam.

-    Tur ir krāsnis ēdiena sildīšanai lidmašīnā.

-    Varbūt viņam radās interese par to, kā strādā stjuartes. Kas viņam var to liegt? Grjaznovs no jauna sāka iekaist.

-    Slava, vai vari iedomāties lielas viesnīcas saimnieku, kas izrāda interesi, kā istabenes ar putekļu sūcēju uzkopj numuru? Es pats tikko atlidoju…

-    Kā labi atpūties? Grjaznovs piepeši kļuva dzēlīgs.

-     Ko tu runā, Slava? Kas tas par toni?

-    Atvaino! norūca draugs, biedrs un gandrīz brālis.

-      Diezgan! Merkulovs sasita plaukstas. Kas tev šodien lēcies, Vjačeslav?

-     Ak! Vjačeslavs atmeta ar roku. Klasisks tāda cilvēka, kas piecus gadus nav bijis atvaļinājumā, naida uzliesmojums. Gandrīz jau esmu tam pāri.

Un Grjaznovs pasmaidīja savu smaidu, kas vienmēr atbruņoja. Merkulovs pārmetoši nogrozīja galvu.

-    Tātad klausieties! Dodieties tālāk no krona sienām un palauziet galvu. Skaidrs ir vienīgi tas, ka nekas nav skaidrs. Versija par iepriekš izplānotu sprādzienu paliek spēkā. Sosnovska saistība ar Somova bojāeju tas vēl nav skaidrs.

-     Tur jau tas suns aprakts! iesaucās Vjačeslavs. Izšķetināt šo lietu līdz galam, saņemt Mazulīti Cahesu aiz… paši zināt, aiz kā, kārtīgi apgriezt un simt divdesmit piektais pants, otrā daļa, visi punkti, cik alfabētā ir. Ar brīvības atņemšanu līdz mūža galam.

-    Tie visi ir jaunas meitenes sapņi, Slava. Tureckis drūmi pavīpsnāja.

-    Slepkavība vēl jāpierāda, gurdi noteica Merkulovs. Ejiet un padomājiet! Es gaidīšu jaunus ziņojumus no Samoiloviča. Ja jums atausis kāda interesanta, galvenais, produktīva ideja, labprāt uzklausīšu.

Izgājuši no Lielās Dmitrova ielas ēkas, draugi pakavējās pie Grjaznova "Mercedes".

Viņi apsprieda gaidāmās sarunas variantus. Tureckis piedāvāja iegriezties "Uzbekistanā", kur viņi vienmēr tikai gaidīti un draugu rīcībā tika nodots pat atsevišķs kabinets.

-    Es izmaksāju. Citādi jūtu sirdsapziņas mokas veselus piecus gadus bez atpūtas palikuša biedra priekšā, zobgalīgi noteica Aleksandrs.

-    Labi jau labi, grēkus nožēloju. Bet, ja runājam par sirdsapziņas mokām, mums abiem tās būtu jājūt cita iemesla pēc.

-     Ei nu? Nez kāpēc neatceros, ka mēs divatā būtu laupījuši godu nevainīgai meičai.

-     Es runāju par Moisejevu. Brāļadēls man piedīcis pilnas ausis: večuks nevar vien sagaidīt jūs ar Sašu. Pavisam esat viņu aizmirsuši.

-     Mēs, protams, neesam aizmirsuši…

-     Sabiedrības trūkums viņam ir tas pats, kas aizmiršana. Tāpēc ierosinu izdarīt svētīgu darbu un aizbraukt pie Semjoniča. Pašiem nāks par labu.

-    Bet kā paliek ar priekšniecības doto uzdevumu?

-      Ko mēs patlaban varam? Grjaznovs atmeta ar roku. Uz pāris stundām jāatslēdzas. Kas zina, varbūt smadzenes sāks darboties labāk.

-    Lai notiek!

Pa ceļam iegriezušies veikalā pēc ēdamlietām un laba konjaka pudeles, draugi devās pie Moisejeva mājās.

-     Ak tu kungs, kādi cilvēki! Semjons Semjonovičs uzsita sev pa sāniem. Slava, vai tik no maisiņa nelien ārā kakliņš? Cerams, tas nav kefīrs?

-    Tas ir konjaks, Semjon Semjonovič.

-     Ko jūs sakāt! Plītēsim konjaku? Semjons Semjonovičs noplātīja rokas. Kas gan atvedis ar valsts darbiem tik noslogotus vīrus pie vientuļa, visu aizmirsta večuka?

-    Bijām noilgojušies, draugi reizē atbildēja.

-    Gandrīz vai noticēju. Mani piemānīt nav grūti, īpaši ja pats to vēlos. Lūdzu! Viņš devās uz priekšu, pievilkdams vienu kāju.

Visi nolēma, ka apmetīsies virtuvē. Slava izvilka no maisiņa sagrieztu zivi un desu, šprotes un olīvas. Saša izkravāja tomātus, bulgāru piparus, zaļumus, citronus. Uzlika uz galda torti.

-     Kungs Dievs! Kas tik daudz var apēst? Kā mēdz teikt Odesā, lai ēstu, klusētu un aizrītos? Moisejevs priecīgs rosījās.

Galds acumirklī bija uzklāts un glāzes piepildītas. Pirmais tosts, kā parasti, tika pacelts uz tikšanos. Grjaznovs izjautāja večuku par veselību, bet Moisejevs atjokojās. Saša aplūkoja mitekli. Vecas, apdilušas tapetes, saplaisājis linolejs un neticami lielas, bezveidīgas notecējumu pēdas stūrī pie griestiem.

-     Semjon Semjonovič, kas noticis ar griestiem? Kas jūs tik neģēlīgi applūdina?

-    Ak, jaunais cilvēks augšā…

-     Kāpēc tad viņš neiztaisa remontu?

-     Nu… Kur redzēts jauns cilvēks, kas no laba prāta taisītu večukam remontu? Moisejevs pasmaidīja.

-Jāizsauc tehniķis, jāsastāda akts…

-    Liecieties mierā, Aleksandr Borisovič! Moisejevs atvairījās. Ziniet, ir tāda budiešu līdzība. Reiz dzīvojis kāds apgaismots budiešu meistars. Viņš ar mācekļiem staigājis pa Indiju, sēdams vietējos iedzīvotājos budisma gudrības. Viņam bijis savs pavārs, turklāt neparasti negants: ēdienu gatavojis slikti, pastāvīgi lamājies ar meistaru un, kā vien varējis, gandējis viņa dzīvi. Mācekļi jautājuši: "Kā tas nākas? Tu esi tik gudrs, tik apskaidrots, mēs visi tevi mīlam. Kāpēc tu paciet pavāru? Padzen, un mēs gatavosim tev ēst paši." Meistars atbildējis: "Jūs nesaprotat. Visus uzdevumus jau esmu atrisinājis. Spēju pavēlēt kokiem, ziloņiem, varu izdziedināt jebkuru cilvēku, varu visu… Taču ar šo cilvēku vēl netieku galā. Viņš man dod tādas izaugsmes iespējas! Padzenot viņu, man zudis iespēja pilnveidoties." Tāda, lūk, līdzība. Iznāk, ka mans augšējais kaimiņš ir mana izaugsmes iespēja no apakšas, viņš drūmi pajokoja.

"Semjoničs pavisam aizmirsts!" Tureckis sajuta smeldzīgas skumjas un kaunu. "Kādi gan mēs esam sūdabrāļi! Kamēr viņam spēka pietika, mēs vijāmies ap ģeniālo kriminālistu Moisejevu kā tīteņi…"

Kā nolasījis viņa domas, Semjons Semjonovičs sapurināja sirmo matu paliekas un noteica:

-     Iedzersim uz mūsu slaveno pagātni. Jums ir gan tagadne, gan nākotne. Bet es dzīvoju laikā, kad dzīva bija Aleksandra Ivanovna, mūsu māte komandiere. Vēl daudz slavenu vārdu varu pieminēt. Pieminēsim tos, kurn vairs nav.

Slava ielēja glāzēs konjaku, vīri klusēdami iedzēra.

-    Daudz viņu, to vārdu, daudz. Tikai es vēl te kavējos… nomurmināja Moisejevs.

Saša un Slava saskatījās. Konjaks neiedarbojās uz večuku tā, kā bija gaidīts. Steidzami bija jārod sarunai jauns pavediens.

-    Bet mūsu Tureckis tikai nupat atgriezies no atvaļinājuma, nosūdzēja Grjaznovs.

-     Ko jūs sakāt! Tāpēc man likās, ka kļuvis melns. Domāju, ka no darba…

-     Nē, tie nav netīrumi, tas ir iedegums, Vjačeslavs jokodams citēja reklāmas plakātu.

-    Šo atvaļinājumu viņš man nepiedos līdz mūža galam! Tureckis pasmaidīja.

-     Kur tad jūs, Aleksandr Borisovič, atpūtāties?

-    Sevastopolē.

-     Tā, protams, nav Odesa, bet tik un tā cienījama pilsēta.

-     Odesa tā nav, taču ar odesiešiem iznāk tikties arī tur. Reiz uz ielas noskatījos lielisku žanra ainiņu. Tur ir kāds klaiņojošs numismāts. Staigā pa ielām, uzlasīdams monētas. Kolorīts tips, vēl jauns, ar bārdu. Tāds kā pilsētas trakais, bet visi viņu mīl. Reiz eju pa ielu un veros, ka bārdainis pie kanalizācijas lūkas pamanījis monētu. Monēta stāv stāvus, kuru katru bridi var izkrist cauri režģim. Bārdainis mēģina to saķert. Blakus apstājas sētnieks. Un abiem aizsākas saruna. Tā bija tik kolorīta, ka atceros vārds vārdā. Sētnieks: "Ak tad Bārda kaut ko atradis! Uzskati, ka piecdesmit gramiem iznāk." Bārda: "Iznāk." Sētnieks: "Būtu viņi zaudējuši, bet cilvēki uzlasījuši." Bārda: "Jā, lai cilvēki nomet." Sētnieks, visai bargi: "Cilvēki nemet! Cilvēki uzlasa! Lai mētā magnāti, kas pāris kapeiku dēļ gatavi uzkārties!"

Klausītāji sāka smieties.

-     Starp citu, par magnātiem, Slava uztvēra tematu. Semjon Semjonovič, vai esat dzirdējis par lidmašīnas avāriju pie Voroņežas?

-    Esam dzirdējuši. Televīziju skatāmies. Runā, ka pasažieru vidū bijis "bijušā" znots. Man vairāk žēl to, kas lidoja kopā ar viņu. Lai gan ari viņš ir cilvēks. Palika bērni. Bet visas lidmašīnas… Agrāk brauca ar vilcieniem, un nekas nesprāga. Kaut arī… Domīgi sūkādams citrona šķēlīti, viņš piepeši iesmējās pavisam jauneklīgi. Ko skatāties? Vairs smieties nedrīkst? Atcerējos to… Septiņdesmitie gadi, jūs, Saša, mūsu resorā vēl nestrādājāt. Jūs, Slava, savukārt bijāt jauns operatīvais darbinieks. Izmeklējām lietu par terora aktu uz dzelzceļa. Kā šodien atceros, Taškentas-Maskavas vilciens. Tas bija tā. Vasara, vagonos strādā studenti praktikanti. Restorānvagonā trīs puiši no kulinārijas tehnikuma. Ja atceraties, tolaik ar ēšanu bija trūcīgi. Studenti izsalkuši kā vienmēr. Bija rēķinājušies, ka prakses laikā restorānvagonā kārtīgi pieēdīsies. Bet šefpavārs traki alkatīgs. Puišiem pat lieku maizes riecienu neatvēl. Un tā kādā stacijā šos sameklē viens karavīrs. Tam savas problēmas: gribas iedzert, bet naudas nav. Studenti samaina šņabja pudeli pret granātu. Zaldāts apgalvo, ka tā ir mācību granāta. Zēni noskatījušies, ka restorāna priekšnieks grasās mieloties ar vistu, ko ietaupījis uz pasažieru rēķina. Vārītā vista ietīta folijā un nolikta ledusskapī. Šie ieliek vistas vēderā granātu, ietin rūpīgi no jauna folijā un noliek atpakaļ. Vēlāk viņi izmeklētājam skaidroja, ka cerējuši pavārs nolauzīs zobu. Vai vienkārši nobīsies. Taču pavārs izdomā, ka vistiņa vakariņām jāsasilda. Un iebāž to ar visu foliju cepeškrāsnī. Skaidrs, blīkšķis iznāca pamatīgs. Labi, ka nebija cilvēku upuru. Taču izmeklēšana notika augstā līmenī. Arī drošības komiteja iesaistījās. Nabaga studentus purināja, kā vien iespējams…

-     Cepeškrāsnis! noteica Tureckis, skatīdamies uz Slavu.

-    Semjon Semjonovič, jūs esat bagātību krātuve! iesaucās Grjaznovs, celdamies kājās.

-     Uz kurieni jūs? Bet tēja ar torti?

-     Laiks doties projām, tomēr darbadiena, maigi noteica Tureckis. Dieva vārds, mēs drīz atnāksim atkal! Un uztaisīsim remontu pēc pilnas programmas.

-     Zinām jau, ka ceļš uz elli bruģēts…

-    Lai es dienas gaismu neredzētu! Tureckis apzvērēja.

Pēc pusstundas draugi no jauna bija Merkulova kabinetā. Kostja tūlīt ķērās pie darba, it kā viņi pat nebūtu šķīrušies uz trim stundām.

-     Negribēju pārspriest mūsu iekšējās lietas plašākā lokā, taču tagad varu teikt: pirms divām dienām, tieši tad, kad pie manis ieradās Somova kundze, tiku izsaukts pie ģenerālprokurora. Un kā jūs domājat, kāpēc?

-    Vai tiešām sakarā ar "Anklāvu"?

-     Pareizi, Saša. Ģenerālprokurors palūdza visus izmeklēšanas dokumentus. Vai atceraties, lieta tika izbeigta, tiklīdz atklājās, ka Sosnovska un Goluško starpā sadalītās akcijas pēc dokumentiem pieder kādam šveicietim, Hansam Kristiānām Jēmem.

-    Kā lai to neatceras! iestarpināja Tureckis. Iznāca, ka Sosnovskis ar Goluško ir tikai divas nevainīgas izmeklēšanas apmelotas Sarkangalvītes.

-Jā, tieši tā. Pēc tam tu, Saša, aizbrauci uz sanatoriju, bet no Bernes tika saņemta notariāli apstiprinātas pilnvaras kopija, kas apliecināja, ka Jēmes kungs pārstāv Sosnovska un Goluško intereses.

-     Tie taču ir jauni lietas apstākļi! iesaucās Tureckis.

-Jā. Taču man lika saprast, ka izmeklēšana "Aeroflotes" lietā tiks slēgta. Tuvāko dienu jautājums. Miljoniem Krievijai nozagtu dolāru valsti, neatgriezīsies, bet galvenā figūra par apsūdzēto nekļūs. Šajā sakarībā ļoti nepieciešams noskaidrot, vai Sosnovskim ir kāda saistība ar lidmašīnas bojāeju. Man nedod mieru Somovas vizīte. Es zvanīju viņai pēc katastrofas un izteicu līdzjūtību. Viņa bija ļoti asa. Uzskata, ka mēs, tas ir, es neesmu pasargājis vīru no bojāejas.

-    Vai par nelaiķa vira finansēm un kvītīm viņa neko vairs nestāstīja? apjautājās Tureckis.

Merkulovs noliedzoši papurināja galvu.

-     Tā jau es domāju. Pat ieradusies pēc palīdzības, viņa piemānīja tevi, stāstot, cik vērti ir dzīvesbiedra "konsultatīvie pakalpojumi". Tāpēc nepārdzīvo, Kostja! Tādi paši izraugās savu ceļu. Bet, kas attiecas uz lidmašīnas bojāejas apstākļiem, mūsu dārgais Semjons Semjonovičs Moisejevs, kuru kopā ar Slavu tikko apmeklējām, atcerējās interesantu gadījumu. Pastāsti, Slava!

Grjaznovs atkārtoja Kostjam, ko Moisejevs stāstījis.

-    Kostja, vai atceries pilota pēdējos vārdus? Par brokastīm! Slava, izlasi vēlreiz! palūdza Tureckis.

Grjaznovs uzlika brilles, izņēma no mapes lapu un lasīja:

-    "…Tūlīt mūs ēdinās. Liducis atnesis brokastis. Līdz nākamajai reizei! Sveicini ģimeni!"

-    Sakari ar lidmašīnu uzņemti astoņas minūtes pirms sprādziena, vai ne?

Grjaznovs ieskatījās papīros.

-    Taisnība.

-    Saruna ilgusi divas trīs minūtes. To var noskaidrot ar sekundes precizitāti. Tas ir, sprādziens noticis praktiski tūlīt pēc tam, kad komandai atnestas brokastis, kas uzsildītas krāsnī… Savukārt brokastis fasētas folijas konteineros.

Merkulovs pievērsās Grjaznovam.

-Jāsazinās ar Voroņežas Iekšlietu pārvaldi, lai meklē sprāgstvielas pēdas karsējamās krāsnīs.

Slava klusēdams palocīja galvu.

-    Vispirmām kārtām jānoskaidro iemesls, kāpēc uzsprāguši lidmašīna. Tāpēc daudz kas atkarīgs no ziņām,

kādas saņemsim no Voroņežas.

-     Es braukšu uz savu darbavietu. Grjaznovs piecēlās. Sazināšos ar Kuprijanovu, viņš rīt no rīta valdības komisijas sastāvā lidos uz Voroņežu. Uzprasīšos līdzi.

-      Pareiza doma. Manuprāt, Iekšlietu ministrijas Izmeklēšanas pārvaldes priekšnieks neatteiks Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam. Un tu, Aleksandr?

-     Arī es labprāt izkustētos kopā ar Slavu. Ko mēs pagaidām šeit varam iesākt? Varbūt kaut kas atradīsies tur.

-    Labi, lido, tevi tikpat nav iespējams atturēt! Merkulovs nosmējās.

-     Es paķertu līdzi arī Zujevu.

-     Un visu izmeklēšanas nodaļu?

-    Nodaļa nav vajadzīga, paši protam nodarboties ar izmeklēšanu. Taču kriminālists var noderēt.

7. nodaļa . Pirmās pēdas

Helikopters nolaidās pie Malahovkas ciema uz sovhoza tīruma blakus laukam, uz kura bija nokritušas TU154 atlūzas. Kopā ar Iekšlietu ministrijas Izmeklēšanas pārvaldes priekšnieka Pjotra Nikolajeviča Kuprijanova vadītās valdības komisijas locekļiem no lidaparāta izkāpa prokurors kriminālists Alberts Aleksandrovičs Zujevs, Grjaznovs un Tureckis.

Vispirms degunā iecirtās asiņu un deguma dvaka.

Priekšā apmēram simt metru attālumā rēgojās alumīnija kaudzes, ap tām līkājošu cilvēku augumi, pa lauka perimetru izvietoti karavīri ar automātiem.

Viņiem pretī steidzās pavecāks vīrietis, ģērbies noputējušā milicijas formastērpā.

-     Pulkvedis Vodeiko, Voroņežas apgabala Iekšlietu pārvaldes priekšnieks, viņš stādījās priekšā.

-      Sveicināts, pulkvedi! Vai jūs šeit vecākais? noprasīja Kuprijanovs.

-    Tieši tā.

Grupa devās uz kūpošo atlūzu pusi.

-    Ziņojiet! Kuprijanovs sacīja.

-    Kopš avārijas brīža pagājušas četrdesmit sešas stundas. Saņēmuši ziņojumu par katastrofu, mēs nekavējoties izbraucām uz šejieni, uz notikuma vietu. Taču pie mums veselu nedēļu pamatīgi lija. Ceļš uz Malahovku galīgi izskalots. Busiņus ar kriminālistiem un ugunsdzēsēju mašīnas nācās vilkt vārda tiešā nozīmē. Vieglās mašīnas iestiga pavisam. Kad ieradāmies, pilotu kabīne, dzinējs un degvielas tvertne vēl dega pilnā sparā. Lējām virsū putas ar četrām šļūtenēm. Putas izmantojām tādēļ, lai pirms ekspertīzes nesabojātu degvielas paliekas.

-    Pareizi, noteica Kuprijanovs.

-    Kamēr dzēsa ugunsgrēku, izsaucām greiderus. Pēc tam notikuma vieta tika norobežota. Kad ceļš bija nograntēts un greideri granti nolīdzinājuši, atbrauca mūsu glābēji, tiesu medicīnas eksperti un kriminālisti. Pilnā sparā sākām darboties tikai šodien septiņos no rīta.

-    Skaidrs.

Viņi jau bija piegājuši pie katastrofas vietas. Starp kūpošajām atlūzām mētājās cilvēku ķermeņu daļas. Tureckim acīs iekrita netālu guļošas asiņainas vīrieša pēdas ādas kurpēs, sievietes apakšdelms ar zelta rokassprādzēm, mazliet tālāk kāds asiņains miesas gabals, ko tikai ar pūlēm varēja pazīt kā sievietes torsu zilā formastērpa žaketē.

"Stjuarte," nodomāja Tureckis. "Varbūt tā pati Lida, kas nesusi lidotājiem brokastis. Ak kungs!"

Viņš iebāza roku kabatā pēc cigaretēm. Blakus sadrūmis stāvēja Grjaznovs, kas jau kūpināja.

-     Iespaidīgi. Tas bija viss, ko viņš pateica.

Jauni karavīri vāca kopā paliekas un lika lielos melnos, zaļos un baltos polietilēna maisos.

-    Līķus, kurus iespējams pazīt vizuāli, liekam pa vienam melnajos maisos! ruporā kliedza kapteinis, kas putekļos un kvēpos bija kļuvis pelēks. Lielie ķermeņa fragmenti liekami zaļajos maisos. Viss, kas izskatās kā atsevišķs ķermeņa fragments, vācams un liekams baltajos maisos.

Kā atsevišķi fragmenti bija saprotama asiņaina putra, ko pildīja maisos ar liekšķerēm. Karavīri, šā darba veicēji, ik pa brīdim pagājās sānis un noliekušies cīnījās ar kuņģa spazmām.

-    Izbeigt vemšanu! kliedza bailēs no atbraukušās augstās priekšniecības apdullušais kapteinis. Tā jūs apvemsiet visu lauku!

-    Nevajag kliegt uz cilvēkiem! viņam uzbrēca Grjaznovs, nomezdams izsmēķi. Vai neredzi, kur palicis mūsu Zujevs? To viņš jautāja Tureckim.

-    Rau, pie vietējiem kriminālistiem. Tureckis norādīja ar skatienu.

Viņi devās pie nelielas vīru grupas, kuras vidū viegli varēja pazīt garo Zujevu, kas turēja rokās papīra lapu.

Jau lidojuma laikā Grjaznovs ar Turecki bija iepazīstinājuši Kuprijanovu ar savu versiju par katastrofas iemeslu. Tas uzņēma pieņēmumu par minētām brokastīm skeptiski, taču nelika šķēršļus attiecīgo pierādījumu meklēšanai. Grjaznova instruētais Zujevs patlaban skaidroja trim viņa rīcībā nodotiem vietējiem kadriem, cik svarīga ir rūpīga karsējamo krāšņu izpēte.

-     īpaši svarīgi sameklēt aizmugurējās un sānu sienas. Sprādziena viļņa vai pēc atsitiena pret zemi transformētajai krāsnij jāizskatās apmēram tā. Skatieties uz punktu "a"!

Zujevs iedūra ar zīmuli papīra lapā. Voroņežas kolēģi piebāza degunu pie attiecīgā burta zīmējumā.

-      Sakropļots korpuss, durvis. Var pat gadīties, ka krāsnis ir saplacinātas kā harmonikas. Mūs interesē krāsns vai krāsnis bez priekšējām durvīm. Vai aizmugurējās un sānu daļas atsevišķi. Uz tām jābūt plāvas pazīmēm. Skatāmies "b" zīmējumu. Ņemiet vērā, ka sprādziens ir eksotermiska ķīmiska reakcija. Jāmeklē reakcijas pēdas…

Darbi sovhoza laukā turpinājās līdz vēlam vakaram. Ielenkuma karavīri pieklājīgi, taču nepiekāpīgi nelaida uz priekšu bojā gājušo radiniekus, kas ar autobusiem bija sabraukuši pa sakārtoto ceļu.

Virs lauka kā daudzšķautņains cilvēciskas nelaimes vilnis traucās raudas, vaimanas, klaigas. Nelaime bija tik taustāma, ka cilvēkiem, kas strādāja šajā "melnajā sestdienā", kļuva fiziski grūti elpot. Ik pa brīdim ieraclās vai brauca projām neatliekamās palīdzības mašīnas. Pulkvedis Vodeiko aizsmaka, nemitīgi atgādinot cilvēkiem, lai netraucē darbā ekspertus un glābējus. Pūlis tomēr izklīda tikai vēlu vakarā, kad pēdējās avārijas upuru paliekas ar kravas mašīnām bija aizvestas uz Voroņežas morgu.

Tikmēr jau bija atrastas melnās kastes, dabūti degvielas paraugi ekspertīzei un dzinēju eļļas sūkņi. Rūpīgi bija izpētītas dzinēja, pilotu kabīnes, šasijas un citu lainera fragmentu paliekas. Bija atrastas ari vairākas karsējamās krāsnis. Taču Tureckim un Grjaznovam vajadzīgās cepeškrāsns aizmugurējās vai sānu sienas ar eksotermiskas ķīmiskas reakcijas pēdām atrast nebija izdevies.

Sekoja nakts gandrīz bez miega viesnīcas numurā. Protams, viņi krietni iedzēra, jo citādi nebija iespējams pārdzīvot šo dienu. Dzēra trijatā, uzaicinājuši kompānijā Aļiku Zujevu. Sākumā dzēra klusēdami vai runāja par tematiem, kas neattiecās uz darbu.

Tikai uz rīta pusi, kad iedziedājās Voroņežas gaiļi, Grjaznovs drūmi noteica:

-     Bez tās nolādētās krāsns sienas no šejienes projām nebraukšu. Kamēr neesam atraduši, versija paliek karājamies gaisā. To nevar nedz atmest, nedz pierādīt. Mocīs kā zobu sāpes.

-     Varbūt iemesls ir pavisam cits, atsaucās Zujevs. Varbūt niķojās dzinēji. Lidmašīnai, kas nogāzās pie Irkutskas, nebija kārtībā dzinēju eļļas sūkņi.

-    Tur vaina bija dzinējos. Šajā gadījumā noticis sprādziens, noburkšķēja Grjaznovs.

-     Rīt melno kasti atšifrēs, kas zina, radīsies zināma skaidrība, noteica Alberts.

-       Ne rīt, bet šodien, Tureckis viņu palaboja. Slavam taisnība, aizbrauksim uz turieni vēlreiz. Kas zina, kur tā krāsns siena var būt aizmesta. Varbūt kilometra attālumā no lauka kaut kur Malahovkā. Vai mežā. Mežiņš pavisam netālu. Visas tās vietas nepieciešams pārbaudīt.

-     Aiz sādžas tek arī upe, pavēstīja Zujevs. Vīri stāstīja.

-    Arī upīte jāpārlūko, nopietni sacīja Slava.

-     Labi, lēmums pieņemts, tātad braucam! Tikai kaut pāris stundu jāpaguļ. Pirms septiņiem neviens mašīnu tikpat nedos, Aleksandrs nomierināja draugu.

-    Vai man braukt kopā ar jums? pajautāja Zujevs.

-     Nē, Aļik, labāk brauc uz laboratoriju pie kriminālistiem. Turi roku uz pulsa. Mēs ar Vjačeslavu Ivanoviču galā tiksim. Mums ir skaidrs, kas jāmeklē.

Tuvojās svētdienas pusdienlaiks, bet milicijas autobusiņš braukāja pa Malahovku, apstādamies pie katras mājas. Pie stūres sēdēja iecirkņa pilnvarotais Mitjajs, jauns puisis ar vasarraibumiem. Mitjajs ļoti lepojās ar to, ka piedalās speciālā operācijā, ko veic no Maskavas atbraukušie ģenerāļi, kuru vidū ir pats Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks! Būs ko mazbērniem stāstīt! No ģenerāliem nāca viegla, līdz nelabumam pazīstama šņabja dvinga tūlīt redzams, ka īsti vīri!

Sādža vairāk līdzinājās viensētām labas mājas ar plašiem pagalmiem un sakņu dārziem stāvēja cita no citas pa lielu gabalu.

-    Nez vai mēs ko atradīsim, Mitjajs vērsās kā savējais pie savējiem. Es jums, Vjačeslav Mihailovič, ziņoju, ka jau ceturtdien, kad no debesīm nokrita tas briesmonis, apstaigāju visas sētas. Visu, kas bija atrasts, paņēmu, saliku maisos un, tiklīdz sataisīja ceļu, atdevu Voroņežas kriminālistiem. Nodevu pret parakstu. Viss, kā pienākas. Pagalmos bija sabirušas gan rokas, gan kājas, gan visādi čemodāni. Lupatas, apdegusi nauda. Valūta tāpat apdegusi. Kā tikai tur nebija! Mēs ar tēvu es paņēmu viņu palīgos apstaigājām katru māju. Cilvēki atdeva visu, visu. Sievas sataisīja tādu brēku, it kā viņām visām būtu gājis bojā radagabals. Jau pirmajā brīdī ļaudis atdeva visu, kas bija nokritis no debesīm. Savējos pazīstu…

-    Vispār jau tu esi brašs puisis, Dmitrij, Grjaznovs uzteica puisi. Paga! Kam pieder tā māja? Tajā vēl neesam bijuši.

-     Šī ir Kuzmiča māja, noteica Mitjajs, apstādinādams mašīnu pie ciešā, augstā dēļu žogā iestiprinātiem vārtiņiem. Nopietns vīrs, mednieks, kāpdams ārā no mašīnas, viņš nedroši piebilda.

Grjaznovs ar Turecki viņam sekoja.

Žoga otrā pusē nikni ierējās suns.

-     Kuzmič! Vikentij Kuzmič! Aizvāc Polkanu! nokliedzās iecirkņa pilnvarotais.

Suns ārdījās arvien negantāk.

-    Klau, Kuzmič! Es runāju ar tevi! Skaties, ka to lopu nenošauju!

-      Es tev nošaušu, kucēn! atskanēja no pagalma dziļuma.

Dmitrijs, jūtot sev pievērsto Grjaznova skatienu, pietvīka sarkans, izvilka no maksts "makarovu" un piegāja pie vārtiņiem.

-    Uzmanīgāk, puis! Vai šaut vismaz proti? paklusu noprasīja Vjačeslavs.

-     Nu gan pateicāt, biedri ģenerāli! skanīgi iesaucās Dmitrijs un atvēra vārtiņus.

Tieši virsū iecirkņa milicim metās pamatīgs suns. Grjaznovs paguva paraut puisi sānis un aizcirst vārtiņus sunim degungalā. Barikādes otrā pusē atskanēja trieciena troksnis, un suns iesmilkstējās.

Dmitrijs izšāva gaisā.

-    Nākamā lode trāpīs suni. Bet jūs, Vikentij Kuzmič, dabūsiet sodu un piecpadsmit diennaktis! Dmitrijs nokliedzās vēl skanīgāk.

-      Ak kungs, uzreiz tā varēji pateikt, vai tāpēc jābļaustās? Kuzmičs, joprojām aiz žoga neredzams, pauda neapmierinātību.

Beidzot suns tika piesiets pie ķēdes, vārtiņi atvērās, un likuma pārstāvju priekšā nostājās vārgs, neliela auguma vīrelis ar neparasti īgnu sejas izteiksmi.

-     Kas ir? Ko šaudies? Domā, es nevaru izšaut? Sauju daudz labāk nekā tu, zaļš pienapuika!

-      Redziet, biedri ģenerāli, ar kādu publiku iznāk strādāt! Iecirkņa pilnvarotais tikko spēja novaldīt sašutumu.

-    Kurš te ir ģenerālis? apveltījis ar neuzticības pilnu skatienu abus civilistus, noprasīja Kuzmičs.

-    Redzi, kurš! norādīdams uz ceļabiedriem, Dmitrijs pacēla balsi. Vjačeslavs Dmitrijevičs Grjaznovs, Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks, puisis noskaldīja pa zilbēm. Bet tas ir Ģenerālprokuratūras vecākais izmeklētājs biedrs Tureckis. Viņi tevi, muļķi, apcietinās, aizvedīs uz Lubjanku, un tur tu varēsi stāstīt, kā proti šaut!

-    Maņa, uzliec patvāri! Ļoša, joz uz točku pēc paštecinātā! pāri plecam uzsauca mazais vīrelis. Laipni lūdzam! Viņš plati uzsmaidīja Maskavas viesiem. Patiesību sakot, gribētos redzēt kādu dokumentu, viņš piebilda, urbdamies Vjačeslavā ar mazām, dziļi iegrimušām acīm.

Grjaznovs nosmīnēja un piegrūda vīrelim pie deguna apliecību.

-    Svētā Dievmāte, kādi viesi! Maņa, kur tu esi? Aizmigusi, vai?

Tūlīt sētā iznāca gara auguma sieviete ar spēcīgu

miesas uzbūvi. Vina devās uz vasaras virtuvi un sāka rosīties pie plīts.

-   Atvainojiet, bet jūsu apliecība? vīrelis nelikās mierā un jau urbās ar acīm Tureckī.

Aleksandrs neatbildēja, bet klausījās, kā aiz mājas kāds darbojas vai nu ar cirvi, vai āmuru.

Mežā klaudzēja mežcirtēja cirvis…

-     Vai skaldāt malku? viņš pajautāja vīrelim.

-     Skaldām, un tad? Vai to darīt aizliegts? Ziema deguna galā, īstais laiks gādāt malku.

-      Malkas šķūnis jau pilns, dodoties cirvja skaņu virzienā, aizrādīja Tureckis.

-    Ziema te ir gara. Uz kurieni, biedri? Iesim iekšā vai stāvēsim pagalmā?

Taču Tureckis jau bija apgājis mājai apkārt. Tās otrā pusē viņš ieraudzīja jaunu, raženi noaugušu dēlieti, kas dzina zemē resnus koka mietus. Trīs mieti jau bija iedzīti un veidoja it kā trīs neredzama galda kājas. Puisis dzina zemē ceturto mietu. Starp mietiem zemē gulēja metāla durvis ar dažādu nokrāsu plāvas nimbu pa vidu. Acīmredzot durvīm būtu jākalpo par galda virsmu.

-     Slava! neticēdams savām acīm, iesaucās Tureckis.

Meklētais bija atrasts!

-    Labi nostrādāts! Merkulovs uzslavēja draugus trešdienas rītā, viņiem nostājoties Kostjas gaišo acu priekšā. Tomēr esat tikuši skaidrībā!

-     Tikām! Nācās aizkavēties divas dienas, lai saliktu punktus tur, kur pienākas. Uz krāsns aizmugurējās sienas atrastas plastmasas paliekas. Kriminālisti izdarījuši sprādziena tehnisko ekspertīzi. Melnā kaste atšifrēta. Redzams, ka visas bortsistēmas līdz pēdējam brīdim darbojušās bez kļūmēm. Sprādzienu izraisījusi spridzināmā ierīce, kurā izmantots plastīts. Tas nozīmē, ka lidmašīnas avārija nav nejauša! Grjaznovs sabužināja daļēji sirmos matus, kas bija kļuvuši krietni plānāki.

-Jau zinu. Lasīju komisijas slēdzienu. Tātad kur jūs atradāt krāsns sienu?

-     Sakņu dārzā. Var teikt, atguvām ar kauju! Aleksandrs iesmējās, stāstot par neganto Malahovkas vīreli. Vai vari iedomāties, Kostja, viņš pieprasīja dokumentus Grjaznovam! Ģenerālim! Pašam Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam. Gluži kā anekdotē: "Maskavā jūs esat liels cilvēks, bet te lūdzu, cepurīti!"

-      Lai tā būtu, bet arī tev viņš prasīja dokumentus. Tiesa, Tureckis nepadevās provokācijai, bet taisnā ceļā devās uz mērķi. Kas tev, Saša, lika doties aiz mājas?

-     Nu… Kamēr apbraukājām ciematu, iedomājos, kā būtu, ja manā dārzā nokristu tāda manta. Ko es ar to darītu? Izmantotu par galda virsmu. Vai darbgaldam. Vārdu sakot, saimniecībā viss var noderēt. Kad izdzirdēju kaut ko līdzīgu pāļa dzīšanas troksnim, sirds sāka dauzīties straujāk nekā pulss.

-      Tātad tā, draugi! Mans pienākums ir jums darīt zināmu, ka sakarā ar šā gada divdesmit trešā augusta sprādzienu lidmašīnā TU-154, kas lidoja no Maskavas uz Larnaku, Ģenerālprokuratūra ierosina krimināllietu. Šodien parakstīšu lēmumu par operatīvās izmeklēšanas grupas izveidošanu, ko vadīs…

-    Aleksandrs Borisovičs Tureckis… Vjačeslavs nenovaldījās.

-    Pilnīgi pareizi, Merkulovs piekrita nesatricināmā mierā. Iekļaujot grupā Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes darbiniekus, pirmām kārtām šīs slavenās iestādes vadītāju. Tiks piesaistīti arī FDD darbinieki. Tomēr galvenais darbs avārijā vainojamo cilvēku noskaidrošanā, meklēšanā un aizturēšanā gulsies uz jūsu varenajiem pleciem, draugi.

-     Neesam pirmo reizi ar pīpi uz jumta! Tureckis nosmīnēja.

Draugi devās uz Turecka kabinetu turpat Lielajā Dmitrova ielā. Pārējie Sašas kolēģi bija iekārtojušies Izmeklēšanas pārvaldes ēkā Blagoveščenskas šķērsielā. Izolētība un atrašanās tiešā priekšnieka tuvumā bija privilēģija, ko Saša ļoti novērtēja. No vienas puses, zināma nošķirtība no kolēģiem palīdzēja koncentrēties, nešķiest laiku tukšām runām, no kā lielā cilvēku pulkā grūti izvairīties, no otras puses vienmēr pa rokai bija pats Merkulovs, un tas būtiski atviegloja steidzamu operatīvu jautājumu risināšanu.

Un tā draugi sasēdās ap galdu. Saša izvilka no seifa konjaka pudeli, ieslēdza kafijas vārītāju, kurā bagātīgi bija sabērta Irinas svaigi malta kafija. Dzīvesbiedre bija apgādājusi vīru ar sviestmaizēm, kuras viņš salika uz šķīvja.

-    Tev gan veicies, Saņa! Cik labi, ka ir sieva…

-    Apprecināsim ari tevi, ierosināja Aleksandrs, liedams kafiju.

-    Nu nē! Tu nenoklausījies visu līdz galam. Es teicu, ka labi, ja ir tāda sieva kā Irina. Bet kur lai otru tādu atrod?

-   Tiesa kas tiesa, otru tādu neatradīsi, liedams konjaku, automātiski atsaucās Tureckis. Kā būs, sāksim lauzīt galvu?

-    Iedzersim pa mēriņam un sāksim ar dievpalīgu.

Viņi iedzēra, paņēma pa sviestmaizei, uzdzēra dedzinošu, stipru un aromātisku kafiju.

-      Dienas kārtībā ir divi jautājumi. Pirmais kam sprādziens bija vajadzīgs. Otrais kā sprādzienu izdevies īstenot.

Tureckis izņēma no galda atvilktnes vairākas tīras papīra lapas un noklikšķināja skrotzīmuli.

-      Kam sprādziens izdevīgs? Sosnovskim. Grjaznovs acumirklī reaģēja.

-     Labi, Slava, ņemsim un izstrādāsim šo versiju. Manuprāt, tā ir vāja versija. Savus apsvērumus par to jau esmu teicis. Pieņemsim, ka Sosnovskim Somova nāve ir izdevīga. Taču daudz vienkāršāk būtu viņu novākt tepat. Nolīgt slepkavu, kas nošauj. Turklāt man nav saprotams, kāpēc mīnēta bija tieši tā lidmašīna, ar kuru pēdējā brīdī nolēma lidot Somovs?

-     Sosnovskis ir šahists. Viņa partijas tiek izspēlētas visdīvainākajos veidos. Un tas ir visai sarežģīti. Piemēri tālu nav jāmeklē. To apstiprina arī "Anklāva" lieta. Noorganizēta firma, kam ar "Aerofloti" nav nekāda sakara, taču pievāc visu "Aeroflotes" valūtu! Kā to var dabūt gatavu? Jāiegūst firmas akciju kontrolpakete, nekur neatstājot savu parakstu, nevienā dokumentā! Gudri, vai ne? Šoreiz ir tas pats. Ne velti viņš piespēlēja kompromitējošos materiālus par Somovu uz viņa kabinetu darbā, nevis uz mājas faksu kā pirmajā reizē. Somovs krita panikā un nolēma nekavējoties izlidot. Bet lidmašīnas uzspridzināšanai viss jau bija sagatavots. Vai nekas tāds nav iespējams?

-    Labi, es jau teicu, ka šo versiju atstājam spēkā. Tās izstrādāšana jāuztic Samoilovičam. Kostja ar Saveļjeva palīdzību gādās, lai Igoru Nikolajeviču iekļauj mūsu brigādes sastāvā. Viņam uzticēsim oligarha noklausīšanos, tas pirmkārt. Viņi jau tāpat noklausās oligarha mobilo tālruni. Otrkārt, kas un ar kādiem paņēmieniem tagad cīnīsies par ģenerāldirektora posteni? Ar to lai nodarbojas Samoilovičs. Tikai nedrīkstam aizmirst, ka mūsu uzdevums ir nevis piežmiegt Sosnovski, lai arī kā mēs to vēlētos, bet noskaidrot sprādziena iemeslu. Es ieteiktu apsvērt vēl kaut ko. Varbūt bija "pasūtīts" kāds no pasažieriem, kam vajadzēja lidot ar to pašu reisu. Ņem vērā, ka biznesa klases pasažieri, kas bija iegādājušies biļetes uz 2318. reisu, nelidoja. Viņu vietas tika atbrīvotas Somovam ar svītu. Ar šiem cilvēkiem būtu jāpastrādā.

-    Labi, to uzņemos es. Grjaznovs izdarīja bloknotā atzīmi un palūkojās uz Turecki.

Saša kaut ko zīmēja. Iemetis skatienu papīra lapā, Grjaznovs ieraudzīja lidmašīnu, kas ar punktētu līniju bija pārgriezta uz pusēm.

-     Ko domājam?

-    Slava, bet varbūt tas ir terora akts?

Grjaznovs nosprauslojās.

-    Saņa, paldies Dievam, taču līdz tādiem terora aktiem vēl neesam nodzīvojuši.

-    Vienmēr kaut kas notiek pirmo reizi.

-     Kāda tam jēga?

-     Kāda lai terora aktam būtu jēga?

-        Nekāda. Parasti teroristi izvirza savas prasības, piemēram, lai kādu atbrīvo. Ja prasību nav, tas ir atriebības akts vai ievērojamam datumam pieskaņota "dāvana". Kāds patlaban ir stāvoklis? Gandrīz visi bandīti jau samesti mazmājiņā. Arī "svētku" ziņā it kā būtu klusums.

-    Katram zināms, ka nekas nav tik bīstams kā ievainots zvērs. Vārdu sakot, šī versija ir paturama. Tās izstrādāšanu uzņemos pats. Grupā ieskaitīšu Oļegu Levinu, kaut arī viņš jau tai pievienojies. Vēl pāris vīru no mūsējiem. Domāsim tālāk kā tas varēja notikt? Šajā ziņā mūs interesē Šeremetjeva. Jāpārskata visi, kam bija pieeja lainerim. Mehāniķi, tehniķi visi, kas gatavoja lidmašīnu reisam. Arī ēdināšanas bloks. Jāizpēta viss ceļš, kādu noiet ēdiens no fasēšanas brīža līdz karsējamām krāsnīm, noskaitīja Tureckis.

-     Lai notiek!

-     Šķiet, ka ceļi iezīmēti, uzdevumi noteikti. Es iegriezīšos pie Kostjas apstiprināt grupas sastāvu. Pulcējamies rīt pulksten… piecpadsmitos nulle, nulle. Ja vien neuzradīsies kāda informācija, kas liks sapulcēties steidzami. Sarunāts?

-     Lai notiek! — Grjaznovs vēlreiz pamāja.

8. nodaļa . Savrupmājas noslēpums

-    Vei, Muša, tas vīrs atkal izlīda no mājas, noteica nenosakāma vecuma vīrs netīrā sporta krekliņā un treniņbiksēs ar izstaipītiem ceļgaliem.

Viņš sāka jaunu dienu, no paša rīta liedams glāzē lētu degvīnu un nolauzdams no klaipa gabalu maizes. Pēc tam ielocīja papirosu "Belomor" un, nosēdies pie galda ar ieplīsušu vaskadrānu, sāka blenzt pa logu. Samērā lielā klajuma otrā pusē labi varēja saskatīt vientuļu, pamestu trīsstāvu ēku.

-    Atkal ar spaini. Lej ārā kaut kādu draņķi, saproti?

Varēja dzirdēt, kā tualetē noskalojas ūdens. Virtuvē īenaca otrs vīrelis. Augumā mazs, tievs. Tikpat nenosakāma vecuma kā pirmais un seju zemes krāsā.

-Ja izgāja izgāja, kāda tev daļa? Varbūt kāds iemītnieks. Labāk izstāsti, kā tu aptaisījies.

-    Va' zini, negribas muti virināt.

Vīrs ar lieliem malkiem izdzēra degvīnu un paostīja maizi.

-    Galvenais, ka viss gāja kā smērēts! Atslēdzu namelim strāvu, ka nemetas, tātad signalizācija nost. Piecu sekunžu laikā tiku galā ar durvīm. Atvēru, stāvu. Jaušu, ka caurvēja nav. Tātad logi ciet, māja tukša. Viss štokos. Eju iekšā. Viss klusu. Labi, ka nepaguvu aizvērt durvis. Nez no kurienes izlec tas mērkaķis ar stroķi rokās, kaut viņu nelabais. Tik tikko paņēmu vagu. Veiksme galīgi novērsusies. Jau otrajā vonerī uzraujos! Iepriekšējā reizē trepēs izlīda tā ragana. Trīs dienas biju vaktējis to voneri, nevienu kaimiņu nebiju manījis. Tiklīdz ķēros pie atslēgas, izlīda tā kuņa ar suni. Suns sataisīja troksni pa visu pagastu. Šī vēl gribēja to uzrīdīt man, pensionētā ute.

-     Nu gan, Knābi, tu dzen mūs trubā! Muša ielēja sev no pustukšās pudeles un iedzēra. Piķis pie beigām, rijamais tāpat. Priekš duršanās gandrīz nekā. Ko darīsim?

-     Nerausties, gan izdzīvosim, laiski atsaucās Knābis un domīgi pavērās logā. Rau, no trešā stāva loga noņemts finieris. Tas vīrs arī vakar mujājās ar spaini. Tai pašā laikā. Pēc tam ārā vairs nenāca. Aizvakar tas pats, viņš atcerējās. Mēs te līdz vēlam vakaram griezām acīti. Varbūt viņš tur nakšņo? Kāda vajadzība nakšņot tukšā mājā? Teiksim, atnācis savākt kaut kādas mantas. Būtu savācis un nozudis. Turklāt agrāk to mērgli neesmu te manījis…

-     Neesi manījis, neesi manījis… Muša sameklēja jaunu pudeli. Daudz ko neesi manījis. Divas nedēļas kā uz brīvām kājām…

-     Klau, Muša, vajag to nameli ņemt priekšā. Sirds jūt, tur pēc kaut kā ož.

Gļebs atgriezās dzīvoklī un, skatīdamies uz gultai piesieto sievieti, nolika tukšo spaini istabas kaktā. Viņš bija nolaupījis sievieti ceturtdien. Šodien bija trešdiena. Vēl nebija pagājusi nedēļa, bet likās, ka jau daudz, daudz dienu turpinās jauna, ar agrāk nepazītām izjūtām pilna dzīve ik mirklis bija tik piesātināts. To piesātināja ne ar ko nesalīdzināma bauda, nedalītas varas apziņa pār citu cilvēku. Ne vienkārši pār cilvēku, bet pār sievieti, kuras priekšā viņš bija trīcējis veselus piecus gadus un kura pati tagad trīcēja no viņa skatiena, viņa rokām, viņa pletnes.

Cilvēka psihē ir dziļi kambari, kurus nekādā ziņā nedrīkst atvērt, jo vēlāk tie vairs nav aizverami.

Pēc pirmā pletnes sitiena Gļebs bija redzējis notrīsam sievietes kailo augumu un sajutis neticamu, vēl nepiedzīvotu uzbudinājumu, smadzenēs kaut kas bija noklikstējis un neatgriezeniski sameties. Retajos brīžos, kad alkohola reibums un visatļautības sajūta pagaisa, viņš trīcēja šausmās. Šausmās pašam no sevis. Taču viņš nespēja apstāties. Viņš mocīja sievieti arvien nežēlīgāk, arvien izsmalcinātāk. Zaudējis spēkus, norima, atvilka elpu, paēda (ēstgriba bija kā zvēram), ielēja sevī jaunu konjaka devu, izsmēķēja pāris cigarešu un sāka visu no jauna.

Aizmuguri Gļebs bija nodrošinājis. Viņš bija pateicis mātei, ka uz vairākām dienām brauc pie drauga uz vasarnīcu. Piezvanīja iecirkņa ārstei, kurai bija protežējis zobu, un tā bez vārda runas apsolīja izrakstīt slimības lapu. Piezvanīja galvenajam ārstam un pavēstīja, ka sakāpis uz augšu asinsspiediens. Droši vien vairākas dienas nāksies pavadīt klīnikā. Un, dieva dēļ, nevienam ciemos nevajag nākt!

Un te nu viņš ir, gandrīz bez pārtraukuma kopā ar iemīļoto sievieti, retumis aizejot uz veikalu pēc ēdamā un alkohola. Protams, arī spainis…

Gļebs palūkojās uz sveci, kas beidza degt. Nakti viņš atvēra logu: sveces degot patērēja skābekli. Istaba bija piesātināta ar asiņu, sviedru un viņa izdalījumu dvaku. Logu varēja atvērt arī šobrīd. Viņš vairs nedomāja par piesardzību kam kāda daļa par pamestu, vientuļu māju klajuma malā? Sašas kliedzieni naktīs skaidri apliecināja, ka nevienam!

Gļebs piecēlās un noņēma uz divām naglām uzkarināto finiera plāksni. Istabā ielija spilgta dienas gaisma. Viņš pagriezās.

Gultā guļošā sieviete notrīcēja, sakustējās un ievaidējās. Uz palagiem bija redzamas asiņu pēdas, uz ķermeņa asinsizplūdumi, uz rokām apdegumu pēdas, mati sajukuši, seja ar aizvērtajiem plakstiņiem pietūkuši no sišanas. Ko tas īsti nozīmē, vai tad viņa guļ?

-     Celies sēdus! asi pavēlēja vīrietis.

Saša atvēra acis, ar grūtībām pagrieza galvu uz viņa pusi, sejā uzradās pirmatnējas šausmas. Tajā pašā brīdī Gļebs sajuta, kā viņā uzbango gaidītais vilnis. Nometis apģērbu, viņš tuvojās sievietei.

-     Celies! iedams tuvāk, viņš uzkliedza vēlreiz.

Metāla trose nograbēja, sieviete ar pūlēm pieslējās.

Viņa spiedās ar muguru pret gultas galu, izmisīgi purināja galvu un neprātīgām acīm skatījās uz kailo briesmoni. Apsēdies blakus, viņš pacēla uz augšu sievietes zodu. Saša pamira.

-     Nu noskūpsti mani, viņš maigi pateica.

Aleksandra pieskārās ar sasistajām lūpām pie viņa

lūpām.

-    Vai tu mīli mani?

-Jā, viņa tikko dzirdami izdvesa.

-     Ļoti?

-jā…

-Tādā gadījumā noskūpsti mani, kā pienākas.

Viņa mazliet pavēra lūpas un ievaidējās.

-    Nē, tas nav skūpsts! Tev jāskūpsta mani tikpat spēcīgi kā savus jākļus! Nē, vēl stiprāk! Nu!

Sieviete piekļāvās pie Gļeba, viņš sajuta mutē mēli, pa viņas seju plūstošo sāļo valgmi. Viņš cieši satvēra Aleksandru un, veldamies virsū, kodīja viņas pietūkušās lūpas un mēli. Viņa padevīgi ļāvās gandrīz pateicībā par to, ka viņš nenodara lielākas sāpes. Gļebs gandrīz ar ādu sajuta šo pateicību un piepeši sakļāva ap sievietes kaklu pirkstus.

Viņa izmisīgi sāka raustīties.

-    Kas tad nu? Jau nemīli mani vairs? viņš norēcās.

Rokas sažņaudzās arvien stiprāk.

"Stāt!" smadzenēs uzliesmoja spilgta lampiņa. "Ja nogalināsi tūlīt, tev vairs nebūs rotaļlietas!"

Gļebs atrāva rokas, pielēca kājās un, cenzdamies savaldīt pirkstus, kas turpināja savilkties, it kā turētu sievieti aiz rīkles, pieskrēja pie loga. Steidzami kaut kas bija jādara, jāpadzen šīs trīsas, šis vājprātīgais uzbudinājums.

Saša gārdza, acis bija pielijušas ar asinīm. Gļebs pielēca viņai klāt, novilka uz grīdas, satvēra pletni.

-    Tu esi ļauns skuķis, viņš nikni nošņācās. Tu mīli mani par maz! Vai tu mīli mani?

Raudādama, cīnīdamās ar klepu, sieviete pamāja.

-     Saki kas esmu es un kas esi tu?

-Tu… esi… mans… kungs… es… tava… verdzene… viņa nočukstēja.

-     Tādā gadījumā nomazgā savu kungu! Nomazgā mani ar mēli!

Aleksandra nolaizīja viņa pēdu. Gļebs uzšāva ar pletni viņai pa muguru.

Sieviete sarāvās un iekliedzās.

-Ja vēlreiz apstāsies kaut uz mirkli, es nositišu tevi, - viņš nošnācās.

Viņa laizīja kājas, virzīdamās arvien augstāk. Viņš sita sievieti ar pletni lēnām, ar atvēzienu -, skatījās uz sarkanajām svītrām, kas uzblīda no sitieniem, un uzbudinājās arvien vairāk un vairāk.

Tiklīdz sievietes mēle pieskārās loceklim, viņš ieķērās ar pirkstiem tās matos un rēca pilnā balsī:

-     Es! Es esmu tavs kungs! Es! O-o-o!!!

Aiz dzīvokļa durvīm stāvošais zaglis ar iesauku Knābis, izdzirdējis rēcienu, kūleniski noripoja pa kāpnēm, piespiedās ar muguru pie mājas sienas un tad laidās, ko kājas nes.

-     Kas noticis? Kāpēc tu tāds kā sakaifojies? noprasīja Muša, ar nemierīgu prātu skatīdamies uz draugu.

-    Tur… Velns vinu zina… Tas vīrs rēc kā zvērs. Dzirdēju aiz durvīm. Slims, vai… zobiem klabot, atbildēja Knābis. Jāierauj kāds šņabis.

Iedzēris pāris degvīna malku, Knābis mazliet nomierinājās. Viņš apsēdās pie virtuves loga un, lūkodamies uz nelabo māju, izstāstīja par "izlūkošanu ar kauju".

-    Pielavījos pie durvīm, nolūrēju, kāda atslēga. Sūds vien ir, var dabūt vaļā ar nagu. Dzirdu, iekšā kaut kas smilkst. It kā būtu kāds zvēriņš. Un vēl skaņas: pliukš, pliukš, pliukš… Kā ar pletni. Zvēriņš visu laiku smilkst. Tad tas mērglis tā ierēcās…

-    Ko šis rēca?

-      Kaut ko tādu: es tavs saimnieks un kungs, īsti neiegaumēju. Ne jau cilvēka balsi. Atceries, kā zonā pirms aizvešanas uz psiheni auroja Vints?

-    Atceros, auroja kā traks.

-    Šis tieši tāpat.

-     Kas ir tas "šis"? Vai redzētais virs? No skata viņš kluss kā slīkonis. Varbūt tur skatās viģikus?

-     Ko tu runā? Tur taču nav elektrības. Sen atslēgta. Velns viņu zina, kas tur notiek. Varbūt kāds tur viņu audzina?

-     Ahā! Viņš iziet uz ielas rāms kā jērs un, galvenais, atgriežas atpakaļ. Uz pāraudzināšanu.

-     Zini… Varbūt viņš moka suni…

-    Kā tad! It kā nekā cita nebūtu ko darīt? Slims, vai?

-     Kaut kāds stulbums, piekrita Knābis. Bet vispār interesanti. Esmu jau noskaņojies to nameli aplūkot.

-     Kas tur ko skanoties? Tup nameli viens nenormālais. Kas mums? Kāds no tā labums?

-     Nē, vajag tomēr to māju izpētīt. Aizvakar viņš no tās taču izlīda, atceries? Uz kādām divdesmit minūtēm. Atgriezās ar nesamo.

-       Bija nopircis rijamo, melanholiski aizrādīja Muša.

-     Patiešām! Bet kam tas rijamais? Sunim, vai?

-    Sev.

-    Kāpēc tad viņš tur dirn? negaidīti iekliedzās Knābis. -Jauns vīrietis, kaut kur tak viņam jāstrādā. Šodien ir darbdiena. Bet šis dzīvojas tur. Rau, iznāca ārā!

Draugi pieplaka pie loga. No mājas patiešām iznāca viņu jau ievērotais maza auguma brūnēts džinsos un vieglā, virs T krekla uzvilktā jakā. Rokā karājās tukšs plastmasas maišelis. Vīrietis pārgāja pāri klajumam un nozuda aiz mājas stūra.

-     Viss, ātri tinamies uz turieni! pavēlēja Knābis, paķēris mūķīzerus.

Muša klausīja, neteicis ne vārda. Pēc pāris minūtēm viņi jau bija pie mājas. Uzkāpa trešajā stāvā. Knābis darbojās ap dzīvokļa atslēgu, bet Muša nervozi ausijās. Viņam šī padarīšana nepatika. Durvis atvērās, zagļi iekļuva priekšnamā. Dzīvoklī valdīja klusums. Uzmanīgi atvēruši durvis uz istabu, vīri spēra pāri slieksnim soli un apstājās.

Nožēlojamā gultā ar kaudzē saraustiem asiņainiem palagiem kaut kas gulēja. Sajukušu matu pinkas, daļēji atkailināta krūts, pilnīga, pār gultas malu nevarīgi nokārusies apaļīga roka liecināja, ka tā ir sieviete. īsti par sievieti to nevarēja uzskatīt, vairāk par izmocītu sievietes augumu, visu vienos zilumos, ar tumšsarkanām švīkām klātu. Aizpampuši seja ar asinsizplūdumiem.

-     Te tak ir līķis! iesaucās Muša, mezdamies uz durvju pusi.

Saša dzīvoja murgos. Pareizāk sakot, tie bija nevis murgi, bet kaut kas līdzīgs apziņas krēslai, kaut kāds starpstāvoklis starp īstenību un miegu. Apziņa tikpat kā bija zudusi, ļaujot uz mirkli iekrist tādā kā miegā. Izrādās, ka ari spīdzināts cilvēks var gulēt, viņa domāja, briesmoņa klaigu pamodināta. Izrādījās, ka atpūtas brīžos starp mocībām var redzēt sapņus! Tie bija krāšņi un krāsaini sapņi no agrākās laimīgās un bezrūpīgās dzīves.

Jo laimīgākas bija vīzijas, jo drausmīgāka bija pamošanās. Arī šoreiz viņa pamodās no durvju atslēgas skrapstēšanas un bezizejā ievaidējās.

Sieviete jau bija sapratusi, ka Gļebs viņu nogalinās.

Daudz netaika, un šodien viņš būtu nožnaudzis, bet

> > > »

vakar bija sitis un mocījis līdz nemaņai. Viņš vairs nevalda pār sevi vai tikpat kā nevalda. Neprāts ar katru dienu kļūst lielāks, pārņem viņu, neatstājot nekādas cerības…

Dzīvokļa durvis bez trokšņa pavērās, uz sliekšņa parādījās divas būtnes. Pirmajā brīdī Saša nodomāja, ka tās ir halucinācijas, taču viens no rēgiem iespiedzās smalkā balstiņā un gribēja mesties atpakaļ.

-    Pagaidiet! Aleksandra negaidīti spalgi iekliedzās. Viņa brīnījās, ka vēl spēj tik skaļi kliegt. Šie divi bija

viņas vienīgā cerība.

-     Pagaidiet! Lūdzu, neejiet projām! Palīdziet!

Otrs, garākais un vecākais vīrietis, saķēra draugu aiz piedurknes.

-    Pagaidi, Muša! viņš nokliedzās, pārlaizdams neprātīgu skatienu te Sašai, te uz gultas nomestajam milzīgajam gumijas vīrieša dzimumloceklim ar asiņu pēdām. Ko jūs te? Kas jūs tā?

-        Es… Mani nolaupīja. Esmu nokļuvusi maniaka nagos, lūgdama visus dievus, kaut šie dīvainie tipi neaizietu, nepamestu viņu vienu, steidzīgi nobēra Saša.

-     Muša, nostājies pie loga uz vakts!

Muša piegāja pie loga, nostājās sāniski un, mezdams greizus skatienus uz daļēji vājprātīgo sievišķi, vēroja klajumu. Knābis nespēja rimties ar izjautāšanu, kaut arī, pēc Mušas domām, vajadzēja laisties no šejienes projām kosmiskā ātrumā.

-     Saki, ka maniaks? Kāpēc tad esi vēl dzīva?

-     Esmu tikpat kā līķis. Vai tad neredzat? sieviete izmisumā iekliedzās. Viņš ņirgājas par mani, moka. Grib mani nogalināt! Vienkārši vēl nav pietiekami izpriecājies!

-     Kas viņš tāds ir?

-     Garš stāsts! Tas ir mans… Mēs tikāmies jau agrāk.

-    Jājāties, vai?

-    Nūjā. Agrāk. Pēc tam man uzradās cits vīrietis. Bet šito sadistu pārņēma greizsirdība, viņš atveda mani uz šejieni un piekala, redzat? Sieviete pacēla roku ar rokudzelžiem. Nošvirkstēja metāla trose.

-    Pamatīgi! Knābis izteica vērtējumu. Laikam jau briesmīgi sāp. Bet varbūt tu melo? Varbūt esi viņam parādā naudu?

Saša izmisumā ieraudājās.

-     Nē taču, nē! viņa noteica caur asarām.

-     Kas viņš ir? Kaut kur strādā?

-    Viņš ir protēzists.

-     Kas?

-     Zobārsts. Saprotu, tas viss izklausās pavisam neticami, tomēr, lūdzu, ticiet man! Ne jau es pati piekalu sevi pie troses! Bet mans līgavainis… Viņš ir ļoti turīgs. Ja palīdzēsiet izkļūt no šejienes, viņš jūs atalgos!

-    Knābi, jātinas projām! Nāk mērglis! iesaucās Muša.

-    Raugi… Kaut kādā veidā izmāni viņu ārā no mājas. Ar ko viņš tevi uz šejieni atveda?

-    Ar devīto žiguli. Tam jābūt noliktam tepat tuvumā. Ķiršu krāsā.

-     Izdomā kaut ko, lai viņš aizbrauc uz pāris stundām.

-     Knābi, jātinas projām! nošņācās Muša. Viņš tūlīt būs klāt!

-    Vārdu sakot, ja viņš izies no mājas, mēs to redzēsim un atgriezīsimies.

-     Es jūs lūdzu atgriezieties! Ak kungs, vienkārši piezvaniet uz miliciju, paziņojiet par mani, nekas vairāk nav vajadzīgs!

-     Labi, nerausties! Viss būs štokos!

Vīri nozuda. Durvis klusu aizvērās. Saša nokāra galvu un aizvēra acis, dzirdot, cik neprātīgi dauzās sirds, jūtot, kā pietvīkusi seja.

Gļebam ienākot istabā, Saša vaidēja. Viņš piegāja klāt un nolika uz grīdas maisiņu.

-     Gļeb, man ir slikti… Sirds… skatīdamās uz pāridarītāju, viņa nočukstēja un izmocīja žēlu smaidu.

Gļebs pieskārās sievietes plaukstas locītavai. Pulss sita nenormāli strauji. Roka bija auksta, plauksta mikla un nosvīdusi. Viņš pieskārās pierei. Piere dega. Asinsizplūdumu starpā uz sejas vidēja košsarkani plankumi, kas nepārprotami liecināja par adrenalīna pieplūdumu asinis. Viņš vēlreiz ieskatījās acīs.

Skatiens kaut kur maldījās, nepalikdams uz vietas.

Vairs nesaprazdams, vai kvēlo sievietes seja vai paša plaukstas, Gļebs tās piespieda pie viņas pieres. Uzradās bailes, ka Sašu iespējams zaudēt, kamēr vēl nav izlemts viņas liktenis. Nebūtu taisnīgi pārtraukt spēli pašā interesantākajā vietā, kad tikko izjusta spēles garša un viņš tikai sāk iejusties savā lelles vadītāja lomā. Bija pamodies spēles azarts, bet lelle, kas zina, varēja saplīst! Viņam pat prātā nebija ienācis, ka sieviete var neizturēt sāpes, ka sirds vai prāts var saniķoties. Nevienas tabletes nebija pa rokai!

-      Pagaidi, Šuročka, es tūlīt aizskriešu uz aptieku, pacieties, meitenīt! viņš nomurmināja.

Knābis un Muša pameta dzīvokli brīdī, kad apakšā noklaudzēja ārdurvis. Viņi uz pirkstgaliem uzlavījās augšā, pamira pie bēniņu lūkas un klausījās, kā atpakaļ atnākušais brūnēts, kaut ko murminādams zem deguna, žvadzina atslēgas.

Beidzot dzīvokļa durvis aizvērās.

-    Tātad šis gājis pēc maizes, čukstus noteica Muša. -Jālaižas projām un šī būda jāaizmirst. Viņa tikai muld. Kāds līgavainis? Vai redzēji šās ģīmi? Kam tāds purns vajadzīgs? Muld viņa, tas ari viss, viņš atkārtoja.

-        Varbūt muld, bet ne jau visu. Tam mērglim, kas šo gana, droši vien šī vajadzīga, ja jau piekalis pie gultas. Vai redzēji, cik maktens daikts tur mētājās? Viscaur asinīs. Kāpēc šis viņu izkropļojis? Lai nu kā, bet tas ir mums par labu. Varēs no šā nokāst naudu. Turklāt ne mazo. Ar tādu pantu, kas šim spīd, zonā labāk nerādīties, pats zini. Klau, Muša, tā kaza var mums ienest skanošo! Vai priekš duršanās vēl kas palicis?

-     Pavisam nedaudz "baltā".

-     Vārdu sakot, viņa jāatgādā pie mums, tiklīdz šis izlīdīs no mājas. Labi, laižamies prom.

Tomēr viņi nepaguva aizlaisties. Durvis atvērās no jauna, un melnīgsnējais vīrietis gandrīz vai noripoja pa kāpnēm.

9. nodaļa . Versiju izstāde

Grjaznovs aizgāja, bet Tureckis devās uz Merkulova kabinetu.

Klaudija Sergejevna blūzītē ar dekoltē, kas, pēc Turecka domām, pavēra skatienam vismaz pāris augšējo ribu un tik stingrā iestādē kā Ģenerālprokuratūra pārsniedza atļaujamās robežas, Sašam parādoties, atrāvās no datora un pameta uz viņu ilgpilnu meitenes skatienu.

-     Kļava! Kad tu rimsies tik bezdievīgi izskatīties? Tureckis noprasīja stingrā balsī.

-    Beidz… Atpūzdamies dienvidos, droši vien esi mani pavisam aizmirsis. Tur sabraukušo kurtizāņu kompānijā.

-     Ko tu ainā, manu saulīt? Kādas kurtizānes? Tikai un vienīgi atvaļinātu bijušo karavīru sabiedrībā pavadīju veselu skumju un dvēseles moku pilnu nedēļu. Tik homogēnā kompānijā kā tīrs medicīniskais spirts. Un tikpat sterilā.

-    No kurienes tev tādi medicīniski salīdzinājumi? Romāns ar medicīnisko personālu?

-     Kļava, tu esi tikpat aizdomu pilna kā likumīgā sieva. Turklāt ne katra. Vai tas ir glīti?

-    Nav glīti. Klaudija nokaunējās. Bet tik sen tevi… neesmu…

-     Neesi redzējusi? Tas ir labojams. Kā mēdz teikt, tā ir nelaime, taču nav liela bēda.

-    Nesapratu…

-      Ir tāda stagnācijas laika anekdote. Dēls jautā tēvam, ar ko atšķiras nelaime no bēdām.

-     Un kāda ir atšķirība?

-      Nezini? Tēvs atbild: dēliņ, rau, esmu pazaudējis visu algu. Tā ir īsta nelaime, jo nezinu, ko lai saku mūsu mammai. Taču tas, ka priekšlaikus miris mūsu ģenerālsekretārs, tās ir lielas bēdas! Lielas visas tautas Ieēdas, Tureckis traģiski pavēstīja un ieturēja ilgu pauzi. LIz mata Staņislavska sistēmas labāko tradīciju garā.

-    Un?! Klaudija neizturēja.

-    Bēdas, taču ne nelaime! Saša pabeidza negaidīti priecīgi un nozuda kabineta durvīs.

-     Jokdaris! Klaudija nosprauslojās un izvilka no somiņas pūdernīcu un lūpukrāsu, acīmredzot domādama, ka Aleksandrs Borisovičs pievērsīs viņai uzmanību arī pēc iznākšanas no priekšnieka kabineta.

**«

Kamēr Tureckis ar Merkulovu apsprieda operatīvās grupas sastāvu un steidzamākos uzdevumus, bet Klaudija Sergejevna pieņemamā telpā uzposās, Grjaznovs devās uz Ņegļinku, uz privāto detektīvu aģentūru "Glorija", ko vadīja brāļadēls Deniss.

Tajās reizēs, kad bija jāievēro īpaša konfidencialitāte vai kad vajadzēja likt lietā neformālos kontaktus ar noziedzīgās pasaules pārstāvjiem, Vjačeslavs Ivanovičs lūdza palīdzību "Glorijas" darbiniekiem, kuru vairākums savā laikā bija viņa darbabiedri un padotie.

"Glorijas" darbinieku vidū bija arī atvaļinātais Galvenās izlūkošanas pārvaldes majors Aleksejs Petrovičs Ivrotovs cilvēks ar plašiem sakariem un lielām iespējām. Sakari bija izskaidrojami ar viņa agrāko darbu militārajā izlūkošanā. Strādājot tur, Krotovs bija izveidojis savu aģentu tīklu, kurā ietilpa gan tagadējie biznesa pārstāvji, gan noziedzīgo grupējumu līderi un pat viens otrs likumīgais zaglis, kam zagļu goda kodekss visstingrākajā veidā aizliedza kontaktus ar likuma pārstāvjiem.

Taču… Oblonsku namā viss bija sagriezies ar kājām gaisā šo populāro aforismu varēja attiecināt ne tikai uz balto valsts ietērpu, bet arī, ja tā var teikt, uz tā oderi. Raugi, zagļu vecākais piepeši uzstājas labdara un mecenāta lomā un parādās tajās pašās pieņemšanās un koncertos, kur Iekšlietu ministrijas augstākās amatpersonas. Vai arī kāds zellis, kas pirms desmit gadiem bija pārticis no reketa, uzpeldēja kā solīdas firmas vadītājs vai vidēja kalibra baņķieris.

Krotovs lieliski pārzināja daudzu iepriekš minētās pilsoņu kategorijas dzīves gaitas, un viņa rokās bija sviras, kas ļāva uz viņiem iedarboties un vajadzības gadījumā padarīja iedarbīgākas ar naudaszīmēm.

Visbeidzot Vjačeslavs Ivanovičs labprāt apmeklēja "Gloriju" katrā izdevīgā brīdī arī tāpēc, ka aģentūra bija paša auklējums. Tieši viņš, Grjaznovs, bija to veidojis un vadījis. Līdz atgriezās darbā Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldē un nodeva auklējumu Grjaznova, juniora, rokās.

Te viņš vienmēr tika gaidīts. Te varēja nomest slogu, ko uzkrāva priekšnieka rūpes, justies mīļš un gaidīts viesis.

Grjaznovu sagaidīja ar atturīgu, bet patiesu prieku. Saruna notika īpašā telpā, kas "Glorijā" bija iekārtota slepenu apspriežu rīkošanai. Kopā ar brāļadēlu Denisu un Krotovu apspriedē piedalījās vēl viens neiztrūkstošs tādu slēgtu sarunu loceklis Seva Golovanovs, "Glorijas" izmeklēšanas dienesta vadītājs.

Vjačeslava Ivanoviča ierašanās iemesls nebija noslēpums lidmašīnas TU-154 avārija un pasažieru bojāeja, turklāt starp viņiem bija arī "Aeroflotes" direktors Somovs. Taču Grjaznova, seniora, vēstījums par sprādziena iemeslu klausītājiem bija jaunums.

Saprotiet, lainera spridzināšanai izmantots plastīts, Grjaznovs beidza stāstījumu par atradumu pie Voroņežas un izņēma no biezas aploksnes vietējo kriminālistu slēdziena kopiju.

-     Kam tas bija vajadzīgs? pajautāja Golovanovs.

-    Prātīgs jautājums. Te manas un Aleksandra domas nesakrīt. Manuprāt, akcija rīkota, lai novāktu Somovu. Vispirmām kārtām tā ir izdevīga Sosnovskim.

Un Grjaznovs ar iedvesmu sāka izklāstīt savu versiju.

-    Tatad tu, tēvoci Slava, gribi uz mūsu pleciem uzkraut oligarhu, kas patlaban dzīvo ārzemēs? Deniss pasmaidīja.

-     Nē, Grjaznovs, seniors, noteica. Pagaidām ar oligarhu nodarbosies FDD ļaudis.

-      Kas to darīs? Krotovs tūlīt gribēja zināt. Protams, ja tas nav valsts mēroga noslēpums.

-     Kāds nu noslēpums? Ar viņu nodarbosies Samoilovičs.

-    Liekas, Igors Nikolajevičs vārdā?

-Jā. Pazīstama figūra?

-    Gadījies tikties. Godprātīgs un krietns vīrs.

-    Tieši tā. Un tas patlaban ir galvenais. Ja ņem vērā, ka Sosnovskim visur ir acis un ausis, baidos, ka arī manā iestādē ir kāds "kurmis", lai cik nožēlojami tas izklausās. Tāpēc atnācu pie jums. Var gadīties, ka uzdevums jūsu augstajām intelektuālajām un citādām spējām liksies neatbilstošs, taču visu panākumu pamatā bieži vien ir šādi sīki darbiņi un lomas…

-Tēvoci Slava, nestiep gumiju…

-     Vārdu sakot, jāizstrādā kāda versija. Nav izslēgts, ka vajadzēja uzspridzināt citu aviolainera pasažieri. Tieši kuru? Ņemot vērā, ka ierindas pilsoņus nespridzina, ja nu vienīgi kompānijas pēc, lai cik skumīgi tas izklausās, potenciālais upuris jāmeklē biznesa klases pasažieru vidū.

-     Kāpēc "potenciālais"? Golovanovs brīnījās.

-     Tāpēc, ka biznesa klases pasažieriem, kam bija jālido ar šo reisu, nācās atdot savas vietas Somovam ar svītu. Tā daži no viņiem izglāba sev dzīvību.

-    Jā, tā Kunga ceļi ir neizdibināmi! Neviens nevar zināt, kur iegūs, kur pazaudēs, noteica Krotovs.

-    Tieši tā. Šie cilvēki būtu jāizzondē. Un šajā ziņā es vispirmām kārtām paļaujos uz tevi, Aleksej Petrovič.

-   Neiebilstu. Krotovs pamāja. Pasažieru saraksts, pases dati?

-   Stundas, lielākais, pusotras laikā pa faksu būs "Glorijā".

-     Cik steidzami?

-Jo ātrāk, jo labāk. Pirmā operatīvās grupas sanāksme paredzēta rit pulksten piecpadsmitos.

-     Centīšos kaut to uzrakt, apsolīja Krotovs.

-     Bet tu, Denis, nedusmo!

-    Mēs ari bez darba nesēžam, it kā nevērīgi atsaucās brāļadēls.

Bija redzams, ka viņš jūtas aizskarts, kāpēc gan tēvoča speciālais uzdevums netiek uzdots viņam.

-     Izmeklēšana tikai sākas. Varat nešaubīties, ka visiem pietiks darāmā. Sirds to jūt.

-     Sirds jūt, ka viss nebūt nav tik vienkārši, Aleksandrs Borisovičs Tureckis tajā pašā laikā sacīja savā kabinetā Oļegam Levinam un trim izmeklēšanas nodaļas darbiniekiem, kas pie grupas vadītāja bija ieradušies uz apspriedi.

Pārējo vidū izcēlās jauns cilvēks ar kuplu matu cekulu un atkarenām ausim, neizprotamā kārtā atgādinot Oļegu Levinu pirms desmit gadiem. Levina stažieris, kuru Oļegs pats bija lūdzis iekļaut grupā.

-     Līdztekus versijai par Mazulīti Cahesu var būt arī citi varianti. Ar oligarhu jau nodarbojas, mūsu gaitas ved uz Šeremetjevu izmeklēšanas operatīvo pasākumu veikšanai, kā tas tiks atspoguļots atskaitē. Jānoskaidro lidostas darbinieki, kam bijis kāds sakars ar 2318. reisu. īpaši mūs interesē mehāniķi, kas gatavojuši lidmašīnu lidojumam, krāvēji, kam ļauts ieiet lainerī, pirmām kārtām tie, kas iekrāva sagatavoto ēdienu. Ēdināšanas bloka darbinieki. Jūs, Oļeg Nikolajevič, es lūdzu uzņemties pārbaudi. Ir vēl kāds visai kutelīgs uzdevums. Kadru daļā jāiepazīstas ar visu Šeremetjevas darbinieku personas lietām. Vecums, darba stāžs, dienesta gaitas pateicības vai pretējais. Šis darbs prasa laiku un pacietību, taču izmeklēšanai tas nepieciešams. Ar to nodarbosieties jūs, jaunekli. Kā jūs sauc?

-    Kirils Bezuhovs, skanīgi ziņoja stažieris. Kirils Sergejevičs, viņš precizēja un nosarka.

-     Vai ir jautājumi, Kiril Sergejevič?

-    Vai mēs brauksim tūlīt, taisnā ceļā? LIz ilgu laiku? Es būtu mātei…

-    Tātad tā, jaunekli, Tureckis viņu pārtrauca. Ir kāda budistu līdzība. Dodu iespēju noklausīties. Uz budistu klosteri atnāk cilvēks, kas vēlas kļūt par mūku.

Viņš redz, ka mūki lūdz Dievu pie strūklakas klostera vidū. Ārā auksts, un atnācējs jautā blakus stāvošajam skolotājam: "Ūdens droši vien ir ļoti auksts?" Skolotājs neko neatbild, budistu klos'teros tas nav nekas neparasts. Viņš iesmeļ no strūklakas spainī ūdeni un uzlej prasītājam.

Vīri kabinetā nespēja apvaldīt smieklus. Jauneklis nosarka līdz matu galiņiem.

"Re nu! Arī mēs pārzinām budistu folkloru!" Tureckis domās nosūtīja sveicienu Semjonam Semjonovičam Moisejevam.

-Jautājumu nav, Kiril Sergejevič?

-Jautājumu nav, atbildēja stažieris.

-    Ļoti labi. Vēl kas. Jāizskata Šeremetjevas darbinieku medicīniskās kartes. Jāaprunājas ar psihologu. Lidostā droši vien ir psiholoģiskais dienests. Mūs interesē nelīdzsvaroti cilvēki ar tieksmi uz neaprēķināmu rīcību. Arī tādi, kas neapmierināti ar dzīvi vai priekšniecību.

-    Tu domā… gribēja pajautāt attapīgais Levins.

Atskanēja vietējā izsaukuma signāli.

-    Saņa, ienāc, ir jaunumi, Tureckis izdzirdēja Kostjas balsi.

-     Būšu pēc piecām minūtēm.

Tureckis nolika klausuli.

-    Manas domas apspriedīsim vēlāk. Bet tagad zirgos! Grupas vecākais būs Levins. Uzturi ar mani sakarus, Oļeg! Tiklīdz radīsies kas interesants, nekavējoties ziņo. Es būšu pie Merkulova. Viss, apspriede beigusies. Ņemiet līdzi operatīvos aģentus un uz priekšu!

* [1] *

Trešdiena, divdesmit devītais augusts, Šeremetjevas lidostas darbiniekiem bija visai saspringta. Pēc visus satriekušās avārijas bija pagājusi gandrīz nedēļa un pirmās emocijas pierimušas. Cilvēki nesaprata, kāpēc tiesībsargājošās struktūras transporta prokuratūras personā neuzsāk izmeklēšanu.

Un tad sākās.

Drīz pēc pusdienlaika dienesta telpās, uz lidlauka, administrācijas kabinetos saradās likuma pārstāvji. No pašas Ģenerālprokuratūras.

Kadru daļas priekšniece, sieviete tuvu Balzaka vecumam, ar spilgti rūsganiem krāsotiem matiem, kam bija jānoslēpj sirmums deniņos, ieraudzījusi kabinetā pavisam jaunu cilvēku, gandrīz jaunekli ar aizkustinoši atkarenām ausīm, izbrīnā savilka uz augšu uzacis.

Jauneklis uzrādīja dienesta apliecību, kas apstiprināja, ka viņš ir piederīgs draudīgajai iestādei, kura iekārtojusies Šeremetjevā, un palūdza lidostas darbinieku personiskās lietas, lai iepazītos ar tām.

-    Visas? brīnījās kadru daļas priekšniece.

-    Visas, savilcis gaišās uzacis, atbildēja jauneklis.

-     Tātad iepazīsimies! Sieviete viņam uzsmaidīja. Ada Grigorjevna Kaškina.

-     Kirils Sergejevičs Bezuhovs*, jauneklis stādījās priekšā.

Iedomājusies, ka uzvārds nepavisam neatbilst jaunekļa veidolam, sieviete iesmējās. Galvenais izskata akcents bija tieši ausis.

-     Kas noticis? Kirils saspringa.

-    Nekas, atvainojiet! Jums ir tik literārs uzvārds…

-    Ķersimies pie darba! Vilkdams no diplomātportfeļa piezīmju datoru, stažieris sarauca pieri. Vai atļausiet pieslēgties caur jūsu tikla filtru?

-    Protams! Jums gan ir lielisks dators! Ar ko sāksim?

-    Ar lidojošo sastāvu, padomājis atbildēja Kirils.

Sieviete pievilka sev tuvāk vienu no garajām atvilktnēm, kuru pildīja kartona kartītes ar fotogrāfiju augšējā stūrī pa kreisi.

-    Andrejs Stepanovičs Aleksejevs, viņa iesāka.

-     Atļausiet man, viņu pārtrauca stažieris, pievilkdams kartotēku tuvāk sev.

Tikmēr Oļegs Nikolajevičs Levins iepazinās ar ēdināšanas bloka darbiniecēm. Vispirms Levins konstatēja, ka darbā nav attiecīgās apakšvienības vadītājas Aleksandras Borisovnas Ņeberežnajas. Tiesa, viņa nebija darbā pilnīgi likumīgi kārtējais atvaļinājums. Saruna notika ar Ņeberežnajas vietnieci Svetlanu Stepanovnu Linčenko. Viņi iekārtojās Ņeberežnajas kabinetā. Levins aplūkoja fotogrāfiju zem rakstāmgalda stikla. Tajā bija redzama pievilcīga, apaļīga jauna sieviete ar pāri pleciem krītošiem kastankrāsas matiem.

-     Labi, sāksim! Levins atrāva skatienu no fotogrāfijas un ieslēdza diktofonu. Svetlana Stepanovna, lūdzu, izstāstiet, kā notiek ēdiena komplektēšana reisiem.

Kāds ir produktu piegādes režīms uz lidmašīnām? Vai produktus piegādā tieši pirms reisa, vai kārtība ir citāda?

Svetlana Stepanovna godprātīgi visu izstāstīja.

-      …Pēc tam kastes ar konteineriem iekrauj ledusskapjos. Pa nakti. Agri no rīta krāvēji tās izvadā pa lidmašīnām. Pirmie reisi ir ļoti agri, piemēram, lidmašīna uz Vladivostoku izlido septiņos no rīta. Tāpēc ēdienu gatavo iepriekšējā dienā.

-    Tas nozīmē, ka produkti 2318. reisam uz Larnaku tika komplektēti iepriekšējā dienā, proti, trešdien?

-Jā.

-     Kad Aleksandrai Borisovnai sākās atvaļinājums?

-     Pirms divām dienām, pirmdien.

-    Tas ir, trešdien viņa bija darbā? Vai viņa pārraudzīja darbu?

-Jā, pēdējo dienu.

-     Kāpēc pēdējo?

-       Aleksandrai bija uzkrājies daudz nostrādātu virsstundu, tāpēc viņa palūdza divas brīvdienas. Ceturtdienu un piektdienu.

-    Ja pareizi esmu jūs sapratis, Ņeberežnaja pēdējo reizi bija darbā pagājušās nedēļas trešdienā, divdesmit otrajā augustā? jautāja Levins.

-Jā.

Priekšnieces nozušana dienu pirms sprādziena nez kāpēc viesa Levinā nemieru. Kaut arī tā varēja būt pavisam parasta sagadīšanās. Vai arī kāds simt desmitais Parkinsona likums: nepatikšanas rodas, kad priekšniecības nav uz vietas. Un tomēr…

-   Ar kuru no jums Aleksandra Borisovna šeit… draudzējas?

-     Viņa nedraudzējas ne ar vienu, viņa ir priekšniece, mēs padotās.

-     Tomēr. Kolektīvā ir tikai sievietes. Cik noprotu, jūs kopā strādājat ne' vienu gadu vien. Vai tiešām viņa ne ar vienu nemēdza aprunāties?

-     Kāpēc ne… Runājās, protams. Kaut vai ar mani.

-     Viņa neteica, kāpēc ievajadzējās brīvās dienas?

-    Šķiet, gatavojās braukt kopā ar kādu uz vasarnīcu.

-    Ar ko?

-    To nu es nezinu.

-     Ko viņa bija ieplānojusi darīt atvaļinājumā?

-     Grasījās braukt uz Žitomiru pie mātes.

-     Kad?

-     Manuprāt, pirmdien. Jā, teica, ka nopirkusi biļeti uz pirmdienu.

-    Tātad viņai jau vajadzētu būt pie mātes?

-     Droši vien… Linčenko paraustīja plecus.

-     Vai viņai piezvanīt var?

-     IJz kurieni? Uz Žitomiru? -Jā-

-    Tālruņa numuru viņa neatstāja.

-     Kā tad tā? Bet ja kaut kas atgadās…

-Viņa mums numuru neatstāja. Teica, ka zvanīs pati. Vispār jau tālniņa numuram jābūt pirmajā nodaļā. Tādi ir vispārējie noteikumi: jebkuras apakšvienības vadītājs, dodoties atvaļinājumā, atstāj tālruņa numuru.

-    Atļausiet? Levins pasniedzās pēc iekšējo sakaru tālruņa. Dima? Steidzami jāsazinās ar pasažieru pārvadājumu ēdināšanas bloka vadītāju Aleksandru Borisovnu Ņeberežnaju (ko neteiksi, Turecka vārdamāsa, nodomāja Levins). Viņa ir atvaļinājumā. Izlidojusi uz Žitomiru pie mātes. Tālruņa numuram jābūt pirmajā nodaļā. Tūlīt piezvani man! Gaidu.

Viņš turpināja:

-    Svetlana Stepanovna, kā pagāja trešdiena, divdesmit otrais augusts? Vai atgadījās kas neparasts, vai viss bija kā vienmēr?

Sieviete iegrima domās.

"Mīlulīt, kāpēc tu domā tik ilgi? Laikam jau ne bez iemesla."

Levinam bija taisnība. Linčenko domāja, stāstīt vai nestāstīt par Sašas drauģeļa vizīti. Iegāzt draudzeni negribējās.

-     Ziniet, neatceros.

-    Kā tad tā? Nākamajā dienā notika avārija, gāja bojā cilvēki, arī jūsu kompānijas ģenerāldirektors, bet jūs neatceraties, kas noticis iepriekšējā dienā.

-    Kas tam ir kopīgs?

-    Norunāsim, ka jautājumus uzdodu es! stingri noteica Levins. Nu re! Zvana. Tūlīt uzzināsim, kā jūsu priekšniece atpūšas.

Levins ieslēdza mobilo tālruni. Viņš klausījās sarunu biedru visai ilgi, tikmēr aplūkodams rakstāmgaldu, pie kura sēdēja.

-    Zvaniet uz mājām! viņš īsi pavēlēja un atslēdza aparātu.

-     Izstāstiet, Svetlana Stepanovna, ko jūs zināt par Ņeberežnajas personisko dzīvi? Starp citu, vai tā ir viņa fotogrāfijā zem stikla?

-Jā-

-    Es to pievienoju lietai. Turpināsim. Vai viņa ir precējusies? Bērni ir?

-     Nē, šķirtene. Bērnu nav.

-     Vai viņai kāds ir? Draugs, paziņa? Vai ar kādu tiekas?

-     Kā lai to pasaka…

-    Sakiet, kā ir!

-     Laikam jā.

Levina mobilais tālrunis iezvanījās no jauna.

-    Dima? Klausos. Tā… Labi, es vēlreiz piezvanīšu.

Viņš palūkojās uz Linčenko.

-     Svetlana Stepanovna! Atgādinu, ka šī nav saruna pie tējas glāzes. Sakarā ar lidmašīnas avāriju ierosināta krimināllieta. Nepatiesas liecības došana, izmeklēšanas maldināšana, vārdu sakot, iepriekšējās izmeklēšanas apgrūtināšana ir krimināli sodāma darbība. Tāpēc esiet tik laipna un dodiet uz jautājumiem pilnīgas un skaidras atbildes. Ko jūs zināt par Ņeberežnajas personisko dzīvi? Vai viņai ir draugs vai mīļākais?

-     Viņai to daudz… tas ir, gribu teikt, ka Aleksandra ir izcila un brīva sieviete. Viņai ir bijuši un arī tagad ir sakari. No draugiem… Ir viens! Svetlana it kā atcerējās. Zobārsts. Pareizāk, protēzists. Viņi sen ir pazīstami, jau vairākus gadus. Saša pie viņa ārstēja zobus.

-     Kā sauc?

-    Gļebs. Uzvārdu nezinu.

-    Vai esat viņu redzējusi? Kur viņš strādā?

-    Nezinu. Es saku patiesību. Saša viņu slēpa. Viņš zvana uz šejieni samērā bieži, taču redzējusi viņu neesmu.

-    Vai viņš zina, ka Ņeberežnajai atvaļinājums?

-     Jā. Viņš zvanīja pirms nedēļas, mēs parunājāmies. Aleksandra bija grāmatvedībā. Pateicu, ka viņa aizgājusi pēc atvaļinājuma naudas.

-     Par ko vēl runājāt?

-Vēl…

Sieviete kļuva domīga.

-      Viņš teica, kā domājot uzaicināt Sašu uz teātri. Ceturtdien. Lai viņa noteikti piezvana.

-     Kāpēc viņš jums to stāstīja? Jūsu ģimenes taču nedraudzējas?

-     Laikam jau baidījās, ka Saša nepiezvanīs. Dažreiz viņa par Gļebu nelikās ne zinis. Tāpēc pastāstīja par teātri. Pateicu, ka ceturtdien Sašas nebūs. Ka viņa paredzējusi izbraukt no pilsētas.

-     Kāpēc jūs lemjat paziņas vietā? Un stāstāt par viņas plāniem svešam cilvēkam?

-     Neko viņas vietā nelēmu. Zināju, ka Saša gatavojas doties prom no pilsētas. Viņa pati to stāstīja. Bet par Gļebu… Kāds nu viņš svešinieks? Piecus gadus aplido Sašu, ne reizi vien aicinājis par sievu. Patiesību sakot, man viņa žēl. Es izturos pret Sašu labi, taču Gļebu viņa nomocījusi ar savām… dēkām. īpaši pēdējo…

-     Ko tas nozīmē? Vai viņai kāds uzradies?

-     Stāstīja, ka iepazinusies ar kādu vīrieti. Viņa ar to ļoti aizrāvusies.

-     Kad iepazinusies?

-     Nesen, pirms kādām divām trim nedēļām.

-     Ko jūs par viņu zināt?

-     Vārdā Ediks. Liekas, nekustamo īpašumu aģents.

-     Kur viņi iepazinās?

-     Nejauša pazīšanās. Viņš aizvedis Sašu uz mājām.

-     No kurienes?

-     Viņa devusies no darba uz mājām. Saša bieži aizkavējas, tāpēc reizēm ķer privātās mašīnas, lai nokļūtu mājās. Tā noticis arī ar viņu. Izgājusi pēc darba ārā, sākusi balsot, un viņš apstājies.

-     Ar kādu mašīnu viņš brauc, vai to zināt?

-     Ārzemju marka. Laikam fords. Jā, patiešām.

-    Vai Ediku esat redzējusi? Levins paprasīja uz labu laimi.

-Jā, vienu reizi.

-     Kad un kur?

Sieviete smagi nopūtās un teica:

-      Viņš bija atnācis uz šejieni, uz cehu. Tieši trešdien. Aleksandras pēdējā darbadienā pirms atvaļinājuma.

-    Vēlreiz nosauciet datumu, kad vīrietis, vārdā Ediks, bija šeit, pasažiem pārvadāšanas nodaļas ēdināšanas blokā! neticēdams savām ausīm, pārjautāja Levins.

-    Trešdien, divdesmit otrajā augustā, skatoties sienas kalendārā, atbildēja Linčenko.

-     Cikos?

-      Kad viņš atnāca, neredzēju, jo Aleksandra Borisovna lūdza mani aiziet uz administrāciju pēc pavēles par kvartāla prēmiju. Man atgriežoties, viņš jau bija fasēšanas zālē.

-     Kad jūs atgriezāties?

-    Apmēram piecpadsmit minūtes pirms maiņas beigām. Bija varbūt piecpadsmit, divdesmit minūtes pāri sešiem.

-     Ko viņš darīja fasēšanas zālē?

-Jokoja ar meitenēm, palīdzēja.

-     Palīdzēja?

-     Nūjā. Vai zināt, cik tās kastes ar ēdienu ir smagas? Piecpadsmit kilogrami. Meitenes ņem kastes no konveijera uz ratiņiem un pēc tam krauj ledusskapjos. Viņš nāca palīgā. Kas tur īpašs? Vienkārši īsts vīrietis!

-    Kā īstais vīrietis izskatījās?

-      Kā? Augums virs vidējā. Apmēram metrs septiņdesmit seši septiņdesmit astoņi. Kalsns. Gaiši, ezītī apgriezti mati…

-    Acis?

-     Es viņu nepētīju! Linčenko atcirta. Sakiet vai ar Sašu kas atgadījies? viņa neizturēja nepajautājusi.

-     Nezinu. Pagaidām, pievērsis sievietei ciešu skatienu, noteica Levins. Sakiet, Svetlana Stepanovna, kā dienesta telpās varēja ienākt svešs cilvēks? Kas viņu ielaida?

-     Nezinu, atbildēja Linčenko.

-     Vēlreiz, Svetlana Stepanovna: vai nekas neparasts tajā dienā neatgadījās? Teiksim, sakarā ar vīrieša, vārdā Ediks, parādīšanos?

Svetlana Stepanovna padomāja un paraustīja plecus.

-     Nē, neko neparastu neatceros.

-     Vai jūs Ediku pazītu? Vai varētu palīdzēt izveidot

vina fotorobotu? i

-    Es nenopētīju viņu, kā pienākas. Tiklīdz darbi beidzās, devos projām. Todien man bija jātiek uz namu pārvaldi, tāpēc steidzos. Saša cienāja visus ar šampanieti, taču es aizgāju. Baidījos nokavēt. Ziniet, pierakstu pie sevis māti…

-     Vai jūs pazītu to vīrieti? Ediku? Levins viņu pārtrauca.

-     Baidos, ka nepazītu. Parasts cilvēks, nekā īpaša.

-     Labi, paldies! Levins izslēdza diktofonu. Ja radīsies nepieciešamība, mēs vēl tiksimies. Bet pagaidām aiciniet kabinetā…

Levins ielūkojās darbinieku sarakstā. Pirmais pēc alfabēta bija Golubevas uzvārds.

-    Lūdzu, uzaiciniet Margaritu Dmitrijevnu Golubevu!

Iepazīšanās ar karsto ēdienu fasētāju noritēja tik interesanti, ka jau pēc stundas Margarita Golubeva ar dienesta mašīnu tika aizvesta uz ēku Lielajā Dmitrova ielā. Pie reizes paņemot līdzi palīgstrādnieci Natāliju Čerkesovu.

Saruna notika Turecka dienesta kabinetā.

Aleksandrs Borisovičs pa telefonu jau bija uzzinājis, ka pilsone Ņeberežnaja, kam vajadzēja ierasties pie mātes iepriekšējā dienā, tas ir, otrdienā, Žitomirā nav iebraukusi.

Tāpat bija zināms, ka māte zvanījusi meitai uz Maskavu. Tālrunis viņas dzīvoklī klusēja.

Kad Tureckis bija beidzis Aleksandras Borisovnas padoto pratināšanu, pulkstenis rādīja septiņpadsmit un divdesmit minūtes. Viņš sazvanījās ar Grjaznovu.

Pēc pusstundas Tureckis Maskavas Kriminālmeklē" šanas pārvaldes operatīvo aģentu pavadībā ieradās Glagoļeva ielā, kur bija pierakstīta meklējamā Ņeberežnaja.

Viņi bija paņēmuši līdzi Ņeberežnajas fotogrāfiju un pēc Golubevas un Čerkesovas vārdiem izveidoto fotorobotu.

10. nodaļa . Apsteigšanas taktika

Tiklīdz durvis aiz Gļeba muguras aizvērās, Aleksandra gultā piecēlās sēdus un platām acīm skatījās uz durvīm, kustinādama lūpas klusā lūgšanā.

Lūgšana tika sadzirdēta. Atslēga noskrapstēja, durvis atvērās. Uz sliekšņa parādījās jau zināmie divi viri.

-     Viņš aizgāja uz aptieku, nevilcinoties pateica Saša.

-     Uz aptieku? Tas ir labi. Līdz tuvākajai desmit minūtes, ko iet. Turp un atpakaļ, vēl piecas minūtes tur, kopā iznāk pusstunda.

Knābis piegāja pie sievietes.

-     Dod roku!

Saša padeva pretī dzelžos ieslēgtās rokas. Knābis iebāza atslēgā tievu dzelzīti, mazliet padarbojās, aproce atvērās un nokrita uz grīdas.

Saša berzēja plaukstas locītavu un runāja caur asarām:

-     Ak kungs, es vairs neticēju… Paldies! Tagad tik ātrāk jātiek projām!

-    Vai paiet vari?

Viņa nolaida kājas uz grīdas un piepeši uztvēra sev pievērstos vīriešu skatienus.

-    Ak kungs, es taču esmu kaila! Viņa paķēra gultas pārsegu un aizsedza krūtis. Ko nu lai dara?

Knābis paskatījās uz pārinieku.

-     Muša, velc nost treniņbikses un T kreklu! viņš pavēlēja.

-     Kas tev prātā? Kā es iešu?

-     Velc nost, muļķi! Nav laika skaidroties! Kopā ar meitieti nokļūsim mūsu mājās, bet no turienes izsauksim kruķus. Tu varēsi skriet uz mājām sporta biksītēs. Ne jau pliks. Patēlosi sportistu.

-    Velc nost pats savējās! atcirta Muša.

-    Es esmu tievs un garš, mani džinsi viņai nederēs. Dari, ko liek, kamēr neesi dabūjis pa kaklu!

-     Lūdzu, lūdzu! Es par visu samaksāšu! Saša raudāja.

-     Labi, noburkšķēja Muša.

Draugi izgāja virtuvē.

-        Galvenais ir atvilkt viņu pie mums! Kad vēl radīsies tāda iespēja?! nošņācās Knābis. Velc nost bikses!

Muša noģērbās un iegrūda drēbes draugam, pats palikdams nosmulētās melnās peldbiksēs. Knābis iegāja istabā.

-      Ņem, meitenīt, un veikli saģērbies! Mēs virtuvē gaidām.

Viebdamās no sāpēm, ko sagādāja katra kustība, Saša steidzīgi uzvilka pēc sviedriem smirdošo T kreklu un bezveidīgās, sen nemazgātās treniņbikses. Starp citu, tam galīgi nebija nekādas nozīmes! Galvenais bija tikt no šejienes projām, kamēr nav atgriezies Gļebs. Bailēs no mocītāja Sašai galva gandrīz nemaz nestrādāja.

-     Esi gatava? Knābis ieskatījās istabā. Purns tev pamatīgi sadauzīts, ar iešanu ārā jāuzmanās. Labi, pārlaid pinkas pāri sejai, šiten tā. Nu uz priekšu!

Viss beidzās veiksmīgi. Bija darbadienas vidus, pilsētas nomale, arī vasara vēl nebija galā un kavēja pensionārus dārzos viss bēgļiem nāca par labu. Dīvainajam pārītim garam vīrietim, kas zem rokas veda maisveidīgās drēbēs nevīžīgi ģērbušos neliela auguma sievieti ar sajukušiem kastaņkrāsas matiem, neviens ceļā negadījās. Sieviete pārvietoja kājas tikai ar grūtībām kā piedzērusies. Pat ja kāds arī būtu redzējis pārīti ieejam piecstāvu mājas kāpnēs, nez vai brīnītos galvaspilsētā alkoholiķu netrūka. Tad jau garāmgājēja uzmanību vairāk būtu saistījis dīvainais sportists ar noļukušu, neveselīgu ādu un pēckara laika satina peldbiksēs iespīlētu resnu pēcpusi. Sportists skrienot nervozi atskatījās un nozuda tajās pašās durvīs, kur alkoholiķu pārītis.

To visu savā dienasgrāmatā pierakstīja blakusmājā pie loga invalidu ratiņos sēdošs sirms vīrietis, kas, savā laikā būdams meteorologs, bija pieradis fiksēt dienasgrāmatā visu, kas saista uzmanību.

Saša pārlaida bailīgu skatienu netīrajam, nekoptajam dzīvoklim. Viņa vēl nespēja noticēt, ka tikusi brīvībā. Likās, ka Glebs ar savu zvēra ožu vinu atradīs, tūlīt te ielauzīsies un… Nodurs visus! Viņa jau zināja, cik milzīgs fizisks spēks viņam parādās uzbudinājuma brīžos.

-     Ej tālāk un apsēdies! ielūkojies sievietes bālajā sejā, laipni noteica Knābis. Ej istabā un apsēdies uz dīvāna! Tu izskaties pavisam slikti.

Noklaudzēja dzīvokļa durvis, Saša nodrebēja un saspringa kā uzvilkta stiga.

-    Nomierinies! Tur atgriezās mans draugs. Knābis nosmīnēja.

-    Iztaisījis no manis muļķi un nu priecājas. Muša ieslīdēja otrajā, mazākajā istabā un pēc brīža iznāca ar biksēm kājās.

-     Ej, manu sirsniņ, uzliec uz uguns tējkannu! viņam maigi pavēlēja Knābis. Meitene dreb kā apšu lapa. Kā tevi sauc?

-     Aleksandra.

-     Bet uzvārds?

-Jāizsauc milicija! iesaucās Saša.

-    Tāpēc jau prasu. Kā citādi lai izsauc? Vei, pat zobi tev klab.

-     Ņeberežnaja.

-     Kā? Knābis nesaprata.

-    Mans uzvārds ir Ņeberežnaja.

-    Ahā, tagad sapratu. Un kā sauc to maniaku?

-    Gļebs Kameņevs.

-     Krata gan tevi? Muša, vai tēja būs drīz?

Viņš aizgāja uz virtuvi. Muša grabinājās ar tējkannu. Uz galda stāvēja majonēzes burciņa ar baltu pulveri dibenā. Ielējis glāzē ūdeni, Knābis iebēra tajā pulveri.

-     Kur ir baldriāns?

Muša izvilka no atvilktnes pudelīti.

Knābis atgriezās istabā un padeva Aleksandrai glāzi.

-      Iedzer, meitenīt, pagaidām baldriānu! Ņem dzer, redzu, ka tev daudz ko nācies pārciest. Tūlīt būs arī tēja.

Saša paklausīgi dzēra.

-    Zvanīsim. Kur ir telefons? Vispirms piezvanīšu draudzenei. Lai atbrauc man pakaļ un atved drēbes.

-      Es jau eju. Aparāts ir virtuvē. Vai piecelties vari? Iesim palēnām. Aizčāposim līdz virtuvei un piezvanīsim.

Atgriezies savā slepenajā dzīvoklī, Gļebs Kameņevs apstulba. Ārdurvis stāvēja vaļā! Viņš drāzās tālāk Aleksandra bija nozudusi! Pirmajā mirklī viņš neticēja savām acīm. Istabā uz grīdas gulēja trose. Viņš to pacēla un aplūkoja rokudzelžus. Tie bija vaļā.

Tātad viņai kāds palīdzējis! Kāds izsekojis šo patvēruma vietu! Stāstīdama par sirdi, Saša meloja, un viņš kā muļķis tai noticējis!

Mai-ta! Kameņevs iekaucās.

Kas viņu varēja aizvest? Tikai mieru, domā loģiski, viņš sev pavēlēja. Kas Sašu atbrīvojis? Visticamāk nejauši garāmgājēji, pretējā gadījumā te viss izskatītos citādi. Ja te būtu gaidījis omoniešu vads… Pie joda, jālaižas projām no mājas, cik ātri vien iespējams! Šura pati tagad izsauks kruķus!

Mieru. Mieru. Tikai nepsiho! Tas bijis pavisam nesen. Pirms desmit, piecpadsmit minūtēm! Viņu vēl var panākt! Uz kurieni viņa devusies? Viņa bija kaila… Tātad viņai iedots apģērbs.

Kameņevs izmetās kāpņu laukumiņā un paskatījās pa logu. Klajums bija pavisam tukšs.

Gļebs piesardzīgi izslīdēja pa ārdurvīm un steidzās ar līkumu pie kādas mājas pagalmā novietotās automašīnas.

Ja pieņem, ka Sašu atraduši nejauši garāmgājēji (pie joda, kādi te garāmgājēji, iebilda iekšējā balss), ja pieļauj tādu domu, kas no tā izriet? Labi, viņi atbrīvoja Sašu, un ko pēc tam? Saša pieprasīs, lai viņu nogādā mājās, viņš pazīst šo sievieti, tādā izskatā viņa neparko uz miliciju nedosies! Izsauks no mājas ārstu vai iecirkņa pilnvaroto…

Cik ātri vien iespējams, jābrauc pie viņas! Jācenšas apsteigt!

Ķirškrāsas žigulis jau joņoja pa pilsētu. Gļebs ik pa brīdim no mobilā zvanīja Sašai uz dzīvokli. Neviens neatsaucās. Tātad viņa vēl nav nonākusi galā! Tātad viņu vēl var pārtvert!

Gļebam tikai likās, ka viņš domā loģiski. Bailes no atmaskošanas auga arvien lielākas, paralizējot smadzenes. Bet bailes, kā zināms, ir slikts padomdevējs.

-    Vei, tur viņš ir! Knābis norādīja ar acīm uz logu.

Muša pagriezies ieraudzīja brunetu, kas pa klajuma

malu lavījās uz priekšu.

-     Kas tur ir? pajautāja Saša.

Viņas noskaņojums bija pilnībā pārvērties. Saša sēdēja ar neizprotamu smaidu sejā. Nez kāpēc bija viegli un priecīgi. Vajadzēja kaut kur zvanīt, viņa mēģināja sakopot domas.

-    Vai mēs piezvanījām draudzenei? Un uz miliciju? Saša sarauca pieri.

-    Draudzeni neizdevās sazvanīt. Kruķiem zvanījām. Viņi grib zināt maniaka tālruņa numuru. Mājas numuru. Vai mobilais viņam ir?

Saša pamāja.

-    Viņi grib zināt visus tālruņa numurus, es taču teicu.

-     Un ko tad es? Saša brīnījās.

-    Bet tu esi tos aizmirsusi! pikti noteica pretimsēdošais vīrietis. Adresi nezini, telefona numurus neatceries…

-     Adresi nezinu, mājās pie viņa neesmu bijusi, tur dzīvo viņa māte. Bet telefona numurus atceros! Saša apvainojās. Lūdzu, te būs…

Viņa nodiktēja abus Gļeba tālruņa numurus. Muša veikli tos pierakstīja.

-    Tas ir pavisam kas cits! Tagad kruķi viņu tūlīt atradīs! Bet mēs nu ierausim pa glāzītei! Ko? nebēdnīgi ierosināja Knābis. Grēks neiedzert par brīvību! Muša, sameklē, kas mums ir…

Muša uzlika uz galda lēta degvīna pudeli, bļodu ar skābiem kāpostiem, puskukuli maizes. Salēja glāzēs degvīnu.

-     Aiziet, Aleksandra… Par brīvību!

-     Par brīvību! paklausīgi atkārtoja Saša, ari paceldama glāzi. Kaut kas taču bija jādara! Bet, kas, viņa nespēja atcerēties.

-     Dzer! Ko stāvi?

Saša iedzēra.

-    Vareni! Kā tas nākas, ka ieķēpājies tādā ķezā?

Juzdama, ka noreibst kosmiskā ātrumā, Saša atmeta

ar roku un sāka stāstīt.

-     Ir nu gan maitas gabals tas tavējais maniaks! Tādam mūdzim vieta zonā… Kas viņam par mašīnu?

-     Devītais žigulis.

-     Vai sen ar to brauc?

-     Nopirka pagājušā gadā.

-    Skaidrs. Nagu maucējs! Varbūt arī savs miteklis ir?

-     Ko?

-     Prasu vai dzīvoklis ir?

-Jā, trīs… istabu. Bet vai… mēs… zvanījām… uz miliciju? Sašas mēle negribēja klausīt.

-    Zvanījām, zvanījām. Tā jau brauc. Kamēr tā ceļā, ierausim vēl pa kraukšķītim…

Viņa no jauna paklausīgi pacēla līdz pusei pielieto glāzi. Visi iedzēra.

-    Kur paliek milicija? Un vispār… kā jūs sauc? Sašas galva noslīga uz rokām, viņa atslēdzās.

Knābis uzvēla sievieti plecos, pārnesa uz mazo istabu un nolika uz kušetes. Muša bez kādas jēgas rosījās blakus.

Saša pa miegam kaut ko nomurmināja un sāka krākt.

-    Viss štokos! komentēja Knābis.

Vīri atgriezās virtuvē.

-    Tātad tā. Zvanīšu tam bebram un izklāstīšu noteikumus. Manuprāt, jāpieprasa divdesmit taukšķi.

-     Zaļo? Muša brīnījās.

-    Neba rubļus. Ja nevarēs dabūt, nolaidīsim līdz desmit. Ne mazāk. Lai paskraida! Šim ir gan vāģis, gan dzīvoklis.

-     Ko tu runā! Kas par viņu dos tādu naudu? Man vispār šī lieta nepatīk. Varbūt viņu izdrāzt un izmest pie velna?

-    Tūlīt! Es tev drāzīšu! Viņam nepatīk! Dzert, rīt un durties patīk? Pietiek muldēt! Tūlīt brauc uz tirgu un sameklē Klibo Givi! Paņemsi mantu priekš duršanās uz parāda, uz mana vārda. Uzrakstīšu zīmīti. Ņem klofelīna pulveri! Vai aminazīnu. Paturēsim viņu pāris dienu, kamēr tas auns savāks čunguru.

-     Kāpēc tu esi tik drošs, ka viņš maksās?

-    Kur lai viņš liekas? Pants nodrošināts. Jebkurā brīdī varam šo nodot pogainajiem. Nekur mīlītis nedēsies, atkartoja Knābis. Tev dzirdot, tūlīt piezvanīšu, varēsi paklausīties, kā šis blēj…

Ķirškrāsas žigulis ielidoja Sašas mājas pagalmā kā vējš. Gļebs izlēca no mašīnas, iemetās pa durvīm, uzskrēja augšā pa kāpnēm. Negaidīti jau pie dzīvokļa durvīm prasīgi iezvanījās jakas kabatā iegrūstais mobilais tālrunis.

Kameņevs izdzirdēja piesmakušu nepazīstamu balsi.

-      Klausies, tekuli, ko teikšu. Tavs bābietis ir pie mums. Ja gribi dabūt atpakaļ, gādā divdesmit tūkstošus zaļo. Ja spurosies, nodosim dūzenē. Mums zināms par tevi viss. Vai zini, cik Kriminālkodeksa pantu pēc tevis raud? No simt desmitā līdz simt divdesmitajam. Arī simt septiņpadsmitais. Tas par izvarošanu. Ar tādu labāk pa zonu nestaigāt. Nevajag, dzirdi? Gādā piķi un gaidi, kad zvanīšu! Saprati?

-     Kas jūs esat? iekliedzās Gļebs.

-    Tante uz riteņiem.

Balss atslēdzās. Gļebs stāvēja kā sālsstabs. Piere norasoja. Tātad Šura nav atbrīvota tāpat vien. Tātad viņa… nolaupīta no jauna, vai? Gatavais murgs! Taču vīrieša balss šaubas neradīja. Divdesmit tūkstoši zaļo! Šie prātu zaudējuši, vai? Bet ne tas ir galvenais! Šurai par viņu zināms viss! Visi tālruņu numuri. Vinu var nodot kai-ķiem jebkurā brīdī, tas ir pilnīgi skaidrs! Kas zina, varbūt viņi sadarbojas! Cauri ir. CAURI IR! Pagaidi! Kāpēc cauri? Adresi vina nezina. Tikai tālruņa numurus. Lai Dievs stāv klāt, pēc tālruņa numura noskaidrot adresi ir dažu minūšu jautājums.

Steigšus jābrauc uz mājām, jāpaņem dokumenti, nauda, jāpierunā māte pārcelties uz vasarnīcu, bet pašam uz pāris nedēļām jānozūd no pilsētas. Ja Šuru savākuši bandīti, un tas ir pilnīgi iespējams, ja ņem vērā, ka zvanītājs pārzināja Kriminālkodeksu, tātad, ja darīšana ar bandītiem, tie ar viņu pa šo laiku tiks galā. Viņi paši ir nolaupījuši cilvēku! Kam viņiem vajadzīga Šura, ja izpirkums nav dabūjams! Ja šie savā starpā vienojušies (pa kuru laiku viņa to paguvusi, kuņa?!), jo vairāk nedrīkst piekāpties! Šura tikpat viņam nepiedos… Atriebsies… Labi, tagad pats galvenais ir aizbraukt.

Viņš kāpa lejā. Stāvu augstāk pie kāpņu telpas loga stāvošais cilvēks tikko dzirdami ierunājās jakas atlokā:

-    Pie viņas dzīvokļa nogrozījās melnīgsnējs tips. Tam tipam piezvanīja pa mobilo, un šis tūlīt kļuva nervozs. Redzu viņu. Izgāja pagalmā, kāpj ķiršsarkanā devītajā žigulī.

Kameņevs apsēdās pie stūres. Rokas trīcēja. Viņš aizsmēķēja un dziļi un bieži ievilka dūmus. Kļuva mazliet vieglāk. Mašīna izkustējās no vietas un nozuda zem vārtu arkas.

Tai aiz muguras sāka sekot pie otrajām kāpnēm novietots neuzkrītošs moskvičs.

-    Gļebuška? Tas esi tu? Kā labi atpūties? Priekšnamā ieskatījās simpātiska padzīvojusi dāma.

-     Sveika, māt! Man neviens nav zvanījis?

Gļebs tikko pieskārās mātes vaigam.

-     Fui, kas tā par smaku? Cik pretīga! Nē, nav zvanīts. Tas ir, vakar zvanīja no darba. Nadežda Igorevna. Pateicu, kā tu liki, ka asinsspiediena dēļ uz nedēļu esi iegulies slimnīcā un lūdz, lai neviens ciemos neiet.

Gļebs garām mātei iegāja savā istabā. Māte skaidri redzēja, ka dēls par kaut ko noraizējies.

-     Kā labi atpūties? viņa pajautāja aiz durvīm.

-    Normāli, atsaucās dēls. Laiks pasakains, ārpus pilsētas vienkārši lielisks. Es gribētu, lai tu brauc uz vasarnīcu.

-     Bet es nevaru! Parit Juļai jubileja. Apsolīju ierasties, palīdzēšu sagatavoties.

-     Mamm, mums jābrauc projām!

Gļebs to pateica, jau iedams ārā no istabas. Viņš bija pārģērbies un rokās turēja lielu, ar mantām piekrautu somu.

-     Uz kurieni? Kas noticis?

Iezvanījās tālrunis.

-     Neej klāt! Gļebs apstādināja māti.

-    Kas noticis, mīļais Gļeb? Tevi ne pazīt nevar… Un ko nozīmē neej pie telefona?

Gļebs pacēla klausuli.

-     Nu, mudak, esi ticis mājās? Meklē piķi un nestiep gumiju! atskanēja jau pazīstamā piesmakusī balss.

-     Man tik daudz nav. Tāda summa nav reāla!

-    Ila! Reāli varu teikt tikai to, ka zonā pakaļu nepaglābsi!

-Jums jāsaprot, ka man nav tādas naudas! Vajadzīgas trīs dienas, lai savāktu kaut pusi!

-     Tādā gadījumā pasteidzies, murmuli! Uz trim dienām vari necerēt, tik daudz tev nedosim. Daudz nečammājies, maita! Tu tak esi zobu specs? Čunguram jābūt, vai ne? Nolaid vāģi pa kanti. Vari aizlaist dzīvokli. Un nedomā nozust no pilsētas! ļauni nošņācās svešinieks, it kā runātu pa videotelefonu. Ņem vērā, ka sēžam tev uz astes. Pazīstam tavu žiguli pēc skata. Numuru nosaukt?

-    Es daru visu, kas manos spēkos! Jums vajag pagaidīt!

-Ja kādam kaut ko vajag, tu mūs nemācīsi. Un darbojies veicīgi, smirdošais pediņ!

Otrā līnijas galā saruna tika pārtraukta.

-    Dēls, kas noticis?

-      Mamm, apsēdies un nekliedz! Gļebs mēģināja runāt mierīgi. Braucot uz mājām, man nogrieza ceļu mersedess. Nepaguvu nobremzēt un ietriecos šim aizmugurē. No mašīnas izlēca kaut kādi tipi. Biju spiests iedot telefona numuru, lai mani vispār atlaistu. Pieprasa naudu.

-     Cik? sieviete pajautāja ar lūpām vien.

-    Vai nav vienalga? Es nedomāju šiem maksāt! Vienkārši uz vairākām dienām jāaizbrauc. Padomāšu un sameklēšu kādu savu pacientu, kas var tikt galā ar situāciju. Tikai tas jādara mierīgos apstākļos. Tāpēc ātri sakravājies. Mēs braucam prom. Produktus līdzi neņem. Vispār neko lieku!

-     Kā tad tā… Kāpēc tu nezvani uz miliciju?

-     Mamm, milicija vienmēr ir bandītu pusē. Esi aizmirsusi, kur dzīvo? Kravājies!

-    Es nevaru pamest ar produktiem pilnu ledusskapi! Nupat sapirkos vairākām dienām. Tur ir krējums, biezpiens… svaiga gaļa…

-    Labi, tūlīt visu salikšu plastmasas maisiņos, bet tu tikmēr paņem savas mantas!

Gļebs devās uz virtuvi.

No kurienes šie zina, kāda viņam ir mašīna? Ak jā, maita Šura pateikusi! Žēl, ka no rīta viņu nenomiedzu. Viņi sēž uz astes? Cik viņu ir? Vesela banda, vai? Vai arī tas ir tikai blefs? Pie joda, no kurienes banda? Tajā klajumā nebija ne dvēseles! Šuru uzgājuši nejauši cilvēki, piemēram, bomži. Sīki zaglēni. Jāsaglabā miers! Jāsavaldās!

Tā Gļebs apvārdoja sevi, kamēr darbojās ar kastroļiem, ko māte bija salikusi ledusskapja durvju priekšā līdzīgi barikādei, kaut nelabais tos parautu! Tā nolādētā krējuma burka nebija sasniedzama!

Pie dzīvokļa durvīm atskanēja pavisam īss un akurāts zvans. Gļebs, kas dārdināja kastroļus, zvanu nedzirdēja. To dzirdēja māte, kas jau bija uzvilkusi garās bikses un puloveru.

Viņa piegāja pie durvīm.

11. nodaļa . "Dzeltena zemūdene"

Tureckis vēlreiz apstaigāja Ņeberežnajas nelielo dzīvokli. Tas izskatījās nekārtīgs, taču pavisam miermīlīgs. Nesaklāta gulta, kurā, bez šaubām, bijis vīrietis. Tiesu medicīnas eksperts nodarbojās ar viņa klātbūtnes pēdām. Uz krēsla atzveltnes bija uzsviests elegants sporta tērps un pāris T kreklu. Apģērbs, dokumenti, dārglietas, nauda nekas nebija aiztikts.

Uz avīzes tika izbērts atkritumu tvertnes saturs un pārskatīta katra papīra driska cerībā atrast kādu zīmīti, kas mestu gaismu uz sievietes noslēpumaino pazušanu. Bez panākumiem. Tika izpētīta katra rokassomiņā atrastās piezīmju grāmatiņas lappuse. Vīrieša ar Gļeba vai Edika vārdu nekur nebija.

Patlaban Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes vecākais operatīvais pilnvarotais Vasilijs Kolobjaņins izrakstīja to vīriešu vārdus, kas sākās ar "G" burtu.

-     Aleksandr Borisovič! Turecki uzrunāja iecirkņa milicis, kas bija nodarbojies ar iztaujāšanu pretējā dzīvokli. Lūdzu, panāciet! Izrādās, kaimiņiene redzējusi, kā Ņeberežnaju aizved. Tad viņš vērsās pie sievietes. Marija Ivanovna! Tas ir Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgo lietu izmeklētājs biedrs Tureckis. Lūdzu, atkārtojiet viņam visu to pašu, ko stāstījāt man.

Aleksandrs sasveicinājās un apsēdās pie galda. Uz viņu ziņkārīgi nolūkojās pilnīga, ļoti ņipra večiņa.

-    Kas tas ir? Viņa pameta skatienu uz melno kastīti, ko Saša nolika uz galda.

-    Tas ir diktofons. Jūsu liecības ierakstīšanai.

-     Bet kā tas ieraksta?

-    Aparātā ir lente. Kā magnetofonā, Tureckis pacietīgi paskaidroja. Sāksim?

Viņš ieslēdza diktofonu.

-      Marija Ivanovna, kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu kaimiņieni pilsoni Ņeberežnaju?

-     Kā kad? Es taču teicu. Pagājušo ceturtdien.

-     Kas tas bija par datumu?

-     Kāds nu bija… Rau, tur karājas kalendārs, paskaties!

-    Man nepieciešams, lai datumu nosauktu jūs, nevis es, sapratāt? Tureckis juta, ka sāk zust pacietība.

-      Vai tu, vecā muļķe, saproti, ar ko sarunājies? nošņācās iecirkņa pilnvarotais.

-    Vismaz jūs būtu klusējis, norūca Saša.

-      Divdesmit trešajā augustā. Večiņa tika galā ar kalendāru, nenobijusies nedz no pilnvarotā ar viņa šņākšanu, nedz no sevišķi svarīgo lietu izmeklētāja Turecka.

-    Jūs to labi atceraties?

-      Kas tur ko neatcerēties? Ceturtdienās pie mums brauc cisterna ar pienu. Ne to, ko pārdod veikalos paciņās, bet ar īstu, no govs. Es to pērku. Ceturtdienās un pirmdienās. Šum redzēju ceturtdien, jo todien rādīja seriālu. Nācu no veikala, lai pagūtu uz seriālu. Pirmdienās to nerāda.

-     Pastāstiet, kur un kā jūs viņu redzējāt.

-     Raugi, mēs ar kaimiņienēm no rīta mēdzam pasēdēt pagalmā. No rītiem tur ir saule un vēl nav karsts, tāpēc sēžam un sildāmies. Pēc tam gāju pie cisternas pēc piena. Pārnesu mājās. Pirms došanās uz veikalu vēlreiz izgāju pie kaimiņienēm mazliet atvilkt elpu. Tātad veros pa durvīm izlec Šurka. Mati izlaisti, mājas kleitiņa mugurā. Mūsu dzīvokļi ir pretī, dažreiz ieeju pie viņas, lai izmēra spiedienu vai ko citu. Tajā kleitā viņa staigā pa māju, es zinu. Tā re. Un čībiņas kailā kājā.

-    Jūs saredzējāt ari čībiņas?

-       Kas tur ko neredzēt? Vecenīte apvainojās. Skaidri redzēju. Pagalmā viena vēl nokrita. Čības bez kapes, tāpēc krīt nost. Viņa pagriezās, iebāza čībā kāju un pie mašīnas.

-     Pie kādas mašīnas?

-    Sarkanas. Drīzāk jau ķiršu krāsā.

-     Marka?

-     Nezinu tās jūsu markas.

-    Kas mašīnā atradās?

-     Nebija redzams. Logi tumši. Šura apsēdās blakus šoferim. Brīdi pastāvēja un aizbrauca.

-     Cik lielu brīdi?

-     Šķiet, minūtes divas.

-    Sakiet, Marija Ivanovna, vai tas nav nekas neparasts, ka Ņeberežnaja izskrien no mājas čībiņās un aizbrauc?

-      Nē, ko jūs runājat?! Šura ir ļoti eleganta sieviete, vienmēr rūpējas par sevi. Tādā izskatā viņa nebrauktu uz darbu ne par kādu naudu. To pašu pateicu arī tam vīrietim.

-    Kādam vīrietim?

-    Viņu šoferim. No lidostas.

-     Lūdzu, pastāstiet sīkāk! Kas tas bija par šoferi, un kad jūs runājāt?

-Varbūt stundu pēc Šuras aizbraukšanas. Tas ir, vienos dienā vai kādas desmit minūtes vēlāk. Es vēl paguvu uz seriālu. Kur runājāmies? Apakšā uz sola. Smags tīkliņš jānes un kanna arī. Apsēdos atvilkt elpu. Bet blakus sēž vīrietis. Pavaicāju, vai viņš kādu gaida. Teica, ka darbinieci gaida, jāved uz darbu. Viņa apslimusi, taču priekšniecība izsauc. Prasu, kas viņa ir. Viņš atbild, ka Ņeberežnaja, Aleksandra Borisovna.

Dzirdot Ņeberežnajas vārdu un uzvārdu, Tureckis domās nodrebēja, it kā runa būtu par viņu pašu.

-    Kas notika pēc tam? Vai viņš teica vēl kaut ko? Vai varbūt jūs viņam?

-     Pateicu, ka Šuru aizveda ar mašīnu. Pajautāja, ar kādu mašīnu un kas bijis pie stūres, tāpat kā jūs. To pašu viņam arī pateicu.

-     Ko viņš?

-      Atbildēja, ka droši vien no darba atbraucis cits šoferis. Griša vai Miša, to gan neatceros. Pateica paldies, piecēlās un aizgāja. Es no mugurpuses saucu, ka nez vai Šuročka tik nevīžīgā izskatā būtu braukusi uz darbu. Bet viņš likās nedzirdam. Iekāpa mašīnā un aizbrauca.

-     Kādā mašīnā?

-    Zilā. Tumši zilā. Manuprāt, ne mūsējā. Tāda gluma.

-     Kāda?

-     Nu… bez asiem stūriem, vai… Tā ķirškrāsas bija vienkāršāka.

-    Marija Ivanovna, aprakstiet, lūdzu, vīrieti, ar kuru runājāt!

-    Ziniet… Jauns, gadus trīsdesmit piecus, četrdesmit vecs. Mati gaiši, īsi. Deguns taisns. Nekā neparasta.

Tureckis parādīja sievietei pēc Šeremetjevas darbinieču vārdiem izveidoto Edika fotorobotu.

Sieviete uzlika brilles un ilgi aplūkoja kserokopiju.

-     Nemāku teikt. Viņa nopūtās. Varbūt viņš, bet varbūt arī ne. Teicu jau parasts vīrietis. Tāds pavājš. Vai maz vāju vīriešu?

-    Varbūt viņam piemita kas īpašs? Kādas viņam bija acis, skatiens?

-    Sēdēju sānos, acīs neskatījos. Ari viņš vairāk skatījās zemē.

-     Varbūt viņam bija kāds raksturīgs žests, mīmika,

kāds vārdiņš…

j

-     Paga, paga! večiņa atdzīvojās. Nekādus īpašus vārdus nepateica, kas nebija, tas nebija, nemelošu. Visu laiku tikai virpināja roku, mīlīt.

-    Kā virpināja?

-     It kā naudu skaitītu. Kustināja pirkstus. Jautā man par Šuru, bet pats pirkstus kustina. Kā naudu, kā lūgšanu krelles pārcilādams.

-     Lūgšanu krelles?

-     Nūjā. Mēs ar kaimiņienēm mēdzam aizstaigāt uz klosteri un nolikt pa svecītei. Kā redzi mūķeni, tā viņai rokā noteikti lūgšanu krelles. Ari šis kaut kā līdzīgi kustināja pirkstus. Bet varbūt prātā skaitīja naudu.

-    Vairāk neko neparastu nepamanījāt?

-     Nē, neko.

-    Marija Ivanovna, vai, jūsuprāt, Ņeberežnaja mājās nav atgriezusies?

-      Nedomāju vis. Soķolova nočāpstināja lūpas. Vai redzējāt, cik viņas pastkastītē avīžu? Krājušās veselu nedēlu, vairs iekšā neiet.

> >

-     Varbūt viņa atgriezusies mājās un aizbraukusi atvaļinājumā. Bet jūs gluži vienkārši neesat pamanījusi.

-     Nē, nez vai. Ja Šura aizbrauc uz ilgu laiku, viņa man atstāj pastkastītes atslēgas. Lai izņemu avīzes. Lai zagļiem nerodas aizdomas, ka dzīvoklī neviena nav. Kas tad noticis? Nojautu ar sirdi, ka gaidāma nelaime. Jau teicu mūsu vecām ko tā mūsējā Šura izskrēja no mājas kā putnubiedēklis un tā arī pazuda?

-     Kāpēc nezvanījāt uz miliciju? Iecirkņa pilnvarotajam?

-    Kas to lai zina, kur viņa palikusi? Starp citu, bet tas lai paliek starp mums, veča pieklusināja balsi, viņa ir vāja pret vīriešu dzimumu. Viņas drauģeļi te apgrozās itin bieži. Piestaigā, piestaigā, bet veries pēc pāris mēnešiem jau cits. Tiesa, viens bija pastāvīgs. Tāds neliels, neizskatīgs. Viņš lenca Šuru vairākus gadus. Tikai rādījās šeit reti. Biežāk nāca citi. Ja viņai ko jautā, atcērt, ka tā nav mūsu darīšana. Tā arī nekur nejaucāmies. Bet vispār jau Šuročkas žēl… Kaimiņiene gluži negaidīti iešņukstējās.

Tureckis atgriezās Ņeberežnajas dzīvoklī. Kaut kas nedeva mieru. Šuročka… Pavisam nesen kāds viņam bija stāstījis par sievieti, vārdā Šuročka. Kas to bija stāstījis un kad? Viņš aizsmēķēja pie loga un koncentrēja skatienu uz pagalmu. Apakšā lēni aizbrauca neatliekamās palīdzības mašīna un apstājās pie blakuskāpnēm. No mašīnas izkāpa stalta, gaišmataina sieviete ar čemodāniņu rokā.

Sasodīts! Nadežda zobārste armijas sanatorijā! Tur, Fiolentā, viņa stāstīja par darbabiedru, vārdā… Gļebs. (Patiešām Gļebs. Tureckis atcerējās, jo vārds bija pietiekami rets.) Tātad šis Gļebs iemīlējies sievietē, ko sauc Šuročka.

-     Vasilij, iedod man viņas piezīmju grāmatiņu!

Tureckis no jauna sāka pārskatīt cieši pierakstītās lapas. Pieņemsim, ka mums nezināmais Glebs pazist Ņeberežnaju ne jau pirmo gadu un viņa atceras mājas tālruņa numuru no galvas.

Piezīmju grāmatiņas pirmajā lapā bija šā gada kalendārs. Tātad, pārrakstot numurus jaunajā grāmatiņā, Ņeberežnaja varēja ignorēt senā un pastāvīgā pielūdzēja numuru. Taču viņš ir zobārsts! Mēģināsim meklēt citādi. Aleksandrs rūpīgi pārskatīja lapiņu ar burtu "z".

-     Ko jūs tur meklējat? pajautāja Kolobjaņins.

-     Zobārstu, noņurdēja Tureckis.

Tāds ieraksts tomēr neatradās. Saša pāršķīra lapas, līdz uzgāja "s" burtu.

Rau! Stomatoloģiskā poliklīnika! Un tālruņa numurs. Viņš izņēma savu piezīmju grāmatiņu. Būdama piesardzīga sieviete, Nadežda bija atstājusi viņam darba, nevis mājas numuru. Numuri sakrita!

Tureckis vēl nepaguva īsti apjēgt, ko atklājis, kad piezvanīja Grjaznovs.

-    Aleksandr Borisovič, jūs pie telefona! Viens no Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvajiem aģentiem iedeva Tureckim klausuli.

-     Vai tas esi tu? īsi noprasīja Slava.

-Jā, te, Glagoļeva ielā.

-    Oho! Vai caram pienākas strādāt uz zemes kopā ar ierindas okšķeriem? Grjaznovs iesmējās.

-    Reizēm būt kopā ar tautu ir noderīgi. Mēs kaut ko uzrakām. Vispār jau dienas laikā uzkrājies tik daudz informācijas, ka tikai tupi un turies!

-     Padalies, atvieglo sirdi!

-     Par to nešaubies. Bet patlaban esmu iecerējis vienu pasākumu. Tu atrodies Petrovkā?

-Jā-

-     Nekur neaizbrauc, gaidi, kad piezvanīšu.

-     Klausos, biedri priekšniek!

-     Labi, neāksties!

Tureckis beidza sarunu un, skatīdamies pulkstenī un lūgdams Dievu, kaut Nadežda strādātu vakara maiņā, nekavējoties zvanīja uz viņas iedoto numuru.

-     Vai Nadeždu Igorevnu var palūgt?

-     Darba laiks jau beidzas. Viņa droši vien aizgājusi, atbildēja meitenīga balss. Bez desmitām astoņi, cienītais!

-    Lūdzu, paskatieties! Tureckis palūdza žēlā balsī.

"Nadja, tev jābūt uz vietas! Tas ļoti nepieciešams!"

viņš domās sūtīja signālu savai nesenajai draudzenei.

Klausulē bija dzirdams, kā noklaudz papēži un kāda balss nočivina: "Es domāju, kas esat jau aizgājusi!" bet otra atbild: "Ak, tāds pacients pagadījās, ka visi spēki galā. Pusstundu nodarbojāmies ar sakodienu, kur nu aiziesi!"

-     Hallo! klausulē atskanēja piesmakusi Nadeždas balss.

-    Nadežda Igorevna, vai drīkst jūs atraut no apnikušā pacienta ar nepareizu sakodienu?

-     Kas zvana? Nadežda saspringa.

-    Paskaties tikai! Solīji skumt un neaizmirst. Vēl nav pagājusi ne nedēļa…

-    Saša! Sieviete nopriecājās.

-    Viņš pats. Vai drīkstu tevi uz stundiņu nozagt?

-    Tikai uz stundiņu? Nadja iesmējās.

-    Tas tā, sākumam.

-     Labi, es neiebilstu. Kādi priekšlikumi?

-    Ir priekšlikums ieturēt kopīgas vakariņas. Tas tiek pieņemts?

-     Labprāt.

-    Tādā gadījumā gaidu… Kur tev būtu ērti?

-    Tiksimies pie Smoļenskas metrostacijas. Pagalmiņā pie ziedu kioska. Der?

-     Vairāk nekā der. Būšu pēc pusstundas. Ceru, ka pa šo laiku ar sakodienu tiksi galā.

-    Solu darīt visu iespējamo! Nadja atkal iesmējās.

Gaidot Nadeždu, Aleksandrs nodomāja, ka viņa var kļūt par nenovērtējamu informācijas avotu. Ja Nadeždas paziņa Glebs ir tas pats cilvēks, kam sakars ar Ņeberežnaju, un, spriežot pēc tālruņa numura, tā arī ir, Nadežda varbūt varēs pateikt ko tādu, kas izskaidros viņa, Turecka, vārdamāsas Aleksandras Borisovnas Ņeberežnajas nozušanu. Katrā ziņā tādas cerības bija.

-     Sveiks! Ak! Tā man? Cik skaista! Paldies! Nadežda paņēma no Turecka rokām rozi garā kātā.

-      Lieliski izskaties! Pat acis grūti atraut! neviltoti noteica Saša.

-     Paldies! Uz kurieni tu pavadīsi izbadējušos stomatoloģi?

-    Nevis pavadīšu, bet vedīšu. Nāciet, kundze, mašīna tepat aiz stūra. Mūs gaida lieli darbi.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņi iegāja Turecka izvēlētajā restorāniņā "Dzeltenā zemūdene".

-     Ak dievs, cik te interesanti! Nadežda aplūkoja koši dzeltenās letes noapaļotās formas, logus iluminatoru veidā, pie grīdas pieskrūvētos galdus un taburetes.

Uz neliela paaugstinājuma trīs jauni, garmataini cilvēki ar ģitārām atskaņoja kaut ko no septiņdesmitajiem gadiem.

-    Šī, mana dārgā, ir konceptuāla iestāde. Ne velti tai ir pašas populārākās "Bītlu" dziesmas nosaukums.

-Jā, stilīgi! Nadežda izteica vērtējumu.

-    Ko ņemsim? Būs labāk, ja izvēlēšos es, jo šejienes virtuvi pazīstu ne pēc nostāstiem.

-     Esmu ar mieru.

Pie viņiem piegāja viesmīlis. Tūlīt uz galdiņa parādījās augsta vāze skaistajai rozei.

-     Gaļu uz akmens? pajautāja viesmīlis.

-Jā, īsi atbildēja Aleksandrs. Divas porcijas gaļas, bet uzkodām kādas jūras veltes. Trīssimt gramu konjaka un… Kādam vīnam jūs dodat priekšroku šajā diennakts laikā, kundze? Balto pie zivs vai sarkano pie gaļas? Te ir laba vīnu karte. Paskaties!

-    Diemžēl man ir alerģija pret vīniem. Taču šampanieti iedzertu labprāt, atsaucās Nadežda.

-     Un pudeli šampanieša dāmai.

Kad galds bija uzklāts, Tureckis pacēla vēderaino glāzi.

-     Par tikšanos?

-    Par tikšanos! atsaucās Nadja, ar piemiegtām acīm skatīdamās cauri glāzei.

Viņa dzēra šampanieti ar maziem malciņiem un viltīgi skatījās uz Aleksandru.

-    Atzīstos, negaidīju, ka piezvanīsi tik drīz. Patiesībā jāatzīstas, vispār negaidīju, ka zvanīsi. Tu skaidri liki saprast, ka īstam vīrietim pirmajā vietā lidmašīnas…

-     Tā nu ir, lidmašīnas… Dažreiz, kā paredzēdams kaut ko, pasaki nedomājot, Tureckim izspruka. Pastāsti kā pa māju, kā meitenes?

-      Mājās labi, visi veseli un mīl mammu. Nadja pasmaidīja, tiesādama mīdiju salātus. Un kā tev?

-     Līdzīgi. Iedzersim par mums tuvajiem cilvēkiem!

Tas arī tika izdarīts.

-    Kā tevi uzņēma darbabiedri? Vai novērtēja izskatu?

-Jā. Un pat mazliet apskauda! Nadja iesmējās.

-    Vai atceries, Nadjuša, tu stāstīji par kādu savu paziņu? Liekas, Gļebu. Un viņa ilgstošo mīlestību pret Šuročku.

-    Stāstīju, un kas tad ir? Nadja nopētīja Aleksandru ar vērīgu skatienu.

-     Kā viņam iet? Starp citu, kāds ir viņa uzvārds?

-     Kameņevs. Tātad viņa dēļ tu mani uzaicināji? Nadja strauji pietvīka un nolika glāzi.

-    Mieru, tikai bez histērijas! sazvērnieciski nočukstēja Tureckis un satvēra Nadjas roku. Tūlīt tev kaut ko parādīšu, tāpēc neļaujies kļūdainām izjūtām.

Šajā brīdī viesmīlis nolika galda vidū plakanu akmeni uz koka paliktņa. No akmens uzviļņoja siltums, pat karstums.

-    Atvirzies mazliet tālāk! Tureckis pavēlēja.

Nadežda paklausīja. Viesmīlis uzmeta uz akmens divus sulīgus vēršgaļas gabalus. Gaļa iešņācās, iečurkstējās, izgarodama garšvielu aromātu.

-    Oho! Nadežda neko vairāk nespēja pateikt.

-     Palīdzēt nevajag? apjautājās viesmīlis.

-    Paldies, es pats.

Tureckis būrās ap gaļu, grozīja, bakstīja ar dakšiņu un bez apstājas runāja. Bet tas, ko viņš teica, skanēja tā:

-    Patiesībā, Nadjuha, tev taisnība šodien mēs satikāmies Gļeba Kameņeva dēļ. Kāpēc mānīt gudru sievieti? Meli aizvaino. Tas nebūt nenozīmē, ka nepriecājos tevi redzēt. Ļoti priecājos. Tu man ļoti patīc. Bet, kā jau agrāk esmu teicis, man ir tāds darbs, ka gandrīz neatstāj vietu personiskajai dzīvei. Tagad par Kameņevu. Radušās aizdomas, ka tavs paziņa iejaukts ļoti nopietnā noziegumā. Ļoti nopietnā, kas saistīts ar cilvēku bojāeju, saproti? Vai ievēroji, ka runāju daudzskaitlī? Es būtu varējis izsaukt tevi uz savu kabinetu, un tu atnāktu. Nekur tu nepaliktu. Es būtu nopratinājis pēc visiem pratināšanas mākslas noteikumiem un atvadījies. Tas arī viss.

Tureckis diezgan ilgi klusēja un tad piebilda:

-    Vai tad šeit ir sliktāk?

Nadja iesmējās.

-   Izrādās, ka jūs, Aleksandr Borisovič, spējat ļoti pārliecināt.

#

-      Vai nesaprati to jau agrāk? Aleksandrs veltīja

viņai kvēlu skatienu.

j

-     Labi, nevajag šaudīt ar acīm. Ja jau tikšanās lietišķa, runāsim skaidri un gaiši. Kas tevi interesē?

-    Vispirms nogaršosim manis pagatavoto ēdienu un tad turpināsim.

Saša salika gaļu uz šķīvjiem. Akmens tūlīt nozuda no galda. Nesatraucamais viesmīlis nekavējoties tā vietā nolika bļodu ar ceptiem kartupeļiem un dārzeņiem. Saša salika šķīvjos piedevas.

-     Neiedomājami garšīgi! Nadežda tik vien pateica. Kādu laiciņu valdīja klusums. Arī Aleksandrs bija

izsalcis. Pa visu garo dienu tik vien viņš bija ēdis kā kopā ar Grjaznovu no rīta Irinas gatavotās sviestmaizes. Tiklīdz vakariņas bija galā, Nadja atkārtoja jautājumu:

-     Kas īsti tevi interesē? Gļebs un noziegums? Kaut kāds vājprāts. Neko citu vairs nespēju domāt.

-    Redzi nu?! Sagādāju tev vielu pārdomām tikai pirms desmit minūtēm, un citu domu tev vairs nav. Man tā ir dzīves norma. Vai Kameņevs uz darbu iet?

-     Nē. Kopš pirmdienas viņam slimības lapa.

-     No kuras pirmdienas?

-     Pēdējās. Tas ir, šodien trešo dienu.

-     Kas viņam kaiš?

-     Sacēlies asinsspiediens. Viņš zvanījis galvenajam ārstam un brīdinājis, ka uz nedēļu iegulsies slimnīcā. Paaugstināta spiediena dēļ. Pirmdien viņam zvanīju. Māte apliecināja, ka viņš ir slimnīcā un lūdz nevienu ciemos neiet.

-    Vai viņam problēmas ar asinsspiedienu?

-Jā, gadās. Arī pagājušā gadā pāris nedēļu pavadīja slimnīcā. Viņš ir smagnējs, hipertoniķis. Turklāt smēķē. Ari personiskā dzīve nav nokārtota. Tie visi ir veicinoši faktori, vai zini.

-    Iedomājos. Tātad pēc atvaļinājuma neesi viņu redzējusi?

-    Kāpēc ne? Redzēju. Piektdien bija darbā. Es tikko sāku. Varēju ierasties arī pirmdien saskaņā ar grafiku. Bet, ja jau esmu atgriezusies, turklāt nauda pēc atvaļinājuma pats saproti… Nolēmu doties darbā piektdien. Tāpēc arī satikāmies.

"Ņeberežnaja pazuda ceturtdien," sev atgādināja Aleksandrs.

-    Saki vai viņa uzvedībā nebija nekā neparasta?

Nadja mēģināja atcerēties. Un piepeši iesmējās.

-     Kas ir?

-    Nezinu, vai tas vajadzīgs…

-    Saki vien!

-     Iegāju viņa kabinetā. Pārmijām dažus vispārīgus vārdus sveiks, sveiks, labi izskaties un tādā garā. Atvedu viņam vīna pudeli. Saku, ka jāizdzer šodien. Viņš atteicās, jo esot jābrauc pie drauga uz dzimšanas dienu. Lai tā būtu. Jau pa ceļam ārā no kabineta atcerējos, ka esmu aizmirsusi cigaretes, bet meitenes kāpņu telpā gaida. Iebāzu roku viņa somā pēc cigaretēm. Mēs parasti viens no otra tās paņemam. Bet viņš uzbrēc: "Nelien somā!" vai ko tamlīdzīgu. Bet es jau biju pamanījusi…

-     Ko? Neliec gaidīt!

-    Somā bija milzīgs gumijas fails, sataisījusi apaļas acis, nočukstēja Nadežda. Un divi pāri rokudzelžu.

-      Paskaties tikai! Ko viņš? Kaut kādā veidā to iz-

>

skaidroja?

-    Jā. Teica, ka tā ir dzimšanas dienas dāvana draugam. Taču… Taču tā kliegšana uz mani bija kas neparasts. Viņš vispār ir ļoti kluss un savaldīgs. Ļoti audzināts cilvēks.

-    Vai tev neliekas dīvaini, ka audzināts cilvēks izvēlas šādu dāvanu?

-Jā, es pati nobrīnījos. Bet ej nu sazini… Es taču nezinu, kam viņš to domājis. Kaut arī…

-     Kas?

-      Es pazīstu gandrīz visus viņa draugus. Visi pie mums ārstē zobus. Kam tāds fails vajadzīgs? Liekas, nevienam no viņiem nav perversu tieksmju.

-     Saki vai viņam ir mašīna?

-Jā. Devītais žigulis.

-    Kādā krāsā?

-    Ķiršu. Nopirka pērn. Skaists auto, ar tonētiem stikliem.

-    Nadja, vai šī sieviete tev ir pazīstama? Tureckis izņēma no diplomātportfeļa Sašas fotogrāfijas kserokopiju.

-    Protams! Tā taču ir viņa iemīļotā! Šuročka, par kuru tev stāstīju Fiolentā.

-    Vai Gļebs par viņu neko neteica? Tajā piektdienā?

-        Es pati pajautāju, kā klājas mīlestībai. Viņš atbildēja, ka aizbraukusi atvaļinājumā. Tieši uz kurieni, nezina. Kas noticis? Vai vari kaut nedaudz paskaidrot?

-     Pagaidām ne. Man vajadzīgs Gļeba mājas tālruņa numurs.

-     Lūdzu! Nadja izvilka no somas piezīmju grāmatiņu.

-    Piezvani! Aleksandrs pasniedza viņai mobilo tālruni.

-    Viņš taču ir slimnīcā, atgādināja Nadja.

-     Parunā ar māti! Apjautājies par veselību!

Nadja zvanīja, bet Tureckis tūlīt pierakstīja numuru kopā ar adresi.

-      Neviens neatsaucas. Viņa paraustīja plecus un ieskatījās pulksteni. Dīvaini. Deviņi vakarā. Viņai vajadzētu būt mājās. Kaut arī… Varbūt viņa ir vasarnīcā?

-     Gļebam ir vasarnīca? -Jā'

-     Kur?

-    Fiļimonkā. Trīsdesmit astotajā kilometrā. Pa Jaroslavļas šoseju.

-    Vai esi tur bijusi?

-Jā, visa poliklīnika tur bija. Gļebs vispār ir viesmīlīgs. Un viņa māte ir dievīga.

-    Vai ceļu varēsi parādīt, ja būs vajadzība?

-    Tā ir vienīgā iespēja satikt tevi vēlreiz, tāpēc esmu ar mieru. Nadja viegli pasmaidīja.

-      Kā lai zina, kas gaida aiz līkuma? Arī šīs dienas tikšanās ir visai neparedzēta. Tomēr man bija ļoti patīkami tikties ar tevi! Iedzersim uz tavu veselību un…

-     Laiks šķirties?

-    Man vēl jāatgriežas darbā.

-     Man trūkst vārdu! Kad tu esi mājās?

-     Ir divi varianti: vai nu vēlu, vai ļoti vēlu.

-     Nabaga sieva!

-     Jau Fiolentā teicu, ka viņu nevar apskaust. Vēl pēdējo?

Viņi iztukšoja glāzes, un Saša paaicināja neainigo viesmīli.

-     Piezvani Gļebam vēlreiz, Nadjuša! Tureckis palūdza, sniegdams aparātu.

Arī šoreiz neviens neatbildēja. Tureckis samaksāja rēķinu, un viņi izgāja uz ielas.

-    Neviena nav. Nadja paraustīja plecus.

-     Nadjuša, kur tu dzīvo?

-     LJz mājām gan nevajag pavadīt! Šajā laikā vīrs pastaigājas ar suni. Suns man ir vērā ņemams kaukāzietis, bet vīrs greizsirdīgs, briesmīgāks nekā visi kaukāzieši kopā. Teicu, ka pēc darba iegriezīšos pie draudzenes. Viņš droši vien mani gaida, bet tu pēc draudzenes neizskaties.

-     Samaksāt par taksometai man taču ir tiesības? Jo vairāk tāpēc, ka jau rīt no rīta varbūt jābrauc uz tava paziņas vasarnīcu. Tāpēc manās interesēs, lai tu labi drīz nokļūtu mājās un nekaitinātu vīni.

-    Labi, Nadja žēlīgi piekrita.

Tureckis apstādināja taksometru. Nadja nosauca adresi. Šofera raupjajā plaukstā iegūla divas naudaszīmes, kuras Aleksandrs izvilka no kabatas portfeļa.

-     Tātad līdz nākamajai reizei? Nadežda viņu apskāva un noskūpstīja uz lūpām.

-      Piezvanīšu tev rīt no rīta. Tureckis ar piepūli atrāvās no viņas.

12. nodaļa . Lamatas

Beidzot viņi bija tikuši uz pēdām. Tas bija prasījis nepiedodami daudz laika! Jau sen vajadzēja būt citā vietā. Aizbraukt, nesameklējot Aleksandru, viņš nevarēja, pilnīgi izslēgts!

Tomēr nebija nekādas skaidrības, kur viņa palikusi. Aleksandras paziņu loks viņam bija svešs. Viņš nepazina nedz draugus, nedz draudzenes. Viņš nevarēja izpētīt, kam pieder ķirškrāsas mašīna, kas aizvedusi sievieti. Skaidrs bija vienīgi tas, ka pati viņa nebija plānojusi nozust. Normāla sieviete nepazūd no mājām uz nedēju tikai ar rītakurpēm kājās. Aleksandras vienīgā novirze no normas bija neiedomājamā miesaskārība. Kā mēdz teikt, tas nevar būt iemesls. Kaut ari… Kas to lai zina.

Viņš nevarēja atļauties pārāk uzkrītoši meklēt un nolēma likt lietā savu iemīļoto ērgļa taktiku, kā putnam lidinoties debesīs mierīgā pārliecībā, ka laupījums agri vai vēlu izlīdīs no alas pats.

Tikko bija saņemts ziņojums, ka pie Aleksandras kāpņu telpas apstājies ķirškrāsas devītais žigulis ar tumši tonētiem stikliem (tieši tā automašīnu bija aprakstījusi vecā kaimiņiene). No mašīnas izkāpušais vīrietis taisnā ceļā devies uz Sašas dzīvokli. Acīmredzot viņš bija gājis ar domu iekļūt dzīvoklī, un būtu bijis ļoti ērti saņemt viņu ciet tieši tur. Taču kaut kas bija viņu nobaidījis. Tālruņa zvans. Starp citu, ne jau tas bija galvenais. Drīz vien neuzkrītošais, pilnīgais virietis atbildēs uz visiem jautājumiem, kuri viņu interesē.

Galvenais, bija uzņemtas pēdas!

Priekšnamā atskanēja vīriešu balsis. Gļebs sastinga ar burku rokā.

Gļeb, mīlulīt, ieradusies milicija! apjukusi uzsauca māte.

Pirmā doma, kas iešāvās galvā, lika izlēkt pa logu un skriet, skriet, lai nenoķer…

Viņš pat pagriezās uz loga pusi. Kur nu! Astotais stāvs. Beigas. Šura piezvanījusi uz miliciju…

Virtuvē ienāca četri vīrieši. Pirmais vājš, ar īsu, rūsganu matu ezīti. Divi ar skaidri redzamu kaukāzisku izcelsmi. Trešais, pēc skata slāvs, patiešām bija milicijas formastērpā. Pirmais, kas ienāca… Gļebs viņu pazina! Šuras jāklis! Tas pats, ar kuru viņa uz palodzes…

-     Re nu, murmuli, uzrāvies? Viņš nosmīkņāja.

-   Biedri, viņš ne pie kā nav vainīgs! dedzīgi iesaucās māte, kas parādījās durvīs. Viņi paši aizlīda priekšā!

-    Kas aizlīda? Rudmatis apveltīja māti ar nelabu smaidu.

-   Tie, no mersedesa! Jums būtu jāzina, ka viņi speciāli rada avārijas situācijas! Bet pēc tam izspiež naudu! Mans dēls nekur nav vainīgs!

-    Māt, pastāvi klusu, tikko dzirdami noteica Gļebs.

-    Kāpēc? Kāpēc man jāklusē? Tagad nav trīsdesmit septītais gads! Arī milicijai viss nav atļauts! Galu galā ir arī prokuratūra!

Milicis it kā lēnīgi pagriezās, spēra soli uz sievietes pusi, un Gļebs pārsteigts ieraudzīja, ka viņš aizžņaudz mātei kaklu ar elkoni. Otrā miliča rokā parādījās garš duncis ar plānu asmeni. Asmens nozibēja gaisā un apstājās pie mātes kakla. Gļebam kājas vairs neklausīja. Viņš saļima uz grīdas.

Gļebs atjēdzās, sajutis dzeļošu, nepatīkamu aukstumu. Pa seju tecēja ūdens. Pie viņa stāvēja kaukāzietis ar

kausiņu rokās. >

-     Atjēdzies?

Gļebs ieraudzīja, ka māte sēž uz virtuves ķebļa ar sasietām rokām un sprūdu mutē.

-    Neko nedzirdu!

Galvu trāpīja jauns ūdens šļāciens. Ūdens tecēja aiz apkakles un pāri sejai.

-   Esmu… atjēdzies… Gļebs noīdēja, slaucīdams seju ar piedurkni.

-    Tu tātad esi labais zēns, kam uzbraukusi bandīti no merša? Rudmatis pasmaidīja. Smaidot viņa acis palika pilnīgi aukstas. Tā ir pasaka mammai? Laba pasaka. Bet vai tu pastāstīji mammai, ka pirms nedējas aizvedi no mājas sievieti? Ja saprotu pareizi, aizvedi pret pašas gribu. Un tagad kaut kur turi. Vai to tu izstāstīji? Mums tu izstāstīsi visu, vai ne?

Gļebs dzirdēja, kā īd māte, redzēja pie viņas kakla pielikto dunci.

-    Es… es izstāstīšu visu, tikai atstājiet dzīvu! lūdzās Gļebs, mēģinādams pielīst tuvāk mātei. Viņš dabūja stipru spērienu ar apkalto zābaku un aizlidoja pie loga.

-     Piecelies, maita, un stāsti!

Sāpēs šņukstēdams, Kameņevs piecēlās kājās.

-     Es negribēju… Tā iznāca. Viņa pati iesēdās mašīnā… Gribēja pavizināties…

-     Čibiņās? Mirla, ja samelosi vēl kaut vienu vārdu, vari uzskatīt sevi par bāreni!

Apstiprinot šos vārdus, līdzās mātei stāvošais milicis izdarīja vieglu kustību. Māte apslāpēti iekliedzās. No iegriezuma kaklā tecēja asinis.

-     Es izstāstīšu visu, visu, tikai nenogaliniet māti! iesaucās Gļebs. Jā, es viņu nolaupīju. Aiz mīlestības! Es viņu ļoti mīlēju, saprotat? Veselus piecus gadus! Viss bija labi! Pēc tam uzradāties jūs… Viņa gribēja mani pamest! Bet es bez viņas nespēju!

-     Kur viņa ir? rudmatis viņu pārtrauca.

-     Nezinu!

Milicis pielika dunci sievietei pie galvas.

-     Taisnība! Tā ir taisnība!!! Neaiztieciet mammu! Es saku taisnību!!! Sašu kāds nozadzis! Viņa man nozagta! Es aizgāju uz aptieku, atgriezos, bet viņas vairs nebija!

-     Kāpēc uz aptieku?

-     Viņai kļuva slikti ar sirdi. Nē, slikti nekļuva, vina

j > ' > ' >

mani piemānīja, rīstīdamies juceklīgi vervelēja Gļebs. Viņa speciāli notēloja lēkmi, lai es aizietu. Bet tikmēr viņai kāds palīdzēja aizbēgt.

-     Kāpēc tu domā, ka viņai palīdzēja aizbēgt?

-    Tāpēc, ka man zvanīja! Pareizāk sakot, zvanīja viena un tā pali balss. Divas reizes. Pieprasa no manis divdesmit tūkstošus dolāru!

-     Dod! Vīrietis nosmīnēja.

-    Man nav! Es nevaru tik daudz savākt!

-     Un ko tu vari, sūdvabole? nicīgi noteica rudmatis. Labi, es atrisināšu šo problēmu. Par mīļoto sievieti esmu ar mieru atdot pat vairāk. Divdesmit taukšķi nav nauda. Tagad brauksim turp, kur tu viņu turēji. Paskatīsimies. Varbūt visu esi samelojis, mirla. Varbūt tup turpat, kur tu viņu atstāji. Sasietu kā tavu māti. Tava māte te paliks par ķīlnieci. Ja esi samelojis kaut vārdu…

-     Nē, tā ir taisnība, viss ir taisnība, zvēru!

-    Nezvēri, pamesl! Ej ārā pa durvīm! Sergo, tu paliksi tepat. Gaidi, kad piezvanīšu! viņš pavēlēja milicim.

Tas klusējot pamāja ar galvu.

-    Nu, kusties! Viens no vīriem pagrūda Gļebu no mugurpuses.

Rudmatis smaidīja. Nebija nekādu šaubu, ka šīs grupas noteicējs ir viņš.

"Ak kungs, ja es būtu zinājis, ar ko esmu sapinies… Neparko…"

Gļebs vēlreiz tika pagrūsts no mugurpuses. Viņš ieraudzīja mātes šausmu pilnās acis un izgāja.

Kamēr abas automašīnas ķirškrāsas žigulis un tumši zilais "Ford"brauca uz pilsētas nomali, Ediks apsvēra situāciju.

No murmuļa (tieši tā Ediks bija nokristījis Gļebu) liecības jau mašīnā izrietēja, ka viņš turējis Aleksandru kādā pamestā mājā klajuma malā. Ediks lika murmulim uzzīmēt apkārtnes plānu, atzīmēt tajā māju un ēkas tai tuvumā. Tā tik bija vietiņa! Aiz mājas dzelzceļa pārbrauktuve, tālāk mežaparks. Pa kreisi dīķis, pa labi sovhoza lauks. Ceļš, kas savienoja māju ar apkārtējo pasauli, gāja pāri klajumam.

Ko nozīmē klajums? Pirmkārt, labu pārredzamību. Atsevišķi stāvošā pamestā māja bija lieliski redzama no klajuma pretējās puses, kur slējās piecstāvu blokmājas. No turienes lieliski situāciju varēja novērot tie, kas bija nolaupījuši sievieti no jauna (velns lai parauj, īsts kino vesterns!). No kurienes vēl bija iespējama novērošana? Tātad, ja kāds iegāja mājā, to itin viegli var pamanīt novērotājs.

Protams, ja tas murmulis saka patiesību. Bet ja viņš melo? Normāls cilvēks gan nemelos, kad mātei pie rīkles pielikts duncis. Diemžēl normāli cilvēki nenodarbojas ar sieviešu laupīšanu. Smerdelis!

Šo domu gaitu pārtrauca zvans. Izvilcis mobilo tālruni, Ediks noklausījās isu frāzi:

-    Mūsējie aizbrauca uz Glagoļeva ielu.

Tādas tās lietas. Prusaki sarosījušies, sākuši skraidelēt! Tas nozīmē, ka Aleksandras meklēšanas operācija jāforsē!

Tiklīdz automašīnas iebrauca šaurā, tukšā šķērsielā, kas veda uz atsevišķi stāvošo ēku, Ediks ieslēdza mobilo tālruni.

-    Apstāsimies tepat, viņš īsi noteica.

Divi viņa palīgi brauca devītajā žigulī. Viens sēdēja pie stūres, otrs blakus Gļebam. Prostrācijā nonākušais Kameņevs te šņukstēja, te gaudoja pretīgi smalkā bal-

stinā. >

Saņēmis pavēli, vadītājs apstādināja mašīnu, izkāpa un piegāja pie "Ford".

-     Klausies! Novelc tam mirlām jaku, uzliec galvā savu cepuri un notēlo viņu! Jūs esat vienāda auguma, ar līdzīgu miesas uzbūvi. Galvu negrozi. Tavs uzdevums ir ieiet mājā un izlūkot, kas un kā. No turienes piezvani. Rīkojies atkarībā no situācijas. Kaut būtu nepieciešama galēja rīcība!

Melnīgsnējais virs īsi pamāja un atgriezās pie žiguļa. Mašīnā sākās jezga, mirla vervelēja, lai nenogalina. īsts sūdabrālis. Ko no tāda var gribēt? Vai tas ir vīrietis?

Ediks vēlreiz nicīgi saviebās.

Beidzot neliels augums gaišā jakā ar beisbola cepuri, kuras garais nags aizsedza seju, devās uz klajuma pusi. Ediks no savas mašīnas vēroja, kā rukšķ, smilkst un puņķojas ar Aslana vareno roku pie sēdekļa piespiestais murmulis, un risināja savas domas.

Tātad pirmais variants. Aleksandra sēž iesprostota vientuļajā mājā. Tas ir gandrīz neticami. Otrs variants: ja laupītāji novēro māju, viņi redzēs mirlu atgriežamies. Ieraudzīs un sāks raustīties kāpēc viņš atgriezies, ja būtu jāskraida kā sadegušam pa Maskavu un jāvāc nauda?

Sākuši raustīties, viņi piezvanīs klientam, un nekas vairāk viņam, Edikam, nav vajadzīgs. Sakari ar nolaupītājiem ir vienpusēji. Pele jāizvilina no alas.

Ediks izkāpa un iesēdās žiguļa priekšējā sēdeklī.

-    N-ne… no… ga-a… li-i… niet, bez apstājas īdēja mirla.

-      Aizveries, ute! caur zobiem izspieda Ediks. Tava dzīvība ir paša rokās. Ja darīsi visu, ko liek, lai notiek, palaidīšu tevi, smerdeli, lai ej.

-     Es… Es darīšu!

-    Tiklīdz tev piezvanīs, pateiksi, ka naudu esi savācis un vari atdot. Ja jautās, kāpēc'atgriezies tev var to pajautāt -, pateiksi, ka atgriezies, lai atstātu zīmīti, ka nauda ir savākta. Jo pats tu nevari ar viņiem sazināties. Saprati?

Par zīmīti Ediks izdomāja uz vietas.

Gļebs pamāja.

Vairākas minūtes aizritēja pilnīgā klusumā. Beidzot to pārtrauca mobilā tālruņa pīkstieni. Ediks klusēdams noklausījās, pēc tam izmeta:

-    Labi, uzraksti pāris vārdu. Ka viss kārtībā, ka gaidi zvanu. Un zūdi kokos!

To pateicis, viņš atskatījās.

Izrādās, ka piedevām tu esi maniaks, viņš piebilda, paskatījies uz Gļebu ar tādu kā interesi.

Knābis lūkojās pa logu. Māja, no kuras bija pievākts sievišķis, atradās ļoti izdevīgā vietā tieši pretī! Arī klajums ļāva labi novērot situāciju. "No augšas redzams viss, to vērā ņem!"

Tiesa, ne no augšas, bet apakšas, jo viņa dzīvoklis atradās pirmajā stāvā, taču tam nebija liela nozīme. Svarīgs bija kas cits izdosies iecerētais plāns vai ne.

Kaut arī Knābis centās iestāstīt Mušām, ka pasākums izdosies, viņš nebija pārliecināts par veiksmi. Viss notika stihiski. Ja nupat nebūtu piedzīvotas divas neveiksmes ar dzīvokļiem, viņš, protams, tādā afērā ar sievišķi neielaistos. Tas nebija viņa profils. Bet piķis patiešām bija izsīcis, jauni dzīvokļi nebija izzināti. Kaut kur līst uz labu laimi, kad veiksme pametusi, Knābis baidījās. Viņš bija māņticīgs cilvēks kā visi radošo profesiju pārstāvji.

Neko darīt, būs jāmēģina darboties jaunā jomā. Zaglis nešaubījās, ka vīrs naudu savāks. Nebija tikai skaidrības, kā to saņemt un neiekrist un ko pēc tam iesākt ar sievišķi.

Asinsdarbu negribējās pastrādāt. Kur likt līķi? Tiesa, tepat līdzās bija dīķis, tikai sekls, līdz jostasvietai, kā minēts kādā filmā. Vārdu sakot, kamēr atbrīvosies no līķa, nomocīsies līdz nāvei. Ja Muša atnesīs klofelīnu un kādu laiku izdosies noturēt sievišķi tādā stāvokli, ka viņa neko neapjēdz, varēs vienkārši izmest. Aizvest uz citu rajonu un nosēdināt skvērā uz sola. Sievišķis ne velna pēc tam neatcerēsies. Bet ko tad, ja Givi nebūs uz vietas vai mantas viņam nebūs klāt?

Labi, kāpēc lauzīt galvu pirms laika?

Viņš iegāja istabā un uzlūkoja sievieti. Viņa gulēja kā līķis. Ļoti labi.

No jauna iegājis virtuvē, viņš pameta skatienu pa logu.

Pāri klajumam uz vientuļi stāvošo māju gāja klients. Viņu varēja pazīt pēc gaišās jakas. Tiesa, galvā bija uzradusies cepure ar garu nagu, kas noslēpa seju, taču augums tas pats! Kāpēc viņš atgriezies? Vai patiešām domā, ka sievišķis aizgādāts atpakaļ? Nez vai.

Piesardzības dēļ pieturējis tilla aizkaru, Knābis paraudzījās ārā.

Noklaudzēja durvis, virtuvē ienāca Muša.

•Nu, kā ir?

-    Ļauj atelsties! Muša apsēdās uz ķebļa. Tātad tā, Givi bija uz vietas. Iedeva vienu klofelīna iepakojumu.

-     Kāpēc vienu?

-     Vairāk viņam nebija klāt. Turklāt viņš ir vīrs ar saprašanu un prasa, ko mēs īsti gribam. Ja cilvēku tur klofelīna ietekmē trīs dienas, tas atstieps kājas.

-     Kāpēc trīs dienas? Kas teica, ka trīs dienas?

-     Klients teica, ka ātrāk naudu nesavāks.

-     Daudz ko viņš var teikt. Kas vēl?

-      Tā redz. Vēl Givi saka, ja sievišķis jāizslēdz uz vairākām dienām, jālieto citi līdzekļi. Viņš uzrakstīja. Un cik kas maksā.

-      Ko tas nozīmē? Tu šim visu izstāstīji? Knābis apjuka.

-     Ne jau visu… Tikai tā, vispārējos vilcienos…

-    Tu gan esi! Kas stāsta par tādām lietām?

Viņš pagriezās pret paziņu, nopētīja, pēc tam ievilka degunā gaisu.

-    Vai tik tu neesi dzēris?

-    Kas tad ir?

-     Skaties, ka tūlīt nenoraujies! Nosūtu darbiņā, bet viņš… Aizlaiž pēdējo čunguru. Tādam tikai pa purnu!

-      Labi, nepsiho! Givi pacienāja. Skaties, tas āpsis dodas projām no mājas! Muša iebakstīja ar līku pirkstu logā.

Klients patiešām nāca pāri klajumam atpakaļ. Galvu viņš bija noliecis uz leju, seju aizsedza muļķīgās cepures nags, rokas bija sabāztas kabatās.

-     Pārdzīvo… Muša nopūtās.

-    Tev jāraizējas nevis par viņu, bet par mums.

-    Kas tad ir?

-      Kāda velna pēc viņš atvilkās? Knābis iesaucās. Šim jāgādā zaļie, bet viņš blandās te!

-      Varbūt ir jau sagādājis? vientiesīgi pajautāja Muša.

-     Divdesmit taukšķus? Vai prātiņš tev ir mājās?

-      Kas zina? Droši vien nejūt ilgas gulēt uz nārām? Turklāt ar tādu pantu. Likt pakaļu uz spēles. Gribi negribi, jāsāk rosīties.

-     Aizveries, kropli, tu man esi apnicis! uzbrēca Knābis.

Viņš nervozi aizsmēķēja, pāris reižu pārgāja pāri virtuvei, pēc tam pacēla tālruņa klausuli.

-Tūlīt pārbaudīsim, kā viņš savācis naudu, Knābis novilka caur zobiem. Kas ir, sprāgoņa, vai piķi esi savācis? zemā, pārvērstā balsī viņš noprasīja.

Ieraugot drauga bālganās uzacis savelkamies uz pieres, Muša saprata, ka viņam bijusi taisnība. Priecīgi smiedamies, viņš saberzēja rokas.

-    Nesaprotu, kāpēc tu, ute, vilkies uz māju? Domāji, ka neviens tevi neredzēs? Vai teicu, ka sekoju tavam žigulim? Zirnīti? Par ko? Ak tā. Labi, tiekamies. Pie mašīnas? Gaidi! Bet tu tikmēr izsauksi kruķus, jā? Nekā nebija, mīlīt! Tiekamies, kur daudz cilvēku. Kur? Tā vieta man nepatīk. Tiekamies… pie metro. Pie Ščukinas stacijas. Tur ir tramvaja galapunkts, alus paviljons ar galdiņiem. Es pieiešu pie tevis, mūlāp. Kas ir? Ko činksti, mūlāp? Sievišķi? Dabūsim skanošo, iedošu zīmīti ar adresi, kur viņa atrodas un kur viņu var pievākt. Jā, jā, šodien. Garantijas? Ko neteiksi, šim garantijas vajadzīgas! Garantiju dod garantijas darbnīcā. Ko? Viņas balsi? Kas ir, mērgli, tu netici, ka viņa ir pie mums?! Labi, tūlīt dzirdēsi.

Knābis ienesa tālruni istabiņā. Muša gāja nopakaļ, piekārtodams garo vadu. Logu aizkari bija cieši aizvilkti. Turēdams klausuli sānis, Knābis pietupās blakus kušetei.

-     Saša, Aleksandra, mosties!

Saša ievaidējās. Kāds purināja viņu aiz pleca. Atvērusi acis, pirmajā mirklī viņa nodomāja, ka atrodas maniaka rokās tajā pašā tumšajā istabā. Sieviete mežonīgi iekliedzās.

-     Ko bļauj? iekliedzās arī Knābis un izmetās ārā.

Viņš atgriezās virtuvē.

-    Dzirdēji? Vārdu sakot, pēc stundas esi tai vietā! Es negaidīšu.

Knābis nometa klausuli uz aparāta.

-    Uzliec tējkannu! viņš īsi pavēlēja Mušām. Veikli! Lai pēc trim minūtēm būtu glāze tējas! Iemet tableti un nes! Skaties, lai nav pārāk karsta! Lai viņa varētu izdzert uzreiz, saprati?

Knābis pats iegāja pie Sašas. Viņa sēdēja uz gultas un bailīgi skatījās apkārt.

-     Kur es esmu?

-    Tu esi pie draugiem, Sašiņ, pie draugiem.

-     Cik ilgi? Vai tad es gulēju?

-     Mazliet pagulēji, kas tur īpašs?

Saša piespieda pie deniņiem pirkstus. Briesmīgi sāpēja galva.

-    Kā tas nākas, ka aizmigu? Bet milicija? viņa atcerējās.

-     Bija. Mēs visu izstāstījām un iedevām tava maniaka telefonus. Šie aizbrauca ņemt viņu ciet. Tu jau gulēji. Nolēmām tevi netraucēt. Milicija teica, ka tev ir šoks. Nedrīkst traucēt. Lai piezvanām, kad atjēgsies. Viņi atbrauks tev pakaļ.

-     Kā es varēju aizmigt? Saša nervozēja, mokošās sāpes deniņos liedza kaut ko saprast.

-        Kas tur īpašs? Ja aizmigi aizmigi. Pagulēji pavisam mazu bridi. Tātad tā vajadzēja. Organisms prasa savu. Pēc tādiem pārdzīvojumiem! Rau, arī tēja gatava. Padzeries! Sāp galva? Ak kungs, kā lai nesāp pēc tā, kas tev nodarīts! Tagad tu atej no tā visa! Pagaidi, tūlīt kļūs vieglāk, vērodams, kā sieviete strebj tēju, Knābis tarkšķēja. Viņš sēdēja blakus un, ne mirkli neapklusdams, runāja kaut ko tīkamu un nomierinošu tik ilgi, kamēr sieviete aizmiga.

-     Tātad tā. Brauksim divatā, viņš īsi izrīkoja, iedams ārā no virtuves.

-     Bet sievišķis?

-     Es drošības dēļ viņu piesēju. Tiesa, viņa guļ kā nosista, taču sargājies pats un… Tai vietai tuvosimies atsevišķi. Tu pirmais. Aizņemsi galdiņu… Teiksim tā… no paviljona pirmo pa labi, saprati. Un skaties ar abām acīm. Kā tas āpsis pienāk, kā nostājas, vai kāds nav līdzi. Teiksim, pie cita galda. Pēc tam pieiešu es un paņemšu alu. Nostāšos gandrīz pretī pie otrā galdiņa pa kreisi. Ja viss kārtībā, astes nav, padosi man zīmi.

-     Kādu?

-    Kādu… kaut vai nopūt no kausa putas. Ja viņš ar kādu saskatās, miedz ar aci nospļaujies, saprati?

Muša pamāja, ka iegaumējis.

-    Kad nauda būs pie manis, paņemšu auto, izmetīšu līkumu pa pilsētu un uz šejieni. Tu brauc tūlīt atpakaļ ar tramvaju!

-     Kāpēc? Kāpēc man jābrauc ar tramvaju?

-    Pirmkārt, lai tev nepievērš uzmanību, nejēga. Otrkārt, lai sievišķis nepaliktu ilgi bez uzraudzības.

-    Bet kāpēc tu braukāsi pa pilsētu?

-     Lai atrautos no novērotājiem, ja nu kaut kas nav lāgā. Viņš taču brauc ar mašīnu, var dzīties pakaļ. Vai visu saprati?

Muša pamāja.

-     Tagad jāizdomā, ko rakstīt zīmītē. Kad un uz kurieni pārvedīsim sievišķi. Patlaban ir pusseptiņi, vai ne? Tur, šitur, atpakaļ… Manuprāt, desmitos vakarā varam nolikt to veceni… teiksim… Astotajā Tekstilnieku ielā. Tur kādreiz dzīvoja man pazīstama dāma, zinu vienu

skvērinu. Uz ātru roku tūlīt uzkricelēsim zīmīti un uzzī-

>

mēsim, kurā vietā dāma sēdēs.

-     Nevaru apjēgt, kāpēc viņam jādod mums piķis, ja nevaram tūlīt atdot sievišķi? Mēs varam šo piešņākt paņemt piķi un nozust. Un sievišķi viņš ne acu galā neredzēs.

-     Tev viņa vajadzīga? Re nu! Arī man šī pie vienas vietas. Kāda jēga turēt? Tas zellis to saprot. Turklāt viņam nav izvēles, jo pār viņa galvu karājas pants.

-     Nepatīk man šī lieta…

-     Bet kas tev patīk? Tikai rīt, dzert un pulverīti ostīt… Un Knābis izvirda rupju lamuvārdu straumi.

Muša apklusa. Galu galā šis bija drauga miteklis, nevis viņējais. Viņam te nebija nekādu tiesību. Pēc kopīga gājiena Knābis viņu bija uzaicinājis kompānijā, tikpat labi varēja arī padzīt. Kur iet nav. Dzīvokli, kurā viņš bija pierakstīts, māsas pēc mātes nāves sadalījušas un tad aizlaidušās katra uz savu pusi. Pēc iznākšanas brīvībā ne mātes, ne dzīvokļa. No visiem radiem tikai čoms, vārdā Knābis. Tāpēc labāk viņu nekaitināt.

-     Labi, es sapratu.

-    Tātad viss kārtībā. Posies un labi ātri! Laika pavisam maz.

Alus paviljons plato liepu ēnā zēla un plauka. Blakus atradās metrostacija, turpat ari tramvaja pietura. Ceļā no darba pirms kāpšanas tramvajā un došanās uz savu guļamrajonu vīri katrā ziņā piestāja pie apaļajiem galdiņiem un paņēma pa alus kausam. Atvilka elpu zem varenajiem kokiem augusta beigās tik neierastajā karstumā, pastāvēja, uzpīpēja, parunājās. īpaši tāpēc, ka tramvaji kursēja reti. Varēja nodoties tīkamajai nodarbei bez sirdsapziņas pārmetumiem un tramvaja gaidīšanas procesu padarīt jaukāku. Protams, tepat grozījās ari vietējie abu dzimumu pļēguri, taču parasti pie galdiņiem stāvēja itin pieklājīga publika.

Pēc kāda laika pie paviljona uzradās ne ar ko neievērojams pavārgs vīrelis.

Muša piegāja pie lodziņa, paņēma kausu alus un devās uz drauga norādīto vietu. Kā par spīti, galdiņu bija ielencis spēcīgu vīru bars ādas jakās un aizrautīgi pārsprieda futbola dzīves notikumus.

-     Mēs, vai zinies, gāzāmies šiem virsū ar ķēdēm, noskaldījām, kā nākas. Paguvām labi izvicināties. Protams, uzradās kruķi. Pievāca Ļohu, Serjogu…

Viens no spēkaiņiem, vērodams, kā Muša mēģina piespraukties pie galdiņa, uz brīdi apklusa.

-     Tēvoc, kur tu lien? Galdu par maz, vai? viņš uzkliedza.

Mušām nācās pāriet pie blakusgalda. Turklāt novērošanas objekts aiz platajām mugurām un ādas jakām nebija ieraugāms. Viens apmeklētājs, cenzdamies nepievērst publikas uzmanību, klusītēm pasauca sānis kādu vietējo ielasmeitu, kaut ko iečukstēja ausī un iebāza kabatā saņurcītu naudaszīmi.

Tikmēr Muša sāka vērot un izlūkot situāciju, kā viņam bija likts. Šajā brīdī, kā par nelaimi, viņam piesējās vietējā "zilacīte". Neiedomājami vāja un pamatīgi piedzērusies. Starp citu. Mušām, kas neapgrūtināja sevi ar īpašu tīrību un tiklību, ļoti nepiemērotā brīdī uznāca ilgas pēc sievietes siltuma un glāstiem. Sievišķis, kā par spīti, pievirzījās pavisam tuvu.

-    Iedzert gribi? Es cienāju! viņa iedziedājās, spiezdamās klāt ar kārnu gurnu.

-    Tinies! nošņācās Muša, dzīdams prom pavedēju.

-    Ko? Sieviete augstprātīgi savilka uz augšu izplūkāto uzaci.

-    To, ko dzirdēji. Taisies, ka tiec!

-     Ko lecies? Mīlas priesteriene piepeši apvainojās. Ar ko tu ainā, kverpli? Es te atpūšos katru dienu, visi mani pazīst. Kas tu tāds esi? Reizēm mani savāc pat Toļiks, bet tu, pļūtīzeri, vēl šņāksi uz mani?! Par ko īsti tu mani uzskati? iebrēcās piedzērusī sieviete.

Uz viņiem sāka skatīties.

Muša lādēdamies pārvietojās vienu galdiņu tālāk.

Šajā brīdī parādījās maniaks, tas ir, klients. Viņš jau bija bez cepures, bet tajā pašā jakā. Maniaks paņēma alu un iekārtojās pie brīvā galdiņa Mušām gandrīz pretī. Pie blakusgaldiņa nesaprotamā guturālā valodā skaļi sarunājās divi melnie. Maniaks iekārtojās sāniski un iekrampējās ar rokām kausā tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Otrā rokā viņš turēja diplomātportfeli. Ieskatījās pulkstenī, it kā gaidītu kādu. Skaidrs, ko viņš gaidīja!

Tikmēr Muša izskatīja acis, vērojot telpu ap galdiņiem. Neviens klientam nepievērsa uzmanību.

Lūk, ari Knābis klāt! Draugs paņēma alu, nostājās blakus klientam un pievērsa skatienu vietai, kur vajadzēja atrasties Mušām. Siena, ko veidoja vīri ādas jakās, liedza saskatīt pretējo galdiņu. Pēc tam Knābis izstiepa tievo kaklu un sāka aplūkot citus galdus. Visbeidzot skatiens apstājās pie līdzdalībnieka vārgā auguma. Muša lietišķi nopūta putas.

Knābis izdzēra pusi kausa un kaut ko nočukstēja uz maniaka pusi. Pēc tam paķēra pie viņa kājām nokļuvušo diplomātportfeli, pagāja malā zem koka, atvēra un tūlīt aizvēra. Atgriezās pie galda. Muša redzēja, ka Knābis nomet zemē saņurcītu papīra gabalu abu pirms pusstundas rakstīto zīmīti. Klients pieliecās, lai paceltu papīru, bet Knābis steigšus devās uz ietves malu, jau ejot celdams roku.

Muša ieraudzīja, ka līdzās draugam piestāj tumši zils ārzemju vāģis.

Knābis pieliecās pie lodziņa un pēc mirkļa nozuda automašīnā, kas strauji uzņēma ātrumu un nozuda.

Mušas skatiens vēl kavējās pie aizbraucošā drauga, bet pēkšņi viņš juta pret labo sānu atduramies kaut ko asu, un guturāla balss nošņācās pie auss:

-     Klusu, nevankšķi, ej uz priekšu! Citādi duncis ribās bez vārda ainas. Ej vien ej, lūriķi!

Knābis apskatījās visapkārt. No šķērsielas izbrauca klienta ķirškrāsas devītais žigulis.

-     Klau, vecīt, uzdod gāzi! Man jāsteidzas.

Kalsnais vadītājs ar īsu matu eziti pamāja. Taču viņš

nevis brauca ātrāk, bet negaidīti pagrieza pa labi un apstājās līdzās diviem vīriem ietves malā.

-      Kāpēc tu apstājies? Tā nebija runāts! paguva noteikt Knābis, spiezdams pie sevis diplomātportfeli.

Durvis atvērās, viņš tika izvilkts no mašīnas, pāris reižu atsists ar pieri pret motora pārsegu un nomests uz pakaļējā sēdekļa. Viens no vīriem nosēdās no viņa pa labi, otrs pa kreisi.

"Ford"ātri uzņēma gaitu. Tas, ka viss notika pilnīgā klusumā, mierīgi un aukstasinīgi, nobaidīja zagli visvairāk.

-     Ko jūs, vīri? Par ko?! Knābis runāja, degunam asiņojot.

-     Adresi! īsi noteica viens no viņiem.

>

-     Kādu? Knābis, šķiet, nesaprata.

-Adresi, kur ir sieviete! Domā veicīgi, citādi nokaušu kā aunu! Knābim sānos iespiedās nazis.

Nebija šaubu, ka vīrs nejoko. Knābis tūlīt nosauca adresi.

-    Ak tu kungs, tik vien tā bēda? Būtu pateicis tāpat, tāpēc nav jāsit pa purnu, viņš mēģināja protestēt.

-Jūs maniaks nolīga, vai? Kam jums tas vajadzīgs, veči? Es samaksāšu vairāk. Ar zaļajiem!

Knābis tūlīt aizvēra muti, jo attapās, ka portfeli viņam var gluži vienkārši atņemt. Tā tas arī notiks, piepeši viņš atskārta. Tas maita maniaks tomēr ziņojis dūžiem, vai? Kā citādi viņš varēja savākt piķi dažu stundu laikā? Bet viņš, muļķis, klausījis Mušu!

Paga! Bet duncis ribās? Kruķi tomēr dunčus nevicina. Tātad bandīti? Iznāk, ka maniaks nolīdzis bandītus? Tūlīt tie pievāks gan skanošo, gan sievišķi.

Labi, rauj šos nelabais! Šoreiz neizdevās. Kaut nu nenomiegtu! Bet, ja drusku padomā, kam es esmu vajadzīgs?

Viņa domu gaitu pārtrauca ierašanās nozieguma vietā, tas ir, vietā, kur tika turēta gūstekne. Aizmugurē nobremzēja devītais žigulis.

-    Kāp ārā! turpinādams bakstīt sānus ar dunci, īsi pavēlēja viens no vīriem.

Knābis izkāpa. No devītā žiguļa izrāpās Muša un klients, tas ir, maniaks. Katram pie sāniem izauga pa vīram. Ieskatījies Knābis ieraudzīja tos pašus kaukāziešus, kas alus paviljonā bija stāvējuši maniakam pie blakusgaldiņa. Viss skaidrs, tātad vienojušies! Maita tomēr nolīdzis bandītus! Lekties nav vērts. Sievišķis jāatdod un jāaizmirst. Katram jādara savs darbs. Ja neproti laupīt cilvēkus, neķeries klāt, paškritiski nodomāja Knābis, lie-1 kot atslēgu durvīs.

-    Kur viņa ir? strupi noprasīja "Ford" vadītājs, tiklīdz visa kompānija iegāzās dzīvokli.

-    Tur! Knābis norādīja uz mazās istabiņas durvīm.

-     Nāc parādi! atskanēja pavēle.

Knābis devās uz priekšu, kalsnējais vīrs sekoja.

"Kāpēc pavēles dod tas rudais, nevis mūsu maniaks?" nodomāja Knābis.

-     Ieslēdz gaismu, te tumšs!

Knābis sataustīja slēdzi. Istabu apgaismoja blāva, noputējusi spuldze. Sieviete gulēja.

Vīrietis noliecās pār viņu un iesvilpās.

-     Tie nebijām mēs! tūlīt ierunājās zaglis. Mēs viņu nesitām, neesam piedūruši ne pirkstu. Tiesa, iedevām klofelīnu…

Rudais neklausījās, ko viņam skaidro, atbīdīja Knābi, pabāza galvu lielajā istabā un klusēdams pamāja.

Knābis piepeši izdzirdēja izmisīgu maniaka kliedzienu:

-     Dieva dēļ, nenogaliniet…

Atskanēja kluss paukšķis, un kliedziens aprāvās. Neticēdams savām ausīm, Knābis kāpās uz loga pusi. Aiz sienas sāka vervelēt Muša. Atskanēja vēl viens paukšķis.

Knābis ar vienu lēcienu bija pie loga.

-    Uz kurieni? aiz muguras atskanēja klusa, mierīga balss.

Lode ieurbās zaglim mugurkaulā. Viņš sabruka uz grīdas un noskatījās, kā rudais bez steigas pienāk klāt un pavērš "makarovu" pret viņa deniņiem.

Visvieglāk nebūtībā aizgāja Aleksandra. Viņa nepamodās un neieraudzīja mīļoto ar sev pievērstu pistoli.

-        Visu satīriet! rudais deva strupu pavēli. Žiguli aizvediet un kaut kur pametiet! Brauciet projām katrs citā mašīnā. Ņemiet privātos, nevis taksometrus. Gaidiet sakarus.

Viņš izgāja no dzīvokļa, apsēdās pie "Ford" stūres un paspaidīja mobilā tālruņa taustiņus.

Sergo, pieliec tur punktu un tinies! Gaidi, kad uzņemšu sakarus.

Ediks ieskatījās pulkstenī. Trešdiena, deviņpadsmit un trīsdesmit minūtes. Viņš vadīja mašīnu mierīgi, droši, gandrīz automātiski. Viss kā vienmēr. Gandrīz nedēļu ilgas mokošas gaidas, pēc tam daži strauji uzbrukumi, dažas medījuma dzīšanai veltītas stundas, un lūk fināls. Liecinieku nav. Viss, kas iecerēts, līdz šim īstenojas, lai slavēts Allāhs.

Rīt viņš būs no šejienes tālu. Meklētāji nespēs pēdas sadzīt.

13.nodaļa . Informācijā pārdomām

Tureckis ieradās Petrovkā tūlīt pēc desmitiem vakarā. Grjaznovs aiz nepacietības bija kabinetu piesmēķējis zilu.

-Ja man tiks konstatēts krūts vēzis, tu būsi vainīgs, viņš noņurdēja.

-    Pipars tev uz mēles! Tev nekāda liga nepielips. Tu to sadedzini ar savu temperamentu.

-    Labi, stāsti!

-      Sākšu ar svarīgāko. Pagājušajā trešdienā, dienu pirms sprādziena, ēdināšanas bloka fasēšanas cehā bijis nepiederīgs cilvēks. Kalsns, gaišmatains vīrietis, gadus trīsdesmit piecus, četrdesmit vecs, vārdā Ediks.

-      Tas jau mums zināms. Sakari darbojas. Redzēju viņa fotorobotu. Ko tev pavēstīja ēdināšanas bloka darbinieces?

-     Ņem izlasi, lai man nav jāstāsta.

Tureckis izvilka no diplomātportfeļa Ņeberežnajai padoto darbinieču liecību izdruku un pasniedza Grjaznovam. Kamēr draugs lasīja, Saša vēl pāris reižu zvanīja Kameņevam uz mājām. Tālrunis klusēja.

No M. D. Golubevaspratināšanas protokola (izmantojot skaņu ierakstu).

Krievijas Federācijas Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgo lietu izmeklētājs, trešās klases valsts justīcijas padomnieks A. B. Tureckis savā kabinetā, ievērojot KPFSR KPK 157., 158. un 160. panta prasības, krimināllietā Nr… kā liecinieci nopratināja Margaritu Dmitrijevnu Golubevu.

JAUTĀJUMS. Margarita Dmitrijevna, izstāstiet kas divdesmit otrajā augustā notika Šeremetjevas lidostas pasažieru pārvadājumu ēdināšanas blokā, fasējot produktus pasažieriem?

ATBILDE. Todien cehā pie mums ienāca Aleksandras Borisovnas Ņeberežnajas paziņa.

JAUTĀJUMS. Vai cehā bieži atrodas nepiederīgas personas?

ATBILDE. Nē, tas bija pirmo reizi.

JAUTĀJUMS. Kā nepiederīgs cilvēks vispār var iekļūt lidostas dienesta telpās?

ATBILDE. Viņš var ienākt caur kontrolpunktu.

JAUTĀJUMS. Kāpēc jūs tā domājat?

ATBILDE. Es dzirdēju, ka Aleksandra Borisovna lūdza pa telefonu dežurējošo virsnieku ielaist brālēnu. Un virsnieks bija ar mieru.

JAUTĀJUMS. Vai jūs nezināt, kāpēc viņš bija ar mieru?

ATBILDE. Es taču teicu, ka viņa to nosauca par brālēnu. Bez tam… viņa apsolīja dežurējošajam virsniekam dažus intīmus pakalpojumus.

JAUTĀJUMS. Vai jūs bijāt līdzās?

ATBILDE. Nē, biju cehā. Taču Aleksandras Borisovnas kabineta durvis stāvēja vaļā. Viņa runāja skaļi. Mana darba vieta ir kabineta tuvumā. Es dzirdēju.

JAUTĀJUMS. Kā to vīrieti sauc, un kā viņš izskatās?

ATBILDE. Viņu sauc Ediks. Simpātisks. Samērā gara auguma, tāds kā jūs, biedri izmeklētāj. Blonds… Mazliet rūsgans. Ezītī īsi apgriezti mati. Kalsna seja. Gaišas acis.

JAUTĀJUMS. Vai jūs viņu pazītu?

ATBILDE. Protams! Kā lai nepazīst, ja viņš grozījās manā tuvumā vairākas minūtes, kamēr iznāca Aleksandra. Pēc tam mēs dzērām šampanieti, es viņu labi apskatīju.

JAUTĀJUMS. Vai atnākušais vīrietis patiešām bija Ņeberežnajas brālēns?

ATBILDE. Kur nu! Kas nu viņš par brālēnu! Kartejais brūtgāns.

JAUTĀJUMS. Ko nozīmē "kārtējais"?

ATBILDE. To ari nozīmē. Atvainojiet, bet viņa ir vaļīga. Maina vīriešus kā cimdus. To, ka viņš nav brālēns, mums pastāstīja Svetlana. Tas ir, Svetlana Stepanovna. Viņa mums bieži stāsta par Aleksandras Borisovnas personisko dzīvi. Sieviešu kolektīvs, visām interesanti. Turklāt ar brālēniem tā nebučojas.

JAUTĀJUMS. Kā?

ATBILDE. Pajautājiet Natašai, tas ir, pilsonei Čerkesovai! Viņa redzēja savām acīm.

JAUTĀJUMS. Ja Aleksandra Borisovna tik bieži maina kavalierus, kāpēc viņa atveda uz cehu tieši to vīrieti? Kā jūs domājat?

ATBILDE. Domāju, ka viņa ļoti iemīlējusies. Tas bija redzams. Ienācis cehā, viņš sāka ar mums jokoties. Konkrēti ar mani. Es jau to teicu. Aleksandra izskrēja no kabineta viscaur sarkana un uzklupa man. Līdz maiņas beigām palikusi pusstunda, bet es, rau, nestrādājot. Tās

ir blēņas. Mēle man kustas, bet rokas strādā. To vina

> ' ?

tikai aiz greizsirdības. Ediks viņai aizrādīja, ka tā izturēties pret padotajām nav labi, un nāca mums palīgā.

JAUTĀJUMS. Kā izpaudās viņa palīdzība?

ATBILDE. Viņš krāva pilnās ēdiena kastes uz ratiņiem un veda uz ledusskapjiem. Pēc tam visi kopā sametām kastes ledusskapjos.

JAUTĀJUMS. Kad tas bija "pēc tam"?

ATBILDE. Pēc sapulces. Viņa, tas ir, Aleksandra Borisovna, uz piecām minūtēm sapulcināja mūs kabinetā. Teica, ka savā vietā atstāj Svetlanu Stepanovnu, runāja ari par prēmiju. Mēs parakstījāmies zem pavēles.

JAUTĀJUMS. Vai Ņeberežnajas kabinetā bija viss jūsu kolektīvs? Vai kāds palika cehā?

ATBILDE. Nē, visi bija kabinetā. Runa taču bija par naudu par prēmiju.

JAUTĀJUMS. Kur tajā laikā atradās Ediks?

ATBILDE. Viņš tieši tad pārvadāja kastes.

JAUTĀJUMS. Tas ir, viņš bija cehā?

ATBILDE. Jā.

JAUTĀJUMS. Viens pats?

ATBILDE. Iznāk, ka viens.

JAUTĀJUMS. Cik ilgi?

ATBILDE. Nezinu. Domāju, kādas… Kādas četras minūtes, ne vairāk. Jo, kamēr parakstījāmies zem pavēles, Aleksandra Borisovna negaidīti izgāja cehā.

JAUTĀJUMS. Kāpēc viņa izgāja? Vai kaut kas darīja viņu nemierīgu?

ATBILDE. Nezinu… Tiesa, izgājusi viņa tūlīt sāka klaigāt, kas saiņojis kasti… Numuru neatceros. To Nataša Čerkesova bija saiņojusi. Viņa izsteidzās ārā, bet tie abi bučojas. Taču to jautājiet viņai. Es neredzēju, tāpēc nemelošu.

JAUTĀJUMS. Kas notika pēc tam?

ATBILDE. Mēs visas izgājām ārā un sākām šķirot kastes pa ledusskapjiem. Aleksandra Borisovna pievienoja birkas kura kaste uz kuai reisu -, bet mēs izvietojām.

JAUTĀJUMS. Vai jau agrāk bija zināms, kuras kastes domātas 2318. reisam?

ATBILDE. Nē. Tas ir, mēs dalām kastes divās kaudzēs: vienā ir brokastis, otrā pusdienas. Viss atkarigs no lidojuma ilguma. Pēc tam Aleksandra Borisovna ņem sarakstu, cik biļešu uz katru reisu pārdots. Mēs noskaitām, cik kastu vajadzīgs. Kad tas ir izdarīts, kastes apzīmogotas un birkas piekarinātas viss kārtībā.

JAUTĀJUMS. Kā viņa izdara zīmogošanu?

ATBILDE. Vienkārši ar pašlīmējošo lenti. Un zīmogu pa virsu.

JAUTĀJUMS. Kas notika pēc darba beigām?

ATBILDE. Aleksandra Borisovna mūs cienāja ar šampanieti. Tā pie mums pieņemts. Kas iet atvaļinājumā, tas uzstājas.

JAUTĀJUMS. Par ko pie galda bija runas? Vai Ņeberežnaja stāstīja, kā domā pavadīt atvaļinājumu?

ATBILDE. Teica, ka pirmdien braucot pie mātes uz Žitomiru. Mēs pajautājām: "Ko darīsi līdz pirmdienai?" Bet viņa: "Nozūdu nezināmā virzienā, varat nemeklēt!" Kaut kas tādā garā. Un smējās tā… Ziniet, viņa bija tāda… laimīga.

JAUTĀJUMS. Jūs taču teicāt, ka viņa bija greizsirdīga Edika dēļ, dusmojās.

ATBILDE. Tikai uz minūti, nav jāņem galvā. Bet vispār jau viņa izskatījās ļoti iemīlējusies. Runājot ar mums, Ņeberežnaja skatījās tikai uz viņu.

JAUTĀJUMS. Bet viņš? Vai Ediks iemīlējies viņā?

ATBILDE. Kā lai to pasaka… Gan jā, gan nē. Tas ir, Ediks izturējās mīlīgi, maigi. Bet acis… Viņam ir aukstas acis. Turklāt tādas… valdonīgas. Sievietes tādu dēļ zaudē prātu.

JAUTĀJUMS. Vai, jums ejot prom, kāda redzēja, kā aizbrauc Aleksandra Borisovna? Ar autobusu vai kā?

ATBILDE. Protams, noskatījāmies. Mūs taču interesē. Tikai tā nemanāmi. Stāvējām autobusu pieturā, pagriezušās uz otru pusi. Aleksandra ar Ediku gāja tālāk uz maksas stāvvietu. Nataša noskatījās pūdernīcas spogulītī. Abi iekāpa tumšzilā fordā un aizbrauca.

JAUTĀJUMS. Vai numuru neatceraties?

ATBILDE. Es ne. Patiesībā mašīna stāvēja tālu. Domāju, ka Nataša arī numuru neredzēja. Bet to jautājiet viņai, tas ir, pilsonei Čerkesovai!

JAUTĀJUMS. Paldies, Margarita Dmitrijevna! Lūdzu, izlasiet un parakstieties uz katras lapas! Un te ka, pēc jūsu vārdiem, pierakstīts pareizi.

ATBILDE. Lūdzu! Mums tas nav grūti. Biedri izmeklētāj, vai kāda cigarete neatradīsies? Šausmas, kā gribas uzpīpēt!

No N. A. Čerkesovaspratināšanas protokola.

JAUTĀJUMS. Natālija Anatoļjevna, nosauciet savu amatu un pastāstiet, lūdzu, kādi ir jūsu darba pienākumi!

ATBILDE. Esmu palīgstrādniece. Kādi pienākumi? Pārkrauju konteinerus ar ēdienu kastēs. Pēc tam vedu ar ratiņiem uz ledusskapjiem. Kad Aleksandra Borisovna kastes apzīmogojusi un pievienojusi birkas, sakrauju kastes ledusskapjos.

JAUTĀJUMS. Vai to jūs darāt viena pati?

ATBILDE. Kāpēc viena? Kastes ir smagas, pamēģini staipīt tādas viena pati! Esam četras palīgstrādnieces. Strādājam pa pāriem. Divas uz konveijera ar sulām un visādām desām. Divas pie karstajiem ēdieniem. Es pie karstajiem. Kopā ar Taņu Jarošenkovu.

JAUTĀJUMS. Vai kopā kastes arī iekraujat?

ATBILDE. Nē, konteinerus no konveijera kraujam pa vienai. Tie ir viegli teflons ar foliju pa virsu. Tiklīdz kaste pilna, aiztaisām, kastēm ir tādi slēdži… kā čemodāniem. Pēc tam divatā pārvietojam uz ratiņiem. Kad uz ratiņiem saliktas astoņas kastes, vedam uz ledusskapjiem. Tur kraujam uz paliktņiem, citu uz citas. Pēc tam Aleksandra Borisovna tās apzīmogo…

JALJTĀJLJMS. Tas man ir skaidrs. Sakiet, lūdzu, vai trešdien, divdesmit otrajā augustā, Ņeberežnajas pēdējā darbadienā, viņai bija kāds ciemiņš?

ATBILDE. Jā, bija atnācis vīrietis. Ne vairs jauns.

JAUTĀJUMS. Jau gados?

ATBILDE. Ziniet… Tā ap četrdesmit.

JALJTĀJUMS. Vai zināt, kā viņu sauc?

ATBILDE. Viņš uzdevās par Ediku. Arī Aleksandra

Borisovna vinu tā sauca.

j

JAUTĀJUMS. Vai jums todien izcēlās kāds konflikts?

ATBILDE. Nekāda īpaša konflikta nebija. Vispār tas bija tā. Mēs ar meitenēm atradāmies kabinetā, mūs uzaicināja uz īsu sapulci. Svetlana Stepanovna bija atnesusi pavēli par prēmiju. Vajadzēja parakstīties, ka esam ar tādu summu mierā. Pie mums tāda kārtība. Tā. Mēs tātad rindas kārtībā parakstījāmies, bet Aleksandra Borisovna piepeši izgāja fasēšanas zālē.

JAUTĀJUMS. Vai nezināt, kāpēc? Vai viņa neko neteica?

ATBILDE. Neteica neko. Tur, zālē, bija viņas kavalieris. Viņš piedāvājās palīdzēt kastes pārvest. Varbūt viņai nepatika tas, ka paziņa tur ir viens, nezinu. Tātad viņa izgāja un no turienes sāka kliegt tā nervozi: "Kas krāva divdesmit septīto kasti? Kaste nav aiztaisīta!" To kasti krāvu es. Viss bija normāli. Visi slēdži ciet. Mēs tos vienmēr pārbaudām. Ja kārtīgi neaiztaisa, pārkraujot viss veļas no kastes ārā. To mēs uzmanām stingri. Skaidri atceros, ka slēdzi aizspiedu un pārbaudīju vāku. Tātad es izsteidzos zālē un teicu, ka divdesmit septīto saiņoju es, bet redzu viņi divatā stāv pie ledusskapjiem un bučojas.

JAUTĀJUMS. Kas?

ATBILDE. Kā kas? Aleksandra Borisovna ar savu kavalieri.

JAUTĀJUMS. Kas bija pēc tam?

ATBILDE. Pēc tam visi kopā sākām pārkraut kastes. Ņeberežnaja pievienoja birkas ar reisa numuriem, bet mēs likām ledusskapjos. Viss kā vienmēr. Ediks, viņas kavalieris, palīdzēja.

JAUTĀJUMS. Vai jūs neievērojāt, uz kuru reisu nokļuva divdesmit septītā kaste?

ATBILDE. Skaidrs, ka ievēroju. Tai kastei jau biju pievērsusi uzmanību. Tā bija aiztaisīta, kā pieklājas! Tas bija Larnakas reiss. Tas, kas piedzīvoja avāriju. Vai tad… vai jūs domājat…

JAUTĀJUMS. Lūdzu, vēlreiz atkārtojiet, kādā datumā uz kuru reisu nokļuva divdesmit septītā kaste ar ēdienu?

ATBILDE. Tā tika nogādāta uz 2318. reisu, kam nākamajā dienā, divdesmit trešajā augustā, bija jāizlido uz Kipru, uz Larnaku.

JAUTĀJUMS. Paldies! Tagad, lūdzu, izlasiet un parakstieties uz katras lapas…

-    Tas tik ir joks! Grjaznovs sabužināja matu ērkuli. Tātad iepriekšējā dienā pirms sprādziena nevienam nezināmais Ediks viens pats paliek pie kastēm ar ēdienu! Kaste, kas nokļūst uz Larnakas reisu, nez kāpēc, izrādās, ir vaļā. Kaut arī strādniece to aizvērusi. Re, tā var mīnēt lidmašīnu!

-     Zālē viņš bijis viens tikai kādas trīs četras minūtes. Ja mīnu ielicis Ediks, viņam bija jāatnes sev līdzi kaut kas gatavs, kas tāds, kas nepiesaista uzmanību, piemēram, tāds pats teflona konteiners ar ēdiena vietā sapildītu sprāgstvielu.

-    Jāizdara secinājums, ka viņam kāds sakars ar lidmašīnām. Jāpārbauda viss Šeremetjevas personālsastāvs. Es jau teicu, ka Sosnovskim tik daudz algotu slepkavu…

-    Ar Šeremetjevas darbiniekiem jau nodarbojas. Bet par Sosnovski… tu atkal esi ieklemmējies vienā versijā. No Čerkesovas liecības izriet, ka divdesmit septītā kaste nokļuvusi uz Larnakas reisu nejauši. Tikpat labi kaste varēja nonākt citā lidmašīnā. Atceries, kā ēdiens tiek sadalīts: Ņeberežnaja ņem reisu sarakstu un pārdoto biļešu sarakstu. Rokās ir abi šie papīri. Tā viņa noskaita kastes.

-    Vai līdz saldētavu piekraušanai viņš uzturējies Ņeberežnajas kabinetā?

-     Nē. Līdz darba beigām atradies zālē.

-    Vai zini… Nav iespējams atbildēt uz visiem jautājumiem uzreiz. Patiesībā būtu vērts veikt tādu kā izmeklēšanas eksperimentu, lai noskaidrotu iespēju, vai "biljarda bumbiņa iekritīs īstajā maisiņā". Kādam operatīvajam darbiniekam jāuzstājas Edika lomā un jāmēģina ar tiem pašiem paņēmieniem kā aizdomās turamajam "mīnēt" iepriekš paredzētu, taču ēdināšanas bloka darbiniecēm nezināmu reisu.

-     Pieņemu. Tagad turpināšu. Tavi darbinieki jau ziņojuši, ka Ņeberežnaja, kas būtu varējusi kaut ko pastāstīt par savu draugu Ediku, nozudusi. Vai tavi darbinieki sen atgriezās no Glagoļeva ielas?

-    Jā, pirms divām stundām. Jau atskaitījās. Radies iespaids, ka tava vārdamāsa izgājusi no mājas uz mazu brītiņu. Nav saklāta gulta, kurā, starp citu, kāds bijis droši vien iepriekšējā naktī.

-     Vai tiesu medicīnas eksperts izpētījis pēdas?

-Jā. Teica, ka "dzīvo" pēdu neesot, proti, tas noticis

vismaz pirms piecām, septiņām dienātn.

-   Un tā, ieķērusies Edikā līdz neprātam, viņa izskrien no mājas tikai ar čībiņām kājās…

-    Un viņu sagaida meklējamais Ediks. Un aizved uz tuvāko mežiņu, kur aprok. Tagad vari viņu meklēt, kamēr nosirmosi, drūmi noteica Grjaznovs.

-     Nez vai tā ir, Slava. Izskatās, ka viņu aizvedis cits vīrietis. Sens pielūdzējs, vārdā Gļebs, kam pieder ķirškrāsas devītais žigulis, kurā Ņeberežnajas kundze aizbraukusi no mājām. Nepieciešams sameklēt minēto mašīnu. Jānoskaidro numurs un atrašanās vieta.

-     Pagaidi, izstāsti sīkāk! Man zvanīja Levins un dažos vārdos pastāstīja par Gļebu.

-     Mūsu Aleksandra Borisovna ir neparasti kāra uz vīriešiem un gūst panākumus…

-     Ko tu neteiksi! Viņa man atgādina kādu cilvēku!

-      Kur nu, man līdz viņai tālu, atvairījās Saša. Tātad tā. Mūžīgi mainīgo pielūdzēju rindā ir sens, pastāvīgs pielūdzējs, vārdā Gļebs.

-     Zobārsts.

-    Tieši tā. Precīzāk protēzists. Izskatās, ka mūsu Aleksandru aizvedis viņš.

-    No kurienes tāds pieņēmums? Bet kur tu pats nozudi no Glagoļeva ielas? Kolobjaņins dzirdējis, ka tu norunā tikšanos ar dāmu.

-     Saproti, noskaidrojās, ka man ir paziņa, kas draudzējas ar jau zināmo Gļebu.

-    Kad tas noskaidrojās? Tu visas savas paziņas vairs neatceries? indīgi pajautāja Slava.

-    Neapskaud, bet centies līdzināties! Ja runājam nopietni, šoreiz, Slava, savu lomu nospēlēja tā pati nejaušība.

Tureckis pastāstīja, kā iepazinies ar Nadeždu, un par

sarunu restorāninā.

>

-    Tas ir ko vērts, Turecki! Pat vieglu romānu uz jūras fona tu māki izmantot lietas labā! Tas ir jāprot.

-     Es taču teicu, ka nejaušība. To gan nevar teikt par būtību. Saskaņā ar Nadeždas stāstījumu Gļebs bijis darbā piektdien, tas ir, nākamajā dienā pēc Ņeberežnajas nozušanas. Vairāk darbā nav rādījies. It kā iegūlis slimnīcā ar paaugstinātu asinsspiedienu. Pirmdien, tas ir, aizvakar, Nadja zvanījusi uz mājām. Māte apliecinājusi, ka dēls ir slimnīcā un lūdz pie viņa ciemos neiet.

-     Paklausies! Varbūt Ņeberežnaja no kaut kā briesmīgi nobijusies? Pēkšņi nobijusies. Piezvanījusi Gļebam kā pašam uzticamākajam draugam. Un viņš to noslēpis.

-     Cikos vina aizvesta?

-     Kaimiņiene teikusi, ka ap pusdienlaiku.

-    Un kad notika avārija? Divpadsmitos un divdesmit divās! Grjaznovs pats sev atbildēja. Kaimiņiene minēja aptuvenu Ņeberežnajas nozušanas laiku. Viņa varēja nozust arī mazliet vēlāk. Varbūt, izdzirdējusi pirmo paziņojumu par lainera avāriju, nojautusi iemeslu? Varbūt noslēpusies tāpēc? Nobijusies no atbildības? sprieda Grjaznovs.

-    Tādā gadījumā viņa būtu vismaz piekrāvusi somu un tikai tad braukusi. Iespaids tāds, ka viņa bēgusi no vajātājiem.

-     Kas viņu varēja vajāt? Ediks. Viņam Ņeberežnaja ir nevajadzīgs un bīstams liecinieks. Un viņa piezvanīja savam Gļebam. Viss saskan.

-     Var jau būt… Var pieņemt, ka Gļebs noslēpis viņu vasarnīcā.

-    Vai vasarnīcas adrese zināma?

-      Adreses nav, taču vasarnīcas atrašanās vietu var parādīt.

-     Nē, nesanāk. Grjaznovs nopūtās. Ņeberežnaja aizbraukusi no darba kopā ar Ediku, vai ne? To apliecina arī darbinieces. Nakti pavadījusi kopā ar vīrieti. Kas ir šis vīrietis? Visticamāk tas pats Ediks. Kāpēc tad viņš nenovāca Ņeberežnaju naktī? Būtu nožņaudzis, un beigta balle.

-      Kāpēc dzīvoklī jāatstāj līķis, ja daudz drošāk to aprakt kādā mežiņā. Tu pats teici. Viņa grasījās izbraukt no pilsētas. Droši vien kopā ar Ediku. Acīmredzot viņš bija ieplānojis atbrīvoties no sievietes kādā nosacītā mežiņā. Šajā brīdī uzradās Gļebs un sajauca visas kārtis.

-      Tas viss izklausās labi, domīgi novilka Grjaznovs. Nesaprotu tikai vienu kādu lomu spēlē gumijas daikts un rokudzelži?

-    Labs jautājums. Tureckis nopūtās. Arī es par to domāju.

-     Es par to vairs negribu domāt. Starp citu, neviens no mums vēl nav mājās. Par sevi neko nesaku, mani neviens negaida…

-    Arī mani vairs negaida, iemetis skatienu pulkstenī, noteica Saša. Labi, izdarīsim kopsavilkumu. Kas ir zināms? Tas, ka 2318. reisu mīnējis vīrietis, vārdā Ediks. Šim vīrietim varētu būt kaut kāda saistība ar aviāciju. Pieņemu, ka Ņeberežnajas gultā atrastā sperma var piederēt tam pašam Edikam. Tas ir, uzskati, ka mums ir zināma potenciālā noziedznieka asins grupa. Tas nav maz, ja ņem vērā, ka izmeklēšana uzsākta tikai šodien no rīta. Turpināsim. Uzrādīt šo vīrieti mums varētu Aleksandra Ņeberežnaja, kas, spriežot pēc visa, nozudusi lidmašīnas avārijas dienā. Ņeberežnaju varēja aizvest viņas pielūdzējs Gļebs Kameņevs. Iznāk tā: vecāmāte aiz vectēva, vectēvs aiz rāceņa…

-     Būtu jāsameklē Kameņevs.

-      Tieši ar to rīt nodarbosimies. Es paņemšu līdzi Nadeždu, tu iedosi pāris savu kaujinieku. No rīta veikli uz vasarnīcu, uz Fiļimonku! Tālu nav jābrauc. Otrām kārtām jānoskaidro Kameņeva automašīnas numurs. Uzvārds mums zināms, adrese arī. Visādi gadās, varbūt viņi ar Aleksandru iekļuvuši avārijā un guļ slimnīcā ar salauztiem kauliem. Būs jāapzvana piektdien un turpmākajās dienās pilsētā dežurējošās slimnīcas. Starp citu, jānoskaidro arī par hospitalizēšanu asinsspiediena sakarā. Nosūti kādu pie iecirkņa ārsta!

-        Kas attiecas uz maniem kaujiniekiem… Zini, varbūt vainīgs vecums, taču esmu kļuvis pārmērīgi aizdomīgs, vēlos rīkoties klusu un neuzkrītoši. Kas zina… Jebkurās platās kaitis slēpjas sava čūskiņa, savā laikā teicis Kozma Paitkovs. Ņeberežnajas dzīvoklis tā ir pilnīgi atklāta izmeklēšanas darbība, ko būtu smieklīgi slēpt. Pavisam kas cits ir Kameņeva vasarnīca. Nevajadzētu līst acīs pirms laika. Sosnovskim visur ir acis un ausis.

-    Slava, tu esi nojūdzies…

-     Labi jau labi. Sargājies pats, un Dievs tevi sargās. Tāpēc darīsim tā. Rit kopā ar tevi brauks "Glorijas" vīri. Tas pats Seva Golovanovs, vēl pāris vīai vari paņemt piedevām.

-    Tas būs par daudz. Domāju, ka pietiks ar diviem. Galu galā arī es neesmu vēl aizmirsis šaut.

-    Jau apvainojies. Bet es uz tevi neļaunojos. Labi, ņem divus! Brauciet ar "Glorijas" automašīnu. Firmai ir dažādi vāģi gan biezi, gan pavisam biezi. Leģendu esi izdomājis?

-     Kas tur īpaši būtu jādomā? Patiesība ir vislabākie meli. Nadežda kopā ar draugu ieradusies apciemot drauga māti. Grib redzēt, kā viņiem labi klājas. Pa telefonu nav iespējams sazvanīt. Prāts kļuvis nemierīgs. Viņi draudzējas sen, tāpēc tāda rīcība ir pilnīgi loģiska.

-Jā, svēta patiesība! īpaši par draugu. Noprotu, ka jautājums, kas uzstāsies varoņa un mīļākā lomā, nav apspriežams.

-   Tās ir detaļas, Slava. Protams, ērtāk, ja tas būtu es. Kaut vai tādēļ, lai meitene aiz bailēm nesajauktu kavaliera vārdu. Vispār mēs gatavojamies viņu akli izmantot visai bīstamā pasākumā. Pa ceļam vēl būs jāveic izskaidrošanas darbs.

-    Tikai nepārcenties! Grjaznovs pavīpsnāja.

-    Diezgan, Slava, tu man esi apnicis! Un visbeidzot izmeklēšanas eksperiments Šeremetjevas ēdināšanas blokā. Tas arī attiecas uz tevi.

-    Skaidrs. Uz restorānu un vasarnīcu ar skaistu sievieti dodies tu, bet uz ēdināšanas bloku…

-    Arī tur ir visai simpātiskas jaunkundzes, ja spriež pēc jau redzētajām. Darbojies, Slava, varbūt atradīsi savu laimi.

-     Beidz ņirgāties! Un vispār laiks uz mājām!

Aleksandrs uz pirkstgaliem ielavījās guļamistabā un panira zem segas.

Irina pagriezās uz viņa pusi un miegā noteica:

-     Esi ieradies? Viss kā parasti. It kā nekur nebūtu braucis…

-    Ahā… Saša apskāva sievu.

-     Pēc kā tu od?

-     Pēc kā? Viņš noskūpstīja sievas plakstiņus.

-     Pēc ceptas gaļas, konjaka, cigaretēm un sieviešu smaržām, sieva uzskaitīja, neatvērusi acis. Kur pavadīji vakaru?

-     Restorānā. Saša noskūpstīja sievas auss ļipiņu.

-     Kopā ar sievieti?

-    Ahā! Viņš noskūpstīja glīto, taisno degunu.

-    Tu viņu centies pavedināt?

-     Kaut kādā ziņā jā… Lūpas pieskārās viņas lūpu kaktiņam.

-     Un kā? Vai savu panāci?

-     Būtībā jā, Aleksandrs atzinās, cieši apskaudams sievu.

14. nodaļa . Ceļi

Kirils Sergejevičs Bezuhovs parādījās Šeremetjevas kadru daļas priekšnieces kabinetā ceturtdien, trīsdesmitajā augustā, tieši deviņos no rīta, stipri pārsteidzot Adu Grigorjevnu, jo iepriekšējā dienā jaunais cilvēks bija nosēdējis šajā kabinetā līdz astoņiem vakarā, aizturot ari Kaškinu pašu, kas nebija radusi aizkavēties darbā un nedomāja pie tā pierast. Viņa bija cerējusi, ka Bezuhova degsme darbā noplaks. Rakņāšanās pa kartotēku galu galā ir visai apnicīga nodarbošanās vismaz jaunam vīrietim, gandrīz vēl jauneklim. Tomēr jaunekļa nopietnais, koncentrētais izskats liecināja, ka viņa ir rūgti maldījusies.

"Kaut manējais nejēga tikpat centīgi būtu nodarbojies ar matemātiku!" pikti nodomāja Kaškina, ieraudzījusi uz sliekšņa lutausi Ģenerālprokuratūras darbinieku. Palīdzes Veriņas reakcija bija pretēja viņa uzsmaidīja Kirilam Sergejevičam un pat mazliet nosarka, par ko, ņemot vērā meitenes jaunību, nebija daudz jābrīnās.

Bezuhovs sasveicinājās, izvilka no diplomātportfeļa piezīmju datoru un pieklājīgi apjautājās:

-    Vai neiebilstat, ja pieslēgšos caur jūsu tīkla filtru?

Nenogaidījis atbildi, viņš ieslēdza datoru un pievilka sev tuvāk garu kasti.

-    Vai vēl ilgi strādāsiet ar lidojošo sastāvu? Kaškina sausi painteresējās. Man jāformē atvaļinājumi. Kartītēs jāizdara attiecīgās atzīmes.

-    Divas stundas, īsi un skaidri atbildēja Bezuhovs.

Ne ko pielikt, ne atņemt. Atbildei nepiesiesies. Tomēr Adas Grigorjevnas noskaņojums piepeši uzlabojās. Tam par iemeslu bija apmeklētājs, kas parādījās kabineta durvīs.

-     Ko es redzu! Ada Grigorjevna priecīgi iesaucās. Nāc iekšā, mīļais!

Kirils, kas sēdēja tieši pretī durvīm, pacēla acis un ieraudzīja kalsnēju vīrieti ar īsu, rūsganu matu ezīti. Taisns deguns, samērā plata mute ar plānām lūpām. Un neparasti caururbjošs gaišo acu skatiens.

Vīrietis vērīgi, kā nofotografēdams palūkojies uz stažieri, ar žestu izaicināja Kaškinu gaitenī.

-     Veriņ, es uz bridi iziešu. Ja vajadzīgs, palīdzi Kirilam Sergejevičam.

Veriņa palocīja galvu un nosarka.

-      Kas tas bija? pajautāja Bezuhovs pēc Kaškinas aiziešanas.

-     Adas Grigorjevnas radinieks. Brālēns. Ļoti simpātisks cilvēks. Neparasti laipns.

-    Vai viņš te strādā?

i

-     Nē, patiesībā viņš dzīvo citā pilsētā. Biznesmenis. Maskavā iegriežas samērā bieži.

Bezuhovs tūlīt vīrieti aizmirsa. Citu pilsētu biznesmeņi neietilpa viņa interešu jomā.

Aiz kabineta durvīm radinieks uzdeva Adai Grigorjevnai to pašu jautājumu:

-     Kas tas tāds?

-     No Ģenerālprokuratūras, Kaškina paskaidroja.

-    Un ko viņš dara pie tevis? brīnījās radinieks.

-     Izmeklē avāriju. Pagājušajā nedēļā pie Voroņežas nogāzās mūsu lidmašīna. Neesi dzirdējis?

-    Esmu.

-    Gāja bojā Somovs, vai vari iedomāties? Kas tagad būs ģenerāldirektors? Tiesa, mums tas gandrīz vienalga.

-    Vai tiešām tik jauns puisis nodarbojas ar izmeklēšanu? vīrietis brīnījās.

-     Jā, vai vari iedomāties? Strādā gandrīz vai zēni! Kas no tā var būt gaidāms! Viņējo te milzums. Izklīduši pa visām apakšnodaļām. Arī uz lidlauka.

-    Vai sen viņš sēž pie tevis?

-    Kopš vakardienas. Saki kā iet? Sen neesi bijis. Kā veicas darbi?

-     Viss normāli. Man steidzami jātiek uz Permu. Nosūtīsi?

-    Kāda runa! Cikos ir reiss?

-     Pēc stundas.

-    Iesim, es sarunāšu. Uz Permu droši vien brīvu vietu pietiek, nav jau dienvidu virziens. Ar Sočiem būtu problēmas. Kas tev darāms Permā?

-     Darīšanas, mīļā, darīšanas.

-Tev darīšanas vien prātā! Kad domā precēties, bērnus gādāt? sieviete uzdeva parasto jautājumu.

Vīrietis tikpat ierasti klausījās, neko neteica, bet vērīgi skatījās uz visām pusēm.

Tieši deviņos no rīta Tureckis piezvanīja Nadjai.

-     Nadežda Igorevna, labrīt!

-     Labrīt, Aleksandra Borisovna! ar cieņu pasveicināja Nadežda.

-Jums nāksies trīs brašu musketieru kompānijā doties pārgājienā uz Fiļimonku, Tureckis norunāja jau iepriekš izdomātu tekstu, kaut arī dīvainā sasveicināšanās viņu bija apmulsinājusi.

-    Jā, jā, Gļebs Nikolajevičs man teica. Septītais un sestais augšā pa kreisi, vai ne? Teica, ka komplicēts gadījums. Jā, protams, es uzņemšos. Jums steidzami?

-     Steidzīgāk vairs nevar būt, diskantā nodziedāja

Tureckis, aptvēris, kāpēc viņa tā runā. Sāpes neciešamas, mīlīt, viņš piebilda lielākas pārliecības dēļ.

-     Pēc piecām minūtēm iziešu.

-     Mēs varam aizvest līdz darbavietai.

-      Lieliski. Tādā gadījumā gaidiet pie metrostacijas "Oktjabrskoje poļe". Pie universālveikala. Būšu tur pēc divdesmit minūtēm.

-     Lieliski, noņurdēja Tureckis un beidza sarunu.

Speciālās operācijas veikšanai Tureckim palīgā iedotie Seva Golovanovs un Fila Agejevs kā īsti teātra cienītāji vēroja izrādi.

-    Mums ir greizsirdīgs vīrs, paskaidroja Saša.

Vīri pasmīnēja. Džips sāka braukt.

Tieši pēc divdesmit minūtēm Nadežda, miglas un smaržu apvīta, ieslīga pakaļējā sēdeklī blakus Tureckim.

-     Paldies, Nadjuša, ka atnāci! Tureckis saņēma sievietes roku un saspieda.

-      Paldies par ko? Nadja pasmaidīja. Izbrauciens ārpus pilsētas lepnā mašīnā, iespēja paelpot svaigu gaisu, parunāt ar interesantiem cilvēkiem…

-     Ak jā, par tiem interesantajiem cilvēkiem… Tava paziņas vasarnīcā iespējami visādi pārsteigumi. Tāpēc izbraukums nepavisam nav svētdienīgs, saudzīgi izsakoties. Mūsu uzdevums ir tāds: ja viss ir kārtībā un Gļeba māte tāpat izbraukusi no pilsētas paelpot svaigu gaisu, viņai tevi jāierauga, citādi var nobīties no svešu vīriešu apmeklējuma. Bet, ja mājā notiek kaut kas… neparasts, Tureckis atcerējās gumijas failu un rokudzelžus, uz māju jāiet kādam no mums, nevis tev.

-      Kas var būt vienkāršāk, Aleksandr Borisovič? sarunai pievienojās Fiļa Agejevs. -Jūs būsiet ašais zellis. Nadežda Igorevna lūgšu piedošanu! jūsu dāmīte, Seva šoferis, bet es pakalpiņš.

-     Runā kā no grāmatas! Golovanovs nosmīnēja, veikli vadīdams džipu blīvajā automašīnu straumē no rīta.

-    Nav nekas jauns, mums šis tēls pazīstams, turpināja Fiļa, arvien vairāk iejuzdamies lomā. Tātad mēs piebraucam. Jūs, Aleksandr Borisovič, izkāpjat no mašīnas ar savu dāmīti… tas ir, ar Nadeždu Igorevnu. Bet jums taču nepiedien iet un skatīties, vai mājā kāds ir vai nav. Starp citu, kur atrodas durvis?

-    Ārdurvis? Galā pa labi. Tās iziet uz zemes gabalu.

-    Suns ir?

-     Nav.

-    Tātad tā. Jūs sūtāt mani. Ja saimnieki ir mājās un viss kārtībā, viņi pa lodziņu ierauga burvīgo Nadeždu Igorevnu un nesabīstas. Ja kaut kas nav tā, kā vajag, jūs vienmēr pagūsiet iegrūst viņu mašīnā, vai ne?

-     Kas tur nebūs kārtībā? Nadežda izbijās.

-      Es taču vakar teicu, ka Gļebs varbūt ir iejaukts noziegumā. Tur viss pēc kārtas var nebūt kārtībā. Tu, Nadjuša, vari atteikties. Aizbrauksim līdz ciemam, uzzīmēsi, kurā vietā atrodas viņu māja, un pagaidīsi mūs… kaut vai veikalā. Vai veikals tur ir?

-    Ari pasts tur ir. Tikai bez manis jums būs sarežģītāk. Man laikam paredzēta ēsmas loma, vai ne?

-     Mīlu gudras sievietes, noteica Aleksandrs.

-Tādā gadījumā rīkosimies pēc plāna. Vai citādi bija

vērts mani gaidīt un ņemt līdzi?

-    Paldies, Nadjuša! Tureckis viegli saspieda sievietes plaukstu.

-    Ceru, ka līdz trijiem, kad jāsākas maiņai, nogādāsiet mani darbavietā?

-    Ļaunākajā gadījumā izsniegsim oficiālu attaisnojošu dokumentu, apsolīja Saša.

-    Esam izbraukuši uz Jaroslavļas šosejas, basā pavēstīja Golovanovs. Kur tālāk?

-     Pēc trīsdesmit astotā kilometra stabiņa otrais pagrieziens pa labi.

Ne vārda neteicis, Seva palocīja galvu. Mašīnā iestājās klusums. Saša juta, ka Nadja nobijusies. Viņa centās to neizrādīt, taču pulss bija kļuvis straujāks, pirksti to juta.

-     Saki, Nadjuša, kas tevi iemācījis tik virtuozi atsaukties uz vīriešu telefona zvaniem? mēģinādams atslābināt situāciju, pajautāja Aleksandrs.

-    Vai tu jautā to tāpēc, ka uzrunāju tevi kā sievieti? Nadežda iesmējās.

-    Tieši tā. Labi, ka ar reakciju man viss kārtībā, ka varēju pieskaņoties. Cits apjuktu.

-     Citu man nav, nedomādama no sirds atbildēja Nadja.

Golovanovs nosmīnēja un vērīgi ieskatījās spoguli.

-     Kas iemācīja? Pie mums strādā kāds ārsts, nepārspējams sieviešu mednieks. Precējies, protams. Viņam ir tāda metode, ka sirdsdāmas pieraksta ar vīriešu vārdiem, piemēram, Marija Sergejevna Ļeontjeva pārtop par Mihailu Sergejeviču Ļeontjevu; Tatjana Borisovna par Timuru Borisoviču; Irina Ivanovna par Igoru Ivanoviču. Un tādā garā. Viņa piezīmju grāmatiņā var atrast tikai vīriešu vārdus. Ja ir kāds sievietes vārds, tā ir vai nu radiniece, vai paziņa, kas kopēja ar sievu.

-    Veikls zellis! atzinīgi noteica Fiļa.

-     Pēc piecām minūtēm būs trīsdesmit astotais kilometrs, ierunājās Seva. Otrais pagrieziens pa labi, bet pēc tam?

-    Jāpārbrauc pāri ciema laukumam, pēc tam pirmais pagrieziens pa kreisi. Māju parādīšu.

Automašīnā no jauna iestājās klusums. Džips pārbrauca pāri nelielam laukumam ar diviem veikaliem, pastu un aptieku. Mazliet tālāk atradās milicijas nodaļa.

Kameņevu māja bija visai parasta vienstāva ēka, kas atšķīrās no citām tikai ar neparasto krāsojumu marengo sienām un bordo dakstiņiem uz jumta.

Dārzā neviens nebija redzams.

Pirmais no mašīnas izlēca Fiļa. Viņš atvēra pakaļējās durvis, pa kurām izkāpa Tureckis. Viņam sekoja Nadežda Igorevna. Aizsegdams sievieti, Fiļa grozījās pa priekšu. No mašīnas otras puses parādījās raženi noaugušais Golovanovs.

Tureckis ar vieglu žestu norādīja uz mājas pusi. Fila, turot roku pie jostas, piegāja pie vārtiņiem. Tie viegli atvērās.

-    Kad mājās neviena nav, vārtiņi tiek nostiprināti ar stieples cilpu, meklēdama cigaretes, klusu pavēstīja Nadja.

Fila piegāja pie mājas un nozuda skatienam aiz biezi saaugušiem stīgojošiem augiem, kas apvija augsto lieveni.

Tureckis uzšķīla šķiltavas, Nadja, skatīdamās mājas logos, aizsmēķēja. Golovanovs turpat blakus bija pieliecies pie riteņa un kaut ko pārbaudīja.

-     Šķiet, sakustējās aizkari, noteica Nadežda un, priecīgi smaidīdama, pamāja ar roku. Vārdu sakot, sveiki, esmu jūsu tante, atbraucu… un tā tālāk.

Piepeši mājā kāds iekliedzās, pat iegaudojās.

Tureckis izrāva Nadjai no rokām cigareti, nogrūda viņu uz pakaļējā sēdekļa un aizcirta durvis. Seva Golovanovs jau skrēja uz durvīm, velkot ārā pistoli.

-     Ne-e-e-no-sit! lūdzās sīka balss.

Seva pieskrēja pie lieveņa un ieraudzīja novājējušu vīreli nodriskātā apģērbā kūleniski nolidojam pa pakāpieniem viņam pie kājām. Augšā pretī izsistam logam pie durvīm vīdēja Fiļas nelielais augums.

-     Celies augšā, mērkaķi! norūca Fila, kratīdams pistoli.

-Tikai nenošaujiet! iespiedzās vīrelis, veikli celdamies kājās.

Izrādījās, viņš bija gara auguma un galīgi nolaidies.

Nopratinot vīrieti, noskaidrojās, ka viņš ir parasts klaidonis, ar kādiem tagad pilnas malas. Ciematā ieklīdis nejauši, māju izvēlējies uz labu laimi. Ar akmeni izsitis logu, tā noskaidrojot, ka vasarnīca ir tukša, un izraudzījies to par pagaidu mītni.

-     Vai sen jau te miti? noprasīja Golovanovs.

-    Trešo dienu.

-    Neviens pa šo laiku nav rādījies?

-     Nē, jūs esat pirmie.

-     Un pēdējie.

Vīrietis tika aizgādāts uz vietējo milicijas nodaļu, kur viņu sagaidīja kā senu paziņu. Viņš patiešām bija klaidonis, jau pirms tam ielīdis pāris vasarnīcās. īpašs kaitējums, ja nepiemin apēstos pārtikas krājumus, netika manīts, un vietējai milicijai diez kā negribējās nodarboties ar bezpajumtnieku.

-     Pāris reižu uzdodam pa kumbru un atlaižam. Ko no tāda var gribēt? vientiesīgi atzinās milicis.

Kameņevu vasarnīca neapšaubāmi tika rūpīgi pārlūkota, protams, ar dēļiem tika aiznaglots klaidoņa izsistais logs tie bija visi operatīvie pasākumi.

-    Ar lielgabalu pa zvirbuļiem, Golovanovs īsi rezumēja operācijas iznākumu.

-    Vairāk gan ar lielgabaliem pa zvirbuli, precizēja Fila. Galvenais, skatos pa logu un redzu vecais guļ saimnieku gultā un leksē no bundžas sautētu gaļu. Skaisti iekārtojies!

Nevienam smiekli nenāca.

-    Kā tad ir? Jeļizavetas Dmitrijevnas nav nedz mājās, nedz vasarnīcā. Kur tad viņa ir? noraizējusies vaicāja Nadja, no jauna zvanīdama uz Kameņevu dzīvokļa numuru.

-     Atgriezušies noskaidrosim. Rīkojamies pēc plāna. Jūs, vīri, aizvedīsiet Nadeždu Igorevnu uz darbu un viņas iejūtīgā vadībā izrakstīsiet visus poliklīnikas pacientus, kam bijusi darīšana ar Kameņevu.

Šajā brīdī par sevi ar mobilā tālruņa zvanu atgādināja Grjaznovs.

-     Kādi jums jaunumi?

Tureckis dažos vārdos paskaidroja situāciju.

-     Labi, negatīvs rezultāts arī ir rezultāts. Tas sašaurina meklējumu loku, Vjačeslavs mierināja draugu. Mums ir šādi jaunumi. Iecirkņa ārste izrakstījusi Kameņevam slimības lapu neklātienē, pēc telefona zvana. Telefona tiesības, ja tā var teikt. Par slimnīcu viņai pirmā dzirdēšana. Norīkojumu uz slimnīcu nav rakstījusi. Stāsta, ka Kameņevs ir ļoti kārtīgs cilvēks un uztaisījis viņai zobus gandrīz par velti. Normāli, vai ne?

-     Kad viņš ārstei zvanījis?

-    Pagājušajā piektdienā, dienu pēc Ņeberežnajas pazušanas. Starp citu, noskaidrojām, ka iepriekšējā dienā, kad pazuda Ņeberežnaja, darbā viņš nav bijis.

-     Kas zināms par mašīnu?

-     Numurs ir noskaidrots, meklējam. Tagad par iespējamo autoavāriju. Gļeba automašīna pēdējo septiņu dienu laikā transporta negadījumā nav iejaukta. Pēc visa spriežot, avārijā nav cietuši ari Ņeberežnajai un Kameņevam līdzīgi cilvēki. Apzvanījām visus traumu punktus.

-     Slava, es braucu uz savu darbu. Kur tu patlaban

esi?

-     "Glorijā".

-     Iegriezies arī tu Dmitrovkā!

-    Lai notiek! lakoniski izmeta Grjaznovs un atvienojās.

-     Tātad jūs, Aleksandr Borisovič, mūs pametat? Nadežda skaidri redzami sapīka.

-     Darbs, Nadjuša, darbs. Jātiek taču skaidrībā, kas noticis ar tavu paziņu… automātiski atbildēja Tureckis, jau iegrimis savās domās.

Bet domāja viņš par to, ka nekavējoties jādabū prokurora sankcija Kameņeva dzīvokļa kratīšanai. Atgriezies Ģenerālprokuratūrā, viņš nekavējoties rakstīs attiecīgo lēmumu. Ja Kostja nebūs darbā, būs aizņemts vai pie viņa nevarēs piekļūt, viņi ar Grjaznovu brauks bez sankcijas. Likums to pieļauj.

-     Šeit, biedri ģenerāli! Milicijas nodaļas kapteinis apstājās pie metāla durvīm.

Viņš vērsās nevis pie Turecka, bet pie Grjaznova, kurā juta radniecīgu miliča dvēseli.

-     Vecākais te ir Aleksandrs Borisovičs Tureckis. Pedantiskais Slava norādīja uz draugu.

-      Pieaiciniet lieciniekus! Tureckis deva rīkojumu.

Kapteinis sāka zvanīt pie blakusdzīvokļiem. Kāpņu laukumiņā nedroši iznāca padzīvojis pāris. Kopā ar Turecki un abiem Grjaznoviem Vjačeslavs bija paķēris līdzi Denisu bija ieradušies ari Dzīvokļu ekspluatācijas kantora pārstāve un atslēdznieks.

-    Te ir lēmums par kratīšanu, iepazīstieties!

Kad ar formalitātēm viss bija nokārtots, atslēdznieks sāka darboties ar durvīm.

-     Nāksies griezt ar autogēnu. Nē, tā tas neiet. Jā, nāksies ar autogēnu… viņš murmināja, apdvesdams klātesošos ar alkohola dvaku.

Nespēdams to izturēt, pie darba ķērās Deniss Grjaznovs, un kopīgiem spēkiem izdevās izcirst stenderi un atlauzt durvis.

Priekštelpā tika ieslēgta gaisma. Vispirms acīs krita pie sienas nolikta liela ceļasoma. Somas virzienā no virtuves stiepās sastindzis tumšsarkans pavediens. Tas beidzās bedrītē uz linoleja ar ausaina zvēriņa purnam līdzīgu peļķi.

"Žirafe," konstatēja Tureckis. "Garš kakls, galva ar lielām ausīm."

Domas darbojās neatkarīgi no tā, ko darīja augums. Bet augums spēra uzmanīgus soļus uz virtuvi, kur asiņu peļķe bija izplūdusi kā īsts ezers. Šajā peļķē gulēja cits augums sirma sieviete ar seju uz leju. Sievietes rokas ar veļas auklu bija sasietas aiz muguras.

-    Izsauc brigādi! Tureckis noteica kādam aiz muguras.

Pagriezies pret Grjaznovu, viņš ar rūgtumu balsī sacīja:

-    Mēs nokavējām, Slava.

15. nodaļa . Pirmie atradumi

Tiesu medicīnas eksperts noliecās pār līķi, saņēma plaukstas locītavu un atlaida. Kriminālists fotografēja, fiksēdams līķa vispārējo stāvokli. Gumijas cimdos ietērptās rokas pārgrieza auklu un apvēla sievietes līķi uz muguras. Asins plankumi uz pieres, deguna, zoda un vaigiem piešķīra sejai nejēdzīgas karnevāla maskas izskatu. Mutē rēgojās sprūds.

Tā ir Liza, ar lūpām vien nočukstēja lieciniece, pieķēra pie sirds un noslīga uz vīra rokas.

Sievieti aizveda. Tiesu medicīnas eksperts izmērīja līķa temperatūru. Kinologs ar dienesta suni pavadā ziņoja, ka suns pie nogalinātās saodis pēdas, bet pazaudējis tās mājas pagalmā.

Dežurējošais izmeklētājs rakstīja protokolā vizuālās līķa apskates rezultātus. Sausa, neizteiksmīga balss monotoni stāstīja, izmeklētājs tikpat vienaldzīgi pierakstīja:

"…Pilsones J. D. Kameņevas, 65 gadi, līķis atrodas istabas vidū. Lielais asiņu daudzums zem tā liecina, ka slepkavība notikusi uz vietas…

Nāve iestājusies no dziļa ievainojuma ar asu ieroci sirds rajonā. Spriežot pēc ievainojuma formas (abi stūri asi), dūriens izdarīts ar divpusēji asu nazi vai dunci krūtīs, lietojot lielu spēku. Uz līķa kakla kreisajā pusē gareniska brūce, kas iegriezta, vēl dzīvai esot.

Pēcnāves pārmaiņas tādas kā ķermeņa temperatūras samazināšanās, līķa plankumi norāda, ka nāve iestājusies 17-18 stundas pirms apskates sākuma, tas ir, divdesmit devītajā augustā no pulksten deviņpadsmitiem līdz divdesmitiem…"

Grjaznovs ar Turecki atgriezās Dmitrovkā divos pēcpusdienā. Viņi sēdēja Turecka kabinetā un apsprieda situāciju.

-     Soma ar vīriešu mantām stāvēja turpat priekšnamā. Tātad viņš bija sagatavojies aizbraukšanai! Virtuvē pie ledusskapja atradās maisiņš ar produktiem, uzskaitīja Tureckis.

-     Abi droši vien gatavojās braukt reizē. Arī viņa uzvilkusi garās bikses un puloveru. Viņi ir pārtverti sasietas rokas, sprūds, iegriezums kaklā runā skaidru valodu…

-    Spīdzināšana. Māte spīdzināta, lai uzzinātu no dēla, kur atrodas Ņeberežnaja, vai ne? Viņš acīmredzot nosaucis vietu. Un aizvests uz turieni. Kad Ņeberežnaja atrasta, novākti visi. Ja nebūtu atrasta, māte vēl šobrīd sēdētu kā ķīlniece. Bet viņa ir nogalināta. Tātad viņi atraduši Ņeberežnaju.

-Tu runā daudzskaitlī.

-    Ja noziedznieks būtu bijis viens, Kameņevs būtu ar viņu cīnījies. Vai tiešām viņš mierīgi ļautu ņirgāties par māti? Ļāvis sasiet? Cīņas pēdas nebija redzamas. Virtuvē viss atradās savās vietās.

-     Ediks varēja Kameņevu apdullināt.

-    Lai to izdarītu, jāiekļūst dzīvoklī. Domā, ka Gļebs būtu atvēris durvis? Ja pieņemam, ka Ņeberežnaja sāka baidīties no Edika un griezās pēc palīdzības pie Gļeba, viņa droši vien devusi tā aprakstu.

-     Kameņevs varēja atvērt kādam citam, nevis Edikam. Tas ir, Edikam, taču citādā izskatā. Teiksim, milicijas formastērpā. Vai Ediks varēja dabūt formu? Tagad par naudu var nopirkt kosmonauta ekipējumu, par formu nemaz nerunājot. Bet mūsu pilsoņi vienmēr atver durvis dzimtajai milicijai.

-     Labi, tur palika Deniss. Viņš izpētīs visu, kas iespējams.

Grjaznovs, juniors, patiešām bija atstāts dzīvoklī, lai rūpīgi aptaujātu kaimiņus.

-    Es tomēr viņam piezvanīšu un pateikšu par milici. Lai ņem vērā. Grjaznovs pasniedzās pēc aparāta.

Kamēr Grjaznovs runāja ar brāļadēlu, Aleksandram tika piezvanīts pa mobilo telefonu.

-     Hallo! Te Golovanovs.

-Jā, Seva, es klausos.

-     Mums ir jaunumi. Esam atraduši Kameņeva paziņu, kas pirms desmit dienām iedevis Gļebam atslēgu no tukša dzīvokļa Vihinas rajonā austrumu nomalē, kur mājas iemītnieki pārvietoti uz citurieni.

-     Kas tā par māju?

-    Kaut kāda resora māja. Tas vīrs tur dzīvojis. Mājas iemītniekiem ierādīti citi dzīvokļi, un viņam palikušas visu dzīvokļu atslēgas. Gļebs palūdzis atļauju uzglabāt tur kartupeļus.

-    Vai paziņa iegriezies dzīvoklī pēc atslēgu iedošanas?

-     Nē.

-     Saki vēlreiz kur tas ir?

-     Starp Moldagulovas un Snaipeai ielu.

-     Mēs izbraucam. Ņemiet to zelli pie dziesmas un sēdiniet mašīnā! Satiksimies… Tureckis ieskatījās pie sienas piestiprinātajā Maskavas kartē, Rjazaņas prospekta un Papernika ielas krustojumā.

-     Braucam! Golovanovs beidza sarunu.

-     Kas ir? Slava sabužināja matus.

-     Šķiet, ka atradies slepenais dzīvoklis. Aiziet!

-    Trijos tu liki ierasties uz apspriedi.

-     Jā, sasodīts! Aleksandrs piezvanīja pa iekšējo sakaru līniju. Klaudija Sergejevna, vai tu, manu sirsniņ? Mīļā, draudzības vārdā, apzvani manas brigādes vīrus, jo apspriede jāpārceļ no piecpadsmitiem uz deviņpadsmitiem. Jā, šodien, mīlulīt, kad tad vēl?! Es kliedzu? Atvaino, nervi. Tūlīt piespēlēšu tev sarakstu. Skūpstu. Tu man tāda esi vienīgā, ātri nobēra Aleksandrs un nometa klausuli.

-    Varbūt pie reizes paķert līdzi kriminālistus? Un tiesu medicīnas ekspertu?

-     Laikam jau tā jādara… Tureckis nopūtās.

Vispirms degunā iecirtās atkritumu un īpašā, cietuma kamerām raksturīgā skābā smaka. Dzīvoklis grima tumsā. Pāri telpai pārslīdēja kabatas baterijas stars. Istaba bija tukša.

No vaļēja spaiņa istabas vidū nāca cietuma atejas trauka smaka. Viens no operatīvajiem darbiniekiem piegāja pie loga, noņēma finiera loksni un logu atvēra. Istabā iespīdēja saules gaisma. Vīri visi kā viens dziļi ieelpoja svaigā gaisa pūsmu.

Saplosīta gulta ar saņurcītiem, asiņainiem palagiem.

-    Tā nekas! noteica tiesu medicīnas eksperts.

-    Rau, tas tik ir daikts! Grjaznovs pamāja uz gultas stūri, kur pēc "darbiem" atpūtās milzīgs gumijas fails ar sakaltušu asiņu pēdām.

-     Rokudzelži. Kriminālists Aļiks Zujevs norādīja uz grīdu.

Uz grīdas blakus gultai mētājās rokudzelži. Viena aproce stāvēja vaļā, otra bija ciet. No otras aproces līdzās gultai stiepās gara metāla trosīte. Ar acīm izsekojis tās ceļu, Tureckis ieraudzīja citus, pie augstā gultas otrā gala pieslēgtus rokudzelžus.

-     Kas gan šeit turēts pie ķēdes? Zujevs noelsās.

-Jādomā, ka sieviete, caur zobiem atbildēja Grjaz-

novs. Vai gribi, lai uzminu, kā sievieti sauc? viņš drūmi pajokoja.

-     Skatieties, zīmīte! Zujevs jau stāvēja pie veca, izļodzīta galda.

Uz galda atradās metāla krūze ar sveces galu un zem krūzes papīra gabala stūris.

Tureckis piegāja klāt. Drukātiem burtiem uz avīzes papīra bija rakstīts: "Viss kārtībā. Gaidu zvanu."

-    Tātad tā, speciālisti kriminālisti, darba šeit bez gala, konstatēja Aleksandrs Borisovičs. Albert Aleksandrovič, centieties izdarīt visu, kas vajadzīgs, tik ātri un tik rūpīgi, cik vien iespējams!

-    Viens izslēdz otru… Zujevs pavīpsnāja.

-    Tomēr centieties gan!

Vilkdams laukā no kabatas mobilo telefonu, Grjaznovs noteica:

-    Manuprāt, jākoncentrējas uz Kameņeva automašīnas meklēšanu šīs slavenās vietiņas tuvumā.

Klaudija Sergejevna, atbildīga sieviete, turklāt nebūdama vienaldzīga pret Turecki, izpildīja lūgumu un paziņoja operatīvās izmeklēšanas grupas dalībniekiem, ka apspriedes laiks mainīts. Viņa piezvanīja arī Levinam, pret kuru tāpat nebija vienaldzīga.

Oļegs Nikolajevičs, kas strādāja Šeremetjevā kopā ar citiem grupas locekļiem, pateicās Klaudijai un nodeva informāciju kolēģiem, kuri tobrīd kopā ar viņu strādāja uz lidlauka. Vienīgais brigādes loceklis, kas Oļegam izkrita no prāta, bija stažieris Bezuhovs. Aizmāršības iemesls bija gluži parasts Bezuhovs neatradās acu priekšā, jo sēdēja kadru daļā.

Stažieris, beidzis darbu ar lidojošā sastāva kartotēku, apkopoja informāciju skaistu grafiku veidā, ko pārnesa uz disketi ne jau šeit jādrukā slepeni materiāli un sāka posties uz pirmo apspriedi savā mūžā paša Turecka vadībā.

No sava vadītāja Levina viņš bija saklausījies tik daudz leģendu par Aleksandru Borisoviču, ka iepriekšējās izmeklēšanas pirmo rezultātu apspriešana iedvesa bijību.

Vajadzētu sazināties ar Levinu un braukt uz Dmitrovku kopā. Taču Kirils prokuratūrā bija jauns darbinieks, pēc dabas visai kautrīgs. Turklāt uz viņu dziļu iespaidu bija atstājusi Turecka stāstītā līdzība par jaunieti, kuru budistu mūks aplējis ar ūdeni. Viņš bija sapratis, ka nav jāuzmācas ar liekiem jautājumiem. Un, nospriedis, ja Levins nav piezvanījis un piedāvājis braukt uz Ģenerālprokuratūru dienesta mašīnā, jādodas uz turieni patstāvīgi.

Ada Grigorjevna ik pa brīdim pameta kabinetu, pukodamās, ka reiss uz Fermu kavējas.

-    Es esmu jums vajadzīga? viņa palaikam apjautājās Kirilam un, saņēmusi noliedzošu atbildi, no jauna nozuda.

-    Aizskrēja pie brālēna, Veriņa aizbildināja priekšnieci. Noilgojusies, jo reti viņu redz.

-     Kur tad brālēns palicis? automātiski pajautāja Kirils, slēgdams ārā datoru.

-     Dienesta telpās pie stjuartēm. Kāda jēga klaiņot pa zāli? Neba svešs cilvēks.

Kalsnais, rūsganais vīrietis nīka mokošas stundas, gaidot iekāpšanu Maskavas-Permas lainerī, uz kuru viņu vajadzēja aizvest jaunajām un dzīvespriecīgajām stjuartēm, tāpēc īsināja laiku viņu sabiedrībā.

Izklaidēdams stjuartes ar visādiem nostāstiem, viņš domāja, ka varētu kāpt arī citā lidmašīnā. Ņemot vērā, ka Šeremetjevā tik daudz izmeklētāju un operatīvo darbinieku, būtu loģiski nozust no lidostas pēc iespējas ātrāk. Cits droši vien tā rīkotos. Bet tad vajadzētu skaidrot, kāpēc mainīts maršruts. Viņš bija teicis, ka jātiek tieši uz Permu. Stjuartes pievērstu uzmanību šim faktam. Vai tāpēc jāsāk raustīties? Nē, viņš stingri ievēroja savu principu: nesteidzies, sastingsti kā kalnu ērglis, nogaidi un modri vēro apkārtni! Tavs brīdis pienāks, un tas būs uzvaras brīdis.

Lidmašīna TU-154 izlidoja uz Permu trīspadsmitos un trīsdesmit minūtēs ar piecu stundu aizkavēšanos.

Tieši tad Kirils Bezuhovs uzņēma kursu uz Dmitrovku.

Bezuhovs apzināti ieradās agrāk, lai pagūtu izdrukāt sarūpēto informāciju. Turecka kabineta durvis bija slēgtas. Viņš pagrozījās to priekšā, domādams, kur iekārtoties.

Pa gaiteni nāca dāma ar izteiksmīgu figūru, nesdama tējkannu. Bezuhovs dāmu pazina paša Merkulova sekretāre.

-    Sveicināta! viņš pieklājīgi pasveicināja.

-    Sveicināts! augstprātīgi atbildēja Klaudija Sergejevna un gribēja iet tālāk, taču negaidīti apstājās. Ko jūs darāt pie Aleksandra Borisoviča kabineta?

-    Ierados uz apspriedi. Bezuhovs acumirklī nosarka. Esmu no viņa gaipas…

-     Uzvārds?

-     Bezuhovs.

-    Jā, tāds grupā ir.

Klaudija ieskatījās pulkstenī.

-     Uz apspriedi par agru.

-     Es speciāli mazliet agrāk… Jāizdrukā diskete. Pagūšu tieši uz apspriedi.

Klaudija pārlaida kā bietei nosarkušajam jauneklim profesionālu skatienu un vēlīgi atļāva:

-     Labi, nāciet pie manis. Izdrukāsiet, kas vajadzīgs.

Bezuhovs ar stīvām kājām sekoja sievietei uz Merkulova pieņemamo telpu.

-    Dodiet…

Viņa pastiepa kopto roku, iebāza disketi procesora spraugā un ieslēdza printeri.

-    Vai materiāla daudz?

-     Būs kādas piecpadsmit lapas.

-    To var nodrukāt trijās minūtēs. Vai bija vērts braukt tik agri?

-      Kāpēc agri? Apspriedei jāsākas pēc piecpadsmit minūtēm. Bezuhovs ieskatījās savā pulkstenī.

-    Nevis pēc piecpadsmit minūtēm, bet pēc četrām stundām. Aleksandrs Borisovičs pārcēla apspriedi uz deviņpadsmitiem. Vai Levins neinformēja? Es viņam zvanīju.

Bezuhovs klusēja. Iegāzt tiešo priekšnieku negribējās. Šajā brīdī tieši kā vodeviļā uz skatuves parādījās Merkulovs.

-    Dodos pie ģenerālā, Klaudija Sergejevna, būšu pēc divām stundām, viņš noteica, iedams ārā no kabineta. Septiņpadsmitos nulle, nulle izsauciet pie manis Turecki ar Grjaznovu! Pasakiet, ka šajā laikā piebrauks arī Samoilovičs. Kas šis par jauno talantu? Viņš palūkojās uz Bezuhovu.

-    Aleksandra Borisoviča operatīvās izmeklēšanas grupas dalībnieks, Klaudija Sergejevna stādīja priekšā jaunekli.

-     Pats viņš nemāk runāt? Dmitrijs Konstantinovičs pasmaidīja. Lūdzu, stādieties priekšā!

-     Kirils Sergejevičs Bezuhovs, strādāju tiešā Oļega Nikolajeviča Levina vadībā. Stažieris, nobēra Kirils.

-     Un ko jūs šeit darāt, Kiril Sergejevič?

-    Es… rau… daikāju… No apmulsuma koši pietvīkušais stažieris norādīja ar skatienu uz printeri.

-    Kirils Sergejevičs lūdza, lai palīdz izdrukāt materiālus apspriedei pie Turecka. Klaudija apžēlojās par jaunekli.

-     Skaidrs. Tātad es būšu pēc divām stundām.

Merkulovs aizgāja. Printeris tikmēr klusu bija beidzis savu darbu un apstājies.

-    Te būs materiāli. Klaudija pasniedza lapu kaudzīti.

-    Paldies! Kirils ielika lapas mapē, ko noslēpa diplomātportfelī.

-     Ko jūs sadarīsiet līdz septiņiem vakarā?

-     Nezinu. Braukt atpakaļ uz Šeremetjevu nav jēgas.

-    Jūs esat ar mašīnu?

-     Nē.

-    Tad, protams, nav jēgas. Vai dzīvojat tālu?

-     Čerjomuškos.

-    Skaidrs. Arī nav diez cik tuvu. Ziniet, atstājiet savu portfeli tepat un ejiet paēdiet pusdienas. Iznāks sēdēt līdz pusnaktij, pazīstu jūsu Turecki.

-     Labi, paldies! piekrita jauneklis.

-     Vismaz nauda jums ir līdzi? Varbūt aizdot?

Klaudijā Sergejevnā nepārprotami pamodās mātes

instinkts.

-     Nevajag! Jauneklis vēlreiz nosarka un pat atrāvās tālāk. Ir! Man ir daudz!

Labi jau labi, tikai nesarkstiet kā meitene. Atstājiet portfeli un ejiet! Klaudija pavēlēja gandrīz stingrā balsī.

Bezuhovs izlidoja uz ielas, lādēdams savu sasodīto kautrību, kas dzīvi darīja gandrīz neciešamu. Ik pēc brīža jāsarkst, pat uzklausot Klaudijas Sergejevnas aizrādījumu!

Izrādās, ļoti simpātiska sieviete. Bet viņš bija baidījies! Pat naudu piedāvāja.

Naudas patiešām bija maz, labi ja kādi divdesmit trīsdesmit rubļi. Bet aizņemties no sievietes? No paša Merkulova sekretāres? Var taču atrast tuvumā kādu lētāku vietu…

16. nodaļa . Siesta

-    Ko teiksi par redzēto? Aleksandrs Borisovičs izdalīja kafiju un ielēja glāzēs konjaku.

Labsirdīgā Klaudija, kā vienmēr, bija atnesusi sviestmaizes.

-    Kļava! Ja meklē, saki, ka manis nav. Man ir siesta. Bija skaidri redzams, ka Tureckis nav omā.

Klaudija Sergejevna pameta skatienu uz draugiem un klusēdama aizgāja. Sieviete, kurai nekas lieki nav jāskaidro! Tureckis aizslēdza kabineta durvis. Gribējās pabūt divatā ar Slavu, lai neviens netraucē.

-     Ko teikšu? To pašu, ko tu, atsaucās Grjaznovs.

Skaidrs vienīgi tas, ka nekas nav skaidrs. Lielāku skaidrību ienesīs kriminālisti un tiesu mediķis. Mājā nepārprotami turēta sieviete, jo Aļiks gultā atradis garu kastaņkrāsas matu šķipsnu. Var pieņemt, ka sieviete ir meklējamā Ņeberežnaja. Kāds maita viņu tur mocījis?

-    Spriežot pēc gumijas faila un rokudzelžiem, Gļebs Kameņevs, sens pielūdzējs.

-     Jaukas lietiņas. Bijām sameistarojuši pavisam loģisku un skaidru ainu: Ņeberežnaja uzzina par lidmašīnas katastrofu, nojauš, ka tajā vainojams viņas mīļākais Ediks. Saprot, ka kļuvusi bīstama lieciniece. Nobijusies zvana Kameņevam un lūdz noslēpt. Savukārt Ediks ķeras pie sievietes meklēšanas, izpēta, kur Kameņevs dzīvo, pārtver mājās, ar draudiem nogalināt māti izspiež Ņeberežnajas atrašanās vietu un brauc uz turieni. Tik labi viss bija izdomāts!

-    Tieši tā izdomāts! Mēs tā domājām, jo tāda ir pati vienkāršākā un saprotamākā notikumu gaita. Bet dzīve, kā mēdz teikt Kostja, nav briesmīga pasaka. Tā ir vēl šausmīgāka. Vai redzēji tur tualetes spaini?

-    Redzēju. Tas ir, agrāk tādus nemaz nebiju redzējis.

-     Tur jau tas joks. Šādi plastmasas spaiņi ar ciešu vāku ir vasarnīcas tualete gatavā veidā. Mana Ira tādu meklēja veselus divus mēnešus, pasūtīja tantei no Rīgas. Ko tas nozīmē? To, ka vieta laikus gatavota gūsteknes turēšanai. Arī gumijas daiktam vajadzēja darīt mūs uzmanīgus jau vakar, kad par to pastāstīja Nadja.

-    Ko tas dotu? Uz faila taču vasarnīcas adrese nebija rakstīta, vai ne?

-    Jau vakar vakarā vajadzēja drāzties pie Kameņeviem un atvērt dzīvokli, Aleksandrs pārtrauca draugu. Mēs būtu varējuši noķert šakāli aiz astes! Un vēl tā zīmīte: "Viss kārtībā. Gaidu zvanu." Vai atceries? Ko tā nozīmē? Kaut kāds savārstījums!

-     Rimsties, Saša! Sen neesi strādājis "uz zemes" un nezini, ko nozīmē sarūgtinājums? Viss ritēja savu gaitu. Kad Nadežda tev stāstīja par savu paziņu Gļebu, viņa māte jau divas stundas bija mirusi. Salīdzini laikus! Vai vajadzēja braukt uz vasarnīcu? Jā! Nepārliecinājies, ka vasarnīcā neviena nav, tik un tā tu Kameņevu dzīvokli nebūtu atvēris. Visam savs laiks! Arī zīmīti atšifrēsim. Mēs veicam izmeklēšanu tikai otro dienu…

-     Un pastāvīgi nokavējam!

-     Vēl nav vakars. Iedzersim pa mēriņam, pārpīpēsim šo lietu un pie Merkulova.

-     Lai iet! Prāts nez kāpēc nemierīgs, Slava. Nelaba priekšnojauta…

-      Pārmet krustu, kas zina, varbūt kļūs vieglāk. Grjaznovs pasmaidīja.

-     Labi, uz mūsu veselību!

Pedantiskais Samoilovičs parādījās Merkulova kabinetā tieši septiņpadsmitos nulle, nulle.

-   Sveicināts, Igor Nikolajevič! Nāciet sēdieties! Merkulovs aicināja ar žestu.

Tureckis ar Grjaznovu jau sēdēja pie galda.

Vīrieši sasveicinājās, Samoilovičs apsēdās un izvilka no diplomātportfeļa savas akurātās plastmasas mapītes. ļ

-     Aleksandr Borisovič, ar Konstantīna Dmitrijeviča atļauju es ierosinu uzklausīt manas personiskās domas pirms visas operatīvās izmeklēšanas grupas sanākšanas. Būs daudz darbinieku, bet mana informācija nav domāta plašam personu lokam. Viņš pagriezās pret Turecki.

-    Tā jau es sapratu. Saša pasmaidīja.

-    Mēs klausāmies, Igor Nikolajevič. Merkulovs uzsita ar pirkstu kauliņiem pa galdu.

-     Es saņēmu uzdevumu izpētīt situāciju "Aeroflotē" pēc tās ģenerāldirektora bojāejas, tas pirmkārt. Arī Sosnovska uzvedību pēdējo notikumu gaismā, tas otrkārt. Sākšu ar pirmo. Pēc Somova nāves izvirzījās jautājums par varas pārmantojamību. Šajā sakarā stipri aktīvs kļuvis Somova vietnieks komerciālajos jautājumos Ņifontovs. Nākamajā dienā pēc katastrofas notikušajā kompānijas vadības sanāksmē Ņifontovs uzstājās ar priekšlikumu ieviest akciju sabiedrībā "Aeroflote" izpilddirektora amatu, kam būtu jāatbild par visiem ražošanas un komerciālajiem jautājumiem. Tādā gadījumā ģenerāldirektora postenis būtu tīri nomināls. Tomēr direktoru padome priekšlikumu neatbalstīja, taisnīgi uzskatot, ka Ņifontovs izdomājis jauno amatu pats sev. Iedegās kaislības, daudz kas sanāksmē tika teikts, taču rezultāts ir tāds: nekādus jaunus amatus neveidot, sasaukt ārpuskārtas akcionām kopsapulci un ievēlēt jaunu sabiedrības ģenerāldirektoru.

-     Direktoriem bija maz samaksāts, Grjaznovs komentēja.

-    Es domāju, ka viņiem vispār netika maksāts. Tika likta lietā pierunāšana un draudi, dodot mājienu par ļoti ietekmīga biznesmeņa atbalstu…

-    Tas būtu Sosnovskis, Slava atkal nenoturējās.

-Jā, taču cilvēki nav ar pliku roku ņemami, nenobi-

jās. Tad Ņifontovs izvēlējās citu ceļu. Izejamās dienās gandrīz visi "Aeroflotes" ierindas akcionāri pastkastītēs atrada pēc labākajiem retorikas paraugiem rakstītas propagandas lapiņas ar aicinājumu balsot par Ņifontovu. Viņš, lūk, vienīgais pārzina visas "skrūvītes un mehānismus", kas darbina "Aerofloti", vienīgi viņš spēj apvienot sabiedrību tik smagajā stundā un nepieļaut, ka ierodas varjags, kam svešas akcionāru īstās problēmas un rūpes, un tā tālāk un tamlīdzīgi. Akcionāriem tika piedāvāts citēju "balsu konsolidācijai izrakstīt pilnvaru"… Kā jūs domājat, uz kā vārda? Uz tā paša Ņifontova vārda. Tas vēl nav viss. Par katru izrakstīto pilnvaru bija apsolīts atalgojums simts dolāru.

-     Kas propagandas lapiņas bija parakstījis? Vai tiešām pats Ņifontovs? Tureckis gribēja zināt.

-    Nē, lapiņas parakstījusi organizācijas komiteja, kurā it kā ietilpst godājamākie sabiedrības darbinieki. Oficiāli, protams, nekāda organizācijas komiteja nav reģistrēta. Godājamie darbinieki, kuru vārdā notiek propaganda, pat nezina, ka tiek izmantoti viņu vārdi, viņi lapiņas nav saņēmuši. Ierindas akcionāriem tas, protams, nav zināms. Šāda rīcība skaidri liecina par Sosnovska vēlēšanos nodrošināt kompānijas ģenerāldirektora posteni savam cilvēkam.

-    Kur patlaban atrodas Sosnovskis? Joprojām Kiprā? kārtības labad pajautāja Slava.

-    Viņš ir Maskavā. Atbraucis, ja tā var teikt, inkognito. Nakšņo dažādās vietās. Katru dienu sarunājas ar Ņifontovu direktora vietnieka telefonu mēs noklausāmies. Katru dienu viņš atskaitās par dienā padarīto.

-    Kostja, paķersim viņu līdzi "Anklāva" lietā! sarosījās Saša. Tu taču teici, ka no Bernes pienākuši dokumenti, kas apliecina, ka beļģis, kā nu viņu…

-     Hanss Jēme, Merkulovs pateica priekšā.

-    Šis Hanss darbojies Sosnovska un Goluško interesēs.

-     "Anklāva" lieta ir slēgta, gurdi noteica Merkulovs.

-     Kad?

-    Pirms divām stundām. Ar ģenerālprokurora lēmumu.

-     Kāpēc tik pēkšņi?

-     Tas nav noticis pēkšņi. Es jau teicu, ka tāds lēmums tiek gatavots.

-    Es mazliet izskaidrošu situāciju, Samoilovičs viņu pārtrauca. Atbraucis šoreiz, Sosnovskis Maskavā tikās ar kādu augstu Kremļa administrācijas pārstāvi. Kā arī ar jūsu…

-     Skaidrs, novilka Tureckis.

-     Pateikšu vēl kaut ko. Trešdien, tas ir, vakar, internetā parādījās intervija ar Sosnovski, un jau pirmie vārdi noteica vadlīniju. Oligarhs pavēstīja, ka necīnās ar valsts vadību, kā dažam liekas. Ka būtu liela kļūda vērtēt viņa kritiskos izteikumus šādā aspektā. Izrādās, ka viņš uzstājas pret tādu vadības rīcību, kas dažkārt liekas nepareiza. Vārdu sakot, mīlestība un saticība.

Grjaznovs uzsita ar dūri pa galdu.

-    Ir nu gan maita! Nekur viņam nepiesiesies! Kostja, ko lai dara?

-     Tu man jautā, ko lai dara? Ja mēs varētu pierādīt Sosnovska līdzdalību konkrētā kriminālnoziegumā, es pateiktu, kas darāms.

-     "Anklāva" lietā pierādījumi ir.

-     Izmeklēšana izbeigta, varat aizmirst! Merkulovs atvairījās.

-     Desertā palicis pats interesantākais, tikpat nesatricināmā mierā turpināja Samoilovičs. Mēs noskaidrojām, ka Somovs katastrofas dienas rītā pa dienesta faksu saņēmis vēl deviņu savu finansiālo darījumu kvīšu kopijas kukuli par "Boeing". Un nolēmis nekavējoties izlidot uz Kipru.

-    Redziet! Es taču teicu! iesaucās Grjaznovs.

-     Tas vēl nav viss, turpināja Samoilovičs, izvilkdams portatīvo magnetofonu. Mums izdevās ierakstīt oligarha sarunu ar nezināmu vīrieti. Vīrietis zvana no taksofona, pareizāk sakot, viņš taksofonus mainījis, tāpēc ir vairākas sarunas. Vārdu sakot, pārtvert neizdevās.

-    Redzi nu, Saša, ne tikai mums noiet greizi! Grjaznovs nenoturējās.

-     Zvani ir vairāki, taču saruna būtībā viena. Samoilovičs par repliku nelikās ne zinis. Es lenti samontēju tā, lai nav pārtraukumu. Paklausieties!

"Sveicināti!" piesardzīgi noteica pieglaimīga balss, kas varēja piederēt diezgan jaunam vīrietim.

"Sveicināti, sveicināti! Varat nestādīties priekšā, es jūs pazinu." Tā jau bija oligarham raksturīgā izruna.

"Es sakarā ar solīto."

"Būs, viss būs!"

"Kad?"

"Kad? Kad būs man, būs arī jums."

"Konkrētāk!"

"Konkrēti pēc piektā."

"Gribētos agrāk."

"Klausieties, es neesmu pirmiespiedējs Fjodorovs."

"Mēs ar jūsu lūgumiem rēķināmies."

"Jā, es to neaizmirstu un protu novērtēt. Viss iet labi, tikai pavisam nedaudz jāpagaida. Zvaniet pēc piektā…"

-     Kas piektajā par dienu? pajautāja Tureckis.

-    Uz piekto septembri nolikta "Aeroflotes" akcionāru pilnsapulce. Dienas kārtībā jauna direktora vēlēšanas.

-    Tas taču ir tiešs teksts! Oligarhs sola samaksāt par pakalpojumu! Grjaznovs neizturēja.

-Ja varēsiet to pierādīt, mēs viņu ņemsim ciet.

-    Nūjā, tad jau viņš atpūtīsies kaut kur Nicā.

-     Tas neko nenozīmē. Ja viņš, atrodoties ārzemēs, izvairīsies no liecību došanas, var izvirzīt apsūdzību neklātienē un izsludināt viņa meklēšanu, kā tika izdarīts ar Ļebedevu, ko iesēdināja Spānijas cietumā. Kostja turpināja sist ar pirkstiem pa galdu. Labāk izstāstiet, kā virzās uz priekšu izmeklēšana.

-      Iezīmējies aizdomās turamais, kurš būtu varējis sarīkot sprādzienu 2318. reisa lidmašīnā… Aleksandrs izstāstīja par Ediku. Uz viņu varēja uzvedināt Ņeberežnaja. Taču viņa sprādziena dienā nozudusi. Šobrīd sekojam pa pēdām. Tiesa, atrastās pēdas jau aukstas, viņš drūmi pajokoja, stāstot par Jeļizavetas Kameņevas nāvi.

-    Neko darīt, atrast pazudušu sievieti tik lielā megapolē ātri neizdosies, pat ja viņa vēl ir pilsētā. Kopš sprādziena dienas pagājusi nedēļa. Pēc manām domām, nedz Edika, nedz tās sievietes ja viņa ir līdzdalībniece pilsētā nav.

-    Aizdomās turamā fotorobots izsūtīts uz visām transporta milicijas apakšvienībām jau vakar, tiklīdz tas bija izveidots, iestarpināja Grjaznovs. Protams, novēlojies pasākums, pēc sprādziena sestā diena. Taču ne viss ir tik neglābjami… Meklējumu rajons vispār ir sašaurināts. Esam uzgājuši māju, kurā varēja slēpt Ņeberežnaju. Jau zināms…

Merkulovs noklausījās arī stāstu par pamesto ēku.

-    Jā, izklausās kā trilleris. Nekādas skaidrības. Ņeberežnajas meklēšana, dzīvas vai mirušas, var ievilkties. Mēģiniet iet citu ceļu! Kur Ņeberežnaja iepazinusies ar Ediku?

-    Viņš vedis Ņeberežnaju uz mājām… Klau, Kostja, tu esi ģēnijs! Tureckis atdzīvojās. Rau, ko nozīmē skats no malas! Patiešām, ja jau katastrofas vaininieks ir pagaidām mums nezināmais Ediks, iepazīšanās ar Aleksandru Borisovnu nav nejauša! Viņam bija vajadzīga tieši Ņeberežnaja, ēdināšanas bloka priekšniece, kas varētu ievest darba telpās! Vai Ņeberežnaja būtu pieļāvusi šādu vaļību kādai padotajai? Nē! Tātad ne jau nejaušības pēc Ediks kādu vakaru ieradās pie Šeremetjevas īstajā vietā un īstajā laikā. Kā viņš varēja uzzināt, ka Ņeberežnaja ir ēdināšanas bloka priekšniece? Jo īpaši pazīt pēc izskata, lai mašīnā iekāptu īstā sieviete? Tādu balsotāju tur netrūkst! Iznāk, ka Šeremetjevā viņam kāds ir. Savs cilvēks.

-    Tas atkal var būt Somova vietnieks Ņifontovs. Pie viņa varēja atrasties darbinieku personiskās lietas. Tieši viņš varēja tās iedot izpildītājam, lai iepazīstas… Grjaznovs iestarpināja.

-    Var būt, ka tā. Un arī citādi. Tas jānoskaidro kadru daļā. Vai kāds ir ņēmis darbinieku personas lietas, tieši kādas un kad. Tur strādā viens mūsu puisis, tikai viņam cits uzdevums. Šodien par to parunāsim.

-    Labi, turpiniet strādāt, draugi! Bet jums, Igor Nikolajevič, liels paldies par informāciju!

-     Ja esmu vajadzīgs, zvaniet! lakoniski atsaucās Samoilovičs, atvadījās un aizgāja.

-      Ir nu gan tas Sosnovskis maita! vēlreiz nikni noteica Grjaznovs.

Viņa taisnīgo dusmu izvirdumu pārtrauca mobilā tālaiņa izsaukuma signāls.

-    Denis, vai tu?

Slava ar žestu atvainojās un izgāja no kabineta.

-    Kostja, es arī iešu. Pēc piecām minūtēm jāsapulcējas grupai. Tureckis piecēlās.

-      Ej, Saņa! Un galvu augšā! Tu izskaties tāds kā sanīcis.

-    Ne bez iemesla. Mēs raujamies melnās miesās, bet nezināmais Ediks atpūšas kaut kur Maurīcijā.

-    Tas vēl nav zvanīts. Merkulovs saīga. Meklējiet un iegūsiet!

-     Katram tik, cik liela ir viņa ticība? Sapratu. Tureckis pasmaidīja.

Grjaznovs sēdēja uz Klaudijas Sergejevnas galda un par kaut ko dedzīgi sprieda pa Merkulova sekretāres tālaini. Klaudija sēdēja savā vietā un meta uz Grjaznovu šķietami niknus skatienus.

-     Ak, sieviete, tavs vārds ir viltība! Aleksandrs novaidējās un devās projām.

Kamēr Tureckis apspriedās Merkulova kabinetā, stažieris Kirils Bezuhovs klīda pa ielām un bez panākumiem meklēja viņa pieticīgajām materiālajām iespējām atbilstošu sabiedriskās ēdināšanas punktu. Labākajā gadījumā viņam pietika kafijas krūzei. Tērēt pēdējo naudu kafijai neparko negribējās. Nelietīgā Klaudija Sergejevna bija viņu noskaņojusi uz pusdienām, un tagad vēders rūca kā izbadējies zvērs.

Kirils jau sāka zaudēt cerības un nolēma atgriezties Dmitrovkā pa garu caurstaigājamu pagalmu, īstenībā pa pagalmu virkni. Otrā pagalmā viņš negaidīti ieraudzīja no stikla un betona būvētu vienstāva kafejnīcu, kas smaržoja tā, ka noreiba galva. Kafejnīcai bija lepns nosaukums "Kaukāzs".

Kirils traucās turp. Ēdienkarte pie ārdurvīm vēstīja, ka tiek pārdoti "karsti, neparasti garšīgi čebureki no īstas gaļas par 4 rubļiem gabalā".

Tieši kāda gaļa izmantota, nebija minēts. Spriežot pēc produkta cenas, ēdināšanas biznesa upuri ir apkārtnes kaķi, ne jau nu žurkas, bailīgi nodomāja Kirils. Starp citu, viņu tas vairs neuztrauca. Bada nežēlīgā roka jau bija sagrābusi ne tikai kuņģi, bet arī visus citus iekšējos orgānus.

"Vēlāk būs slikti, taču tas būs vēlāk," viņš atcerējās prātā palikušu dziesmiņu un bezbailīgi vēra ārdurvis.

Cilvēku kafejnīcā bija samērā daudz. Pie galdiņiem stāvēja veselas kompānijas, lielākoties vīrieši. Vairākums bija tās pašas vispārinātās tautības cilvēki, kas atbilda kafejnīcas nosaukumam. Bezuhovs pārvarēja nelaikā uznākušo lielvalstiskā šovinisma lēkmi un braši devās pie letes. Un izrādījās, ka letes valdniece ir visai simpātiska jauna blondīne.

-    Trīs čeburekus un… Cik maksā kola?

-    Glāze vai pudele? pavaicāja meitene.

Kirilam likās, ka jautājums bija noskanējis visai izsmējīgi.

-     Pudele, viņš izaicinoši atteica.

-    Trīsdesmit rubļus.

-    Un glāze?

-     Desmit.

-    Man glāzi, cenzdamies nenosarkt, viņš atbildēja.

-     Divdesmit divi rubļi.

-     Ņemiet! Kirils pasniedza trīs desmitniekus.

Meitene izdeva atlikumu, negaidīti pavisam mīļi uzsmaidīja un pasniedza šķīvi ar karstiem čeburekiem.

-     Un te būs jūsu kola.

Kirils pateicās un devās pie viena no galdiņiem. Simpātiska jaunkundze, viņš nodomāja. Nolicis šķrfi, viņš ar salveti satvēra dedzinoši karsto čebureku un pārkoda plāno, gandrīz caurspīdīgo mīklu.

"Vai redzējies! Ja gaļa ir tikpat garda kā mīkla, man vienalga, no kā tas čebureks taisīts," Kirils nodomāja.

Gaļa bija sulīga, maiga, aromātiska, ar garšvielām un pipariem. Kirils labpatikā aizmiedza acis un nodevās barības uzņemšanas procesam.

Divi pie tā paša galdiņa stāvošie tumsnējie vīrieši apklusa un apveltīja nelūgto viesi ar nelaipnu skatienu. Kirils šajā iestādē patiešām neiederējās tāpat kā Ofēlija bordelī. Redzot, kā bālais, kalsnais jauneklis no "labas ģimenes" notiesā ēdamo, vīri nomierinājās un turpināja pie degvīna karafes un šašlikiem iesākto sarunu.

-      …Tādu piķi uztaisīju, Givi, dārgais… Viens no viņiem izvalbīja melnās acis un nošmakstināja lūpas.

-Jā, tev veicies, vareni! Bet es iekritu kā pēdējais mūlāps. Atnāca pie manis viens čoma sūtīts zellis, atnesa zīmīti. Žoru Knābi pazīsti? Zīmīte no viņa. Palūdza uz parāda naudu par labiem procentiem, solīja atdot pēc trim dienām. Knābis tikai nupat ticis uz brīvām kājām. Pirms divām nedēļām. Turklāt sakarīgs virs, kramplauzis. Grēks tādam nepalīdzēt. Iedevu. Un ko tu domā? Abi nozuduši!

-     Kur?

-Jupis viņu zina! Zvanu uz dzīvokli klusums. Galvenais, ka zīmītes nesējs vēl dzēra uz mana rēķina un sapūta, it kā viņi ar Knābi par vienu sievišķi grib dabūt izpirkuma maksu. It kā nokantējuši kādam maniakam.

-     Maniakam?

-     Aha! Vari iedomāties…

-     Givi, paņem basturmu! uzsauca blondā bufetniece.

Vīrietis pārtrauca stāstījumu un devās pie bāra letes. Neapzināti sekodams viņam ar skatienu, Kirils pamanīja, ka vīrietis klibo ar kreiso kāju.

-     Nu, un kas tālāk? gribēja zināt pudeles brālis, kad Givi bija atgriezies ar divām daļas devām.

Vīrietis, vārdā Givi, pieklusināja balsi un pieliecās tuvāk paziņam.

Kirils uztvēra tikai atsevišķus vārdus: "Gumijas p… viņš ar to p… drāzis… sievišķis sasists no vienas vietas… Vēl konsultējās ar mani, ar ko zāļot, kamēr jautājums atrisinās."

Saprotams, ka šī nepatīkamā saruna maitāja Bezuhovam ēstgribu. Uz ātru roku aprijis čeburekus un uzdzēris virsū gāzēto dziru, Kirils pameta ēstuvi.

17. nodaļa . Ne ziņas, ne miņas

Pulksten deviņpadsmitos Aleksandra Borisoviča Turecka kabinetā sākās iepriekšējās izmeklēšanas rezultātu apspriešana krimināllietā Nr… sakarā ar lainera TU-154 avāriju tieši pirms nedēļas, tam veicot 2318. reisu Maskava-Larnaka. Kabinetā bija sapulcējušies izmeklētāji, kriminālisti, tiesu medicīnas eksperts. Kirils Bezuhovs sēdēja pie pašām durvīm un staipīja kaklu, lai labāk redzētu tiesu medicīnas ekspertu un dzirdētu viņa pārskatu.

Šobrīd varam izdarīt dažus secinājumus. Ņeberežnajas dzīvoklī un Moldagulovas ielā atrastie spermas paraugi ir dažādi. Tas nozīmē, ka bijuši divi dažādi vīrieši. Moldagulovas ielas mājā visticamāk atradusies pilsone Ņeberežnaja. Uz palagiem un gumijas faila atrastie asins traipi atbilst Ņeberežnajas asins grupai. Viņas medicīnisko kartīti mēs dabūjām Šeremetjevas medicīniskajā punktā. Acīmredzot ar sievieti notikuši varmācīgi dzimumsakari, ari ar nozieguma vietā atrasto mākslīgo vīrieša dzimumlocekli. Mākslīgā locekļa nospiedumos atrastas maksts epitēlija un maksts mikrofloras šūnas. Epitēlija un mikrofloras stāvoklis liecina, ka dzimumsakari notikuši ne agrāk kā pirms divām dienām. Par varmācīgo dabu liecina daudzie manis jau pieminētie asins traipi, kā arī vidēji divdesmit centimetms gara tumšu kastaņkrāsas matu šķipsna. Gala fragmentu raksturs norāda, ka mati izrauti. Moldagulovas ielas mājā iegūtās spermas analīze rāda, ka tā atbilst pilsoņa G. N. Kameņeva asins gmpai. Ziņas par Kameņeva asins grupu iegūtas no viņa medicīniskās kartes darbavietā. Pilsones Kame-

nevas līķis…

> »

-    Kāds ir nāves iestāšanās laiks? Kas varētu būt slepkavības ierocis?

-    Slepkavība izdarīta ar asu priekšmetu, spriežot pēc brūces malām, ar parasto vai jūrnieka dunci. Nāve iestājusies divdesmit devītajā augustā, tas ir, vakar, no pulksten deviņpadsmitiem līdz divdesmitiem.

-      Pateicos! Tureckis sameklēja ar acīm Zujevu. Tagad jūs, Albert Aleksandrovič!

Kamēr Zujevs virzījās uz viņam atbrīvoto vietu, divi blakus Bezuhovam sēdošie kriminālisti sparīgi sačukstējās. Viens stāstīja otram kolēģim par atradumu mājā pie klajuma.

-    Tādu locekli savu mūžu nebiju redzējis. Izdomājis drāzt sievieti ar tādu daiktu?! Viņš taču to saplosījis lupatu lēveros.

Saruna Bezuhovam bija divtik nepatīkama, jo atgādināja kaut ko ne mazāk nepatīkamu. Mēģinādams atcerēties analoģisko situāciju, viņš pat palaida gar ausīm Zujeva uzstāšanās sākumu. Viņš pārslēdzās uz eksperta klausīšanos.

-      Kapilāru raksts… atbilst… Ņeberežnajas dzīvoklī iegūtajiem. Pietiekami droši var apgalvot, ka Ņeberežnaja atradusies Moldagulovas ielas dzīvokli. Viņas "pirkstiņi" atrasti uz rokudzelžu aprocēm, uz gultas gala, uz plastmasas spaiņa. Bez viņas pēdas atstājuši vēl divi. Turklāt viens atradies dzīvoklī pietiekami ilgi, lai pēdas paliktu, kur vien iespējams: uz jau minētajiem rokudzelžiem, uz gultas metāla karkasa, uz galda, uz sveces un tā tālāk. Šā cilvēka roku pirkstu kapilāru raksts saskan ar Ļeņina prospektā Kameņevu dzīvoklī iegūtajiem, pētot Gļeba Kameņeva personiskās mantas. Otrs cilvēks atstājis pēdas tikai uz vieniem rokudzelžiem pie atslēgas. Nospiedumi ir skaidri, īsta bilde!

-      Vai Ļeņina prospektā kaut ko atradāt? vaicāja Tureckis.

-      Kameņevu dzīvoklī ir daudz nospiedumu. Gandrīz visi pieder mātei. Un droši vien Kameņevam pašam. Citu "pirkstiņu" nav. Tur vispār viss tīrs. Nav kaut cik skaidru apavu pēdu nospiedumu, nekā.

-     Toties ir liecinieki, no savas vietas noducināja Grjaznovs.

-    Vai jūs beidzāt, Albert Aleksandrovič?

-    Vēl daži vārdi par Moldagulovas ielas dzīvokli atstāto zīmīti. Atgādināšu tekstu: "Viss kārtībā. Gaidu zvanu." Rokraksta ekspertīze vēl nav pabeigta, taču eksperts zināja teikt, ka zīmīti atstājis cilvēks, kas radis rakstīt arābu tekstu.

-     Ko, ko? Tureckis brīnījās.

-Jā, Aleksandr Borisovič. Kaut arī teksts rakstīts drukātiem burtiem, rokrakstam piemīt tādas nianses, kas ļauj izteikt šādu pieņēmumu. Sīkāk viss būs atspoguļots rakstiskā ziņojumā pēc divām dienām.

-     Paldies, Albert Aleksandrovič! Tagad dodu vārdu Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes vecākajam operatīvajam pilnvarotajam Vasilijam Aleksejevičam Kolobjaņinam.

Grjaznovs apsēdās mazliet cienīgāk.

-      Vakar, divdesmit devītajā augustā, izmeklēšana mums izvirzīja šādus operatīvos uzdevumus, militāri precīzi iesāka Vasilijs. Pirmkārt, bija jāizstrādā versijas, ka lidmašīnas uzspridzināšana saistīta ar kādu citu, nevis "Aeroflotes" ģenerāldirektoru Somovu. Otrkārt, jāsameklē Ļeņina prospektā notikušās asiņainās drāmas liecinieki. Treškārt, jāsameklē pilsonim Kameņevam piederošais devītā modeļa žigulis. Ceturtkārt, jāizdara izmeklēšanas eksperiments, ar produktu kasti mēģinot "mīnēt" iepriekš ieplānotu reisu. Visi šie uzdevumi ir izpildīti. Versiju par citu sprādziena "mērķi" izstrādāja mūsu ārštata darbinieks, kam ir plaši sakari attiecīgajās aprindās. Noskaidrojies, ka starp biznesa klases pasažieriem, kam bija jālido Somova vietā, kaut cik vērā ņemamu personu nav bijis. Bijuši četri Solncevas grupējuma ierindas "zelli", kas kopā ar draugaļām lidojuši atpūsties, viena valūtas prostitūta, trīs "atspoles", divi vidējas klases biznesmeņi. Par šiem cilvēkiem viss noskaidrots, un izmeklēšanai viņi interesi nerada. Tālāk. Pilsones Kameņevas slepkavība, pēc tiesu medicīniskās ekspertīzes datiem, izdarīta vakar no deviņpadsmitiem līdz divdesmitiem. Atrasts liecinieks, kas vakarā pastaigājies pagalmā ar suni. Deviņpadsmitos piecdesmit viņš redzējis no Kameņevu kāpņu telpas iznākam cilvēku milicijas formastērpā. Laiks zināms visai precīzi, jo vīrietis gribējis atgriezties uz vakara ziņu raidījumu un paskatījies pulkstenī. Spriežot pēc apraksta, milicis ir apmēram četrdesmit gadu vecs vīrietis ar platu degunu kā "kartupeli". Vīrs ar suni aizvests uz milicijas nodaļu atpazīšanai. Starp nodaļas darbiniekiem atrast līdzīgu cilvēku nav izdevies. Divas stundas agrāk, pulksten astoņpadsmitos nulle, nulle astoņpadsmitos trīsdesmit, no tām pašām kāpnēm aizbraukušas divas automašīnas tumši zils fords un ķirškrāsas devītais žigulis. Tajā laikā pagalmā bijis pietiekami daudz cilvēku, un liecinieki ziņoja, ka devītajā žigulī iekāpis pats Kameņevs kopā ar diviem vīriešiem, vēl viens vīrietis iekāpis fordā.

-     Kā viņš izskatījies?

-     Kameņeva pavadītāju izskats liecinieku liecībās

mainās. Daudzmaz vienādas liecības ir par cilvēku, kas iekāpis fordā. Droši vien tāpēc, ka viņš gājis viens, arī ārzemju mašīnām tiek pievērsta lielāka uzmanība. Vārdu sakot, liecinieki raksturo viņu kā kalsnu vīrieti augumā mazliet virs vidējā, ar īsi apgrieztiem gaišiem vai rūsganiem matiem. Viena no lieciniecēm piemin, ka vīrietis, iedams uz mašīnu, kustinājis roku, it kā kaut ko pārcilātu. Izturējies ļoti droši, uz ķirškrāsas žiguli nav palūkojies. Starp citu, liecinieki apgalvo, ka visa grupa izskatījusies itin miermīlīga. Tālāk. Uz Kameņeva vārda reģistrētā automašīna tas pats devītais žigulis atrasta kādā pagalmā Moldagulovas ielas tuvumā. Mašīna bijusi tukša. Tumši zilā forda numuru neviens liecinieks diemžēl nav iegaumējis. Automašīna pagaidām nav atrasta. Patlaban mūsu darbinieki apstaigā dzīvokļus visās Moldagulovas un blakusielu mājās un aptaujā iedzīvotājus. Vēl pēdējais. Šodien Šeremetjevas lidostas ēdināšanas bloka telpās veiktais izmeklēšanas eksperiments apstiprinājis, ka noziedznieks varēja mīnēt tieši to reisu, kuru vēlējās. Katrā ziņā mūsu darbiniekam izdevies iesmērēt "eksperimentālo paraugu" Barselonas reisam.

-     Kādā veidā?

-     Viņš stāvējis blakus Ņeberežnajas vietniecei, redzējis lapiņas ar reisu numuriem viņas rokās un nav padevis kastes pēc kārtas, bet no vairākiem ratiņiem vienlaikus. Pienākot Barselonas reisa kārtai, vajadzīgā kaste padota un apzīmogota kā tāda, kas iet uz Barselonu. Ir videoieraksts. Tas arī viss.

-     Paldies, Vasilij Aleksejevič!

To sakot, Tureckis palūkojās uz Vjačeslavu mēmā jautājumā: "Kāpēc tu, parazīt, neizstāstīji visu agrāk?"

Grjaznovs par atbildi sagrozījās krēslā un tāpat bez skaņas ar sejas izteiksmi vien lika saprast: "Atvaino, nepaguvu!"

Skaidrs, no karadarbības teātra viņam pārskatu telefoniski sniedzis Deniss, saprata Tureckis.

-     Oļeg Nikolajevič, ar ko iepriecināsiet jūs?

Levins iepazīstināja ar Šeremetjevā veikto izmeklēšanu. Bezuhovs viņu vairs neklausījās. Vēderā neģēlīgi burkšķēja sīvā cīņā sadūrušies čebureki un kokakola un atgādināja, ka "rietumi ir rietumi, bet austrumi ir austrumi, kas nav apvienojami"…

Šajā brīdī viņš atcerējās, kur dzirdējis pieminam gumijas failu. Kafejnīcā "Kaukāzs"! Runa bija par sievieti, kas nonākusi maniaka rokās!

Turecka balss atgrieza viņu realitātē.

-     Tātad tā, draugi. Mēs apvienojāmies vienā grupā vakar, divdesmit devītajā augustā, tiklīdz skaidri bija konstatēts lainera bojāejas cēlonis. Mēs pieliekam visas pūles, lai noskaidrotu, atrastu un aizturētu personas, kas vainojamas avārijā. Diennakts laikā izmeklēšana noteikusi cilvēku, ko var turēt aizdomās par sprādziena organizēšanu. Tas ir augumā garāks par vidējo, kalsns, gadus trīsdesmit piecus četrdesmit vecs vīrietis ar īsi apgrieztiem gaišiem vai rūsganiem matiem. Domājams, vārdā Ediks. Skaidrs, ka vārds var būt izdomāts. Tomēr mums zināms, ka noziedznieki, mainot uzvārdu, cenšas saglabāt īsto vārdu, jo tā ir vienkāršāk. Kas vēl nav dabūjis fotorobotu, paņemiet.

Tureckis iedeva izdalīšanai lapiņu kaudzi. Blakus stažierim sēdošais operatīvais darbinieks iedeva Bezuhovam lapu. Vispirms viņš uzmeta fotorobotam paviršu skatienu, tad vēl vienu… vēl vienu. Kā tad, mati ezīti, taisns deguns, samērā plata mute ar plānām lūpām, enerģisks zods.

-     Es redzēju viņu šodien no rīta! vēl nepaguvis nosarkt, iesaucās Kirils.

Pēc tam viņi palika Turecka kabinetā Maskavas Kriminālmeklēšanas pāivaldes priekšnieks Grjaznovs, tiešais priekšnieks Oļegs Nikolajevičs Levins un, protams, pats Tureckis.

-    Tu droši to atceries? centās izdibināt Levins.

-Jā, es taču nodarbojos ar fotografēšanu! Stažieris

beidzot nosarka. Es sēdēju ar seju pret durvīm, viņš ienāca, sasveicinājās ar Adu Grigorjevnu, paskatījās uz mani un izsauca kadru daļas priekšnieci gaitenī. Es vēl nodomāju, ka viņam ir ļoti caururbjošs skatiens. Kā kalnu putnam.

-     Uz kurieni viņš gribēja lidot?

-     Uz Permu.

Tūlīt sākās zvanīšana uz Šeremetjevu. Noskaidrojās, ka lidmašīna uz Permu izlidojusi ar piecu stundu aizkavēšanos, taču jau nolaidusies galapunktā. Precīzāk? Pulksten sešpadsmitos pēc Maskavas laika. Tika nodibināti sakari ar apkalpi. Jā, viņi paņēmuši lidmašīnā Adas Grigorjevnas, Šeremetjevas kadru daļas priekšnieces, brālēnu. Kā sauc brālēnu? Ediks. Ļoti simpātisks vīrietis, biznesmenis. Kur viņš ir? Kas to lai zina? Atvadījās, uzdāvināja katrai stjuartei "Rafaello" kārbiņu un nozuda.

Grjaznovs metās pie otra tālruņa, lai sazinātos ar Permas Iekšlietu pārvaldi. Vienlaikus pa faksu tika nosūtīts Edi ka fotorobots.

Pēc divdesmit minūtēm no Permas ziņoja, ka pilsētā tiks izvērsta operācija "Pārtveršana".

Kamēr risinājās kaislības ap Ediku, kas bija parādījies pie apvāršņa, Bezuhovs klusītēm izstāstīja Levinam par kafejnīcā "Kaukāzs" noklausīto sarunu. Levins to pārstāstīja Tureckim. Meklēdams Grjaznovu, Aleksandrs Borisovičs izdrāzās gaitenī.

Grjaznovs atgriezās. Bezuhovs pēc darbaļaužu lūguma speciāli Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšniekam atkārtoja dzirdēto vēlreiz.

-     Kā sauca stāstītāju? jautāja Grjaznovs.

-     Givi. Viņš pieklibo ar kreiso kāju.

Grjaznovs piezvanīja Krotovam, kas palūdza pie aparāta tiešo notikumu līdzdalībnieku. Bezuhovs paņēma klausuli.

-     Es klausos, viņš pieklājīgi sacīja.

-     Tas esmu es, kas klausās tevi, līnijas otrā galā viņam atcirta. Kas tā bija par ieskrietu vi?

-    Jūs domājat kafejnīcu?

-     Ko domāju… Nūjā, kafejnīcu.

-     "Kaukāzs".

-    To es sapratu. Vai zini, cik Maskavā ir "Kaukāzu"? Apraksti vietu, kur tas "Kaukāzs" atrodas!

Kirils aprakstīja vietu. Pēc tam atbildēja uz vairākiem precizējošiem jautājumiem. Pēc tam neredzamais sarunu biedrs pieprasīja Grjaznovu.

-     Izskatās, ka puisis trāpījis azeru iecienītākajā vietā. Viņu vidū ir ari tāds klibais Givi. Nodarbojas ar narkotikām, viss saskan.

-     Petrovič, izrauj viņu kaut no zemes apakšas, noskaidro, kas tas par Knābi, kur knābā, tas ir, dzīvo, tpu, velns parāvis, uz dienas beigām esmu galīgi apstulbis…

Tureckis paskatījās uz Kirilu, uz viņa atkarenajām ausīm un gandrīz ar maigumu balsī noteica:

-     No kurienes tu tāds esi radies, pūkainīt?

Un tā savā laikā biezo lūpu dēļ Levinam dotā iesauka pārgāja pie padotā kā ceļojošais sarkanais karogs, kura krāsā liesmoja stažiera ausis.

Permas dzelzceļa stacija dzīvoja pēc saviem noteikumiem, kas bija pakļauti vilcienu kustības grafikam. Vilcienu sastāvi pienāca un atgāja, peroni pildījās ar pasažieriem, lai pēc kādām divdesmit minūtēm iztukšotos un pēc tam pārlaistu jaunu, blīvu cilvēku plūsmu. Nervozēja tikai neierasti daudzie miliči, kas ik pa bridim pārbaudīja dokumentus. Tiesa, uz peroniem brašie miliči netika manīti, viņiem labāk patika drūzmēties perona sākumā, uz laukumiņa stacijas ēkas priekšā.

Tikmēr uz peroniem ritēja sava, visai interesanta dzīve. Tā pie viena no peroniem satikās uzreiz divi vilcieni no lidostas pienākušais elektriskais vilciens un tālsatiksmes vilciens, kas cauri Permai brauca uz Jekaterinburgu. Blīvajā cilvēku straumē abu vilcienu staipā uz bridi pavīdēja vīrieša stāvs ar īsi apcirptiem matiem. Viņš izkāpa no elektrovilciena un pāri peronam taisnā ceļā devās uz pretī stāvošo ātrvilcienu.

Apstājies pie kāda vagona, viņš pārmija pāris vārdu ar pavadoni un iekāpa.

"Ātrvilciena Sanktpēterburga-Jekaterinburga stāvēšanas laiks desmit minūtes," skaļrunī atskanēja apsaldēta sievietes balss.

Vilciens sakustējās. Ediks izstiepās guļamvagona plauktā un ievilka nāsīs svaigas veļas smaržu. Pēc garās un saspringtās dienas tā šķita visai patīkama.

No rīta viņš būs Jekaterinburgā. Pēc tam gan šur, gan tur.

18. nodaļa . Izziņa

Nākamās dienas rītā, tas ir, piektdienā, Tureckis savā kabinetā pratināja Šeremetjevas lidostas kadru daļas priekšnieci pilsoni Kaškinu. Iepriekšējā dienā, gaidīdami ziņas no Permas, viņi ar Grjaznovu bija nosēdējuši darbā līdz pusnaktij. Galu galā kļuva skaidrs, ka pilsētā izziņotā pārtveršanas operācija, lai aizturētu aizdomās turamo, tūlītēju rezultātu nav devusi. Likās, ka nezināmais Ediks izkūpējis gaisā.

Tureckis bija noskaņots nopietnai sarunai ar Kaškinu, bez kādiem sentimentiem. Diktofons stāvēja uz galda. Kaškina sēdēja ar taisnu muguru, piekārtoja rūsganos matus un neizpratnē raudzijās uz stingro izmeklētāju. Kopā ar Veriņu viņa bija aizvesta tieši no darba vietas. Gluži kā noziedznieces.

Tureckis sausi norunāja obligāto sakāmo, pieminēja nepieciešamos KPK pantus, brīdināja, ka par nepatiesu liecību sniegšanu paredzēta kriminālatbildība.

-    Sāksim, viņš noteica. Nosauciet savu uzvārdu, vārdu un tēvvārdu!

-     Kaškina Ada Hasanovna, atbildēja sieviete.

-     Kā? tūlīt pārjautāja Aleksandrs. Atkārtojiet!

Sieviete atkārtoja.

-     Manuprāt, jūs stādījāties priekšā mūsu darbiniekam ar citu vārdu.

-    Jā, un ne jau viņam vien. Visi mani sauc citādi: Ada Grigorjevna.

-     Kāpēc?

-     Nezinu, bet tā iegājies jau sen. Viņa paraustīja plecus. Kad atnācu strādāt uz Šeremetjevu tas notika pirms piecpadsmit gadiem -, mans tiešais vadītājs, toreizējais kadru daļas priekšnieks, iesauca mani par Adu Grigorjevnu, jo tā viņam bija ērtāk. Viņš slikti izrunāja "s" skaņu. Viņa paraugam sekoja citi. Tā tas iegājās. Priekšnieks aizgāja pensijā, taču mani turpināja saukt vārdā, kādu viņš bija izdomājis. Sieviete pasmaidīja.

Tureckis uz smaidu neatbildēja.

-    Jūs esat precējusies? -Jā.

-    Jums ir vīra uzvārds? -Jā.

-     Nosauciet, lūdzu, savu meitas uzvārdu!

-     Ragojeva.

-     Kur jūs esat dzimusi?

-    Groznijā.

-   Jūs esat čečeniete?

-Jā, un kas tad ir? sieviete izaicinoši atteica.

-     Itin nekas. Sakiet, Ada Grigorjevna, vai vakarrīt pie jums uz darbu kāds bija atnācis?

-Jā, brālēns.

-    Kāds ir vina vārds un uzvārds?

>

-    Ediks Ragojevs.

-     Bet pilns vārds?

-    Eduards.

-    Adrese?

-    Vina adresi nezinu.

>

-     Kā tad tā? Jūs nezināt brālēna adresi?

-     Viņš taču nedzīvo kopā ar mani. Viņam ir sava dzīve, nebūt ne vienkārša. Viņš dzīvo viens, tāpēc var atļauties mainīt dzīvesvietas.

-    Vai viņš ir stāstījis, kāpēc maina dzīvesvietas?

-     Nē, nav stāstījis. Ja jau maina, tātad viņam tas vajadzīgs.

-     Kaut kur taču viņam ir mājas un vecāki? Kur viņš dzimis?

-      Viņš dzimis Groznijā, tāpat kā es. Vasaras mēs pavadījām kopā pie vectēva kalnos. Pēc tam es aizbraucu uz Maskavu mācīties, apprecējos un paliku te. Ilgus gadus par viņu neko nezināju. Starp citu, ja esat lietas kursā, tur norisinājās karš.

-     Esmu lietas kursā.

-    Viņa vecāku māju sagrāva bumba. Vecāki gāja bojā. Domāju, ka ari viņš gājis bojā. Kad viņš mani atrada, pasi neprasīju. Priecājos, ka viņš ir dzīvs, saprotat? Pajautāju, vai nav vajadzīga mana palīdzība.

-     Kādā zinā?

>

-     Sameklēt darbu, arī dzīvesvietu. Pie mums pieņemts, ka cilvēki cits citam palīdz, bet nav pieņemts, ka sievietes jaucas vīriešu darīšanās. Viņš teica, ka viņam viss kārtībā. Man ar to pietika.

-     Bet kā jūs sazinājāties? Ja jums rastos vajadzība pēc viņa palīdzības?

-    Man ir vīrs, kāpēc man būtu vajadzīga cita palīdzība? sieviete augstprātīgi pateica.

-    Vai jūsu vārdi jāsaprot tā, ka jums nav nedz brālēna tālruņa numura, nedz adreses?

-    Jūs esat pareizi sapratis.

-     Bet viņš taču dzīvo Maskavā?

>

-     Nē. Taču viņš brauc uz šejieni samērā bieži.

-     Kur viņš dzīvo?

-     Nezinu.

-    Ada Hasanovna, es atgādinu par nepatiesu liecību sniegšanu.

-    Tas ir pilnīgi lieki.

-    La-abi, noteica Tureckis, vērodams pretimsēdošo sievieti.

Bija skaidri noprotams, ka neko labu viņš neredz.

-    Arī viņa dzimšanas dati jums nav zināmi?

-    Kāpēc ne? Zinu. Viņš dzimis sešdesmit pirmā gada devītajā septembri.

-    Tātad drīz svinēs četrdesmito dzimšanas dienu, parēķināja Tureckis.

-Jā-

-     Un ka viņš domā to svinēt? Nav vēl aicinājis jūs uz jubileju?

-    Vīrietim četrdesmit gadu nav nekāds vecums. Nedomāju, ka šajā sakarā viņš rīkos svētkus. Vismaz mani viņš nekur nav aicinājis.

-    Vai jums ir brālēna fotogrāfija?

-    Ir bērnības fotogrāfijas. Viņam tajās ir desmit, divpadsmit gadu. Vēlāku fotogrāfiju nav.

-     Sakiet vai jūsu vīrs nekad nav interesējies, ar ko viņš nodarbojas? Vīrietim taču jāizrāda interese par vīru darbiem?

-    Mans vīrs kontaktus ar maniem radiem neuztur.

-     Kāpēc? Par ko viņš strādā?

-     Viņš ir tālbraucējs kapteinis. Un kopš mūsu kopdzīves sākuma pastāv noruna, ka mani radi ir mani radi. Viņa darbs viņam ļoti dārgs, un viņš acīmredzot baidās, ka mani radinieki var vērsties pie viņa ar apšaubāmiem lūgumiem.

-    Vai viņam ir pamats baidīties?

-     Klausieties, Aleksandr Borisovič, vai jūs esat kaut ko dzirdējis par cilvēkiem, kuriem nav, kur dzīvot, nav, kur strādāt, par bēgļiem, par nevienam nevajadzīgiem izstumtajiem, ko visi dzen projām? Vai jūs par to kaut ko zināt? Vai varat iedomāties, kā dzīvo tauta, pret kuru karo vesela kodollielvalsts? Sieviete piepeši nozibināja melnās acis.

-   Jūs to sakāt par Krieviju? Tureckis pirmajā bridi pat nesaprata.

-    Vai pie jums drīkst smēķēt? viņa palūdza neatbildējusi.

-     Lūdzu! Tureckis uzšķīla šķiltavas.

j >

Kaškina aizsmēķēja mentola cigareti un pievērsa ciešu skatienu izmeklētājam.

-    Es saprotu, ka aina ir par Krieviju, kas paverdzinājusi strādīgo un brīvību mīlošo čečenu tautu?

-Jūs pareizi saprotat.

Arī Aleksandrs aizsmēķēja. Mieru, viņa speciāli provocē uz politisku diskusiju, nepadodies, viņš sev pavēlēja.

-     Labi, lai paliek divu lielvalstu savstarpējās attiecības, Saša pavīpsnāja, un atgriezīsimies pie jūsu ģimenes. Vai jums ir vēl kāds radinieks, ar kuru uzturat attiecības?

-     Nav neviena. Neviens radinieks man nav palicis.

-    Tikai brālēns Ediks? -Jā-

-     Ar kādu biznesu viņš nodarbojas?

-    Tas saistīts ar pārtikas produktiem, sīkāk nezinu.

-    Jūs vakar no rīta palīdzējāt brālēnam aizlidot uz Permu?

-Jā.

-    Ja pareizi saprotu, viņš biļeti uz lidmašīnu nav pircis?

-     Nē, nepirka. Es palūdzu pavadones, viņas paņēma brālēnu līdzi.

-     Kas tas par biznesmeni, kam nav naudas biļetei?

-      Vai es teicu, ka viņam nav naudas? Vienkārši… Kādēļ maksāt, ja iespējams nemaksāt? Visi lidostas darbinieki laiku pa laikam tā pārvadā savus tuviniekus. Reiss uz Permu bija pustukšs, kas tur īpašs, ka meitenes paņēma līdzi1 Ediku?

>

-     Patiešām, kas? Pa Aleksandra vaigiem kustējās muskuļi. Kad jūsu brālēns izmantoja bezmaksas aviotransportu pēdējo reizi?

Ada Hasanovna iegrima domās.

-    Šķiet, pirms pusotra mēneša. Jā, tas bija jūlijā.

-     Un uz kurieni viņš lidoja?

-     Neatceros…

-     Centieties atcerēties, es ļoti lūdzu, caur zobiem izspieda Tureckis.

-    Tūlīt… Uz Astrahaņu. Jā, tieši tā.

-    Viņš nestāstīja, kāpēc?

-     Kaut ko teica par arbūziem. Grasījās iepirkt lielu partiju un pārdot kaut kur Arhangeļskā. Laikam tā bija.

-     Labi iekārtojies! Tureckis nenoturējās.

-    Kas tas par toni? Kā to saprast?

-      Turpināsim! Tureckis nereaģēja uz jautājumu. Vai jums pazīstama sieviete, vārdā Aleksandra Borisovna Ņeberežnaja?

-Jā. Viņa ir pasažieru pārvadājumu ēdināšanas bloka priekšniece.

-    Vai jūs iepazīstinājāt brālēnu ar šo sievieti?

-     Ar Ņeberežnaju? Kaškina brīnījās. Kāpēc man tas būtu jādara? Es pati tikko viņu pazīstu.

-      Tas ir, jūsu brālēns ar Ņeberežnaju nav pazīstams?

-     Nē.

-    Bet mums ir Ņeberežnajas padoto liecības, no kurām izriet, ka Aleksandra Borisovna un Ediks ir pazīstami. Vai jūsu brālēnam ir automašīna?

-     Būdams Maskavā, viņš ņem mašīnu nomā.

-     No kā?

-     Nezinu.

-     Kas tā ir par mašīnu?

-    Fords.

-    Vai mašīnas numurs jums zināms?

-     Protams, ne. Es neizsekoju brālēnu.

-    Jūsu brālēns tiek turēts aizdomās par smaga nozieguma izdarīšanu, saprotat? Ļoti smaga nozieguma.

-     Kāda?

-Jautājumus šeit uzdodu es. Jūsu interesēs ir sadarboties ar izmeklēšanu. Ja konstatēsim, ka dodat nepatiesu liecību, pret jums tiks ierosināta krimināllieta.

-    Jūs cenšaties mani iebaidīt? Sieviete savilka uz augšu melnu uzaci.

-     Es jūs informēju. Tātad vēlreiz vai jūs iepazīstinājāt brālēnu ar Ņeberežnaju?

-    Vēlreiz saku nē.

-    Varbūt jūs esat stāstījusi par viņu?

-     Kāpēc lai es stāstītu par… visai vieglprātīgu sievieti, Kaškina ar grūtībām sameklēja īstos vārdus.

-     Bet kā vieglprātīgai sievietei uzticēts tik atbildīgs amats?

-    Viņa pie šā amata tika caur gultu! pavēstīja Kaškina, apklusa un sāka vilkt dūmu.

-     Lūdzu, turpiniet!

-     Ko lai es turpinu? Aleksandra Borisovna ir laba darbiniece, visi to zina. Arī iecirknis nav īpaši sarežģīts. Liela muiža vērot, kā padotās liek konteineros vistu kājiņas.

-     Kā tad izpaužas viņas vieglprātība?

-      Nu… Ak kungs, viņa taču pārgulējusi ar visiem Šeremetjevas vīriešiem, kas to nezina? Lai es iepazīstinātu Ediku ar vi nu…

j

Kaškina piepeši aprāvās un pārvērtās sejā.

-    Kas ir? Jūs kaut ko atcerējāties? Tureckis nelikās mierā.

-    Nē. Sieviete nolaida skatienu un iespieda izsmēķi pelnutraukā.

-     Varbūt brālēns pats izjautāja par Ņeberežnaju?

-      Man sāka sāpēt galva. Vairs nevaru atbildēt uz jautājumiem, nepacēlusi acis, atbildēja Ada Hasanovna.

-     Man ir citramons.

Tureckis atvēra atvilktni.

-     Nepūlieties! Citramons nepalīdz. Man ir migrēna. Vairāk neteikšu ne vārda.

-     Labi, iztaisīsim pārtraukumu. Gribu darīt jums zināmu, ka ar šodienu tiks izziņota brālēna meklēšana. Ja jums kļūs zināma viņa atrašanās vieta, jūsu pienākums ir ziņot par to izmeklēšanas iestādēm. Tāpat kā

jebkuru citu informāciju, kas attiecas uz Eduardu Ragojevu.

Kamēr Tureckis cīnījās ar Kaškinu, blakustelpā viņas palīdze Veriņa gaidīja, kas nu būs. Tiesa, viņas vientulību izdaiļoja Kirils Bezuhovs, ko Tureckis bija atvedis uz Dmitrovku, lai vajadzības gadījumā sarīkotu konfrontāciju ar Šeremetjevas kadru daļas priekšnieci, ja dāma atteiktos dot liecību vai noliegtu, ka ir pazīstama ar rūsgano vīrieti.

Spriežot pēc tā, ka saruna aiz sienas ievilkās, Bezuhovam radās iespēja justies kā Džeimsam Bondam.

-     Kāpēc jūs tā trīcat, Veriņ? Vai ieliet vēl tēju?

-      Nē, Kiril Sergejevič, paldies, atbildēja Veriņa, jau tā esmu izdzērusi divas tasītes. Es nervozēju.

-     Par ko jums tā jānervozē?

-     Kā nu ne? Mūs paņēma tieši no darba…

-     Ko nozīmē paņēma? Jūs taču neesat spiedzes. Vienkārši atveda dienesta mašīnā. Tik un tā mašīna no lidostas brauca uz Dmitrovku. Pie reizes atveda arī jūs. Vai tad labāk braukt ar pilsētas transportu?

-     Ak, jūs nesaprotat! Visi redzēja, ka mūs ved uz prokuratūru. Tagad sāksies tādas runas…

-     Bet jūs, Veriņ, atbildiet uz visiem jautājumiem ar noslēpumainu klusēšanu. Ieintriģējiet viņus, gudri stāstīja Bezuhovs, it kā vēl vakar nebūtu sarcis no katras sievietes skatiena.

i

Bet tas bija vakar. Ar šodienu viņa akcijas bija jūtami cēlušās. Runas par stažieri, kas pirmais pazinis varbūtē-

280

jo noziedznieku un pie reizes noklausījies izmeklēšanai visai svarīgu sarunu, padarīja Bezuhovu gandrīz vai par dienas varoni.

Vai daudz vajag iesācējam, lai justu pašpārliecību? Labs kolēģa vārds, draudzīgs uzsitiens uz pleca, ko pavadīja vārdi: "Tas viss ir labi, vecīt. Bet kā tas gadījās, ka tu palaidi to viru uz Permu?" padarīja Bezuhovu gandrīz līdzīgu starp līdzīgajiem. Nu… ne gluži līdzīgu, protams, taču procesa dinamika bija pozitīva!

Kad Veriņu izsauca pie sevišķi svarīgo lietu izmeklētāja, viņš uzsita meitenei pa roku.

-     Neuztraucieties, Veriņ, viss būs kārtībā!

-     Aha! nomurmināja meitene, skatoties uz krīta balto Kaškinu, kas nāca ārā no izmeklētāja kabineta.

Tureckis sarunājās pa telefonu.

-    Jā, pieslēdzieties viņai^ viņš sacīja kaut ko ne visai saprotamu. Sēdieties! To jau viņš pateica Verai.

Izrādījās, ka izmeklētājs ir visai interesants vīrietis, kaut ari ne pārāk jauns. Droši vien pāri četrdesmit. Paskatījies uz meiteni, viņš jautri pajautāja:

-    Tēju, kafiju?

-     Nē, nē, paldies! Veriņa sapurināja cirtas.

-    Tādā gadījumā sāksim. Mani sauc Aleksandrs Borisovičs.

Sākumā Veriņu ļoti mulsināja krakšķi diktofonā. Viņa putrojās, sarka.

Tomēr izmeklētājs draudzīgi smaidīja, reizēm pat visai jauki pajokoja. Drīz vien meitene iejutās.

-     Sakiet, Veriņ, vai jums patīk savs darbs?

-     Normāls darbs. Veriņa paraustīja plecus. Nav taču visam mūžam.

-     Bet kādi ir jūsu nākotnes plāni?

-    Gribu izmācīties par ārsti. Šogad Sečenova institūtā neizturēju konkursu. Tāpēc strādāju. Vakaros iešu uz sagatavošanas kursiem. Pēc nedēļas sākas.

-     Kāpēc tad jūs strādājat Šeremetjevā, nevis slimnīcā? Būtu pēc profila, ja tā var teikt.

-    Sanitārei ir smags darbs, vientiesīgi atbildēja meitene. Bet te… vispār klusu. Varēs sagatavoties vakara nodarbībām. Aza atļaus.

-     Kā jūs nosaucāt priekšnieci?

-    Ai, atvainojiet! Ada Grigorjevna.

-    Bet jūs teicāt Aza.

-      Īstenībā tā arī viņu sauc. Tikai Šeremetjevā visi viņu sauc par Adu.

-     Kā jūs to zināt?

-    Viņas vīrs kopā ar manu tēvu iet jūrā. Mans tēvs ir kapteiņa vecākais palīgs.

-     Paskaties tikai! Tātad jūsu ģimenes draudzējas?

-      Nē, mēs nedraudzējamies… Tas ir, ciemos viens pie otra neejam. Taču attiecības ir labas. Adai Grigorjevnai radās vajadzība pēc palīdzes. Meitene, kas strādāja pirms manis, iestājās institūtā un aizgāja no darba. Man bija vajadzīgs darbs. Un mani paņēma.

-     Kā varat sastrādāties ar Adu Grigorjevnu?

-     Normāli.

-    Vai ilgi jau strādājat?

-    Mēnesi.

-    Ar darbu tiekat galā?

-Jā. Tiesa, jūlijā bija grūti: daudzi gāja atvaļinājumā, visiem bija jākārto dokumenti. Jāsagatavo pavēles, jāaprēķina atvaļinājuma garums, jāizdara atzīmes personas uzskaites kartītēs vispār darba bija daudz. Bet nekas, es ātri iejutos.

-    Vai Adas Grigorjevnas brālēns bieži pie jums parādījās?

-     Ediks? Nezinu, strādāju pavisam nesen. Ja nemaldos, vakar bija otrā reize.

-     Un kad bija pirmā?

-     Nu… Pirms nedēļām divām trim…

-    Vai viņš kaut kur lidoja?

-      Nē, tāpat vien ienāca. Atnesa konfekšu kasti un augļus. Cienāja mūs.

-    Tam bija iemesls?

-     Nezinu. Es taču redzēju viņu pirmo reizi. Viņš ir tāds ļoti… uzmanīgs, pieklājīgs, jautrs. Abi ar Azu visu laiku smējās. Veriņa piepeši pasmaidīja.

-     Par ko? Aleksandrs arī pasmaidīja. Kas bija tik smieklīgs?

-     Nieki, visādas muļķības… Aza nelika Edikam mieru, kāpēc viņš neprecas. Bet viņš rāda uz mani, ka ar mani precētos. Saka tā pa jokam. Bet Aza atbild: "Meitenei jau ir līgavainis." Es patiešām draudzējos ar kādu zēnu divus gadus. Viņa to zina. Bet Ediks tēlo, ka pārdzīvo, tikai tā pa jokam. Tobrīd es formēju atvaļinājumu vienai mūsu darbiniecei…

-    Kam? it kā starp citu pajautāja Saša.

-     Ņeberežnajai. Ēdināšanas bloka priekšniecei. Es izdarīju atzīmi viņas uzskaites kartītē un atbīdīju tālāk. Ediks to pievilka pie sevis. Uz kartītes stūra ir fotogrāfija. Viņš piesējās Azai, lai iepazīstina ar to sievieti. Tā teikt, ir skaista, ir amatā. Dos ēst pusdienas no reisiem. Vārdu sakot, dzina jokus. Aza piepeši noskaitās, izrāva kartīti viņam no rokām un iegrūda kartotēkā. Pateica kaut ko nepatīkamu… Precīzi neatceros…

-     Centies atcerēties, Veriņ!

Mēģinādama atcerēties, Veriņa sarauca pieri.

-     Ak jā, neesot viņam pāris. Bet Ediks jautāja: "Tu labi pazīsti šo sievieti?" Aza atbildot izmeta: "Viņu pazīst visi mūsu vīrieši un pat pārāk labi." Tā, lūk! Varbūt nepateicu vārds vārdā, bet jēga bija tāda. Tas arī viss. Pēc tam dzērām tēju. Tad Ediks aizgāja. Bet otro reizi redzēju viņu vakar. Pie mums nemaz neienāca, ļoti steidzās. Tikai iebāza degunu, ieraudzīja jūsu darbinieku un paaicināja Azu gaitenī.

-     Paldies, Veriņ!

-     Tas ir viss? Vera brīnījās.

-    Pagaidām jā. Ja vēl kaut ko vajadzēs, mēs patraucēsim. Neiebilsta t?

-     Nē, neiebilstu. Veriņa pasmaidīja.

Iezvanījās tālrunis.

-     Saša, tas es.

-     Sveiks, Slava! No kurienes zvani?

-     No Snaiperu ielas. Tā ir blakus Moldagulovas ielai. Mēs viņus atradām.

-     Viņus?

-Jā. Brauc šurp! Snaiperu iela divi, dzīvoklis trīs.

19. nodaļa . Mozaīkas gabaliņi

Virtuves logs izgāja uz klajumu. Pretī, klajuma otrā pusē, slējās trīsstāvu mājele ar kailiem, šur tur izdauzītiem, bet dažviet ar finieri aiznaglotiem logiem. Tur trešajā stāvā briesmonis, maniaks, bet cilvēkos kā krietns ārsts pazīstamais Gļebs Kameņevs bija mocījis savu iemīļoto.

Tureckim negribējās atgriezties istabiņā, kurā uz šauras kušetes gulēja sitienu un nāves izkropļotā Aleksandra Borisovna Ņeberežnaja, viņa vārdamāsa, pirms nedēļas vēl jauna un skaista sieviete. Nāksies izsaukt uz identifikāciju māti, un bail pat iedomāties, kā viņa visu pārdzīvos.

Tāds izdzimtenis jānosit, Tureckis pateica gandrīz balsī. Taču izdzimtenis kopā ar divu vīru, vieglas naudas tīkotāju, līķiem gulēja asiņu peļķē pats.

Četri līķi blakus tankam rīta sauli sagaidīs, — istabā dungoja tiesu mediķis, ko nekas vairs nespēja pārsteigt.

Daudzkrāsainie mozaīkas gabaliņi pamazām sāka veidot kopainu. Dubulta nolaupīšana.

Pamestais mīļākais, galīgi sajucis, nolaupa mīļoto un pārvēršas briesmonī, kas nepazīst žēlastības. Sitienu pēdas, degošu cigarešu izraisītas brūces, sakropļotais klēpis tas viss liecināja, ka briesmonis pilnīgi aizmirsis, ko nozīmē žēlums.

Parādīt Nadjai, uz ko bijis spējīgs viņas jaukais paziņa? Kādēļ? Kam tas palīdzēs?

Briesmonis izbauda varu pār upuri, droši vien aizmirst piesardzību un pats kļūst par upuri diviem sīkiem neliešiem Georgam Žalovam (zaglis recidivists, trīs reizes bijis cietumā) un Pjotram Muhinam, sīkam blēdim, kas izcietis sodu kopā ar Žoru Knābi. Abu personas lietas atrodamas, ja tā var teikt, annālēs.

Stažiera Bezuhova nejauši noklausītā saruna bija saīsinājusi meklēšanas laiku. Aleksejs Petrovičs Krotovs, zināmās aprindās pazīstams kā Kurmis, izpētīja zagļu dzīvokļa atrašanās vietu nepilnas diennakts laikā.

Apkārtējo māju dzīvokļos izdarītā aptauja aizveda nenogurdināmo Denisu Grjaznovu pie invalīdu ratiņiem piesaistīta padzīvojuša vīrieša. Izrādījās, ka invalīdam, savā laikā meteorologam, patīk vērot, kā rit dzīve aiz viņa loga.

Viņš parādīja Denisam Grjaznovam dienasgrāmatu, kas ļāva restaurēt traģēdijas pēdējo cēlienu: trešdien, 29. augustā, ap trijiem dienā uz Snaiperu ielas otro numuru pārvesta sieviete ar sajukušiem kastaņkrāsas matiem. Pēc dažām stundām pie tām pašām kāpnēm piestājušas divas mašīnas: ķirškrāsas devītais žigulis un tumši zils "Ford". Meteorologs dienasgrāmatā bija atzīmējis, ka mājā iegājuši četri vīrieši trīs no žiguļa un viens no "Ford". Pēc desmit minūtēm "Ford" īpašnieks iznācis un aizbraucis. Pēc maza brīža divi vīrieši aizbraukuši ar ķirškrāsas žiguli. Jautāt, kāpēc pensionārs nav zvanījis uz miliciju, būtu muļķīgi. Kāpēc lai viņš zvanītu? Mašīnas atbrauca un aizbrauca. Vai kādam liegts kaut kur braukt?

Dzīvoklis būtu atrasts arī tāpat. Pēc pāris dienām kaimiņi pie tā sadzītu visu rajona milicijas nodaļu jau šodien pa durvju spraugu nāca līķu smaka.

Grupa nodarbojas ar izmeklēšanu tikai trešo dienu no lietas ierosināšanas brīža. Viņi ir gandrīz vai varoni… )

Taču viņi pastāvīgi nokavē! Ja pretinieks apsteidz viņus galvenajā, šādas sīkas uzvaras ir graša vērtas.

Ir neredzams, nenotverams vīrietis, vārdā Eduards Ragojevs, kas uzspridzinājis lidmašīnu, nogalinot gandrīz simt nevainīgu cilvēku. Un Aleksandrs bija iedomājies, ka viņš pēc tam aizlidojis uz Maurīciju, taču nē! Gandrīz nedēļu Ediks Ragojevs izsekojis medījumu un uzglūnējis tam, nemaz nedomājot nozust no pilsētas, kur viņu visiem spēkiem meklē Ģenerālprokuratūras un Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes detektīvi. Viņš mierīgi padara savu darbu sameklē un likvidē lieciniekus. Tas izdarīts aizvakar, apliecināja tiesu medicīnas eksperts.

Vakar, it kā nekas nebūtu noticis, viņš parādās Šeremetjevā, kur detektīvu, ka biezs. Un, gaidīdams izlidošanu, mierīgi tērgā ar pavadonēm. Kaut lidmašīna kavējas par piecām stundām! Nav notrīcējis, mainījis maršrutu, kaut arī tāda iespēja bija! Māsīca iekārtotu viņu citā lidmašīnā. Bet tāda rīcība saistītu uzmanību, taču viņš, Ediks, ir neredzams. Viņš ir gluži kā ēna.

Aukstasinīga žņaudzējčūska, kas nekustīgi guļ slēpnī, tad strauji sakampj upuri un aprij. Pēc tam no jauna saplūst ar koka zaru, ar kritušām lapām…

Kāds tad īsti ir operācijas iznākums? Tā iestrēgusi pusceļā.

Kāds ir operācijas iznākums? tās pašas dienas vakarā pajautāja Merkulovs.

Saša ar Vjačeslavu sēdēja viņa kabinetā. Ģenerālprokuratūras ēkā gandrīz neviena nebija piektdiena, vēls vakars.

Redzot draugu nomākto garastāvokli, Kostja izvilka no seifa neaizskaramo rezervi teicama armēņu konjaka pudeli. Klaudija atstāja šķīvi ar sviestmaizēm un aizgāja, pametusi žēlīgu skatienu uz Sašu. Tā tik vēl trūka, lai mūs sāktu žēlot sievišķi, pavadīdams Merkulova sekretāri ar acīm, nodomāja Tureckis. Un piemiedza ar aci, lai nedomātu, ka…

-    Iestrēgusi? izsmējīgi noteica Kostja.

-     Kāpēc iestrēgusi? Tureckis iekaisa. Esam izziņojuši Ragojeva meklēšanu. Zvanījām uz Astrahaņu un nodevām kolēģiem instaikcijas.

-     Kāpēc uz Astrahaņu?

-      Viņš pirms mēneša lidojis uz turieni. It kā pēc arbūziem. Ja vien māsīca nemelo.

-    Bet ja melo? painteresējās Grjaznovs.

-Ja melo, tad melo. Ko tu iesaki? Viņu spīdzināt?

-     Spīdzināt vai ne, taču uz pāris dienām es ieliktu viņu kamerā pie kriminālistēm. Kas zina, atcerētos brālēna adresi.

-     Par ko kamerā?

-     Par tiem simt cilvēkiem, ko nogalinājis brālēns, ja rēķinās ar faktiem. Bet oficiāli… Var apstādināt uz ielas, apsūdzēt kārtību sargājošo orgānu apvainošanā…

-     Liecies mierā, Slava! Tie ir jaunas meitenes sapņi… Tureckis nopūtās.

-    Sūdīgi, Saša, vai ne? Merkulovs izrādīja līdzjūtību.

-      Ko tur runāt… sūdīgāk nevar būt. Šīs dienas tā nostrādājāmies! Tik daudz atrasts, tik daudz pierādījumu, jau sāka veidoties pierādījumu virkne! Taču nepaguvām! Maita, aizlaidās!

-     Kā viņš plānoja noziegumu, tā izplānoja arī nozušanu.

-    Nesaki vis, Kostja! Ne viss viņam gāja kā smērēts.

Kameņevs aizveda Ņeberežnaju no degungala. Taču viņš guva virsroku šajā spēlē gan pār Kameņevu, gan mums!

-     Neticu, ka māsīca nav bijusi lietas kursā par viņa darbību, neticu! iesaucās Grjaznovs.

-     Bet es ticu. Es redzēju viņu, pratināju.

-     Vai devi rīkojumu par tālruņa noklausīšanos?

-     Protams! Aleksandrs atmeta ar roku.

-    Tātad turpinām izmeklēšanu. Jānosūta uz Grozniju pieprasījums un jānoskaidro viss, kas zināms par Eduardu Ragojevu. Viņa dzimšanas dati ir zināmi. Pa kripatai jāvāc informācija, jāvēro un jāgaida. Viņš parādīsies agri vai vēlu. Arī Kaškinu nedrīkst izlaist no acīm, atkārtoja Kostja.

-    Bet Sosnovskis čakarēs "Aerofloti", kā vien ienāks prātā. Slava greizi pasmaidīja.

-     Arī viņš tiek novērots, un tu, Slava, to labi zini. Varbūt tas bija Ragojevs, kas viņam zvanīja un interesējās par pakalpojumu apmaksu. Turpināsim noskaidrot.

Viņš paskatījās uz draugiem un negaidīti iesmējās.

-     Kas tad nu? abi noprasīja vienā balsi.

-    Izskatāties pārlieku sarūgtināti. Prom skumjas! Galu galā mums ir konkrēts aizdomās turamais, ir viņa fotorobots, kas jūtami uzlabots ar tava stažiera pūlēm, Saša.

-     Viņš ir Levina stažieris.

)

-    Nav svarīgi. Mūsu stažieris. Starp citu, krietns puisis. Iznāk, ka patlaban viņš vienīgais redzējis Ragojevu "dzīvā veidā".

-    Tā iznāk. Vel ari Verina no kadru daļas un Nebe-

j > ?

režnajas darbinieces.

-     Šis jaukās dāmas pie mums pagaidām nestrādā. Merkulovs iesmējās.

-    Taču var piedalīties identifikācijā.

-    Protams. Iedzersim vēl pēdējo un uz mājām! Sen darbā neesmu pacēlis glāzi un šāda iemesla pēc aizkavējies.

-    Nekad nav par vēlu sākt dzīvi no jauna! iesaucās Grjaznovs.

Aleksandrs atgriezās mājās pēc pusnakts. Irina gaidīja virtuvē.

-     Kāpēc neguli, Irisa? brīnījās ģimenes galva.

-    Gaidu tevi. Sievas acīs uzzibsnīja dusmas.

-     Kāpēc mani tā jāgaida? Kur lai es dētos?

-    Esmu jau atradusi tevi gaidīt, taču tava meita ne.

-     Kas tad noticis?

-     Starp citu, rīt ir pirmais septembris! Turklāt sestdiena! Tu solīji pavadīt viņu uz skolu un piedalīties svinīgajā līnijā! Irinai, strostējot vīru, iepletās nāsis.

-    Un kas tad ir? Ja jau solīju, tas nozīmē, ka aiziešu.

-    Bet vai viņa to zina? Pēdējā nedēļā tu vispār neesi redzēts! Te Voroņežā, te restorānā… Tikai ar grūtībām iedzinu viņu gultā! Desmitos vakarā!

-    Mamm, nerāj tēti, viņš nav vainīgs…

Auklējums garā naktskreklā stāvēja uz virtuves sliekšņa un blenza ar miegainām acīm.

-     Ņina, basām kājām pa aukstu grīdu… Irina teica meitai.

Saša paņēma Ņinu uz rokām un apskāva Irinu.

-     Manas mīļās meitenes!

Cieši piekļāvušies cits citam, viņi bridi stāvēja un klusēja.

-    Apsoli, ka rit visu dienu pavadīsi kopā ar mums! nočukstēja Irina, piespiedusi vaigu pie vira svītera.

-     Kaut jods mani parautu! Tureckis zvērēja. Iesim gulēt? Iebildumu nav?

-     Iebildumu nav, ģimene atsaucās.

Turecki pamodināja izmisīgi tālniņa zvani. Izberzējis acis, viņš ielūkojās modinātājā.

Tas rādīja pusseptiņi.

-     Es tomēr viņu nositīšu. IJn tiesa mani attaisnos, miegaini noteica Irina.

-     Ko? meklēdams klausuli, Saša gribēja precizēt.

-    To, kas zvana. Tavu Kostju…

Tomēr Irina bija kļūdījusies. Zvanīja Grjaznovs.

-    Vai tad tu vēl guli? draugs brīnījās.

-    Bet tu vispār neguli? padrūmi atsaucās Tureckis.

-     Šonakt negulēju. Patiesībā gribēju tev zvanīt jau naktī.

-     Kas noticis? Saša pamodās pavisam.

-    Tiklīdz pārgāju mājās, saaina ar Astrahaņu. Zvana Iekšlietu daļas priekšnieks, mans paziņa, agrāk esam tikušies. Izrādās, ka viņš visu vakaru zvanījis uz Petrovku, bet mēs pa to laiku sēdējām pie Kostjas. Sameklēja mājās. Un dara zināmu šādu informāciju: jūlijā pie viņiem tirgū noticis sprādziens, vai atceries?

-     Iedomājies neatceros.

-     Sprādziens noticis svētdienā, piecpadsmitajā jūlijā, trijos dienā. Sprādziens pašā lielākajā rūpniecības preču tirgū, kad tirgošanās rit pilnā sparā. Seši cilvēki nogalināti uz vietas, sešpadsmit ievainoto. Spridzināmierīce plastmasas urnā pie āra kafejnīcas ievietota bumba bez apvalka. Bumbā bijušas sapildītas skrūves, uzgriežņi, stieples gabali.

-     Sāku atcerēties.

-     Operatīvie noskaidrojuši, ka tūlīt pēc sprādziena kāds vīrietis steidzīgi aizbraucis no notikuma vietas ar bēškrāsas piekto žiguli. Izveidots fotorobots. Zini, mūsu izveidotais fotorobots, ko vakar nosūtījām pa faksu, praktiski ir tāds pats kā viņējais.

-    Cik atceros, aizdomās turamo tā arī rokās nedabūja?

-Jā. Bija noorganizēta pārtveršana, noslēgti visi iebraukšanas un izbraukšanas ceļi no pilsētas, taču noziedznieks nozuda.

-    Nav slikti. Kaškina stāstīja, ka viņas mīļais brālēns Ediks jūlijā lidojis uz Astrahaņu. Ja tas ir viņš…

-    Turecki, ja tu tagad aizbrauksi… iesāka sieva.

-     Pagaidi, Ira, Saša viņu apsauca.

-     Kas tev tur?

-    Apsolīju, ka pavadīšu Ņinu uz skolu. Šodien taču pirmais septembris.

-    Ja apsolīji, tad pavadi. Bērnus nedrīkst mānīt. Jo vairāk tāpēc, ka sprādzienu Astrahaņā, kā jau pats saproti, vairs nav iespējams novērst. Tā ir viela pārdomām.

-     Labi, Slava, piezvanīšu vēlāk.

Irina gatavoja brokastis un posa meitu.

Pēc stundas Turecku ģimene ieradās pie ģimnāzijas ēkas. Stāvot blīvajā vecāku pūlī un klausoties, kā meita mikrofonā lasa skolai veltītu dzeju, Aleksandrs domāja, ka viņa sākotnējā versija versija par terora aktu nav nemaz tik nepamatota. Un, ja tā, tad Eduarda Ragojeva nozušana ir nevis punkts pēc rūpīgi izplānotas Somova likvidēšanas akcijas, bet draudīga daudzpunkte…

Vakarā Aleksandrs sēdēja pie televizora. Kārtējais "apaļais galds" bija veltīts ar reliģiskajām sektām saistītām problēmām.

"To darbība Krievijas teritorijā jāaizliedz! Te "Baltā brālība", te "Jehovas liecinieki", te visādi baptisti… Un visi jauc bērnu prātus, atrauj no ģimenes, spiež pārdot dzīvokļus," iekaisusi runāja labi ģērbusies dāma. "Tas ir psiholoģiskais terorisms, un to mums uzspiež reliģiskie fanātiķi un pilnīga varas iestāžu vienaldzība!"

"Terorisms ir nevis reliģijas novirziens, bet līdzeklis mērķa sasniegšanai," viņai iebilda tumsnējs vīrietis teoloģijas profesors, kā vēstīja paskaidrojums zem kadra. "Fanātiķi, fundamentālisti ir cilvēki, kam riebjas pasaulē valdošā kārtība, cilvēki, kas grib pārveidot apkārtējo vidi!"

Šos vārdus profesors pateica ar zināmu piespiešanos, skatoties nevis uz sarunu biedri, bet kameras objektīvā. Pēc tam pievērsa skatienu dāmai un turpināja:

"Viņi veido savu pretkultūru ar savām vērtībām, viņi vēlas sodīt pasauli, kas nostājusies pret viņiem. Šie cilvēki var piederēt pie visdažādākajām reliģiskajām pārliecībām. Jūdu ekstrēmisti cenšas panākt politiskus mērķus, kristiešu saceļas pret Rietumu pasaules tradicionālajām vērtībām. Atcerēsimies, ka Timotijs Makbeins, kas īstenoja terora aktu Oklahomā, ir kristietis, kurš atrieba Dāvida sektas sagrāvi. Mozus četrdesmit gadu vadāja savu tautu pa tuksnesi. Viņa misija tika izpildīta tieši pēc četrdesmit gadiem." Profesors no jauna pievērsa skatienu kamerai.

"Pagaidiet, kāpēc jūs liekat visu vienā kaudzē? Kāds tam sakars ar Mozu? Es runāju par sektām!"

"Sektām pievienojas cilvēki, kam dzīve, liktenis, tuvinieki nodarījuši pāri. Tradicionālās reliģijas, vai tā būtu kristietība, budisms, islams, spēj sevi nodrošināt, un tās ir neitrālas…"

Aleksandrs aizmiga. Sapnī viņam rādījās Ediks, kurš kā atdzīvojies fotorobots dauza aparātu paneli pilotu kabīnē. Pilots Tureckis pats. Viņš mēģināja robotu traucēt, taču nez kāpēc nespēja pakustēties. Viņu pamodināja televīzijas ziņu aicinājuma signāls.

"Nupat esam saņēmuši ziņu, ka šodien pulksten deviņpadsmitos trīsdesmit virs Irkutskas avarējusi aviosabiedrības "Aeroflote" lidmašīna TU-154, kas veica reisu

Habarovska-Novosibirska. Lidmašīnā bija septiņdesmit astoņi pasažieri un deviņi apkaipes locekļi. Lidmašīnas atlūzas nokritušas dzīvojamā rajonā, sagraujot divas dzīvojamās mājas. Vietā, kur nokritis laineris, izcēlies ugunsgrēks. Precīzu upuru skaitu pagaidām nav iespējams noteikt."

-     Kādas šausmas! klusu noteica Irina un noslīga uz dīvāna blakus vīram.

Pirmdien centrālo avīžu pirmajās lapās bija lasāmi tādi šausminoši virsraksti kā "Tēvzemes aviācijas sabrukums", "Virs Irkutskas notikušās lidmašīnas avārijas upuru skaitu nav iespējams precīzi noteikt", "Divas katastrofas divi sprādzieni?", "Nelidojiet ar "Aeroflotes" lidmašīnām" un tā tālāk.

Merkulovs uz labu laimi izvilka avīzi no kaudzes uz galda un lasīja:

-      "…Sestdien, pirmajā septembrī, gaisā virs Irkutskas uzsprāgusi lidmašīna TU-154, kas lidoja no Habarovskas uz Novosibirsku. Lidmašīnā bija septiņdesmit astoņi pasažieri. Kā no informētiem avotiem kļuvis zināms, avāriju izraisījis sprādziens lidmašīnā. Sakari ar pilotiem saglabājušies līdz pēdējam brīdim, un nekas nav liecinājis par gaidāmo traģēdiju. Sprādziens noticis lainera vidusdaļā. Lidmašīna it kā pārlūzusi uz pusēm, tas bijis skaidri redzams pavadīšanas dienestu radaros uz zemes. Lainera atlūzas nokritušas pilsētas dzīvojamā rajonā, palielinot cilvēku upuru skaitu. Kompānijas "Aeroflote" speciālists, kas vēlējās palikt nezināms, paziņoja, ka ari iepriekšējo traģēdiju lainera TU-154 nogāšanos pie Voroņežas divdesmit trešajā augustā izraisījis sprādziens lidmašīnā. Sprādziens bijis lainera vidusdaļā, dienesta nodalījumā…" Tas ir galvaspilsētas "Komsomoļec". Merkulovs pāršķīra lapu un nolika avīzi sānis. Es nolasīju jums tikai vienu rakstu. Citās avīzēs rakstīts apmēram tādā pašā stilā.

Grjaznovs sabužināja matus un uzbudināts noteica:

-    Galvenais, ka sprādziens izskatās uz mata tāds pats kā pie Voroņežas. Žurnālisti raksta patiesību. Ja zinātu, kas piegādā informāciju, tam gudriniekam par izmeklēšanas noslēpuma izpaušanu būtu jāsadod pa sprandu. To saku tāpat runāšanas pēc. Vispār, kamēr nav konstatēts sprādziena iemesls, teikt ko konkrētu ir par agru. Šausmīgi, protams, ka lidmašīna nokritusi dzīvojamā kvartālā, taču ir viens pozitīvs moments fizelāžas, dzinēja un spārnu atlūzas atrodas daudzmaz vienkopus. Cerēsim, ka sprādziena iemeslu izdosies noskaidrot labi drīz.

-    Par ko tu tā aizdomājies, Saša? Merkulovs palūkojās uz Turecki.

-    Varbūt esmu ieklemmējies savos uzskatos kā Slava par Sosnovski, taču man rēgojas Ediks. Kostja, man zvarūja no Habarovskas Ģenerālprokuratūras, viņi ir informēti, ka mēs nodarbojamies ar "Aeroflotes" lietu. Jautāja, vai nav kādi apsvērumi par sprādzienu.

-     Un ko tu pateici?

-     Ko es varu teikt, kamēr nav skaidrs katastrofas iemesls? Tiesa, tā vien šķiet, ka nāksies lidot uz turieni.

-    Vai nav bail lidot?

-Tā viņi drīz panāks, ka baidīsimies elpot, norūca Tureckis.

20. nodaļa . Sākotne

"Lai slavēti viņa darbi un domas, un viņam ir vieta paradīzes dārzos starp hūrijām, jo dzīves laikā viņš bija taisnais un dzīvoja taisnu dzīvi, kā to vēlējās Allāhs."

Zvans lika aizvērt grāmatu. Tālrunis zvanīja kā negudrs.

Rafiks Lārba negribīgi piecēlās no lūgšanu paklāja. Piegājis pie tālruņa, viņš pacēla klausuli.

-Rafik, sveiks! Kā ldājas? Kā veselība, dārgais? Te Ediks.

Sveiks, dārgais! Viss ir labi. Pie mums ziema, neģēlīgi auksts. Tiesa, sola, ka drīz kļūs siltāks. Kā Marinai ar veselību?

-    Tagad man ir Irina, nevis Marina. Pilnīgi un neatgriezeniski. Ar Marinu viss cauri.

-    Patiešām? Neatgriezīsies pie viņas? Pats saproti, ko es ar to gribu teikt? Nepārdomāsi?

-     Nē, Rafik, saku tev kā vīrietis vīrietim. Iznāk, ka tagad gan manu, gan tavu meiteni sauc par Irinu. Klausies, tavai draudzenei drīz dzimšanas diena, ja nemaldos, pēc divām nedēļām? Vai neesi to aizmirsis?

-     Kā tad tā, pēc divām nedēļām? Tu neko neesi sajaucis? Vai tiešām pēc divām nedēļām?

-jā, dārgais, vari ticēt, man atmiņa ir kā pulkstenis. Tāpēc piezvani man pēc divām nedēļām, es apsveikšu. Viss. Dzīvo sveiks!

-     Uz redzēšanos, Edik!

Tātad dzimšanas diena pēc divām nedēļām. To iedomājoties, pārņēma negaidīts saltums. Vai karstums? Jāsaņemas, pietiek raustīties. Galu galā šai cēlajai lietai viņš bija gatavojies tik ilgus gadus un tās dēļ dzīvojis. Turklāt viņš bija profesionālis. Viņš bija mācījies, ilgi mācījies. Arī konspirāciju. Ja kāds būtu noklausījies nupat notikušo sarunu, ko tas būtu sapratis? Piezvanīja, parunāja par sievietēm. Marinas vietā tagad Irina, un kas tur liels?

Tātad divas nedēļas, tikai divas nedēļas. Pēc tam viņš būs brīvs, varēs šo auksto pilsētu pamest, pārcelties tuvāk dzimtajām vietām, kur turpināt cēlo darbu, kas tagad ir viņa dzīves jēga, eksistences būtība un vienīgā nākotnes cerība.

Protams, tāds viņš nav bijis vienmēr, tagadējais stāvoklis, ja par to kāds teiktu pirms piecpadsmit gadiem, liktos visīstākais murgs. Aizvēris acis, viņš redzēja dzimto Suhumi, pilsētas zaļās ielas, svētdienigi tērpušos atpūtnieku pūļus, mīlīgo Melno jūru. Māju, kur vakaros pulcējas viņu kuplā ģimene. Tēva un mātes dzimto ciemu Gali tuvumā, uz kurieni vini brīvdienās bieži brauca pie daudzajiem radiem. Jā, pēc skolas beigšanas bija pagājis tikai sešpadsmit gadu. Tūlīt pēc atestāta saņemšanas viņš bija sēdējis kopā ar tēvu un diviem tēvočiem un runājis par nākotni. Rafikam tāpat viss bija skaidrs: par ko var kļūt vīrietis ģimenē, kurā trīs vecākās paaudzes vīri saistīti ar aviāciju? Bija patīkami apzināties, ka tēvočiem glaimo viņa izvēle. Tēvs, protams, paburkšķēja, taču ne sevišķi pārliecinoši.

Pēdējās dienas pinns aizbraukšanas viņš kopā ar Sofiju, savu klasesbiedri, ilgi staigāja pa dzimtās pilsētas ielām. Viņi runāja par mīlestību, par to, ka šķiršanās nebūs ilga, viņš atbrauks un abi atkal būs kopā.

Un vilciens ved viņu uz Rīgu, uz Civilās aviācijas institūtu. Rafaelam iepatikās tīrā, sakoptā un no dzimtās Suhumi tik atšķirīgā pilsēta. Kad medicīniskā komisija viņu izbrāķēja un nepielaida pie eksāmeniem lidojošā sastāva fakultātē, viņš nolēma palikt un izmēģināt laimi, liekot eksāmenus uz citu fakultāti. Un viņš sāka apgūt aerodromu apkalpojošā personāla iemaņas. Faktu, ka nav lemts kļūt par pilotu, viņš uzņēma filozofiski. Nē, sākumā pārdzīvoja, vienu brīdi pat grasījās braukt uz mājām, taču vēlāk saprata, ka tā nav izeja, ka labāk būt saskarē ar savu sapni, tas ir, būt tam pēc iespējas tuvāk.

Eksāmenos viņš bija viens no labākajiem, ar uzņemšanu institūtā problēmas neradās, medicīniskās komisijas prasības šai fakultātei bija daudz saudzīgākas.

Pie mācībām vajadzēja ķerties tūlīt un mācīties daudz, kursantus izdzenāja pamatīgi. Neiznāca laika pat vēstuļu rakstīšanai uz mājām. Pēc nodarbībām ierodoties kazarmā sākumā viņi dzīvoja kazarmās -, viņš ilgojās tikai nokļūt līdz spilvenam un iegrimt dziļā miegā bez sapņiem. Attiecības ar kursa biedriem bija stabilas, tikai tādas kā pavēsas. Ne ar vienu īsti neizdevās tuvināties, taču nebija arī ienaidnieku un nelabvēļu. Pamazām dzīve ievirzījās normālās sliedēs, un, kad pienāca pirmā sesija, viņš jau bija pieradis pie mācībām un iekļāvies vienkāršajā kursanta sadzīvē. Tiesa, nācās stingri pastrādāt ar valodu. Mājās viņš nebija domājis, kā runā. Te, iekļūstot citādā vidē, atklājās, ka viņam ir stipri izteikts akcents. Rafaels, protams, zināja, ka viņam piemīt kaukāziešiem raksturīgā izruna, taču mājās tā runāja gandrīz visi, un kam tur daļas par neskaitāmajiem atbraucējiem, kāpēc būtu jāliekas par viņiem zinis?

Puiši sākumā viņu atdarināja, viņš dusmojās, pāris reižu pat sakāvās, taču drīz saprata, ka vislabāk var izvairīties no apcelšanas, iemācoties runāt pareizāk nekā citi. Lai cik dīvaini, tas nepavisam neprasīja ilgu laiku. Paldies Dievam, muzikālā dzirde bija, bet par atmiņu viņš nekad nebija sūdzējies.

Kad brīvdienās viņš pārbrauca mājās formastērpā, visi nopriecājās. Par to, ka viņam nav lemts kļūt par lidotāju, neviens pat neieminējās. Tikai tēvocis Ismails uzsita uz pleca un noteica, ka "jebkurš darbs ir labs, izvēlies, kāds labāk patīk". Taču Rafiks sadrūma, paskatījās uz tēvoci caur pieri, pateica, ka nevajag mierināt, un ievirzīja sarunu citā gultnē.

Vienīgi Sofijai viņš visu izstāstīja. Kā pārdzīvojis, kā mocījies, cik viņam tur vientuļi.

"Saproti, mani nelaiž vaļā sajūta, ka esmu neveiksminieks. Sākumā gribēju pat visu pamest un atgriezties mājās. Labāk nekas nekā tā pa pusei."

"Mīļais!" Sofija aizspieda viņam muti ar roku. "Vai tiešām tu nesaproti, ka man nav svarīgi, vai tu būsi lidotājs, tehniķis vai pat dzelzceļnieks. Galvenais, goda vārds, lai mēs būtu kopā."

"Goda vārds?"

"Nu, protams, esat gan jūs, vīrieši, muļķi. Tomēr labāk esi aviācijas skolas kursants. Tev ļoti piestāv šī forma." LJn viņa sāka smieties.

Pēc šīs sarunas Rafaels nomierinājās. Sāka iztaujāt, kā Sofijai sokas ar mācībām medicīnas skolā, kuru no klasesbiedriem pēdējā laikā redzējusi, kas kur iestājies vai iekārtojies darbā.

Atgriezies mājās, Rafaels negaidīti nonāca pie atziņas, ka viņiem jāapprecas, noteikti jāapprecas. No šīs apziņas pat kļuva vieglāk ap sirdi. Rīgā viņš atgriezās, iekšēji nomierinājies, gandarīts.

Mācības padevās neparasti viegli, eksāmeni grūtības nesagādāja, taču īpaši viņš necentās. Zvaigznes no debesīm negrāba, taču nebija arī atpalicēju vidū. Ar sadali viss bija skaidrs brauks atpakaļ uz dzimteni un strādās Suhumi lidostā. Tā ari notika.

Darbā viņš tūlit iekļāvās kolektīvā, atmiņa bija laba, un, pat īpaši necenšoties, viņš bija iemācījies daudz. Ari darbā cilvēki bija labvēlīgi, palīdzēja gan ar padomu, gan ierādīja. Turklāt viņš juta, ka vecākā paaudze neredzami viņu kontrolē, jo abi tēvoči bija priekšnieki.

Viņi apprecējās pēc izlaiduma jau rudenī. Kāzas bija trokšņainas un jautras. Vecāki un radinieki palīdzēja tikt pie mājas, sagādāja celtniecības materiālus, panāca, ka tika atļauts būvēties. Un tā kādā maija vakarā kopā ar Sofiju, kas bija stāvoklī, sēžot pagalmā un skatoties, kā debesīs lēnām cita pēc citas iedegas zvaigznes, negaidīti nāca atklāsme, ka viņš vairs nav zēns, bet ir ģimenes tēvs un mājas galva. Tas bija tik dīvaini, ka uz bridi aizrāvās elpa. Pēc tam viņš iesmējās klusu un laimīgi. Sofija izbrīnījusies palūkojās uz parasti nopietno vīru.

"Rafik, kas noticis?"

"Nekas, manu mīļo sieviņ, vienkārši jūtos labi!" Viņš apskāva sievu, kas grūtniecības laikā bija piebrieduši. "Tikai skaties, dzemdē man palīgu, lai ir kāds, kas pārzina māju, kamēr esmu darbā."

"Vai zini, kas būs, tas būs. Ko tu iedomājies? Meiteni nemīlēsi? Arī man vajadzīga palīdze!" Sofija pasmaidīja un sajauca vīram uz galvas matus.

Rudenī viņiem piedzima zēns, mazliet vairāk nekā pēc gada meitene.

Arī laiks nestāvēja uz vietas. Visapkārt notika lielas pārmaiņas: pārkārtošanās, atklātība, paātrinājums. Tiesa, viņu tas īpaši neskāra. Dzīve plūda garām kā ūdens. Mājās auga bērni, vienmēr sagaidīja sieva, darbā viņš saņēma paaugstinājumu un kļuva par speciālistu, kura domās ieklausījās darbabiedri. Tad pienāca deviņdesmit pirmais gads, un vienā skaistā dienā viņš pamodās citā valstī. Taču viss pārvērtās nedaudz vēlāk.

Rafiks atcerējās, kā bērnībā bija izjautājis vectēvu par karu. Un ļoti nobrīnījies, ka vectēvs nemaz neatceras 22. jūniju. Viņš stāstīja, ka diena bijusi kā jau diena, svētdiena, tikai vēlāk kļuvis skaidrs, ka tā sadalījusi visu palikušo mūžu daļā pirms kara un pēc tam.

Tagad Rafiks pats spēja saprast, kas ir vēsturisks datums. Tādā kā neprātā viņš noskatījās, kā kaimiņi gruzīni savāc mantas un bēg no pilsētas, kā klusajās un miermīlīgajās Suhumi ielās parādās cilvēki armijas formastērpā. Tad sākās šaušana, lija pirmās asinis, bija pirmie ievainotie, pirmie nogalinātie.

Viņu nemobilizēja tūlīt. Vēl kādu laiku viņš gāja uz darbu, bet tad lidostu piepeši slēdza, steidzami sāka demontēt un pa daļām izvest iekārtas un materiālus. Pēc tam kopā ar citiem sava kvartāla vīriešiem viņš aizgāja kalnos. Nācās šaut, skraidīt pa kalniem, salt, cīnīties ar miega badu un pārtikas trūkumu. Kopā ar viņiem karoja brīvprātīgie no Ziemeļkaukāza kaimiņu republikām. Mazajā Abhāzijā nekad nebija pastāvējusi reliģiskās neiecietības problēma. Nē, Rafiks, protams, zināja, ka viņi ir musulmaņi, taču tas bija gluži formāli un nepiespiesti, mošeju viņš atcerējās, tikai ejot tai garām. Bet nu piepeši uzradās cilvēki, kas uzdevās par brāļiem un bija gatavi mirt par viņu un viņa ģimeni.

Pēc diviem mēnešiem Rafaels uzzināja par savas ģimenes bojāeju. Kopā ar citiem bēgļiem atstājot pilsētu, kolonna bija iekļuvusi lamatās. Tikai daži cilvēki bija palikuši dzīvi.

Starp tiem, kas palikuši dzīvi, nebija nedz sievas, nedz bērnu.

Viņš noslēdzās sevī. Ari agrāk nebūdams īpaši sabiedrisks, viņš kļuva vēl drūmāks un noslēgtāks. Rafaelam izveidojās ieradums katru brīvu brīdi kā kurmim nolīst vienam alā, un par to viņš ieguva iesauku Kurmis.

Apmēram šajā laikā viņš iepazinās ar Omāru. Šā cilvēka īsto vārdu viņš nezināja, un tas arī nebija vajadzīgs. Omārs bija vienīgais cilvēks, kas nelīda dvēselē ar līdzjūtības vārdiem. Atpūtas brīžos viņš tikai apsēdās blakus un runāja.

"Klausies, Kurmi, es nolasīšu tev vienu pareizu domu," pavisam pareizajā Omara krievu valodā ielauzās smieklīgs akcents, "tikai neņem ļaunā."

"Kāpēc lai es ņemtu ļaunā? Kāpēc man tevi jāklausās? Tev nav ar ko aprunāties? Ej pie cilvēkiem! Viņiem tīk patrīt mēli."

"F.k, Kurmi, viņiem galvā vējš, bet, lai lasītu Korānu, vajadzīgs cilvēks ar ausīm vaļā un tukšu dvēseli, kurā nav ikdienas veltā rosīšanās, saproti?"

"Kā vēlies. Taču lasīt man Korānu ir veltas pūles, tas bija jādara agrāk, kad staigāju vēl zem galda."

"Uzzināt patiesību nekad nav par vēlu, tu tikai klausies. Es vienkārši palasīšu."

Rafaels pamazām pierada pie pastāvīgās Omara klātbūtnes, pie dziedošās sūai lasīšanas. Pēc tam iedziļinājās un sāka pavadīt vakarus teoloģiskās sarunās ar Omam un viņa draugiem. Pats dīvainākais bija tas, ka Istenticīgos viņš bija iedomājies kā mazizglītotus un mežonīgus cilvēkus. Izrādījās, ka tā nebūt nav, ka jaunajā kompānijā visiem ir augstākā izglītība, bet Omaram pat divas. Ar viņiem bija interesantāk nekā ar novadniekiem, no kuriem puse, nav ko slēpt, bija turējušies pie arkla.

Kad karš beidzās un pienāca šķiršanās laiks, viņš pat nopriecājās, saņēmis uzaicinājumu, kā Omārs izteicās, "uz īstenticīgās kvalifikācijas paaugstināšanas" kursiem. Viņam nebija, kur iet, ģimenes nebija, māja nodegusi. Par darbu vispār nebija vērts domāt: no Suhumi lidostas bija palikušas tikai atmiņas. Un tā viņš nokļuva aiz robežas.

Vispirms viņš tika "teoloģiskajos kursos". Tie bija Jordānijā. Viņu grupu nometināja universitātes kopmītnē, apģērba, apāva, iedeva kabatas naudu. Tas līdzinājās sapnim. Pēc karā izpostītās dzimtās puses viņš ieraudzīja tīru, pārtikušu un plaukstošu dzīvi. Par mācībām un dzīvošanu maksāja kāda musulmaņu labdarības organizācija.

Pirmo pusgadu viņš mācījās arābu valodu un teoloģijas pamatus, pēc tam sāka apgūt Korānu. Tā pagāja gandrīz gads. Tad izglītojošā programma pavisam negaidīti beidzās. Pareizāk sakot, viņus beidza mācīt par velti. Par viņiem vairs nemaksāja. No rīta pirms nodarblbām paziņoja, ka viesošanās beigusies un laiks sakravāt mantiņas. Kas spēj samaksāt par turpmākajām mācībām, var palikt, pārējie tiks nosūtīti atpakaļ uz dzimteni. Ir iespēja pamācīties vēl, bet jau citā vietā un citas zinātnes, tiesa, tādas mācības nav domātas visiem, bet tikai tiem, kas līdz šim izcēlušies un kam ir labas skolotāju rekomendācijas.

Gaitenī viņu notvēra Omārs. Pēdējā laikā viņi bija tikušies reti. Kalnos viņi bija pa draugam, bet te noskaidrojās, ka Omārs ir visai augstā postenī un bieži parādās kopā ar audzinātājiem un pasniedzējiem. Kaut arī, tiekoties nejauši, vienmēr laipni sasveicinājās un bija uzsvērti labvēlīgs.

"Kā būs, Kurmi, droši vien uz mājām vispār netaisies? Vai nav taisnība, ka tev nekas tur nav darāms?"

"Jā, taisnība, Omar. Bet naudas mācību apmaksai man arī nav."

"Nauda ir putekļi. Kā krievu parunā teikts labāk simts draugu nekā simts rubļu. Arī tev ir draugi, kas nav tevi aizmirsuši."

"Un kas ir tie labvēļi?"

"Nesteidzies, neiekaisti, nesacel putekļus! Visus tu nepazīsti, bet vienu noteikti, un ar to pietiek."

"Kurš tas ir?"

"Es, Rafael, es. Bet man ir draugi, kuriem mans vārds kaut ko nozīmē. Es gribu ieteikt tevi viņiem."

"Paldies, Omar, taču ko tas nozīmē?"

"Iesim aprunāsimies, iedzersim tēju. Visu uzzināsi, par visu padomāsi un visu izlemsi pats."

Pasniedzēju istabā jau bija uzklāts galds, uzlikta tēja. Omārs ar žestu aicināja apsēsties un pats nosēdās pretī. Kādu laiku viņi klusēdami dzēra tēju. Pēc tam Omārs nolika pialu sānis, iesāka sarunu no Korāna par mīlestību pret brāļiem musulmaņiem un gludi pārgāja pie džihāda.

"Omar, tu taču zini, ka es jau karoju ar neticīgajiem pie sevis dzimtenē. Labi karoju."

"Rafik, nevērtē mani tik šauri! Tev līdzās bija īsti musulmaņi. Viņi karoja tāpat kā tu, taču viņi karoja nevis savā dzimtajā zemē, bet par tavu zemi un visiem ticības brāļiem. Vai tiešām tu domā, ka, tikai lasot Korānu un negrēkojot, nokļūsi paradīzē? Allāham vajadzīgs kas vairāk, viņam vajadzīgs viss, ko vari dot. Tev jāpiedalās džihādā kā īstam īstenticīgajam. Tev vienalga, kurā pasaules punktā tu cīnīsies ^r neticīgajiem. Ir īsti pravieša sekotāji, un tava vieta ir viņu vidū."

"Bet es neesmu karavīrs." Rafaels, mazliet nomākts, skatījās uz iedvesmas pārņemto Omāru. Monologa laikā drauga un skolotāja acis dega īstā cēlā neprātā.

"Neviens neprasa, lai tu kļūtu karavīrs. Katrs īstenticīgais dod labumu vietā, kur, pēc Allāha gribas, viņu aizved liktenis." Omārs atmaiga un pieklusināja balsi. "Turklāt es vēlos tev palīdzēt, jo redzu, ka esi labs cilvēks. Es palīdzēšu atriebt tavas ģimenes un tuvinieku nāvi. Tikai vajadzīga pacietība un uzcītība, arī tavs prāts un spējas. Tu esi vienisprātis ar mani?"

Tādas uzstājības hipnotizēts, Rafiks galu galā pamāja ar galvu.

Vakarā pēc nodarbībām viņš un vēl divpadsmit cilvēku tika sapulcināti pagalmā un iesēdināti autobusā. Viņus veda ilgi, iestājās tumsa, pie debesīm visā spožumā spīdēja zvaigznes. Aizveda uz nepazīstamu māju, kur viņi pārlaida nakti. No rīta visus ar autobusu aizveda uz kādu nelielu aerodromu. Tur vajadzēja pārģērbties un ilgi gaidīt pavisam tukšā uzgaidāmajā zālē. Viņi iekāpa nelielā divmotoru lidmašīnā, dzinēji nikni ierūcās, un lidmašīna sāka joņot pa skrejceļu. Lidojuma laikā ēst netika dots un neviens nesarunājās. Visi Rafika mēģinājumi ievadīt sarunu ar kaimiņu, maza auguma marokāni, neko nedeva. Zem spārniem stiepās saules izdedzināta zeme, tad kalni, no jauna tuksnesis un atkal kalni. Viņš atcerējās dzimto Abhāziju, tās zaļos pakalnus un straujās foreļu upes. "Nekas," viņš nodomāja, vērdams ciet acis, "es noteikti tur atgriezīšos, ja Visaugstākais vēlēsies."

Lidmašīna nolaidās naktī, debesīs nebija nedz mākoņu, nedz mēness. Grupu aizveda uz autobusu un pēc neilgas kratīšanās pa zemesceļu nogādāja nelielā nometnē. Rafiks iekrita miegā, tiklīdz galva pieskārās spilvenam.

No rīta viņš ieraudzīja apkārtnes ainavu: visapkārt kalni un saulē saplaisājusi zeme. Rīta ierindā viņiem tika paskaidrots, ka viņi ieradušies treniņnometnē. Tajā mācīs partizānu cīņas pamatus pilsētas apstākļos, izlūkošanu un diversiju rīkošanu, arī izdzīvošanas taktiku un konspirācijas pamatus. To visu stāstīja ražena auguma vīrs, spriežot pēc izskata un izainas, saūdarābs.

Nometnē bija savākta visraibākā publika no visām pasaules malām, pat no Dienvidamerikas. Pēc dienām trim, atgriežoties no poligona, Rafiks ieraudzīja kalsnu puisi, kurš par kādu pārkāpumu strostēja divus kursantus pakistāniešus. Puisis bija apmēram viņa vecuma. Pārlaidis viņam skatienu, Rafiks gāja tālāk un piepeši aiz muguras pavisam skaidri dzirdēja: "Stulbie auni." Tālāk saaina turpinājās arābu valodā. Taču ar to pietika, lai Rafiks apstātos kā zemē iemiets. Viņš pagriezās, vērīgi noskatīja puisi un nedroši pajautāja krievu valodā: "No kurienes tu esi, novadniek?" Garais nepakustināja ne ausi vai nevēlējās reaģēt. Rafiks nosprieda, ka viņam izlicies, un gāja tālāk.

Dzīve nometnē bija spartiska visu dienu no rīta līdz vakara jundai treniņi un nodarbības. Garlaikoties nebija laika. Nedēļas beigās viņš jau sāka aizmirst gaišmataino puisi, arī acīs tas vairs nepagadījās. Taču svētdien (šķiet, tā bija svētdiena, kaut arī dienas jau sāka jukt) tas pats puisis piegāja pie Rafika, kas sēdēja ēnā pie māla kleķa kazarmas sienas un atguvās pēc kārtējā forsētā pārgājiena.

"Esmu no Kaukāza," viņš iesāka bez ievada, "no Če, čenijas. Vai Grozniju zini? Pats esi no Suhumi, abhāzs, vai ne?"

"Jā," atbildēja Rafiks, "tieši tā. Kā tu zini?"

"Biju tur deviņdesmit otrajā gadā. Toreiz tur gāja jautri," neatbildējis uz jautājumu, garais puisis turpināja. "Es vēroju tevi no pirmās dienas. Iegaumē, ka citu klātbūtnē šeit drīkst runāt tikai arābu valodā. Tev nedrīkst

būt noslēpumu no brāļiem. Citādi cilvēki var apvainoties. Saprati?"

"Sapratu," sausi atteica Rafiks, kuru jau sāka kaitināt šā nekauņas komandiera tonis, "divreiz skaidrot nevajadzēs."

"Starp citu, mani sauc Ediks," puisis tikpat negaidīti stādījās priekšā un pasmaidīja. "Turies pie manis, tad bojā neaiziesi."

Tā viņi iepazinās. Kā izrādījās, Ediks bija izdarīgs vīrs un nometnē jau paguvis ieņemt kādu sīku komandiera amatu. Viņam pareģoja vienības komandiera posteni, un pēc nodarbībām viņš samērā bieži gāja uz štābu, uz kuru brauca cilvēki no Lielās zemes.

21. nodaļa . Atriebība

Pamazām viņu attiecības pārsniedza parasto "sveiks! sveiks!", un bieži vien abi sēdēja Edika istabiņā (nometnē Ediks baudīja zināmas privilēģijas, un viņam bija tiesības uz atsevišķu istabiņu nedzirdēta greznība parastam kursantam). Viņi atcerējās dzīvi Savienībā, atcerējās tūrisma pārgājienus pa Kaukāzu un pat dziedāja dziesmas. Kaut arī attiecības uzlabojās, ja kāds būtu pajautājis Rafikam par jauno paziņu, viņš nespētu pastāstīt kaut ko sakarīgu, tikai divus trīs acīm redzamus faktus. Ediks prata runāt par daudz ko un vienlaikus ne par ko, bet pēc tam apstulbināt samnu biedru ar skaidru un tiešu jautājumu.

Rafiks bieži prātoja par jauno paziņu un pieķēra sevi domājam, ka viņa priekšā kļūst bikls un nedrošs, kaut ari visiem spēkiem centās neko tādu neizrādīt.

Tiesa, Edikam patika jaunā paziņas aizbildņa loma, jo vairāk tāpēc, ka paziņu šī loma neapgrūtināja. Rafiks pat iemācījās gūt no tās zināmu labumu. Ediks veicināja viņa aizraušanos ar teoloģiju. Rafaels sāka veltīt vairāk laika reliģiskās literatūras lasīšanai un brīvajā laikā gāja pie nometnes mullas uz teoloģiskām pārrunām. Vai tad visiem stāstīsi, ka šajā smirdīgajā nometnē, kurā uzturējās ne sevišķi interesanti cilvēki, tas ir vienīgais veids, kā izvairīties no bezgalīgajām nodarbībām un treniniem.

y

Dienas ritēja kā parasti, un pienāca eksāmenu laiks. Taktika un teorētiskās disciplīnas grūtības nesagādāja. Daudz netrūka, lai izkristu spridzināšanā, taču pēdējā brīdī viss izdevās labi.

Tuvcīņas eksāmenā pie grupas negaidīti pienāca Ediks un kaut ko pačukstēja instruktoram ausī. Tas neko neatbildēja, bet pasmaidīja un pamāja ar galvu. Viņš paaicināja ar žestu Rafiku un norādīja uz ringu, kaut arī viņa rinda vēl bija tālu. Rafiks noņēma jostu un bereti un ieraudzīja, ka Ediks dara to pašu.

Rafiks izgāja kāju noblietētajā laukumiņā un ieņēma stāju. Ediks kā dejodams spēra pāris soļu uz priekšu un plati pasmaidīja.

"Nu, novadniek, paskatīsimies, kāds tu esi darbā!"

"Paskatīsimies," piesardzīgi atteica Rafiks, pa apli mēģinādams pretinieku apiet.

Ediks koncentrējās, kāvās klusēdams, ar skopām, slīpētām kustībām dzīdams Rafiku stūrī. Ārēji šķietami atslābinājies, viņš izdarīja zibenīgus sitienus, kam izsekot bija neparasti grūti. Rafiks to sajuta jau otrajā minūtē, kad pēc nenobloķēta sitiena no kreisās puses acu priekšā pašķīda dzirksteles. Pēc mirkļa viņš izlaida cauri taisnu sitienu ar kāju pa augumu, un zeme sagriezās. Viņš pārgāja uz ciešu aizsardzību, centās sitienus vairs cauri nelaist un uzmanīt pretinieku. Instruktors un kursanti kliedza, uzmundrinādami savu biedru. Ediks dejoja apkārt, atkārtodams: "Kā būs, novadniek, esi galīgi vārgs? Aizsedzies kā sievišķis?" Turklāt viņš nemitīgi bārstīja sitienus, ne mirkli neļaujot atvilkt elpu. No sāpēm un sitienu krusas Rafiks apstulba. Bet tad smadzenēs kaut kas piepeši uzsprāga un apkārtējā pasaule kļuva skaidra un asa. Viņš saprata, ka noskaities ne pa jokam, kā agrāk varbūt pāris reižu mūžā. Domas darbojās ļoti skaidri un konkrēti. Viņš izlikās, ka atkāpjas un paklūp. Ediks jau bija zaudējis modrību un gribēja pabeigt cīņu ar vienu diviem sitieniem. Rafiks ieraudzīja, ka pretinieks sper soli tuvāk un atsedzas, un acumirklī spēra ar kāju. Ediks atlidoja atpakaļ, nokrita uz muguras, taču tūlīt pielēca kājās, it kā būtu no gumijas. Šķita, ka viņam kārtīgs spēriens ar kāju vēderā bijis nebijis, ja nu vienīgi lika būt uzmanīgākam. Rafiks saprata, ka beigas, klāt un Ediks viņu galīgi sadauzīs. Taču atskanēja instruktora komanda, ka cīņa jābeidz. Izglāba laiks. Viņš bija noturējies.

Ediks piegāja pie Rafika, it kā nekas nebūtu bijis, un, greizi pasmaidījis, sacīja:

"Izrādās, tu esi tā nekas, neatlaidīgs, bet es domāju, ka vārgulis. Vari gan, tikai tev trūkst niknuma, nācās uzkurināt. Dzīvē es nogalinātu kādu četrdesmit sekunžu laikā. Netici?"

"Ticu." Strīdēties nez kāpēc negribējās. "Tātad tu rotaļājies ar mani?"

"Rotaļājos… bet varbūt arī ne. Vai nav vienalga? Galvenais, ka pārbaudi esi izturējis."

"Kādu pārbaudi?"

"Pašu galveno pārbaudi šajā utainajā nometnē. Manu pārbaudi."

"Vai tu neuzņemies par daudz?" Rafiks izspļāva asinis no sasistās lūpas.

"Daudz ne, tieši tik, cik vajadzīgs. Vēl uzzināsi, kā tev veicies, kad būs jāstrādā kopā ar mani."

Pēc tam nāca izlaidums. Kursantus rindas kārtībā aicināja uz štābu. Pēc nometnes viņi no turienes brauca cīnīties par dižo islama lietu. Rafiks aizvadīja šīs dienas, klimstot pa nometni. Viņu nez kāpēc nekur nesūtīja. Ediks pēc šā gadījuma kaut kur bija pazudis un vispār nerādījās.

Beidzot pienāca arī viņa kārta. Rafiks tika izsaukts gandrīz vai pēdējais. Bija palikuši trīs pakistānieši, bet tie jau zināja, kas viņus gaida nākotnē.

Istabā, kurā viņu ieveda, bija trīs cilvēki. Divus nometnes priekšnieku un štāba priekšnieku viņš pazina, trešais cienīgs gara auguma vīrs ar sirmu bārdu un čalmu likās it kā pazīstams, taču Rafikam neizdevās atcerēties, kur viņš redzējis tā seju.

"Modžahed Lārba," iesāka nometnes priekšnieks, "jūs labi mācījāties, labi nokārtojāt visus eksāmenus un apliecinājāt sevi kā īstenu ticīgo un musulmani. Par jums ļoti labi atsaucas gan instruktori, gan biedri. Mēs esam nolēmuši jūs sūtīt sarežģītā darbā. Dūru vicināšana nav jums piemērota, labumu kopējai lietai var dot ari citādi. Tūlīt godājamais mulla jums visu paskaidros."

"Sēdi, jaunekli!" Vīrs ar sirmo bārdu piecēlās, un Rafiks ievēroja, ka viņš ir daudz vecāks, nekā likās no pirmā acu uzmetiena. "Gribu uzdot vairākus svarīgus jautājumus."

"Es uzmanīgi klausos, cienītais." Rafiks goddevīgi paklanījās. Pēc uzvedības manieres un runas bija redzams, ka vecis ir liels vīrs.

"Vai esi gatavs braukt pie neticīgajiem un dzīvot viņu vidū tik ilgi, cik prasīs mūsu svētā lieta?"

"Jā, cienījamais."

"Pat ja šķietami būs jāatsakās no islama? Tev vajadzēs izturēties tā, it kā Korāna svētās sūras būtu tukša

skaņa. Tu aizmirsīsi šariata likumus un ādatu. Tu dzīvo-

>

si kā alā noslēpies skorpions, un gaisma nebūs domāta tev."

"Esmu domājis par to." Rafiks pārlaida skatienu klātesošajiem. "Un esmu gatavs."

"Labi. Citu atbildi negaidījām. Tagad tu dabūsi dokumentus, naudu, biļetes līdz galapunktam. Aploksnē būs parole un atbilde sakariem. Aploksni iznīcini un dodies ceļā. Lai tevi svētī Visaugstais! Allāh akbar!"

"Allāh akbar! Kad jādodas ceļā?"

"Tūlīt. Mašīna stāv pie lieveņa. Viss. Ej!"

Rafiks paņēma no galda aploksni un izgāja pa durvīm istabas otrā galā. Blakustelpā gaidīja varena auguma instruktors irānis. Klusējot pamāja uz galdu ar viņa lieluma apģērbu. Pusmilitāro formu, kādu te nēsāja visi bez izņēmuma, viņš nomainīja uz sen aizmirsto civilista apģērbu. Bikses bija mazliet par lielām, taču, ja uzlika jostu, varēja nēsāt. Viss pārējais derēja. Viņš ieskatījās spogulī un nepazina pats sevi, tik ļoti bija atrasts no civilā apģērba. No spoguļa skatījās parasts viņa vecuma vīrietis ar salasītiem ķīniešu un turku apģērba gabaliem mugurā.

Nākamajā istabā viņš dabūja ietilpīgu bieza papīra aploksni, gribēja atvērt, taču dabūja aizrādījumu, ka tā jāatver automašīnā.

Braukdams mašīnā, Rafiks paguva iepazīties ar aploksnes saturu. Padomju pase, Jemenas pase, Alžīrijas pase, vadītāja apliecība krievu valodā, vadītāja apliecība arābu valodā, dolāru paciņa, rubļu paciņa, aviobiļetes, lapiņa ar vienu no pazīstamākajām Korāna sūrām, kas kalpoja par sakaai izsaukumu. To viņš izlasīja, tūlīt saplosīja mazos gabaliņos un izmeta pa logu.

Verot vaļā biļešu grāmatiņu, viņš juta, ka trīc rokas. Kur liktenis aizmetīs? Izrādījās, ka biļetes ir līdz Taškentai. Ja jau Taškenta, tad Taškenta. Šis fakts mazliet pat nomierināja.

Rafiku aizveda uz to pašu lidlauku, kurā viņš reiz bija ielidojis, un kopā ar četriem nepazīstamiem cilvēkiem iesēdināja mazā vietējās aviosabiedrības lidmašīnā. Viņš iekārtojās brīvajā vietā un centās neko nedomāt, bet, ja izdosies, aizmigt.

Lidojuma laikā viņš zīlēja, uz kurieni vajadzēs doties no Taškentas, jo padomju pase un krievu rubļi aināja paši par sevi. Labi būtu nokļūt Kubaņā, tuvāk dzimtenei. Bet nez vai. Viņš vēl nezināja, ka īstenība, kā vienmēr, pārspēs jebkādus paredzējumus.

Lidmašīna nolaidās Karači. Paslaistījies pa lidostas ēku, viņš atrada sarakstā Taškentas reisu. Līdz reģistrācijai vēl bija gandrīz stunda. Pēc vientulīgās dzīves nometnē lidosta ar tās troksni un ļaužu bariem nepatīkami ierāva savā drūzmā. Taču sevi atgādināja agrākā profesija, un viņš drīz vien aprada. Bet pēc desmit minūtēm jau jutās kā zivs ūdenī. Sirdi sažņaudza nostalģija pēc agrākajiem laikiem, ko neaptumšoja mākoņi, kad visi bija dzīvi. No jauna prātā uzvirmoja jautājums, kas bija mocījis ilgas naktis: "Kāpēc tas viss noticis ar mani? Kam par to jāatbild?" Atbilde uz šo jautājumu tagad bija zināma.

Pēc kāda laika tika izziņota reģistrācija uz reisu. Viņš jau bija paguvis veikaliņā nopirkt somu un šādu tādu mantību, citādi šķita kā idiots un modināja aizdomas. Arī ar vienu paplānu somu uz pārējo pasažieru fona viņš izskatījās kā baltā vārna. Galvenokārt lidoja visvisādi ceļojošie tirgoņi, kas no Pakistānas veda pārdošanai ādu, apģērbu un dažādus sīkumus.

"Kāpēc cilvēki tik nejēdzīgi rosās, kad ap viņiem ir mūžība? Viņi domā par savu miesu un nemaz nerūpējas par dvēseli. Tik tukši ļaudis, ka man viņu žēl." Viņš pārlaida skatienu rindai, kas drūzmējās pie reģistrācijas letes.

Pasu kontrolē problēmas neradās. Viņš pagrozījās duty-free veikalā, laizdams vienaldzīgu skatienu pār plauktiem ar visdažādākajām precēm. Beidzot bija atvērti izlidošanas vārti. Rafiks ātri apsēdās lidmašīnas salonā. Gribējās pabūt vienam, vismazāk viņš ilgojās pēc kāda pļāpīga kaimiņa.

"Vai te brīvs?" viņš izdzirdēja pazīstamu balsi.

"Edik?!" Nu bija viņa kārta brīnīties.

"Negaidīji? Pārsēdies pie loga, vajag aprunāties."

"Tu arī?…" iesāka Rafiks, taču tūlīt apklusa. Citiem dzirdot, labāk nerunāt par saviem maršrutiem un pārvietošanos.

"Arī, arī, tāpat kā tu. Parunāsim vēlāk. Dari, kā vēlies, bet es pagulēšu. Nogurums zvērīgs, bet jau drīz būs darba pāri galvai," it kā viņi nebūtu šķīrušies pat uz mirkli, noteica Ediks un sasprādzēja jostu.

Līdzko lidmašīna pacēlās un nodzisa brīdinošie uzraksti, Ediks patiešām aizmiga. Šim vīram bija dzelzs nervi. Rafika miermīlīgais noskaņojums nozuda kā nebijis. Nevarēja teikt, ka šis kaimiņš izraisītu nepatīkamas sajūtas, taču viņš jutās neveikli.

Lidojuma palikušo daļu viņš aizvadīja tādā kā pusapziņā, miegs nenāca, nedodot iespēju atpūsties. Stjuarte atnesa konteineru ar karstām pusdienām. Ēstgribas nebija, taču Rafiks paēda. Ediks pamodās un atvēra acis, lidmašīnai jau nolaižoties. Uzsmaidīja Rafikam un sāka runāt par visādiem niekiem. Beidzot lidmašīna nolaidās un devās uz stāvvietu. Tika pievesti trapi, cilvēki sāka rosīties, gatavodamies izkāpšanai. Arī Rafiks sāka automātiski posties.

"Nesteidzies, novadniek, pagūsi. Bagāžas tev nav."

"Mani it kā vajag sagaidīt."

"Apsēdies, Rafael!" Ediks noteica negaidīti skarbi. "Man bija tevi jāsagaida, taču nolēmu lidot ar tevi reizē."

Monotoni un tik klusu, ka to varēja dzirdēt tikai blakussēdētājs, viņš sāka skaitīt zināmo Korāna sūru.

"Tu būsi manā pakļautībā. Zem tava kreisā roku balsta pielīmēta bagāžas kameras atslēga. Čemodānā būs šādas lādas mantas un papīri. Paņemsi taksometru un brauksi uz Centrālo tirgu. No ieejas pa kreisi ir kurpnieka būda, pateiksi, ka tevi sūta Hamads. Pārnakšņosi pie šā cilvēka. Rīt sāksi darboties saskaņā ar instrukciju."

Negaidīti uzsitis uz pleca, viņš skaļi piebilda:

"Dzīvo vesels, novadniek, gan vēl tiksimies!"

Rafiks sataustīja pielīmēto atslēgu. Pagaidīja, kamēr Edika mugura nozūd ejā starp krēsliem, un bez steigas devās uz izeju.

Kamerā atradās pavisam parasts apbnižāts čemodāns. Rafiks to paņēma un devās meklēt maiņas punktu, lai samainītu valūtu. Noķēra taksometru. Tiesa, šoferis nosauca pasakainu cenu, taču viņš nesāka tirgoties. Galu galā viņš netērēja savu naudu. Atrast kurpnieku nebija grūti. Pēc apmainīšanās ar attiecīgajiem sasveicināšanās vārdiem kurpnieks pasauca puiku, kas grozījās tuvumā, un pavēlēja pārvest viesi mājās, kur viņam sagatavota istaba.

Palicis viens, Rafiks atvēra čemodānu, kura sānu nodalījumā atradās vēl viena aploksne no blīva, brūna papīra. Taču izbrīnu radīja čemodānā saliktās mantas. Samērā biezas bikses, ziemas kurpes, svīteris. "Šaitana bērni, vai grasās mani sūtīt uz Ziemeļpolu?" cauri prātam izskrēja nepatīkama doma. Te, Taškentā, bija silts oktobris, spīdēja saule, ielās staigāja viegli ģērbušies cilvēki. Bija laiks atvērt aploksni.

Tajā atradās jauna pase uz viņa vārda ar ieliktni par Krievijas pilsonību, Soču pierakstu, vilciena biļetes, vēl nauda. Viņš to pārskaitīja, pievienoja tai, kas jau bija, un nosprieda, ka sākumā varēs dzīvot cepuri kuldams. Turpat datorizdrukā bija arī instrukcijas. Saskaņā ar instrukciju vajadzēja lidot uz Habarovsku. Aiz izbrīna viņš pat iesvilpās. Tur viņam vēl nebija gadījies būt. Viss Allāha rokās. Tur viņu sagaidīs, palīdzēs ar iekārtošanos darbā, dzīvokli un pierakstīšanos. Pēc tam jāiedzīvojas un jānomaskējas. Viņš nobrīnījās, atrodot aploksnē savu institūta diplomu, citus papīrus un dažādu iestāžu izrakstītas uzzinās uz vina vārdu.

> j

Labi, ja jau jānomaskējas, tad jānomaskējas. Viņa laiks pienāks agrāk vai vēlāk, tas bija zināms.

No rīta viņš piecēlās agri, nomazgājās, ieturēja brokastis, atvadījās no saimniekiem un devās uz staciju. LJz Habarovsku bija jābrauc ar vilcienu, turklāt ar pārsēšanos. Nav jau pirmā reize. Varēs aprunāties ar cilvēkiem, pierast, citādi gandrīz divos ārzemēs pavadītajos gados viņš bija atrāvies no reālās dzīves un labi nezināja, kas apkārt notiek. Bet dzīve mainījās strauji, un izgāzties muļķību dēļ negribējās.

Tiesa, viņš jau bija izdomājis leģendu. Pats vienkāršākais izlikties par migrantu no Abhāzijas, kurš meklē labāku dzīvi. Tādā gadījumā kādu sīku kļūmi varēs novelt uz reālo apstākļu nezināšanu, tā teikt, pie mums viss ir citādi.

Četras dažādos vilcienos pavadītās dienas rūpes nesagādāja, un viņš uzzināja daudz lietderīga. Dzīve patiešām nebija stāvējusi uz vietas, no skaļruņiem skanēja citāda mūzika, tautu satrauca pavisam citi notikumi un problēmas. Tā tas bija no virspuses. Cilvēki tomēr cilvēki vien bija, grozi, kā gribi. Krievu valoda atmiņā atjaunojās pavisam drīz, arī agrāk viņš tajā bija runājis brīvi, tiesa, ar stipru akcentu, taču tas vairs nebija svarīgi.

Habarovskā bija auksti, lija lietus. Izgājis uz perona, viņš apstājās un apskatījās visapkārt. No sagaidītāju pūļa atdalījās kāda četrdesmit gadu veca sieviete tumšzaļā mētelī, ar muļķīgu bereti, no kuras apakšas spraucās balināti mati.

"Sveiks, Rafik! Mēs nevarējām vien jūs sagaidīt. Nikolajs saka, ej, Ņina, sagaidi Rafiku, citādi apmaldīsies," viņa ietarkšķējās, tēlodama brīvu divu pazīstamu cilvēku tikšanos. "Kā atbraucāt, vai vilcienā nenonīkāt?"

"Sveika, Ņina!" Rafiks pasmaidīja, tūlīt atsaukdamies uz piedāvāto spēli. "Atbraucu labi, viss kārtībā. Kā jūtas Kola un citi jūsējie, vai visi veseli?"

"Tūlīt pats visus redzēsiet. Iesim uz stāvvietu. Tā ir visa bagāža, vai būs vēl kaut kas?"

"Nē, vairāk nekā nav."

Ņina pagriezās un cauri cilvēku drūzmai sāka spraukties uz izeju. Stāvvietā pie stacijas viņa droši devās pie apbružātas "Toyota"ar tonētiem stikliem. Atvēra bagāžnieku, ar žestu aicināja ielikt tajā čemodānu un pati apsēdās uz pakaļējā sēdekļa. Priekšējās pasažiera durvis atvēra no iekšpuses. Rafiks apsēdās piedāvātajā vietā.

"Nikolajs," šoferis stādījās priekšā. "Sauc mani tā, esmu jau pieradis."

"Rafiks." Viņš noskatīja dūšīgo, tumsnējo puisi un nodomāja, ka viņš ir tāds pats Nikolajs kā Ivans.

"Tūlīt aizvedīsim tevi, tad ari parunāsim. Es visu paskaidrošu. Pēc tam pats iedzīvosies. Centies atpūsties, jo rīt tev jāiekārtojas darbā. Vietu esmu sagatavojis. Dokumentus neesi aizmirsis?" Nikolajs iedarbināja dzinēju un brauca ārā no stāvvietas.

"Nē, neesmu aizmirsis, viss kārtībā."

Brauciens bija samērā garš, viņš ieraudzīja lielu upi ar krastmalu un nosprieda, ka tā ir Amūra. Pēc minūtēm četrdesmit mašīna nobremzēja pie standarta piecstāvu mājas. Viņi uzkāpa trešajā stāvā. Nikolaja draudzene palika mašīnā.

Durvis ilgi nevarēja dabūt vaļā, Nikolajs lamājās caur zobiem, līdz beidzot tika galā ar atslēgu. Rafiks ieraudzīja pamatīgi piecūkotu vienistabas dzīvokli. Bija redzams, ka dzīvoklis tiek izīrēts, turklāt jau sen.

"Re nu, šeit tu dzīvosi. Rīt brauksi uz mūsu aviouzņēmuma kadru daļu, sameklesi Irinu Vasiljevnu, pateiksi, kas esi un ka par tevi vajadzēja zvanīt."

"Kas tā tāda?"

"Ir viena pērkama kuņa no kadru daļas. Pie mums ar darbu grūti, īpaši lidostā. Tu pat iedomāties nevari, cik daudz skanošā nācās noskaitīt visādiem āmurgalvām, lai tevi iekārtotu normālā vietā."

"Kāda ir tā normālā vieta?"

"Viņa izstāstīs. Kaut kas līdzīgs tehniskajai kontrolei, vai kā nu tur… Vārdu sakot, rīt pats tiksi skaidrībā, kas un kā. Virtuvē ir papīrs ar tavu adresi un dzīvokļa tālaiņa numuru. Rijamais ledusskapī, pirmajam laikam pietiks. Traukus un veļu izskaties pa visiem skapjiem. Dod šurp pasi, nokārtošu, lai rīt no rīta tu pēc šīs adreses jau būtu pierakstīts. No rīta atvedīšu. Citādi darbā nepieņems."

"Sapratu. Pie jums viss ir solīdā līmenī. Ņem pasi!"

Pēc pāris minūtēm Nikolajs aizgāja, atstājot viņu vienu. Varēja ķerties pie mitekļa apskates un sākt saimniekot.

Nākamajā dienā Rafiks sāka strādāt lidostā. Lai cik tas paradoksāli izklausītos, viņš bija laimīgs, pareizāk sakot, mierīgs. Sākumā, protams, neklājās viegli. Darbabiedri skatījās uz viņu greizi. Nav mātē Krievzemē vietas, kur mīlētu tādus, kas izmanto telefona tiesības. Runas par to, ka šis "gruzīns" nav pieņemts darbā no ielas, pārskrēja lidostas dienestiem vienā mirklī. Starp citu, Rafiku ietiepīgi sauca par "gruzīnu", kaut arī pirmajā laikā viņš centās skaidrot, ka ir atšķirība, bet galu galā nospļāvās un nolēma, ka tā ir pat labāk. Arī vakari, kad cilvēki devās uz mājām, bet viņam nebija, kur iet, bija smagi. Vīri no darba pāris reižu aicināja uz alus krogu, taču viņš pateica, ka nedzer nemaz.

Viņš ļoti daudz pastaigājās, nāca mājās vēlu, skatījās televīziju un gāja gulēt, lai no rīta sāktu visu no jauna. Sevišķi smagas bija brīvdienas, kad galīgi nebija, kur iet. Krāmu tirgū pie večuka bukinista izdevās nopirkt Korānu un tā komentārus, kā arī pāris grāmatu par islama vēsturi. Tās gan bija sarakstījuši neticīgie, taču viņš ar interesi sāka lasīt. Nopriecājies, ka uzradies tik eksotisks klients, večuks sāka nest uz tirgu visdažādākās grāmatas, arī arābu valodā. Rafiks tām naudu nežēloja.

Pamazām dzīve iegāja normālās sliedēs. Rafiks nopirka kaut ko no ziemas apģērba, traukus un pāris mēbeļu. Ļaudis darbā sāka izturēties pret viņu labāk, jo jaunais darbinieks nekad ne no viena darba neatteicās. Apkārtējie itin drīz pierada pie viņa dīvainībām, noslēgšanos sevī un nosprieda, ja jau tik jauns un vientuļš vīrietis nedzer, droši vien iešūta ampula. Par to, ka viņš ir musulmanis, Rafaels nevienam neteica un pat nelika to manīt. Tiesa, cūkgaļu centās neēst, ja nebija vajadzības, taču tam vairs nebija nozīmes. Rafiks pats necentās nedz atspēkot, nedz apliecināt muļķīgās runas, kas pirmajā laikā klīda apkārt. Viņam tas viss bija vienaldzīgs.

Viņš sāka runāt ar darbabiedriem ne tikai par darbu, bet arī par visādiem citādiem jautājumiem, lai ar atraušanos no cilvēkiem un drūmumu neradītu aizdomas.

Reiz viņš bija ar mieru pat doties makšķerēt. Kaut arī tā nebija foreļu ķeršana dzimtajos kalnos, makšķerēšana negaidīti viņu ieinteresēja. No nākamās algas Rafiks nopirka makšķeres, visādus piederumus un sāka nodoties makšķerēšanai. Viņš dzīvoja gandrīz kā visi. Īstenībā visas viņa domas aizņēma vēlme atriebt. Sofiju, bērnus. Viņš dzīvoja kā kurmis un saudzīgi glabāja dvēselē piemiņu un atriebības alkas. Šķita, ka piedot neticīgajiem ir tas pats, kas nodot aizmirstībai sirdij tuvos cilvēkus. Viņš gaidīja, līdz sagaidīja.

Pēc sešiem ilgiem gadiem atskanēja īstais zvans. Viņš apsēdās uz virtuves ķebļa, aizvēra acis un piespiedās ar pakausi pie aukstās sienas. Piepeši iesmeldzās sirds viņš atcerējās savu kāzu dienu, bērnu dzimšanas dienas.

"Allāhs ir visvarens, drīz mēs būsim kopā," viņš nočukstēja.

Dienu pirms "Irinas dzimšanas dienas" Rafiks pastkastītē atrada vēstuli ar pilsētas dzelzceļa stacijas uzglabāšanas kameras numuru. Aizbraucis uz staciju, Rafiks

izņēma no kameras nelielu melnas ādas čemodāninu.

» )

Stacijā Rafiks sameklēja starptautiskā taksofona kabīni. Izvilka piezīmju grāmatiņu, atrada vajadzīgo numuru.

-    Vai Ediks? Tas esmu es.

-    Sveiks, Rafael! Vai dabūji manu dāvanu Irinai?

-Jā, tā ir pie manis.

-    Tad apsveic rīt no visas sirds!

-Jā, es to izdarīšu.

Viņš izgāja no kabīnes kā mēnessērdzīgais, neredzēdams un nedzirdēdams, kas notiek apkārt.

No šā brīža deniņos sāka pulsēt katra dzīves minūte, kas veda tuvāk mērķim.

Rafiks atgriezās mājās, rūpīgi aizslēdza durvis, cieši aizvilka visus aizkarus un atvēra čemodānu. Ar līmlenti pārlīmētā polietilēna maisiņā viņš atrada gaidīto: sprāgstvielu, detonatoru, spridzināšanas taimeru un papīra lapiņu ar vairākām ciparu grupām zem daļskaitļa. Šifrēts teksts par mehānisma komplektēšanu.

Rafiks nometās pie dīvāna uz ceļgaliem un sāka montēt konstrukciju nelielā no darbavietas nozagtā atslēdznieku instrumentu kastē. Beidzis likt kopā ellesmašīnu, viņš rūpīgi visu sakopa un nomazgāja rokas.

Pēc tam viņš apgūlās uz dīvāna, pagriezās pret sienu un visu nakti nogulēja nomodā, bez skaņas čukstot Korāna sūras.

Nākamā galvenā pēckara dzīves diena izkārtojās tik labi, cik labi vien var vēlēties. Turpmākais bija pati īstākā improvizācija, nekāda plāna galvā nebija. Kā viņš visu izdarīs, kā iekļūs lidmašīnā, kurā ieliks bumbu, to vajadzēja izlemt uz vietas. Liktenis izrādījās labvēlīgs.

Novosibirskas reisa lidmašīna paziņoja jau no gaisa, ka pēc nolaišanās Habarovskā vajadzēs zemes dienestu palīdzību. Niķojās šasijas hidrauliskās sistēmas devējs, kaut arī mehānisms darbojās normāli. Diena bija ļoti auksta, pūta vējš, kas ņēma cauri līdz kaulam, un neviens tehniķis īpaši nevēlējās doties ārā un darboties zem lidmašīnas spārna. Rafaels pieteicās pats, ticamības pēc izdiedelējis nākamo dienu brīvu, lai varētu doties makšķerēt. Viss ritēja tik labi, ka labāk nevarēja vēlēties. Viņam gribēja dot pārinieku, taču viņš pateica, ka tiks ar visu galā pats. Šaubas neradās, jo viņu uzskatīja par labu speciālistu.

Degvielas vedējs nogādāja Rafiku pie īstās lidmašīnas, viņš izlikās, ka cītīgi strādā, bet tikmēr drudžaini pētīja apkārtni. Šķiet, neviens nebija redzams. Garām pagāja piloti.

-    Kā sokas? Pēc divām stundām jāizlido. Vai pagūsi? Blakus Rafaelam apstājās pirmais pilots.

-     Protams, nav pat vērts runāt! Nieka darbiņš, manuprāt, apsūbējuši kontakti. Notīrīšu, un būs kā jauni. Rafaels pasmaidīja ar lūpām vien.

Apkalpes komandieris arī pasmaidīja un aizsteidzās pie savējiem.

Lai slavēts Allāhs, beidzot viņš bija palicis viens. Rafiks attaisīja tehnoloģisko lūciņu, izvilka no azotes kastīti un atvēra. Taimers bija noregulēts uz nulli. Spaidot pogu un nosakot laiku, viņš vēlreiz nodomāja, ka sapnis īstenojas. Šodien viņš atriebsies. Par visu, kas bijis.

Rafaels bez steigas noregulēja laiku, vēlreiz pārbaudīja mehānismu un kontaktus. Aizvēra vāku, iebāza bumbu lūciņā labi dziļi un ieķīlēja, drošības dēļ izspiezdams no tūbiņas uz kastītes vāka līmi. Tagad kastīte turēsies stingri. Tad viņš steidzīgi aizskrūvēja lūciņu. Šķiet, neviens neko nebija pamanījis. Degvielas vedējs, kas grozījās fizelāžas otrā pusē, uz viņa pusi pat neskatījās. Rafiks darbojas ar kaut kādu ierīci, ir nu gan ko redzēt!

Rafiks ātri pārbaudīja devēju, notīrīja apsūbējušo kontaktu, iekāpa lidmašīnā, izdarīja ierakstu žurnālā un sazinājās ar dežurantu. Tas, ka viss ir kārtībā, šķita pat dīvaini. Pēc tam viņš devās atpakaļ, ātri pārģērbās un atvadījās no darbabiedriem. Viņš pat neapjēdza, ka ir jau izgājis no caurlaides telpas, un attapās tikai aiz vārtiem, ceļā uz pieturu. Pienāca autobuss, taču viņš neiekāpa. Pagaidīja, kamēr autobuss aizbrauc tālāk, un pacēla roku, lai apturētu kādu garām braucošu mašīnu.

Pēc pāris sekundēm Rafaels saprata, ka ir brīvs, pavisam brīvs. Viss, kas tik ilgi bija turējis savā varā, piepeši vairs neturēja. Viņš bija atriebis visiem. Atriebis par visu.

Viņš nu bija brīvs, bet vai tāpēc bija kļuvis vieglāk?

22. nodaļa . Personiskais ienaidnieks

Aukstais vējš vilka cauri apģērbam. Trīs dienas Habarovskā bija pārāk īss laiks, lai ar to aprastu. Tureckis vēl kaut kā iztika, glāba nelielie zemādas uzkrājumi. Ari konjaka blašķe pastāvīgi bija pie rokas. Šķita, ka Oļegam Levinam ziemeļu vējš vispār bijis nebijis. Taču neiedomājami tievo Bezuhovu pastāvīgi kratīja kaut kāds iekšējs drebulis, un viņu nebija iespējams sasildīt nedz ar tēju, nedz Levina siltajiem svīteriem, kas bija uzvilkti virs paša diviem. Turklāt, kā mums zināms, jaunā paaudze deva priekšroku pepsim, nevis konjakam. Uzteicama īpašība, protams, taču ne vienmēr paglābj no galīgas saaukstēšanās.

•Un tā Ģenerālprokuratūras izmeklēšanas grupa sēdēja Habarovskā kopš brīža, kad bija noskaidrots pirmajā septembri uz Novosibirsku lidojušās lidmašīnas uzsprāgšanas iemesls: uz TU-154 atlūzām bija atrastas modificētā plastīta atliekas. Pats svarīgākais, ka plastīta ķīmiskais sastāvs bija identisks tam, kāds izmantots lidmašīnas Maskava-Larnaka uzspridzināšanai. Šis apstāklis ļāva apvienot divas krimināllietas vienā par terorismu pēc KFKK 205. panta.

Saša neatlaidīgi meklēja "Edika pēdas". Arī Bezuhovs bija paņemts komandējumā līdzi tāpēc ka viņš vienīgais savām acīm bija redzējis Ragojevu. Tureckis, protams, neuztiepa savai komandai personisko versiju, jo pagaidām tai nebija apstiprinājuma. Nebija absolūti neviena pavediena: cilvēki strādāja lidostā visu darba mūžu, zināja cits par citu pēdējo sīkumu. Neviena nepiederīgā pirmajā septembrī lidostā nav bijis, nav bijis arī agrāk. Nelaimīgā reisa pasažieru pārtikas krājumi bija komplektēti Novosibirskā, no kurienes lidmašīna no rīta bija izlidojusi un kur vakarā vajadzēja atgriezties. "Mīnēto brokastu" versija atkrita, jo lidmašīnai tad vajadzēja uzsprāgt jau pa ceļam uz Habarovsku.

Viņi maksimāli paplašināja meklējumu loku: lidojošais sastāvs, pavadoņi, zemes dienesti dispečeri, tehniķi, speciālā transporta vadītāji un tā tālāk. Grupa strādāja divpadsmit stundas dienā un negulēja naktis, apspriežot visu pa dienu padarīto.

Trešajā viņu darba dienā lidostā bija smags brīdis tika izvadīti deviņi bojā gājušie apkalpes locekļi. Tureckis dzirdēja sieviešu raudas un vaidus, nikno, bet veltīgo vīriešu lamāšanos: bojā gājušo ģimenes locekļi strādāja tepat.

Atmiņā uzpeldēja lauks pie Voroņežas, laužu asaru straume, cilvēciskās sāpes. Tureckis atgriezās viesnīcā un ielikās gultā ar domu, ka nenotveramais Ediks Ragojevs kļuvis par viņa vislielāko ienaidnieku.

Vēlu vakarā piezvanīja Grjaznovs.

-     Kā jums tur klājas? Vai kaut kas ir?

-     Pagaidām nekas, Slava. Nav, kur aizķerties.

-     Ko lai dara, būs jāmēģina tevi izklaidēt, Saņa. Šo to jau esmu no Groznijas saņēmis. Informāciju par mūsu varoni. Ragojevs patiešām dzimis Groznijā, bet tur cilvēki zina cits par citu gandrīz visu. Ļoti godkārīgs, pat pār mēru. Diemžēl nācis no nabadzīgas ģimenes bez ciltsrakstiem, kura nebauda ietekmīgo vīru autoritāti. Sapņojis par militāru karjeru. Iestājies Voroņežas augstākajā karaskolā.

-     Raķešu karaspēka?

-    Jā. Piektajā kursā dažas nedēļas pirms izlaiduma piekāvis skolas priekšnieka vietnieku politiskajā darbā, kas pateicis par viņu kādu aizvainojošu vārdu, un tik tikko izvairījies no tribunāla.

-     No skolas viņš atskaitīts?

-Jā. Astoņdesmito gadu beigās atgriezās Groznijā. Ir ziņas, ka šajā laikā saistījis savu likteni ar islama fundamentālistiem un devies svētceļojumā uz Meku, un ticis apmācīts vienā no musulmaņu mācību iestādēm Saūda Arābijā.

-     Nolēmis taisīt reliģisku karjeru? pajautāja Turec-

kis.

-      Nez vai. Saskaņā ar psiholoģisko portretu, ko esmu saņēmis, Ragojeva rakstura galvenā iezīme ir nevis reliģiozitāte, bet pārmērīga godkāre. Vienkārši vahābitu rindās nevar iekļauties, ja nav veikts hādžs uz Meku un iegūta reliģiskā izglītība. Ragojevs apmācīts vienā no Hataba nometnēm. Deviņdesmit pirmajā gadā piedalījies Gruzijas un Abhāzijas konfliktā. Tur ieguvis neiedomājami drosmīga un absolūti aukstasinīga cilvēka slavu. Pēc kampaņas kārtējo reizi nozudis no redzesloka. Ir ziņas, ka laika periodu no deviņdesmit trešā līdz deviņdesmit piektajam gadam pavadījis militārajās apmetnēs Jordānijā un Saūda Arābijā. Sākoties pirmajam Čečenijas karam, Ragojevs kļuvis par vienu no lauka komandieriem. Taču ietekmīgu radinieku trūkums liedzis taisīt kaut cik ievērojamu karjeru. Viņu uzskata… it kā par otrās šķiras cilvēku.

-     Bet viņam tas ļaunāk par nāvi, iestarpināja Tureckis.

-     Tieši tā. Vecāki gājuši bojā bombardēšanas laikā, un Ragojevs Čečeniju pametis. Ja var ticēt baumām, viņš no jauna uzradies ārzemēs islama fundamentālistu nometnēs. Ediks tur acīmredzot audzējis muskuļus, viņu sākuši novērtēt. Katrā ziņā pēdējo reizi viņš parādījies Groznijā pērn un kādā sarunā ieminējies, ka drīz padarīs savu dzimtu slavenu. Sana, viss var izrādīties daudz sarežģītāk un briesmīgāk, nekā likās sākumā.

-        Es jau to paredzēju. Klausies, pirmā lidmašīna uzsprāga divdesmit kilometai attālumā no Voroņežas. Varbūt tā ir savdabīga atriebība veselai pilsētai?

-     Pats nelabais zina, kas viņam paurī. Par ko viņš atriebās Astrahaņā? Par to, ka pārdoti slikti arbūzi?

-     Fundamentālisti ir cilvēki, kas vēlas sodīt pasauli, kura nostājas pret viņiem.

-     Kāpēc tu to saki?

-    Tāpat vien, apziņas plūsma… Atcerējos televīzijas raidījumu, drūmi atsaucās Tureckis.

-     Tikai nezaudē dūšu! Tu labi zini, ka vienmēr ir tukšais periods informācijas daudz, bet jēgas nekādas. Pēc tam kvantitāte pārtop kvalitātē.

-     Kaut nu drīzāk! Citādi prāts nemierīgs. Galvenais tas, ka šeit neviens mūsu foto Ediku nav redzējis. Kāds viņam sakars ar pēdējo traģēdiju? Bet rokraksts ir viņa, Ragojeva.

-    Varbūt viss noskaidrosies jau rīt, Vjačeslavs mēģināja mierināt draugu.

Tas bija kā sapnī nosapņots. Nākamajā dienā noskaidrojās, ka katastrofu piedzīvojusī lidmašīna ielidojusi Habarovskā ar defektiem šasijas sistēmā. Ka defektus novērsis aviācijas tehniķis Rafiks Lārba. Ka šajā dienā viņam bija jāierodas darbā tehniķi strādāja trīs dienas pa divpadsmit stundām, pēc tam trīs dienas bija brīvas.

-     Viņam vajadzēja būt darbā vakar, taču vakar bija tāda diena… paši saprotat. Turklāt meteoroloģisko apstākļu dēļ visi reisi bija atcelti. Šodien pārinieks paziņoja, ka Rafika darbā nav, Tureckim skaidroja lidostas tehniskā dienesta priekšnieks.

-    Vai sen viņš pie jums strādā?

-    Sešus gadus. Varu teikt tikai to labāko. Labs speciālists.

-    Viņš ir vietējais?

-    Nē, ieradās no Abhāzijas. Pats zināt, kā tur… lidosta sagrauta, darba nav. Tāpēc atbrauca uz šejieni.

-     Precējies?

-     Nē, dzīvo viens.

-    Cik viņam gadu?

-    Apmēram četrdesmit.

-    Vai uz mājām zvanījāt?

-    Protams. Neviens neatbild.

Tureckis piezvanīja pats. Pie aparāta tiešām neviens nenāca. Kad viņš ieradās ar operatīvo grupu pie Rafika mājās, durvis neviens neatvēra.

-    Lauziet! pavēlēja Tureckis.

Rafaels Lārba gulēja gultā, piespiedis pie krūtīm Korānu. Blakus uz naktsskapīša stāvēja trīs tukšas miega zāļu paciņas un zīmīte: "Neviens neieredz nāvi, visi baidās no nāves. Bet tikai tie, kas tic dzīvei pēc nāves, kā balvu pēc nāves meklēs nāvi."

Dzīvokļa pārmeklēšana neko nedeva, ja nepiemin reliģiska satura grāmatas, visdažādākos Korāna skaidrojumus un tukšu melnas ādas čemodāniņu. Uz tā sieniņām ķīmiķi kriminālisti atrada plastīta pēdas.

Neviens nezināja, kā šis cilvēks nokļuvis pilsētā, nezināja, kas viņam palīdzējis iekārtoties darbā, dabūt dzīvokli un pierakstīties. Kadru daļas priekšniece, kas bija pieņēmusi Lārbu darbā, pirms gada bija nomirusi ar vēzi. Pasu galdā sen strādāja citi cilvēki. Dzīvoklis, kurā mita Rafiks, bija sabiedrības "Daļavia" dienesta dzīvoklis.

Abhāzieša fotogrāfija tika pavairota, ar to izrotāja katru milicijas nodaļu. Tureckis kopā ar Habarovskas Iekšlietu pārvaldes priekšnieku izskaidroja visiem vidējā posma darbiniekiem, ka nepieciešama jebkura informācija par Rafaela Lārbas pārvietošanos pa pilsētu, iespējamiem kontaktiem un paziņām.

Pēc pieprasījuma no Abhāzijas pienāca ziņas, ka Gruzijas un Abhāzijas konflikta laikā Lārba karojis, zaudējis ģimeni — sievu un divus bērnus -, pēc tam, deviņdesmit ceturtajā gadā, nozudis no Abhāzijas un vairs nav atgriezies. Te, Habarovskā, Lārba bija ieradies deviņdesmit piektajā gadā.

Aleksandrs piezvanīja Grjaznovam. Viņi salīdzināja datus ar tiem, kādi bija zināmi par Ragojevu. Iznāca, ka viņu abu ceļi varēja krustoties Abhāzijā. Bet deviņdesmit ceturtajā un piektajā gadā viņi kopā varēja atrasties kādā no talibu nometnēm.

Un ko tas dod? Vienu vairs nav, bet citi ir tālu… Lārba vairs neatbildēs ne uz vienu jautājumu. Moris savu padarījis, moris var iet. Kā lai atrod Ragojevu? Kurā Korāna lappusē starp rindām lasāms, kur viņš ir, ko iecerējis, kā gatavojas jaunam uzbrukumam.

Aleksandrs juta, ka gaidāms turpinājums…

Astotā septembra rītā Tureckim paziņoja, ka Habarovskas pilsētas stacijas milicijas nodaļā jau cik dienu mētājas piezīmju grāmatiņa, kuru kāds pametis starptautiskā taksofona kabīnē. Piezīmju grāmatiņu atnesusi apkopēja. Gaidīts, ka aizmārša pēc tās ieradīsies, taču neviens nav nācis. Dežurēt ieradies staršina nolēmis sakārtot galda atvilktnes. Kopā ar citām nevajadzīgām mantām uz galda bija nokļuvusi mazā grāmatiņa plastmasas vākos. Pirms iemešanas atkritumu grozā staršina grāmatiņu atvēris un iekšpusē aiz caurspīdīgā apvāka ieraudzījis ģimenes fotogrāfiju: tumsnēju vīrieti ar sievu un diviem bērniem zēnu un meiteni.

Vīrietis uz mata tāds, par kādu saņemti norādījumi. Sāka skaidrot, kad piezīmju grāmatiņa nokļuvusi nodaļā, un atklājās, ka tā atstāta tālruņa kabīnē iepriekšējā dienā pirms lidmašīnas uzspridzināšanas.

Tiklīdz grāmatiņa nonāca Turecka rokās, tās aiz nepacietības pat ietrīcējās.

Ragojeva uzvārda grāmatiņā nebija, taču uz tik lielu laimi Aleksandrs nebija cerējis.

Viņš rūpīgi pārlapoja grāmatiņu, saprazdams, ka ne jau nejaušības pēc traģēdijas priekšvakarā tā nonākusi tur, kur atrasta. Rafiks zvanījis uz citu pilsētu. Lai saņemtu pēdējās instrukcijas? Lai ziņotu par gatavību kaujai?

Grāmatiņas pašās beigās uz vāciņa puķainā papīra bija tikko pamanāms vārds: Elvīra.

Nedz uzvārda, nedz adreses, bet tālruņa numurs.

Uzmanību saistīja pilsētas kods pirms numura: 812.

Tas bija Pēterburgas kods. Neviens cits kādas pilsētas numurs neatradās. Kāpēc Elvīra? Vai sakarniece?

Bet ja tas ir… "ačgārnis"? Tureckis atcerējās zobārsti Nadju ar viņas nevainīgo, no kolēģa brunču mednieka pārņemto viltību sieviešu vārdus pārvērst vīriešu vārdos. To pašu varēja darīt arī otrādi.

Viņš kategoriski noraidīja vēlmi nekavējoties piezvanīt uz šo numuru. Ko tad, ja klausuli paceļ pats Ediks Ragojevs? Nobaidīt viņu un pazaudēt pēdas? Nekā nebija!

Aleksandrs piezvanīja Viktoram Gogoļevam, Pēterburgas kriminālmeklēšanas priekšniekam, un lūdza nekavējoties, bet ļoti uzmanīgi dabūt adresi, noskaidrot, kas tur dzīvo, un iespējami ātri piezvanīt atkal viņam. Bez tam nosūtīja Bezuhovu noskaidrot, cikos ir tuvākais reiss uz Pēterburgu, un lūdza Dievu, lai nebūtu izbeigusies degviela un laiks negaidīti nesamaitātos.

Stažieris atskrēja, atkarenajām ausīm kvēlojot, un paziņoja, ka pēc divām stundām uz Sanktpēterburgu izlido IL-62, kas pa ceļam nekur nenolaižas, ceļš astoņas stundas.

-    Tas nozīmē, ka Pēterburgā varam nokļūt jau desmitos vakarā, parēķināja Aleksandrs. Neko darīt, ātrāk neizdosies.

-    Kāpēc ne? Bet ja ar ballistisko raķeti… melanholiski pajokoja Levins.

-     Tfu, ak kungs! Kur palikusi laika starpība? Mēs ielidosim gandrīz tajā pašā laikā, kad izlidosim. Tas ir vareni!

-    Es taču teicu, gluži kā ar raķeti, tikpat melanholiski atsaucās Oļegs.

Saša vēl pabeidza pēdējos darbiņus, ar kādu parunāja, noskatījās, kā Oļegs Levins pievieno krimināllietai slēdzienu par Lārbas nāves iemeslu, kriminālistisko ekspertīžu aktus, speciālistu slēdzienus, pratināšanas protokolus.

Viņš atbildēja uz jautājumiem, pat jokoja, taču ar visu savu būtību gaidīja, kad viņam piezvanīs no Pēterburgas.

Tomēr pirmais piezvanīja Grjaznovs.

-    Saša, viņš uzņēma sakarus! Grjaznovs iesaucās nesasveicinājies.

-     Kad? Kādā veidā?

-    Piezvanīja māsīcai Azai. Saruna pavisam īsa. Nolasīšu izdruku, klausies:

"SIEVIETE. Hallo! Es klausos!

VĪRIETIS. Tas esmu es.

SIEVIETE (nobijusies). Tevi meklē.

VĪRIETIS. Zinu. Zvanu pēdējo reizi, lai atvadītos.

SIEVIETE (satraukta). Tev rītdien tādi svētki, bet es tevi neredzēšu. Ko lai iesāku ar dāvanu?

VĪRIETIS. Esmu pats sagatavojis sev dāvanu. Ardievu…"

-    Tas ir viss?

-Jā. Ko teiksi?

-     Kāds rītdien datums?

-     Devītais.

-    Viņa dzimšanas diena.

-Jā, patiešām.

-     No kurienes zvanīts?

-     No citas pilsētas, no automāta. Nav fiksēts.

-    Vismaz pilsēta fiksēta?

-      Vai tad es neteicu? Pēterburga. Taču mēģini tur kādu atrast. Gandrīz tas pats, kas Maskavā.

-      Atradīsim, Slavai Tpu-tpu, kaut nu izdotos! Mēs šodien ar pirmo reisu lidojam uz turieni. Gaidu zvanu no Vitjas Gogoļeva, vēlāk piezvani viņam.

Gandrīz tūlīt piezvanīja Gogoļevs.

-    Saša, adrese noskaidrota: Krievijas prospekts. Dzīvokļa saimnieks ir vientuļš večuks. Pirms gada kļuvis atraitnis, pārcēlies dzīvot pie meitas, dzīvokli izīrē. Kaimiņi stāsta, ka īrnieks ir gadus četrdesmit vecs vīrietis, gaišmatains, mati īsi apgriezti, vārdā Ediks. Dzīvo ļoti noslēgti, mājās nevienu neuzņem. Nodarbojas ar biznesu, bieži braukā apkārt, lln galvenais vēl vakar kaimiņi viņu redzējuši, bijis mājās.

-     Bet šodien?

-      Šodien vairs ne. Mēs piezvanījām pie dūnām neviens neatvēra.

-    Vai fotorobotu kaimiņiem rādījāt?

-      Vēl ne. Negribam nobaidīt. Saskaņā ar leģendu pie viņa atbraucis draugs. Pusgadu nodzīvojis ģeoloģiskā ekspedīcijā, ļoti grib satikt, bet tas lai paliek pārsteigums. Palūdzis kaimiņus, lai Edikam neko nesaka. Sak, iegriezīsies vēlāk. Esmu nolicis novērotājus. Varam ierīkot dzīvoklī slēpni. Ko teiksi?

-        Nevajag. Ja tas ir viņš, varam nobaidīt. Novērojiet līdz vakaram! Izdari ko citu, Vitja, noslēdz pilsētu, pirmām kārtām lidostu! Stacijas, izbraukšanas un iebraukšanas protams, ari to. Izsūtiet fotorobotu transporta milicijai un visām rajona nodaļām. Pēc stundas izlidojam pie jums. Piezvani Grjaznovam! Viss. Uz redzēšanos!

Gaidām, īsi atbildēja Gogoļevs.

23. nodaļa . Herostrata slava

Ediks izgāja no starppilsētu tālaiņa kabīnes.

Viņš nupat bija atvadījies no māsīcas, aprāvis pēdējo pavedienu, kas saistīja ar vienīgo cilvēku, kurš nebija svešs.

Tātad soma ar mantām atradās uzglabāšanas kamerā. Pulkovā viņš atgriezīsies rīt no rīta. Mājās viņš neatgriezīsies, tas ir nolemts. Šo laiku, gandrīz diennakti,

viņš uzdāvinās sev. >

Ediks iesēdās maršruta taksometrā, aizbrauca uz pilsētu, kājām devās pa trokšņaino, ļaužu pilno prospektu. Priekšā uzradās skatlogs: "Siluets. Vīriešu friziersalons." Iegāja, izraudzījās meiteni ar lielām acīm, kura aizrautīgi tarkšķēja ar darbabiedri.

-    Vai pie jums drīkst?

-     Ko vēlaties? Meitene pārlaida skatienu ienācēja galvai.

-     Es gribētu mainīt matu krāsu. Ediks pasmaidīja. Ziniet, gribas būt neatvairāmam, taču dāmas dod priekšroku svelmainiem tumšiem matiem, gluži tāpat kā džentlmeņi blondīnēm, ne vienmēr dabiskām. Vai to jūs protat?

-     Es visu protu. Meitene sameklēja kartona plāksni ar paraugiem. Gribat būt pavisam melns? "Kraukļa spārns"?

-    Jā, paliksim pie šīs te krāsas. Viņš norādīja uz melnu cirtu.

Meitene sajauca krāsvielas, iezieda galvu, pārklāja ar plēvi, kā viņa izteicās "kontaktam", un turpināja aizrautīgo sarunu ar draudzeni.

-     Taņa, vai vari man paskaidrot, ko tas nozīmē? Te zvana ik dienas desmitiem reižu, no rīta modina, lai pateiktu "labrīt!" un novēlētu veiksmīgu dienu. Vakarā novēl labunakti un dienā vēl piecas reizes kā esi paēdusi, ko dari, kāds noskaņojums. Tas ir, ja tajā dienā netiekamies. Bet, ja viņš ir pie manis, tad to vispār nevar izstāstīt!

-     Nesaprotu, kas īsti tevi neapmierina.

-     Paklausies tālāk! Es pie tā pierodu pie labā taču pierod ātri. Pierodu mosties, dzirdot viņa "labrīt!", aizmigt dzirdot viņa "arlabunakti!", esmu viņam pieķērusies kā kaķene. Un piepeši, kad laime pilnīga, viņš nozūd uz divām nedēļām, mēnesi, diviem mēnešiem. Nekādu zvanu, nekādas informācijas, kur viņš ir, kas ar viņu noticis, vai nav pakļuvis zem mašīnas. Nezinu neko.

-     Pati nevari piezvanīt?

-     Viņš taču nedod savu numuru! Mēs guļam kopā jau gadu, bet man nav viņa tālruņa numura! Sēžu mājās, gaidu, kad zvanīs, nekur neeju, jūku vai prātā, novājēju, miegs pazūd. Pēc tam aiz bēdām piedzeros un nolemju saraut sakarus ar to maitu uz visiem laikiem. Un tad viņš uzrodas. Un vai zini, ko viņš man katru reizi saka?

-     Ko?

-     Runā tik priecīgā balsī, ka vemt gribas: "Maziņā, kur biji nozudusi?" Vai vari iedomāties, es esmu nozudusi! Lai velns viņu parauj!

-    Varbūt viņš ir precējiesr

-     Nekā nebija. Es jau ievācu uzziņas ar kāda pazīstama datorpirāta palīdzību. Viņam ir kruķu datu bāze. Tajā ir visi pilsētas iedzīvotāji adrese, dzimšanas dati, ģimenes stāvoklis. Viņš ir neprecējies. Dzīvo kopā ar māti. Ak, lai viss sadeg zilās liesmās!

-     Lai deg! Aizmirsti viņu!

-    Tā nu aizmirsīsi… — Meitene nopūtās. Vai zini, cik labi kopā ar viņu?

-    Tādā gadījumā tev būs vien jācieš.

-     Necietīšu!

-    Meitenīt, vai man vēl ilgi būs jācieš? Ediks pacēla balsi.

-    Ai, kungs! Gandrīz biju jūs aizmirsusi.

Viņa piesteidzās pie Edika.

-     Nolieciet pakausi zemāk, tā, lūk! Vai ūdens nav par karstu?

-     Normāls.

Gumijas cimdos ietērptās rociņas uzmanīgi mazgāja nost krāsu, pirksti masēja galvu.

-    Ziniet, viss ir labi. Nokrāsojies, kā pienākas! Iesim uz krēslu. Vai matus griezīsim?

-Jā. Gribētos mainīt frizūras formu. Uz kaut ko klasisku. Viņš iedūra ar pirkstu žurnālā.

-    Ahā… Pamēģināsim. Tiesa, mati uz pakauša paīsi. Taču formu var piešķirt.

Sāka šņakstēt šķēres.

i y

-     Kā ķemmēsim?

-     Uztaisiet slīpu celiņu, gludu un glītu galvu!

Iedūcās fēns, un meitene no jauna pievērsās draudzenei.

-    Jāsāk domāt, vai tikai nav bandīts? Vai narkotiku darbonis? Pārvadā narkotikas?

-     Nauda šim turas?

-     īpaši nemētājas. Drīzāk jau pieticīgs. Man galīgi nav ko vilkt mugurā. Būtu jel uzdāvinājis kādu apģērba gabalu, mērglis.

-     Bet no kurienes tavs jaunais, zilais kostīmiņš?

-     Nu… To viņš nopirka. Ar lielu lūgšanos. Pēc mēnesi ilgas morālas pazemošanās.

-    Nataša, visi vīrieši ir tādi. Kā anekdotē. Sanāk starptautiska sieviešu konference. Dienas kārtībā trīs jautājumi. Pirmais: visi vīrieši ir maitas; otrais: nav ko mugurā vilkt; trešais: dažādi jautājumi.

Nataša iesmējās un izslēdza fēnu.

-     Vai laku uzpūst?

-    Lūdzu! Cik no manis pienākas?

-     Divi simti desmit.

Ediks samaksāja, iedeva dzeramnaudu un izgāja uz ielas.

Skatoties uz greznajiem skatlogiem, viņš domāja par nejauši noklausīto sarunu. Kas zina, varbūt jaunkundzes draugs ir viens no viņiem izredzētajiem karavīriem. Maz ticams, taču iespējams. Lūk, tāda pļāpīga draudzenlte var izgāzt rūpīgi plānotu pasākumu.

Nenodibinādams kaut cik stabilas attiecības ar sievietēm, viņš pareizi darījis. Starp citu, tāpat kā ar vīriešiem. Pat ticības brāļiem un domubiedriem.

Viņu vidū ir visdažādāko tautību cilvēki, ar visdažādāko ādas un matu krāsu, atšķirīgu raksturu un temperamentu. Viņus apvienojusi tikai apņēmība atrasties zem viena karoga un pildīt savu sūtību.

Starp citu, arī tur viņš izcēlās, viņam bija īpaši mērķi. Nevis viņš kalpo idejai, bet gan idejai jāpalīdz īstenot to, ko viņš iecerējis.

Ediks iegāja pazīstama modelētāja veikalā un iznāca no tā nevainojami pašūtā tumši zilā, viņa samērīgajam augumam lieliski pieguļošā uzvalkā. Krekla, kaklasaites un kurpju krāsu gamma bija ideāli saskaņota. Viņš jutās lieliski.

Viņš noķēra taksometru un devās uz nelielu restorā-

> >

niņu, ko bija noskatījis šim vakaram. Tālu nebija jābrauc. Ediks nepaguva izsmēķēt pat cigareti.

-     Kāda ir adrese?

-     Lūdzu, tepat! Viņš lika apturēt mašīnu kvartāla attālumā no vajadzīgā nama.

-    Vai dodaties ciemos? labsirdīgi apvaicājās vadītājs, saņemot dāsno dzeramnaudu.

-Jā. Ediks tikko manāmi pasmaidīja. Atvadīties.

Viņš iegāja zālē un it kā iegrima saldā sapnī, burvīgā austrumu pasaulē. Šis bija ķīniešu restorāns. Edikam patika ķīniešu virtuve labāk nekā visas citas ar tās vieglumu, ar izsmalcinātajām gāršām un negaidītu to savienojumu.

Restorāns bija brīnišķīgs. Skanēja klusa mūzika. Grīdu klāja zaļi paklāji ar koši sarkanu apmalojumu, pa tiem nedzirdami staigāja oficiantes zīda kimono ar pieskaņotas krāsas izšuvumiem. Galdus klāja sārti galdauti. Galdiņus, ap kuriem bija salikti tumšsarkani dīvāniņi, atdalīja ķiršsarkanas šķērssienas, pa piekaramajiem bambusa griestiem izvijās zaļie augi.

Galvenais atradās zāles dziļumā: tur slējās lapene pagodas veidā ar sarkanām kolonnām un zaļu jumtu. Pagodā varēja tikt, pārejot pāri izliektam tiltam pār strautu, pareizāk sakot, nelielam baseinam ar strūklaku, kurā peldēja zivis.

Lapenē galdiņš diviem. Pie galdiņa sēdēja kimono tērpušās melnmatainas meitenes ar šaurām acīm un augstu matu sasuku, ko saturēja daudzas, ar dārgakmeņiem rotātas saspraudes un ķemmes. Dārgakmeņi, protams, bija mākslīgi, taču meiteņu skaistums īsts, nevainojams skaistums vēlreiz apliecināja, ka viss daiļākais nāk no Austrumu zemēm.

Viņš izraudzījās galdiņu pretī lapenei, lai būtu redzamas meitenes. Viņš pie tām pieies, tikai vēlāk. Kāpēc steidzināt laiku. Jāizbauda ik mirklis, jo mūža garumu mēri nevis ar nodzīvotajiem gadiem vai vecumu, bet ar baudu un laimes mirkļiem.

Ediks aizvēra ēdienkarti.

-    Ko kungs pasūtīs? Pie viņa pieliecās burvīga oficiante.

Restorānā galvenokārt strādāja korejietes un vjetnamietes, visai simpātiskas, un tas nozīmēja stingai darbinieku atlasi.

-    Seleriju kātus ar krevetjēm, sālītus gurķus anšovu mērcē. Haizivs spuru zupu ar krabjiem, ceptu pīli ar ananasiem.

-     Kādus dzērienus?

-     Kāda ir degvīnu izvēle?

-     "Krievu standarts", Smirnova…

-    Dodiet "Krievu standartu" trīssimt gramus un pudeli ūdens.

Kad uzkodas bija galdā, Ediks piepildīja glāzi un iztukšoja uzreiz, vienā paņēmienā.

Arī šajā ziņā Ediks nelīdzinājās fanātiķiem viņam patika mazliet iedzert.

Viņš mielojās nesteidzīgi, atdodamies garšas izjūtām kā mīlas pārdzīvojumam, un vēroja zīda drapērijas restorāna logos vai nevainojami skaistās meitenes lapenē.

Domas tikmēr ritēja savu gaitu.

…Mūža laimīgākās atmiņas saistījās ar bērnību, ar vasaru kalnu ciematā, ar augsto akmeni, uz kura tikai viņš bija pratis uzrāpties.

Tur, uz akmens, viņš bija augstāk par visiem, apakšā skraidošajiem vienaudžiem viņš bija gandrīz Dievs. Neredzams un visvarens. Augstāk par viņu atradās tikai ērglis, kas vēroja līdzenumu tālu lejā.

Viņa bērnības sapnis kļuva vēlēšanās atrasties augstāk par ērgli, augstāk nekā visi citi, kļūt par visvarenu citu likteņu lēmēju. Šis sapnis neizgaisa, tas ieguva tikai citu veidu.

Karaskolā viņš mācījās lieliski un sapņoja par bezbailīga karavadoņa lauriem. Taču noplukušais vietnieks politiskajā darbā Jegorovs, kas mūžīgi staigāja piedzēries un piecūkoja virsnieku tualeti ar saviem vēmekļiem, viņam, bez piecām minūtēm pilntiesīgam virsniekam, pirmā gada kursantu klātbūtnē reiz pateica: "Ei tu, čečenu čurka, ej un sakop pēc manis, pediņ!"

Kad viņu, Ediku Ragojevu, atvilka no piedzērušā krievu cūkas, tam bija salauzts žoklis un atslēgas kauls.

"Tu viegli tiki cauri!" viņam uzkliedza Ediks, raudamies ārā no biedru rokām.

"Tu tik viegli cauri netiksi," spļaudams asinis, nošļupstēja pulkvedis.

Viņu padzina no karaskolas. Tik tikko izspruka no tribunāla. Biedri, kas līdz šim iestājās par viņu, pieklusa un nolīda pa kaktiem: tuvojās zvēresta nodošanas, uzpleču piešķiršanas un sadales laiks…

Ediks nogaršoja zupu tā bija aromātiska, ne pārāk karsta, ar maigi sārtiem vēžu kakliņiem.

Garša vienkārši lieliska. Viņš ielēja vēl vienu glāzīti un iztukšoja vienā paņēmienā.

…Viņš atgriezās Groznijā, bet māte ar tēvu nespēja atrast dēlam pienācīgu vietu zem saules: dzimtenē nākotne bija atkarīga no izcelsmes. Viņa drosmi un aukstasinību augstu vērtēja Abhāzijā, taču tur viņš bija algotnis. Vai algotnis var atrasties "augstāk par ērgli"? Protams, ne. Ja nu vienīgi augstāk par citu algotni.

Karš Čečenijā lika atgriezties Groznijā. Un Allāhs redzēja, ka viņš necīnās sliktāk par daudziem pazīstamiem komandieriem. Tiesa, viņam jau bija sava vienība. Taču, ja runāja lauka komandieri, viņa balss varēja ieskanēties vienīgi tad, kad bija izteikušies dižciltīgo pārstāvji. Viņš daudz bija darījis, lai uzvarētu federālus, bet vai to novērtēja, kā viņš vēlējās? Nē.

Taču viņš vēlējās atrasties pašā augšā un baudīt neierobežotu varu. Vai ari iegūt gadsimtu slavu, kļūt slavens visās valstīs un kontinentos.

Ja kāds spētu nolasīt Edika domas, tas noturētu viņu par paranoiķi. Nē, ideja maniakāli turēja viņu savā varā, viņš tiecās pēc tās ilgus gadus, līdz saprata, ka ar labiem darbiem slavens nekļūs.

j

Kas atceras pareizticīgo tempļu būvētājus, tēlniekus, tos, kuri radījuši tādu brīnumu kā Kiži un Dievmātes plīvura baznīcu pie Neries? Kas atceras vārdā musulmaņus, kuri būvējuši Buharas un Samarkandas mošejas un minaretus? Galu galā vai vēsture saglabājusi kaut vienu tā ēģiptieša vārdu, kas būvējis Heopsa piramīdu?

Toties vēl šodien nav aizmirsts tā cilvēka vārds, kurš Efesā, Senajā Grieķijā, nodedzināja dievietes Artemīdas templi. Hērostrata vārds tautu atmiņā ir dzīvs gandrīz trīsdesmit gadsimtus!

Tā ir slava! īsta, nezūdoša!

Viņa ceļš uz slavu gāja caur talibu nometnēm, caur klusas, gandrīz neievērojamas dzīves gadiem, caur viņam lemtajiem pārbaudījumiem.

Daudz netrūka, un Astrahaņas pilsētas tirgū viņš būtu saņemts ciet, tikai brīnums palīdzēja izkļūt no pilsētas.

Viņš spīdoši bija noorganizējis un īstenojis lidmašīnas uzspridzināšanu pie Voroņežas. Žēl tikai, ka atlūzas neuzkrita rajonam, kur vēl tagad dzīvo un šņabi dzer raķešu karaspēka karaskolas direktora politiskais vietnieks. Toties viņš bija pratis sagādāt kaujiniekiem simttūkstoš dolāru maksu par Somova galvu. Kāpēc neapvienot divus darbus vienā? Tiesa, nācās sazināties ar Sosnovski, to mērgli, kas draudzējas ar dižciltīgajiem čečenu klaniem. Bet šī dižciltība bieži vien cieši savijas ar nelietību. Sosnovskim tika dots mājiens, ka viņa, Ragojeva, daļu var samazināt par kādiem divdesmit procentiem. Tas nelietīgais pigmejs Sosnovskis mēģināja ietaupīt uz viņa, Edika, rēķina! Alkatīgais lops! Ediks, protams, lika oligarham atvērt maku. Taču tas prasīja trīs no mūža pēdējām septiņpadsmit dienām. Par katru šo dienu Sosnovskim nāksies samaksāt ar sava mūža gadu. Lielāko daļu summas, kas viņam pienākas, pēc viņa nāves saņems māsīca Aza vēl to nezina.

Paša vajadzībām paturētās naudas atliku likām pietika lidojumiem no pilsētas uz pilsētu, paredzamās operācijas tēriņiem un šai pēdējai dienai.

Viņš bija apliecinājis sevi kā organizatoru, kas spēj vadīt cita cilvēka rīcību, kaut ari šis cilvēks mīt tūkstošiem verstu tālumā.

Varbūt ne gluži tā. Viņš bija ieradies Habarovskā. Bija tur pirms sprādziena, lai noslēptu čemodānu ar sprāgstvielu stacijas bagāžas kamerā, bija tur ari pirmajā septembrī. Rafaels Lārba brīnījās par viņa apmeklējumu. Iepriekšējā dienā Lārba bija zvanījis uz Pēterburgu, un viņš jau bija klāt.

Lārba bija abhāzietis, nomākts un dvēselē vājš, gandrīz gribēja doties uz miliciju un atzīties. Ediks tādu variantu bija paredzējis un atlidojis ar nakts lidmašīnu. Viņš ilgi runāja ar Rafiku, gatavodams viņu nāvei.

Smieklīgi, bet Rafiks iedzēra miega zāles bez pretošanās, atkal pakļaudamies svešai gribai.

Tagad viņam, Edikam, dāvātas tiesības atvēzēt vēstures pulksteņa vēzēkli. Viņš pelnījis godu būt pirmajam, un viņam šis gods tika dots. Viņa rītdienas varoņdarbs kalpos par turpmāko akciju signālraķeti. Pasaule šausmās nodrebēs, bet vai kāds ir teicis, ka pasaule ir kā labāka cienīga?

Todien, pirmajā septembri, kad notika sprādziens, pulksten divdesmitos pēc Maskavas laika, sēžot mūža miegā aizmigušā abhāzieša dzīvoklī, Ediks uzmanīgi skatījās reliģijai veltītu raidījumu. Tieši tajā raidījumā bija jāatskan atslēgas vārdiem. Un tie atskanēja.

"Fundamentālisti ir cilvēki, kam riebjas pasaulē valdošā kārtība, cilvēki, kas grib pārveidot apkārtējo vidi." Šie vārdi, ko pateica vīrietis ar ķīļbārdu, bija domāti tieši viņam, Edikam.

Šie vārdi bija parole, pavēle izdarīt to, ko viņš rītdien izdarīs.

Tas, ka tam jānotiek tieši rīt, devītajā septembrī, viņa četrdesmitajā dzimšanas dienā, izrietēja no citiem vīra ar ķīļbārdu vārdiem: "Mozus četrdesmit gadus vadāja savu tautu pa tuksnesi. Viņa misija tika izpildīta tieši pēc četrdesmit gadiem."

Ediks, protams, visu varēja izdarīt pats, negaidot Visaugstākā atļauju, viņš bija lielisks spridzinātājs, kam palīgi nav vajadzīgi. Bet kas tādā gadījumā padarīs slavenu viņa veikumu? Kas izstāstīs pasaulei, ka tieši Eduards Ragojevs sācis jaunu laika skaitīšanu?

Ediks nebaidījās no nāves, viņš bija to redzējis pārlieku tuvu. Nebija saskaitāmas reizes, kad viņš varēja krist kaujas laukā. Visaugstais bija atstājis viņu dzīvu, tātad viņš, Ediks, bija sapratis savu sūtību pareizi.

Ja viņš kaut ko nevarēja atļauties, tad tikai to, ka viņu notver, tiesā, ievieto cietumā aiz restēm. Vai ir kāds, kas drīkst sodīt Eduardu Ragojevu?

Starp citu, viņš nevienam neļaus to darīt.

Ragojevs ar baudu atkal iedzēra degvīnu, šoreiz pie ananasa gabaliņos ceptas pīles. Klusa, valdzinoša mūzika, labdabīga pilnība, domu skaidrība viņš bija sev sagādājis brīnumainu dienu! Viņš atļausies sev vēl vienu dāvanu saldkaislu, izsmalcinātas austrumnieciskas mīlas piesātinātu nakti.

Viņš pieaicināja oficianti.

Lūdzu, aiznesiet meitenēm lapenē pudeli božolē, viņām tas garšo. Lūdzu, no pēdējās ražas.

Lapenē sēdošās meitenes bija prostitūtas. Tiesa, saukt viņas tik rupjos vārdos nepiedienēja, tas būtu apvainojums. Meitenes bija izcili prasmīgas mīlas priesterienes, kas pakļāvās jebkurai pavēlnieka iegribai.

Viņš, Ediks Ragojevs, savu pēdējo nakti gatavojās kļūt par šo pavēlnieku.

Meitenes dzīvoja divistabu dzīvoklītī netālu no restorāna. Viņš jau reiz tajā bija un zināja, ka priesterieņu māksla maksā ļoti dārgi. Bet par to bija vērts maksāt.

Turklāt viņš negrasījās nakšņot savās mājās. Neko nevar zināt…

Viņš tomēr tiek meklēts. Un tie, kas meklē, nokavēs kā vienmēr.

Mīksti paklāji zem kājām, logi ar zīda aizkariem, uz kuriem gleznoti pūķi.

Pirmajā acu uzmetienā dzīvoklis šķita restorāna zāles turpinājums. Taču maigā, iesarkanā gaisma, ko izstaroja sienā iemontētie gaismas ķermeņi, rosināja intimitātes sajūtu, uzbudināja. Viņš nespēja atcerēties meiteņu vārdus, turklāt negribēja lieki pūlēties.

Viņam meitenes bija Maša un Daša. Statuetēm līdzīgās miniatūrās meitenes ar gluži vai izvirpotiem kailiem augumiem un melniem, izlaistiem matiem gulēja blakus uz platās tahtas, ko klāja vissmalkākie palagi.

Daša ietina savos spīdīgajos zīda matos viņa locekli un sāka to vieglītiņām masēt.

Mašas vingrie krūšu galiņi slīdēja pāri krūtīm, vēderam, tikko tiem pieskardamies. Pēc tam viņa piekļāvās klāt.

Meitenes āda bija ieziesta ar eļļu, smaržvielām, viņa slīdēja pa Edika augumu, ar saviem pieskārieniem izsaucot neiedomājamu uzbudinājumu. Pār Edika augumu pārskrēja tirpas, viņš ievaidējās, rokas nozuda garo matu vilnī. Viņš mazliet piecēlās un atrada skūpstam gatavās Mašas puspavērtās lūpas.

Daša glāstīja ar matiem locekli, tik cietu kā zobens, visbeidzot uzsēdās uz tā un ievaidējusies izlieca muguru. Loceklis bija viņai par lielu, un vaidus izsauca ne tik daudz sāpes, cik saldas sāpes. Nespēdams pārtraukt skūpstu, Ediks spieda draudzenes mazās, vingrās krūtis un juta, kā viņa varenais skaistulis arvien dziļāk iespiežas karstajā, valganā sievietes miesā.

Šķita, ka laiks apstājies…

24. nodaļa . Lidojumu analīze

Ģenerālprokuratūras brigādi Pulkovā sagaidīja Grjaznovs, Gogoļevs un Markašins.

-    Slava, esi jau klāt? Tureckis nopriecājās par draugu.

-    Šķiet, ka no izmeklēšanas operatīvās grupas neesmu izslēgts. Grjaznovs nosmīnēja.

-    Viktor, sveiks! Sveiks, Semjon!

Aleksandrs sarokojās ar Pēterburgas kolēģiem kriminālmeklēšanas priekšnieku Viktoru Gogoļevu un pilsētas prokuroru Semjonu Markašinu.

-     Kāda situācija prospektā, kas nosaukts dzimtenes vārdā?

-   Viss mierīgi. Tas ir, bez pārmaiņām. Ārējā novērošana savā vietā. Varam braukt uz turieni tūlīt, taču domāju, ka labāk pārspriest situāciju.

-    Saprotams. Vai par mūsu apmešanās vietu padomāts?

-    Kā nu ne? Gogoļevs apvainojās, taču ieraudzīja Levinu un tūlīt atplauka. Visas pazīstamas sejas! Priecājos redzēt! Un kas tas par jaunu talantu kopā ar jums? Pieklusinājis balsi, viņš norādīja uz mazliet nostāk stāvošo Bezuhovu.

-     Mans stažieris Kirils Bezuhovs. Sakarīgs puisis.

-    Domā, ka mums trūkst sakarīgo? Gogoļevs brīnījās.

-    Kirils ir vienīgais cilvēks, kas redzējis Ragojevu un var viņu pazīt.

-   Skaidrs. Tādā gadījumā jāsaudzē! Viktors pasmaidīja.

-     Slava, kad tu atbrauci? Tureckis bija noilgojies pēc drauga un to neslēpa.

-    Atlidoju. Stundu pirms tevis. Sēdējām un gaidījām

jūs.

-     Droši vien restorānā?

-    Ne jau uz ielas…

-     Kur esam nomitināti pa nakti?

-      Aleksandr, jums rezervētas vietas viesnīcā "Pulkovskaja". Tepat netālu, atskanēja Gogoļeva balss. Manuprāt, jābrauc uz turieni, jānoliek somas un jāizstrādā turpmākās rīcības plāns, sarunāts?

-     Lai notiek! Tureckis piekrita.

-    Tādā gadījumā, biedri, zirgos?

Vīri pameta lidostas ēku un sasēdās mašīnās.

Lai neaizvainotu Markašinu, Tureckis kopā ar Levinu un Bezuhovu iekāpa prokurora žigulī "VAZ-24". Grjaznovs ar Gogoļevu kriminālmeklēšanas priekšnieka "Mercedes" brauca pa priekšu.

Pēc pusstundas viesi jau bija iekārtojušies numuros, un visa komanda sapulcējās pie Turecka.

Gogoļevs izvilka konjaka pudeli. No restorāna tika pasūtīts, lai atnes šo to uzkožamu.

-    Tad jau iedzersim uz tikšanos un sāksim.

Vīri iedzēra un ķērās pie uzkodām.

-     Pastāsti, Saša, pāris vārdos par sprādzieniem. Te, perifērijā, viss mums nav zināms. Gogoļevs, protams, mazliet mānījās. Vjačeslavs droši vien jau bija aprakstījis galvenos notikumus.

-     Ko lai stāsta? Pirmā sprādziena vaininieks bija mīnēts teflona un folijas konteiners. Tādos lidmašīnā iznēsā ēdienu: Spridzināšanai izmantots modificētais plastits. Sprādziens noticis, kad konteiners atradies karsējamā krāsnī.

-     Kāpēc plastits, nevis, piemēram, trotils? Markašins brīnījās.

-      Lai uzspridzinātu tādu milzeni kā TU-154, trotils vajadzīgs… kādi četrsimt grami. Savukārt ar plastītu noteiktos apstākļos, arī sildot, notiek reakcija… ko var salīdzināt ar kodolreakciju. Tas ir, sprāgstvielas vajag daudz mazāk, tātad spridzināmierici daudz vieglāk noslēpt. Iedomājies, ka viss, ieskaitot detonatoru, sagājis brokastu konteinerā.

-     Starp citu, kur Ragojevs to konteineru sadabūjis? Vai bieži lido? sarunā iesaistījās Gogoļevs.

-      Viņa māsīca ir Šeremetjevas kadru daļas priekšniece. Par aizdomās turamā meklēšanu Vjačeslavs droši vien jau pastāstījis. Un līķu kalniem, kas viņu pavada.

-Jā, kaut kas neiedomājams. Asinis stingst…

-    Tad jau tās jāsasilda! Kāpēc trauki tukši? noducināja Grjaznovs. Oļeg, ielej, tev tuvāk pudele.

Levins piepildīja glāzes. Tās no jauna tika iztukšotas.

-    Vārdu sakot, mēs viņu aizlaidām. Šeremetjevā strādājošo detektīvu degungalā Ragojevs nozuda uz Permu. Ar māsīcas palīdzību. Viņa pēdas pazaudējām uz… iznāk, ka uz astoņām dienām. Otrs sprādziens ir Habarovskas lidostas tehniķa Rafaela Lārbas roku darbs.

-    Abhāzietis?

-Jā. Turklāt nav zināms, kā viņš pirms sešiem gadiem ieradies Habarovskā, kas viņu iekārtojis darbā, sagādājis dzīvokli un pierakstīšanos, pagaidām nekas no tā nav zināms. Visus šos gadus dzīvojis klusu kā pelīte. Vientuļš, mierīgs cilvēks, labs speciālists.

-    Skaistulis komjaunietis… turpināja Grjaznovs.

-    Jā. Un šis skaistulis vienā dienā, nebūt ne skaistā, ne no šā, ne no tā uzspridzina lidmašīnu. Tāpat ar plastitu. Turklāt iepriekšējā dienā pirms sprādziena zvana Edikam un nejauši atstāj taksofona kabīnē piezīmju grāmatiņu. Tā, starp citu, deva Viktoram iespēju atrast dzīvokli Krievijas prospektā. Tureckis pamāja uz Gogoļeva pusi. Turpinu. Kabīnē atstātā grāmatiņa liecina par klienta nestabilo dvēseles stāvokli, tā to var iztulkot. To apstiprina ari vēlāk izdarītā pašnāvība. Taču mūs interesē viņa saistība ar Ediku. Viņi varēja iepazīties Abhāzijas un Gruzijas konflikta laikā. Tur karojis ne tikai Ragojevs, bet arī Lārba. Deviņdesmit ceturtajā gadā abi nozuduši. Ne bez pamata var uzskatīt, ka abi tajā laikā atradušies vienā no islama fundamentālistu nometnēm. Deviņdesmit piektajā gadā Lārba Habarovskā legalizējās. Ragojevs piedalījās pirmajā Čečenijas karā, nozuda no jauna, atgriezās un tā tālāk. Es domāju, ka varam runāt par teroristisku organizāciju. Lārba atstājis zīmīti. Tajā ir kaut kas par balvu pēc nāves.

-    Teorētiski, protams, tā ir. Bet lai mūsu kaujinieki sēdētu slēpni sešus gadus… Viņiem cits temperaments.

-     Bet varbūt pavēles dod nevis mūsējie, bet sveši kaujinieki? Tureckis padrūmi nosmīnēja.

-     Šoreiz… tu šauj pār strīpu, Saša. Viņiem ir savi auni, mums savējie.

-     Labi, nesāksim nekonkrētus strīdus. Saku to tāpēc, ka Ragojeva mērķi un uzdevumi mums var būt nesaprotami. Bet ar to, kas nav saprotams, gaiti cīnīties. Ko par savu īrnieku stāsta dzīvokļa saimnieks?

-    Vectēvs? Viņš par to neko nezina. Izsakās, ka pieklājīgs, godājams vīrietis, samaksājis gadu uz priekšu. Lūdzis netraucēt, jo strādā ļoti saspringti un nogurst.

-     Nabadziņš… Saša nosmīnēja. Bet kas īrnieku vectēvam ieteicis? Neba uz ielas viņi iepazinās.

-     Viņš to atradis ar nekustamo īpašumu aģentūras starpniecību. Tur sniedz arī šādus pakalpojumus. Kas tā par aģentūru, viņš neatceras. Protams, to var noskaidrot, neesam tikai paguvuši. Šorīt tu sagādāji galvassāpes ar Ragojevu.

-     Labi, lai tas pagaidām paliek. Sazinies ar saviem novērotājiem, Vitja, un uzzini, kāda ir situācija.

Noskaidrojās, ka nekas nav mainījies: neviens dzīvoklī nav iegājis vai no tā iznācis.

Tureckis ieskatījās pulksteni.

-    Deviņi vakarā. Kārtīgiem pilsoņiem jau būtu laiks atrasties mājās.

-     Šodien ir svētdiena, atgādināja Markašins.

-    Kā tad, Ediks devies uz filharmoniju, iestarpināja Grjaznovs. Nesaprotu, ko mēs gaidām? Jābrauc uz dzīvokli, turklāt nekavējoties! Saša, mēs esam nokavējuši jau tik daudz reižu, tu pats to saki!

-    Baidos nobaidīt, vai saproti? Braukt vajag. Tikai… uzmanīgi, visiem nav tur jārēgojas.

Pēc neilga strīda nolēma, ka brauks Tureckis, Gogoļevs un Grjaznovs.

-     Paņemiet līdzi Kirilu! ieteica Levins.

Vīri palūkojās uz jaunekli, kas sēdēja it kā nomaļus, kaut arī pie kopējā galda.

Stažieris visā sarunas laikā nebija bildis ne vārda, lai nepievērstu sev uzmanību: atkal viņu bija pārņēmis nolādētais kautrīgums.

-     Kāpēc? parupji noprasīja Grjaznovs.

-    Tur var būt fotogrāfijas. Kirils pazīst Ragojevu pēc sejas.

-     Labi, brauksim, Pūkainīt, piekrita Tureckis.

Dzīvoklis Krievijas prospektā izskatījās gandrīz spartisks. Rakstāmgalds, stāvlampa, kušete, grāmatplaukts, vecs televizors, bufete ar pieticīgu trauku komplektu un drēbju skapis. Gandrīz visu istabas platību aizņēma lēts paklājs.

Skapī pāris vīriešu uzvalku, krekli. Divas ādas jakas viena ziemas jaka ar kažokādas oderi, otra rudenim.

Plauktā glīti sakrautas veļas kaudzītes.

Vairākas krievu klasiķu grāmatas un memuāri grāmatplauktā katrā ziņā bija palikuši no saimnieka.

Viņi izpētīja kabatu saturu, pārcilāja veļas kaudzes, izskatīja rakstāmgaldu, katru grāmatu plauktā taču nekā.

Gogoļevs sāka izklaudzināt sienas. Grjaznovs nometās tupus un pacēla paklāja malu. Zem tā viņš ieraudzīja nodeldētu brūnu linoleju.

-    Jaunais cilvēk, apiesim to pa perimetru, viņš izrīkoja Bezuhovu.

Kirils notupās blakus.

-Jūs virzieties pa labi, es pa kreisi. Atlokiet iespējami platāku malu un skatieties, varbūt piepeši kaut kas atrodas.

Tureckis pārbaudīja virtuvi un palīgtelpas.

-     Vīri, atradu! viņš nokliedzās no vannasistabas.

Visi aizmetās uz vannasistabu. Uz grīdas zem vannas bija atrasta kaste, bet tajā melna, plastiska materiāla gabali, taimeri, kaut kas līdzīgs kontakttermometriem. Bez tam kastē atradās ieroči: divi makarovi un viena bereta.

-    Tas nav nieks! komentēja Gogojevs. Ar savu niecīgo prātiņu saprotu, ka tās ir spridzināmierīces sastāvdaļas. Plus ieroča glabāšana. Tas jau kaut kas ir.

Bezuhovs, kautrēdamies pievienoties augstajai priekšniecībai, turpināja rāpot pa gridu. Pašā istabas kaktā uz paklāja bija nolikts televizora skapītis. Iztaustot gridu līdzās skapītim, viņš zem paklāja kaut ko sajuta.

-   Tajā stūrī kaut kas ir, viņš sarkdams ziņoja Grjaznovam.

Visi sagāja istabā. Pārvietojuši skapīti ar televizoru sānis, viņi no paklāja apakšas izvilka plastmasas mapīti. Tajā atradās vairākas pases ar dažādiem uzvārdiem, arī ārzemju pases. Visus dokumentus rotāja viena un tā paša vīrieša fotogrāfija.

-    Tas ir viņš, Ediks, nešaubīdamies noteica Bezuhovs.

Mapē atradās arī audiokasete ar lenti.

-     Ko nu? jautāja Gogoļevs.

-     Pēc tam padomāsim. Jānoorganizē slēpnis. Pases un kaseti ņemam līdzi. Izsauc savus vīrus, Vitja! teica Tureckis.

Viņš sēdēja priekšnamā uz ķebļa pie galdiņa, uz kura atradās tālrunis un galda kalendārs mājiņas veidā ar pārceļamām lapām, ko rotāja Krievijas pilsētu skati.

Septembra lapā bija redzams Kremlis mazliet negaidītā rakursā no otras puses. Saša ieskatījas. Viens no Kremļa torņiem bija it kā nogriezts ar zaļu flomāsteru. Trekns tādas pašas krāsas punkts bija ari pie cipara "9".

Devītais septembris viņa dzimšanas diena. Kāpēc pie datuma jāliek punkts? Lai neaizmirstu, kad esi piedzimis?

Ieskatījies Saša ieraudzīja tikko pamanāmu ķeksīti pie cipara "1".

Kādā sakarībā atzīmēts pirmais septembris? Bērni, uz skolu? Paga! Tas taču ir otrā sprādziena datums!

Tureckis saķēra kalendāai un atšķīra lapu atpakaļ. Augustā ar tikko manāmu ķeksīti bija apzīmēts divdesmit ceturtais datums. Viņš sāka pārcilāt lapas. Lūk, Voroņeža pasvītrota ar zaļu. Atrada Irkutsku ilustrāciju pāršķēla tā pati zaļā josla. Saša atgriezās pie septembra ilustrācijas.

-     Ko tu dari? Gogoļevs neizpratnē viņu vēroja.

-    Kāds šodien datums? Tureckis sastindzis acumirkli to aizmirsa.

-     Astotais.

-     Rīt viņš gatavo sprādzienu. Sprādzienu virs Maskavas, noteica Aleksandrs.

Dzīvokli Krievijas prospektā pārņēma organizētās noziedzības apkarošanas vīai brigāde.

Braucot pa pilsētu, Gogoļevs no mašīnas skaidroja, kādu reisu lidmašīnas lido pāri galvaspilsētai. Devītajā septembrī no Pulkovas tās izlidoja uz Volgogradu, Astrahaņu, Baku un Deli. Tām visām bija jālido pāri Maskavai.

Pēc stundas Tureckis ar biedriem atgriezās viesnīcā "Pulkovskaja", un visi sapulcējās tajā pašā numurā pie Aleksandra.

-     Manuprāt, viņš Krievijas prospekta dzīvokli vairs neparādīsies, noteica Tureckis. Citādi nebūtu atstājis "pēdas". Līdz ar to paliek viens variants: viņš jāsaņem ciet lidostā.

-    Būtu jel zināms, kurā. Mums ir divas lidostas: Pulkova viens un Pulkova divi, pavēstīja Markašins.

Pēterburgas kolēģis Tureckim ne pa jokam sāka krist uz nerviem. Markašins patlaban vispār nebija nepieciešams bija paredzama gandrīz vai militāra operācija, taču korporatīvā ētika liedza sūtīt prokuroru uz mājām.

-      Un ja vēl būtu zināms, tieši uz kuru reisu viņš pasūtījis biļeti, Aleksandrs dzēlīgi pajokoja.

Viņi jau bija noskaidrojuši, ka rīt neviena reisa pasažieru sarakstā Ragojeva uzvārda nav.

-     Nāksies sadalīties. Cikos ir pirmais reiss?

-   Astoņos no rīta uz Deli. Izlido no Pulkovas divi, ieskatījies piezīmju grāmatiņā, atbildēja Gogoļevs.

-     Nākamais?

-    Pusdesmitos uz Volgogradu. Desmitos un četrdesmit minūtēs seko reiss uz Astrahanu. Bet vakarā devin-

j >

padsmitos divdesmit-uz Baku. Reisu uz Baku veic Azerbaidžānas aviolīniju lidmašīna, visus pārējos mūsējās. Visi minētie reisi izlido no Pulkovas viens.

-    Nez vai viņš lidos uz Deli, Levins izteica pieņēmumu.

-     Kāpēc ne?

-     Gan muitas pārbaude, gan kontrole ir stingrāka.

-     Tas neko nenozīmē, aizrādīja Gogoļevs. Ari tur muitniekiem acs ievingrināta galvenokārt uz narkotiku tirgoņiem.

-    Darīsim tā. Es un Bezuhovs uzmanīsim Deli reisu, jo tas ir vienīgais, kas izlido no Pulkovas divi. Pēc tam pievienosimies jums. Slava, Vitja un Oļegs dosies uz Pulkovu viens. Sadaliet reisus, lai visu dienu nerēgotos vienas un tās pašas sejas. Ediks var ierasties lidostā no rīta, bet aizlidot vakarā. Tāds variants jau piedzīvots. Mums katram pārtvērēju grupa, tā jānodrošina tev, Vitja. Viņa fotogrāfiju esam redzējuši, taču nav šaubu, ka viņš izskatu var mainīt. Raksturīga pazīme: iegrimis domās, Ragojevs ar roku it kā pārcilā krellītes. Kiril, vai atceries vēl kaut ko raksturīgu, pēc kā varētu pazīt Ragojevu?

Bezuhovs no piepūles gandrīz aizvēra acis.

-    Viņam ir ļoti gaišas acis. Un skatiens… caururbjošs kā rentgena stari.

-Tas ir, ņemsim ciet visus, atskaitot brūnacainos… Grjaznovs pavīpsnāja.

Bezuhova seja pietvīka sarkana.

-     Rimsties, Slava! Tureckis aizrādīja draugam.

-     Ko tad es? Tikai tā, lai atbrīvotos no stresa.

Atbrīvoties no stresa neizdevās. Neviens šajā naktī

neaizvēra acis.

25. nodaļa . Bet pilsēta domā — mācības rit

Ari viņš negulēja visu nakti. Taču ķermenis bija viegls, tīkami iztukšots, dvēsele gandrīz lidoja.

Pulkstenis rādija seši no rīta. Nakts darba nogurdinātās meitenes mazliet pacēlās un jautājoši paskatījās uz pavēlnieku.

Atpūtieties, mazās, viņš maigi teica, noliekot uz galdiņa biezu dolāru paciņu. Pavadīt nevajag, es pats aizcirtīšu durvis.

Meitenes maigi nomurmināja pateicības vārdus un, saritinājušās kamolītī, aizmiga.

Ediks iegāja dušā, noskuva bārdu, ar fēnu ieveidoja melnos matus, izvilka no diplomātportfeļa vates tamponu sainīti, šļirci un pudelīti ar caurspīdīgu, viskozu šķidrumu. Saritinājis no vates divas bumbiņas, viņš tās iebāza dziļi nāsīs. Pēc tam no pudelītes ievilka šļircē šķidrumu un mazliet ielaida vispirms augšējā, pēc tam apakšējā lūpā. Lūpas tūlīt kļuva neierasti biezas. Pēc tam viņš izņēma no futrāļa lielas saulesbrilles, kas aizsedza pusi sejas.

Pārbaudīja dokumentus, vēlreiz ieskatījās pasē, pēc tam spogulī. Viņā skatījās cilvēks ar platu degunu un pilnīgām, viegli uzpūstām lūpām. Uz mata kā fotogrāfijā. Dūmakainie raga briļļu stikli pielika pēdējo punktu zinātnieka orientālista tēlam, kas dodas dienesta komandējumā.

Viņš ietēipās uzvalkā, dokumentus un kabatas portfeli ielika žaketes iekškabatā un izgāja uz ielas. Drīz vien apturējis taksometru, viņš brauca uz lidostu.

Uzglabāšanas kamerās viņš sameklēja vajadzīgo nodalījumu, izņēma no tā ceļasomu, apskatījās visapkārt un, pārliecinājies, ka neviena tuvumā nav, izvilka no somas kaut ko līdzīgu mazai pultij un ielika to žaketes kreisajā sānkabatā. Nevajadzīgo diplomātportfeli viņš atstāja tajā pašā glabātavas nodalījumā un izgāja uzgaidāmajā zālē. Reģistrācija uz reisu jau bija izziņota, taču viņš nolēma nesteigties. Paņēmis muitas deklarācijas veidlapu, viņš ar kafijas tasi iekārtojās pie tukša galdiņa. >

Malkodams kafiju un aizpildīdams deklarāciju, viņš vērīgi nopētīja apkārtni. Cilvēku zālē nebija daudz, pie letes ar uzrakstu "2348. reiss Sanktpēterburga-Deli" stāvēja neliela rindiņa, tālāk pie citas letes notika reģistrācija uz Frankfurti pie Mainas.

Viņš iedomājās, kā vācu reisa pasažieri vakarā satraukti stāstīs paziņām, ka ari viņi būtu varējuši iet bojā, taču, par laimi, viss beidzies labi… Pienāks arī jūsu kārta, gaidiet! Bet to viņš iedomājās tikai tā, starp citu. Viņu nodarbināja doma par to, ka mazliet vairāk nekā pēc stundas ar savu gribu un nicinājumu pret nāvi viņš sagraus veselas valsts, kodollielvalsts, simbolu. Kā lai neatceras, ka pravietis ar simt vīriem uzvarēja tūkstoti neticīgo? Viņš viens nogalinās tūkstošus, un jau šodien viņa vārdu uzzinās visa pasaule. Un notrīcēs? Jā!

Pie avīžu kioska stāvēja vairāki tūristi un jautri par kaut ko sarunājās. Garš, vājš puisis ar beisbola cepuri uz ausīm pārlaida viņam skatienu, it kā uz mirkli to aizkavējot.

Nē, tā tikai likās. Tomēr iedzēla tāda kā nepatīkama sajūta. Ediks pamanīja, ka ar roku pārcilā neredzamas lūgšanu krelles, un domās nolamāja sevi par šo sasodīto ieradumu.

-    Vīrs pie tā galdiņa ir tāds kā aizdomīgs, priecīgi smaidīdams, it kā stāstītu jocīgu anekdoti, noteica Bezuhovs.

-    Kādā ziņā aizdomīgs? Vai līdzīgs? Tureckis stāvēja ar muguru pret Bezuhova minēto galdiņu un vīrieti neredzēja.

-        Nav līdzīgs. Melniem matiem, platu degunu, biezām lūpām. Tomēr kustina roku. It kā pārcilātu lūgšanu krelles. Paskatījies uz mani, noņēma no galda roku, joprojām iesmiedamies, turpināja Bezuhovs.

-     Acis?

-     Nav redzamas, priekšā dūmakainas brilles. Rau, izvilka no kabatas pudelīti, izkratīja no tās dzeltenu kapsulu un iemeta mutē. Iet pie Deli reģistrācijas letes. Viņam ir ceļasoma.

-    Vai viņš pazīs tevi, ja noņemsi cepuri?

-     Nezinu. Toreiz Kaškinas kabinetā viņš paskatījās uz mani tik vērīgi, it kā nofotografētu.

-Toreiz tev rēgojās ausis. Tagad ne. Rīkosimies tā…

Reģistrācija ritēja savu gaitu. Viņš pasniedza pasi uz Rasula Gazajeva vārda.

-     Somu ņemsiet līdzi? painteresējās meitene aiz letes.

-     Nē, lai iet uz bagāžu, lūdzu!

Soma tika nolikta uz svariem. Pie letes izspraucās garš puisietis ar beisbola cepuri galvā un krāšņu ilustrēto žurnālu rokā.

-    Meitenīt, es aizmirsu! Bagāžā palika inhalators! Bet man ir astma! Vai varu dabūt mugursomu atpakaļ? Puisis uzbudināts vicināja rokas un negaidīti iebrauca ar elkoni Edikam sejā.

Brilles noslīdēja sānis, Ediks, likdams tās atpakaļ, apveltīja puisi ar saniknotu skatienu.

-     Piedodiet, dieva dēļ, atvainojiet, es netīšām! Saprotiet, baidos, ka var uznākt lēkme, bet inhalators mugursomā, skatīdamies uz Ediku, bēra vārdus jauneklis, bet viņa vicinātais žurnāls nokrita uz grīdas.

Edika kreisā roka ieslīdēja kabatā un sataustīja pulti.

-    Nomierinieties, kāpēc jāuztraucas? Re, tur ir aptiekas kiosks, droši vien tur ir arī inhalatori. Ejiet un pajautājiet! Pēc tam izlemsim, vai gādāt šurp jūsu bagāžu vai ne, jaunekli mierināja meitene aiz letes.

-     Es nemaz nepamanīju! Paldies!

Jauneklis aizsteidzās. Ediks mazliet pagriezās, lai noskatītos, kur viņš iet. Puisis patiešām aptiekas kioskā kaut ko pirka. Viņš atslābinājās, pirksti atlaida vaļā kastīti.

-     Ir gan traks! Pasmaidīja reģistrētāja, norādīdama ar acīm uz puisi. Pat žurnālu nometa! Vai jūs nepaceltu?

Ediks uzvedās tā, it kā jautājums nebūtu domāts viņam.

-     Ņemiet dokumentus! noteica meitene, redzami neapmierināta ar tādu neatsaucību.

Ediks pastiepa roku.

-     Es pacelšu, skaistas sievietes dēļ vaai ne to vien izdarīt! Mazliet tālāk stāvošais vīrietis spēra soli uz Edika pusi un, grasīdamies pacelt žurnālu, pieliecās viņa priekšā.

Šajā brīdī Ediks saņēma spēcīgu grūdienu no mugurpuses. Viņš paklupa, gandrīz uzgāzās virsū vīrietim un no pārsteiguma izstiepa uz priekšu kreiso roku, lai atbalstītos pret leti. Reģistratores rokā šajā brīdī kaut kas nozibēja, noklikstēja rokudzelži, pieslēdzot kreiso roku pie vertikālā statņa, spēcīgas rokas aizgrieza otru roku aiz muguras.

Ediks mēģināja iespert neredzamajam pretiniekam ar kāju, taču no visām pusēm viņam jau klupa virsū tūristi, speciālo uzdevumu vienības vīri.

-     Klusu, nerausties! viens no viņiem nosēcās.

Pie kioska stāvošais puisis pagriezās, ieraudzījis savaldīto Ediku, norāva no galvas beisbola cepurīti un priecīgs iesaucās:

-     Urā! Mēs viņu saņēmām, Aleksandr Borisovič!

Ediks paskatījās uz atkarenajām ausīm un atcerējās,

kur puisi redzējis.

Viņš sakoda zobus, sameklēja ar mēli aiz vaiga noslēpto kapsulu un norija.

Zālē izcēlās panika. Pasažieri bailīgi metās sānis no melnmatainā vīrieša, kurš karājās speciālo uzdevumu vienības vīriem uz rokām.

-     Mieai, biedri! skaļi noteica Tureckis. Parastās mācības. Pretterorisma grupas treniņš. Nomierinieties, viss kārtībā, mācības beigušās.

-     Ragojevs norija kapsulu ar cianīdu. Aleksandrs aprakstīja Merkulovam operācijas nobeigumu. Acumirklīga nāve.

-     Paldies Dievam! Kaut arī grēks tā runāt. Taču iedomājoties, ar ko viss varēja beigties, pārņem šausmas!

-    Tā nu ir. Bumba somā nebija no mazajām. Plastiskā sprāgstviela, ko ar metālu detektoru nevar atklāt. Turklāt tas mūdzis visu laiku turēja roku kabatā uz pults, dzīvi stāstīja Grjaznovs, it kā būtu atradies teroristam blakus.

-    Kā tad jums izdevās viņu atmaskot?

-     Pēc žesta. Viņš pastāvīgi iekrīt uz sīkumiem.

-    Vareni, Saša! Vispār jūs visi esat braši viri. Bet stažieris… Kā vinu sauca?

»

-     Bezuhovs.

-     Pareizi. Būs lietaskoks.

-    Jā, nenobijās. Kaut arī Ragojevs tajā brīdī turēja roku kabatā uz pults.

-     Kāpēc tu tomēr pie viņa sūtīji puisi, Saša?

-     Lai nu kā, vajadzēja censties viņu identificēt. Tāpēc Bezuhovs notrieca viņam no sejas brilles. Bijām pat vienojušies par signālu: ja tas vairāk ir nekā nav Ragojevs, viņš nometīs uz grīdas žurnālu.

-     Ko nozīmē vairāk ir nekā nav?

-      Viņš bija pilnībā mainījis izskatu. Palikušas tikai acis… Un ieradums kustināt pirkstus.

-     Profesionāļi iekrīt tieši uz sīkumiem. Nosmīkņāja turpat sēdošais Grjaznovs. Bet mani, Kostja, tīri vai pārņem skaudība: bez mazākās jēgas nobumbulējām divas stundas pa Pulkovu viens! Pats interesantākais tika stažierim!

-      Liecies mierā, Slava! Vai tavā dzīvē trūkst spožu lappušu?! Lai arī citiem kaut kas tiek! Turklāt darba vēl pietiek. Ragojevs miris, taču līdzdalībnieki palikuši. Cilvēks, kas radis rakstīt arābu valodā. Mums vēl jāatrod gan viņš, gan citi.

-    Tas tiesa. Labi, meklēsim. Vai ir zināms kas jauns par visas tautas mīlēto oligarhu? apmainījies skatieniem ar Turecki, gribēja zināt Grjaznovs.

-    Jaunumi ir! Merkulovs atdzīvojās. Kamēr jūs bijāt projām, Samoilovičam iekrājies vēl pāris Sosnovska sarunu ar izpildītāju. Kasete ir pie manis. Paklausīsimies?

-     Protams! draugi priecīgi atsaucās.

-    Saša, ieslēdz magnetofonu, tev tuvāk… Sāksim no paša sākuma, ar pirmo.

Tureckis pasniedzās un nospieda pogu.

Vīrieša balss lentē sacīja:

"Divdesmit sestais augusts. Pirmā saruna ar Sosnovski."

Lente viegli nošalca, un ierunājās pieglaimīga vīrieša balss:

"Sveicināti!"

"Sveicināti, sveicināti! Varat nestādīties priekšā, es jūs pazinu." Tā jau bija oligarham raksturīgā izruna.

"Es sakarā ar solīto."

"Būs, viss būs!"

"Kad?"

"Kad? Kad būs man, būs arī jums."

"Konkrētāk!"

"Konkrēti pēc piektā."

"Gribētos agrāk."

"Klausieties, es neesmu pirmiespiedējs Fjodorovs."

"Mēs ar jūsu lūgumiem rēķināmies."

"Jā, es to neaizmirstu un protu novērtēt. Viss ir labi, vajag pavisam nedaudz pagaidīt. Zvaniet pēc piektā…"

No jauna lente tukši nošalca, un tā pati vīrieša balss paziņoja:

"Sestais oktobris, otra saruna ar Sosnovski."

Pēc dažu sekunžu ilga klusuma brīža atskanēja:

"Sveicināti! Vai var jūs apsveikt?" pa pusei apstiprinot jautāja pieglaimīga balss.

"Sveicināti! Kādā sakarā?"

"Kā nu ne? Jūsu aizbilstamais ieņēmis…"

"Tas uz jums neattiecas un, lūdzu, bez uzvārdiem!"

"Ko nozīmē neattiecas? Jums nevēlamais cilvēks aizvākts, akcionāai sapulce pagājusi, jūsu vietvaldis ieņēmis amatu. Es gaidu samaksu par pakalpojumiem."

"Vai tad es atsakos? Gribu tikai aizrādīt, ka latiņu esat pacēlis pārāk augstu."

"Tas ir, jūs tomēr atsakāties?"

"To es neteicu. Jāskatās uz lietām reāli. Jūsu ambīcijas… ir pārmērīgas. Arī ļaudis man aizrāda, ka jums tik daudz nepienākas."

"Kādi ļaudis?"

"Jūsu ļaudis, jūsējie. Jūsu ciltsbrāļi."

"Mani ļaudis jums nav pazīstami," noteica vīrietis, uzsvērdams pirmo zilbi. "Tātad tā. Šķiet, jūs domājat, ka jūsu pasūtītais pakalpojums neko nemaksā? Somova galva maksā tieši tikpat, cik jūsu dzīvība."

"Jūs gribat mani iebaidīt?" iespiedzās oligarhs.

No lentes atskanēja īsi pīkstieni, pēc tam tika izziņots pēdējais programmas numurs nākamajā dienā notikusī trešā saruna ar oligarhu.

"Hallo, So…"

"Lai velns jūs parautu! Ko jūs darāt? Kāpēc uzspridzinājāt mašīnu?!" spiedza Sosnovskis.

"Nevaru tērēt laiku pierunāšanai."

"Vai tad es atsakos? Jau šodien saņemsiet visu summu…"

-    Tas ir viss. Slēdz ārā, Saša!

Tureckis izslēdza magnetofonu un paskatījās uz Grjaznovu. Draugi sāka smieties.

-     Kas tad nu?

-      Tas Ragojevs tomēr bijis vīrs ar humora izjūtu. Tieši tādu pašu kaseti uzgājām viņa migā. Ierakstītas visas sarunas ar Sosnovski. Konferansjē lomā, kas pavēsta sarunas datumu, uzstājas pats Eduards Ragojevs. Tas vēl nav viss, Kostja. Organizētās noziedzības apkarošanas vīri, kas palika gaidīt Ediku viņa dzīvoklī, naktī ieslēdza videomagnetofonu. Pārkāpums, protams. Taču bija jau skaidrs, ka dzīvoklī viņš neatgriezīsies, tāpēc piedevām. Izrādījās, ka videomagnetofonā ielikta kasete ar ierakstu, kur Eduards Ragojevs saņem pasūtījumu likvidēt Somovu. Tas notiek restorānā ar starpnieka palīdzību, taču pasūtītāja oligarha vārds tiek nosaukts.

-     Kāpēc viņš to darījis? Merkulovs brīnījās. Kāpēc atstājis pierādījumus?

-     Acīmredzot viņam ar Sosnovski bijuši savi rēķini. Tu taču dzirdēji, ka oligarhs gribējis uz Edika rēķina ietaupīt. Un Ediks nodevis Sosnovskim pēcnāves sveicienu. Vārdu sakot, alkatības dēļ var nabags kļūt.

-    Jādomā, viņš nespēja iztēloties, ka mums atradīsies dublikāts.

-     Tas taču ir lieliski! Varu jūs iepriecināt: par Sosnovska kunga darbību izdalīta atsevišķa krimināllieta.

Un jūsu materiāli tai tiks pievienoti. Krimināllieta ierosināta ari pret ielikteni "Aeroflotes" ģenerāldirektora postenī Ņifontovu, kam inkriminēta dienesta pilnvani pārsniegšana, uzpirkšana, ļaunprātīga pilnvaru izmantošana. Tādas tās lietas, draugi! Locies kā locīdamies, no cilpas neizbēgsi… Bet Dievs ar viņu, ar Sosnovski.

-      Pareizāk būtu teikt, velns ar viņu, iestarpināja Grjaznovs, kas nespēja nomierināties.

-     Šodien galvenais tas, ka cilvēki palikuši dzīvi un pilsēta neskarta! Merkulovs atgriezās pie iepriekšējās dienas paša svarīgākā notikuma.

-Jā, Kostja, kas tiesa, tas tiesa! atsaucās Tureckis. Vareni mums tomēr izdevās viņu nogrābt! Patīkami atcerēties! Viss tik precīzi kā mācībās. Cilvēki visapkārt tā ari neko nesaprata. Nodomāja, ka speciālo uzdevumu vienības vīri patiešām trenējas. LJn kādas meitenes strādā pie Gogoļeva! Ar reģistrāciju nodarbojās tikai Viktora darbinieces! Tādas darbinieces, ka ne acis atraut!

-    Tava vājība pret Pēterburgas sievietēm visiem zināma, iedzēla Grjaznovs.

-     Vai tad tikai pret pēterburdzietēm? Merkulovs brīnījās. Vai tiešām mūsu drauga interešu loks tā sašaurinājies?

Visi sāka smieties.

-     Netieku vaļā no domas kas Ragojevu dzina uz priekšu? Merkulovs kļuva nopietns. Būtībā viņš bija izvēlējies sev nāvinieka, kamikadzes, lomu. Kas tas ir? Fanātisms? Paranoja?

-        Manuprāt, pārmērīga augstprātība, atsaucās Tureckis. Fanātismu ari var uzskatīt par sava veida augstprātību. Par pašu ļaunāko grēku.

-     Saša, tu teici, ka Ragojevs apmācīts ārzemēs?

-Jā, ir tādas ziņas. Tāpat kā viņa līdzdalībnieks Rafaels Lārba. Vai zināt, kas man īpaši patīk? Šo nometņu atrašanās vietas labi zināmas Rietumu izlūkdienestiem.

-     Kā lai tie nezinātu? Vai tiešām, kā mēdz teikt, viņi neieraudzīs dārgakmeni? Kas bija šo nometņu kuratori? Jau Afganistānas kara laikā? Kas islama algotņus baroja? Grjaznovs iekaisa.

-    Un algotņu izmantošana pāraug terorismā! Vai tas viņiem nerūp? Par to viņiem galva nesāp. Negrib ne dzirdēt, ka džinu, kas izlaists no pudeles, tajā atpakaļ neiedzīsi. Kāpēc viņi iedomājas, ka viņus nekad tas neskars?

-Tieši kā bezrūpīgs uzdzīvotājs, kas, ieejot savā mājā, apkārt neskatās. Domā, ka bandīti staigā pa citām ielām citās pilsētās, piebilda Aleksandrs.

-    Saņa, tās jau izklausās pēc filozofiskām gudrībām! Nevajag tik patētiski, vai… Slava iebāza roku somā un izvilka konjaka pudeli. Varbūt atļausimies atzīmēt?

Ielējis dzintarkrāsas šķidrumu glāzēs, Grjaznovs pavēstīja:

-     Par mums! Par to, ka esam vīri uz goda!

-    Un būsim vēl labāki, kad Moisejeva dzīvoklī iztaisīsim remontu.

-     Esi atpalicis no dzīves, vecīt! Kamēr tu Habarovskā sauļojies, mani vīri izremontēja Semjoniča dzīvokli pēc augstākās klases.

-    Vai zini, Slava, noņemu tavā priekšā cepuri! Lielis ki! Uz tavu veselību!

-     Tirgošanās te neiederas. Par visiem!

Viņi iztukšoja glāzes.

-     Šodien ir laba diena, piebilda Kostja, lūkojotie: pa logu. Zelta rudens! Divi tūkstoši pirmā gada desmi tais septembris.

Fridrihs Ņeznanskis

NELAIMES NOJAUSMA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāji Helēna Daņilova un Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Korltinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 22105 413.

F. Neznanskis

Ne 980 Nelaimes nojausma / No krievu vai. tulk. Armīns Voitkāns. R., "Apgāds "Kontinents"", 2003. 380 lpp.

ISBN 9984-740-82-X

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] bezuhovs tulkojuma no krievu valodas "bezausis". Tolstoja romāna "Karš un miers" Varoņa uzvārds. (Tulk. piez.)

Content

Ņeznanskis Fridrihs Nelaimes nojausma

1. nodaļa . Svētku gaidas

2. nodaļa. Nolaupīšana

3. nodaļa . Sašķelta pasaule

4. nodaļa . Mīla bez pretmīlas

5. nodaļa . Mazulītis Cahess

6. nodaļa. Prāta uzbrukums

7. nodaļa . Pirmās pēdas

8. nodaļa . Savrupmājas noslēpums

9. nodaļa . Versiju izstāde

10. nodaļa . Apsteigšanas taktika

11. nodaļa . "Dzeltena zemūdene"

12. nodaļa . Lamatas

13.nodaļa . Informācijā pārdomām

14. nodaļa . Ceļi

15. nodaļa . Pirmie atradumi

16. nodaļa . Siesta

17. nodaļa . Ne ziņas, ne miņas

18. nodaļa . Izziņa

19. nodaļa . Mozaīkas gabaliņi

20. nodaļa . Sākotne

21. nodaļa . Atriebība

22. nodaļa . Personiskais ienaidnieks

23. nodaļa . Herostrata slava

24. nodaļa . Lidojumu analīze

25. nodaļa . Bet pilsēta domā — mācības rit