Ņeznanskis Fridrihs

Zāles mironim

FRIDRIHS NEZNANSKIS

Zāles mironim

Prologs

Ja istabas sienas ir baltas, dzīvot tajā ir viegli un patīkami. Bet kā ar gulēšanu?

Viņš gulēja un domāja par to.

Divu metru attālumā stāvēja divi apaļi krēsli bez atzveltnēm, kurus viņš bija mēģinājis saukt par taburetēm, taču sieva - personiskā dizainere - bija uzstājusi, ka tie ir krēsli, nekas cits. )a jau krēsli, tad krēsli.

Šaurajā vietā starp diviem logiem viena virs otras karājās divas Šveicē pirktas Šemjakina grafikas. Turpat uz grīdas stāvēja apaļīga māla krūze ar nez kādiem mūžzaļiem zariem. Nu, protams, ja jau zarus visu gadu nemaina, jo tie ir pilnīgi izkaltuši, var ari teikt, ka tie mūžam zaļi. Un, ko tu neteiksi, neaizmirsti mainīt tiem ūdeni.

Sarkankoka žurnālu galdiņš balstījās uz trim kājām. Uz tā atradās dīvainas formas lampa. Lampa bija tik jocīga, ka nevarēja īsti pateikt, vai tā ir ieslēgta vai nav. Starp citu, dizainere apgalvoja, ka tā tas ir domāts, jo lampa paredzēta interjera radīšanai, nevis apgaismošanai.

Iebūvētajam sienas skapim bija divi lieli kvadrātveida nodalījumi, vienu pusi aizņēma mūzikas centrs "Pioneer'’, bet otru - jūras suvenīri. Grāmatplauktus galvenokārt pildīja kompaktdiski un videokasetes. Grāmatas bija labi ja desmit (tikai un vienīgi medicīniskās un farmakoloģijas vārdnīcas), un tām te nebija īstā vieta, jo otrajā stāvā atradās tāda kā bibliotēka (septiņarpus tūkstoši sējumu), bet - kad tajā pēdējo reizi kāds ieskatījies... Protams, jaunais vācietis gan, šķirsta un šķirsta ārzemju vārdnīcas, tiesa, arī ļuļa ir kopā ar viņu, viss gods godam...

Piepeši viņš pamanīja, ka palags, kas žāvējās uz auklas, cilvēkveidīgi pietūkst. Cilvēks sakustējās, palags draudīgi nāca tuvāk, pagaisa pēdējās šaubas, ka dzīvošanai vēl palicis tikai mirklis. Roka ar nazi atvēzējās un...

Šajā brīdī viņš miegā brīvi iesmējās un pamodās. Nebija šaubu, ka šis skats ir no "Karlsona, kas dzīvo uz jumta". Roka ar nazi tomēr bija pārspīlējums. Nekā tāda tur nebija.

Jā, viņam piemita tāda laimīga dīvainība, ka sapnī bieži rādījās multiplikācijas filmas. Viņš pa jokam apgalvoja, ka tā nav nekāda nelaime, bet veiksmīgam biznesmenim klasiska situācija, proti, likumsakarīgs ieguldītā darba rezultāts - viņš vienkārši bija saskatījies tik daudz multiplikācijas filmu, ka tās nevarēja nerādīties sapnī.

Brīvajā laikā, kura arvien trūka, viņš kļuva aizrautīgs animācijas filmu fanātiķis. Un te viņš bija savas meitas lielākais draugs. Sieva, vismaz desmit gadus jaunāka, juta patiesu skaudību, viņa nekad tā nespēja "urbties ar skatienu ekrānā, simto reizi skatīties vienus un tos pašus zīmētu de-biliķu jociņus, turklāt sajūsmā tirināt kājas”. Citāta beigas.

Tiesa, patlaban viņš nebija aizmidzis, bet atradās tādā kā dīvainā pusnomodā. Ar smaidu viņš atcerējās "Briljantu roku", arī šajā filmā Ņikuļinam bija rādījušies nezin kādi fantastiski laupītāji.

Viņš gulēja uz iemīļotās, jau samērā izgulētās kušetes un griestos skatījās uz sevi. Tāpēc ka pie griestiem bija spogulis. Pērn katru nakti viņi šajā istabā bija mīlējušies. Tajā laikā te bija atradusies laulāto guļamistaba, un spogulim bija liela nozīme.

Vēlāk sievas galvā bija uzradusies kārtējā dižas pārplānošanas ideja, un vairākus mēnešus mājā bija mituši tikai dienvidslāvu celtnieki. (Patlaban istabā no agrākā iekārtojuma bija palicis tikai spogulis pie griestiem un seifs, ko izmantoja reti.) Dienvidslāvi bija strādājuši neparasti kvalitatīvi, taču pavisam nesteidzīgi. Nekāds brīnums, jo darbs viņiem bija kā debesu manna, dzimtenē tieši tad bija karš...

Viņš neviļus pasmaidīja. "Bija karš" - pārāk stipri teikts. Karš ir tad, ja divas puses karo viena ar otru (vai vairākas puses karo cita ar citu). Bet no Dienvidslāvijas pilnīgi vienpusīgi bija iztaisīta kotlete. Saviļāja, izcepa un apēda... Šķiet, pavisam nesen, bet tik daudz ūdens aiztecējis. Viņš pats bija dienējis samērā sen, un tādas pieaugušo vīru spēles viņam bija pilnīgi vienaldzīgas. Tālā kautuve gluži vienkārši bija skārusi daudzu ar to nesaistītu cilvēku plānus -arī viņa paša plānus. Vēl pirms gada viņam bija perspektīvs projekts Balkānos, taču, cik tas varēja būt perspektīvs vai reāls, to viņš neuzzinās, vismaz tuvākajā laikā ne...

Viņš pagriezās uz labā sāna - jau ilgi bija gulēts uz kreisā, tā ka spieda sirdi. Nē, varbūt nespieda, bet vilka. Ha! Atmiņā uzpeldēja Mitjas Trofimova pa dienu izstāstītā anekdote. Saki, ko gribi, bet šis vīrs prata uztvert šefa noskaņojumu.

"Pēc asiņainas kaujas pa lauku iet karavīrs. Visur līķi, līķi un līķi... Kāds nāvīgi ievainotais vēl kustas un vaid:

"Pažēlo, brāl, nošauj mani!"

Karavīrs, daudz nedomādams, izšauj uz ievainoto un lēnām dodas tālāk Aiz muguras atskan:

"Paldies, brāl...’"'

Tā patiešām ir, cilvēks var nomirt agri un pilnīgi vesels, neiepazinis nedz sakāvju rūgtumu, nedz ilgstošas sāpes. Cilvēku var arī bezgalīgi lāpīt, viņš var nodzīvot septiņdesmit astoņdesmit gadus un paveikt daudz ko svarīgu, (autā-jums, kurš variants no abiem labāks, ir retorisks.

Ārsti stāsta, ka funkcionālu pārmaiņu sirdī nav, ka sāpēm piemīt neirotisks raksturs, tās ir pēcstresa sindroms un tā tālāk. Vispār neesot nekā nopietna, viss tāpat kā citiem - daudz darba, par maz atpūtas, slikts miegs. Kā patlaban... Patlaban gan no miega vispār nav ne vēsts. Viņš ieskatījās savā pulkstenī "Omega", ko praktiski nekad nenoņēma no rokas - nedz naktī, nedz dušā. Pat sieva bija ar pulksteni apradusi, kaut arī zināmos brīžos tas traucēja.

Pulkstenis rādīja 3.19.

Muļķīgs laiks. )a jau šobrīd nenāca miegs, tad uz ilgu laiku - viņš grozīsies pa gultu vismaz līdz pieciem rītā, tad kā muļķis aizmigs uz kādām četrdesmit piecdesmit minūtēm un piecelsies galīgi salauzts.

Patiešām, varbūt iedzert tās jaunās amerikāņu miega zāles?

Nu nē, smiekli nāk, kāda var būt runa par miega zālēm? Vai tad VIŅŠ var dzert AMERIKĀŅU miega zāles? |a uzodīs žurnālisti, zobgalībām nebūs gala... Bet kas tie par murgiem, kā viņi to var uzzināt?

Ak kungs, ko viņš vispār domā, kas no rītiem viņu pirms ausmas dzefc ārā no gultas?! Viņš ir pats savās mājās, bagāts un savā ziņā brīvs cilvēks, tepat blakus jūra - lieliska, silta jūra, ko viņš nemainītu ne pret kādām tālām un eksotiskām Havaju salām! Dzīve ir skaista, velns parāvis! Vienā no istabām guļ jauna un skaista sieva, kas dāvājusi meitu, par kuru nekas dārgāks nebija iedomājams. Un pietiek grozīties, ja jau miegs nenāk, jādara kas jēdzīgs, kaut kas tāds, kas sagādā prieku.

Uzmundrinājis sevi ar šādu domu, viņš piecēlās, uzvilka pieguļošas peldbiksites un izkāpa laukā pa logu, kas izgāja uz plašo verandu. Viņš nu bija savas villas trešajā stāvā.

Māja slējās klinšainā jūras krastā, ļūra bija pavisam blakus, tikai daudz zemāk, līdz ūdenim vēl vajadzēja nokāpt.

Spīdēja gandrīz pilns mēness, tā ceļš ūdenī bija neparasti plats. Varbūt kaut kur tālāk jūra nebija gluži mierīga, taču viņa līcī to nevarēja manīt, un pilnīga bezvēja laikā uz vieglajiem viļņiem kā palēninātā kinofilmā rotaļājās mēness atspīdumi.

No trešā stāva balkona viņš nokāpa taisni pirmā stāva verandā un, paņēmis no auklas sen izžuvušo frotē dvieli, nostājās ar kailām kājām uz zemes. Pareizāk sakot, uz oļiem, kuru te netrūka. Pirmā stāva divi logi bija gaiši, tur nomodā sēdēja sargi un droši vien spēlēja tradicionālo pokeru. Reiz vecais vācietis bija iemācījis Trofimovu spēlēt šīs amerikāņu kovboju spēles Kārību variantu, un pāris nedēļu laikā ar pokeru bija aizrāvusies visa apsardze.

Mirkli padomājis, viņš atteicās no domas nopeldēties baseinā - tā varēja pamodināt mājiniekus - un devās uz jūru. Priekšā bija stāva krauja, un pie ūdens varēja nokļūt pa šaurām, varbūt septiņus metrus garām kāpnēm, kas tika uzvilktas augšā, ja jūra sāka pārlieku viļņoties. Tomēr vakarā kāpnes uzvilka augšā jebkurā gadījumā. Starp citu, jūras viļņošanās reti skāra nelielo līcīti. Te valdīja savs īpašs mikroklimats.

Viņš iesmējās, atcerējies, kā šo apstākli īpaši bija uzsvēris viltīgais ukrainis, kas zemes gabalu pārdeva. Starp citu, ukrainis neko īpašu neizkaulēja, kaut arī pēc vairākiem gadiem, kad viņi pēc iedzīvošanās pavadīja te gandrīz četrus mēnešus gadā, viņš bija gatavs atzīties, ka noskopojies, bet kur šobrīd to ukraini atrast, lai kompensētu iespējamo morālo zaudējumu. Taču kas gan īpaši būtu kompensējams? Ukrainis bija pārdevis brūkošu vienstāva vasarnīcu

un pushektāru zemes. Un ne jau viņš bija radījis šejienes klimatu un ainavu.

Viņš nolaida lejā kāpnes.

Pēc brīža viņš jau bija krastā, un laiski viļņi skalojās ap kājām. Viņš nometa dvieli un iebrida jūrā. Ievilka elpu un ienira. Spēcīgais augums, šķeldams ūdeni, mērķtiecīgi sāka slīdēt uz priekšu. Ūdens, kā vienmēr, bija nevainojami tīrs, mēnessgaismā varēja redzēt gultni, akmeņus, ūdenszāles, nez kādas neskaidras ēnas, ko droši vien radīja medūzas un sīkas zivteles, bet reizēm viss pazuda neredzētu krāsu ņirbā.

Viņš peldēja un domāja, ka jūra naktī ir stipri līdzīga sapnim... vai animācijai. Kāpēc tad viņam jāraizējas par kaut kādu stulbu bezmiegu?

Galu galā viņš iznira, mazliet atvilka elpu un sāka mierīgi peldēt brasā. Pietika varbūt ar trīsdesmit vēzieniem, lai izpeldētu no līcīša. Skatienam tūlīt atklājās daudz tālu uguņu - reidā stāvošie kuģi, kuteri, zemūdenes un atpūtas jahtas. Citas mirgoja, uz citām dega pastāvīga gaisma, varbūt tās bija vienādā attālumā no krasta, varbūt tālu cita no citas, varbūt dzīve tur sita augstu vilni, varbūt visi bija norimuši un gulēja, bet varbūt kāds tāpat mocījās ar bezmiegu. Vai arī, nespēdams izlikt visu enerģiju karstajā dienā, tagad to dzesēja naksnīgajā Melnajā jūrā? Vārdu sakot, kādu laiku pa galvu jaucās nevienam nevajadzīgas un dīkas domas, kas lietišķam cilvēkam uznāk tikai atpūtas brīdī.

Viņš griezās atpakaļ un jau pēc dažām minūtēm stāvēja krastā, berzēdamies ar frotē dvieli. Un tikai tagad viņš atcerējās, ka nav pievērsis uzmanību pašam galvenajam! Patlaban bija tas retais vasaras beigu brīdis, kad naksnīgā jūra izstaro gaismu. Ziedēja jūraszāles, un tikai naktī vieglajos viļņos parādījās neparasts tūkstošiem, nē, miljoniem jūras jāņtārpiņu starojums. Šo skaisto parādību varēja novērot ari no krasta, taču efekts bija daudz lielāks, kļūstot par šā starojuma līdzdalībnieku, pat radītāju, kad tavas rokas vēzienu izraisītie viļņi saduras un uzliesmo līksmās ugunīs...

Varēja saskatīt zināmu līdzību ar biznesu. It kā ūdenszāles ilgi būtu gatavojušās ziedēšanai un veidojušas ap sevi augsni, tas ir, jūru (kāda paradoksāla vārdu spēle), un, kad spēle bija novesta līdz galam, pietika ar pavisam nelielu grūdienu, lai viss uzliesmotu, lai sāktos process - neatkarīgi no tā, kas to iekustinājis, kaut arī tā šķita tikai no ārienes, kaut arī tā bija tikai ilūzija...

Kā nožēlodams viņš lūkojās uz jūru, taču neuzdrošinājās iet ūdenī vēlreiz. Bija samērā vēss, šķiet, atplūdusi aukstā straume. Bet lai, bija tikai deviņpadsmitais augusts, vasara vēl nebija galā. Gan radīsies izdevība atkārtot.

Viņš uzkāpa augšā un tālāk uz pirmā stāva verandu. Pa ceļam iemeta acis logā: sargi joprojām spēlēja kārtis. Dmitrijam jau bija visai prāva žetonu kaudzīte, abiem Igoriem tikai nedaudz. Nekas, līdz rītam vēl laiks, gan atspēlēsies.

Pēc brīža viņš jau bija istabā. Tikai tur viņš atskārta, ka aizmirsis pakarināt dvieli verandā. Nekas briesmīgs, viņš nometa to uz palodzes. Novilka peldbikses. Izstiepās gultā visā augumā...

Cik labi! No muskuļiem jau gaisa nelielais gurdums, dodot vietu dziļam miegam. Miegam bez sapņiem.

Tas bija dīvains stāvoklis. Viņš gandrīz apzinājās, kā aizmieg, it kā no malas redzēja stipru, četrdesmit gadus vecu vīrieti ar spēcīgiem sejas vaibstiem, kas izlīdzinās tikai naktī. Tūlīt viņš aizmigs, līdz tam brīdim skaitāmas sekundes...

Šķiet, istabā bija mazliet pagrūti elpot. Droši vien mitrā dvieļa izgarojumi darīja gaisu smagu. Tomēr vajadzēja to izkārt, lai žāvējas. Tagad liekas, ka tas nāk tuvāk un tuvāk. Gandrīz vai bloķē gaisu. It kā nebūtu nekā cita. It kā dvielis vairs nebūtu dvielis, bet tāds kā spilvens. Vai spilvens pats no sevis var pacelties gaisā...

Miegā uznākusī doma palika neizdomāta līdz galam. Atskanēja klusināts paukšķis.

Un nu jau viņš aizmiga uz mūžu.

PIRMĀ DALA

I Ģenerālprokuratūras izmeklētājs A. B. Tureckis. Maskava, 22. augusta vakars.

Tureckis kaut kur bija pazaudējis savu kabatas portfeli. Veco un iemīļoto kabatas portfeli, tik nodeldētu, ka burtiski varēja redzēt cauri tā ādai.

Tā nu bija iznācis, ka tas ir pazaudēts. Un tāpēc viņš nebija labā omā. Līdz zināmam laikam.

Ledainais minerālūdens pamazām sasila, proti, tas vairs nebija tik ledains. Sarkanie tomāti, gaidot savu likteni, bija nosvīduši, pārklājušies ar sīkām lāsītēm. Uz četriem vīriem aicinoši skatījās no ledusskapja izņemtie zaļumi, sagrieztais lavašs, viegli atlaidusies zivs muguriņa -varbūt ne dzīru pārpalikumi, bet otrais piegājiens. Divi vīri jau bija iedzēruši un kļuvuši gurdeni, viens bija skaidrā, bet atslābinājies, ceturtais aizkavējies, tāpēc īpaši kategorisks.

- Par Uzbekijas irigāciju nedzersim! - tinot vaļā saini, kategoriski brīdināja tikko atnākušais Grjaznovs.

- Ū-u! - noskanēja reakcija uz viņa darbošanos.

Izrādījās, ka sainī ir pudele īsta "Ahtamar" armēņu konjaka. Tureckis un Soloņins sajūsmināti ieņurdējās. Pat Mer-kulovs, kas jau sen nedzēra, solidaritātes un nostalģijas jūtu mudināts, pievienojās šīm skaņām.

Iedzert par irigāciju, starp citu. nebija vajadzīgs, jo tika svinēta Turecka dzimšanas diena. Tā teikt, šaurā lokā, neoficiāli, viņa kabinetā. īstās svinības bija paredzētas nākamajā sestdienā pie viņa mājās Frunzes krastmalā, un Irina Genrihovna, par spīti aizņemtībai skolā, tām neatlaidīgi gatavojās. Tureckis pats, kas sen un nenovēršami juta nemainīgu nepatiku pret oficiāliem pasākumiem ar obligātu radinieku, paziņu, puspazīstamu un pavisam nepazīstamu cilvēku piedalīšanos, tomēr sarīkoja, kā izteicās Slava Grjaz-novs, "vieglu rekognoscēšanu".

Un tā nu ceturtdienas vakarā četri draugi un kolēģi pus-desmitos vakarā sēdēja Krievijas Federācijas Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu vecākā izmeklētāja nelielajā kabinetā. Ierodoties Grjaznovam, bija iesākta, bet tad ar sašutumu nolikta malā viltota "Metarn" pudele (iznīcināti 0,25 no 0,7 I) un pilnībā likvidēts "Smirnoff' konjaka uzlējums pīlādzim (0,5 1). Merkulovs vispār nedzēra, tāpēc septiņi simti piecdesmit gramu alkohola tika Tureckim un Soloņinam, kurš, būdams jaunākais pēc gadiem un pēc amata, taktiski bija izdzēris ne vairāk kā trešda|u. Rezultātā viņš izjuta tikai vieglu siltumu augumā, turklāt Merkulova klātbūtnē nevarēja atļauties pilnībā atslābināties. Toties Tureckis spīdēja kā misiņa kastrolis un bija gatavs mīlēt visu pasauli.

Līdz ar to pašsaprotamu iemeslu pēc Grjaznova pārsteigums - vienlaikus dāvana labākajam draugam - tika pieņemts ar patiesu labvēlību. Pārējiem "viesiem" bija dažādas dāvanas. Merkulovs ar zvērestu apliecināja, ka tuvākā mēneša vai divu laikā neuzdos Tureckim lietas ārpus Maskavas apgabala robežām. Tureckis par to bija bezgala priecīgs un paziņoja, ka savu mūžu nav saņēmis labāku dāvanu. Taču viņš vēl nebija redzējis nākamo.

Vitja Soloņins draugam un audzinātājam uzdāvināja neparasti vieglu, plānu un ietilpīgu diplomātportfeli. Tas bija apgādāts ar divām kodatslēgām, katru ar savu slēdzeni. Atceroties, ka nesen pazaudēts kabatas portfelis, Tureckim tā bija pieklājīga kompensācija.

Pēc kopīgās apskates vienīgi labvēlīgu izsaucienu pavadībā Grjaznovs kategoriski paziņoja, ka viņš, Vjačeslavs Ivanovičs, smagi izgāzies, atnesdams tikai pudeli, tiesa, teicama konjaka, ka būtu vajadzējis vienoties ar Soloņinu un uzdāvināt Tureckim augstākā labuma rokudzelžus, jo tik elegants čemodāniņš obligāti pieslēdzams pie rokas kā amerikāņu filmās...

Šobrīd jau divas reizes bija zvanījusi Irina Genrihovna un nervozi apjautājusies, kāpēc dārgais laulātais draugs aizkavējies darbā, kaut arī no rīta bija kategoriski apgalvojis, ka šodien gan ieradīsies agrāk. Katru reizi bija atsaukusies inteliģentā un pilnīgi skaidrā ģenerālprokurora vietnieka izmeklēšanas darbā Konstantīna Dmitrijeviča Merkulova balss, kas informēja par ieilgušu darba apspriedi, Irinu daudzmaz nomierinot (pilnīgi skaidrā balss), un viņa nolika klausuli.

Vasaras karstums, paldies dievam, pamazām mazinājās un vairs nedraudēja ar parastajām Maskavas kataklizmām - te ar trīsdesmit dienas ilgu sausumu, te mežonīgām lietusgāzēm vai krusu vistas olas lielumā - vai ar pasaules galu. Kondicionētājs darbojās tikai skata pēc, veidojot, ja tā var teikt, trokšņu fonu, bet trīs vīri kreklos ar vaļā palaistām kaklasaitēm jutās pavisam ērti. Ceturtais bija Tureckis. Kaklasaiti viņš nenēsāja principiāli, bet tas * nenozīmēja, ka viņam nav kaklasaites. Citās dzimšanas dienās viesi tās dāvināja kaudzēm, un vajadzēja vēl pateikties.

Beidzot "Ahtamar’' pudele tika atkorķēta un saturs izliets traukos, kurus Tureckis pat izskaloja, lai dārgā šķidruma aromāts nekādā ziņā nesajauktos ar iepriekšējo. Merku-lovs pacēla glāzi, kuras dibenā skalojās dažas simboliskas lāses.

-Aleksandr, tu esi to reto cilvēku vidū, kas...

Iezvanījās tālrunis. Tureckis pikti pacēla klausuli.

- )ā.

-Vai aviokases? Es gribētu pasūtīt divas biļetes uz...

- Te nav aviokases!

-Tiešām? Tātad esmu piezvanījusi dispečeriem. Vai nevarat mani pārslēgt?

- ļūs esat kļūdījusies.

Merkulovs iesāka no jauna:

-Aleksandr, tu esi to reto cilvēku vidū, kas...

Tālrunis atdzīvojās no jauna. Tureckis nikni paķēra klausuli un nošņācās:

- Mīlīt! No kurienes, pie joda, te lai būtu dispečeri?!

- Saša! - pārsteigta līnijas otrā galā tikko dzirdami izdvesa Irina Genrihovna. - Kas noticis?!

- Ira... - Tureckis apjuka. - Zini, es, vispār... tā nav telefona saruna. - Viņš operatīvi beidza sarunu, ievilka elpu un pamāja Merkulovam ar glāzi. Valsts ģenerālprokurora vietnieks no jauna piecēlās un pacietīgi atsāka:

- Saša, tu esi to reto cilvēku vidū...

Likās, ka tālrunis gaidījis tieši šos vārdus.

- Kāpēc tu vienkārši to neatslēdz? - Grjaznovs uzdeva retorisku jautājumu.

Kabinetā uz mirkli iestājās klusums. Tik vienkāršs paņēmiens nevienam nebija ienācis prātā.

- Es vienmēr tā rīkojos. - Grjaznovs turpināja krist uz nerviem.

- Un to saka operatīvais darbinieks, - pārmetoši norūca Soloņins, pievērsis koncentrētu skatienu savas glāzes saturam.

-To saka, -Tureckis automātiski viņu palaboja, - kriminālmeklēšanas priekšnieks. Starp citu, Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks.

Tikmēr tālrunis turpināja zvanīt. Tureckis koncentrēja gribu un izrāva vadu no rozetes. Visi atviegloti uzelpoja. Pat Merkulovs. Viņš bija gatavs turpināt tostu. Un droši vien būtu to uzsaucis, ja pie durvīm neatskanētu klauvējiens.

Visi četri neapmierināti nolika glāzes uz galda.

- Iesaku durvis vaļā nevērt, - tādā pašā destruktīvā tonī noteica Grjaznovs.

Soloņins pavīpsnāja.

Tureckis pievērsa jautājošu skatienu šefam. Tas noraidoši pagrozīja galvu. Tā teikt, tas jau būtu pārāk.

Tureckis nopūtās un gāja pie durvīm. Kam te vēl jāstaigā? Viņš atvēra durvis un apstulba. Uz sliekšņa stāvēja... ģenerālprokurors Demidovs. Demidovam bija gara seja un nekustīgas acis. Ģenerālprokurora amatā viņš bija pavisam nesen, un no viņa nekustīgajām acīm - pēc tradīcijas - joprojām gaidīja daudz.

Uz negaidītā viesa parādīšanos katrs reaģēja citādi. Soloņins instinktīvi sakārtoja kaklasaiti, Merkulovs nemanāmi aizvāca no galda glāzi, Grjaznovs demonstratīvi iztukšoja savējo. Tureckis nez kāpēc nezināja, kur likt rokas, un galu galā iebāza tās kabatā.

Turklāt visiem vienlaikus ienāca prātā doma par mirāžām, halucinācijām un citām anomālām parādībām.

- Ahā! - noteica Demidovs, pārlaidis kompānijai prokurora skatienu.

Vismaz minūti visi klusēja. Galu galā Demidovs ierunājās vēlreiz.

- Ahā! - viņš atkārtoja. Un apsēdās uz krēsla, no kura bija piecēlies Tureckis.

Tureckim tūlīt radās tāda sajūta, ka viņš ir piekrāpts, attiecībās ar priekšniecību tas nebija nekas jauns, un viņš sāka gaidīt nepatikšanas. Droši vien tagad viņam tiks uzdots izmeklēt kādu piecus gadus neatklātu lietu, kaut vai slavena žurnālista slepkavību. Pēc tam viņš iedomājās, cik šodien izdzēris, un saprata, ka jebkura šobrīd prātā ienākusī doma var būt maldīga. Tāpēc vislabāk turēt muti ciet un visu atstāt Merkulova ziņā. Viņš paradis tikties ar lieliem vīriem. Arī huligāniskais Grjaznovs. Vai godkārīgais un eiropeiski izglītotais Soloņins...

- Kāds iemesls? - beidzot sausi apjautājās Demidovs, velkot no kabatas "Parlament” cigarešu paciņu.

- Sakarā ar to, ka darbadiena beigusies, - noburkšķēja Grjaznovs.

- Var teikt, - iesāka Merkulovs, - ka Aleksandram Bo-risovičam šodien ir tāda kā jubileja...

Tureckis saspringa - tikai ģenerālprokurora apsveikuma vēl trūka! Vai tiešām Kostja nesaprot, kā viņam tas nepatīk?!

- Divdesmit gadi prokuratūrā, - Merkulovs pabeidza domu.

- Ahā! - noteica Demidovs. - Es visur jūs meklēju, Konstantīn Dmitrijevič. Vai tas ir iemesls, lai atslēgtu tālruni?. — viņš beidza savu sakāmo pavisam citā virzienā un iesprauda dakšiņu kontaktā.

Tālrunis, protams, tūlīt iezvanījās.

- Ahā! - Demidovs svinīgi iesaucās. - Izrādās, ka jūs kādam esat steidzami vajadzīgs. - Viņš norādīja ar garo pirkstu uzTurecki. - Varbūt pat ļoti steidzami. Varbūt cilvēkus piemeklējusi nelaime.

- Lai zvana uz nulle, divi, - vēlreiz noburkšķēja Grjaznovs. - Es pacelšu.

Tikmēr tālrunis turpināja trinkšķēt.

- Vai tiešām neviens nepacels klausuli? - brīnījās ģenerālprokurors.

Cienījamie pudeles brāļi paraustīja plecus. Tā teikt, šī telefonu bakhanālija uz viņiem neattiecas.

Demidovs pats pacēla klausuli un ieslēdza skaļruni, lai sarunu dzirdētu visi.

- Aleksandr, - atskanēja sievietes balss (zvanīja lrina Genrihovna). - Aleksandr! Negribu vairs klausīties melus par steidzamu darbu. Nekavējoties uz mājām! - Tūlīt aiz vārdiem sekoja īsi pīkstieni.

Ģenerālprokuroram pavērās mute. Viņš arTurecki bija vārdabrālis.

Ģenerālprokurora vietnieks K. D. Merkulovs.

Maskava, 23. augusta rīts.

Varas gaiteņi ar to drūzmu stipri atgādināja skudru pūzni. Labāk ieskatoties, salīdzinājums, kā izrādījās, bija neprecīzs, jo drūzma atšķirībā no kukaiņiem bija neparasti nesaprātīga. No otras puses, tā tas varēja likties tikai svešam vērotājam, jo Valsts Domes sienās visām gaitām bija sava slepena jēga.

Parlamentārieši steidzās uz bufeti vai arī tikko bija to pametuši. Žurnālisti īsajā laika sprīdī centās parlamentāriešus notvert. Trešā grupa - visdažādākie pilsoņi, kas neizprotamā kārtā bija te iekļuvuši, - nekur nesteidzās, taču nez kāpēc bija vislielākā. Droši vien šo grupu veidoja deputātu palīgi, oficiālo deputātu palīgu brīvprātīgie palīgi... un tālāk tādā pašā garā.

Apmēram šāda aina pavērās Merkulova skatienam, kad viņam pēc samērā ilga pārtraukuma nācās apmeklēt Krievijas parlamentu un uzstāties ar ziņojumu par kārtējo skalo noziegumu izmeklēšanu. Nesen ieceltais ģenerālprokurors, ja tā var teikt, šajos jautājumos vēl neorientējās, tāpēc Ohotnijrjada namā mundiera godu tautas pārstāvju priekšā bija spiests aizstāvēt Konstantīns Dmitrijevičs. Klusā, vienmērīgi plūstošā balss, brilles smalkā ietvarā, tiešs, atklāts skatiens un korektas atbildes uz visnekaunīgākajiem jautājumiem parasti atstāja iespaidu. Arī šoreiz viss ritēja gludi.

Tiesa, galva mazliet sāpēja, taču citādi viss bija kārtībā.

Pēc Domes sēdes spīkers Sapožņikovs uzaicināja Mer-kulovu savā kabinetā. Būdams smagnējs, mūžīgi sasārtu-šu seju, viņš glābās no karstuma, kas turpināja mocīt viņa kompleksijas cilvēkus, tikai pie sava galda, uz kura vienlaikus darbojās divi ventilatori. Kondicionētāja nez kāpēc kabinetā nebija.

Merkulovs, kam nebija ne mazākās nojausmas, par ko būs runa, uzmanīgi vēroja spīkeru un centās atsaukt atmiņā, ko par viņu zināja. Mūsdienu politiķa standarta tips. Mazliet vecāks par piecdesmit gadiem. Lielas kreisās frakcijas biedrs. Kas vēl?

- Ļoti godājamais Konstantīn Dmitrijevič! - iesāka Sapožņikovs, pagriezis vienu ventilatoru pret Merkulovu, laikam jau ar to izrādot viesmīlību. - Nekādā ziņā nedomāju laupīt jūsu dārgo laiku! Lieliski saprotu, ka pēc iespējas ātrāk jābeidz trīs, ja ne piecus gadus vecās lietas. Tāpēc ķeršos vērsim pie ragiem.

Tūlīt atskanēs nožēlojams lūgums palīdzēt kādam "nelaimē iekļuvušam bijušās sievas trešās pakāpes brālēnam", iedomājās Merkulovs.

-Tātad tā, dārgais Konstantīn Dmitrijevič. Slikti strādājat. Es teiktu, pat neiedomājami slikti!

Merkulovs neticēja savām ausīm. Kāda nekaunība! Un to viņš saka pēc ziņojuma, kas tika uzņemts pavisam normāli! Vai arī viņš tā mēdz jokot?

- Noziedzība savā nekaunībā vairs nezina robežas, -spīkers turpināja malt savu, - bet jūs uzskatāt, ka tam nav jāpievērš uzmanība...

Merkulovam likās, ka viņš nokļuvis astoņdesmito gadu partijas sapulcē. Vajadzēja tam pielikt punktu. Nervi svarīgāki nekā labas attiecības ar spīkeru, ko pēc pusgada pārvēlēs un vēl pēc pusgada aizmirsīs pavisam. )a arī kāds atcerēsies, tad tikai bijušās sievas trešās pakāpes brālēns.

- Atļausiet uzzināt, dārgais Ivan Maksimovič, kas jūs tā nokaitinājis, protams, ja nerunāsim par slikto laiku. Karstums tomēr palēnām mazinās.

- Slepkavība, dārgais draugs, slepkavība! Nogalināts labs cilvēks, tas pirmkārt, ievērojams biznesmenis, kas pūlas ne tikai savas kabatas, bet arī valsts labā, tas otrkārt, un, visbeidzot, tuvs mans draugs, tas treškārt.

-Tātad nogalināti trīs cilvēki?

- Nekā jocīga te nav, - spīkers aizrādīja. - Tāpēc jau zaudējums ir smags, ka visas trīs pieminētās lieliskās īpašības apvienotas vienā... organismā, ja tā var teikt. Kas tagad miris.

- Uzvārds? - īsi noprasīja Merkulovs.

- Bogačovs.

-Tad re kā! |a nemaldos, farmaceitiskā koncerna īpašnieks. Bet viņš taču nogalināts citas valsts teritorijā. Tikai pirms divām dienām. Tāpēc nav nekas neparasts...

- Bogačovs bija Krievijas pilsonis, - noskaldīja Sapož-ņikovs.

- Ļoti iespējams, ka lietas izmeklēšanā piedalās Maskavas pilsētas prokuratūra. Un nekāda necieņa pret bojā gājušo tā nav, tā ir pilnīgi normāla, mūsu noteikumiem atbilstoša prakse. Labāk pasakiet - kāpēc par šo gadījumu jūs sakāt privātā sarunā? Kāpēc neizdarījāt pieprasījumu pirms pusstundas, kad zālē uzstājos ar ziņojumu? Būtu ieguvis kādu punktu, ja tā var teikt...

- Tāpēc, - bez smaida ēnas paskaidroja Sapožņikovs,

- ka mēs abi esam ietekmīgas amatpersonas, tā ka par privātu sarunu nevar būt ne runas. Turklāt jūsu šefam jau nosūtīta attiecīga vēstule. Bet šobrīd vienkārši izmantoju gadījumu, lai novēlētu jums veiksmi.

Politiķis, saki, ko gribi, Merkulovs izdarīja vērtējumu. Kaut arī pirmšķirīgs maitas gabals. Tas redzams pat bez brillēm.

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Tureckis.

Maskava, 23. augusts.

Uz paģirām galvenais bija noturēties un neuzsmēķēt. |o vairāk tāpēc, ka roka automātiski sataustīja kabatā "Parlament" cigarešu paciņu. Savu mūžu viņš tās nav smēķējis, cik dīvaini... Mazliet sasprindzinājis atmiņu, Tureckis atcerējās, ka vakar Demidovs aizmirsis viņa kabinetā savas cigaretes, tādējādi Grjaznovam ar Soloņinu dodot iespēju to klasificēt par slepenu dāvanu.

Darbā, paldies dievam, lietu nebija un nebija arī paredzamas - ja Tureckis no iepriekšējās dienas kaut ko droši atcerējās, tad Merkulova dāvanu, proti, humāno solījumu nesūtīt tālāk par Zejenogradu, - tāpēc varēja palēnām atgūties ar aukstu kvasu.

Skandāls ar lrinu nebija noticis, jo naktī, kad Soloņins ar Grjaznovu bija nogādājuši Turecki mājās un izkrāvuši no mašīnas, sieva jau bija gulējusi, bet no rīta, tas ir, vienpadsmitos un trīsdesmit piecās minūtēs, kad viņam beidzot izdevās atvērt acis, Irinas vairs nebija. Toties, par spīti vakardienas kvalitatīvajai dzirai, bija galvassāpes. Derētu Sla-vam pajautāt, kur viņš konjaku pircis.

Virtuvē Tureckis ieraudzīja pie ledusskapja pielīmētu zaļa papīra kvadrātiņu ar daiļrunīgu uzrakstu "Šeit!". Paklausīdams padomam, viņš atrada gandrīz sasalušu pusotra litra kvasa pudeli. Sieva tomēr bija parūpējusies par viņu. No dzimšanas dienas tomēr kaut kāds labums. Taču - nē, dzimšanas diena būs rīt. Kāda velna pēc viņi to svinēja vakar? Tureckis mazliet sasprindzināja domas, un galva iesāpējās vēl vairāk. Sasodīts... Vai, kā izsakās jaunais ģenerālprokurors, ahā! Vitja Soloņins rīt dodas atvaļinājumā. Laikam uz Fidži salām. Kāpēc lai viņš to nedarītu? ļauns. Neprecējies. Un nav nabags.

ļau pēc pirmās kvasa krūzes nācās vilkties uz priekšistabu, jo neatlaidīgi sāka skanēt durvju zvans. Droši vien Ira aizmirsusi atslēgas. Vai arī tieši otrādi - profilakses nolūkā atstājusi mājās, lai izkustinātu paģiraino vīru no vietas. Vai arī...

Kamēr Tureckis nodarbojās ar šo domu, rokas bija tikušas galā ar atslēgu, un viņš ieraudzīja neatlaidīgo zvanītāju. Un gandrīz apsēdās.

-Ahā! - noteica negaidītais viesis, citiem vārdiem, ģenerālprokurors Demidovs.

Viņam aiz muguras, kā vainīgs juzdamies, mīņājās Kostja Merkulovs.

Izgaisti, nešķīstais, Tureckim gribējās teikt. Vienīgā problēma, ka nebija spēka parunāt, turklāt... Tureckis gurdi pamāja ar roku - nāciet vien! Tomēr vēl arvien neticēja tam, ko skatīja acs. Krievijas Federācijas ģenerālprokurors no rīta atbraucis pie sava darbinieka? Kāpēc? Lai pamodinātu?! Lai pārbaudītu sadzīves apstākļus?!

Visi trīs iegāja virtuvē. Uzsitis sev pa kabatām, Demi-dovs norūcās:

- Ahā! Cigaretes palikušas mašīnā... vai arī mājās.

Tureckis pasniedza Demidovam viņa paša paciņu. Ģenerālprokurors ar baudu aizsmēķēja. Tureckim tūlīt sametās šķērmi ap dūšu. Savukārt Merkulovs aizsāka sarunu. Ļoti piesardzīgi.

- Saša, kāda ir tava attieksme pret lidmašīnām?

Tureckim kļuva nelabi, tas bija redzams pēc sejas. Merkulovs saprata, ka pārsteidzies, un nolēma rast citādu pieeju.

- Saša, tava meita patlaban ir Krimā, vai ne?

Tureckis nomurdēja kaut ko nesaprotamu.

Merkulovs atskatījās uz Demidovu un turpināja mazliet

oficiālākā tonī:

- Aleksandr Borisovič, nesen mums bija saruna, kas diemžēl... Vārdu sakot, nepieciešams steidzami sākt Leonīda Bogačova slepkavības izmeklēšanu. Atvaino, bet šobrīd nav neviena, kam to uzdot. Pretējā gadījumā Ģenerālprokuratūrai var rasties nopietni sarežģījumi.

Demidovs klusēja, tā uzsverot savu ieinteresētību. Tureckis jutās arvien ļaunāk, un viņš būtu bijis ar mieru ķerties pat pie Dzintara istabas meklēšanas, ja vien galva un kuņģis minūtes laikā atgrieztos normālā stāvoklī. Kungs, kas īsti bijis tajā "Ahtamar" pudelē?

- Saša, saprotu, kā tu jūties pēc dzimšanas dienas un tā tālāk, taču pirmām kārtām mēs esam profesionāļi. Va velns! - Merkulovs piepeši apklusa un pieķēra pie deniņiem. - Kā no rīta sākas...

-Ahā, - bez emocijām noteica ģenerālprokurors. |

-Ahā! - vairs nekautrēdamies no Demidova, atsaucās Tureckis. - Tātad tev arī? Un kā tu ārstējies?

- Kā? Redzi, dzeru. - Neskatīdamies acīs, Merkulovs izvilka no vieglās linaudekla žaketes kabatas "Alka-Sellzer" paciņu un iemeta glāzē uzreiz divas tabletes. - ledot tev arī? Iedarbojas ātri.

Pēc stundas ceturkšņa Tureckis sāka justies stabilāk un saprata, ka, iedams vērt durvis, izdarījis nelabojamu kļūdu. Nevajadzēja likties par zvanu ne zinis, kaut tas izputētu! Lai pameklē! Neatraduši galu galā nosūtītu kādu citu.

Priekšniecības norādījumu izklāsts un iepazīstināšana ar lietas apstākļiem aizņēma vēl kādu laika sprīdi, bet pēc tam uz virtuves galda nogūlās aploksne ar biļeti uz lidmašīnu, kas pēc divarpus stundām izlidoja no Vnukovas uz Simferopoli, komandējuma nauda un viss pārējais. Tureckis skatījās uz galdu un domāja, ka, pats to neapzinoties, vēl pirms stundas gulējis kā laimīgākais no mirstīgajiem.

Tagad viņš bija iekritis.

Arī atteikties nevar.

Un kur palicis solījums neuzdot darbu ārpus Maskavas apgabala robežām?

Un kā būs rīt ar dzimšanas dienu?

Saki, ko gribi, dzīve ir skaista un brīnumu pilna.

- Automašīna gaida, - atgādināja lakoniskais Demi-dovs un iesprauda pēdējo smēķa galu pelnutraukā.

Ira no dusmām spers zemes gaisā.

jālaižas projām, kamēr viņas nav. Citas izejas nebija.

...Pēc stundas viņi jau bija Vnukovas lidostā. Uz lidostu brauca ar Merkulova automašīnu, jo ģenerālprokurors bija devies taisnā ceļā uz prokuratūru.

- Kāpēc tev šeit jānīkst? - Tureckis uzgaidāmajā zālē neapmierināts norūcās. - Lidoju es, pavadoņi man nav vajadzīgi, vari braukt uz savu kantori.

Merkulovs neko neteica, taču pēc septiņām minūtēm kļuva skaidrs, ko tieši viņš gaidījis. No Maskavas pilsētas prokuratūras ieradās kurjers ar paketi Turecka kungam personiski.

-Tagad esmu mierīgs, - noteica Merkulovs. - Te ir materiāli, ko ukraiņi Bogačova lietā nodevuši Maskavai. Palasīsi lidmašīnā. Domāju, tu ātri tiksi skaidrībā. Galvenais ir demonstrēt mūsu kantora līdzdalību šajā lietā. Vēl, protams, tas āķis, par ko ieminējās Demidovs. Mjā... Tomēr apskaužu - kā nekā lido uz Krimu.

To pateicis, viņš devās prom.

Pēc pusstundas Tureckis izgāja pasu kontroli un vēl pēc divdesmit piecām minūtēm iekāpa lidmašīnā TU-154 ar divām platām svītrām pāri visai fizelāžai - dzeltenu un zilu. Viņam ejot pa trapu, iezvanījās mobilais tālrunis. Sapratis, ka sieva jau pamanījusi vīra aizbraukšanu, viņš nogrozīja galvu un atsaucās. Merkulovs taču bija solījis visu nokārtot. Tātad nav paguvis.

Tomēr izrādījās, ka zvanītāja nav Irina.

- Saša, - atskanēja vārga Soloņina balss. - Kā tu jūties?

- Kā peļu slazdā.

- Man galva kā spainis, kaut kas neiedomājams.

- Ei nu! - Tureckis nopriecājās. - Tev arī?

- jā. Ko tādu mēs vakar...

Cilvēki pa trapu nāca virsū, stjuarte veltīja viņam pārmetošu skatienu.

- Vitja, nav laika, kabinetā palika pudele, ja gribi, izdari ekspertīzi bez manis, es braucu peldēties.

- Ko tu saki! Tu ej uz pirti? Tieši tas, kas vajadzīgs organisma atindēšanai. Pagaidi, es labprāt piebiedrošos.

- Nu tad ej... - Tureckis pēdējiem spēkiem izlamājās, izslēdza tālruni un iegāja lidmašīnas salonā. Pēc brīža viņš saķēra galvu, kas bija iesāpējusies no jauna, kaut ko atcerējās, vēlreiz izvilka tālruni, taču lidmašīnā tas nedarbojās. Pukodamies, nelikdamies nezinis par stjuartes protestiem, Tureekis vēlreiz izgāja uz trapa un nospieda Grjaznova darba numura taustiņus. Izrādījās, ka telefons aizņemts. Viņš tūlīt piezvanīja Grjaznovam uz mājām, pagaidīja, kamēr ieslēdzas automātiskais atbildētājs, un nokliedzās: "Slavutič, nelieti, tas konjaks, ko mēs vakar dzērām, bija neaprakstāms, paglabā man vēl vienu pudeli, kad atgriezīšos..."

Tureekis uzmeta eleganto diplomātportfeli augšā uz plaukta un ieslīga savā vietā pie iluminatora. Blakus pagaidām neviens neapsēdās. Kaut tā paliktu līdz nolaišanās brīdim!

Viņš izstiepa kājas un aizvēra acis. Nez kāpēc tūlīt acu priekšā uzpeldēja Slavas Grjaznova smīns. Saki, ko gribi, bet tā aizmigt neizdosies. Tureekis ar piespiešanos mēģināja iztēloties meitu. Pludmalē. Muļķīgā cepurītē, kas izraisa smaidu. Tādu pašu smejošu meiteņu sabiedrībā. Un piepūšamo riņķi. Viņa taču vēl neprot peldēt. Nolemts - katrā ziņā jāiegriežas nometnē pie meitas un jānozog viņa uz pāris dienām. Viegli pateikt: jānozog meita. Lai to izdarītu, vispirms kaut galvenajās līnijās jātiek skaidrībā ar slepkavību...

Bērna sejas vaibsti piepeši kļuva mazliet citādi, un meita pārvērtās dārgajā laulātajā draudzenē. Tureekis iedomājās visu, ko Ira sagatavojusi rītdienas dzimšanas dienai, atcerējās, kā viņa skrējusi un gādājusi, un nu viss kaķim zem astes.

Kaut kas neiedomājams!

Vai tā drīkst izrīkoties ar tuviem cilvēkiem? Viņš iedomājās, kāpēc allaž tiek uzskatīts, ka tuvinieki vienmēr sapratīs un piedos mūsu cūcisko izturēšanos. Kāda velna pēc?! Lai citi cenšas saprast un pieņemt mūs un tā tālāk.

Tieši pret tuviniekiem jābūt uzmanīgiem un jāizrāda rūpes. Šobrīd, piemēram, vajadzētu iekļūt pilota kabīnē un aizdzīt lidmašīnu atpakaļ uz Vnukovu. Vislabākais būtu to nosēdināt tieši Frunzes krastmalā. |a vien krastmala ne-iebruktu.

...Piepeši Irai neizprotamā kārtā izauga cietu ūsu svītriņa un skatiens kļuva neiedomājami drūms. Viņa... vai tiešām viņa pārvērtusies par Grjaznovu? Un tās vēl nebija beigas. Slavas mati strauji izbalēja, un viņš pārtapa Soloņinā... Interesanti, kad pienāks kārta Merkulovam...

Viņš gulēja ilgi un cieši.

Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Tureckis.

Krima, Simferopole, 23. augusts.

Leonīds Bogačovs, koncerna "Mahaons" vadītājs, lielākais ārstniecisko preparātu ražotājs un tirgotājs Krievijā, naktī no 18. uz 19. augustu bija nogalināts savā mājā. Ar šāvienu galvā.

Tureckis netraucēts nogulēja visu ceļu no Maskavas līdz Simferopolei un izskatīt paketes saturu nebija paguvis, tāpēc šīs un citas noderīgas ziņas bija guvis no labi ja divdesmit gadus veca gara auguma puiša, kas pārstāvēja (aitas prokuratūru, izmeklēja šo lietu un bija viņu sagaidījis. Garais puisietis smēķēja bez pārtraukuma, mēļoja ar taksometru šoferiem, kas ķēra klientus, un vicināja paštaisītu miniplakātu ar uzrakstu "A. B. Toreckis".

Toreckis. Ko neteiksi...

Tureckis gribēja iesēsties baltās "Niras" aizmugurējā sēdeklī (klusībā viņš atzīmēja, ka transporta līdzeklis nav diez cik solīds), taču garais puisis ierosināja:

- Sēdieties blakus, būs vieglāk sarunāties.

- Es gribēju blakus, - Tureckis brīnījās. - Vai tad šajā mašīnā no vadītāja pa labi ir divas vietas?

- Es jau esmu vadītājs, - vientiesīgi paskaidroja garais puisis. - Neviens cits kopā ar mums nebūs.

Lieliski, sarkastiski nodomāja Tureckis, nometis savu burvīgo čemodāniņu aizmugurē un iekārtojies blakus vadītājam. Lieliski! Vietējie varasvīri steidzas demonstrēt savu attieksmi. Labi, paskatīsimies, ko īsti viņi ievārījuši. Tiesa, Tureckis tūlīt aptvēra, ka viņam nav ne jausmas, kas īstenībā noticis. Garais puisis šajā ziņā izpalīdzēja.

- Torecka kungs, - viņš ierunājās, - izlidojis no galvas, kā jūs sauc vārdā un tēvvārdā. - Es esmu Arkaša, bet ko nozīmē tie jūsu А. B ?

- Aleksandrs Borisovičs. Bet kāpēc Toreckis? Esmu Tureckis.

- Kā tad! - Arkaša iesmējās, braukdams ārā no pilsētas. - Nestāstiet nu!

Tureckis paraustīja plecus un sāka lūkoties laukā pa logu. Gleznainā Krimas ainava bija to vērta.

- Nestāstiet nu! Mēs zinām par jums visu, - garais turpināja.

Tureckis no jauna nobrīnījās, taču joprojām klusēja.

- Mani brīdināja, teica, lai Simferopolē sagaidu labāko Maskavas izmeklētāju!

- Kas tie par brīnumiem?! - pret savu gribu iebilda glaimotais Tureckis. - Kā šeit par mani kaut ko var zināt?

- Mums piezvanīja no Maskavas un visu par jums izstāstīja. Teica, ka braucot pats varenākais Ģenerālprokuratūras izmeklētājs! Teica, ja kāds nokļūst pie viņa uz pratināšanu, tas tūlīt stāsta visu kā pie bikts. Nodos paša tēvu. Un. ja tas nenotiek, tad viņš tūlīt - tas ir, jūs - tūlīt sabliež! Un vēl sakāt, ka neesat Toreckis^1.

Tagad Tureckis sāka kaut ko apjēgt.

-Tādā gadījumā tas būtu nevis uzvārds, bet iesauka, -viņš drūmi aizrādīja.

- Patiešām, - pēc neilgas pauzes piekrita garais. - Nez kāpēc neiedomājos... Bet tad... - Viņam sejā parādījās nepārprotama vilšanās. - Vai tad jūs šiem nebliežat?

- Nebliežu, - Tureckis atbildēja. Un, lai pavisam izgaisinātu ilūzijas, piemetināja: - Nav ne mazākās vajadzības. Tie maitas tāpat atzīstas. Bet tagad klausies, ko teikšu, Ar-kaša. Pirmkārt, smēķē uz citu pusi, jo man no dūmiem kļūst nelabi. Otrkārt, iedod cigareti, tā man būs vieglāk. Un, treškārt, izstāsti, no kurienes nākusi tik sīka informācija par mani.

- Šodien taču zvanīja no Maskavas.

-Skaidrs. Protams, no Ģenerālprokuratūras?

- Nē, no Kriminālmeklēšanas pārvaldes.

- No krimināl... - Tureckis aprāvās.

Tagad patiešām viss kļuva skaidrs. Zvanīšana bija uz tā huligāna Slavas sirdsapziņas. Noklausījies automātiskajā atbildētājā viņa paziņojumu, noskaidrojis pie Merkulova, kur Tureckis nozudis, un apsteidzis notikumus.

- Un ko tad varonīgie Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes darbinieki teica?

- Teica, ka jūs kategoriski esat pret lepnu sagaidīšanu, lai sūta pretī visparastāko mašīnu un tikai vienu šoferi, jo galīgi neciešat sarunas ar provinces izmeklētājiem. )a kaut kas nepatīk, tā tūlīt bliež!

Garais Arkaša bija nevis parasts šoferis, bet juridiskās fakultātes students, un laltas prokuratūras darbinieku vadāšana viņam bija īpašs uzdevums. Izmeklētājs, kas izmeklē lietu, bija nodevis Arkašam instrukcijas, kas sakāms "To-recka” kungam, kaut arī viņam likās, ka nebija īpašas vajadzības to darīt. Bogačova slepkavība vienmuļajā Krimas ikdienā bija tik nozīmīgs notikums, ka sīkumos par to zināja katrs suns, bet laltas apkaimē katrs kucēns. Iespēja par to pārliecināties Tureckim radās vēlāk.

Viņš beidzot atvēra Maskavas prokuratūras sūtīto paketi un salīdzināja tās saturu ar ziņām, kas bija dabūtas no Arkašas.

Bogačovam laltā piederēja liela māja, kurā viņš kopā ar ģimeni pavadīja lielu vasaras daļu. Šī vasara, pēdējā viņa mūžā, nebija izņēmums. Villā dzīvoja ne tikai sieva un meita, bet vēl apsardzes vīri, pavisam kopā septiņi cilvēki. Arī "guvernants", kas mācīja meitai svešvalodas, un viņa... vectēvs. Tieši viņš izmeklēšanai šķita pats interesantākais.

Pārkrievojies vācietis Arturs Karlovičs Guks un viņa mazdēls Viktors jau vairākus gadus bija cieši saistīti ar Bo-gačovu ģimeni. Pēc visa spriežot, Arturs Karlovičs bija labs speciālists juveliermākslā, katrā ziņā tieši šajā jomā viņam bija lietišķas attiecības ar Bogačova sievu, pareizāk sakot, atraitni. Ne īsti pirms, ne īsti pēc Bogačova slepkavības Guks, seniors, bija nozudis un kopā ar vinu dārglietas. Katrā ziņā sagadīšanās bija ļoti aizdomīga - jo vairāk tāpēc, ka pārējie mājinieki bija palikuši villā. Protams, ja Bogačovu nebija nozūmējis kāds no ārpasaules. No otras puses, viņu varēja nogalināt arī kāds mājinieks, pie reizes aizraidīt viņsaulē Guku, senioru, un līķi nogremdēt. Tā teikt...

Nu nē, Tureckis aprāva apziņas plūsmu. Izdarīt secinājumus pagaidām par agru. Vēl ne puse faktu nav zināma. Šobrīd zināmi trīs vērā ņemami notikumi. Tiesa, to hronoloģiskā secība nav skaidra.

1. L. Bogačova slepkavība.

2. A. Guka nozušana.

3. Dārglietu nozušana.

Acumirkli!

Kas tās par dārglietām?

- Kas īsti Bogačoviem nosperts? - viņš nevērīgi pajautāja vadītājam brīdī, kad mašīna brauca pāri slavenajai Krimas pārejai.

- Ak jā! - Arkaša nopriecājās. - Tur jau tas joks! Akmentiņi, ko vecais Guks pievācis, bijuši ārkārtīgi vērtīgi...

- Pagaidi! No kurienes zināms, ka viņš tos pievācis? Vai tam ir liecinieki?

- Kā nu ne? Viņš izgaisis, akmentiņi nozuduši, visi zina, ka Gukam bijuši lieli parādi. Vai redzat sakarību?

- Klausies, student, vai kādreiz esi dzirdējis par tādu lietu kā nevainības prezumpcija? Fakts, ka tas jūsu Guks aizlaidies, ir aizdomīgs, taču - grozi, kā gribi, - absolūti neko nepierāda. Viņam nav jātaisnojas, mūsu pienākums ir pierādīt, ka viņš ir noziedznieks. Citāda kārtība bija tikai trīsdesmit septītajā gadā.

- Liecieties mierā! - Arkaša paziņoja tonī, kas necieš iebildumus. - Visa lalta zina, ka Arturs Karlovičs kārtīs paspēlējis lielu summu Sjomam Barabanam. Motīvs skaidri redzams. Simts punktu, tas ir viņš!

Nebūtu slikti, ja tā būtu, Tureckim prātā iešāvās doma. Tādā gadījumā tikai jāatrod vectēvs un jānoslēpj aiz restēm. Tiesa, izskatītajos papīros par viņu nebija nekādu ziņu. Tikai virspusīga informācija par mājinieku 19. augustā dotajām liecībām.

Maskavas prokuratūra principiāli jaunus secinājumus nebija izdarījusi un jaukties Ukrainas kolēģu veiktajā izmeklēšanā nesteidzās. Un, ja nebūtu palielinātā Valsts Domes spīkera aktivitāte, viņš, Tureckis, patlaban te neatrastos. Sapožņikovs acīmredzot bija nešķirams aizgājēja draugs, taču arī tas nebija pietiekams pamatojums, lai lietas izmeklēšanā iesaistītu Ģenerālprokuratūru.

Pats par sevi saprotams, ka Bogačovs bija liela mēroga biznesmenis, taču viņš bija nogalināts aiz valsts robežām, tātad līdz zināmam laikam mums ar šo lietu nevarēja būt nekāda sakara. Zināmu lomu nospēlēja sīka nianse. Izrādījās, ka Bogačova apsardzes priekšnieks ir tāds Dmit-rijs Trofimovs... Demidova brāļadēls. Tātad Merkulova pieņēmums, ka spīkers iestāsies par kādu nelaimē iekļuvušu radinieku, bija itin tuvu patiesībai. Spīkers varēja zināt par Trofimova un Demidova saistību un izdarīt uz pēdējo spiedienu. Tagad, kad brāļadēls iejaukts skandālā, izveidojās jaunizceptajam ģenerālprokuroram nepatīkama situācija. Viņš bija spiests būt lietas kursā par to, kas notiek.

Starp citu, šie ģimenes un politiskie smalkumi Turecki neinteresēja, ja vien netraucēja ātrāk tikt ar visu galā un nozust pie meitas.

Bogačovu villa atradās pašā krastā piecus kilometrus noGurzufas. Viņi nolēma, ka jāpiebrauc apskatīties villu no malas, jo ceļš uz ļaltu tik un tā gāja gar Gurzufu.

- Lieliski! - jūsmīgi noteica Arkaša. - Dabūsim izpeldēties!

- Gaidi vien! - noburkšķēja Tureckis. - Esmu aizmirsis mājās peldbikses.

- Nekas briesmīgs. Kaut ko izdomāsim. Iznomāsim... -Arkaša smējās.

Gurzufā viņi pabrauca garām armijas sanatorijai un apstājās. Tālāk sākās zona, kurā varēja iebraukt tikai ar caurlaidi piecu grivnu vērtībā. Bet runa nebija par tik smieklīgu summu, Tureckis gluži vienkārši nevēlējās afišēt sevi pirms laika. Tāpēc viņi gāja uz jūru kājām. Čebureku ēdnīcā iekoduši, viņi uzņēma kursu rietumu virzienā.

Laiks bija samērā karsts, tāpēc abi izģērbās līdz viduklim un noāva kurpes. Tureckis brīnījās, ka gandrīz neviens nepeldas, kaut arī sauļojās ļoti daudzi.

- Uznākusi aukstā straume, - Arkaša minēja. - Pavisam aizmirsu, ka vakar solīja. Tā ka par peldbiksēm nav jāžēlojas, no peldēšanās tik un tā nekas neiznāktu. Ūdens temperatūra labi ja trīspadsmit grādu, nekādā ziņā vairāk.

Tureckis tomēr nespēja tam noticēt, paraudzīja ūdeni ar basu kāju un instinktīvi atlēca atpaka|. Ūdens atsvaidzināja daudz iedarbīgāk nekā "Alka-Sellzer”. Starp citu, nedrīkst aizmirst, ka jāpiezvana Grjaznovam... Bet, ja jau ūdens tik auksts, varbūt meita Ņina nometnē vispār nepeldas?! Tad nu gan ir atpūta.

- )a uzradusies tāda straume, tad jau visur ir auksts? -viņš pajautāja.

- Nav ne jausmas. Baltijas jūrā varbūt ir vēl aukstāk! -Arkaša iesmējās.

- Neirgojies! Tepat nometnē atpūšas mana meita.

- Kurā vietā?

- Kaut kur Sevastopoles tuvumā, precīzi nezinu.

- Tas taču, - Arkaša teica, - no šejienes ir apmēram simt kilometru. Arī krasts tur citāds, līči, līcīši, zemesragi. Varbūt tur karsts kā uz lāvas. Lūk, tur tā ir.

- Kas? - Tureckis nesaprata.

-Tā jūsu villa. Tas ir, Bogačovu villa.

Tureckis pret savu gribu iesvilpās. Skats patiešām bija to vērts, lūras krastā slējās trīsstāvu ēka. Kādus divdesmit metrus iepriekš bija samērā krauja noeja uz jūru, patiesībā uz nelielu līcīti. Vakara saulrietā māja droši vien izskatījās ļoti skaista, taču arī tagad tā bija iespaidīga.

Platās fasādes malās, atdarinot viduslaiku sargposteņus, slējās divi tornīši. Lielas jo lielas verandas pirmajā un trešajā stāvā Sarkanu kārniņu jumts, draiski vējrāži. Jaunajiem krieviem tipiskā eklektika. Starp citu, bez īpašas bezgaumības izpausmēm. Saki, ko gribi, bet Bogačova māja bija vietēja līmeņa apskates objekts. Pa kreisi no Gurzufas bija Čehova vasarnīca, pa labi - Bogačova nams. Starp citu, uz mājas jumta plivinājās neliels, balts karodziņš ar zaļu krustu - aptieku simbolu.

Teritoriju ap māju ieskāva iespaidīgs, divus metrus augsts žogs. Visus mēģinājumus tikt tam pāri katrā ziņā vajadzēja novērst apsardzei.

Tureckis vērīgi aplūkoja ainavu. Uz māju veda tikai viens ceļš. No vienas puses māju ieskāva tādai milzu ēkai neatbilstoši neliels dārzs. Bija skaidrs, ka tas domāts kolorītam, nevis ražas iegūšanai. Otrā pusē tieši pretī mājai bija ierīkots baseins. Tas nebūt neizskatījās kā kundziska pārmērība, jo no jūras pie mājas varēja tikt pa kāpnēm, tātad arī nokāpt uz jūru. Ņemot vērā, ka krasts ļoti klinšains, to izdarīt nebūt nebija vienkārši, ja vien neiebrauc līcī ar zemūdeni.

...Piecas minūtes pāri pieciem "Ņiva" apstājās pie (aitas pilsētas prokuratūras, un Arkaša pavadīja Turecki uz otro stāvu, kur galējā kabinetā pa kreisi pusdienas ieturēja izmeklētājs Makarovs. Pusdienas pēc pilnas programmas. Viņš beidza ēst okrošku un jau meta kārus skatienus uz otro ēdienu - kūpošiem makaroniem jūrnieku gaumē. Abi ēdieni bija nolikti ne tikai uz galda, bet arī uz dokumentiem.

Par spīti Arkašas apgalvojumiem, ka nekas viņiem nepazūd (vienīgi Bogačova kundzes dārglietas), Tureckis savu jauno diplomātportfeli bija paņēmis līdzi. Pavisam nesen viņš bija pazaudējis kabatas portfeli, turklāt viņam patika nēsāt čemodāniņu.

Izmeklētājs Makarovs nebūt nebija apmulsis, ka pārsteigts tik intīmā situācijā, un piedāvāja ar plašu žestu Tu-reckim un droši vien arī Arkašam kā pašu cilvēkiem pievienoties. Tiesa, kur ēdiens gatavots un kas to piegādājis, nebija īsti saprotams. |a vien Makarovs nebija izņēmis gatavos ēdienus tieši no rakstāmgalda.

- Tepat blakus ir mūsu iecienītā kafejnīca, - pavēstīja Arkaša, it kā būtu nolasījis Turecka domas. - Tās nosaukums ir "Gliemežnīca". Ēdamais ir no turienes. Viņi to piegādā. Prokuratūras vajadzībām organizēts pat īpašs dienests. Tādi kā ēdiena pienesēji. Noteikti jūs uz turieni aizvedīšu.

- Arkans, - sacīja Makarovs, - ir mans stažieris, bet tagad jūsu personiskais šoferis. Un referents. Atrisinās jebkādus tehniskus jautājumus. - Viņš noslaucīja roku un padeva Tureckim mapi. - Te ir materiāli, arī pratināšanas protokoli. Starp citu, tur ir arī Ukrainas Ģenerālprokuratūras lēmums par jūsu līdzdalību izmeklēšanā. Arī no Kijevas atsūtīta apliecība, ka esat Ukrainas ģenerālprokurora speciālais palīgs Bogačova slepkavības izmeklēšanas lietā. Taču gribu brīdināt, ka pastāv vēl viena izmeklēšana, ar ko nodarbojas... nevalstiska struktūra.

-Saprotu. Aizgājēja tuvinieki nolīguši privātdetektīvus?

- Diemžēl nē. Apdrošināšanas sabiedrība "Finist".

-Atvainojiet?

-Tie pazudušie grabuļi ir kaut kas stipri nopietns. Apdrošināti par milzīgu summu. Tieši pret nolaupīšanu. Vārdu sakot, apdrošināšanas sabiedrība ir šokā. Izmaksājot Bogačova kundzei apdrošināšanu, viņi izputētu, tāpēc izdara paši savu izmeklēšanu.

- Nūjā, - iestarpināja Arkaša. - Viņiem ir tikai divi varianti. Vai nu jāatrod tie grabuļi un jāatdod Bogačovai, vai ari jāpierāda, ka viņa tos pati sev nospērusi, lai gūtu divkāršu peļņu.

Tureckis labvēlīgi paskatījās vispirms uz Arkašu, pēc tam uz izmeklētāju un nobrīnījās, cik lielu brīvību bauda viņa personiskais šoferis, vienlaikus stažieris.

- Tieši tā, - Makarovs apstiprināja. - Mūsu brīnumbērns. - Viņš pamāja uz Arkašas pusi. - ļums rezervēts numurs viesnīcā "Jalta", atvērts rēķins bārā un restorānā, lūra patlaban ir auksta, uzklīdusi kaut kāda straume, taču jūsu viesnīcā ir lielisks baseins ar jūras ūdeni.

Šajā brīdī Makarovam mēle tā kā aizķērās, taču bija redzams, ka viņš grib teikt vēl kaut ko. Tureckis, jau saposies uz iešanu, gaidīdams pagriezās uz viņa pusi. Sajutis uzmundrinājumu, Makarovs beidzot dabūja pār lūpām:

- Sakiet, Aleksandr Borisovič, - vai tas tiešām tik vareni iedarbojas uz pratināmajiem? Saprotiet, kad sabliež?!

Gaiteņa dežurants atslēdza 714. numuru un palaida Tu-recki pa priekšu. Pirmā bija liela istaba ar platu divguļamu gultu. Mazākajā istabā atradās kušete. Minibārs un televizors. Vannasistaba, kuru mute nevērās saukt par sanitāro mezglu, spīdēja un laistījās. Frotē dvieļi, rītasvārki.

Gaiteņa dežurants nolika atslēgas uz galda un pacietīgi gaidīja. Tā kā viņš neko nebija palīdzējis nest (čemodāniņu Tureckis joprojām nevienam neuzticēja), Tureckis taisnīgi nolēma, ka dežurants dzeramnaudu nav pelnījis. Vaļīgi uzsitis tam uz pleca, viņš pateica:

- Paldies, puis! Pasaki, lai tuvāko divu stundu laikā neviens mani netraucē.

Notrīcējis no pieskāriena vien, dežurants acumirklī aizgāja. Tureckis nobrīnījās, taču tūlīt atcerējās, ka viņš ir arī "Toreckis". Skaidrs. Slava steidzas varonim pa priekšu. Starp citu, kalambūrs. Viņš atcerējās, kāds bija palaidis izteicienu: "Slavka steidzas pa priekšu varonim." Jupis ar viņiem! Galvassāpes praktiski bija mitējušās, tāpēc bija laiks ķerties pie darba.

Tureckis pasūtīja uz numuru pusdienas un jaunāko vietējo presi. Viņš negrasījās nevienu pārsteigt ar izsmalcinātu gaumi, tādēļ pēc piecpadsmit minūtēm viņam atnesa svaigu dārzeņu salātus, soļanku un eskalopu ar ceptiem kartupeļiem.

Vēl pēc pusstundas sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs paņēma dvieli, nokāpa lejā un vestibilā pirmajā viesnīcas kioskā nopirka peldbikses, šortus, baseina brilles un beisbola cepuri ar viltotu "Nike" emblēmu. Nākamais bija aptiekas kiosks, un, brīdi padomājis, Tureckis papildināja savus krājumus ar dažām "Alka-Seltzer" un aktīvās ogles paciņām Pāris melno tablešu viņš iemeta mutē tūlīt, un tas nebūt nebija lieki, īpaši ja ņēma vērā neseno slodzi uz gremošanas sistēmu.

Pēc tam noskalojies, ar pūlēm uzvilcis peldbikses, viņš cauri dušai devās uz baseinu.

Apkārt tam bija vairāk cilvēku nekā ūdenī. Acīmredzot viesnīcas iemītnieki, kas vadīja brīvo laiku jūras krastā, patiešām bija pārcēlušies uz šejieni, uz siltumnīcas apstākļiem.

Tureckis pamanīja brīvu atpūtas krēslu baseina malā un, ilgi nedomādams, iezvēlās tajā. Ar peldēšanos viņš nesteidzās. Vajadzēja sagremot pusdienas, turklāt viņam bija sarunāta tikšanās ar agrāk nekad neredzētu cilvēku. No numura Tureckis bija nosūtījis ziņu uz Arkašas peidžeri un pavēles kārtībā pieprasījis, lai viņš jebkādā veidā šo cilvēku atved. Tieši pie baseina malas. Bez kavēšanās vajadzēja ķerties vērsim pie ragiem. Vai govij pie tā, kas tai ir...

Kamēr parādījās Arkaša, Tureckis paguva vērīgi pārlūkot avīzes. Nekas jauns tur nebija atrodams. Prese izskatījās kā vietējā pildījuma "Moskovskij Komsomoļec". Visi materiāli ar kliedzošiem virsrakstiem, bet par Bogačova slepkavību neviena vērā ņemama fakta. Visiem rakstiem bija kopīgs viens - tajos nebija ne vārda par dārglietu nozušanu Skaidrs, tas bija apdrošināšanas sabiedrības pirksts.

Tureckis nometa avīzes un sāka lasīt liecinieku pratināšanas protokolus. Aculiecinieku patiesībā nebija. Kaut arī māja bijusi ļaužu pilna, neviens neko nebija nedz redzējis, nedz dzirdējis. )a nemin dažus sargus, visi bija gulējuši vai arī teica, ka gulējuši. Nevienam konkrētu aizdomu nebija. Bogačovam, ievērojamam biznesmenim, pilnīgi likumsakarīgi varēja būt nelabvēļi vai konkurenti. Tomēr pirmajā pratināšanā sieva, nu jau atraitne, nebija spējusi atcerēties nevienu faktu, kas apstiprinātu hipotēzi par iespējamo pasūtījuma slepkavību, kura varētu būt saistīta ar nelaiķa biznesu. Protams, derēja sīkāk pārbaudīt, kādā stāvoklī bija bizness slepkavības brīdi.

Savukārt juvelierizstrādājumu un astoņus ar pusi tūkstošu dolāru nozušanu no seifa varēja iztulkot kā laupīšanu, ko saimnieks neveiksmīgi mēģinājis nepieļaut.

Trešais apstāklis bija tāds, ka Bogačovs nošauts ar vienu vienīgu šāvienu, acīmredzot cauri spilvenam un visticamāk miegā.

Ballistiskās ekspertīzes slēdziens vēl nebija gatavs. Kriminālists gan bija nopratināts, un no viņa liecībām izrietēja, ka šāviens izdarīts no attāluma, kas nepārsniedz pusmetru. Kāpēc guļošs cilvēks būtu jānogalina caur spilvenu no pusmetra attāluma?

Kaut kāda mistika. Ne šis, ne tas.

Ne jau katrs laupītājs izdarīs slepkavību, jo abi noziegumi pēc sava smaguma bija stipri atšķirīgi. Tomēr dažreiz notika arī slepkavība. Tādos gadījumos, kad laupītājs bija bruņots, bet saimnieks stājās ceļā. Ahā, kā mēdz teikt Demidovs. Bet, ja pieņem, ka Bogačovs iegājis istabā un laupītāju pārsteidzis? Tas izšāvis caur spilvenu, kuru izmantojis par klusinātāju, paņēmis akmentiņus un nozudis tāpat, kā bija atnācis.

Bet kā viņš atnācis?

Tikai nelabais to zina.

Jāpārbauda un vēlreiz jāpārbauda mājinieki, īpaši apsardze. Labi vismaz tas, ka no visiem paņemts paraksts par neizbraukšanu.

Sarežģījumus radīja tas, ka Bogačovs bija nogalināts ar vienu vienīgu šāvienu, turklāt caur spilvenu. Un iešauts tieši pierē. Tas vairāk bija profesionāla slepkavas rokraksts, jo nez vai tā rīkotos zaglis, kas nejauši izmanto ieroci.

Iebkurā gadījumā bija jāgaida ballistikas ekspertu slēdziens. No Bogačova galvas izvilktā lode bija nosūtīta uz Simferopoles kriminālistikas laboratoriju.

- Aleksandr Borisovič! - piepeši pie auss atskanēja priecīga pazīstama balss.

Tureckis nodrebēja, un mape ar protokoliem, slēdzieniem un uzziņām izslīdēja no rokām ūdenī. Dažas lapas izkrita no mapes un aizpeldēja. Tureckis apjucis atskatījās. Blakus stāvēja Arkaša un mazliet tālāk nepazīstama jauna sieviete vaļīgās baltās biksēs un zaļganā krekliņā. Skaidri redzamo izbrīnu viņas skaistajā sejā aizsedza lielas, melnas brilles.

- Atgādāju, - pavēstīja Arkaša, - vislabākajā kārtībā. -Bija redzams, ka viņš lepojas ar sevi.

Sieviete atmeta no pieres traucējošo kastaņkrāsas matu šķipsnu un klusēja.

Tureckis piecēlās un, neteicis ne vārda, ienira baseinā. Arkaša ar sievieti apmainījās skatieniem. Tureckis tikmēr savāca papīra lapas, nolika sausumā, nopeldēja turp un atpakaļ divdesmit piecus metrus un izkāpa no baseina. Un tūlīt sajuta dunēšanu deniņos, smagumu krūtīs un nelabumu vēderā. Jā, pēc vakardienas svinībām tas bija par daudz. Viņš ar žestu paaicināja oficianti un pieprasīja, lai nekavējoties atnes minerālūdeni. Kad dzīvinošā valgme bija atnesta, Tureckis tūlīt pat iemeta tajā divas “Alka-Seltzer" tabletes, pagaidīja, kamēr izšķīst, un vienā rāvienā izdzēra.

Visu šo laiku Arkaša ar sievieti stāvēja un klusēja.

- Kā tev izdevās viņu pierunāt? - beidzot pajautāja Tu-reckis, it kā dāmas nebūtu klāt. - Vai tikai nesagvelzi kaut ko par bliešanu?

- Klau! - Sieviete beidzot neizturēja. - Varbūt jūs beidzot sasveicināsieties?

- Visam savs laiks, - atteica Tureckis.

- Nē, - sacīja Arkaša, - par bliešanu neteicu. Sacīju, ka nokārtosiet problēmu ar apdrošināšanas sabiedrību.

- Par daudz uzņemies, - noņurdēja Tureckis. - Pagaidām izpeldies! - Viņš gan saprata, ka tikai tādā veidā varēja piespiest lekaterinu Bogačovu braukt uz viesnīcu. Tā patiešām bija viņa. - Sēdieties, Bogačova kundze! - Tureckis piebīdīja viņai atpūtas krēslu.

- Vika, - Bogačova uzrunāja oficianti, kas bija atnākusi pēc Turecka glāzes, - atnes, lūdzu, martīni ar ledu!

Izskatās, ka viņa te jūtas kā mājās, nodomāja Tureckis.

- "Bianco" vai "Rocco"? - oficiante uzdeva ierastu jautājumu.

- "Bianco".

- lekaterina... - iesāka Tureckis.

- Sauciet mani par Katju!

Droši vien viņai nav vairāk kā trīsdesmit gadu, Tureckis aptuveni noteica vecumu. Turklāt sasodīti skaista sieviete. Un atraitne.

- Kas attiecas uz apdrošināšanas sabiedrību, - viņš ierunājās, - neko vēl nevaru apsolīt, taču...

- Saprotu, - Bogačova viņu pārtrauca. - Viņi paši at-šūsies. Pilnīgi skaidrs, ka Ļoņas slepkava paņēmis arī piekariņus.

- Izstāstiet sīkšk, kas tie ir.

- Rotaslieta. Ļoti reta un droši vien dārga.

- Cik maksā?

- Nav ne jausmas.

- Jums to uzdāvināja? Vīrs?

- Ne gluži. Mums bija... ir ģimenes draugs, liels antīku un citu dārgu mantu speciālists. Viņš man palīdz ne tikai dārglietu izvēlē.

- Vārdu sakot, viņš jums tās piegādā?

Piekrītot viņa nolaida uz leju garās skropstas.

-Tātad vīrs maksāja, bet viņš gādāja? Un šos piekariņus bija sagādājis viņš?

Skropstas atkal sakustējās.

- Uzvārds? - īsi pieprasīja Tureckis.

Bogačova klusēja.

- Uz-vār-du!

- Guks, - viņa izmocīja. - Arturs Karlovičs.

- Kur viņš bija naktī, kad...

- Nav ne jausmas. Varbūt Maskavā. Katrā ziņā viņš aizbrauca uz turieni pirms divām nedēļām.

Oficiante atnesa Bogačovai martīni glāzi.

- Viņš varēja arī atgriezties, - Tureckis izteica pieņēmumu un nodomāja, ka kļūst skaidra vismaz šo divu notikumu formālā hronoloģija. Vispirms nozūd A. Guks. Tad seko L. Bogačova slepkavība. Un nozūd dārglietas.

-Tādā gadījumā es būtu zinājusi.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka Gurzufā viņš dzīvoja pie mums.

- Kāpēc?

- Vai tā ir pratināšana? - Bogačova pauda izbrīnu.

- Protams. Bet kā jūs domājāt? Vīra nāve diemžēl neizslēdz jūs nedz no liecinieku, nedz potenciālo aizdomās turamo skaita.

- Jūs jokojat?

- Diemžēl nē. -Tureckis apzināti izturējās asi. Viņš bija te viens, tāpēc vienlaikus nācās tēlot gan labo, gan slikto policistu. Un vienmēr derēja sākt ar slikto. - Esmu pārliecināts, ka pilsētas prokuratūrā vai slepkavības vietā jums būtu grūtāk runāt.

-Skatieties, kāds psihologs! - izsmējīgi nomurmināja Bogačova.

- Gan mūsu, gan jūsu interesēs, - nereaģēdams turpināja Tureckis, - ir ātrāk iegūt skaidrību. Tāpēc viens otru netraucēsim. |ūs droši vien vēlaties pēc iespējas ātrāk aizbraukt no tās mājas.

- Kas vēl nebūs! - noteica atraitne.

Turecki šie vārdi izbrīnīja, un viņš neuzskatīja par vajadzīgu izbrīnu slēpt.

- Nekur es nebraukšu, - Bogačova atkārtoja savu tēzi.

- Es šeit jūtos labāk nekā Maskavā. Arī meitai te ir labāk.

- Ko jūs teicāt viņai par šo gadījumu?

-Sacīju, ka tēvs ir komandējumā. Ārzemēs... Citādi nevarēju. Meita viņu dievināja, - Bogačova pateica bez mazākā saviļņojuma.

- Cik viņai gadu? - painteresējās Tureckis.

-Septiņi.

- Jūs teicāt, ka paliksiet šeit, taču pēc nedēļas meitai jāiet skolā, vai ne?

- Juļa mācīsies ģimnāzijā, bet mācības tur sākas pirmajā oktobrī. Tur domā par skolēnu veselību un ļauj viņiem atpūsties ilgāk, - Bogačova vienaldzīgi informēja.

-Tas ir labi,-piekrita Tureckis.-Gribētos, lai arī mana meita mācās tādā vietā.

- Ar jūsu algu... - Bogačova turpināja viņa domu.

Tureckis piekrītot pamāja. Bogačova viņam gandrīz vai

patika.

- Kur ir jūsu meita?

- Nometnē. Tepat Krimā.

-Vai tiešām? Metiet visu pie malas un brauciet pie meitas! - ieteica Bogačova.

Tureckis neticēja savām ausīm. Viņš paskatījās uz Kat-jas glāzi - no tās bija nodzerts pavisam maz.

- Ko jūs runājat? Es esmu no Krievijas Ģenerālprokuratūras un speciāli atbraucu uz Ukrainu, lai izmeklētu jūsu vīra noslepkavošanu!

Bogačova paņēma somiņu, ar nepārprotamu nodomu piecēlās un pasauca oficianti.

- Saruna vēl nav beigusies, - tikko valdīdamies, nošņācās Tureckis.

Bogačova acīmredzot saprata, ka viņš nejoko, un mēģināja situāciju labot.

- Es gribēju tikai samaksāt.

- Ierakstiet manā rēķinā! - Tureckis pateica pienākušajai Vikai.

- Nekas neiznāks! - Bogačova tikko manāmi pasmaidīja. - Es labi zinu kārtību šajā viesnīcā. Uz kredīta te neko nedod.

Oficiante tomēr paklausīgi izpildīja Turecka lūgumu un aizgāja. Bogačova neslēpa izbrīnu un tomēr nevērīgi atmeta ar roku. Tureckim gar acu priekšu noplivinājās vairāki gredzeni ar lieliem akmeņiem.

- Liecieties mierā, Aleksandr Borisovič, jums tik un tā nekas neizdosies. Velti zaudēsiet laiku. Vai tad jūs nezināt, ka mūsu valstī pasūtījuma slepkavības nekad netiek atklātas?

- Es jūs nesaprotu, - Tureckis atzinās. - Kādēļ sevi nolikt tik muļķīgā situācijā? Nogalināts taču jūsu vīrs!

- Nogalināts, - viņa piekrita. - Nomiegts. Nozūmēts. Novākts.

Tikai tagad Tureckis pamanīja divas slapjas svītriņas, kas tecēja pa tumšajiem vaigiem no tumšo briļļu apakšas. Bogačova raudāja, taču turpināja viņu ķircināt.

Viņš bridi klusēja, ļaudams Katjai daudzmaz atjēgties. Bet viņa negaidīti piecēlās un klusēdama aizgāja. Tureckis tikko paguva pieslieties no atpūtas krēsla kājās, kad Katja jau nozuda vienā ejā. Tureckis nopūties atslīga no jauna krēslā (patiešām, neskriesi taču pakaļ!) un pamanīja, ka tepat blakus palikusi somiņa. Aizmirsta? Vai arī tās saimniece vēl atgriezīsies?

Pēc pāris minūtēm Katja atgriezās, ģērbusies zilā peldkostīmā ar sīkām rūtiņām. Tureckis paguva ievērot neparasti stalto augumu un zēniski šauros gurnus - par spīti sievietes garajam augumam, viņa izskatījās tik dabiski kā modele uz "mēles”. Piegājusi pie baseina malas, "modele” pacēla uzaugšu rokas, nostiepās kā stīga un spēcīgi atspērās. Pēc mirkļa vingrais augums ienira ūdenī, nākamajā mirklī iznira vismaz desmit metru attālumā - un viņa aizpeldēja pareizā kraulā.

Tureckis neapzināti nopriecājās par skatu. Arkaša, jau izlīdis no ūdens, pavēra muti.

- Šodien vairs neesi man vajadzīgs, - noteica Tureckis. - Ļaunākajā gadījumā piezvanīšu.

Līdzko Bogačova izlīda no ūdens, Tureckis padeva viņai dvieli.

- Kāpēc jūs domājat, ka tā bija pasūtījuma slepkavība?

- Neko nedomāju. Izspruka šie vārdi nedomājot. Vai neiebilstat, ja papeldēšos vēl mazliet? Varbūt nāksiet kompānijā?

- Neesmu vēl tam nobriedis, - Tureckis sameloja, nepamirkšķinājis ne aci, kaut arī no karstuma jau kūpēja. Maigi izsakoties, viņš nebija drošs, vai līdzās tik lieliskai peldētājai nekritīs kaunā.

Pēc desmit minūtēm Katja izkāpa no baseina un pirmām kārtām pajautāja:

-Sakiet-vai jūsu uzvārds irTureckis? Liekas, kaut kur to esmu dzirdējusi...

- Nez vai. Labāk pastāstiet ko vairāk par saviem piekariņiem.

- Kas gan tur stāstāms? Piekariņi kā piekariņi. Vai "Trīs musketierus” esat lasījis?

- Hmm... - Tureckis nošķobīja lūpas.

- Nav svarīgi. Divpadsmit zelta kaklarotā iekarinātu briljantu. Katrs briljants desmit karātu. Vai tas jūs apmierina?

Tureckis klusībā nošausminājās, jo nespēja pat iedomāties, cik tāda kaklarota maksā. Tomēr viņš savilka seju neizprotamā grimasē un painteresējās:

- Laikam jau neesat vienaldzīga pret tādiem vizuļiem?

- Laikam jau, - viņa mierīgi atbildēja.

- Cik tie maksāja?

-To zināja tikai vīrs. Un Arturs Karlovičs, protams.

- Bet jūs vismaz stādāties priekšā, ar cik cipariem rakstāma summa?

- Nu nemaz, - samērā vienaldzīgi atteica Katja.

- Pieņemsim. Kā vispār notika pirkšanas process? Dzīvesbiedrs pasniedza jums piekariņus, vai arī vispirms tos apskatījāt?

-Vispirms apskatīju.

- Guks atnesa uz mājām? Vai arī jūs kaut kur braucāt? Pie vidutājiem? Pie pārdevējiem?

- Nekad tin nekur nebraucu. Mūsu sadarbība balstījās uz šo noteikumu. Arī Leonīds lūdza, lai ar tiem neizrādos juveliersalonos un demonstratīvi nesvaidos ar naudu. Rūpējās par savu tēlu. Proti, lai presē nekas tāds neparādītos. Par lietas tehnisko pusi vienmēr rūpējās Arturs Karlovičs.

-Tātad Guks aizveda piekariņus jums uz mājām?

- Jā. Protams, ne šeit, bet Maskavā. Atceros, tikko pārkāpis pāri slieksnim, viņš pavēstīja: "Katrīnas piekariņi!”

- Kad tas notika?

- Pirms pusgada. Precīzi neatceros.

- Piekariņi tika glabāti seifā. Vai jūs zinājāt kombināciju?

- Protams, nē. Ejot uz kādu pieņemšanu, Ļoņa pats atvēra seifu un iedeva piekariņus.

- Klausieties, kādas Gurzufā var būt pieņemšanas?

- Nezinu, ļaltā saviesīgā dzīve tomēr pastāv. Es uzliku piekariņus arī tad, kad pie mums ieradās viesi.

- Un vai tas notika bieži?

-Viesi? Pastāvīgi. Ļoņam netrūka biznesa partneru, bet viņš bija tik viesmīlīgs, ka ik reizi viesošanās nozīmēja ko vairāk.

- Sakiet - vai Bogačovs vienmēr turēja jūsu dārglietas savā seifā?

- Seifā viņš turēja tikai piekariņus. Pārējās dārglietas vienmēr glabājās pie manis. Ja jau viņš bija tik kategorisks, piekariņi patiešām bija neparasti vērtīgi. Starp citu, es neiebildu. Tomēr, patiesību sakot, mani nelaida va|ā sajūta, ka tos man tikai iznomā.

- Vai viņš nemēģināja glabāt piekariņus, teiksim, bankā?

- Es taču tos bieži liku ap kaklu! - Katja sašuta. - Kā jūs to domājat?

Tureckis mēģināja iztēloties līdzīgu situāciju savā ģimenē un patiešām nespēja.

- Labi. |a jau Guks piegādāja jums dārglietas mājās, viņam kā starpniekam uzticējāties ne tikai jūs, bet arī pārdevēji, ja vien viņš pats nebija pārpircējs, kas pārdeva akmentiņus tālāk jūsu vīram. Vai tāds variants ir iespējams?

Bogačova domīgi pašūpoja galvu.

- Otrais variants nez vai. Man viņš nelikās tik turīgs. Manuprāt, Arturs Karlovičs varēja būt pazīstams vērtētājs.

- Labi, ja tā būtu. Vieglāk varētu viņu.atrast. Katja, vai esat bijusi viņa Maskavas dzīvoklī? Vai zināt adresi?

- Protams. Viņš dzīvo pašā centrā, Varvarkā.

- Pamēģināsim tūlīt piezvanīt, - ierosināja Tureckis.

- Nav vērts. - Katja papurināja galvu. - |au vairākas reizes mēģināju to darīt. Neviens neatbild.

- Bet viņa mazdēls, jūsu meitas skolotājs, - vai tad viņš nezina, kur uzturas mīļotais vectētiņš?

- Vismaz man Viktors neko nav teicis. Bet viņu jau pratināja, - Bogačova atgādināja. - Ja viņš to būtu teicis, jūs zinātu. Pratināja taču mūs visus. Jau nākamajā rītā.

- Ja jau sākām runāt par Viktoru, pasakiet - kā viņš nokļuva jūsu mājā?

- Viņš ir sava vectēva mazdēls, - Katja atgādināja.

- Mums ar to pietika.

-Tas nozīmē, ka Guks jūsu acīs bija absolūti uzticams.

- Vispār jā.

- Tik lielā mērā, ka uzticējāt savu vienīgo bērnu viņa mazdēlam.

- Klausieties, ko jūs no manis vēlaties!

- Ko viņš māca Juļai? - Tureckis pajautāja, neliekoties ne zinis, ka Bogačova kļūst nikna. - Jūs pati teicāt, ka skolā, atvainojiet, ģimnāzijā viņa vēl neiet Varbūt apgūst zinības mājās?

-Viktors māca valodas. Viņam ir spīdošas vācu valodas zināšanas, viņš labi prot angļu valodu, mazliet sliktāk — fran-ču valodu.

Tureckis kā padodamies pacēla rokas.

-Vai Gukam ir vēl kādi radinieki?

- Manuprāt, nē. Viktora vecāki gājuši bojā. Diezgan sen, - viņa tūlīt piemetināja, pamanījusi, ka Tureckis gatavs šajā sakarībā uzdot jautājumu.

Tureckim nepavisam vairs nebija spēka, prātā viņš bija kapitulējis, taču centās savilkt seju augstprātīgā izteiksmē.

- Labi, šobrīd beigsim. Vēl tikai pasakiet - kur un kādos apstākļos iepazināties ar Guku, senioru?

Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvais pilnvarotais Wladimirs Sofrins.

Maskava, 24. augusts, pulksten 14.10.

Jau no rīta sākās pamatīgs lietus. Tikai pret pusdienlaiku tas zaudēja spēku un norima. Debesis noskaidrojās, un daudzajās peļķēs tūlīt iezaigojās saules stari.

Sofrinam, Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes ierindas operatīvajam aģentam, skatoties uz pārvērtībām dabā, sejā sajūsma neparādījās. Vajadzēja ķerties pie jauna darba, kuru vakar bija uzticējis pats Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks, ģenerālmajors Grjaznovs. Viņa uzdevumi nekad nebija nenozīmīgi, nerunājot par to, ka viņš izturējās pret Sofrinu gandrīz kā paša dēlu. Un Volodja centās, cik spēka, lai savu audzinātāju neiegāztu.

Arī tagad, uzzinot, kas jādara, tūlīt kļuva skaidrs, no kuras puses vējš pūš. Tā varēja būt tikai Ģenerālprokuratūra. Uz jautājumu, vai tā nav Aleksandra Borisoviča iniciatīva, Grjaznovs bija atbildējis ar tikko manāmu galvas mājienu, apstiprinot šo pieņēmumu, kas nebūt neiepriecināja. Lai nu kas, bet viņš labi zināja, ka, tiklīdz sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Tureckis ar Grjaznovu sāk savas spēlītes, apkārtējā telpa pārvēršas krievu pirtī un palīgi tiek nodzīti putās.

No pirmā acu uzmetiena uzdevums nebija īpaši sarežģīts - Maskavā jāsameklē tikai tāds večuks Arturs Karlo-vičs Guks, kas tiek turēts aizdomās par slepkavību. Taču slepkavība nav izdarīta Maskavā, tas pirmkārt. Un bija no-mušīts nevis šāds tāds pensionārs lvanovs vai Sidorovs (Ģenerālprokuratūra ar tādām lietām nenodarbosies), bet tēvzemes biznesā visai iespaidīga figūra. Tas otrkārt. Un tāpēc nepavisam nebija iespējams paredzēt, kā meklēšana veiksies un kāds būs rezultāts.

ļo vairāk tāpēc, ka Guka Maskavas dzīvoklis jau bija kārtīgi pārbaudīts. Uz turieni bija aizbraucis Vjačeslavs lva-novičs personiski un izpētījis katru kaktu. Pats par sevi saprotams, ka no večuka dzīvoklī nebija ne vēsts (cilvēks, ko tur aizdomās par slepkavību, mierīgi nedzīvos pierakstīšanās vietā!). Nebija atrasts nedz viņš, nedz visniecīgākais pieturas punkts par viņa uzturēšanās vietu. Dzīvesvietā netika atrasts ne mazākais pierādījums.

Pirmais pavediens tomēr bija. Vienīgais iepriecinājums. Tureckis bija piespēlējis Grjaznovam informāciju, ka pazudušo Guku ar Bogačova sievu iepazīstinājusi draudzene, ar kuru kopā reiz strādājusi uz "mēles". Sofrins nolēma sākt tieši ar viņu.

Atgājis no loga, viņš noņēma no pakaramā džinsaudu-ma jaku un kādu brīdi grozīja rokās. Beidzot nolēma to uzvilkt un palūkojās pie sienas piekārtajā lielajā spogulī. Uz viņu skatījās šaura, vasarraibumiem nosēta seja ar, viņaprāt, pagaru degunu un bērnišķīgām, pelēkām acīm.

- Mjā, - Sofrins izķemmēja īsi apgrieztos matus un nez kāpēc tos vēl pieglauda ar rokām, - nez vai izdosies atstāt iespaidu. Varbūt tomēr?

Modes nams "Selēne” atradās vecā, restaurētā mājā Gogoļa bulvārī netālu no Kropotkinas metrostacijas. Balti oranžā trīsstāvu ēka ar platām ozolkoka durvīm bija redzama pa gabalu. Turpat ietves malā stāvēja automašīnas, galvenokārt ārzemju modeļi. Sofrins iegāja pa durvīm.

Divi spēcīgi noauguši vīri melnos formastērpos četrpadsmit collu "Samsung" televizorā skatījās kādu vesternu. Viens momentā reaģēja, nostājoties priekšā. Starp citu, viņš nebūt neizskatījās draudīgs, tā vairāk bija dienesta pienākumu pildīšana un mazliet tāda kā bērnišķīga ziņkārība. Sargs jau gatavojās uzdot standarta jautājumu, taču Sofrins viņu apsteidza un klusēdams uzrādīja apliecību.

- Kādā jautājumā? - sargs tomēr painteresējās.

- Man vajadzīga Aļošinas kundze. Kur viņu var atrast?

Vīra seja izbrīnā kļuva vēl bērnišķīgāka.

-Otrajā stāvā, demonstrāciju zālē. Tur pajautāsiet.

Sofrins devās uz marmora kāpnēm. Pagriežoties uz kāpņu pusi, viņš uz plašā laukumiņa aizkavējās. Telpā ienāca vīrietis vieglā kafijbrūnā uzvalkā un baltā kreklā. Neviens viņu neapstādināja, nepainteresējās, kas viņš ir un kādā vajadzībā ieradies. Sargi sveicinot pamāja ar galvu kā vecam paziņam, tas, kas bija runājis ar Sofrinu, noteica pāris vārdu un norādīja ar skatienu uz kāpnēm. Izmeklētājs tikko paguva pamanīt sev pievērsto "kafijbrūnā" svešinieka skatienu, kad tas jau vieglā solī uzskrēja pa kāpnēm.

Otrā stāva milzīgajā zālē atradās bārs, droši vien savējiem. Bārs bija pustukšs. Turpat pa kreisi atradās durvis ar uzrakstu "Demonstrāciju zāle". Pa labi aizstiepās gaitenis ar daudzām istabām katrā pusē. Sofrins nekavējās, bet tūlīt devās iekšā zālē.

Arī zālē cilvēku nebija daudz, tomēr valdīja darba gaisotne. Ar sarkanu audumu apvilktu krēslu rindas sadalīja nelielo kvadrātveida zāli uz pusēm. Uz krēsliem sēdēja divu trīs jaunu meiteņu grupas un čukstus sarunājās. Pa miniatūras "mēles” veidā iekārtoto skatuvi svaidījās nenosakāma vecuma vīrelis platās, tumšās biksēs, spilgti sarkanā kreklā un rūtainā vestē. Viņš riņķoja ap vientuļi stāvošu meiteni, kaut ko piekārtoja un skriešus metās uz otru pusi. Sofrins neko labojamu neredzēja. Tādā tērpā tiešā ceļā varēja doties uz pludmali. Vīrelis Sofrinam šķita kā klauns no laikiem, kad bērnībā vecāki bija viņu vadājuši uz cirku. Meitene pagāja dažus soļus, vīrelis viņu apstādināja, vēlreiz paknakstījās un lūdza iet tālāk.

Sofrins pievērsa uzmanību zālei un, gari nedomādams, apsēdās blakus meitenēm, kas atradās vistuvāk ieejai.

- Atvainojiet, - pielāgodamies pārējiem, viņš čukstus ierunājās. - Es meklēju Nonnu Aļošinu.

- Kas viņu ko meklēt? Tā ir viņa, ko uz "mēles” tramda Mišuņins, - atbildēja tuvāk sēdošā meitene ar zēngalviņu. Viņa pārlaida Sofrinam vērtējošu skatienu un, zaudējusi jebkādu interesi, demonstratīvi aizgriezās.

Volodja pārsēdās tuvāk izejai.

Šajā brīdī zālē ienāca "kafijbrūnais" vīrietis. Mazliet pastāvēja, vērodams telpu un skatuvi, un tūlīt izgāja. Viņa skatiens vienaldzīgi pārslīdēja pāri Sofrinam.

Tikmēr darbošanās uz skatuves mainījās. Vīrelis jūsmīgi kaut ko pateica meitenei, izrādās, Aļošinai, un pavadīja viņu gandrīz līdz noejai zālē. Uz skatuves kāpa cita modele spīdīgā vakartērpā.

Nonna aizgāja pa eju, nevienam pat neuzmetusi acis. Viņa gāja, it kā vēl atrastos uz skatuves. Sofrins nespēja atraut skatienu. Gara, stalta, kājas, šķiet, sākās no kakla, ar šauriem gurniem un nelielām krūtīm - augums šādam darbam kā radīts. Caurspīdīgā kleita to uzsvēra vēl vairāk. Kleita bija darināta no tīklveida auduma ar lielām rūtīm, sniedzās līdz ceļgaliem, kreisajā pusē līdz gurnam bija dziļš šķēlums, piedurkņu nebija, bet ar ciešu apkakli. Zem kleitas viegli varēja ieraudzīt brūnu, krāsas ziņā pieskaņotu veļu. Tomēr skats nebija vulgārs. Sofrins ilgi meklēja piemērotu vārdu, līdz beidzot atrada. Eksotisks. Tieši tā, ek...

Nodarbojoties ar filoloģiskiem meklējumiem, viņš gandrīz palaida garām Nonnu. Izaudzis meitenes priekšā kā no zemes, viņš stādījās priekšā. Meitenes simpātiskā seja izbrīnā sastinga, lielās, brūnās acis iepletās.

- Sakiet, kas... - viņa iesāka.

- Neuztraucieties! Gribu uzdot pāris jautājumu. Neatņemšu jums ne piecas minūtes laika, - Sofrins viņu mierināja.

- )a tā... - viņa novilka.

- Tieši tā, - Volodja pasteidzās apliecināt.

- Apsēdīsimies tepat.

Priekšlikums Sofrinu mazliet izbrīnīja. Vai tiešām šajā lielajā ēkā nav neviena nošķirtāka vieta? Tomēr viņš apsēdās brīvajā pēdējā rindā viņai blakus.

- Sakiet - vai jūs ar lekaterinu Bogačovu esat tuvas draudzenes?

- |ā. Kāpēc jūs prasāt? - Nonna paskatījās neizpratnes pilnām acīm.

- Cik bieži jūs tiekaties?

Meitene ievēroja, ka viņš neko nepieraksta, tāpēc tūlīt ierunājās drošāk.

- Agrāk, kad strādājām kopā, bieži. Gandrīz katru dienu. Pēc tam viņa apprecējās un aizgāja no darba. Tomēr mēs turpinājām tikties, tiesa, retāk. Viņa mēdza iegriezties arī pie mums. Kas noticis?

- Vai jūs viņu iepazīstinājāt ar Arturu Karloviču Guku?

- ļā. Tas bija sen.

-Vai pati ar viņu tiekaties?

- Diezgan reti.

- Vai jūs nepateiktu, kur viņš sameklējams? - Sofrins painteresējās nevainīgā balsī.

- Droši vien mājās.

- Vai viņš varētu būt ari kur citur, ne tikai Maskavas dzīvokli?

- Nezinu. Ari dzīvokli esmu bijusi tikai pāris reižu. Vai tam kāds sakars ar Leonīda Georgijeviča nāvi?

- Vai jums par to zināms?

- Kā nu ne. Katja ir mana draudzene. Puse Maskavas par to zina. Kas noticis?

Šis jautājums sāka Sofrinu kaitināt. Viņš negrasījās teikt, ka Guks tiek meklēts kā aizdomās turamais sakarā ar slepkavību. Taču viņš juta, ka neko vairāk no meitenes neizvilks. Tāpēc izdarīja pēdējo mēģinājumu.

- Redziet, Katja pārdzīvo. Viņiem bijušas ļoti draudzīgas attiecības. Bet nu cilvēks pazudis. Nekur nav atrodams. Nekad agrāk Guks tā nav rīkojies. - Meitene saprotoši māja ar galvu. Sofrins turpināja: - Gadi. Vai maz kas var notikt? Mūsu darbs ir meklēt cilvēkus. Tāpēc darām, kas mūsu spēkos.

Sofrinam likās, ka Nonna neviltotā līdzjūtībā noplāta rokas.

- Patiešām, tas ir viss, ar ko varu palīdzēt.

- Bet kas jūs iepazīstināja ar Arturu Karloviču? - viņš uzdeva iepriekš sagatavotu pēdējo jautājumu un, gaidīdams atbildi, pievērsa meitenei ciešu skatienu.

Nonna nesteidzās ar atbildi.

- Kāds sens un labs mans paziņa.

- Kā sauc to jūsu paziņu?

Meitene klusēja.

- Tik labs un sens, ka pat viņa vārds izkūpējis no galvas?

-Genadijs... Karamiševs.

Tagad Sofrins sameklēja pildspalvu un bloknotu.

-Atvainojiet manu netaktiskumu, bet tāds darbs... Kā jūsu paziņu var atrast? Es gribētu aprunāties ar viņu par Guku. Varbūt viņš var palīdzēt?

Meitene skaidri redzami apjuka. Kaut ko steidzīgi apsverot, nolaida uz leju milzīgās skropstas. Sofrins mēģināja palīdzēt un izvilka vizītkarti.

- Ņemiet! Lai piezvana man pats. - Viņš piecēlās. - Ilgāk vairs neaizkavēšu. Paldies par sarunu!

- Šķiet, neko nespēju jums palīdzēt. - Ari viņa piecēlās un pārvērtās par modes dīvu.

-Arī nekas ir rezultāts, - Sofrins ar savu atbildi samulsināja meiteni no jauna.

Viņi devās laukā no zāles un piegāja pie bāra. Pretī marmora kāpnes veda lejup.

-Vai šis darbs jums patīk? - Sofrins pieklājīgi painteresējās.

Meitene sāka starot.

- Ļoti. Citu darbu nespēju iedomāties... Uz redzēšanos, mister Holms! - Un, uz atvadām sapurinājusi kuplos kas-taņkrāsas matus, viņa ieslīdēja pa pustumšā bāra durvīm.

īsti neizprazdams tādu attieksmi, Sofrins tomēr paguva ievērot vientuli pie galdiņa sēdošo "kafijbrūno" svešinieku. Nonna Aļošina devās pie viņa.

Uz ielas pie pašas modes nama ieejas Sofrins pamanīja melnu BMW. Viņam ieejot, šīs mašīnas te nebija. Atzvēlies pret atvērtajām ārdurvīm, blakus smēķēja liela auguma zellis. No kaili noskūtās galvas atstarojās saules zaķīši. Otrs zellis sēdēja mašīnā. Salonā skanēja nodrāzts grupas "Rokas augšā" hits: "Nu kur jūs, meitenes, meitenes, meitenes, ar īsiem bruncīšiem, bruncīšiem, bruncīšiem..."

Dzirdot šo dziesmu, Sofrinam kļuva nelabi, un viņš straujiem soļiem devās uz metro.

Viņš aizkavējās kabinetā līdz vēlam vakaram. Prātā pārcilāja sarunu ar modeli. Neko jaunu vai interesantu neatrada. Tiesa, šī varēja nebūt pēdējā abu tikšanās.

Tas, ka vecais Guks mājās nav atrodams, bija noskaidrojies jau vakar. Grjaznovs vispirms bija nosūtījis cilvēkus uz turieni. Pagaidām rezultāts visās vietās līdzinājās nullei. Saprotams, ka Aļošinas paziņa nepiezvanīja.

Bogačovu ģimenes apsardzes priekšnieka liecinieka pratināšanas ieraksts magnetofona lentē.

Krima, Gurzufa, 24. augusts, pulksten 13.00-13.35.

Tu re c k i s . Kādas bija jūsu funkcijas pie Bogačova?

Trofimovs. Biju viņa apsardzes dienesta priekšnieks.

Tu r e c k i s . Skan nozīmīgi. Cik jums bija darbinieku?

Tro f i m ovs . Vai jūs runājat par māju? Leonīda Ge-orgijeviča koncernā pastāv atsevišķa struktūra, un tur strādā vesela apsardzes firma.

Tu recki s . Pie tā atgriezīsimies vēlāk. Tātad - cik darbinieku bija Bogačova Gurzufas mājā?

Trofimovs. |a neskaita mani, seši cilvēki.

Tu r e c k i s . Cik ilgi jūsu komanda strādā?

Trofimovs. Gandrīz pusotra gada.

Tureckis. Vai sastāvs mainījās? Kāds tika atlaists, pieņemti jauni cilvēki?

Trofimovs. Ne reizi.

Tureckis. Kādas bija jūsu funkcijas?

Trofimovs. Simtprocentīgi standarta funkcijas. Ģimenes locekļu apsargāšana. Meitu pavadīja pastāvīgs cilvēks, bet Leonīdam Georgijevičam personiski un viņa sievai miesassargu nebija. Mums bija parasta maiņu sistēma. Dežurējot mājās, ne mazāk kā divi cilvēki.

T u r e c k i s . Ari Bogačova slepkavības naktī?

T r o f i m o v s . Deviņpadsmitajā augustā dežurēja trīs. Es, Rastruba un Knišs.

Tu r e c k i s . Izstāstiet sīkāk, kā viss notika.

T r o f i m o v s . Nav jau ko stāstīt! Sēdējām sardzes telpā, pirmajā stāvā mums tāda ir. Knišs un Rastruba ik pēc stundas izgāja sētā pārbaudīt, vai viss ir mierīgi. Pārbaude prasīja minūtes piecas.

Tu recki s . Vai varat precizēt, kas un kurā laikā gāja ārā no trijiem līdz pieciem rītā?

Tro f i m ovs . Tūlīt ieskatīšos grafikā... Tātad tā. Rastruba izgāja trijos četrdesmit, Knišs - četros piecpadsmit. Tas nebija nekas cits kā parasta formalitāte.

T u r e c k i s . Kāpēc?

T r o f i m o v s . Tāpēc, ka bijām apgādāti ar visiem nepieciešamajiem novērošanas līdzekļiem. Neteikšu, ka Leonīds Georgijevičs būtu stipri aizdomīgs cilvēks, taču praktiski mājā nebija iespējams ieiet tā, lai tas nebūtu redzams mūsu ekrānos. Tas vēl nav viss. Visas ieejas bija aprīkotas ar daktiloskopisko identifikācijas sistēmu.

Tu rec ki s . Kas tad tā?

T r o f i m o v s . Teorētiski visus televizorus, kas rāda vi-deoattēlu, iespējams nobloķēt...

Tu recki s . |ā?

T r o f i m o v s . Es teicu, tikai teorētiski. Vai filmas skatāties? Amerikāņu vesternus? Mājā bija ieviesta šāda kārtība: ja naktī kāds izgāja no mājas vai ieradās, viņš pielika plaukstu pie īpašas identifikācijas plāksnes līdzās durvīm. Visu mājinieku plaukstas nospiedumi, protams, bija ievadin sistēmas atmiņā, tāpēc kalpoja par savdabīgu paroli, caurlaidi. |a kaut kas nebija kārtībā, acumirklī tika sacelta trauksme.

Tureckis. Ko tu neteiksi! Bet jūs sakāt, ka Bogačo-vu nemāca aizdomas.

Trofimovs. Nemāca. Es viņam ieteicu ieviest šo sistēmu.

T u r e c k i s . Kā jūs izskaidrojāt tādu nepieciešamību?

Trofimovs. Bogačova darbabiedram tika nolaupīts dēls.

T u r e c k i s . Re, kā? Pastāstiet par to sīkāk!

Trofimovs. īpaši neesmu lietas kursā. Zinu tikai, ka izdevās viņu atgūt.

Tureckis. Viņš tika izpirkts vai atbrīvots?

Trofimovs. Tika panākta kaut kāda vienošanās. Ar to nodarbojās "Mahaona" apsardzes dienests.

T u r e c k i s . Ak tā. Bet vai oficiālās varas iestādes netika aicinātas palīgā?

T r o f i m o v s . Nē. Nolaupītāji piekrituši sarunām tikai ar tādu noteikumu.

Tureckis. Kā sauc to darbinieku? Un kad tas notika?

Trofimovs. Lapins. Pjotrs ļevdokimovičs. Pirms pusgada.

Tureckis. Tātad pēc šā notikuma Bogačovs nolēma pastiprināt ģimenes apsardzi?

Trofimovs. Acīmredzot.

Tureckis. Pēdējais jautājums. Vai jūs zinājāt, ka Bogačovs seifā glabā dārglietas un naudu?

Trofimovs. Ziniet, ja bagātam cilvēkam istabā ir seifs, nav grūti iedomāties, ka tajā glabājas kaut kas vērtīgs.

Tureckis. Jautāju vēlreiz. Vai jūs zinājāt, ka Bogačova seifā glabājas briljantu piekariņi un astoņarpus tūkstoši dolāru?

Trofimovs. Par naudu zināju, bet par piekariņiem ne. Attiecībā uz naudu valdīja tāda kārtība, ka Leonīds Ge-orgijevičs parasti man ziņoja, cik liela naudas summa mājā glabājas, lādomā, ka viņš man uzticējās.

Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvais pilnvarotais Vladimirs Sofrins.

Maskava, 24. augusts, pulksten 20.10.

Durvis bez pieklauvēšanas pie t3ro atvērās, un uz sliekšņa parādījās Grjaznovs.

- Būtu pagādājis saliekamo gultu, vai, - viņš teica, ienākot kabinetā, - ja nevari pārtraukt savu domu gaitu.

- Labvakar, Vjačeslav lvanovič! -atjēdzās Sofrins.

Grjaznovs nometās uz krēsla.

-Vakars kā nu kuram. Kā, piemēram, tev?

- Sakarā ar mūsu... manu uzdevumu - nekā... Pagaidām.

-Tātad neko jēdzīgu no tās supermodeles, kā nu viņu

sauca...

- Aļošina.

- Nav svarīgi. Neko neuzzināji?

- Aļošina nezina, kur viņš varētu būt meklējams un kādā kompānijā apgrozās. Viņu ar Guku iepazīstinājis kāds paziņa. Atstāju tam savu darba tālruņa numuru.

- Hmm... - Grjaznovs ironiski novilka. - Un viņš, protams, tūlīt tev piezvanīja un pateica precīzu adresi, kur Guks slēpjas.

- Nē, - Sofrins godīgi atzinās. - Varbūt piezvanīs rīt.

- Nu gan tu mani pārsteidzi, Volodja. Vismaz painteresējies, kā to paziņu sauc?

- Kā nu ne! - itin lepni atsaucās detektīvs. - Genadijs Karamiševs. )a nepiezvanīs pats, ievākšu informāciju un atradīšu.

-Atkārto!

- Karamiševs Genadijs.

Grjaznovs atspiedās pret krēsla atzveltni.

- Šaubos, vai viņš piezvanīs.

-Vai tad šis ir ministrs?-Sofrins ieminējās.-Viņa nav mazāka vīra vērta. Būtu redzējis pats.

- Man nemaz nav jāredz. - Grjaznovs pasmaidīja. - Tev vēl tagad siekalas tek. Bet, kas attiecas uz ministru, gandrīz esi trāpījis. Tikai medaļas otru pusi. Vari neko neskaidrot, pats sniegšu tev uzziņu.

Šefa viszinība Volodju Sofrinu bezmaz demoralizēja. Viņš spēja tikai pajautāt:

- Kas tad viņš ir?

- Vai par Babuškino grupējumu esi dzirdējis?

Sofrins apstiprinoši pamāja ar galvu.

- Tās līderim ir iesauka Prīzeris. Tas pats ir tavs Karamiševs.

Volodja tūlīt atcerējās eleganto "kafijbrūno" vīrieti, pie kura devās Nonna. Un viņam kļuva nelabi.

- Liekas, šodien viņu tur redzēju. Nolādēts... Kā gan es varēju to zināt, ko?!

Bogačovu ģimenes apsardzes darbinieka pilsoņa Kniša liecinieka pratināšanas ieraksts magnetofona lentē.

Krima, Gurzufa, 24. augusts, pulksten 14.10-14.39.

T u r e c k i s . Pastāstiet - ar ko jūs nodarbojāties, strādājot Bogačovu ģimenes apsardzē?

K n i š s . Jūs jau nupat teicāt. Apsargāju Bogačovu ģimeni.

Tu recki s . Vai jums bija kādas konkrētas funkcijas?

K n i š s. Nē, tādas bija tikai diviem cilvēkiem. Trofimovs mūs komandēja, bet Žora Maļcevs apsargā )uļu, tas ir, Bogačovu meitu. Tā teikt, mantinieci. Princesi.

Tu reck i s . Jūs teicāt "funkcijas bija...", "Trofimovs komandēja" pagātnē, bet par Maļcevu tagadnē.

K n i š s . Mēs visi, atskaitot viņu, esam atlaisti.

Tu r e c k i s . Atskaitot Maļcevu?

K n i š s . Nūjā! Nākamajā dienā pēc Leonīda Georgije-viča nāves madāma visus atlaida. Izņemot Maļcevu.

Tu recki s . Interesanti. Un kā viņa to izskaidroja? Ar neatbilstību attiecīgā darba veikšanai?

K n i š s . Nezinu. Es ar audienci netiku pagodināts.

Tu re c k i s . No kā tad jūs uzzinājāt par atlaišanu? No šefa?

K n i š s . No Trofimova. Viņš sapulcināja visus un pateica, ka visi, atskaitot Žoru, esam brīvi. Tas ir, atbrīvoti no darba. Tikai jāpagaida, kamēr no Maskavas ieradīsies izmeklētājs un ātri paveiks savu izmeklēšanu, jo ukraiņiem izmeklēšana esot pie vienas vietas.

T u r e c k i s . Tā arī teica - "ātri"?

K n i š s . Patiesībā īsti neatceros. Varbūt pieliku no sevis. Kaut arī nē, liekas, ka Dmitrijs tieši tā pateica. Kas tur tik sevišķs?

Tu re c k i s . Noskaidrosim. Tā nav jūsu darīšana.

K n i š s . Jā?! Kas tad ir mana darīšana?

T u r e c k i s . Sargāt savu bosu. Ar to jūs netikāt galā, tāpēc tagad jūsu darīšana ir palīdzēt izmeklēšanai.

K n i š s . It kā es nebūtu redzējis to jūsu izmeklēšanu! Tik un tā neko neatradīsiet.

Tu reck i s . Jā? Kāpēc esat tik pārliecināts?

K n i š s . Neķeriet mani uz muļķa!

T u r e c k i s . Varat nešaubīties - ja to darīšu, jūs pat nemanīsiet, ļa patiešām gribat ātrāk atgriezties mājās, atbildiet uz jautājumiem.

K n i š s . Jautājiet!

Tu r e c k i s . Slepkavības naktī dežurējāt jūs, Trofimovs un Rastruba, vai ne? Vai neatceraties kaut ko neparastu? Kaut vai kādu sīkumu, ar ko šī dežūra atšķīrās no citām.

K n i š s . Nevaru atcerēties. Man šādus jautājumus jau uzdeva.

Tureckis. Runāšu atklāti, Kniša kungs. Pēc tiesu medicīniskās ekspertīzes datiem, Bogačova nāve iestājusies no pusčetriem līdz četriem divdesmit minūtēm no rīta. Šajā laikā jūs visi trīs sēdējāt sardzes telpā. Daļēji to apstiprina videomateriāli. Noteikt ar minūtes precizitāti, tieši kurā brīdī notikusi slepkavība, pagaidām nav iespējams. Saskaņā ar jūsu priekšnieka Trofimova liecību jūs ar Rastrubu vairākas reizes pēc kārtas esat izgājuši gan no istabas, gan no mājas. Tātad jūs automātiski nokļūstat aizdomās turamo skaitā. Vai to jūs saprotat? Lieliski. Un tagad jums beidzot jāsaprot, ka jebkurš sīkums, ko spējat atcerēties, izmeklēšanai var izrādīties ļoti svarīgs. Tas ir, jums un jūsu draugiem.

K n i š s . Nu, ziniet, man tas pie vienas vietas, un Trofimovs man nav brālis.

T u r e c k i s . Vai sen jums ar viņu ir sliktas attiecības?

K n i š s . Ne sevišķi.

Tureckis. Labi, bet kā ar Rastrubu?

K n i š s . Ar viņu ir citādi. Mums ar Igoru ir labas attiecības.

Tureckis. Tādā gadījumā padomājiet, kā varat viņam palīdzēt. Arī sev.

K n i š s . Vai jūs neietu...

Tu recki s . Tas ir viss?

K n i š s . Ahā!

Operatīvais darbinieks Sofrins.

Maskava, 24. augusts, pulksten 14.10.

Nākamajā rītā Sofrins piebrauca pie Prīzera ārpilsētas rezidences Glagoļevā. Šim pārdrošajam izbraukumam Grjaznovs bija piešķīris nebūt ne pašu sliktāko dienesta mašīnu - "Ford". Lai bandīti redz, ka arī kruķi var vizināties pieklājīgā mašīnā, ne tikai ar sagrabējušiem "Moskvičiem" un "Žiguļiem".

No šefa teiktā Sofrins zināja, ka Prīzeris kādreiz bijis vairākkārtējs Krievijas čempions biatlonā. Taču starptautiskās sacensībās ierindojies tikai otrajās un trešajās vietās. Tiesa, viņš bija arī olimpiskais čempions, taču komandu cīņā, stafetē.

Droši vien piedzīvojis vilšanos, kļuvis nikns, sprieda Sofrins, un devies meklēt laimi citā jomā. Katrā ziņā šis ceļš bija izrādījies veiksmīgāks. Trīsstāvu savrupmāja, ko ieskāva augsts betona žogs, noderēja par īpašnieka veiksmes un labklājības labāko apstiprinājumu. Mājas arhitektūra apliecināja pilnīgu bezgaumību, par ko īpaši nebija jābrīnās. Līdzīgus monstrus Sofrins ne reizi vien bija redzējis gan tuvējā, gan tālākā Piemaskavā. Līdzās mūsdienīgam jumtam un terasei būvējot viduslaiku torņus, sarkanie ķieģeļi nebija taupīti. Lievenis bija vēl viens šīs nesaskaņas uzsvars. Stilu un gadsimtu sajaukums uzvēdīja domu, ka vislabāk piederētos Senās Ķīnas stilā būvēts jumts. Tas piedotu šim darinājumam pabeigtību.

Sofrinam kādu laiku nācās gaidīt pie vārtiem. Pēc priekšā stādīšanās un vizītes mērķa izskaidrojuma sarunu ierīcē viņam vajadzēja nodirnēt vēl kādas desmit minūtes. Beidzot vārti pabrauca sānis un ielaida mašīnu plašajā pagalmā.

Pavērtajās garāžas durvīs vīdēja, šķiet, vakar pie modeļu nama redzētā BMW priekšgals.

Sofrinu sagaidīja kalsns gara auguma puisietis ar kaulainu seju un matu ezīti. Aizdomīgi nozibsnīja mazas, niknas acis. Vārdu sakot, ko tu, kruķi, esi atvilcies, turklāt tādā agrumā?!

Uz lieveņa iznāca vakar redzētais skūtgalvis un labsirdīgi pasmaidīja. Sofrinam izgaisa pēdējās šaubas.

- Šis, vai, Šum? - skūtgalvis uzrunāja kalsno, ar interesi aplūkodams viesi.

- Citu, kā redzi, nav. - Garais, ar iesauku Šums, pagriezās un devās uz garāžu.

- Lūdzu, priekšnieka kungs! - aicināja sagaidītājs un palaida Sofrinu pa priekšu. - Šajā mājā vienmēr priecājas par viesiem, pat neaicinātiem.

Sofrins nodomāja, ka ar melno humoru zellim viss kārtībā. Jau ceļā viņus panāca Šuma balss:

-Ali, nākot atpakaļ, paķer līdzi termosu ar ledu!

Lūgums palika bez atbildes.

Dīvaini vārdi, nodomāja Sofrins. Viens ir kaut kāds Šums, bet šis ar tipisku Rjazaņas fizionomiju - Ali.

Viņi uzbrauca ar liftu trešajā stāvā. Pie vienas istabas skūtgalvis, viņš arī Ali, apstājās.

- Šeit. Genadijs Andrejevičs gaida.

Izrādījās, ka Genadijs Karamiševs patiešām ir redzētais "kafijbrūnais" vīrietis. Starp citu, Sofrins nebija cerējis ieraudzīt kādu citu. Sportiska auguma, stalts, vidējos gados vai mazliet vecāks. Skarbi pievilcīga seja ar plānām lūpām un bedrīti uz zoda, seja, kas patīk sievietēm. Melni mati, droši vien ar želejas vai putu palīdzību akurāti sasukāti atpakaļ. Viņam bija nepārprotama līdzība ar itāliešu mafiozi no filmām, kas tik ļoti patika noziedzīgajai brālībai. Vienīgi apģērbs neatbilda dona tēlam. Treniņbikses un T krekliņš ar īsām rokām, katrs kādus piecdesmit dolārus vērts, radīja iespaidu par tādu kā vasarnieku.

Sofrins radīja pilnīgi pretēju iespaidu, taču viņš nejutās neveikli tāpēc, ka ģērbies Lužņiku tirgū pirktā džinsau-duma uzvalkā un futbolista krekliņā, kas nebija gluži jauni. Pametis skatienu uz leju, viņš tikai pārbaudīja, vai piedurkņu gali atlocīti.

Karamiševs skatījās viņam tieši virsū.

- Šķiet, mēs esam redzējušies, - viņš noteica samtainā, patīkamā balsī.

- Turklāt pavisam nesen, - Sofrins piekrita.

- Sēdieties, Vladimir Andrejevič! - aicināja saimnieks, norādīdams uz krēslu sev pretī.

- Kā redzu, esat manu vārdu iegaumējis. Tātad vizītkarti redzējāt, taču nepiezvanījāt. - Sofrins centās izturēties mierīgi, pat mazliet nekaunīgi.

Karamiševs laipni jo laipni uzsmaidīja.

- Iegaumēju, jo mums vienādi tēvvārdi. Dzīros piezvanīt šodien. Darīšanu daudz, saprotiet pats. Esmu aizņemts cilvēks. Bet jūs, kā paskaidroja Nonna, interesē tikai tāds nieka jautājums.

- Nieka jautājums? - Sofrins patiesi nobrīnījās.

- Vecā Guka nozušana nav gadījums, kura dēļ tiktu sacelta kājās Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvalde. Vai tā nav, Vladimir Andrejevič? - Viņš vērīgi ieskatījās Sofrinam tieši acīs. Sofrins tūlīt mobilizējās.

- Ko jūs ar to gribat teikt?

- Bet ko jūs no manis gribat dzirdēt?

- Kur vēl viņš varētu atrasties, ja nav dzīvoklī?

- Nav ne jausmas. - Karamiševs atvilka elpu. - Tieši kā pratināšanā. Turklāt kur? Savās mājās!

- Saprotiet, Genadij Andrejevič, mēs meklējam pazudušu cilvēku, - Sofrins teica jau mierīgāk.

- Nerunājiet niekus, Vladimir Andrejevič! Stāstāt man pasaciņas kā mazam bērnam. Būtu kaunējies. Tādām pasaciņām var noticēt Nonna. Vai iedzert nevēlaties?

- Paldies, nē, - detektīvs pasteidzās atbildēt, labi zinot, kā beidzas iedzeršana ar mājas saimniekam līdzīgām personām pat tad, ja tas nāk lietai par labu. Tūlīt viņš piebilda: - Esmu darbā, turklāt pie stūres.

- Un kā ar kafiju?

Karamiševs no sudraba kafijkannas ielēja aromātisko dzērienu mazās porcelāna krūzītēs un norādīja ar roku uz žurnālu galdiņu starp krēsliem.

- Cienājieties! Te ir cukurs, krējums. - Iedzēris malku, viņš svētlaimīgi nolaida uz leju plakstiņus. - Pats vāru kafiju. Neuzticu to nevienam. Varat ticēt, tā ir vesela zinātne.

Kafija Sofrinam patiešām garšoja, un viņš nekavējās to pateikt.

- Vecais Guks jums vajadzīgs divu iemeslu pēc, - Karamiševs pēkšņi atgriezās pie pārtrauktā temata. - Jūs viņu meklējat vai nu kā iespējamo Ļoņas Bogačova slepkavu, vai kā iespējamo liecinieku.

Sofrins klusēdams dzēra kafiju. Viņu pārsteidza Kara-miševa prasme mainīt sarunas tematu, turklāt pavērsienā, kas interesēja viņu pašu. Zinot par Bogačova nāvi, par Gu-ka saistību ar šo ģimeni un faktu, ka Guku meklē Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvalde, nebija grūti saprast patiesos iemeslus. Liela gudrība tam nebija vajadzīga. Turklāt ar tādu pieredzi kā viņam. Taču Volodjam nenāca ne prātā iepazīstināt viņu ar izmeklēšanas gaitu.

Karamiševs tikmēr turpināja:

- Bet varbūt jums vērts turpināt viņa meklēšanu... Tikai līķi.

Dzirdot pēdējos vārdus, Sofrins bezmaz salēcās un gandrīz uzlēja sev virsū kafijas biezumus.

Karamiševs apmierināts vēroja viņa reakciju. IJn piedāvāja informāciju:

- Nesen večuks man žēlojās par kāršu parādiem.

-Vai tad viņš spēlēja?

- Reti, bet, kā mēdz teikt, trāpīgi. Acīmredzot šoreiz pamatīgi iekritis.

Sofrins piecēlās kājās.

- Paldies jums par to, Genadij Andrejevič!

-Vienmēr priecājos, ka varu palīdzēt.

- Tāpat kā mēs.

Katrs saprata savus vārdus p* savarrt

Bogačovu ģimenes apsardzes darbinieka pilsoņa Rastrubas liecinieka pratināšanas ieraksts magnetofona lentē.

Gurzufa, 24. augusts, pulksten 15.05-15.55.

Tu r e c k i s . jūsuprāt, vai bija iespējams iekļūt mājā tā, ka apsardze nepamana?

Rastruba.lanu vienīgi pa gaisu. Ar helikopteru.

Tu recki s . Vai jūs to nopietni sakāt?

R a s t r u b a . Protams, nē.

Tu r e c k i s . Bet no jūras?

Rastruba.Jūs jokojat? Pirmkārt, jāprot iepeldēt līcī. Otrkārt, bez kāpnēm pa krauju neuzkāps neviens alpīnists. Un, pat ja atrastos tāds ūnikums, jebkura iekļūšana mājā tiktu fiksēta.

Tureckis. |ūs tātad uzskatāt, ka Bogačovu nošāvis kāds, kas atradies mājā?

Rastruba. Secinājumu izdarīšana ir jūsu ziņā.

Tureckis. jūsu mājiens, Rastruba, bija visai nepārprotams. Iepazīstiniet ar savām aizdomām!

Rastruba. Aizdomu nav nekādu. Es zinu to pašu, ko visi. Ka pazuduši piekariņi un kopā ar tiem vecais vācietis.

T u r e c k i s . Ar to jūs domājat Arturu Karloviču Guku? Viņš taču aizbraucis uz Maskavu vienpadsmit dienas pirms slepkavības un laupīšanas.

Rastruba. Varēja arī atgriezties. Pats gan neesmu redzējis. Vismaz viņš un viņa mazdēls ir divi mājinieki, kas deviņpadsmitajā augustā nebija mājās.

Tureckis. |ūs gribat teikt, ka viņu plaukstas nospiedumi fiksēti apsardzes sistēmas datorā. Kas vēl, ja neskaita apsardzi un Gukus, brīvi varēja iekļūt mājā? Kādam droši vien vajadzēja to uzkopt?

Rastruba. Divas sievietes. Pavāre un istabene. Abas vietējās, turklāt māsas. Cik atceros, Bogačovu mājā nekad nav dzīvojušas.

T u r e c k i s . |ūs mani izbrīnījāt. Par šīm dāmām dzirdu pirmo reizi. Arī liecinieku pratināšanas protokolos viņas ne reizi nav pieminētas.

Rastruba. Zinu, kāpēc. Viņām abām ir simtprocentīgs alibi. Bija vēl trešā māsa, dzīvoja Simferopolē. Bet viņa septiņpadsmitajā augustā nomira. Abas tūlīt aizbrauca uz turieni. Un atpakaļ nav atgriezušās. Līdz ar to neviens viņas nav nopratinājis.

Tureckis. Loģiski. Kas vēl? Varbūt dārznieks? Sētā tomēr ir liels dārzs.

Rastruba. Kas nu tas par dārzu? Paskatieties vērīgāk! Tā ir birztala. Neviens to no sākta gala nav kopis. Leonīdam Georgijevičam bija tāda iedoma. Dzīvās dabas imitācija. Ari sieva nespēja viņu atrunāt. Tāpēc dārznieka nebija. Turklāt Bogačovi nav cilvēki, kas audzēs augļus un dārzeņus savam galdam. Lai nu kā, bet badā viņi nemirtu.

T u r e c k i s . Pārliecinājāt. Tagad pastāstiet - ko deviņpadsmitā augusta nakti darījāt? Un kas notika starp Trofi-movu un jūsu paziņu Knišu.

R a s t r u b a . Kā jūs to zināt?

Tu reck i s . Vienkārši esmu ģeniāls izmeklētājs

Rastruba.Vai tad? Pēc skata nepateiksi.

Tu r e c k i s . Tur jau tas joks.

R a s t r u b a . Labi, pateikšu. Mēs spēlējām kārtis.

Tu r e c k i s . Dežūras laikā?

R a s t r u b a . Kas tur īpašs? Pati par sevi saprotama nodarbošanās, nevienu tas netraucē. Arī Leonīds Georgi-jevičs to zināja un neko neiebilda. Dažreiz pats apsēdās kopā ar mums.

Tureckis.Kojūs spēlējāt?

R a s t r u b a . Pokeru. Dmitrijs bija ar to aizrāvies. Viņam šo spēli iemācīja vācietis. Tas ir, Arturs Karlovičs. Bet viņš - visus pārējos. Tā mēs sākām spēlēt. Briesmīgi aizraujoša spēle.

Tureckis. Un kas notika? Kāds blēdījās? Kāpēc viņi sastrīdējās?

Rastruba. Neviens nestrīdējās, vienkārši tika pacelts par daudz. Es palaidu garām, bet Dmitrijam ar Knišu izrādījās vienādas kombinācijas. Abiem divi pāri. Tikai vienam - divi desmitnieki un divi kungi, otram - divi devītnieki un divi kungi. Strīdoties, kam stiprākas kārtis, viens otram gandrīz rīklē ieķērās. Es, protams, desmit dolāru dēļ arTrofimovu īpaši strīdēties nebūtu sācis. Vai zināt, kas viņam rados?

Tureckis. Nojaušu.

Rastruba. Tiešām, kā lai jūs nezinātu.

Tureckis. Un kā viss beidzās?

Rastruba. Nekā. Tikai ar pūlēm pierunāju šos sadalīt naudu, kuru biju paspēlējis vienādi. Viens uz otru sapūtās un nerunāja līdz rītam, kad Katja atrada Leonīdu Georgijeviču. Ar caurumu galvā. Visi aizvainojumi tūlīt izkūpēja no prāta.

Tureckis. Vai esat pārliecināts, ka tā arī viss beidzās? Ka agrāk viņiem nebija domstarpību?

Rastruba. Klausieties, galu galā viņi nav ģimnāzisti! Varēja pastrīdēties un pasūtīt viens otru, taču mēs visi esam profesionāļi un saprotam, ka darbs stāv pāri visam. Un vai viņi būtu nostrādājuši kopā pusotra gada, ja kaut kas nebūtu kārtībā?!

Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks Grjaznovs.

Maskava, 24. augusts, pulksten 18.50.

- Neuzdod jautājumus, bet pasaki - ko tu pats domā par šo dziesmiņu? - Grjaznovs uzrunāja vienīgo cilvēku kabinetā - Volodju Sofrinu.

- )a Prīzera informācijai var ticēt, pilnīgi iespējams, ka azartspēļu cienītāji nolaiduši Guku ūdenī ar akmeni kaklā. Ej nu tagad meklē!

- Bet ja nu informācija ir maldīga? - Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks ar viltīgi samiegtām acīm paskatījās uz padoto.

-Tādā gadījumā... viņš to iesmērējis ne bez iemesla, -iedomājās Sofrins. Un nedaudz nobijās.

- Tur jau tas joks! - Grjaznovs pacēla uz augšu rādītājpirkstu. - Ceru, tu pats aptvēri, kas princis Karamiševs ir par fruktu.

- Tā nu tas ir. Ar vārdiem eņģelis, ar darbiem sātans, -noteica Sofrins un, kaut arī negribēja dzert, ielēja no karafes glāzē ūdeni un izdzēra divos malkos. Nepatīkamā sajūta kā pēc klaburčūskas alas apciemojuma negribēja zust. - Arī tie viņa rokaspuiši ir īstie tipini.

- Kādi rokaspuiši?

-Šums un Ali. Dīvainas iesaukas.

- Tās nav iesaukas, jums ir vāja speciālā taktiskā sagatavotība, pilsoni operatīvais pilnvarotais. Maskavas kriminālā pasaule jāpārzina kā savi pieci pirksti!

- Kas tad, ja ne iesaukas! - Sofrins aizvainojās. - Es dzirdēju, kā viņi viens otru sauca.

- Šie vārdi ir tikai da|a no iesaukas. Šums nozīmē Šū-mahers. Bet Šūmahers ir Artjoms Padlovskis, Prīzera personiskais šoferis, neprātīgais braucējs. Ali ir Ali Baba jeb Alberts Uškins, vienkārši skapis, tas ir, šefa miesassargs. Saprati? Taču tās ir detaļas. Tagad par galveno. Vienalga, kādā variantā, - Grjaznovs izdarīja kopsavilkumu, - viss ir iespējams. Tas nozīmē, ka mums radusies vēl viena versija, tātad vairāk darba, lāstrādā ar visiem variantiem - gan ar bēgšanu, gan večuka slepkavību.

Sofrins vairs nespēja mierīgi nosēdēt uz krēsla.

-Tātad man...

Grjaznovs viņu pārtrauca:

- Lai turpmāk tev...

Viņu pārtrauca tālruņa zvans. Izklausījās, ka starppilsētu.

Viktors Cuks. Pilsoņa V. Guka liecinieka pratināšanas protokols.

Krima, Gurzufa, 24. augusts, pulksten 16.30-17.15.

Tu r e c k i s . Kur jūs bijāt naktī uz deviņpadsmito augustu?

V. G u ks . Viesnīcā "Jalta".

Tureckis. Un varat to pierādīt?

V. G u ks . Domāju, ka jā.

Tu recki s . Tādā gadījumā padomājiet par laika periodu no trim līdz puspieciem no rīta. Kas var apliecināt, ka šajā laikā tur atradāties?

V. G u ks . Biju noīrējis numuru. Tātad administrators.

Tu r e c k i s . Cikos jūs noīrējāt numuru?

V. G u k s . Domājams, pusdivpadsmitos.

T u r e c k i s . Tas neko nedod. Jūs varējāt noīrēt numuru, pavisam viegli atgriezties Gurzufā, ieiet guļošā Boga-čova istabā un viņu nošaut.

V.G u ks . Ko?!

Tu rec k i s . Tas ir tikai pieņēmums. Pret kuru neko nevarat iebilst.

V. G u ks . Ļaujiet padomāt. Liekas, ap pusčetriem pasūtīju uz numuru šampanieti. To atnesa pēc kādām divdesmit minūtēm. Es pats no oficiantes paņēmu paplāti. Vai tāds alibi jūs apmierina?

Tureckis. |a oficiante apstiprinās. Vai jūs bijāt numurā viens?

V.Guks. ...

Tureckis. Redziet, jūs atbildi esat devis, ļa tā, tas ir jūsu labākais alibi. Lai pavadone apliecina, ka tajās pusotrās stundās, kas mani interesē, uzturējāties viesnīcā, un es likšu jūs mierā.

V.Guks. Domāju, ka, tiklīdz oficiante apstiprinās manus vārdus, jūs tāpat liksieties mierā.

Tureckis. Kā viņu sauc?

V.Guks. Liekas, Viktorija. Viņu atrast nav grūti. Krāsota tumšmate, mati līdz pleciem, taisns celiņš.

Tureckis. Labi. Bet kā sauc dāmu, kas bija numurā kopā ar jums?

V.Guks. ...

Tureckis. Varbūt tas bija jauneklis?

V. G u ks . Nekļūstiet nekaunīgs! Cilvēkam, kas kopā ar mani bija numurā, ar to, kas noticis, nav nekāda sakara. Tāpēc nav jārunā rupjības, lūdzu.

Tureckis. Tāds ir mans darbs. Kad citi paņēmieni neder, tā es cenšos noskaidrot patiesību. Tātad jūs tomēr neteiksiet?

V. G u ks . Diemžēl nē.

Tureckis.

Krima,)alta, 24. augusts, pulksten 22.00.

Tā nu ir, kā ir, no jauna nokļuvis savā numurā, Tureckis izdarīja kopsavilkumu, ar ko pats bija nemierā. Bija iespējamas jebkādas kombinācijas.

1. Saimnieku varēja nošaut jebkurš no diviem sargiem, jo abi attiecīgajā laikposmā bija izgājuši no mājas.

2. Arī abu šefam Trofimovam varēja būt noziedzīga vienošanās ar vienu vai pat abiem sargiem, lai aizraidītu savu darba devēju uz viņpasauli.

3. Bez tam slepkavību varēja izdarīt pārējie četri sargi (Fiskalovs, Maļcevs, Kramarenko un Tomskis), kas it kā gulēja, tas ir, atradās mājā.

4. Arī sieva, tagad atraitne, varēja nošaut Bogačovu.

5. Vienīgais cilvēks, kas nevarēja izdarīt slepkavību, šķiet Viktors Guks, un viņa alibi apstiprina viesnīcas “Jalta" kalpotāji. Konkrēti - oficiante Viktorija. Tureckis viņu atcerējās (Viktorija bija apkalpojusi viņu un Bogačovu pie baseina), tāpēc jaunkundzes sameklēšana nebija sagādājusi grūtības.

6. Uz nogalinātā istabas palodzes atrasts slapjš dvielis un peldbikses. No sievas un mājinieku liecībām izrietēja, ka Bogačovs bijis liels naksnīgas peldēšanās cienītājs.

Tiesa, apsardze nebija redzējusi saimnieku naktī izejam no mājas, taču, ja ņem vērā, ka sargi ne pa jokam aizrāvušies ar pokeru, nav nekāds brīnums, ka Bogačova izgājiens pie jūras palaists garām neievērots. Tātad iespējams arī variants, ka Bogačovs nav atgriezies mājā viens, bet kopā ar savu nākamo slepkavu. Un atvēris viņam seifu?!

7. Un, visbeidzot, neviens no šiem sešiem punktiem neko nav vērts bez slepkavības motīva. |a ņem par motīvu laupīšanu (tas ir, vēlēšanos iegūt savā īpašumā nenovērtējami dārgo kaklarotu), nav skaidrs, kā noziedznieks atvēris seifu, jo šifra kombinācija bija zināma tikai vienam cilvēkam - L. Bogačovam. Noskatīties šifru bija iespējams, stāvot tikai Bogačovam aiz muguras. Seifs atrodas tādā vietā, ko nav iespējams redzēt nedz no durvīm, nedz loga. Kaut arī... ja rēķinās ar modernajiem novērošanas līdzekļiem, kā arī to, ka mājā uzturējās septiņi kvalificēti apsardzes darbinieki...

Post scriptum. Lielākais idiotisms ir tas, ka nav nevienas nozagto piekariņu fotogrāfijas, tāpēc nav iespējams konsultēties pie speciālistiem, kas tie tādi bijuši, vai tiešām tie ir tik vērtīgi un kam tie varēja ievajadzēties, tas ir, vai kāds tos būtu pasūtījis.

Secinājumi.

1. )a paliek pie versijas par slepkavību mantkārīgos nolūkos, pirmām kārtām jātiek skaidrībā ar sargu biogrāfijām, liekot uzsvaru uz tiem sargiem, kuriem bijusi saskare ar kod-atslēgām vai kuri nodarbojušies ar speciālo novērošanu.

2. Visbeidzot jāatrod Guks, seniors. Patiešām - ko tas Slava čammājas?

Pusdivpadsmitos stažieris Arkaša atveda no laltas prokuratūras ballistiskās ekspertīzes slēdzienu. Tureckis, tā arī nenokāpis lidz jūrai, vadīja laiku bārā zem klajas debess un pētīja zvaigznājus naksnīgajās Krimas debesīs. Gaiss atšķirībā no Maskavas gaisa nereibināja mazāk par grādīgajiem dzērieniem, tāpēc viņš vēsinājās tikai ar"Vitellminerālūdeni. Bez gāzes.

īsajā un skaidrajā ekspertīzes slēdzienā bija teikts, ka "šāviens izdarīts ar 45. kalibra pistoli, tas ir, 11,43 mm ieroci. Konkrēti ar klasisko un mūžīgo 1911. gada modeļa kol-tu. Lode visticamāk izšauta no ieroča ar klusinātāju."

11,43 mm ierocis bija vērā ņemams, patiešām vērā ņemams. Ar tādu var nolikt gar zemi liellopu, par farmācijas karali nemaz nerunājot. Tāda kalibra lodei vienkārši vajadzēja upuri atsviest. Starp citu, upurim, kam pierē uzradies

11,43 milimetrus liels caurums, tas jau vienalga.

Tureckis atcerējās veco izteicienu: "Dievs Tas Kungs radīja cilvēkus, bet pulkvedis Kolts padarīja visus vienlīdzīgus."

Dieva dēļ, kas varēja pateikt, no kurienes Krimā uzradusies gadsimta sākuma amerikāņu pistole? Turklāt ar klusinātāju?

Iznāca interesanta padarīšana. Bogačovs nogalināts ar ieroci, kam uzlikts klusinātājs, turklāt bija šauts caur spilvenu. Kāda velna pēc?

- Labi, - Tureckis norūca. - Gan tiksim skaidrībā. Tagad brauc uz Gurzufu un saskaņā ar manu lēmumu paņem ieročus. Uzzināsim, kāds kuram ierocis un kāds tam kalibrs.

- Es? - Arkaša nopriecājās. - Piecās sekundēs turp un atpakaļ!

- Piecās nav vajadzīgs. Vēl parūpējies, lai lode tiktu iesaiņota un kopā ar manu lēmumu nosūtīta uz Maskavu atkārtotas ekspertīzes veikšanai.

- Uz kurieni?

- Uz Krievijas Federācijas Kriminālistikas ekspertīžu centru. Raspļetina iela divdesmit divi, vai atcerēsies? - Jāpārbauda ukraiņu darba kvalitāte, viņš nolēma. Dzīvē visādi joki gadās. Varbūt pistole kādreiz jau "izgaismojusies".

- Jā, un, ja izrādīsies, ka patiešām kādam pieder kolts, tad...

- Kas tad? - Arkaša nepacietīgi salēcās.

-Tad tā īpašnieks ir pēdīgais idiots. Nekavējoties zvani, un es izlemšu, ko darīt.

- Bet uz kurieni zvanīt? - Arkaša jautāja. - Uz viesnīcu?

- Nē. -Tureckis kļuva domīgs. - Viesnīcas numurā manis nebūs. Zvani uz peidžeri.

- Uz kādu?

- Uz savējo. - To pateicis, Tureckis paņēma peidžeri pie sevis.

...Tureckis neņēma peidžeri tāpat vien, jo gatavojās apceļot piekrasti ar noteiktu mērķi. Taču viņš ieklausījās izmocītajā organismā un nolēma dot tam atpūtu.

Merkulova zvans tūlīt pēc divpadsmitiem pārsteidza Tu-recki amerikāņu pozā ar kājām uz galda un alus glāzi rokā trīs metru attālumā no televizora, kurā rādīja ukraiņu valodā dublēto filmu “Karš Rouzu ģimenē". Tureckis savu mūžu nebija redzējis neko tik smieklīgu kā Maiklu Duglasu, Ketlinu Tēr-neri un Deniju de Vito, kuri sarunājas ukraiņu valodā.

Ģenerālprokurora vietnieks painteresējās, kā sokas izmeklēšana. Uz šo veltīgo jautājumu Tureckis neatbildēja, toties painteresējās, kā noritējušas miera sarunas ar paša sievu Irinu Genrihovnu.

- Vai zini, Saša, - mulsi ierunājās Merkulovs, - Irina ar mani nemaz negribēja runāt. Liekas, tev pašam nāksies ar viņu sazināties.

- Kas tā par cūcību, Kostja! - Tureckis sašuta. - Tu taču solīji?! Var teikt, ka es zem dienvidu saules beidzos nost, raujos vaiga sviedros, nav laika pat izpeldēties, bet viņš nevar pierunāt vienu sievišķi, lai nebendē man nervus!

Merkulovs kaunīgi klusēja.

- Un vispār, - Tureckis iejutās lomā, - viens es te slikti jūtos, nav ar ko aprunāties, kam paprasīt padomu.

- Iedzert, vai? - Merkulovs attapās. - Tādas domas izmet no galvas! Neesi sūtīts uz Krimas vīnu degustāciju. Ij neceri, Grjaznovu neredzēsi Krimā kā savas ausis. Viņš nav nekāds puika, kam jāskrien tūkstoš kilometru tālu rūpēties par tavu veselību!

- Es tātad esmu puika?!

- |a Bogačova lietā uzradīsies kas konkrēts, nekavējoties ziņo! - Merkulovs nometa klausuli. Ar izturēto un delikāto Konstantīnu Dmitrijeviču kas tāds gadījās reti.

Tureckis. Krima, lalta, 25. augusts, pulksten 8.15.

Ar jauno ideju līdzīgi rīta vingrošanai izrauts no gultas, viņš piezvanīja uz Bogačovu namu. Klausuli pacēla Katja.

-Te Tureckis. Es gribētu parunāt ar Trofimovu.

- Viņš ir aizbraucis, Aleksandr Borisovič. Vakar vakarā uz Simferopoli, bet no turienes viņš paredzējis lidot uz Maskavu.

-Aizbraucis? Bet pārējie sargi?

- Protams, kopā ar viņu. Sakāpa savā džipā un aizlaidās.

- Kā aizlaidās?! Viņi taču devuši parakstu par neizbraukšanu!

- Netaisos šos sargāt, - strupi atteica Bogačova. - Viņi sargāja mani. Līdz tika atlaisti.

-Tātad visi aizbrauca?

- Visi. Vienīgi Žora Maļcevs ne. Viņu es neatlaidu, -jaunā atraitne pavēstīja vēsā mierā.

- Jā, zinu, - automātiski atsaucās Tureckis. - Sakiet,

Katja, - vai vakar vakarā pie jums bija cilvēks no ļaltas prokuratūras? Tāds jauns un garš?

- Bija.

- Vai viņš paguva satikt sargus, vai ari sargi jau bija aizbraukuši?

- Satika jau satika. Kliedza uz viņiem kā neprātīgs. Savu mūžu ko tādu nebiju redzējusi. Viņi kļuva pat tādi kā rāmāki. Manuprāt, pret jums viņi izturējās nevērīgāk.

- Lieliski. Vēl viens jautājums. Iespējams, ka spēsiet palīdzēt. Jūs teicāt, ka Leonīdam Georgijevičam bieži bijušas lietišķas tikšanās mājās. Zinu, ka daudz ko fiksējušas novērošanas kameras. Kā jūs domājat, vai nevar būt fiksētas arī tikšanās?

- Par to nav divu domu, - ne mirkli negudrojot, atsaucās Bogačova. - Ļoņa neļāva sargiem piedalīties tikšanās, viņiem viss bija jāvēro no ārpuses. Fiksēts, protams, tika daudz. - Bogačova uz brīdi ieslīga domās. - Vismaz tas, ko viņš neliedza.

- Un kur lentes atrodas? - maksimāli nevērīgi ar trīcošu sirdi pajautāja Tureckis.

- Jūs nu gan uzdodat jautājumus! - Bogačova nobrīnījās par tādu nezināšanu. - Pie manis mājās, protams. Speciālā aparatūra, sakaru līdzekļi un visādas citas pariktes tika pirktas par mūsu naudu, nekas no tām nav sargu īpašums. Braucot projām, viņi paņēma līdzi tikai savus stroķus, varat neraizēties. Es īpaši palūdzu Žoru Maļcevu, lai uzmana. Visas specierīces pārdošu. Man tās nav vajadzīgas, jo nav ne no viena jāslēpjas.

- Katja, nesteidzieties ar apgalvojumiem, - palūdza Tureckis un, baidīdamies atbaidīt veiksmi, palūdza: - Ko jūs teiktu, ja es tūlīt pie jums aizbrauktu?

- Brauciet!

Daudz netrūka, lai Tureckis nekavējoties mestos lejā pa kāpnēm, taču viņš pārdomāja un pacēla tālruņa klausuli. Pēc četrām minūtēm viņš bija sazvanījis Maskavu.

- Konstantīn Dmitrijevič? Steidzami dodiet Merkulovu! Runā Tureckis. Valstiski svarīgā jautājumā... Kostja, kāda velna pēc tie mērgļi Bogačova sargi aizlaidās uz Maskavu?! Viņi taču deva parakstu izmeklēšanas laikā neizbraukt!

- Kāpēc tu man to jautā? Viņi nozuda no tava degungala, nevis no manējā. Vai tad uz viņiem krīt aizdomas?

- lā.

- Slikti. Bet viņus var saprast. Patiešām, izmeklēšanas dēļ nevar piespiest cilvēkus nīkt svešas valsts teritorijā.

-Vispār jau tā ir, - noburkšķēja Tureckis.

- Labi, es centīšos viņus atrast un noorganizēt novērošanu. Palūgšu Grjaznovu. Vai esi apmierināts?

Maskava Ģenerālprokuratūra K. D. Merkulovam

RAPORTS

Sakarā ar lietas sarežģītību un darba lielo apjomu, tas ir, neiespējamību turpināt darbu bez faktiskas palīdzības no Ģenerālprokuratūras puses, lūdzu nekavējoties iekļaut izmeklēšanas operatīvās grupas sastāvā Iekšlietu ministrijas Kriminālmeklēšanas sevišķi svarīgu lietu galvenās pārvaldes vecāko operatīvo pilnvaroto milicijas majoru V. A. Soloņinu. Manis iegūtās ziņas īsā laikā spēj apstrādāt un realizēt tikai šis kompetentais speciālists, kas manā vadībā izgājis apmācību Pītera Redveja pretterorisma centrā "Piektais līmenis".

Tureckis.

25. augusts, pulksten 16.50.

OTRĀ DAĻA

Iekšlietu ministrijas Kriminālmeklēšanas sevišķi svarīgu lietu galvenās pārvaldes vecākais operatīvais pilnvarotais V. A. Soloņins.

Krima, Simferopole, 26. augusts, pulksten 12.50.

TU-154 bez starpgadījumiem nogādāja Viktoru Solo-ņinu no Maskavas uz Simferopoli. Pēc smacīgās galvaspilsētas Krimas gaiss šķita īsta paradīze. Gan debesis, gan saule - te viss izskatījās pavisam citādi.

ļau ejot lejā pa trapu, Soloņins elpoja ar pilnu krūti un dega nepacietībā ātrāk tikties ar Turecki. Tomēr nē, pagaidām visus darbus viņš atliks malā un izpeldēsies jūrā. Tu-reckis droši vien jau izbaudījis visus Krimas dzīves jaukumus. Un domās Soloņins kārtējo reizi pateicās viņam par komandējumu. Taču, ja Aleksandrs Borisovičs pats atteiksies nākt kompānijā, vajadzēs viņu pieslēgt pie sevis ar ro-kudzelžiem un vilkt līdzi. Mēdz teikt, ka labs tas parāds, kas atmaksāts. |a jau esi izsaucis palīgā, izturies pret ciemiņu ar cieņu. Darbs nav zaķis, jūrā neaizpeldēs.

Simferopoles autobusu visi gribēja ieņemt triecienā. Cilvēki ar somām un mugursomām, un paunām kāpa cits citam uz galvas. Soloņinam neradās vēlēšanās cīnīties par vietu salonā, skatiens pievērsās taksometru stāvvietai. Automašīnu tajā netrūka, arī maršruta taksometru, kuru dēļ notika ne mazāk nežēlīga cīņa. Palika tikai viena izvēle: vai nu privātais, vai valsts taksometrs. Soloņins ievēroja, ka priekšroku bauda privātais transports. Skaidrs - teritoriju dalījums. Tas bija ne tikai Maskavā, bet visur.

Brīvā pastaigas solī Soloņins devās uz stāvvietu. Viņš nebija apkrāvies ar mantām un nesa tikai sporta somu ar pašu nepieciešamāko, arī Grjaznova dāvanu, visos gadījumos obligāto īsta armēņu konjaka pudeli. Pēc viņa vārdiem, šoreiz patiešām tā bija īsta manta. Grjaznovs zvērēja un meta krustu, ka rūpnica, kurā ne sevišķi tīrais konjaka spirts tika jaukts ar riekstu uzlējumu (tā noskaidrojās operatīvajā izmeklēšanā), ilgi vairs nedzīvos.

Protams, tika gaidīts, ka pēc Soloņina ierašanās Turec-kis kopā ar viņu pudeli iztukšos un atcerēsies savu Maskavas cīņubiedru. Un piedos.

Citādi majors Soloņins ne ar ko neatšķīrās no pārējiem atbraucējiem. Iecienītās džinsauduma bikses, zils T krekls un saulesbrilles - standarta ekipējums. Ja neņem vērā, ka dārgās dabiskās ādas sandales un viss pārējais bija pirkts nevis Čerkizovas krāmu tirgū, bet firmas veikalā.

Pie pašas stāvvietas viņu pārtvēra jauns sīka auguma puisietis.

- Uz kurieni, novadniek?

Soloņins nesāka skaidrot, kas arto domāts, bet īsi noteica:

- Uz Simferopoli.

- Varbūt vēl tālāk pa KDP?

- KDP?

- Krimas dienvidu piekraste. Dzīvokli sameklēsim viens divi, - piedāvāja puisietis.

Par tādu pakalpību Soloņins pasmaidīja. Trūka tikai vārdiņa "ser".

- Nu nē, - viņš atvairījās. - |ūs man ādu pār acīm novilksiet. Vediet uz pilsētu. Tālāk tikšu pats.

- )a jau uz pilsētu, tad uz pilsētu, - šoferis ātri piekāpās, droši vien cerēdams pierunāt klientu pa ceļam.

Soloņins devās uz zilu sesto žiguli un apsēdās blakus vadītājam, pat nepajautājis, cik būs jāmaksā. Somu viņš nolika pie kājām.

Katrā ziņā viņš varēja atļauties braukt uz Simferopoli ar privāto mašīnu. Bet tālāk - nekā nebija! Vietējie uz atpūtnieku rēķina taisa naudu, ar kuru jāiztiek līdz nākamajai sezonai. Tāpēc prasa trīs kārtīgas, pat četrkārtīgas cenas. Grūti iedomāties, cik šis važonis varētu pieprasīt par braucienu līdz laltai.

Tureckis. Krima, ļalta, 26. augusts, pulksten 11.50.

-Aleksandr Borisovič, vai pusstunda brīva laika jums atradīsies? - pajautāja Katja Bogačova.

- Skatoties, kādam nolūkam, - svarīgā balsī atbildēja Tureckis, kas, gaidot Soloņina ierašanos, mocījās bezdarbībā.

Saruna notika pa telefonu. Tureckim bija lielisks garastāvoklis, viņš bija nopeldējies, tikko paēdis brokastis un izsmēķējis cigareti.

- )a nemaldos, jūs gribat tikties ar Ļoņas darbiniekiem? Brauksiet uz "Mahaonu”?

- Protams. Tikai vispirms man jābeidz darbs Krimā.

- Nav obligāti. Divi "Mahaona" darbinieki ieradušies te pēc dokumentiem.

- Es tūlīt būšu, - ātri pateica Tureckis. - Nelaidiet viņus projām!

Kā tas parasti mēdz būt, izbraukt uzreiz neizdevās, jo vēl kādu laiciņu vajadzēja runāties ar Merkulovu. Šoreiz Konstantīns Dmitrijevičs piezvanīja pats. Viņa balsi skanēja tāda kā atvainošanās.

- Saša, vai zini, tie zēni nav ar pliku roku ņemami. -Merkulovs nokrekšķinājās. - Puse no viņiem tūlīt nozuda. Tomskis, Knišs un Rastruba. Viņi neatlidoja ar reisu, uz kuru bija piereģistrējušies. Pārējie, arī Trofimovs, par viņiem neko nezina. Tas vēl nav viss. Palikušajiem Grjaznovs pielika savus cilvēkus, taču Trofimovs tūlīt konstatēja, ka tiek izsekots, un piezvanīja tēvocim. Tu droši vien atceries, kas ir viņa tēvocis. Tad, lūk, Demidovs nekavējoties mani izsauca un lika novērošanu pārtraukt. Tādas tās lietiņas. Bijām spiesti aprobežoties ar to, ka vēlreiz likām parakstīties par neizbraukšanu - šoreiz no Maskavas. Bez tam es personiski piezvanīju Dmitrijam Trofimovam un palūdzu, lai informē par mazākajām pārmaiņām plānos tuvākajā laikā, un tas viņa darbā ir pilnīgi iespējams. Man radās iespaids, ka viņš ir pilnībā pieskaitāms. Cik zinu, šobrīd viņš saņēmis darba piedāvājumus no vairākām bankām, taču pagaidām neko nav izlēmis. Tas arī viss. Ņem par labu, vairāk nav manos spēkos. Jā, gandrīz aizmirsu. Zvanīja tava sieva, lūdza pateikt, lai pie meitas nebrauc, jo Ņinočka jau ir Maskavā.

- Kā tad tā?

- Kamēr tu gatavojies meitu apciemot, viņas maiņa beigusies.

Tureckis nometa klausuli un izgāja no numura. Viņš negaidīja liftu, bet, gribēdams izlādēties, skrēja uz pirmo stāvu, lēkdams pāri kāpņu pusposmam. Taču viņš bija skrējis veltīgi. Viesnīcas stāvvietā nebija nedz "Ņivas", nedz Arka-šas. Tureckis aiz dusmām nezināja, kur dēties. Puisim nevarēja pat piezvanīt, jo pats viņš bija atņēmis peidžeri. Bija to paņēmis tāpēc, ka domāja braukt pie meitas uz nometni. Tā nu patlaban bija iznācis...

Piepeši kā uz burvja mājienu parādījās "Ņiva".

- Aleksandr Borisovič! - pa gabalu iesaucās Arkaša.

- Labi, ka paguvu, iauns ziņojums no Maskavas.

- Braucam uz Gurzufu. Pa ceļam izlasīšu.

Ģenerālprokuratūra

Sevišķi svarīgu lietu vecākajam

izmeklētājam

A. B. Tureckim

SPECZIŅOļUMS

Sakarā ar |ūsu pieprasījumu par L. G. Bogačova ģimenes apsardzes darbinieku profesionālo darbību iegūtas šādas ziņas. No septiņiem cilvēkiem (Trofimovs, Rastruba, Knišs, Tomskis, Maļcevs, Fiskalovs un Kramarenko) tikai diviem profesionālajā darbībā bijusi tieša saskare ar kodētām apsardzes sistēmām un speciālās novērošanas ierīcēm.

1. Trofimovs Dmitrijs Valentinovičs. Dzimis 1970. gadā. Neprecējies. Beidzis Dzeržinska akadēmiju. Līdz 1994. gadam dienējis robežapsardzības karaspēkā uz Polijas un Baltijas valstu robežām, ieguvis kapteiņa pakāpi, ļau 1992. gadā izgājis atkārtotu apmācību vienībā "Alfa". No 1994. gada februāra līdz 1997. gada novembrim strādājis dažādās privātās banku apsardzes sistēmās ("Sobinbanka", "Imperial”, "Vnešekonombank"). Bijis gan personiskais miesassargs, gan strādājis tehniskajā dienestā, kas uzrauga kodu un signalizācijas stāvokli. Vairākkārt izbraucis uz starptautiskām drošības sistēmām veltītām izstādēm un simpozijiem.

Tieksme pastāvīgi paaugstināt savu kvalifikāciju. Bijušie kolēģi un darba devēji atsaucas vislielākajā mērā labvēlīgi. Nav tiesāts vai atradies izmeklēšanā. Profesionālajā karjerā Bogačovs ir pirmais klients, kas nav nosargāts.

Dzīvo trīsistabu dzīvoklī Novoslobodskas ielā kopā ar sievieti, ar kuru ir civillaulībā.

2. Tomskis Aleksandrs Vikentjevičs. Dzimis 1965. gadā. Šķīries. Sporta meistarkandidāts stenda šaušanā. Beidzis Maskavas Pirmo medicīnas institūtu. Ārsts oftalmologs. No 1990. līdz 1992. gadam strādājis Acs mikroķirurģijas ZP1. No 1992. līdz 1993. gadam ieskaitot - Acs mikroķirurģijas ZPI slēgtajā konstruktoru birojā. Aizstāvējis disertāciju par tematu "Novērošanas iespējas un metodes neapbruņotai acij piemērotā attālumā". 1995. gadā bijis Krievijas prezidenta drošības dienesta konsultants. No 1996. gada konsultē privātās apsardzes aģentūras. Nav tiesāts vai atradies izmeklēšanā. Dzīvo viens divistabu dzīvoklī Kutuzova prospektā.

Tureckis noslaucīja piepeši uz pieres izspiedušos sviedrus. Paskat, kādi tipi! Ne ko pielikt, ne atņemt. ParTrofimo-vu bija vismaz zināms, kur viņš ir un ar ko nodarbojas, bet otrs, Tomskis, vispār bija pazudis. Tāds frukts no sērkociņu kastītes var iztaisīt videokameru un pa atslēgas caurumu ieraudzīt vairāk nekā es atvērtā grāmatā. Turklāt sporta meistarkandidāts šaušanā. Kur viņš patlaban meklējams?! Dzīvoklis, protams, tiek novērots, bet kāds no tā labums? la viņš apvedis mūs ap stūri, neierodoties Maskavā, tad ej nu ķer vēju laukā... Iebkurā gadījumā jācenšas savākt informāciju parTrofimovu un Tomski laikposmā, kamēr abi strādāja pie Bogačova. Uz kurieni braukuši, ar ko tikušies un - galvenais - kādas bijušas savstarpējās attiecības. Kas tikai dzīvē negadās! Varbūt šie darbojušies divatā un Tomskis patlaban vienkārši cenšas realizēt nolaupītos dārgumus.

-Saki vienam cilvēkam, ko šie dara! - Arkaša pauda sašutumu, un Tureckis izrāvās no savām skumjajām domām.

- Kas tad nu? - viņš atjēdzās.

Mašīna patlaban brauca pa samērā šauru trases posmu, un tomēr to centās "nogriezt" nasks šampanieša putu krāsas "Opel" ar ietonētiem stikliem.

- Par tādu braukšanu jādod pa purnu, - drūmi, bet vienaldzīgi noteica Tureckis.

- Sasodīts! - ieb|āvās Arkaša. - Es šos pazīstu! Atceros vāģi! Tas ir no apdrošināšanas sabiedrības, viņi ar to bija atbraukuši uz prokuratūru pie Makarova. Atkal kaut ko cenšas izošņāt, maitas.

- Vai esi par to pārliecināts? - Tureckis kļuva nemierīgs.

- Kā nu ne!

"Opel" brauca jau kādus divdesmit metrus pa priekšu. Līdz Gurzufas pagriezienam bija mazāk par kilometru, un iespēja, ka turpat nogriezīsies ari "šampanieša putas”, kļuva arvien lielāka. Tureckis, kas pēdējā laikā nevarēja atkratīties no domas, ka liktenis tīšuprāt met sprunguļus riteņos, nolēma atspēlēties uz kādu citu.

- Nogrūdīsim viņu?

- No kraujas? - Arkaša nobijās.

- Kāpēc? Vienkārši uzsitīsim no mugurpuses. Vai uz krustojuma nestāv milicis?

- Stāv.

- Lieliski. Turies cieši aiz viņa!

Arkaša ierunājās viegli trīcošā balsī:

- Varu šos līkumā apdzīt.

- Es teicu - uzsit no aizmugures! Tā, lai būtu jūtams.

Tā tas ari tika izdarīts.

No tādas nekaunības apstulbušā autoinspektora acu priekšā "Ņiva", it kā gribētu apbraukt otru mašīnu pa kreisi, kārtīgi aizķēra to ar sava bampera galu. "Šampanieša putas" aizlidoja piecus metrus tālāk un apstājās. Inspektors svilpjot, vicinot visu, kas vien iespējams, metās uz transporta negadījuma vietu.

Krietni pamicltajai mašīnai lēni nolaidās uz leju kreisās puses stikls, tajā parādījās beisbola cepurītes nags. Neko vairāk Tureckis nepaguva apskatīt, jo inspektors jau taisījās vērt vaļā muti. Žoklis inspektoram atkārās vēl vairāk, kad Tureckis piegrūda viņa acu priekšā iespaidīgo "Ukrainas ģenerālprokurora palīga" apliecību, bet pēc tam Krievijas Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja dokumentu. Arī Arkaša saņēma dūšu un pavēstīja:

- Uzbraukšana saskaņota ar Jaltas prokuratūru. Zvaniet uz turieni! - Viņš padeva mobilo tālruni. - Viss ir vispārējās operācijas ietvaros.

Kāda joda pēc operācija, nodomāja Tureckis.

Pēc pāris minūtēm incidents bija likvidēts, "Ņiva" brauca tālāk uz Gurzufu, bet "Opel" sadauzīto pagrieziena rādītāju un nesakoptā izskata dēļ pēc inspektora pieprasījuma tika nosūtīts uz tuvāko autoservisu. Tureckis vadītāju tā arī netika redzējis, vienīgi beisbola cepurīti.

Vecākais operatīvais pilnvarotais Viktors Soloņins.

Krima, Simferopole, 26. augusts, pulksten 13.10.

Viņi izbrauca no stāvvietas un, nokļuvuši uz šosejas, aiztrauca Krimas republikas galvaspilsētas virzienā.

Soloņins Simferopolē vēl ne reizi nebija tā ieradies. Vienmēr viņš bija ceļojis ar vilcienu, kas iebrauca stacijā tieši pilsētā.

Vadītājs bija runīgs vīrs un tūlīt piedāvājās pastāstīt anekdoti.

- Par kruķiem patīk? - viņš painteresējās.

- Pat ļoti, - pasažieris nesameloja.

- Tātad tā, - iesāka vadītājs. - Maskavā ierodas dē-lietis no laukiem un iestājas darbā milicijā. Pirmā dežūra iekrīt pilsētas parkā. Sāk tumst. Viņš iet pa aleju un redz, ka blakus krūmos guļ vīrietis. Pieiet, paskatās, nesaprot, dzīvs vai miris. Apjucis ieslēdz rāciju un ziņo: "Parka postenis krūmos uzgājis ķermeni." Viņam jautā: "Vai pulsu pārbaudīji?" Viņš pārbauda un ziņo: "Pulss ir.” Viņam jautā: "Bet kā orgāni?" Viņš: "Orgāni patlaban ar jums runā."

Puisis iesmējās. Kompānijas pēc iesmējās arī Soloņins.

- Zinu vēl vienu, - aizrāvās stāstītājs. - Tātad pieiet gājējs pie posteņa miliča. "Sakiet-vai šī iela ir ļoti bīstama?" Milicis izbrīnījies atbild: "|a būtu bīstama, es te nestāvētu."

Viņi atkal pasmējās. Vadītājs piebremzēja. Ceļa malā balsoja divi vīri.

- Paņemsim? - Viņš pameta skatienu uz Soloņinu.

Soloņins paraustīja plecus, sak, dari, kā vēlies.

Uz aizmugurējā sēdekļa iekārtojās divi gadus trīsdesmit veci spēkaiņi, palūdza aizvest līdz pilsētai, un mašīna no jauna uzņēma ātrumu.

Arī vadītājs nespēja rimties. Viņš sāka stāstīt jaunu anekdoti, šoreiz nepārprotami stulbu.

-Tumšā šķērsielā vīrs uzrunā garāmgājēju: "Klausies, draugs, - vai milicijas patruļu kaut kur tuvumā neredzēji?"

- "Nē."-"Tādā gadījumā dod šurp maku!"

Aizmugurē sēdošie sāka zviegt kā zirgi. Sasvīdusi roka tūlīt piegrūdās Soloņinam pie kakla.

- Bračiņ, vai dzirdēji, ko teica šefs?

Automašīna nobrauca ceļa malā un apstājās. Tiklīdz tie divi bija iekāpuši mašīnā, apmēram tādu notikuma pavērsienu Soloņins jau gaidīja. Triks, kas vecs kā pasaule. Un tāpēc ne visus pārsteigs negaidīti. Viņš bija nofotografējis šos vīrus ar acīm jau pirms iekāpšanas salonā un tagad izvērtēja situāciju, domādams, kā vislabāk rīkoties.

Viņi paši pateica priekšā.

- Somu atstāj, bet pats lasies ārā, stulbeni! Saprati? -Smaga dūre uzspieda žoklim.

- Kā vēlaties, - miermīlīgi piekrita Soloņins un, pavēris durvis, pajautāja: - Sist nesitīsiet?

Vadītājs sāka smaidīt pa visu seju, demonstrēdams no tabakas nobrūnējušus zobus.

- Ja būsi paklausīgs zēns, neviens tevi neaiztiks. Šie zēni ir...

Pabeigt savu sakāmo viņš nepaguva. Ar kreisās rokas īkšķi Soloņins uzspieda viņam zem auss un izslēdza zelli uz ilgāku laiku. Viņa augums nevarīgi noslīga uz sāniem. Soloņins izvēlās no mašīnas.

Apstulbuši no t.idas nekaunības, ceļabiedri tūlīt sekoja. Viens turēja rokā nelielu, glītu lauznīti. Acīmredzot bija izvilcis no tālredzīgā vadītāja sēdekļa pārvalka.

- Kas ir, maita, krieviski nesaproti?! Tūlīt tu man rausies, - ierēcās vīrs ar lauznīti un mēģināja nogriezt ceļu, skriedams apkārt mašīnas priekšgalam. Viņa biedrs nāca virsū ar sažņaugtām dūrēm.

Soloņins pameta skatienu uz ceļu. Uz pilsētas pusi aizbrauca maršruta taksometrs. Pretējā virzienā aizjoņoja divas vieglās mašīnas. Neviens cits braucējs nebija redzams.

Viņam bija brīvas rokas.

Nodomājuši, ka viņš skatās uz ceļu, cerot uz palīdzību, vīri iesmējās.

- Nekā nebija, smirdošais āzi, palīdzību negaidi! Te tev vāks. - Vīrs, kas nāca no priekšas, sita ar labo roku un trāpīja gaisu.

Soloņins viegli izvairījās no sitiena un pagriezienā trāpīja uzbrucējam ar elkoni krūtīs tā, ka nokrakstēja kauli. Tas skaļi izelpoja, saliecās uz pusēm un nokrita zemē.

Otrs vīrs automātiski pacēla virs galvas lauznīti.

- Nolādēts, kas tu esi? - Biedra bezpalīdzība viņu samulsināja.

- Esmu tava nelaime, - paskaidroja upuris, ar strauju kājas spērienu salauzdams jautātājam ceļgala menisku.

Gaisu pāršķēla drausmīgs kauciens.

- Tādiem kā tev kaitīgi staigāt pa zemi. Labus cilvēkus baidīt. -Soloņins noglauda traumētajam galvu un, neliekoties ne zinis par lamām un draudiem, devās pie automašīnas.

Vadītājs vēl bija bez samaņas. Soloņins mēģināja šo dabūt pie sajēgas. Beidzot atvēris acis un ieraudzījis pasažieri, viņš kļuva balts kā kalnu sniegs.

- Kas notika? - puisis ar pūlēm čukstus jautāja.

- Kas notika? Tu uzrāvies uz kruķi. Uz dzīvu kruķi, nevis no anekdotes. Gribi, lai uz atvadām iedodu bezmaksas padomu? - Negaidot atbildi, viņš ierunājās nobālušajam vadītājam ausī: - Neuzmācies svešiem cilvēkiem! Kādreiz tu, sūdabrāli, pamatīgi uzrausies. Šoreiz es tev patrāpījos tāds labsirdīgs.

Tad viņš izmeta neveiksmīgo ceļa reketieri no kabīnes un apsēdās viņa vietā. Uz zemē nekustīgi sēdošā vīra mēmo jautājumu viņš atbildēja, jau ieslēdzis aizdedzi:

-Vāģi varēsi paņemt pie laltas iekšlietu daļas. Bet pagaidām parūpējies par saviem draugiem.

Žigulis nesteidzīgi izbrauca uz ceļa. Soloņins atskatījās. Trīs vīri palika nemainīgās pozās. Viņš uzdeva gāzi. Varēja teikt, ka veicies. Tagad viņš nokļūs pie Turecka divreiz ātrāk. Turklāt par velti. Viss, ko dari, tikai uz labu.

Tureckis. Krima, Gurzufa, 26. augusts, pulksten 12.40.

Plecīgs, rudmatains, gadus divdesmit piecus gadus vecs puisietis un mazs, ņiprs meitēns sacentās braukšanā ar velosipēdu. Handikapa vietā puisietis brauca ar aizsietām acīm un krita ik pēc desmit metriem. Meitenīte pēc katra kritiena aiz sajūsmas spiedza. Izskatījās, ka tie ir |u-ļa Bogačova un viņas personiskais miesassargs Žora Maļ-cevs. Pirmā stāva verandā Viktors Guks lasīja avīzi.

Katja iznāca no mājas baltos, pieguļošos džinsos un sarkanā krekliņā.

- Viņi peldas, - pavēstīja jaunā sieviete.

Tureckis piegāja pie kraujas un paskatījās lejup.

Kāpnes bija nolaistas. Līcītī līdz viduklim ūdenī stāvēja divi vīri. Acīmredzot sarunājās, jo neviens nekustējās. |ū-ra viņus, šķiet, īpaši neinteresēja.

- Interesanti, kā jūs dabūjat lejā )uļu? Miesassargam uz pleciem?

- Viņa peldas baseinā.

- Skaidrs. Katja, vai te ir kādas vecas Leonīda Georgi-jeviča fotogrāfijas no tā laika, kad vēl nebijāt precējušies? Varbūt no bērnības?

- Ļaujiet padomāl . Vispār lielākā daļa ir Maskavā. Bet kaut kas, liekas, atrodams. Iesim pameklēsim kopā. Vai nevēlaties kaut ko iedzert?

Iegājis mājā, Tureckis pirmām kārtām ieraudzīja gleznu ar asins peļķē vertikāli stāvošu šauteni. Varēja domāt, ka asinis iztecējušas no šautenes. Paraksts - "No kara pārnākušie”. Nelielā glezna bija ļoti ekspresīva un atstāja stipru iespaidu.

- Pirms divām dienām gleznas te nebija, - ieminējās Tureckis, sekodams Katjai uz otro stāvu.

- |ā, - viņa atsaucās. - Es mēģināju, ja tā var teikt, "pārkārtot mēbeles”. Gribu kaut ko mainīt. Turklāt tā ir Žo-ras glezna. Un viņš mums nav svešs cilvēks.

Plašajā istabā bija tikai melnas "Becker" klavieres un sienas skapis, kas piebāzts ar mapēm, droši vien ar notīm.

- Šeit )uļa nodarbojas ar mūziku, - Bogačova paskaidroja.

- Atvainojiet! Žoras glezna? )ūs ar to domājat Maļce-vu? - Tureckis brīnījās.

- Nūjā, kas tur īpašs. Viņš ir labs gleznotājs. Turklāt glezna ir kolosāla. Nopirku par sešiem tūkstošiem dolāru... Skatieties, te ir fotogrāfijas.

Seši taukšķi! Velna pulveris tas Maļcevs. Tā ir viela pārdomām. Kāpēc viņa kļuvusi tik devīga? Varbūt "No kara pārnākušie" bija to vērti, taču Bogačova dzīves laikā Maļceva glezna mājā nebija karājusies. Turklāt viņš vienīgais no apsardzes grupas nebija atlaists. Vai Katjai būtu kāds slepens sakars ar Žoru?

Pēc piecām minūtēm Tureckis sēdēja lapenē un pārskatīja visdažādākajos gados uzņemtu krāsainu un melnbaltu fotogrāfiju kaudzi. Pašas interesantākās Bogačovam neapstrīdami bija acis. To tikko manāmi izsmējīgā izteiksme saglabājās jebkurā situācijā. No bērnudārza līdz diploma aizstāvēšanai... Te Ļoņa pie klavierēm... Te ar zilu aci... Un te, pavisam jauns, kopā ar nepazīstamu meiteni. Grupas uzņēmumi ar vecākiem, ar kolēģiem - spriežot pēc interjera un apģērba, kādu valkāja pirms piecpadsmit gadiem, - no kādas padomju iestādes... Kādā biroja tehnikas noliktavā uzņemta fotogrāfija, kurā desmitiem, ja ne simtiem kastu ar datoriem un to piederumiem... Skatiens citāds. It kā acīs būtu krāsainas kontaktlēcas. Blēņas, protams, jo no vecā melnbaltā uzņēmuma tas nav nosakāms. Un kādas gan toreiz bija lēcas? Nē, sejas izteiksme tomēr citāda. Vai tā izstiepusies? Vai grumbas pie deguna un nāsīm iegriezušās dziļāk? Spriežot pēc datuma, liels laika posms abas pēdējās fotogrāfijas nešķīra. Vai maz kas var notikt ar cilvēku? Turklāt tik lieliskā valstī, kur, kā mēdz teikt, cilvēks elpo brīvi...

Pēc minūtēm divdesmit piecām vīriem lejā laikam apnika stāvēt jūrā un viņi uzkāpa augšā uz terases. Garāmejot pasveicināja un nozuda mājā. Droši vien lai ieietu dušā un pārģērbtos. Pēc piecām minūtēm viņi iznāca Katjas pavadībā. Katrs turēja rokā glāzi. Viens no viņiem bija druknāks un vecāks, gandrīz Turecka vienaudzis, otrs - staltāks un gadus desmit jaunāks. Tomēr lielākā atšķirība bija ar matiem. ļaunākajam mali bija jūtami gaišāki un vietām izkrituši. Turecka vienaudzim mati bija tumši, bet krietni vien sirmi. Viņam bija samērā dzīva seja un skatiens, kas nenovērsās no sarunu biedra Jaunais bija stipri atsvešināts, un, kad viņš runāja, skatiens vērsās tikai zemē.

Katja viņus iepazīstināja šādā kārtībā:

- Pjotrs Jevdokimovičs Lapins, koncerna "Mahaons" viceprezidents. Rimass Budvītis, preses sekretārs. Detektīvs Tureckis. Sola augšāmcelt manu vīru. Atvainojiet melno humoru. Atstāju jūs vienus.

Pēc tam kādu laiku visi klusēja. Tureckim nekur nebija jāsteidzas, un viņš atklāti uzjautrinājās, redzot, ka netīšie sarunu biedri sāk justies neveikli. Pirmais neizturēja viceprezidents.

- Šķiet, esmu jūs kaut kad redzējis televīzijā, - Lapins ierunājās.-la nemaldos, sporta funkcionāru korumpētībai veltītā preses konferencē.

- Šaubos, - Tureckis noņurdēja.

- Vai jūs nenodarbojāties ar to lietu?

- Nodarbojos. Tomēr neatceros, ka būtu rīkota preses konference.

- Hmm... Dīvaini. Manuprāt, tomēr bija. Bet dievs ar viņu.

Tureckim nepalika nepamanīts, ka pēc šā dialoga Bud-vīša skatienā pavīdēja naidīgums. Nu, protams, attapās Tu-reckis, profesionāla skaudība. Būdams preses sekretārs, viņš nebija radis, ka uzmanības centrā ir citi. Bet ja runā par Lapiņu...

- Kungi, - paziņoja Tureckis, - man jums nav konkrētu jautājumu, katrā ziņā tie radīsies vēlāk, kad man būs iespēja un laiks iepazīties ar Leonīda Bogačova profesionā

lo darbību un biznesu. Es tikai nolēmu izmantot gadījumu un iepazīties. Bet, ja jums saistībā ar slepkavību ir savi apsvērumi, aizdomas vai idejas, esmu gatavs jūs uzklausīt nekavējoties. īpaši ziņas par jūsu šefa mūža pēdējām dienām vai nedēļām.

Budvītis noklepojās un oficiālā tonī paziņoja:

- Par visu, ko Leonīds Georgijevičs dzīvē bija sasniedzis, pirmām kārtām viņš var pateikties pats sev. Stāvoklis sabiedrībā un nauda nenokrita no debesīm kā likteņa dāvana, bet bija likumsakarīgs neatlaidīga daudzu gadu darba un enerģiskā rakstura rezultāts. Nav jābrīnās, ka viņa panākumi sakņojas tālā bērnībā...

- Vai tas ir paziņojums presei? - Tureckis neizturēja.

- Rimas, dieva dēļ, šeit nav televīzijas kameru un žurnālistu. Vai normālā valodā jūs protat runāt?

Budvītis apjucis atskatījās uz Lapiņu, kas tikko manāmi pamāja. Tad nikni nospļāvās un sacīja:

- Kāpēc tik daudz jārunā? Leonīds Georgijevičs bija kolosāls cilvēks, tas arī viss.

- Klausieties, runāsim atklāti! - Tureckis sāka skaisties. - Kāpēc atbraucāt? Jūs labi zināt, ka jūsu koncerna dokumentiem uz laiku uzlikts arests, tas ir, tie nosūtīti uz Maskavu, uz Organizētās noziedzības apkarošanas galveno pārvaldi. Meklējot iespējamos nelabvēļus, tur tos kārtīgi izpētīs. Šajā mājā jums nekā interesanta vairs nav. Es pats izložņāju visus kaktus un varu to droši teikt.

- Lai tā būtu, - Lapins piekāpās. - Mēs apglabājām viņu tikai pirms divām dienām un...

- Paklausieties, - Tureckis viņu pārtrauca, tikai tagad iedomājies, ka visā šajā notikumā stipri jūtams līķa trūkums. Viņš bija atlidojis uz Krimu trīs dienas pēc slepkavības, un noziegums tikmēr zināmā mērā jau bija kjuvis abstrakts. - Kur viņu apglabāja?

- Kā - kur? - brīnījās Budvītis. - Vagaņkovas kapos, protams.

- )ā... - Tureckis lid/.jūtīgi novilka. - Iznācis ne visai...

- Kāpēc "ne visai"? - Lapins un Budvītis vēlreiz saskatījās. -Viss, šķiet, bija augstākajā līmenī.

- Nu... bēres bez atraitnes.

- Ko jūs runājat?! - sašuta Lapins. - Katja bija bērēs.

- Kā... Kad?

- Leonīdu Georgijeviču apglabājām divdesmit otrajā no rīta, un viņa tūlīt aizbrauca uz lidostu.

- Ko tu neteiksi! - Tureckis nogrozīja galvu. - Tie tik ir ātrumi. Kad viņa ieradās Maskavā?

- Līķi ļāva paņemt divdesmit pirmajā augustā, tad jau es biju šeit, - Lapins paskaidroja. - Mēs aizvedām Leonīdu uz Maskavu.

-Vai kopā ar jums bija arī kāds miesassargs?

- Nē, Katja aizliedza viņiem doties uz Maskavu. Liekas, viņai tā kompānija nepatika, - Lapins izteica pieņēmumu.

- Kāpēc jūs tā domājat?

- Neko konkrētu par to nezinu teikt... - iesāka Lapins.

Šajā brīdī Budvītis iebāza roku kabatā un kaut ko noklikšķināja.

- Ko jūs darāt? - noprasīja Tureckis.

- Ierakstu mūsu sarunu.

- Kāpēc?

- Nezinu. Katram gadījumam, la nu piepeši jūs vēlāk apsūdzat mūs par to, ko nekad neesam teikuši? - Budvitis iejūsmināts izteica pieņēmumu.

- Labāk nekaitiniet! - brīdināja Tureckis. - Un turiet savu kabatu no manis tālāk. Tātad - kāpēc jūs atbraucāt?

- Diemžēl... tikai neuztveriet to attiecībā uz sevi. Diemžēl mums ir lielas šaubas par valsts izmeklēšanas efektivitāti. Mēs gribam izdarīt savu izmeklēšanu. "M.ihaonam" ir savs itin solīds drošības dienests, kas spēj...

-Arī Bogačovam šeit bija solīda komanda, - nikni noteica Tureckis. Vēl viena izmeklēšana. Un piedevām apdrošināšanas sabiedrība! Bet tā viņam nepalīdzēja. Dariet, ko vēlaties, bet lai jūsu detektīvi nepinas man pa kājām. Tomēr - kāpēc atbraucāt jūs?

- Mēs atbraucām, - godīgi pateica Lapins, - pierunāt Katju, lai viņa atdod pēdējā laikā uzņemtās videokasetes ar viesiem. Mūsu izmeklēšanai tās varētu stipri palīdzēt.

- Skaidrs. Izmetiet šo domu no galvas! Kasetes nedabūsiet. Kas vēl?

Lapins ar Budvīti mulsi saskatījās.

- Kur ir tie jūsu detektīvi? Vai šie grasās nodarboties ar izmeklēšanu, dzīvodami pa Maskavu?

- Nu... Uzzinājuši, ka jūs te nodarbojaties ar izmeklēšanu, viņi atteicās braukt. - Budvītis nopūtās.

Tureckis greizi nosmīnēja un atbildi noklusēja. )a jau privātajās detektīvu aģentūrās viņš iemantojis tāda cilvēka slavu, ar kuru labāk netikties, jo ļaunāk pašiem. Viņš par to nospļaujas. No šīs te klints. Tagad kļuva arī saprotama Lapiņa informētība par korumpēto sporta funkcionāru lietu - pirms braukšanas uz šejieni Lapins ievācis par viņu (Turecki) ziņas. Tikai izgāzās ar preses konferenci. Labi, dzīvosim - redzēsim.

Ģenerālprokuratūra

Sevišķi svarīgu lietu vecākajam

izmeklētājam

A. B. Tureckim

SPECZIŅOļUMS

Uz Jūsu pieprasījumu noskaidrot, kas ir D. V. Trofimova civilsieva, paziņojam:

Zoja Fjodorovna Voskresenska. Dzimusi 1975. gadā. Maskavas Sečenova medicīnas akadēmijas studente.

Nav zināms, ka viņai būtu bijusi saskare ar kodētām drošības sistēmām un speciālās novērošanas līdzekļiem.

Voskresenska ir A. V. Tomska brāļameita.

Kopš 26. augusta Voskresensku novēro ārējās novērošanas dienests.

Viktors Soloņins.

Krima, Ialta, 26. augusts, pulksten 17.05.

- Kādu tad kino vēlies man parādīt? - pajautāja Soloņins, viņiem abiem ieejot Turecka apartamentos.

- Sevišķi interesants detektīvs ar daudziem nezināmajiem, - atbildēja numura saimnieks ar tik noslēpumainu sejas izteiksmi, uz kādu bija spējīgs. Ieradies pie Turecka, Soloņins tomēr savu bija panācis. Neliekoties ne zinis par kolēģa atrunām, ka pēc ce|a jāatpūšas, tomēr bija aizvilcis viņu uz pludmali un pavadījis tur palikušo dienas daļu. Viņš pavēstīja Tureckim, ka jūras ūdens devis jaunus spēkus, attīrījis miesu un garu un tagad viņš, jauns un mundrs, gatavs ķerties pie izmeklēšanas ar divkāršu sparu.

Kaut ko iesākt tūlīt pēc pludmales neizdevās. Pa ceļam uz viesnīcu viņi vienojās apēst pa šašlikam, ko papildināja pudele Masandras vīna. Turecka pretošanos (no šašlika viņš neatteicās) pieveica tāds svarīgs arguments, ka šašliks bez sarkanvīna nav šašliks, tikai produkta pārstrādāšana. Un vispār - kā tiek sagaidīts dārgais viesis? Kuru, starp citu, viņš pats izrakstījis no Maskavas. Tāpēc pienākas viesim izdabāt, viņš jāizklaidē un neko viņam nedrīkst atteikt. Vismaz pirmajā dienā. Pēc tam var ekspluatēt, cik uziet.

Kultūras programma ar to nebeidzās. |au pie viesnīcas viņi ieskatījās vasaras kafejnīcā un nogaršoja vietējo lejamo alu. Pie alus vajadzēja vietējās garneles. Alus nebija garšīgs, tāpēc vairāk tas netika dzerts, un viņi nolēma ķerties pie darba.

Tureckis uz brīdi nozuda, atgriezās ar papīra saini rokās un, noslēpumaini piemiedzis Soloņinam ar aci, devās pa priekšu.

-Aiziet, Aleksandr Borisovič, rādi savu kino! -Soloņins iekārtojās atpūtas krēslā pretī televizoram.

Tureckis vispirms noslēpa sainīti ledusskapī, pēc tam ielika magnetofonā kaseti.

- Bogačovu ģimenes saieta hronika, ko vēsturei un pēcnācējiem fiksējis apsardzes dienests, - Tureckis pateica dažus ievadvārdus. - Gribu piebilst, ka mums, tas ir, izmeklēšanai tā ir noderīga.

Ekrānā solīdi kaukāzieši sarokojās ar mājas saimnieku, slavēja, viņuprāt, lepno Krimas īpašumu, smaidīja, savā starpā sarunājās. Parādījās arī saimnieka dzīvesbiedre Katja Bogačova. Garā, dekoltētā kleitā, ar greznu kaklarotu un smagiem auskariem ausīs. Visi draudzīgi kaut kur devās.

-Tūlīt sāks, - konstatēja Tureckis. - Es skatos lenti jau desmito reizi.

-Tādā gadījumā arī mēs turpināsim. - Veikli kā iluzionists Soloņins izvilka no somas konjaka pudeli.

- No Slavas! - Tureckis apjauta, nezinādams, priecāties vai ne, un pameta šaubu pilnu skatienu uz ledusskapi.

- No viņa. Sākumam. - Soloņins atkorķēja pudeli.

Tureckis ar tādu pašu burvju mākslinieka žestu nolika

uz galda jau sagrieztu citronu, persikus, vīnogas.

-Grezni dzīvo, - aizrādīja kolēģis un pievienoja ēdam-lietām šokolādes taldīli "Ro( Front".

- Un no passaran Uzņemu vitamīnus. Kamēr ir tāda iespēja. -Tureckis ielēja slīpētajās glāzēs brūni zeltaino šķidrumu. -Sākumam, vai?

- Lai notiek!

Draugi domīgi klusēja un izbaudīja konjaku.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un parādījās Arkaša.

- Arkan, tu nāc īstajā reizē. Tev ir uzdevums, - drūmi noteica Tureckis, nevēlēdamies, lai sveša acs vērotu improvizētās dzīres.

- Vai bīstams? - Stažierim šoferim iegailējās acis. - Vai bīstams?

- Ļoti. Aizej uz bibliotēku, paņem Mitoloģisko vārdnīcu un uzraksti uzziņu, ko nozīmē "Mahaons”. Kāda ir īstā šā vārda jēga, velns parāvis!

- Liekas, ir tāds erotiskais žurnāls, - Arkaša atcerējās un nozuda.

Tikmēr ekrānā kāds bezbēdīgs kalnu dēls beidza garu tostu un iztukšoja vīna kausu. Viņam pievienojās citi.

-Atpaliek no mums, - noteica Soloņins, kozdams citrona šķēlīti.

Viņi ielēja otro glāzi. Izdzēra. Televizors demonstrēja ceptas irbes un samus, šašlikus un marinētas sēnītes, bezgala daudz visādu zaļumu un daudzveidīgas uzkodas.

Tureckis ar nožēlu paskatījās uz savu pieticīgo galdu.

- Saša, nepārdzīvo! - Soloņins viņu mierināja. - Labāk paskaidro, kas šis par kino. Ne jau tāpēc tiku ataicināts, lai redzētu, kā viņi izdabā savam vēderam.

-Tūlīt. -Tureckis no jauna ielēja glāzēs konjaku. Negaidīdams Soloņinu, ievilka elpu un iztukšoja glāzi līdz dibenam. - Visi viesi pieņemšanā ir čečeni. To apliecina Bo-gačova un apstiprina sargi. Saprati?

- Pieņemsim. Un kas no tā izriet? - Soloņins vēl nesaprata.

- Izdzer! -Tureckis norādīja uz glāzi. Tikai tad, kad glāze bija tukša, Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs sāka skaidrot: - Mēs nezinām, kāpēc viņi sanākuši un par ko spriež, tas - pirmkārt. Kādas var būt Bogačova intereses Čečenijā, un kāpēc čečeni izrāda interesi par Bo-gačovu? Tas - otrkārt. Cik draudzīgi vai naidīgi viņi noskaņoti savā starpā? Tas - treškārt. Tas, ka viņi kopā ēd un izklaidējas, neko nenozīmē Šodien tev par godu var uzsaukt tostu, bet rīt iegrūst mugurā dunci. Saprati?

Soloņins pamāja.

-Tu pieļauj iespēju, ka Bogačovu varēja novākt čečeni, varbūt pat kāds no ierakstā redzamajiem viesiem, ja neizdevās panākt vienošanos.

- Šāds variants nav izslēgts. Ar citiem pagaidām īpašu panākumu nav. Pilnīgi iespējams, kāviens no viņiem varēja kļūt ja ne tiešs izpildītājs, tad organizators.

- Pazīstot šo stūrgalvīgo tautu, piekrītu tev pat ļoti lielā mērā.

Viesības jau sita augstu vilni. Viesi atraisīti pļāpāja. Nosvērts vīrs ar sirmu bārdu kaut ko čukstēja ausī Katjai Bogačovai. Viņa koķeti grozīja plecus un aizrautīgi smējās. Skaņas praktiski nebija, varēja saklausīt tikai atsevišķas frāzes un vispārēju troksni.

- Vai pievērsi uzmanību? - jautāja Soloņins. - Viņa visu laiku ir tādā rakursā, ka praktiski nav iespējams kārtīgi aplūkot tos sasodītos piekariņus.

- Ko tu man to saki? - Tureckis apvainojās. - Esmu jau nomocījies, mēģinādams atrast labāko stopkadru. Bet tā nav mana problēma. Lente jau nosūtīta uz Maskavu...

Soloņins neizpratnē paskatījās uz Turecki. Pēc tam uz ekrānu un samirkšķināja acis.

- Patlaban mēs skatāmies kopiju.

-Operatīvi! - Soloņins piekrītoši noklakšķināja mēli.

- Par ko tu mani turi? Tātad tā. Lai galvaspilsētas eksperti atrod labāko rakursu un parāda juvelieriem. Es varu tikai gaidīt.

Tureckis pacēla pudeli un konstatēja, ka tās saturs katastrofiski samazinājies. Tas neliedza bez žēlastības izliet paliekas tukšajos traukos.

-Tosts! - viņš paziņoja nebūt ne stingrā balsī un pacēla glāzi. - Par darba hipotēzi "Ērgļi", ar kuru nodarbosies tu.

Ekrānā Bogačovs ar diviem viesiem, to vidū bārdaini, kas bija izklaidējis Katju, iegāja mājā.

Tureckis sekoja viņa paraugam, nedrošā solī piegāja pie ledusskapja, izvilka noslēpumaino saini un kā triumfēdams attaisīja.

Viņam rokās parādījās pudele ar intriģējošu bālas salmu krāsas pildījumu un sarkanbrūnu etiķeti "Tequila Anejo |a-lisco".

- Ar tekilu mani iepazīstināja Slava, - Tureckis nodevās atmiņām. - To izgatavo no agaves, kas aug Meksikas tuksnešos. Vārdu sakot, no kaktusa. Labākās šķirnes izgatavo Dža... lisko štatā? Spriežot pēc uzraksta anejo uz etiķetes, dzēriens izturēts trīs gadus, ilgāk to netur. Tagad, Vit-ja, nogaršo un novērtē!

Viņi degustēja tekilu trīs reizes un nonāca pie vienprātīga slēdziena, ka Meksikas kaktusi ir itin pieņemami iekšķīgai lietošanai, ne tikai audzēšanai podos. Tureckis no jauna iegrima atmiņās.

- Mēs ar Grjaznovu tekilai uzdzērām konjaku. Nodomāju, ka izlaidīšu garu. Tomēr izdzīvoju. Šoreiz tas pats scenārijs.

- Ja nepieminam iesildīšanos ar portvīnu un alu, - atcerējās Soloņins, ko pēc dienas piedzīvojumiem sāka pievārēt miegs.

- Nūjā... - Tureckis kaut ko neskaidri atcerējās, automātiski izslēdza videomagnetofonu ar sen apstājušos kaseti un iekrita prostrācijā. - Vakarā paskatīšos.

Soloņins neatsaucās. Apmetis vairākus kūleņus telpā, viņš ieslīga melnā nebūtībā.

Vakars ieilga līdz rītam. Abi atjēdzās tajās pašās pozās, kādās iepriekšējā vakarā bija atstājuši viens otru. Stunda pagāja, atgūstoties ar aukstas dušas, minerālūdens un palikušā citrona palīdzibu.

Pēc tam Soloņins sāka aktīvi darboties. Vispirms viņš nosūtīja pieprasījumu uz savu Maskavas kantori par Boga-čova mājā nofilmētajiem čečeniem. To saraksts brīnumainā kārtā izrādījās pie tālredzīgā Turecka, kas "Ērgļu" versiju pilnībā uzvēla kolēģa pleciem.

Atbilde pienāca nākamajā dienā.

Tureckis. Krima, Misfiora, 27. augusts, pulksten 11.45.

Semjons Barabanovs, vairāk pazīstams kā Barabans, bārā "Aligators" ieturēja brokastis. Tureckim nebija vajadzīgs liels laiks, lai viņu tur atrastu. Operatīvajā uzziņā par jauno kāršu spēlmani bija teikts, ka viņš jāmeklē piekrastes krogos un pirmām kārtām "Aligatorā”.

Kaut ari nekādi krimināli nodarījumi Barabanovam neskaitījās, par viņu viss bija sīki zināms. Tā - drošības dēļ. Un nu bija pienācis tāds gadījums.

Vecums - 27 gadi. Izglītība - nepabeigta augstākā, trīs gadi Ščepkina aktieru skolā Maskavā. Ģimenes stāvoklis -neprecējies. Pirms trim gadiem Jaltā nopircis divistabu dzīvokli, kurā parasti dzīvo no aprīļa beigām līdz oktobra vidum, tas ir, visu kūrorta sezonas laiku. Barabans pelnīja iztiku, apspēlējot kārtīs visus, kas riskēja ar viņu uzsākt spēli, un darīja to tik ilgi, k.imēr no Krimas aizbrauca pēdējais atpūtnieks. Tad viņš s.ivāca laimēto naudu un atgriezās Maskavā, lai to bezbēdīgi un skaisti notrallināt u - tieši līdz nākamā gada aprīlim Viņam bija līdz pleciem gari mati, tumšas, ugunīgas acis un gari, jutekliski pirksti - māksliniecisks izskats, kas vairāk piestāvētu muzikantam Dramatiskajam aktierim viņš bija mazliet par daudz afektēts, un teātra skolas pasniedzēji to nekļūdīgi bija pamanījuši. Barabans nevis samierinājās un spēlēja komiskas lomas, kas viņam padevās, bet stūrgalvīgi pretendēja uz traģiskajām, kļuva arvien neīstāks un galu galā piedzīvoja fiasko - par Figaro lomas sabojāšanu viņš ar troksni no skolas tika izslēgts. Vēlāk viņš apgalvoja, ka izgāzis lomu apzināti, jo viņa "lomas izpratne nav iekļāvusies režisora ieceres rāmjos".

Starp citu, kompetentās iestādes Barabana profesionālā caurkrišana interesēja nesalīdzināmi mazāk par panākumiem azartspēļu jomā.

Pārvilcis teātrim krustu, Barabans visus spēkus veltīja kāršu spēlei un pavisam drīz strauji progresēja. Daudzās Maskavas radošo māksliniecisko augstskolu kopmītnēs viņš bija savs cilvēks un, vingrinādams roku, tur pavadīja garus vakarus, lau drīz tur vairs nebija cienīgu pretinieku, un viņš aktīvi ķērās pie naudas pelnīšanas. Kopmītnēs vērā ņemamu naudu nevarēja nopelnīt, un viņš pārmetās uz kazino.

Legāliem un pagrīdes. Viņš nenicināja ruleti, spēlēja arī biljardu, taču Krimā visu uzmanību veltīja kārtīm. Priekšroku viņš deva īsai, impulsīvai spēlei ar psiholoģisku zemtekstu - acītei un pokeram. Drīz viņam kļuva skaidrs, ka mēģinājums kļūt par aktieri patiešām nav bijis saprātīgs, jo viņa talants pilnībā atklājās uz zaļā audekla.

...Nelielajā laukumiņā starp jūru un parku darbojās sešas mazas kafejnīcas un restorāniņi. Visi, saprotams, atradās zem klajām debesīm, un tikai viena pilsētas stila iestāde bija iekārtojusies mūra ēkas otrajā stāvā. Tas bija "Aligators".

Iegājis restorānā, Tureckis uz brīdi aizmirsa Baraba-nu, Bogačovu un visu ar darbu saistīto. Tieši pretī puskrēslā zvilnēja iespaidīgs divus metrus garš krokodils. Pēc mirkļa attapies un pielāgojies blāvajai gaismai, Tureckis apjēdza, ka aligators, pareizāk sakot, tā izbāznis, ir uz paliktņa. Tam blakus atradās divi akvāriji ar krāsainām zivīm, par kurām Tureckim nebija nekādas jēgas, bet virs sienas pa kreisi rindā stāvēja trīs nelieli akvāriji, kuros, kopā ņemot, bija četri krokodili, ne garāki par pusmetru. Piektais zvērs gulēja atsevišķā, daudz lielākā akvārijā ar akmeņiem, ūdenszālēm un pat strūklaku. Krokodils nebija nekāds mazais, tiesa, ne tik liels kā līdzinieka izbāznis. Tureckis nebija pārliecināts, ka viņa acu priekšā ir dzīva radība, jo visi krokodili gulēja dīvainās, pat neērtās pozās un bija absolūti nekustīgi. Pirms ieiešanas bārā Tureckis uz ielas gan bija redzējis plakātiņu - "Krokodilu barošana katru dienu pulksten 22.00".

Tureckis pasūtīja tumšo alu, apsēdās pie galdiņa un, pievērsies televizoram, ar sānu redzi vēroja interjeru.

Barabans sēdēja netālu. Viņam priekšā uz galda bija tukšs šķīvis un pusizdzerta kafijas krūze. Barabans bija tā iegrimis sevī, ka sēdēja pavisam nekustīgi un sāka līdzināties krokodilam.

Piepeši viņš piecēlās, nolika uz galda naudaszīmi un izgāja, ne no viena neatvadījies. Pēc desmit sekundēm Tureckis viņam sekoja.

Barabans izgāja piekrastē un kā pastaigas solī devās gar pludmali. Starp citu, viņam bija pilnīgi atbilstošs izskats: Bermudu šorti, lietots T krekls, kājās iešļūcenes. Tureckis labi redzēja, k.i Barabans vērīgi nopēta katru pludmali un tikai tad paiet tai garām. Pēc piecpadsmit minūšu ilgas staigāšanas šurpu turpu Barabans beidzot nogāja pie ūdens. Viņš izģērbās peldbiksēs, izņēma no šortu kabatas kāršu kavu, nevērīgi u/meta uz drēbēm (tā, lai būtu labi redzams no malas) un aizgāja peldēties.

Samaksājis pusotras grivnas par ieeju, arī Tureckis nokāpa pludmalē - tiesa, Barabans netika samaksājis neko, laikam jau bija te labi pazīstams - un iekārtojās pāris metru attālumā no kāršu spēlmaņa mantām.

Barabans vispār nepeldēja, bet gulēja uz muguras divdesmit metru attālumā no krasta. Sava apģērba tuvumā pamanījis kādu vīrieti, viņš tūlīt veikli atgriezās krastā.

Pēc desmit minūtēm viņi jau spēlēja pokeru un stāstīja anekdotes. Vēl pēc piecpadsmit minūtēm Tureckis bija laimējis četrdesmit deviņus dolārus un mēģināja uzminēt, kad Barabans pārstās viņu kārdināt un sāks spēlēt pa īstam.

Spriežot pēc tā, ka Tureckis laimēja ar nelielām kombinācijām, tādām kā vairāki divnieku vai trijnieku pāri un tikai reizi ar “strītu”, atlika domāt, ka Barabans grib ļaut izjust, ko nozīmē stiprākas kombinācijas.

No otras puses, četrdesmit deviņi zaļie. Nebūt ne maz. Pieredzējušas Maskavas saimnieces, kaut vai Irina Genri-hovna, par tādu summu izdomās daudz ko derīgu. Varbūt vērts beigt? Tureckis nesāka attīstīt šo sakāvniecisko domu, bet, kad kārtējo reizi kārtis dalīja Barabans, dažās sekundes daļās uzlika viņam rokudzelžus.

Barabanam kārtis izkrita no rokām, melnās acis lēnām sāka spiesties uz āru. Viņš jau grasījās pavērt muti, bet Tureckis ierunājās pirmais.

- )ā, - sacīja izmeklētājs, - piekrītu, skaists darbs. Sen nebiju neko tādu darījis. Starp citu, pēdējā reizē rokudzelži nebija tik labi kā tagad

- Kas jūs esat? - nogārdza Barabans.

Tureckis klusēdams demonstrēja savu apliecību.

- Bet kāpēc?!

-Vienkārši nejūtu pret tevi simpātijas. Man šķiet, ka tu diskreditē mūsu dzīvesveidu.

-Kādu veidu?! Kas tie par murgiem!

- Vai tev bijušas nep.it ikšanas ar iestādēm?

- Nē, - Barabans pateica vistīrāko patiesību.

- Lieliski. Bet tagad būs.

- Es spēlēju godīgi, visi to zina! Gan šeit, gan Maskavā.

- Tas vairs nav svarīgi Kad būšu vedis tevi rokudzel-žos pa piekrasti, savam darbam vari pārvilkt krustu. Gan šeit, gan Maskavā. Vari ticēt, ka mietpilsoņa psiholoģija man ir pazīstama. Pēc pusstundas par tevi visi zinās visu. Pat tādas lietas, par kurām tu pat nenojaut.

- Ko jūs gribat? - vārgā balsī pajautāja Barabans, neaizmirsis pabāzt rokudzelžos saslēgtās rokas zem apģērba.

- Redzu, galva tev strādā, - Tureckis viņu uzslavēja.

- Man sīki jāzina par tavām attiecībām ar Arturu Karlovi-ču Guku un spēli, kas notika trīspadsmitajā vai piecpadsmitajā augustā Gurzufā.

Maskava Ģenerālprokuratūra K. D. Merkulovam

RAPORTS Nr. 7 (Taktiski apsvērumi)

Profesionālais kāršu spēlmanis S. E. Barabanovs apliecināja, ka aizdomās par slepkavību turamais A. K. Guks kārtīs zaudējis viņam lielu summu. 14. augustā Masandrā Aktieru nama pludmalē Guks zaudējis Barabanovam pokerā 5500 dolāru, bet ac itē 3500 dolāru. Pavisam kopā 9000 dolāru. Barabanovs izsakās, ka Guku zaudējums |oti satriecis, jo vairāk tāpēc, ka viņš spēlējis uz godavārda - tādas naudas viņam nav bijis līdzi. Viņš apsolījis samaksāt parādu tuvāko divu nedēju laikā, kuru beigās tiktu "ieslēgts skaitītājs" un sāktos procentu uzrēķins (no 28. augusta). Guks ar Barabanovu bijuši pazīstami, tikušies Maskavā, tāpēc Barabanovs nav īpaši uztraucies par parādnieka sameklēšanu.

Pievēršu uzmanību faktam, ka nelaiķa L. G. Bogačova seifā bijuši arī astoņi ar pusi tūkstoši dolāru. Tie, protams, neko nepierāda. Taču, no otras puses, ja Guks gribēja uz Bogačova rēķina pilnībā nokārtot parādu, tad ar naudu, kas seifā, nepietiktu. Tieši Guks labāk nekā jebkurš cits zināja, kāda ir piekariņu kaklarotas patiesā vērtība, un varbūt viņam bija plāns par atkārtotu tās realizāciju. Tā teikt, alkatīgais saņem divreiz.

Tureckis.

27. augusts, pulksten 14.30.

Soloņins. Krima, Simferopole, 27. augusts, pulksten 15.15.

- Saša, tu tikai paskaties uz šo skaistuli! - jau no sliekšņa uzsauca satrauktais Soloņins un padeva melnbaltu fotogrāfiju uz standarta papīra lapas. Tas bija Arkašas tikko no prokuratūras atvestais fakss.

Tureckis ieskatījās.

-Tas taču ir... Vai nav?

- Ibrahims Kadujevs visā godībā.

-Sens mūsu paziņa un kvēls pielūdzējs.

-Tavs pielūdzējs, - konkretizēja Tureckis.

Fotogrāfijā bija redzams, ka sirmais, solīdais bārdainis,

kurš apgrozījās pieņemšanā pie Bogačova, sarunājas ar Ka-dujevu pie galdiņa kādā restorānā.

- )a jau te iejaukts Kadujevs, iespējams, ka tev, Aleksandr Borisovič, ir taisnība. Atceries, viņam ļoti patika visādas atmaksas akcijas. Un bandītiski izlēcieni.

- Ko tu piedāvā?

- |a neiebilsti, jau šodien atgriežos Maskavā. Operatīvajā uzziņā teikts, ka visticamāk viņš ir tur. Meklēšu rokā to mūdzi.

Soloņins iegāja vannasistabā, un tūlīt numurā iedrāzās satrauktais Arkaša.

-Aleksandr Borisovič, jūsu uzdevums izpildīts!

- Kāds uzdevums?

- Grieķu mitoloģijā Mahaons ir Asklēpija dēls, kas mantojis tēva ārstniecības mākslu. Kopā ar brāli Polidāriju piedalījies Trojas karā kā pretendents uz Helenas roku. Pie Trojas izārstē daudzus, kamēr Parīds ievaino pašu ar bultu.

- Labi. Bet kas ir Asklēpijs?

- Zināju, ka pajautāsiet. "Ārstniecības dievs, Apollona un nimfas Koronīdas dēls; Apollons Koronīdu nogalināja neuzticības dēļ. Kad viņa tika likta uz sārta, Apollons izņēma no viņas klēpja mazo Asklēpiju un..."

- Pagaidi! - ātri ierunājās Tureckis. - Pietiek detaļu.

- Bet es vēl nepateicu pašu galveno! "...un nodeva audzināšanā gudrajam kentauram Hīronam, kas iemācīja viņam ārstēšanas mākslu." Tagad gan viss.

-Iznāk interesanta situācija,-Tureckis izteica komentāru. - Ārstēja, ārstēja, kamēr sašāva pašu.

Ģenerālprokuratūra Sevišķi svarīgu lietu vecākajam izmeklētājam A. B. Tureckim

SPECZIŅOļUMS

1. Uz |ūsu pieprasījumu par Bogačovu meitas apsargu Maļcevu ziņojam:

Georgs Nikolajevičs Maļcevs. Dzimis 1967. gadā. Neprecējies. Beidzis Stroganovu mākslas skolu Dienējis Afganistānā. Pirms kāda laika bijis pazīstams kā mākslinieks grafiķis. Pēdējais darbs datēts ar 1993. gadu. Bijušas divas personālizstādes. 1994. gadā beidzis FDD aģentu miesassargu kursus. Kopš 1996. gada specializējies bērnu apsargāšanā. MVU luridiskās fakultātes neklātienes nodaļas ceturtā kursa students. Devītā dana kekusinkai karatists. Nav ziņu, ka būtu bijusi saskare ar kodētajām apsardzes sistēmām un speciālās novērošanas līdzekļiem. Nav arī ziņu par intīmām attiecībām ar lekaterinu Bogačovu.

2. Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes darbinieku veiktajā Z. F. Voskresenskas (Dmitrija Trofimova civilsieva) novērošanā pagaidām nav konstatēts, ka viņai būtu sakari ar tēvoci A. V. Tomski, tāpat nav novērotas aizdomīgas vai neizskaidrojamas darbības.

Soloņins. Maskava, 27. augusts, pulksten 23.55.

Slapja asfalta krāsas "Mercedes 300" durvis nedzirdami atvērās. No mašīnas nesteidzīgi izkāpa divi vīrieši ar ērgļa profilu un trīs dienas veciem bārdas rugājiem uz tumšajiem vaigiem. Šoferis palika mašīnā. Groznijas-Maskavas reisa pasažieri centās mest mašīnai ar tās nepārprotami kaukā-zisko ekipāžu pēc iespējas lielāku līkumu. Kaut arī starp pasažieriem bija citi tikpat tumsnēji, ar ērgļa degunu, šo vīru iztālēm kriminālais, izaicinošais izskats iedarbojās spēcīgāk nekā jebkāda aizlieguma zīme.

Un tomēr no atlidojušo grupas atdalījās kāds drosminieks un drošā gaitā tuvojās "Mercedes". Viņa vienīgā bagāža bija brūns ādas portfelis. Nonācis blakus tautiešiem, viņš kaut ko noteica dzimtajā valodā. Vīri apskāvās un saskūpstījās.

- Nu gan kā vecenes. Vai mani arī nobučosiet? - Kāds gadus divdesmit astoņus vecs vīrs ar dzērāja ņirgu sejā atbalstījās pret spīdīgās ārzemju mašīnas bagāžnieku.

- Paklausies, draugs, - viens no sagaidītājiem izdarīja nepārprotamu kustību, - ej projām no šejienes, labi?

Vīrs pielika pie lūpām alus pudeli.

- Sapratu, visu sapratu, tautieti. Zūdu. - Grīļīgā solī viņš steidzīgi šķērsoja stacijas laukumu.

Pēc kādiem simt metriem vīrieša gaita kļuva stingra. Viņš pameta skatienu atpakaļ: "Mercedes" nesteidzīgi brauca projām. Vīrietis iemeta iesākto alus pudeli atkritumu tvertnē un devās pie vientuļi stāvošas "Volgas".

- Viss kārtībā, - viņš pateica, sēzdamies pie stūres. -Tas droši ir viņš?

- Par simt procentiem, - atsaucās blakussēdētājs. - Lieliski atceros portretu. Liekas, viņš kļuvis pat jaunāks.

- Drīzāk jau apgādājies ar firmas mantām. Portfelis tāds, ka tik turies. Vismaz pārsimt zaļo vērts.

- Kurā vietā pieliki "bāku"?

-Zem pakaļējā bufera.

- Kāpēc tad stāvam? Ko gaidi? Izej orbītā! - Soloņins ieslēdza radiosignāla uztvērēju, kas ārēji ne ar ko neatšķīrās no parastā automašīnas uztvērēja. Toties pretī pasažierim zem paneļa piestiprinātā palīgierīce bija ne katrai automašīnai. Detektīva darbā šis tehnikas brīnums bija neaizstājams. Pa zaļo skalu ar monotonu pulsējošu signālu sāka lēkāt sarkans punkts.

- Paskatīsimies, uz kurieni tagad mūsu viesi vedīs, -novilka Soloņins, regulēdams uztvērēja skaļumu.

- Bet ja viņi uz visu nakti nozūd restorānā? Lai nosvinētu, kā nākas, atkalredzēšanos? - pajautāja šoferis, viņš arī Kriminālmeklēšanas galvenās pārvaldes vecākais leitnants Skobcovs.

- Kā tu pats domā?

- Nez vai. Aļimovs no Groznijas vakar ziņoja, ka lido nevis parasts kurjers, bet Kadujeva pilnvarots cilvēks. Pārbaudē noskaidrots, ka viņam jau ir atpakaļbiļete uz rītdienu. Pulkvedim var ticēt.

- Tātad?

-Tātad, Viktor Mihailovič, šonakt viņi nokārtos savus darījumus - un tūlīt atpakaļ. Bez restorāniem, šampanieša un meičām.

- Pareizi tu spried. - Soloņins apmierināts atlaida galvu pret atbalstu. - Pārāk acīs nelien, nekur šie nepazudīs.

Skobcovs pameta uz viņu īsu mirkli.

- Un ko jūs paši domājat?

- Pirmkārt, viņš ielidoja par dienu agrāk. - Soloņins pielieca kreisās rokas mazo pirkstiņu.

- Kāpēc tā? - Skobcovs nesaprata.

-Tāpēc, Serjoga, ka es būtu atjēdzies no klimata maiņas un pagūtu visu pienācīgi pārdomāt. Citādi iznāk, ka no lidmašīnas tieši uz balli.

- Loģiski.

- Otrkārt. - Soloņins pielieca nākamo pirkstu. - Aļi-movs nezināja pats, tāpēc nenorādīja, kad un kādā veidā krava tiks piegādāta. Tad šajā dienā būtu iespējams pārņemt mūsu kontrolē aizdomīgo, no dienvidiem pienākošo transportu. Un sagatavoties labāk.

- Un treškārt?

-Treškārt, ekspromts dažreiz izdodas labāk nekā rūpīgi sagatavota operācija. Skaties uz ceļu!

No ārpuses neievērojamā smilškrāsas divdesmit ceturtā "Volga" nobremzēja pie sarkanās gaismas, gandrīz pieskardamās ar priekšgalu pašmāju džipam. Sarkanais punkts uz skalas aizslīdēja pa labi. No uztvērēja atskanēja vienmērīga, smalka pīkstoņa.

- Aiziet! - Skobcovs ciešāk saspieda rokās stūri un saspringa. - Nogriezies uz loka ceļa, viņš ieslēdza ceturto ātrumu.

Bākas signāls kļuva vājāks, norādot, ka attālums palielinās. Beidzot luksoforā iedegās zaļais signāls. Skobcovs strauji nospieda gāzes pedāli. "Volga” izrāvās uz priekšu, apsteidza "Ņivu" un, izbraukusi uz loka ceļa, sāka dzīties pakaļ neredzamajam "Mercedes".

Iepriekšējā dienā pulkvedis Aļimovs, Čečenijas Iekšlietu pārvaldes priekšnieka vietnieks, bija atsūtījis informāciju par lielas narkotiku kravas sūtīšanu ar autotransportu uz Maskavu, kā arī tā cilvēka vārdu, kam bija jāielido kravu sagaidīt. Izrādījās, ka tas ir Kadujeva kaujinieks, sens So-loņina paziņa Džuba Mirzojevs. Fakts, ka Mirzojevs nepavada kravu, bet ceļo uz savu roku, lika domāt, ka vienīgi Mirzojevs zina, kur krava atrodas, bet šoferi pat nezina, ko īstenībā ved.

Pastāvēja liela varbūtība, ka uz narkotiku izkraušanu un to apmaiņu pret naudu ieradīsies pats Kadujevs un kopā ar pircēju kontrolēs situāciju. Viņa gājienus Soloņins bija labi izpētlj-is. Kadujevs nekad negāja garām vietai, kur oda pēc lielas naudas. Un pašreizējā situācijā jo īpaši viņš nedrīkstēja palikt malā. Lietā bija iejaukti viņa cilvēki un liela nauda, tāpēc viņam vajadzēja uzrasties.

Skobcovs pagrieza stūri pa kreisi. "Volga" atstāja loka ceļu un brauca pilsētā iekšā. Priekšā vīdēja čečenu 'Merce-des" aizmugurējās ugunis. Signāls izlīdzinājās un atkal monotoni skaitīja vienādus laika sprīžus. Sarkanais punkts sastinga vienā vietā, rādot peilējamo kustības virzienu. Kad "Mercedes" nogriezās, las paslīdēja pa labi vai pa kreisi, bet Skobcovs arī bez priekšā teikšanas patlaban stingri turējās tam līdzi.

Soloņins ieskatījās pulkstenī. Desmit minūtes pāri desmitiem. Pilsēta sāka nakts dzīvi. Garām zibēja ieslēgtās ielu apgaismes laternas, žilbināja pretimbraucošo mašīnu lukturi Soloņinam šķita, ka to ir par maz.

- Es pazīstu šo vietu, - paziņoja Skobcovs. - Te apkārt ir garāžas un visādas bāzes.

- Kādas visādas?

- Manuprāt, sakņu bāzes. Precīzi nepateikšu.

"Mercedes" pēkšņi apstājās pie platiem metāla vārtiem.

Uz abām pusēm sniedzās iespaidīgs betona žogs. "Volga" aizbrauca tālāk.

Iela bija slikti apgaismota. Dega katra otrā vai pat trešā laterna. Noskatījis tumšāku vietu, Skobcovs apstājās.

- Ko tagad? - Viņš jautājoši paskatījās uz Soloņinu.

Soloņins pārbaudīja pie džinsauduma jakas apkakles

piestiprināto sarunu ierīci.

- lešu ciemos. Uzturēsim sakarus. - Un viņš aizslīdēja tumsā.

Izrādījās, ka žogs ir visai augsts, un tā pārvarēšana prasīja piepūli. Soloņins apsēdās uz žoga un gandrīz bez trokšņa nolēca zemē. Par laimi, sargsuņi neparādījās. Vai nu to nebija pavisam, vai ari tie sargāja milzīgās bāzes otru galu. Pieliecies viņš veica īsus pārskrējienus no vienas noliktavas uz nākamo.

Teritorijas lielākā daļa grima krēslā. Tikai pie dažu noliktavu telpām vientulīgi šūpojās blāvas spuldzītes.

Soloņins arvien vairāk tuvojās noliktavai ar vaļējām durvīm, pie kuras stāvēja "Mercedes" un "Volvo" refrižerators. No "Mercedes", kam visas durvis un logi bija ciet, nāca klusinātas mūzikas skaņas. Viktors piezagās pie vadītāja puses loga un pieklauvēja.

- Ko vajag? - Mašīnas durvis pavērās, un šoferis izbāza galvu.

Soloņins iegrūda viņu ar dūri atpakaļ un iebāza salonā roku ar miniatūru gāzes baloniņu. Miega gāze acumirklī piepildīja nelielo telpu, un trīs vīru augumi bezpalīdzīgi saļima uz sēdekļiem.

Soloņins aizvēra durvis un devās uz noliktavu. Uzkāpis uz estakādes, viņš viegli pagrūda nelielās dienesta ieejas durvis. Tās tūlīt padevās. Ticis iekšā, Soloņins piespiedās pie sienas, sastinga un ieklausījās.

Bija dzirdamas vairākas balsis vienlaikus. Viņš pieliecās tik zemu, cik iespējams, un paskatījās aiz ķieģeļu sienas, kas viņu slēpa.

Telpa bija tukša, tikai pa vidu bija nokrautas kartona kastes ar citrusaugļiem. Pie kastēm bija sapulcējušies septiņi cilvēki. Viens no viņiem (Soloņins pazina Mirzojevu) mierīgi un bez steigas aplūkoja katru kasti un pārvietoja tās, arvien vairāk iedziļinādamies kastu krāvumā. Beidzot viņš izvilka vienu, pēc tam divas kastes. Tās attaisījis, viņš parakņājās apelsīnos un izvilka vispārējai apskatei trīs prāvus saiņus. Kad no tiem bija norauts papīra iesaiņojums, skatienam atklājās balts, caurspīdīgā plēvē iesaiņots pulveris.

Ko tu neteiksi, nodomāja Soloņins. Cik gan tas maksā?

Vīri, kas bija telpā, sagāja ap Mirzojevu. Ibrahima Ka-dujeva starp viņiem nebija.

- Skobcov, izsauc operatīvo grupu! - Soloņins noteica mikrofonā un izslēdza to.

Patlaban bija visīstākais brīdis, lai saņemtu ciet ar visiem pierādījumiem. Operatīvā grupa varēja nokavēt.

Šķita, ka Soloņina atbrīvojusies atspere. Viņš izlēca no slēptuves kā ļaunais džins, kas nenes neko citu kā nepatikšanas un problēmas

-Visiem palikt uz vietas! Kriminālmeklēšana! - klusumu pāršķēla asa komanda.

Uz viņa pusi strauji pagriezās septiņi pāri acu. Tās vairākas sekundes apstulbušas vērās negaidītajā viesī, taču, pamanot, ka viņš ir viens, acis pielija sarkanas.

Pirmais no sastinguma atjēdzās Džuba Mirzojevs.

Pazinis Soloņinu, viņš skaļi nolamājās.

Ā-ā-ā! Šaitans krievs... - Sekoja vārdi, kas nav viegli pārtulkojami.

- Sveiks, Džuba! Tā tik ir tikšanās, dārgais, - mierīgi noteica Soloņins, it kā pēc ilga laika būtu saticis senu paziņu.

"Paziņa" bija tik neviesmīlīgs, ka izrāva no žaketes apakšas pistoli un pavērsa stobru pret runātāju. Soloņins bija gatavs uz šādu čečena reakciju un netēmējis izšāva no jostasvietas. Lode trāpīja kastē desmit centimetru attālumā no Mirzojeva un nozuda aromātiskajos augļos.

- Nedari muļķības, Džuba! Nākamo lodi iešaušu tev pierē, - Soloņins brīdināja. - Tu mani pazīsti.

Rokas, kas pēc tautieša parauga sniedzās pēc ieročiem, palika pusceļā.

-Zinu, zinu! - Mirzojevs iespiedzās apbrīnojami smalkā balsī. - Šaitans tevi pazīst. Nošaušu! - Viņš izšāva.

Soloņins par sekundes daļu agrāk metās sānis, vienlaikus izšaudams. Čečens, kas bija ugunslīnijā no Mirzoje-va pa kreisi, novicināja rokas un klusu nokrita uz kastēm. Pa grīdu aizripoja oranžas bumbas. Pieci vīri, kas bija vērojuši, atdzīvojās un sāka nekārtīgu šaušanu.

Noslēpies aiz iekrāvēja, Soloņins apšāva uzbrucējus metodiski kā šautuvē. Kad vēl divi palika guļam, čečeni pārgāja aizsardzībā un noslēpās aiz kastēm. Šaušana uz brīdi apklusa. Soloņins saprata, ka munīcija dedzīgajiem kaukāziešiem tuvojas beigām vai vispār vairs nav. Katrā ziņā ilgstošai kaujai viņi nebija gatavojušies.

Nākamajā mirklī visi četri strauji metās uz izeju. Soloņins notēmēja uz ņirbošajām kājām.

Norībēja viens, tad vēl viens šāviens. Divi bēgošie kaujinieki nokrita uz grīdas, kaukdami un locīdamies no sāpēm.

Sirms un kalsns čečens, kas ar smagu diplomātportfeli rokās skrēja pirmais, jau bija pie durvīm, kad tās strauji pavērās, trāpot tieši starp acīm. Čečens nokrita uz muguras.

Uz sliekšņa nikns un briesmīgs ar makarovu abās izstieptajās rokās stāvēja Serjoža Skobcovs. Stobrs pārvietojās pa telpu, meklējot mērķi.

Orientējies situācijā, Mirzojevs metās atpakaļ aiz kastēm.

- Stāt! - Skobcovs izšāva.

Lode izskrēja čečenam starp kājām, izraujot biksēs robu. Tāpat neatskatījies, viņš izšāva un nozuda aizsegā... Un tajā pašā mirklī uzskrēja virsū Soloņinam.

-Tu nemaz par mani nepriecājies, Džuba. Tas ir skaidri redzams! - Soloņins pasmaidīja smaidu, kas Mirzojevam neko labu nesolīja.

Čečens atņirdza zobus un nospieda sava TT mēlīti.

Atskanēja klikšķis.

- Jāmācās skaitīt, - paskaidroja Soloņins, izgrieza viņam roku un paņēma ieroci.

Bandīts sāka lamāties, izverdot lamuvārdus vairākās valodās.

Skobcovs jau bija saslēdzis rokudzelžos ievainotos un tagad ķērās pie samaņu zaudējušā sirmā. Viņi kontrolēja situāciju.

- Sāksim visu pēc kārtas, Džuba. Kur ir Ibrahims?

- Nezinu. Zvēru pie Allāha, nezinu. Laid, - činkstēja Mirzojevs.

- Kā tas var būt, ka nezini?

- Kopā ar viņu vairs nestrādāju. Piecus mēnešus neesmu viņu redzējis.

-Vai tad šeit tautiešiem pārdod kokaīnu uz savu roku?

- Nē! Man ir cits saimnieks. Liels cilvēks.

- Par to pastāstīsi citā vietā. - Soloņins saslēdza uz čečena rokām "rokassprādzes". Sasodīts! Viņam jau radās nelaba priekšnojauta.

- No pārvaldes ziņoja, ka pirms stundas zvanījis Aļi-movs, - paziņoja Skobcovs.

- Un? - Radās arvien lielāka priekšnojauta.

- Kadujevs šodien netālu no Groznijas nolaupījis divus zinātniekus ģeologus. Pieprasa izpirkumu.

Pilnīga neveiksme. Soloņins galīgi pārliecinājās, ka teorija par Ibrahima Kadujeva līdzdalību šodienas pasākumā plīst visās vīlēs.

Noliktavu piepildīja operatīvie darbinieki.

- īstajā brīdī, - viņš noteica un, spēkus zaudējis, vilkās uz izeju.

Tureckis. Krima, Gurzufa, 27. augusts, pulksten 17.20.

Tureckis šķērsoja Čehova ielu, nokāpa lejā pa piecpadsmit akmens pakāpieniem, kurus līdz spīdumam bija nodeldējusi saule un kājas, un pievienojās (aužu straumei.

Viņš paēda pusdienas restorānā "Komēta" - piekrastē bija noenkurots, patiesībā nolikts uz pāļiem visīstākais kuģis "Komēta” ar vfftuvi un bāra galdiņiem. Kuģa priekšgals lepni slējās virs jūras, pa tā pakaļgalu varēja iekļūt iedzeršanai domātajā iekšpusē. Tureckis nodomāja, ka lietainā vakarā ēst vakariņas pie iluminatora un nekur nepeldēt droši vien ir brīnum jauki, ja vien neesi pārlieku piemeties (tādās reizēs neviens neliedz pat lidot).

Izrādījās, ka "Komētas" virtuve ir līmenī, kaut arī Krimas standartiem nebūt ne lēta. Heresa glāzei sekoja store ar dārzeņiem. Ēšana prasīja apmēram četrdesmit minūtes un apmēram tikpat daudz grivnu. Viņš kļuva domīgs, vai desertam paņemt konjaka glāzi, taču ar lielu gribas piepū

li to atlika uz vēlāku laiku Vēl vajadzēja šo to pārdomāt, turklāt, ja vien iespējams, ar skaidru prātu.

Karstums mazliet nokritās, bija klāt īstais laiks apmeklēt Bogačova villu. Pareizāk sakot - Bogačovas villu.

Tureckis pastaigas solī nogāja pa piekrasti. Tur, kā vienmēr, notika plaša tirdzniecība. Pārsvarā parastie "Krimas” suvenīri, kas Arbatā nopērkami pusotras reizes lētāk. Nieciņi. Sīkumiņi. Krikumiņi. Un visvisādas mantiņas.

Un kā jebkurā provinces "Monmartrā" - lērums mākslinieku, kas par mērenu cenu gatavi iemūžināt mietpilsoņa veidolu (mazliet uzskaistinātā veidā, protams) ja ne uz gadsimtu, tad gadu desmitiem noteikti. Bija arī daudz "nopietnu mākslinieku", kas piedāvāja gatavus mākslas darbus. Galvenokārt vietējās ainavas.

Tureckis, protams, zināja, ka nevar uzdoties par dziļu mākslas pazinēju, tomēr viņu ieinteresēja darbi, kurus bija gleznojusi kalsna jaunkundze nenosakāmā vecumā - no sešpadsmit līdz četrdesmit gadiem. Sieva, protams, gan kaut ko saprastu.

Nelielās gleznas atgādināja dīvainus sapņus, kādu nevienam no mums netrūkst. Nemaz nerunājot par tiem, kam patīk iedzert. Kaut kādā veidā darbi atgādināja Veņu lero-fejevu. Visdīvainākajā veidā savienoti atsevišķi, mēroga ziņā transformēti priekšmeti.

Redzot Turecka neslēpto interesi un neizpratni par viņas nemirstīgajiem darbiem, māksliniece ar tādu kā līdzjūtību bija gatava sniegt paskaidrojumus.

-Tas ir sirreālisms.

- Aha! - Tureckis beidzot apliecināja savu erudīciju.

- Salvadors Dalī!

- Mans uzvārds ir Tjutjukina, - iebilda māksliniece.

- Kāds man sakars ar Salvadoru Dalī?

- Kā nu ne! - Tureckis samulsa. - Arī viņš ir tāds kā sirreālists. Vai tad ne?

- Vispār jā, - negribīgi atzina Tjutjukina. - Bet Renē Magrits man ir tuvāks. Dalī nav nekas vairāk kā klauns. Magrits ir īsts sirreālists.

- Vai tad? Sakiet, Tjutjukinas kundze, - kā vārdu "sirreālisms" tulko?

- launkundze, - māksliniece no jauna aizvainojās. - "Sirreālisms" ir pārreālisms. |a tā var teikt, atsevišķi ņemti reālistiski tēli, kas kopumā veido tēlaini sapņainu pasaules ainas fantasmagoriju. Verstefien?

Tureckis padomāja un tomēr nespēja saprast, kāpēc piepeši viņam uzradusies interese par šo "glezniecību". Kaut kādā veidā tā tomēr bija viņu skārusi. Vai arī ne?

Ejot rietumu virzienā (tikai tādā veidā no pilsētas pludmales puses varēja nokļūt Bogačovu īpašumos), viņš pusstundas laikā tika līdz mājai.

Katja bija viena. Viktors Guks ar savu audzēkni bija devies ekskursijā uz Voroncovu pili. Maļcevs viņus pavadīja.

- Jūs jau ierodaties kā pie sevis mājās, - Katja bez īpašām emocijām komentēja Turecka parādīšanos.

- )ūs pārspīlējat, - viņš kautri iebilda. - Kaut arī no tādas mītnes es neatteiktos.

- Kas jums vajadzīgs?

- Dārglietas, ko vēl jums sagādājis Arturs Guks.

- Kāpēc?

-Varbūt izdodas izsekot kādu no viņa kanāliem. Nav neviena kaut cik normāla jūsu piekariņa attēla, videolentē tos nav iespējams aplūkot, tāpēc mūsu speciālistiem ir nopietnas problēmas ar identifikāciju. Vārdu sakot, mēs īsti nesaprotam, kas un kur jāmeklē.

- Es jau teicu, ka tie ir Katrīnas piekariņi.

- Liekas, tā teica Guks, -Tureckis palaboja. - Kad viņš tos atveda?

Viņi sēdēja pītos krēslos otrā stāva verandā, pagriezuši seju pret jūras vēju.

- Guks teica. Vai tam kāda nozīme? - Bogačova laiski apliecināja.

- Atšķirība, protams, nav būtiska, tikai agrāk neesmu dzirdējis, ka cilvēks par sevi runā trešajā personā.

- Neesmu par sevi teikusi ne vārda. Kaut arī jūs visu izošņājat kā pēdu dzinējs suns.

- "Kā pēdu dzinējs suns" patiesībā ir kompliments. Taču es tik un tā nesaprotu, - Tureckis atzinās. - ļums ir amnēzija. Kam pieder vārdi "Katrīnas piekariņi”?

- Nekad nebiju domājusi, ka Ģenerālprokuratūrā strādā cilvēki ar kājminamo domāšanu. "Katrīnas piekariņi" -tie ir mani vārdi.

Tureckim pakrūtē nelabi sažņaudzās.

-Vai tik jūs negribat teikt, ka "Katrīnas piekariņi"... ir dārglietas nosaukums?

Bogačova uzskatīja par nevajadzīgu kaut ko teikt, tikai pamāja.

- Kas tiem devis šo nosaukumu?

- Kā lai es zinu? Neesmu nedz juveliere, nedz vēstur-niece.

- Vēsturnieks? arvien vairāk krizdams panikā, Turec-kis mehāniski pārjautāja. - Par ko jūs runājat? Kāds tam sakars ar vēsturi? Kas tā par Katrīnu, kam piekariņi piederējuši?

Katja atkal palika atbildi parādā.

Tureckis pielēca kājās, apgāzdams pīto krēslu.

Ģenerālprokuratūra Sevišķi svarīgu lietu vecākajam izmeklētājam A B Tureckim

SPECZIŅOIUMS

Uz ļūsu pieprasījumu par juvelierizstrādājumiem, kas pazuduši Bogačoviem un kas it kā tiek dēvēti par "Katrīnas piekariņiem", paziņojam, ka tādi patiešām ir, taču pēdējo piecdesmit gadu laikā tie atrodas Ermitāžas muzejā Sankt-pēterburgā. Holandiešu meistara Van Švābes zelta kaklarotā iestrādātie divpadsmit desmit karātus smagie briljantu piekariņi nevar atrasties privātā kolekcijā, jo ir mūsu valsts vēstures un kultūras piemineklis. )au daudzus gadu desmitus šis fakts netiek apstrīdēts.

Tureckis. Krima, ļalta, 27. augusts, pulksten 21.30.

- Vitja, nekrietneli! - Tureckis nopriecājās par paziņas zvanu.

-Saša, saproti, - Soloņins izmocīja.-Vispār... zvanīja tava sieva. Un teica, lai tu tos pašus...

Tureckis klausījās un neticēja savām ausīm. Vitja Soloņins, spīdošs prolcsionālis, kas zināja daudzas Eiropas valodas, nespēja izteikties savā dižajā un varenajā. Bija jāiet draugam palīgā. Un Tureckis nopūties pateica:

-Teica, lai nopērku sīpolus, ļaltas saldos, sarkanos.

- Nu vai zini! - Vil ja nopriecājās. - Tu esi telepāts.

Ģenerālprokuratūra Sevišķi svarīgu lietu vecākajam izmeklētājam A. B. Tureckim

SPECZIŅOIUMS

Steidzami!

Pēc )ūsu pieprasījuma ekspertu kriminālistu, ķīmiķu, fiziķu un mākslas zinātnieku grupas veiktās ekspertīzes un spektrālanalīzes rezultātā noskaidrots, ka tā saucamie "Katrīnas piekariņi", ko darinājis holandiešu meistars Van Švā-be un kas kā unikāls muzeja eksponāts atrodas Ermitāžā, nav īsti. Oriģinālam absolūti identiskā zelta kaklarota patiešām izgatavota no zelta, taču ne vairāk kā pirms desmit gadiem. Savukārt piekariņi ir tā saucamie mākslīgie briljanti, kuru izgatavošana apgūta pirms daudziem gadiem Zinātņu akadēmijas Fizikas institūtā.

Parūpējieties par pilnīgu šīs informācijas slepenību.

Ermitāžas direkcijai radies likumsakarīgs jautājums, vai piekariņus ar ticamu iemeslu no izstāžu zāles neaizvākt.

Tureckis. Krima, ļalta, 28. augusts, pulksten 12.00.

Nekādā ziņā to nedrīkstēja darīt. Nekādā ziņā! Nebija izslēgts, ka to uzzina noziedznieks un noslēpjas pamatīgāk.

Tas tik ir zellis. Kāda izmanība!

Nozagt eksponālu no Ermitāžas?!

Turklāt pastāvēja iespēja, ka tas izdarīts labi sen.

Tas ir, dārglieta guļ zem stikla, ekskursanti staigā un blenž, mākslas zinātnieki stāsta, cik tā unikāla, taču neviens neapjēdz, ka eksponāts ir viltojums!

Turklāt jājautā, vai piekariņus samainījis pats Guks. Varbūt viņš uzstājies tikai pārdevēja lomā. Varbūt nemaz nav zinājis, ka piekariņi ir zagti... Tomēr nē. )a Guks ir pieredzējis vērtētājs, viņam bija jāapjēdz, ar ko ielaižas darīšanās, un jāievāc informācija.

Pie joda, ko tad lai iesāk, sēžot te, Krimā?

Ko lai iesāk? |a nezini, ko darīt, visprātīgākais ir piezvanīt Grjaznovam.

Gr/aznovs. Maskava, 28. augusts, pulksten 12.15.

Sofrins mēģināja kaut ko teikt, taču Grjaznovs jau kliedza klausulē, nelikdamies nezinis par padoto.

- Sveiks, Saņa! Kā tev dienvidos iet? Sauļojies meiteņu kompānijā?

Pateicis šīs frāzes, viņš uz ilgāku laiku apklusa, un viņa satraukti priecīgo sejas izteiksmi pakāpeniski nomainīja norūpējusies.

- Šis tas ir tev. Vova uzracis, - viņš beidzot pateica un divos vārdos izstāstīja jauno versiju. - Tas nav viss. Zvanīja tava Irina un lūdza pateikt, lai tu katrā ziņā no Krimas atved sarkanos ļaltas sīpolus. Vai zini, kas tie ir? Redzi nu.

Nesaprotu, kāpēc viņa pati nevar piezvanīt. Nesarunājas ar tevi? Pēc pēdējās reizes? Labi, lai paliek.

Nolicis klausuli, Grjaznovs paskatījās uz Sofrinu un pabeidza līdz galam nepateikto domu.

-Tagad, Vladimir, klausies! Brauksi uz Pēterburgu paaugstināt savu kultūras līmeni.

Tāds pavērsiens lika Sofrinam atraut dibenu no krēsla.

-Kad?

- Rīt. Atpūties un posies! Rīt no rīta ieradīsies pēc norādījumiem. Tagad esi brīvs.

Pēc Sofrina aiziešanas Grjaznovs ar savu jauno ādas krēslu paripoja atpakaļ un, pēc amerikāņu modes uzmetis kājas uzgaida, pievērsa skatienu griestiem. Atlika tikai pabrīnīties parTurecka lūgumu un jauno informāciju. Ievērojot jau pārbaudītos operatīvā darba principus, viņš nolēma nevilkt lietu garumā.

Šobrīd bija jāsameklc un jāpārbauda vecie, rūdītie seifu uzlauzēji, jānoskaidro, kur viņi atradušies noteiktā laika sprīdī, proti, vienīgajā dienā, kad Ermitāžā bija iespējama Katrīnas piekariņu apmaiņa - 1989. gada 17. oktobrī, kad beidzot tos izņēma no fondiem, lai, veicot rūpīgu ekspertīzi, noteiktu to īstumu un pievienotu citiem eksponātiem.

Pirmām kārtām Grjaznovs pieprasīja uzziņu par abu galvaspilsētu seifu uzlauzējiem, īpaši uzsverot, ka viņu interesē vecākā paaudze. |au nākamajā dienā materiāli bija uz viņa galda.

No desmit pretendentiem viņš atlasīja piecus pašus rūdītākos, kas baudīja zināmu autoritāti savās aprindās un kādreiz būtu bijuši spējīgi uz visnekaunīgāko zādzību. Plānajās, pelēkajās mapītēs ielīmētās uzziņas koncentrētā veidā atklāja likumam nepaklausīgo pilsoņu noziedzīgo dzīves posmu. Dažam tas bija sācies agrā jaunībā.

Pirmām kārtām Grjaznovu interesēja zināmais gads.

Tādiem jautājumiem kā pirmā, otrā ielaušanās un turpmākās nebija laika.

Pirmais pretendents atkrita tūlīt.

“Jurijs Vasiļjevičs Matjuškins, no 1985. līdz 1990. gadam izcietis sodu..."

Tālāk Grjaznovs nelasīja, bet paņēma otru mapi.

"Ivans Ivanovičs Iļjušenko. Miris 1987. gadā Maskavā."

Grjaznovs pikti nospļāvās-nejēga pasteidzies nomirt, aizlaidis gar degunu tādu darbiņu. Nākamais.

"Pjotrs Timofejevičs Gricenko. No 1988. līdz 1989. gadam izcietis sodu... Miris tūlīt pēc atbrīvošanas no kolonijas."

Gricenko Grjaznovu vairs neinteresēja. Bija palikuši divi. Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks un Ģenerālprokuratūras sevišķi svarīgu lietu izmeklētāja Turec-ka labākais draugs palūkojās uz palikušajām mapēm ar dziestošām cerībām

Abi zagļi gadā, kas viņu interesēja, bija brīvi kā putni. Un putni, kā zināms, var lidot, kur grib, un darīt, ko vēlas.

- Nu lūk, mani balodīši, iepazīsimies tuvāk - Grjaznovs saberzēja rokas un pēc pusotras stundas pirmo reizi pasmaidīja.

Pirmo viņš nolēma apciemot S. M. Hohlovu Braucot ziemeļrietumu virzienā, nācās lauzties cauri transporta sastrēgumiem centrā. Pēc tam Horoševo-Mņevņiki rajonā meklēt Ģenerāļa Glagoļeva ielu. Izrādījās, ka tā ir pavisam blakus Maskavas upei. Varēja šķērsot upi arī peldus, nodomāja Grjaznovs. Laiks gādāt personisko kuteri.

Agrākais kriminālists bija izraudzījies klusu, nebūt ne sliktu vietiņu. Laikam jau mūža galā sadomājis nodarboties ar makšķerēšanu. Taču kādas mūsu dienās zivis? Mutanti un konservu kārbas. Tomēr makšķernieki tik un tā atrodas. Kaut vai sporta pēc.

Māju ar septīto numuru viņš atrada bez grūtībām. Iela, kā izrādījās, bija neliela. Grjaznovs novietoja savu "Ņivu” pie kāpnēm un iegāja mājā. Nolaistā piecstāvu māja, ar kādām bija apbūvēts viss kvartāls, uzvēdīja skumjas domas par te iespējamo eksistenci. Atmiņā uzpeldēja masveida dzīvokļu būve un tādi lozungi kā "Katrai ģimenei jumtu". Vai ar to bija domāts tikai jumts vai kas vairāk, tas nebija īsti saprotams. Toreiz jautājums bija aktuāls, un pilsoņi saņēma jebkuru dzīvokli ar patiesu bērna prieku. Tagad pat kodatslē-gas ārdurvīs jau pēc nedē|as izgāja no ierindas. Vecais, mirstošais, neatzina jauno.

Grjaznovs piezvanīja pie durvīm. Ilgi neviens tās nevēra vaļā. Viņš jau grasījās doties projām, taču aizkavēja tikko dzirdama kāju šļūkāšana aiz durvīm. Beidzot tās pavērās, un šaurajā spraugā no gaiteņa tumsas iznira maza, krunkaina seja.

- Ko vajag? - atskanēja sēcoša, vecišķa balss.

- Vai Sergejs Mihailovičs? - painteresējās Grjaznovs.

-Viņš pats. Kas ir? Ja no namu pārvaldes, tad, tiklīdz

būs nauda, samaksāšu. |a nebūs, nemaksāšu. Ko velti nākat?

- Neesmu no namu pārvaldes, esmu no Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes. Esat par tādu dzirdējis?

Mazās actiņas durvju otrā pusē savilkās šaurās sprau-dziņās.

- Nu protams! Apliecība ir?

Grjaznovs parādīja vāciņus, taču ietiepīgais večuks tik un tā iekšā nelaida.

- Vai mīdīsimies tepat pie durvīm? Mums šis tas pārrunājams! - Grjaznovs sāka zaudēt pacietību.

- Gribat aprunāties vai nopratināt?

-Vai tad jums par kaut ko jābaidās?

Pēc šiem vārdiem durvis beidzot pavērās, un milicijas ģenerālmajors tika ielaists vecā vientuļnieka vecpuiša mītnē. Tomēr dzīvoklī valdīja tīrība, bija pat mājīgi.

Večuks ieveda Grjaznovu virtuvē un piedāvāja tēju. Ielējis tēju krūzēs un nosēdies pretī Grjaznovam, viņš ieurbās viesī ar podziņām līdzīgajām acīm un ierunājās pirmais.

- Nu, nu, uzdod savus jautājumus. Izskatās, ka esi liels priekšnieks. Neviens no Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes tāpat vien nebrauks dzert tēju ar vecu zeķu

- Jautājums ir viens vienīgs. - Grjaznovs ar interesi aplūkoja izkaltušo večuku Kādreiz labi pazīstamu seifu uzlau-zēju. - Ar ko jūs nodarbojāties tūkstoš deviņi simti astoņdesmit devītajā gadā?

- Ko neteiksi! Uzskaitīt, ko kuru dienu darīju? Visas trīssimt sešdesmit piecas dienas?

- Nē, tikai nelielā laika sprīdī - oktobrī.

- Skaidrs, - atsaucās večuks. - Rakņājaties vecās lietās. Es, pilsoni priekšniek, ne tikai šo, bet arī visu nākamo gadu neizlīdu no slimnīcas. Saproties, pēc pēdējā soda pieveica reimatisms. Pagalam iznīku. Varbūt tāpēc atgāju no darbiem. Varu parādīt uzziņas no slimnīcām un sanatorijām. Arī paši varat par to pārliecināties. - Večuks mundri devās uz istabu.

Priekštelpā Grjaznovs izbrīnījies pamanīja, ka durvīs nav nevienas slēdzenes. Durvis no iekšpuses tika... aizbultētas.

Vecais kramplauzis pārtvēra Grjaznova neizpratnes pilno skatienu un pasmīnēja.

- Nav vēl izdomātas slēdzenes, kuras nevar attaisīt. Lauznim pretī nestāsies. Tā ir visdrošāk. Mūsu kāpņu laukums šogad jau pāris reižu aptīrīts.

- Bet kā tad jūs noslēdzat durvis, kad izejat no mājas? - Grjaznovs brīnījās.

- No tas puses ir slēdzene. Pavisam maziņa. Taču tā ir ar "noslēpumu".

Grjaznovs neko neatbildēja, atvadījās un izgāja kāpņu telpā. Un nenoticēja savām acīm - durvis bija pilnīgi gludas, slēdzene vispār nebija redzama. Tas ir, tāda mazītiņa droši vien bija (nevarēja taču durvis palikt pavisam vaļā?!), taču kur tā bija un kur atradās atslēgas caurums?! Tas nebija ar prātu aptverams.

Ģenerālprokuratūra, Merkulovs Sevišķi svarīgu lietu vecākajam izmeklētājam A. B. Tureckim

SPECZIŅOJUMS

Steidzami! Slepeni!

Aleksandr Borisovič, atvaino, ka izmantoju šo sakaru kanālu, taču nevarēju sazvanīt. Nosūtu ģimenisku informāciju. Patiesību sakot, uzdevumu. Irina Genrihovna uzstāja, lai daru Tev zināmu, ka bez saldajiem (aitas sīpoliem mājās nerādies. Atvaino, tas izklausās pēc ultimāta, bet cenšos atainot dzīvesbiedres toni. Liekas, viņa nejoko. Jā, bezmaz aizmirsu. Tie ir sarkani. Sīpoli, protams. Turi mani lietas kursā par pārējiem notikumiem.

Tureckis. Krima, Jalta, 28. augusta, pulksten 17.40.

Viņš nolēma pavizināties pa jūru un kārtīgi izvēdināties, taču atlika uz pēdējo brīdi lēmumu, kurp doties.

Jaltas piekraste atšķīrās no Gurzufas piekrastes, tāpat kā Maskavas centrs atšķiras no jebkura apgabala vai guberņas centra.

Kaut arī civilizācijas samaitāta, Gurzufa neizprotamā kārtā nebija zaudējusi savu valdzinājumu. Savukārt Jaltā atbilstoši tautas dziednīcas stalusam toni noteica kvantitāte, nevis kvalitāte. Tur bija viss - un visa bija daudz.

Tāpēc jo lielāks brīnums, ka Turecka laiskais skatiens jaužu milzīgajā Brauna kustībā ieraudzīja pazīstamu siluetu. Tas piederēja vājai nenosakāma vecuma jaunkundzei -Gurzufas māksliniecei Tjutjukinai, Maskavas izmeklētāja apgaismotājai sirreālisma jautājumos.

Tureckis piegāja pie viņas ar alus kārbu kreisajā rokā un krevešu maisiņu šortu kabatā.

Tjutjukina kārtējo reizi bija izlikusi apskatei savus nemirstīgos darbus, turklāt to ievirze šoreiz bija citāda.

- Gurzufā atpūšas progresīvāki ļaudis, - Tjutjukina paskaidroja. - No tās pašas Maskavas, no Pēterburgas, no Kijevas. Tur sirreālisms ir vietā. Te atpūšas plašākas tautas masas, tām vajadzīgs kaut kas vienkāršāks.

"Vienkāršākais" bija Krimas ainavu dažādas variācijas. Klasiskā "Bezdelīgas ligzda", Koktebele, Saričas rags un citi, Tureckim mazāk pazīstami ģeogrāfiski objekti. Arī kāds līdz mielēm pazīstams - trīsstāvu māja jūras krastā. Mājas priekšā - stāva noeja uz nelielu līci. Plata fasāde ar diviem viduslaiku cietokšņu sargtorņiem līdzīgiem tornīšiem galos. Pirmajā un trešajā stāvā plašas verandas. Sarkans kārniņu jumts, dzīvespriecīgi vējrāži. Saulrietā māja izskatījās satriecoša. īpaši tāpēc, ka tā bija Bogačovu māja. Tomēr vislielāko interesi izraisīja tās priekšā sastingusī vīrieša figūra, kas sniedzās ar labo roku pie vārtiņiem. Villa bija attēlota no pilsētas pludmales puses.

- Paredvižņiku skola, - melanholiski paskaidroja Tjutjukina. - Neiznīcināmais reālisms. Mietpilsoņu gaumē.

- Reālisma skola? - Tureckis pārjautāja. - Kad jūs to gleznojāt? Varbūt tas ir vecs darbs?

-Trīs naktis pēc kārtas. Pirms nedēļas.

- Vai precīzāk nevarat atcerēties? Vai tas nebija naktī uz deviņpadsmito?

- Iespējams. Bet varbūt arī ne. Kam jums tas jāzina?

Maskava Ģenerālprokuratūra K. D. Merkulovam

RAPORTS Nr. 11

Droši konstatēts, ka Viktora Guka alibi ir apšaubāms, jo lieciniece V. S. Tjutjukina naktī uz 19. augustu redzējusi viņu pie Bogačova villas. Guks savās liecībās izsakās, ka pusčetros naktī pieprasījis pudeli šampanieša viesnīcā "|al-ta", kur pirms pāris stundām pasūtījis numuru. Precizējot liecību, noskaidrots, ka šampanietis atnests nevis trijos un piecdesmit piecās minūtēs, kā tika uzskatīts agrāk un kā apliecināja oficiante, bet trijos četrdesmit piecās, kā redzams Bogačova namā Guka istabā atrastajā rēķinā.

Ņemot vērā, ka Bogačovs nogalināts starp pusčetriem un četriem divdesmit minūtēm no rīta, pastāv iespēja, ka Viktors Guks ir nozieguma līdzdalībnieks. Ar trīsdesmit piecām minūtēm var pietikt, lai izdarītu slepkavību un iztukšotu seifu.

Šajā sakarībā iegūt paskaidrojumus no Guka vai viņu aizturēt neizdevās. 27. augustā viņš izlidojis uz Vāciju.

Tureckis.

28. augustā, pulksten 17.55.

Grjaznovs. Maskava, 28. augusts, pulksten 19.45.

Atlika vēl viena persona, gluži vai Puškina varonis, -Eduards Maksimovičs Griņovs. Viņš dzīvoja turpat, kur Grjaznovs, Babuškino rajonā, tāpēc Vjačeslavs Ivanovičs nolēma viņu apciemot pa ceļam uz mājām.

Griņovs kriminālajās hronikās reiz bija diezgan slavens - darīja brīnumus ar jebkuru seifu vai atslēgu

Pats zīmīgākais viņa biogrāfijā bija tas, ka ne reizi neizdevās pierādīt viņa dalību kādā aplaupīšanā. Pēc Kriminālmeklēšanas pārvaldes ziņām, viņš jau astoņus gadus ar to vairs nenodarbojās.

Taču Galuškina iela 13 Grjaznovu gaidīja dziļa vilšanās. Griņovs jau vairākus gadus tur nedzīvoja. Kā liecināja kaimiņi, kas paši Galuškina ielas trīspadsmitajā namā tikai nesen bija ievākušies un Eduardu Maksimoviču nekad nebija pazinuši, viņš it kā vispār esot aizbraucis no Maskavas.

Namu pārvaldē šajā vakara stundā pamodinātā dežurante precizēja, ka Griņovs aizceļojis pie radiniekiem uz Ukrainu. Kur tieši? Vienu mirklīti... Uz Krimu Ak tā gan! Un kur tieši? Acumirkli uzgaidiet... Uz laltu.

Jā, tas pilnīgi mainīja lietas būtību!

Tureckis. Krima, falta, 29. augusts, pulksten 21.15.

Eduards Maksimovičs Griņovs dzīvoja deviņstāvu namā Dārza ielā 15 - 29 kopā ar dēlu divistabu dzīvoklī, kurā bija izdarīts eiroremonts, par ko Tureckis varēja pārliecināties personiski.

Situācija bija tāda. Kravājot mantas, lai brauktu uz Sim-feropoli un no turienes lidotu uz Maskavu, Tureckim pienāca informācija no Grjaznova. Viņš jau bija pasūtījis biļeti uz nakts reisu. Turpmāka uzturēšanās Krimā nelikās perspektīva, karstums arvien vairāk pieņēmās spēkā, bet Maskavā katru dienu lija tīkams vasaras lietus, turklāt Turec-kis jau bija itin nepieklājīgi nosauļojies un beidzot nopircis sarkano laltas sīpolu virteni. Tātad viņa atrašanos Krimā (vismaz no sievas viedokļa) varēja uzskatīt par apmierinošu un pabeigtu.

Un beidzot pats galvenais: Tureckim no Vācijas, no Pī-tera Redveja, bija pienācis ziņojums par Viktoru Guku. "Piektā līmeņa" vīriem pavisam neizprotamā kārtā bija izdevies atrast Guku, junioru. Viktors uzturējās Frankfurtē, mita viesnīcā, no kuras neizgāja un nevienam nezvanīja. Viņš ir gluži kā uzburts uz viesnīcām, nodomāja Tureckis, bet, ja izrādījās, ka laltā viņa uzturēšanās viesnīcā bijusi maldīga, kāpēc lai Vācijā neatkārtotos tas pats? Tomēr nē, Redveja ērgļus tik vienkārši ap pirkstu neaptīsi. la jau viņi tik veikli atrada mazdēlu, varbūt vērts viņus (Redveja ērgļus) izrakstīt ar uzliktu pēcmaksu uz Krieviju, lai pie reizes sameklē vectēvu.

Tomēr - jokus pie malas! Pēdējās ziņas par Viktora Gu-ka pārvietošanos bija tādas, ka viņš trīsdesmitajā augustā pasūtījis biļeti lidojumam uz Maskavu. Tātad jāorganizē svinīga sagaidīšana.

Šobrīd Tureckis nometa savu lielisko diplomātportfeli uz "Ņivas" aizmugurējā sēdekļa unlika, lai Arkaša tempā aizved uz tikšanos ar Griņovu.

Piebraucot pie deviņstāvu mājas, Arkašas peidžerī uzradās prokuratūras ziņojums. No Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes bija pienācis kārtējais pārskats - šoreiz parSofrina braucienu uz Sanktpēterburgu.

- Ātri aizbrauc tam pakaļ un pēc pusstundas gaidi tepat!

Nodevis rīkojumu, Tureckis paņēma čemodāniņu un devās pie durvīm.

-Aleksandr Borisovič, atstājiet savu diplomātportfeli mašīnā, lai lieki nav jānēsā, - ieteica Arkaša.

- Nemāci mani dzīvot! - iebilda Tureckis. - Pēdējā laikā esmu diezgan daudz ko pazaudējis.

Eduards Maksimovičs bija gadus sešdesmit vecs neliela auguma vīrs ar pavisam pliku pakausi un dzelžainu rokasspiedienu. Sejas vaibsti šķita pazīstami, taču Tureckis varēja apzvērēt, ka nekad agrāk šo cilvēku nav redzējis.

-Ar ko varu pakalpot, Aleksandr Borisovič?-Saimnieks atieza zobus smaida - Ceru, ka neesat ieradies manas neievērojamās personas dēļ. Droši vien gribat saņemt kādu uzziņu vai padomu?

- Jums ir paaugstināts pašnovērtējums, Eduard Mak-simovič, - Tureckis atsaucās tikpat cēlā tonī. - Esmu te garāmbraucot un jau šodien atgriezīšos pirmajā galvaspilsētā. |ūs tomēr bijāt slavens seifu uzlauzējs un tāpēc esat modinājis lielu interesi par sevi.

- Tā jau ir sena dziesma, - Griņovs pārgāja uz piezemētāku toni. - Savu mūžu neko tādu neesmu darījis. Protams, ne reizi vien man tika inkriminēta līdzdalība visdažādākajos notikumos, taču... jūsu kolēģiem nekas neiznāca. Būtu laiks slavenos orgānus saukt pie atbildības par apmelojumiem. Labi kaut tas, ka nav vairs trīsdesmit septītais gads. Citādi rodas iespaids, ka tādu jēdzienu kā nevainības prezumpcija visi aizmirsuši. Pastāvīgi nākas pierādīt, ka neesi kamielis.

- Ir tādi cilvēki, - izjusti noteica Tureckis, - uz kuriem paskatoties dažreiz patiešām gribas atteikties no nevainības prezumpcijas. Patlaban mani interesē viena lieta. Pareizāk sakot, divas. Centieties atcerēties, kur jūs bijāt deviņpadsmitā augusta naktī no trijiem līdz puspieciem, tas - pirmkārt. Otrkārt - astoņdesmit devītā gada oktobrī.

- Skaidrs. Kāds šajā laikā kaut ko uzlauzis? Ar deviņpadsmito augustu nav nekā sarežģīta. Tā ir mana dzimšanas diena. Šajā reizē jums nav veicies. Pie manis bija ciemiņi. Un mēs krastmalā sēdējām šašliku ēstuvē, kas redzama pat no šejienes, no mana balkona. Līksmojāmies līdz rītam. Arī astoņdesmit devītā gada oktobri lieliski atceros. Pakļuvu zem mašīnas un ar abu kāju lūzumiem sākumā gulēju slimnīcā, pēc tam mājās.

- Ļoti priecājos par jums. Ar to nav domātas lauztās kājas, bet alibi. Ar slimnīcu viss skaidrs. Tā atradās Maskavā? Tieši kura?

- Sklifosovska slimnīca.

- Labi, noskaidrosim. Par dzimšanas dienu - labāk pasakiet tūlīt, kas var jūsu vārdus apliecināt, lai ātrāk var salikt visus punktus uz "i".

- Ātrāk? To var apliecināt kaut vai mans dēls.

-Tāda liecība mani īpaši neapmierina, saprotiet pats.

Tāpēc iedodiet pārējo viesu sarakstu.

Saraksts bija gatavs pāris minūšu laikā. Tureckis ielika papīra lapu kabatā un pajautāja:

- Vai drīkstu iemest acis jūsu dzīvoklī? Esiet nu tik viesmīlīgs!

- Otrā istabā atpūšas mans dēls, viņš jau guļ, tāpēc atvainojiet...

- Eduard Maksimovič, var nodomāt, ka jūs no kaut kā baidāties. Nav jābūt tik aizdomīgam. Gribēju tikai iegriezties tualetē.

- Dieva dēļ, es vienkārši jūs nesapratu.

Pēc minūtes Tureckis iznāca no tualetes un, paņēmis savu diplomātportfeli, devās uz izeju. Šajā brīdī atvērās otras istabas durvis un pa tām, aizšķērsodams ceļu, iznāca samiegojies jauns vīrietis ar gariem matiem. Ieraugot viņu, Tureckis pārāk nebrīnījās. Viņš gan nebija cerējis ieraudzīt kaut ko tādu, taču nobeigumam pietrūka tieši tādas sakritības.

Gaitenī bija iznācis Sjoma Barabans. Arī Barabans pazina Turecki un izmisīgi sāka berzēt ar miegu pilnās acis, kā gribēdams, lai Ģenerālprokuratūras izmeklētājs viņam tikai rādītos.

- )ūsu dēls?

Griņovs pamāja.

Tagad Tureckis atskārta, kāpēc sejas vaibsti bija likušies pazīstami.

- Kāpēc jums dažādi uzvārdi?

- Nezināju, ka prokuratūrā strādā gaišreģi, - brīnījās bijušais seifu uzlauzējs Kā jūs to zināt? Bet kāda tam nozīme? Mans Sjoma ir artists. Tāpēc mātes uzvārds viņam der par tādu kā pseidonīmu.

- Tik tiešām artists! - Tureckis pamāja, nevēlēdamies strīdēties un ielikdams savos vārdos mazliet citādu nozīmi Bija cilvēki, strīdēšanās ar kuriem ļoti nogurdināja.

TREŠĀ DAĻA

Sofrins. Sanktpēterburga, 29. augusts, pulksten 10.50.

Pats par sevi saprotams, ka Pēterburga sagaidīja ar lietu. Nu lai tā ir, nodomāja Sofrins, pretējā gadījumā tā būtu pavisam cita pilsēta Līdzpaņemtais lietussargs, kā izrādījās, īsti noderēja.

Grjaznova jaunais uzdevums vistiešākajā veidā bija saistīts ar Guku, senioru. Bija pavērusies iespēja atrast un satvert jaunu pavedienu ļaunā ideja aizrāva Sofrinu.

Viņš godprātīgi veltīja pusi dienas kultūras līmeņa celšanai un apskatīja Ermitāžu, tikai uz vakarpusi pieiedams pie stenda ar Katrīnas piekariņiem.

Sofrins mīņājās pie stenda minūtes divdesmit un centās saprast, kas piekariņos ir tik īpašs, ka to dēļ izcēlusies tāda jezga. Viņa prāts bija par vāju, lai aptvertu to vērtību. Varbūt galvenais bija apstāklis, ka savā laikā tie piederējuši dižajai valdniecei Katrīnai? Sofrinam par dārglietām bija maza sajēga, tās visas šķita līdzīgas cita citai. Tomēr intuitīvi viņš juta, ka šāda dāvana patiktu katrai sievietei, pat ļoti izlepušai un izvēlīgai. Viņš iztēlojās ar piekariņiem rotājušos Nonnu Aļošinu. Tie ļoti izdaiļotu. Tomēr dāvināt sievietei viltojumu, pat neparasti meistarīgu, nebūtu diez cik

Administrācija pēc kompetento iestāžu lūguma neko nebija teikusi saviem darbiniekiem par viltojumu. Bet viņš par to zināja. Un tag.id skatījās uz piekariņiem kā lietisko pierādījumu.

- Vai jauno cilvēku interesē senatnīgas dārglietas? -blakus atskanēja balss, kas lika Sofrinam atgriezt ies uz zemes.

Viņš palūkojās pa labi. Viņam uzsmaidīja mundrs večuks muzeja kalpotāju uniformā.

- Lieliska manta, burvīga, vai ne? - vecais vīrs pajautāja.

Sofrins piekrita Ko citu viņš varēja darīt? Acīmredzot nolēmis, ka atradis pateicīgu klausītāju, večuks, nomocījies no ilgās klusēšanas, sāka sīki iepazīstināt ar piekariņu vēsturi. Viņš visu laiku atkārtojās. Un nebija paredzams, ka stāstījums varētu beigties tuvākās stundas laikā.

Sofrins jau sāka nervozēt un, mīņādamies no vienas kājas uz otru, nožēloja, ka, sev par postu, tā iekritis. Likās, ka pārtraukt, neapturamo vārdu straumi nav iespējams. Viņš drudžaini meklēja piemērotu iemeslu bēgšanai, taču neko jēdzīgu nespēja iedomāties. Enciklopēdiski izglītotā večuka murmināšana izdzina no galvas visas domas un neļāva koncentrēties.

Vjačeslavs Fjodorovičs, kā večuks stādījās priekšā, atmiņās pievērsās Ermitāžai veltītajam dzīves posmam. Sof-rinu pārņēma iekšēji drebuļi. Cik ilgs laiks vēl paies?

- Ņemsim kaut vai jūs. Jūs nostāvējāt tepat kādas divdesmit minūtes, - večuks pievērsās Sofrina personībai, kuram no dzirdētā izspiedās sviedri (vai večuks uzņēmis laiku, tik tiešām, bijušais čekists). - Arī rens mans cīņubiedrs bieži brauca uz šejieni no pašas Maskavas. Saprotams, apciemoja mani. Ari viņš ilgi jo ilgi tīksminājās par piekariņiem.

Sofrins intuitīvi saspringa. Pokeru viņš nekad nebija spēlējis, taču nolēma blefot. Galu galā, ja neveiksies, viņš neko nevarēja zaudēt. Savilcis seju vientiesīgā smaidā, kas nebūt nebija viegli, viņš pajautāja:

-Arturs Karlovičs, vai?

Večuka reakcija pārspēja visu gaidīto.

- Jūs viņu pazīstat? Vai arī esat kāds viņa tuvinieks?

Zinot Guka radurakstus, Sofrins nolēma tēlot līdz galam.

- Viktors. Mazdēls, - viņš sameloja, nepamirkšķinājis ne aci.

Lētticīgā večuka priekam nebija gala. Acīs ieriesās pat asaras. Sākās jauni atmiņu plūdi.

-Vai zināt, Viktor, ko mums nācās piedzīvot kara laikā! Vai maz visu var atcerēties?

- Jā, viņš stāstīja, Sofrins vēlreiz sameloja visnekaunīgākā kārtā. Un turpināja tādā pašā garā: - Jūs kopā beidzāt karu? Prāgā?-To viņš pateica galīgi uz labu laimi.

- Ne gluži tā, dēls, ne gluži tā... - Večuks sāka smaidīt. Un, jaunas domas uzmundrināts, piepeši atdzīvojās.

- Bet kur patlaban ir Arturs Karlovičs?

- Atpūšas, - izmeta Sofrins, domās jau traukdamies atpakaļ uz Maskavu.

-Ā-ā... - saprotoši novilka Vjačeslavs Fjodorovičs. - Nu protams. - Un runātkārais večuks iepriecināja vēlreiz. - Atceros, pēdējo reizi viņš atbrauca kopā ar paziņu. Toreiz pasēdējām pie manis. Tā - no sirds.

Sofrins jau bija gatavs večuku noskūpstīt.

- Kad satiksiet, nododiet no manis sveicienu! - Vjačeslavs Fjodorovičs paspieda viņam roku.

Šoreiz Sofrins pateica taisnību.

- Kad satikšu, katrā ziņā.

Pirms atgriešanās Maskava viņš tomēr piezvanīja Grjaznovam, dažos vārdos iepazīstināja ar situāciju un saņēma norādījumu nekavējoties griezties Pēterburgas Kriminālmeklēšanas pārvaldē Tur strādāja pietiekami kompetents Vjačeslava Ivanoviča paziņa, kam bija labas attiecības ar Ermitāžas kadru daļas priekšnieku.

Pēc divarpus stundām Sofrins dabūja izsmeļošu informāciju par Vjačeslavu l'jodoroviču Turiščevu. Lielāko interesi radīja fakts, ka no 1943. līdz 1945. gadam viņš dienējis SMERŠ vienībās. Dienests turpinājies arī pēc neliela ievainojuma. Tā kā, pēc Turiščeva vārdiem, Guks no 1944 līdz 1945. gadam dienējis S.irkanajā Armijā un bijis viņa cīņu-biedrs, likumsakarīgi bija jāsecina, ka arī Guks kaut kādā veidā bijis saistīts ar SMERŠ. Vismaz 1944. gad<i I’«ir to gan vēl vajadzēja pārliecināties. Bija pienākusi kārta ieskatīties armijas izlūkdienesta arhīvā. Kaut arī nebija zināms, vai tas var ko dot Guka un piekariņu meklēšanā.

Vilcienā, braukdams atpakaļ, Sofrins centās visu sagrupēt. Gribējās stāties Grjaznova priekšā pilnīgi bruņotam, ar skaidru ziņojumu.

Pirmkārt, piekariņu dēļ Guks bieži bija iegriezies Ermi-tāžā. Tas bija skaidrs kā divreiz divi. Viņam par tiem bijusi nepārprotama interese.

Otrkārt. Pēdējo reizi pirms gada viņš nebija ieradies viens. Kas bijis kopā ar viņu? Līdzzinātājs? Kāda velna pēc jāierodas kopā ar līdzdalībnieku gandrīz pusgadu pēc laupīšanas? Nē, tā ir tukša loze.

Treškārt. Viņam ir māja vai vasarnīca pie Volgas. Tieši kurā vietā, nav zināms. Jāsāk meklēšana šajā virzienā.

Ceturtkārt. Otrā pasaules kara laikā Guks, šķiet, dienējis SMERŠ vienībās. Bet ar SMERŠ nav joki. Un piepeši izrādās, ka viņš ir juvelierizstrādājumu vērtētājs. Kā varēja notikt tāda metamorfoze?

Tureckis. Maskava, 30. augusts, pulksten 13.20.

Beidzot viņš bija Frunzes krastmalā. Beidzot viņš bija mājās - un kas gan labāks varēja būt!

Meita Ņina metās ap kaklu, un pat lrina visžēlīgi pagrieza vaigu skūpstam. Termiņa notecējuma dēļ Tureckim tika piedots.

- Cik labi! - viņš vēlreiz atkārtoja, ar lēcienu uzmezdamies uz iemīļotā, izsēdētā dīvāna.

- Saldos sīpolus tu, protams, aizmirsi un neatvedi, -sieva mazohistiski konstatēja.

- Vai tos, kas no (aitas un sarkani? Nu gan tu dari man pāri, mīļā, -Tureckis jautri pārmeta.

- Kur tad tie ir? Tev ir tikai plāns čemodāniņš.

-Tur jau tie ir.

- Kopā ar visām mantām?

- Nūjā.

- Nevar būt! Vai tik l u mani neāzē? - lrina Genrihovna izteica saprātīgu pieņēmumu.

- Kāpēc gan? - Tureckis kvēli iebilda. - Tā ir Vitjas So-loņina dāvana. Man uz dzimšanas dienu. Vai atceries?

- Labāk par to nerunā! - sieva atcirta.

- Labi, lai paliek, - Tureckis attapās. - Šis diplomāt-portfelis ir nepārspējams. Tajā var iebāzt visu, ko vēlies.

- Un tu tur iebāzi sīpolus? - šausmās pajautāja sieva.

- Veselu virteni?! Cik tajā ir - divi trīs kilogrami?

- Nu protams. Varbūt man vajadzēja virteni uzkārt kaklā un tā iet caur lidostas metāldetektoru? Ar pierei pielīmētu Ģenerālprokuratūras apliecību?

- Liela muiža. Varu iedomāties, kā skatījās robežsargi, kad tu no diplomātportfeļa izvilki sīpolus.

- Nekā neskatījās. Čemodāniņš izvizinājās uz transportiera lentes, to caurskatīja ar rentgenu, un, kad viņi redzēja, ka viss kārtībā, pat nepalūdza atvērt. Klausies, bet kur palika Ņina?

Pieredzējušie dzīvesbiedri devās meitai pa pēdām un atrada Ņinu priekšnama, kur viņa bija aizrāvusies ar portfeļa atvēršanu. Viņa bez panākumiem jau bija izmēģinājusi vairākas kombinācijas

- Nekas neiznāks, pat ja atradīsi šifru.

- Kāpēc?

Tureckis parādīja divas mazas atslēdziņas.

- Katrai slēdzenei sava. Bet atslēgt var tikai tad, kad sastādīts šifrs.

- Es pat nepamaniju, ka tas ir slēdzams! Ņina novicināja rokas. - Cik tās alslēdziņas simpātiskas! Tēt, ļauj atslēgt, nu lūdzu!

- Ak tu kungs, ko tu māci bērnam! - Irina Genrihovna sašuta. - Ātrāk velc ārā sīpolus, lai varu uztaisīt salātus.

Tureckis atrotīja piedurknes. Sastādīja abus Šilrus, atslēdza sīkās atslēdziņas un, svinīgi skatīdamies uz savām sievietēm, ar iluzionista žestu atvēra diplomāt port feli. Bet tas, kas atspoguļojās sieviešu sejās, viņam nepatika. Tureckis pievērsa skatienu atvērtajam portfelim. Viņam nebija, ko teikt.

Čemodāniņš bija nelabojami, pavisam un galīgi tukšs. Tajā atradās trīs nelieli, glīti ķieģelīši.

Sofrins. Maskava, 30. augusts, pulksten 14.00.

Rakņāties arhīvu putekļos neiznāca. Nepatīkamā nodarbe bija jāatliek, par ko sadrūmis informēja Grjaznovs. Izrādījās, ka arhīvi ir slepeni.

Uzmanīgi uzklausījis Sofrinu, Grjaznovs ieteica aprunāties ar seifu uzlauzējiem un uzzināt, vai Guka vārds pazīstams viņu aprindās, ļa ir, tad kādā sakarā. Viņš iedeva divu viru uzvārdus un adreses, kuri tajā laikā bija atradušies patālās vietās un kuriem ar piekariņiem nebija nekādu saistību. Un tāpēc nez vai viņi ko zina par tiem. Risks sacelt troksni tika samazināts līdz minimumam.

Sergejs Mihailovičs Hohlovs, kuru Grjaznovs bija ieteicis pirmām kārtām, apveltīja Sofrinu ar drūmu skatienu no apakšas uz augšu.

-Zinām tādu. Man tas vācietis nepatīk. Visu blēžu blēdis. Piekrāps, ne aci nepamirkšķinājis. Vairākas reizes devu pārdot preci, un viņš to pārdeva. Pēc tam pārtraucu jebkādas darīšanas. Nejutu simpātijas. Sen neesmu viņu redzējis. Būs pusotra desmit.i gadu. Varbūt vairāk. Neatceros...

Vārdu sakot, no sirsnīgas sarunas nekas neiznāca. Sof-rins neko citu nebija gaidījis. Kurš zaglis recidīvists atklāti runās ar kruķi, turklāt nodos citu?! Šoreiz nevienu nevajadzēja nodot. Guks bija pazīstams kā liels speciālists, kas kaut ko saprot no juvelierizstrādājumiem, tas arī viss.

Nekas vairāk Sofrinam nebija vajadzīgs. Padomājot ar galvu, nebija grūti nonākt pie secinājuma, ka Guks visticamāk uzpircis un pārdevis tālāk zagtas dārglietas vai arī uzstājies par starpnieku realizācijā un ņēmis procentus. Tomēr konkrētu pierādījumu nebija. Interesantākais, ka sabiedrības priekšā Guks bija tīrs - kriminālas pagātnes viņam nebija. Nedz aizturēšanas, nedz vešanas uz miliciju, nedz kaimiņu sūdzību, nemaz nerunājot par stāšanos tiesas priekšā un soda izciešanu. Vai tas nozīmē strupceļu?

Sofrinam radās priekšstats par viņu kā par večuku, kas mušu no deguna nenodzīs. Un, lai nesāktu just pret veco simpātijas, domās viņš uzzīmēja tam uz deguna lielu kārpu.

Mierinājumam noderēja fakts, ka apstiprinājusies versija - Gukam bijuši netieši sakari profesionālo zagļu aprindās. Versija, kas šobrīd nedeva galīgi neko.

Tureckis. Maskava, 30. augusts, pulksten 12.55.

- Kāpēc tu esi tik sadrūmis, Aleksandr Borisovič? - pajautāja Vitja Soloņins.

- Mājās man tika sarikota silta sagaidīšana, - Turec-kis nenoturējās un pažēlojās.

-Vai kas noticis?

- Trūkst vārdu, lai izstāstītu. - Iedziļināties detaļās šobrīd negribējās. Tureckis no pieredzes zināja, ka operatīvo situāciju nevar jaukt ar ģimenes problēmām, ka nepieciešama pilnīga koncentrācijā.

Tureckis kopā ar Soloņinu un pieciem Grjaznova operatīvajiem darbiniekiem lidostā Šeremetjeva-2 gaidīja Viktoru Guku. Viņš (Guks) neko par to gan nezināja Toties bija brīdināti robežsargi un muitas darbinieki - jo vairāk tāpēc, ka viņu lomās iejutās divi operatīvie darbinieki. "Robežsargam" vajadzēja nosūtīt Viktoru uz "zaļo" koridoru. "Muitniekam" bija paredzēta mazliet citāda loma

Tureckis ar Soloņinu iejuka sagaidītāju pūli, ko nezin kāpēc veidoja gandrīz jaunas sievietes vien.

Viktors parādījās pie muitas letes pulksten 16.17. Uz viņa pleca bija smilškrāsas "Stenton" soma, spriežot pēc svara un izskata, pat ne pusē pilna.

- Kas tā par sodību? - piepeši ierunājās Soloņins.

Viktoram Gukam aiz muguras parādījās saliedēta jaunu divdesmit trīsdesmit gadus vecu gara auguma vīriešu grupa. Arī pats mazākais no viņiem bija izstiepies vismaz simt astoņdesmit centimetru garumā.

- Krievijas volejbola izlase, - attapās Tureckis, kas pa ceļam uz lidostu bija lasījis avīzi "Sporta Ekspresis". - Atgriežas no pasaules līgas finālsērijas. Tātad reiss no Amsterdamas. Sasodīts, kā mēs neparedzējām, ka tas ielido reizē ar Frankfurtes reisu. - Viņš ieskatījās sarakstā. - Tomēr nē, nekā tamlīdzīga, viņiem bija jāierodas jau pirms divām stundām. Tātad aizkavējušies.

- Nu un kā? - drūmi apvaicājās Soloņins.

- Kas - kā? - Tureckis nesapratis jautāja, nenolaizdams acis no jaunā Guka

- Kā viņiem veicies?

- Liekas, otrā vieta.

-Tas ir, finālā pagrūduši?

-Viņi saņēma sudraba medaļas, - Tureckis uzsvēra kā patriots.

-Tas ir, pēdējo maču, kā vienmēr, apkaunojoši zaudēja? - Soloņins palika pie sava.

-Viņi ir vicečempioni, - Tureckis nepadevās.

Viktors Guks izgāja robežkontroli un devās uz "zaļo" koridoru. |a līdz šim viņa skatiens bija vēries grīdā, tagad tas bija ieguvis jēgu: Viktors laikam kādu bija ieraudzījis, jo pāris reižu pamāja ar roku. Pateikt, tieši kam, daudzo sagaidītāju sieviešu dēļ bija grūti.

- AP-SVEl-CAM!-iespiedzās sievietes. - AP-SVEl-CAM! - Saucējas bija volejbolistu sievas un draudzenes.

- Šķiet, mums radušies sarežģījumi, - noņurdēja Tureckis.

Soloņins deva signālu "muitniekam”. Tas pameta savu

vietu un strauji nogrieza Viktoram ceļu. Guks jau bija spēris soli brīvībā, kad viņu pieklājīgi saņēma aiz elkoņa un palūdza sekot uz muitu.

- Ko viņam ielika kabatā? - Tureckis pajautāja Soloņi-nam. Operāciju, protams, bija izplānojis viņš.

- Heroīnu, - tas noburkšķēja.

- Vai tu esi prātu zaudējis?

Uz muitas galda Guka somu jau grieza otrādi. Tajā nekā īpaša, protams, nebija - parastais ceļojuma komplekts. Tomēr "muitnieki" darīja savu darbu tik rūpīgi, ka Guks sāka jūtami nervozēt.

Tureckis to visu vēroja kā aizraujošu ainu no laba trillera, kas redzēts daudzas reizes, bet tāpēc nav kļuvis sliktāks. Kaut arī ar heroīnu Vit ja bija pārspīlējis, la Gukam būs labs advokāts, nekas tāds neies cauri. Un pirmām kārtām tas var skart Turecki. Šobrīd kaut ko darīt bija par vēlu, jo paciņa jau atradās Cūka žaketes kabatā.

Beidzot "muitniekam" apnika tēlot muļķi, un viņš palūdza no Frankfurtes atlidojušo pasažieri iztukšot kabatas. Atslēgām, kabatas nazim un šķiltavām sekoja maza, ar gumiju apņemta papīra paciņa. "Muitnieks" uzmanīgi attaisīja paciņu un pievērsa "kontrabandistam’' jautājošu skatienu.

-Tā nav mana! - iespiedzās Guks.

- Vitja! - piepeši atskanēja sievietes kliedziens, un kāds, kas sagaidīja Guku, i/.rāvās no volejbolistu sievu jūkļa, nelikumīgi pārgāja pāri svītrai un metās viņam ap kaklu. - Vitja!!!

- Ko tu neteiksi^1 Tureckis ar Soloņinu izbrīnā saskatījās.

Sagaidītāja, kā izrādījās, bija Katja Bogačova.

-Vai jūs viņu sagaidāt?-stingri noprasīja "muitnieks". -Arī jūs tiekat aizturēta. Nāciet, lūdzu, līdzi!

- Vai tu zināji par viņiem? - Soloņins pajautāja Turec-

kim.

- Pat nenojautu. Arī tu ar savu heroīnu esi dižs gudrinieks. Pats redzi, ka tāpat būtu saņemts ciet, nekur nedētos.

- Kas nu tas par heroīnu... - Soloņins sapīcis atmeta ar roku. - Veļas pulveris.

Katja raudāja pilnā balsī, kosmētikas paliekas iztraipot pa skaisto seju.

Viktors Guks drūmi klusēja.

Soloņins draudīgi skatījās uz abiem.

Savukārt Tureckis klusēdams staigāja pa istabu. Patiesību sakot, gandrīz skraidīja. Viņš bija trakoti noskaities -galvenokārt uz sevi. Daudzi izolēti nesakarīgi momenti kļuva saprotami un sāka veidot sakarīgu kopainu. Protams, ja vien tie divi nemeloja Tikai tas nevienam no abiem nebūtu labi: notikumam nākot gaismā, Bogačovas tēls neglābjami ciestu. Turklāt šajā gadījumā viņi būtu tēlojuši kā ģeniāli aktieri. Ņemot vērā, ka abi bija pārsteigti negaidīti, tas nebija ticami. Pieci nupat no viņiem uzzinātie fakti daritu godu jebkurai izmeklēšanai, pat ļoti spīdošai, taču ne šai.

1. Katja Bogačova un Viktors Guks pēdējo pusgadu bija mīļākie. Tieši Katja bija sieviete, ar kuru kopā viņš bija uzturējies viesnīcā "Jalta" un kuras vārdu kategoriski bija atteicies nosaukt. (Tureckis godīgi atzinās, ka šis fakts lika viņam stipri brīnīties. Protams, aizdomas bija, ka Bogačo-vai ir romāns ar kādu no mājiniekiem, taču viņš ar to bija domājis Žoru Maļcevu, mākslinieku un miesassargu.)

2. Leonīdam Bogačovam, protams, par šo sakaru nekas nebija zināms.

3. Viktors Guks deviņpadsmitajā augustā patiešām bijis pie Bogačovu mājas. Iepriekšējā dienā viņi sastrīdējušies, un Viktors, gribēdams atgūt mīļākās labvēlību, noīrējis "Jaltā” numuru un atbraucis pēc Katjas.

4. Katja pamanījusies sastrīdēties ne tikai ar mīļāko, bet arī ar vīru. Tāpēc, ierodoties Viktoram, bez garas domāšanas braukusi kopā ar viņu uz "Jaltu”, kur abi bijuši kopā līdz septiņiem rītā. Pēc tam atgriezusies mājās un atradusi nogalināto vīru.

5. Līdz ar to Bogačovai un V. Gukam ir simtprocentīgs alibi. Protams, ja taksometra šoferis, kas vispirms veda Gu-ku uz Gurzufu, bet pēc tam abus atpakaļ, teikto apliecinās. Ari to, ka Viktora ierašanās brīdī Katja sēdējusi lapenē un neviens no viņiem nav iegājis mājā.

Tureckis bija vīlies un gandri/ pārliecināts, ka viņu alibi tiks pierādīts. Vesela meklējumu un loģisku slēdzienu nedēja bija pagājusi tikp.il ka bez rezultātiem.

Kā apstiprinādams šo skumjo tēzi, iepīkstējās peidžeris.

...Viktoru Guku nācās atlaist, šoreiz pret parakstu par neizbraukšanu no Maskavas. Visu noteica apstāklis, ka Bo-gačova tomēr pārcēlās uz savu Maskavas māju, bet skolotājam bija jāatrodas kopā ar meitu. Vismaz ārēji tas izskatījās īstais iemesls. Kaut arī vairs nebija noslēpums, kāpēc Viktors Guks palicis nelaiķa Leonīda Bogačova ģimenē.

Vakarā, piecas minūtes pāri deviņiem, Tureckis ieradās pie Merkulova ar ziņojumu. Un stipri nobrīnījies par šādu vajadzību.

Pēc ierašanās Maskavā Tureckis jau vairākas reizes bija sazinājies ar Konstantīnu Dmitrijeviču, bija izsmejoši informējis viņu par pēdējiem notikumiem, tāpēc īpašas vajadzības pēc šādas ceremonijas it kā nebija. |a vien tas nav kas oficiozs.

Izrādījās, ka par tādu pieņēmumu viņš domājis pareizi. Merkulova kabinetā sēdēja ne tikai Kostja, bet arī (šausmas) ģenerālprokurors Demidovs un spīkers Sapožņikovs.

-Ahā! -Turecki bez īpašām emocijām pasveicināja Demidovs.

- Tātad šie ir jūsu labākie kadri? - pajautāja smagnējais Sapožņikovs ar sarkani pietvīkušu seju, it kā Tureckis to nedzirdētu, bet atrastos aiz kāda stikla kā iespirtota muša. Rokā viņš turēja mapi ar Bogačova slepkavības lietu.

Tureckim jau ne reizi vien bija nācies piedzīvot, ka, tiklīdz politiķi vairs nerunā viens ar otru, bet ar indivīdiem, kam ciešāka saskare ar dzīvi, tie samulst un cenšas savu apjukumu kompensēt ar uzspēlētu nevērību. Viņš labi zināja, kā jāuzvedas šādā situācijā. Ja jau šie nīkst Kostjas kabinetā un gaida Turecka ziņojumu, tātad viņš tiem vajadzīgs, šie ir atkarīgi no viņa, Turecka. Ar Demidovu tā kā būtu viss skaidrs, pašu resora cilvēks, kura brāļadēls ieķē-pājies lietā, toties tas mūlāps...

- Tātad šis ir lielās kreisās frakcijas loceklis?! - jautri apjautājās Tureckis un vārda tiešā nozīmē izrāva mapi ar Bogačova lietu no Sapožņikova rokām. - Vai ari kāds cits loceklis?

Spīkeram no tādas nekaunības aizrāvās elpa.

Demidova uzacis sacēlās uzaugšu.

Savukārt Merkulova seja palika tikpat neizteikmīga. It kā viņš būtu vērojis Aleksandru Borisoviču ne tādās situācijās vien. Šķiet, kāds vicepremjers tepat kabinetā pirms vairākiem gadiem... Bel kāda tam nozīme?

-Tā nav domāta lasīšanai nepiederīgiem cilvēkiem, -Tureckis izskaidroja savu rīcību.

- Kā jūs uzdrošināties?! - iesaucās Sapožņikovs. - Izmeklēšanu uzsāka tieši pēc manas iniciatīvas...

- Vai tad? - Tureckis izrādīja tēlotu izbrīnu. - Labāk pasakiet, kur jūs bijāt naktī uz deviņpadsmito augustu.

- Lai paliek, - Merkulovs pārtrauca Turecka benefici. -Aleksandrs Borisovičs jau pietiekami demonstrējis savu uzņēmību un sparu, ļa arī kādam bija šaubas par viņa kompetenci, tagad tās zudušas. Lai nu viņš demonstrē savas lietišķās īpašības. Cik man zināms, pirms vairākām stundām Šeremetjevas lidostā bija paredzēts aizturēt šajā lietā aizdomās turamo. Vai viss ir kārtībā?

Demidovs ar Sapožņikovu izstiepa kaklu.

Tureckis pamāja, bet sīkumos neiedziļinājās. Un deva ar acīm nemanāmu mājienu, ka šobrīd par to labāk nerunāt, jo ir sarežģījumi.

- Labi, - Merkulovs pilnībā pārņēma iniciatīvu. - Arī man radies šis tas, kas var noderēt izmeklēšanai. Patiesību sakot, viens otrs. Aleksandr Borisovič, vai pēc ierašanās no Krimas esat jau bijis firmā "Mahaons"?

-Nē. Šodien grasījoszvanil Lapinam.

- Tas vairs nav vajadzīgs - Merkulovs pacēla tālruņa klausuli un pajautāja sekretārei: - Vai viņi jau atbraukuši? Ļoti labi, lai ienāk!

Pēc maza mirkļa kabinetā parādījās Lapins nepazīstama vīrieša pavadībā Tureckis nez kāpēc bija domājis, ka ieraudzīs Budvīti, bet šā vīra nebija.

Lapins sasveicin,i|,is ,ir klātesošajiem un stādīja priekšā savu pavadoni, gadus četrdesmit piecus vecu jauneklīga izskata vīru ar spēcīgu augumu.

- Ivans HristoforoviČs Gorbunovs, mūsu korporācijas drošības dienesta priekšnieks. Viņam ir, ko teikt

Gorbunovs nokrekšķinājās un iesāka bez gara ievada.

- Pēdējās dienās man bija iespēja izsekot Leonīda Ge-orgijeviča darba kontaktus un izdarīt noteiktus secinājumus. Tiesa, pirms to dariju, apsvēru citus Bogačova slepkavības motīvus un nospriedu, ka tie nekam neder. - Viņš pārlaida skatienu pieciem vīriem, kas uzmanīgi klausījās

Lai nu kā, nodomāja Tureckis, tomēr stipri jāšaubās, vai Bogačova dokumentos varēja atrast nepārprotamus pierādījumus, kas norādītu uz pasūtītāju, jo slepkavība bija izpildīta pārāk profesionāli. Tas nozīmē, ka šis HristoforoviČs tūlīt mūs aplaimos ar vienu no versijām, ar kuru izstrādāšanu nodarbojos jau veselu nedēļu. Labākajā gadījumā tie būs čečeni.

- Poļi, - kā nolasījis viņa domas, īsi pavēstīja Gorbunovs.

- Poļi? - visi reizē neticīgi noprasīja.

-Tieši tā. Poļu mafija.

Poļu mafija?! Tas tik ir numurs! Vai kāds kaut reizi kaut ko dzirdējis par poļu mafiju? Tā kā nebija Grjaznova, Tureckis nosprieda, ka viņš būs spiests tēlot slikto policistu līdz galam.

- Gorbunova kungs, jūs, liekas, esat ļoti apmierināts ar sevi? - Tureckis pieglaimīgi painteresējās.

Vīrietis paraustīja plecus, taču bija jaušams, ka ir apmierināts.

-Sēžat te pie mums, Ģenerālprokuratūrā, un domājat, ka varat bāzt mums vati ausī? - ierēcās Tureckis, nelikdamies ne zinis par Demidovu un Sapožņikovu. Patiesībā jau viņu dēļ tika rīkota šī izrāde.

-Aleksandr, varbūt tomēr paklausīsimies? - Merkulovs neizturēja.

Baidīdamies, ka Tureckis nevienam neļaus izteikties, sarunā iejaucās Lapins.

- Pirms kāda laika mēs risinājām sarunas ar poļiem par Polijā ražoto medikamentu izplatīšanu Krievijas teritorijā pa mūsu aptieku tīklu. Ar jautājumu nodarbojās Leonīds Geor-gijevičs personiski... patiesību sakot, tā tas bijis vienmēr.

- Petja, vai tad Bogačovs grasījās tirgot poļu medikamentus? - ieinteresēts jautāja Sapožņikovs. - Pirmo reizi dzirdu.

- Jā! - Lapins pamāja. Izskatījās, ka Lapins ar Sapožņikovu ir tuvi paziņas. - Sākumā tādas domas bija. Slāvu brāļu priekšlikums bija pārāk vilinošs. Taču pēc lidojuma uz Poliju viņš nez kāpēc pārdomāja.

- Tieši uz kurieni Bogačovs lidoja? Uz Varšavu? - jautāja Tureckis.

- Nē, uz Krakovu.

- Kas viņu uz turieni pavadīja?

-Trofimovs. Leonīds Georgijevičs izmantoja tikai personisko miesassargu pakalpojumus.

Pēc šiem vārdiem visi kā norunājuši sāka skatīties lai nu kur, tikai ne uz Demidovu.

- Vispār maVi tas bija izkūpējis no prāta, pārāk daudz visādu kārtējo problēmu. Pēc tam kad mēs, - viņš pamāja

uz Gorbunova pusi, - sākām savu izmeklēšanu, mēs no jauna pievērsām uzmanību šim nolikumam.

- Neko nesaprotu, - Merkulovs atzinās. - Vai skaidrāk nevarat izteikties?

- Skatieties! - Lapins nolika uz galda avīzi.

Šajā brīdī Turecka žaketes iekškabatā atskanēja pīkstiens, un tajā pašā mirklī par sevi atgādināja peidžeris. Tureckis atvainojās un izvilka tālruni. Zvanīja Katja Bogačova.

- Mīļais Aleksandr Borisovič! Mēs pārdomājām. Es ļoti vēlos atgriezties Krimā, gribu arī, lai Viktors būtu pie |u-ļas. Vai nav iespējams kaut kādā veidā mainīt viņa parakstu par neizbraukšanu?

- Kāpēc nezvana viņš pats? Kautrējas, vai? Tureckis nebūt nejutās neērti, kaut arī Merkulova kabinela sēdošie augstie viesi nepacietīgi blenza uz viņu.

- Jūs pats saprotat ...

- Pagaidiet, - noburkšķēja Tureckis un ieskatījās peidžerī. Izrādījās, ka Katja devusi ziņu arī uz to, jo lodziņā bija lasāms tas pats lūgums. Tureckis klusēdams parādīja peidžeri Merkulovam, kas ātri izlasīja tekstu un pamāja. - Labi, - Tureckis īsi pateica, - lai notiek! Tikai informējiet par jebkuriem maršruta grozījumiem.

Tureckis noslēpa tālruni un pameta skatienu uz Lapiņa atnesto avīzi "Vrejma MN". Merkulovs jau bija atvēris lapu, , kurā bija neliels, ar sarkanu flomāsteru apvilkts raksts -"Slepkavas no zaļā krusta". Gorbunovs centās viņu apsteigt.

- Organizētās noziedzības apkarošanas pārvaldē strādā kāds paziņa, kas man piespēlēja šo informāciju. No avīzes nekas īsti nav saprotams. Principā runa ir par to, ka tirgū parādījušās viltotas zāles, kuru lietošana vairākos gadījumos beigusies ar letālu iznākumu. Miruši divi pensionāri un viens suņuks. Medikamentu izgatavotājs netiek minēts. Nejauši satiku savu paziņu, un viņš man izstāstīja, kas noticis. Izrādās, ka zāles nākušas no Polijas.

- Tas ir, poļi tomēr atraduši ceļu uz mūsu tirgu? - precizēja Sapožņikovs.

- Jāteic, ka viņi tajā ir jau sen, - bilda Lapins. - Tirgoja vai nu paši, vai ar siku starpnieku palīdzību Viņu firmu sauc "Ducfi". )a darījums būtu noticis, caur "Mahaonu” gāztos tāds produkcijas daudzums, kas aizmēztu visus. Mēs ar Ivanu Hristoforoviču atradām šādus tādus dokumentus, kas liecina, ka Leonīda Georgijeviča sarunas ar poļiem ritējušas, ja tā var teikt, visai augstā toņkārtā.

-Tas ir, poļiem varēja būt motīvs Bogačova nogalināšanai? - Demidovs beidzot apjēdza. - lūsu versijas butiba ir tāda, ka Bogačovs nevēlējās pārdot viņu zāles un tāpēc tika nogalināts?

Jautājums bija retorisks

Tureckis tikko manāmi pavīpsnāja, tieši tik daudz, lai to pamanītu vienīgi Merkulovs. Pamanījis vīpsnu, Merkulovs neviļus sadrūma. Tureckis tūlīt iesaistījās sarunā.

- Pjotr ļevdokimovič, kāpēc jūs to nepateicāt Gurzufā, kad apjautājos par iespējamām aizdomām un motīviem?

-Toreiz man tas pat prātā nenāca! Paskatieties, kad tas bijis! - Lapins uzbudināts iebakstīja ar pirkstu avīzē.'- Divas dienas pēc mūsu sarunas.

-- Ar ko īsti Bogačovs sadarbojās? Ar ko firma sadarbojas patlaban? - jautājumu uzdeva Demidovs. - Kādas zāles tirgo? Pašu zemē ražotās?

- Kā tad! - Sapožņikovs nosprauslojās.

- Mums ir līgums ar lielu vācu sabiedrību, - paskaidroja Lapins. - Mēs tirgojam viņu medikamentus un šo to pēc licences ražojam paši.

Šajā brīdī nolēma izteikties visu laiku klusējušais Merkulovs.

- Jā, bet, ja Bogačova noslepkavošanā varēja būt ieinteresēta poļu mafija, kā jūs atļāvāties izteikties, kāpēc tā pēc tam neuzņēma ar jums kontaktus? )a nemaldos, patlaban "Mahaonu" vadāt tieši jūs.

- )au mēģināja, - atzinās Lapins.

- Pa kuru laiku?! - Tureckis neapzināti paliecās uz priekšu, uz mirkli pat aizmirsis sliktā policista lomu.

-Divdesmit septītajā augustā. Pēc mūsu tikšanās Gurzufā nākamajā dienā mēs tikāmies ar "Duch" pārstāvjiem Maskavā. Priekšlikumi bija tie paši, un es neuzskatīju par vajadzīgu tos apspriest. Bet vakar Ivans Hristoforovičs, - viņš pamāja uz Gorbunova pusi, pierunāja mani braukt pie jums.

- Velti jūs nesākāt tos apspriest! - Gluži negaidīti apskaitās vienmēr korektais un delikātais Merkulovs. - Varējāt vismaz novilcināt laiku, lācer, - viņš neapmierināts piebilda, - ka beid/.ot operatīvāk sāksiet sniegt Ģenerālprokuratūrai informāciju un ziņas pāršāvām aizdomām. -Viņš pagriezās pret Turecki. - Aleksandr Borisovič, tā vien liekas, ka tagad tev nāksies lidot uz Krakovu l'.s sazināšos ar turienes prokuratūru. Man ir stipras aizdomas, ka viņi priecāsies par katru, kas vēlas piespiest pie sienas to svēto trīsvienību. Vai jūs, Lapiņa,kungs, varat sacerēt Turecka kungam, kas it kā ieņemtu jūsu firmā augstu posteni, kādu misiju, lai viņš dotos uz Poliju lietišķā vizītē^7

- Protams. Tikai nez vai Turecka kungs ir pietiekami kompetents mūsu biznesā... la kopā ar viņu varētu nosūtīt padomnieku...

-Tad sūtiet to, velns parāvis! - iekliedzās ģenerālprokurors Demidovs. - Ahā?!

Soloņins. Krima, 31. augusts, pulksten 12.35.

Pēc četras dienas ilgas uzturēšanās Maskavā Soloņins vēlreiz atgriezās Krimā, lai atrastu ļaundarus, kas izzaguši Turecka diplomātportfeļa saturu

Maskavā nokļūt uz Kadujeva pēdām nebija izdevies -viņš vai nu bija aizgājis pagrīdē, vai arī nebija galvaspilsētā. Katrā ziņā Soloņins nesāka tērēt laiku veltīgos meklējumos un staigāt pa čečenu emigrantu iemīļotajiem restorāniem. Viņš palūdza pārvaldes vīrus paturēt Kadujevu savas uzmanības loka un vajadzības gadījuma nekavējoties zvanīt tieši uz Krimu. Uz Krimu viņu vadīja tikai viens mērķis, proti, noskaidrot, ka savā darbā ne sevišķi akurātajam "čečenu patriotam" izdevies visu tā nokārtot un noslēpt pēdas, ka nav, kur aizķerties. Vai arī viņš būtu mainījis rokrakstu? Un tagad darbojas kā vientuļš profesionālais slepkava? Kaut kas nesaskanēja, un skaidrojumu tam varēja meklēt tikai nozieguma vietā.

Tādas domas nodarbināja tīkamā pussnauda iegrimušo Soloņinu. Par saviem kolēģiem viņš neraizējās. Vīri labi pazina Ibrahimu Kadujevu un jau sen tīkoja dabūt viņu savos nagos. Par otru fotogrāfijā redzamo vīru, bārdaino čečenu viesi, tika noskaidrots, ka tas ir Šamils Aslanovs, čečenu biznesmenis, kas, tāpat kā nelaiķis Bogačovs, darbojās farmakoloģijas jomā. Tiesa, pagaidām bija grūti konkrēti spriest par viņa biznesa apjomu. Tas vēl bija jānoskaidro. Tomēr pavediens bija uztaustīts: Bogačovs - Aslanovs - Ka-dujevs.

- Ūdeni, kolu? - Soloņinam blakus materializējās simpātiska, garmataina brunete stjuartes formastērpā ar pustukšu dzērienu paplāti rokās. ':ķ

- Viktors, - Soloņins stādījās priekšā. - Un jūs?

- Marina. - Meitene apveltīja viņu ar profesionālu smaidu un norādīja uz nelielu pie krūtīm piestiprinātu uzrakstu "Marina Rižova".

- Uz jūsu veselību, Marina Rižova! - Soloņins no plastmasas glāzes iedzēra malku minerālūdens.-Vai mums vēl ilgi jālido, Marina?

-Vēl pagūsiet atpūsties.

-Tādā gadījumā uz jūsu "Aeroflotes” veselību līdz dibenam! - Soloņins ar vienu malku izdzēra glāzi un nolika uz paplātes.

Brunete iespurcās un devās tālāk. Bet viņš no jauna iegrima pusmiegā...

Šoreiz viņš iztika bez piedzīvojumiem. Līdz ļaltai Soloņins nok|uva kā parastais pilsonis, kas atbraucis atpūsties. Apmeties tajā pašā viesnīcā, viņš pēc vecas tradīcijas tūlīt devās uz pludmali, lūras peldei sekoja šašliks, bet jau pieticīgi - ar alus pudeli Dzert lepnā vientulība viņš nevēlējās un neprata. Turklāt pēdējā tikšanās ar Turecki uz ilgu laiku bija aizdzinusi kari pēc līdzīgiem pasākumiem.

Pusseptiņos vakarā viņš ieradās Bogačovu mājā. Saimnieces nebija, un tas bija labi. Bez liekiem jautājumiem viņš gribēja pastaigāt pa Bogačovu īpašumiem, apskatīties un apjēgt, kā no ārienes iespējams iekļūt mājā, nepievēršot apsardzes uzmanību, un pēc slepkavības tikpat nemanāmi aiziet.

Tas nebūt nebija vienkārši. Līdzīgos gadījumos vislabāk noder, ja iedomājas sevi noziedznieka vieta un atkārto iespējamo viņa ceļu.

Apliecība un vizītes iemesls atstāja uz jauno apsardzi maģisku iespaidu. Viņš izstaigāja jūras pusē augošo dārzu. Divās malās kā neieņemama siena slējās stāvas klintis, veidojot nelielu līcīti. Pret oļaino krastu un betona piestātni draiski skalojās jūras viļņi. |ā, tā nebija pilsētas pludmale, kurā uz katra kvadrātmetra cepinājās desmit atpūtnieku. Gribējās nomest visu, kas mugurā, un ienirt vēsajā, sā|ajā ūdenī. Redzamais nez kāpēc nenoskaņoja uz darbu.

Soloņins devās atpakaļ un brīdi pastaigāja pa zālienu mājas priekšā. Galvā nenāca neviena doma. Tepat neatlaidīgi un monotoni skalojās viļņi un kliedza kaijas. Viņš nolēma apstaigāt gar žogu visu īpašumu.

Augstais betona žogs, ja to gribētu pārvarēt, būtībā nebija šķērslis. Galvenais-tūlīt neuzskriet virsū apsardzei un tikt skaidrībā ar signalizāciju. Strādājot "Piektajā līmeni", Soloņins ne reizi vien bija veicis šādus trikus. |a darbojies profesionālis (citādi nemaz nevarēja būt), maz ticams, ka palikušas pēdas. Un, ja palikušas, tās droši vien sabradājusi apsardze. Tomēr viņam nebija tiesību neņemt vēra visniecīgāko iespēju. Nez kāpēc likās, ka ļaundaris iekļuvis teritorijā un vēlāk mājā tieši tādā veidā (ne jau pa gaisu!).

Pastaiga gar bezgala garo žogu, protams, neko nedeva. Ne mazākās norādes uz aizdomīgām pēdām uz žoga un pie tā. Vai tiešām viņš cerēja atrast slepkavas pazaudētu kabatlakatiņu ar iniciāļiem vai pat pasi?

Soloņins šodienas vizīti tomēr uzskatīja par produktīvu un lietderīgu - priekšstats par Bogačovu mītni bija iegūts nevis no Turecka demonstrētās filmas, bet dabā. Labi, bija pienācis laiks doties projām.

Zem sandales zoles kaut kas iespiedās zālē. Soloņins pacēla kāju un paskatījās, kam uzkāpis. Izrādījās, parasts breloks ar atslēgām. Izskatījās kā automašīnas atslēgas. Nodomājis, ka tās izkritušas kādam no apsardzes, viņš pacēla atradumu un devās uz vārtiem.

-Vīri, kas pazaudējis vāģa atslēgas?

Divi labi nosauļojušies, spēcīgi vīrieši pievērsa viņam neizpratnes pilnu skatienu.

- Neviens no mums nav uz riteņiem. Kāda joda pēc tie būtu vajadzīgi? - atbildēja spēkainis ar labsirdīgu seju.

- Mēs esam nolīgti tikai apsargāt māju. Ar saimnieku auto viss kārtībā. Stāv garāžā. Atslēgas pie manis. - Viņš norādīja uz nelielu pie jostas piestiprinātu gredzenu.

Soloņins apjēdza, ka pieļāvis nepiedodamu paviršību -atstājis uz atraduma pirkstu nospiedumus un varbūt iznīcinājis īstā saimnieka nospiedumus. Tā redz! Atslēgas, protams, nav nedz kabatlakatiņš, nedz pase, tomēr pierādījums, ko viņš pavisam neapdomīgi degradējis.

Pēc neilgas sarunas ar apsargiem Soloņinam radās pārliecība, ka breloku ar atslēgām pazaudējis noslēpumainais nakts viesis. Tālad žoga otrā pusē viņu gaidījusi automašīna. Interesanti, kā viņš bez atslēgām aizbraucis? Un, ja atstājis mašīnu turpat, kāpēc neviens nav pievērsis tai uzmanību? Starp citu, mašīna varēja stāvēt labi tālu nepamanāmā vietā. Turkl.it ne dienu un ne divas

Tagad vajadzē|a noteikt vismaz automašīnas mārku. Tas jau būtu kaut kas

laltas autoinspekcijā viņu gaidīja patikams pārsteigums. Lielceļa laupītajiem konfiscētais sestais žigulis mierīgi zvilnēja aizturēto mašīnu laukumā.

- Vai tas zilais autiņš jau sen stāv pie jums? - Solo-ņins apjautājās vienības priekšnieka vietniekam, cekulainam majoram gados

Nu jau kādu nedēļu. To uz šejieni atveda no pilsētas iekšlietu daļas. Pie viņiem to atstājis kāds iebraucējs.

- Vai saimnieks nav uzradies?

- Pagaidām nav.

- Skaidrs, - novilka Soloņins. - Man ir kāds lūgums. Pēc šīs atslēgas jāiegūst iespējami pilnīgāka informācija par automašīnu. - Viņš pasniedza majoram atradumu.

- Mjā, ir nu gan uzdevums... - Autoinspektors uzbīdīja formas cepuri uz acīm. - Pie mums strādā kapteinis Reb-rovs. Viņam uz tādām lietām ir nags. Žēl, bet drīz ies pensijā. Pārspēs jebkuru ekspertu. |a nu vienīgi viņš.

-Tātad rītdien piekāpšu.

- Neko es nesolu, - autoinspektors brīdināja. - Darīsim, ko varēsim.

Tureckis. Maskava, 31. augusts, pulksten 14.00.

Lai nu Krakova, kur Krakova, taču pirms kārtējā lidojuma vajadzēja aprunāties arGorbunova paziņu no Organizētās noziedzības apkarošanas galvenās pārvaldes, bija nepieciešams būt daudzmaz lietas kursā par poļu medikamentiem.

Pa ceļam uz Organizētās noziedzības apkarošanas galveno pārvaldi Tureckis drudžaini centās analizēt situāciju. Visvairāk viņu nodarbināja divi jautājumi. Kas, kad un kādā veidā iztīrījis viņa brīnumaino diplomātportfeli Tas pirmkārt. Otrkārt - kur palikušas automašīnas atslēgas. Rezultātā Tureckis nebija varējis atslēgt savu mašīnu un visu dienu bija spiests izmantot dienesta auto.

Kad no diplomāt portfeļa bija izņemti nelaimīgie ķieģeļi, Irina Genrihovna vēl vairāk apvainojās un nepārprotami lika manīt, ka ne īpaši ticTurecka komandējumam, bet viņa prombūtni vairāk izskaidro ar kārtējo vasaras romānu, un pats pareizākais būtu, ja viņš saņemtu vīra dūšu un pateiktu patiesību! Lai velns parauj!

Vajadzēja rekonstruēt notikumu gaitu. Piecpadsmit minūtes pāri deviņiem viņš bija ieradies mājās pie seifu uz-lauzēja Griņova, tas bija pilnīgi droši. Tātad portfelis bija paņemts apmēram pusdeviņos. No numura viņš nebija izgājis un nebija atstājis portfeli bez uzraudzības. Ierodoties pie Griņova mājas, Arkaša pirms braukšanas uz prokuratūru pēc jaunākā pasta bija ierosinājis atstāt diplomātportfeli mašīnā, lai nav lieki jānēsā, taču Tureckim vēl pārāk svaigā atmiņā bija kabatas portfeļa nozaudēšana, tāpēc viņš pilnībā bija noraidījis šo priekšlikumu. Kā paredzēdams.

Pēc tam kādas četrdesmit minūtes bija pavadīts pie Griņova. Griņovs, protams, pieredzējis seifu apzadzējs un tā tālāk, taču Tureckis nebija viņam uzticējis savu čemodāniņu. |a vien Griņova dzīvoklī viņš nebija hipnotizēts, portfelis visu laiku bija pie viņa, ne brīdi tas nepalika nepieskatīts.

Vēlāk bija atbraucis Arkaša un aizvedis viņu uz lidostu.

Lidostā vairāk neka pusstunda bija pavadīta kopā ar Ar-kašu. Vispirms viņi bija paēduši vakariņas. Tad aiz gara laika pārsprieduši visādus variantus, pat tādus kā citplanētiešu iejaukšanos korporācijas "Mahaons" darījumos. Arkaša bija pārsteidzis ar labu Staņislava Lema un Aizeka Azimova daiļrades pārzināšanu. Vēl...

Pēc tam Arkaša bija atvadījies un aizbraucis, bet Tu-reckis viens pats dažas minūtes gaidījis reģistrāciju. Laika īsināšanai viņš bija nopircis ne gluži svaigu "Sporta Ekspreša" numuru.

Vēlāk izejot muitas un robežu kontroli, nebija radusies vajadzība atvērt diplomātportfeli. Tad viņš bija iegājis pulcēšanās telpā.

Lidmašīnā viņš bija turējis diplomātportfeli pie sevis. Vai viņš bija apmeklējis tualeti? Bija. Ar portfeli vai bez? Protams, bez, jo ņemt to līdzi būtu pilnīgs idiotisms, tur taču nebija briljanti. Viņš nebija savā vietā vismaz piecas minūtes. Kas lidmašīnā bija sēdējis blakus? ļauna sieviete ar sešus gadus vecu bērnu.

Kaut kāds murgs Kaut kas nereāls.

Radās ne tikai jautājums, vai viņa būtu paguvusi paņemt diplomātportfeļa saturu, bet kur to būtu nogrūdusi -sīpolus, drēbes, vairākas mapes ar dokumentiem?! Otrkārt, kā viņa, nezinādama šifrus, būtu varējusi to sasodīto čemodāniņu atvērt bez atslēgām?

Tas ir, to atvērt bija pilnīgi neiespējami...

Bet kāds tomēr bija to izdarījis.

Nē, tā nekas neiznāks, lānomierinās un jāmeklē motīvs. Kam tas viss varēja būt vajadzīgs? Kādam iks, kuru interesē Turecka materiāli Bogačova slepkavības lietā. Bet kur garantija, ka tie ir portfelī? Nekas to nevarēja garantēt.

Ak jā! Ir vēl viens variants, kas iekarsumā pavisam bija izlaists no redzesloka. Diplomātportfeli atvērt patiešām nav viegli, bet izdarīt to dažās minūtēs, neatstājot ielaušanās pēdas, patiešām nereāli. Tātad... to varēja samainīt. Nu protams! Eurēka!

Nē, kāda gan eurēka? ja jau diplomātportleli nav bijis iespējams atvērt un tāpēc tas samainīts, vai to būtu varējis atvērt Tureckis pats Maskavā ar citām atslēgām un citu šifru? Tātad tas nav samainīts.

lāpadomā vēlreiz, kam, atskaitot citplanētiešus, varēja būt tāda vēlme un iespējas... Atskaitot citplanētiešus? Viņš atcerējās sarunu ar šoferi lidostā par zinātnisko fantastiku.

Arkaša?! Nevar būt Kāpēc? Kāpēc-par to vēlāk, bet vai viņam bija iespēja? Pirmām kārtām nedrīkst aizmirst, ka, ejot nopratināt Griņovu, viņš bija ierosinājis atstāt diplomātportfeli mašīnā Otrkārt, visu ceļu no Jaltas uz Simfe-ropoles lidostu (pusotras stundas) portfelis bija atradies uz priekšējā sēdekļa blakus vadītājam, bet Tureckis uz pakaļējā sēdekļa snaudis. Par spīti visiem centieniem atcerēties, vai viņš gulējis vai ne, tas nebija iespējams, un aizdomas auga augumā. Galu galā Arkaša vairāk nekā jebkurš cits bija atradies Turecka tuvumā un kaut kādā veidā varēja noskatīt šifru un izgatavot atslēgu dublikātu.

Jā, tā vien liekas, ka puisietis iekūlies ķezā.

Vai viņš būtu gribējis atklāt slepkavību? Vai viņam kāds sakars ar slepkavību? Ar piekariņu nolaupīšanu?

Nekas, gan noskaidrosim. Galvenais, ka palikušas pēdas. Ar mums tādus jokus nevar dzīt. Steidzami jāsazinās ar Soloņinu, lai ņem Arkašu priekšā.

Soloņins. Krima, I. septembris, pulksten 10.30.

Pirmajā rudens dienā Soloņinam izdevās iegūt informāciju - kaut arī visai pieticīgu. Noslēpumainais kapteinis Rebrovs, kuru Soloņinam tomēr neizdevās sastapt, bija noteicis ne tikai automašīnas mārku (tas bija piektā modeļa žigulis) un aptuvenu izgatavošanas gadu, bet arī to, ka mašīna ir baltā krāsā. Uz satriektā Soloņina skatienu cekulainais majors atbildēja, ka mašīnas krāsa noteikta nejauši -uz atslēgas zobiņiem saglabājušies praktiski neredzami krāsas plankumiņi. Viegli iedzērušajam vadītājam acīmredzot nav izdevies uzreiz iebāzt atslēgu caurumā, un viņš noskrāpējis virsbūvi. Izgatavošanas gads (1989-1992) bija noteikts pēc atslēgas nolietošanās, un tas bija itin pieņemams.

Soloņins izteica patiesu apbrīnu par kapteiņa Rebrova profesionālo meistarību:

Tādi speci derētu galvaspilsētā.

Mums viņi vajadzīgi pašiem, - lepni atteica majors, smaida paplezdams sarkanās lūpas.

- Gribu lūgt vēl k.iul ko. Sagatavojiet automašīnu sarakstu, kas atbilst minētajām pazīmēm.

- Vai varat iedomāties, cik tādu atradīsies visā (altā! -Majora formas cepure atvirzījās uz pakausi.

- Un tomēr.

Autoinspektors tikai paraustīja plecus.

- Gandrīz vai aizmirsu, - attapās Soloņins, jau atvadījies. - Nez vai uzradīsies īpašnieks tam zilajam žigulim, kas nīkst uz jūsu laukuma. Droši varat ieskaitīt savā autoparkā. Vai uzdāvināt Rebrovam kā nopelniem bagātam veterānam.

- Kāpēc neuzradīsies? - Pienāca kārta brīnīties majoram.

- Kurš normāls bandīts pats līdīs milicijai acīs?

Majors, protams, tā arī neko nesaprata.

Maskava

Ģenerālprokuratūra

A. B. Tureckim

Pēc audzinošas sarunas, kas pamazām pārvērtās pratināšanā, ar Jaltas prokuratūras stažieri Arkādiju Emanui-loviču Vainšteinu izdevās noskaidrot:

1. Vainšteins patiešām tevi izsekojis.

2. Viņš sastādījis tavas pārvietošanās pa Krimu un Bo-gačova slepkavības lietā aizdomās turamo un liecinieku pratināšanas grafiku.

3. Vainšteins izgatavojis milzīgu sevišķi svarīgu lietu vecākā izmeklētāja A B. Turecka fotogrāfiju, ko piestiprinājis savā istabā pie sienas.

4. Izdarot kratīšanu dzīvoklī, atrastas Ģenerālprokuratūras izmeklētāja Turecka pēdējos septiņos gados izmeklēto lietu materiālu kserokopijas (bez konkrētiem uzvārdiem, datumiem un adresēm). Viņš apgalvo, ka tas ir studentu izdevums, un vēlāk patiešām noskaidrojās, ka to izmanto vecāko kursu studenti juristi samērā sen un materiāli ir ļoti populāri.

5. Vai zini, kāpēc tas viss? Vainšteins ir fanātisks tavs cienītājs un patlaban raksta diplomdarbu, kurā citē daudzu tavu veco darbu fragmentus. Viņš man to parādīja; šķiet, iznācis ļoti sakarīgs darbs. Ir tikai viena dīvainība - Turecka vietā Vainšteins visur raksta "Toreckis".

Secinājums. A. E. Vainšteinam ar tava diplomātportfeļa iztukšošanu nav nekāda sakara.

S oloņins.

I. septembrī, pulksten 14.39.

Tureckis. Maskava, I. septembris, pulksten 15.30.

No organizētās noziedzības apkarošanas darbinieka ar šķību, bulterjeram līdzīgu seju, kurš ne tikai nestādījās priekšā, bet pat nenosauca izdomātu vārdu, Tureckis ieguva zināmu informāciju

Trīs bijušie poļu drošības dienesta virsnieki, tā saucamie "suņi", - Andžejs Stavinskis, Antons Volodijevskis un Oļģerds luzefovičs 1995 gadā Krakovā nodibinājuši firmu "Ducfi". Firma izce|as pirmām kārtām arto, ka neko nepērk, toties |oti daudz pārdod Kur tā ņem preci, zina vienīgi Romas pāvests. Ne velti viņš ir polis.

"Suņi" nodokļus maksā kārtīgi, tāpēc ar poļu varas iestādēm nekādas problēmas viņiem nav bijis, un tas laikam ir vienīgais aspekts, kur "suņiem" viss kārtībā. Spriežot pēc agrāko partneru liecībām, Stavinskis, Volodijevskis un luzefovičs bijuši darboņi, kas ļoti noskaņoti uz konfliktiem. Poļu varas iestādēm las bijis nebijis, jo firma "Duch" nodarbojusies tikai ar eksportu un tirgojusies Austrumeiropas teritorijā.

1997. gadā firma "Duch" dabūjusi īslaicīgu licenci, noslēgusi līgumus ar vnirākām sīkām Vācijas un Šveices firmām un iegājusi farmaceitiskajā tirgū. 1998. gadā viņu medikamenti parādījušies Krievijā.

Tad arī "Duch" nokļuvis Organizētās noziedzības apkarošanas pārvaldes redzeslokā.

Leonīda Bogačova korporācijai "Mahaons" ar to nav bijis nekāda sakara. "Bulterjeram" par to bija netiešas liecības. Maskavā notikušas dažas personiskas tikšanās, kuras pārvalde uzmanīgi vērojusi un kuras arvien beigušās bezmaz ar skandālu.

To pašu apliecināja Dmitrijs Trofimovs, ar kuru Tureckis sazinājās pēc izbraukšanas no Ogareva ielas, iemetis

diplomātportfelī kaudzīti ar "suņu" - Stavinska, Volodijev-ska un ļuzefoviča - fotogrāfijām. Trofimovs izvairījās no tūlītējas tikšanās, atsaukdamies uz aizņemtību jaunajā darbavietā - komercbankas apsardzē.

- Ierīkojam signalizāciju. Nevaru pamest darbu.

- Rīt izlidoju uz Poliju. Tas ir steidzami.

- Neko nevaru darīt. Laimīgu ceļu!

-Tādā gadijumā pats aizbraukšu pie jums, Tureckis izteica demokrātisku priekšlikumu. - Pasakiet adresi!

-Aleksandr Borisovič, vai tiešām jūs nesaprotat, ja jūs, tādu Ģenerālprokuratūras specu, ieraudzīs šeit uzdodam jautājumus, manai karjerai gluži vienkārši beigas. Nelīdzēs nekāds tēvocis.

- Kas gan mani tur pazīs?! - iebilda Tureckis.

- Varat man ticēt.

- Labi. Tādā gadijumā vismaz izstāstiet, kāda bija Bo-gačova un poļu tikšanās būtība.

- Manuprāt, viņi viens no otra baidījās. Bogačovs baidījās, ka viņam iesmērēs viltojumu, tā trijotne baidījās, ka pilnīga konflikta gadījumā Bogačovs vienkārši aizgriezīs viņiem Krievijā skābekli.

- Vai tiešām viņš to spēja izdarīt? - Tureckis brīnījās.

- Manuprāt, spēja, - pēc nelielas pauzes atbildēja Trofimovs.

- Kā tas nākas?! Galu galā - kas viņš īsti bija? Farmācijas koncerna saimnieks, nu un tad?

- Aleksandr Borisovič, jūs runājat, it kā būtu nokritis no Mēness, - Trofimovs pacietīgi paskaidroja kā garīgi slimajam, - cilvēkiem mēdz būt radinieki.

Pilnīgi droši, ka tev tādi ir, nodomāja Tureckis. Starp citu, ne velti Bogačovs bija baidījies, ka poļi iesmērēs viltojumus, gluži kā sapnī noskatījies.

Pie reizes derēja uzzināt, kas noskaidrots par bijušo

Bogačova sargu ģimenes sakariem. Viņš tūlīt piezvanīja Grjaznovam.

- Slava, kā klājas?

- Mērkaķojos ar visādiem niekiem, - noburkšķēja Grjaz-novs. - Uzmani to, sameklē to, savaldi to! Ne pielikt, ne atņemt - milicijas bērnu istaba. Saki ātrāk, kas vajadzīgs, man jādodas uz pieņemšanu pie ministra.

- Zoja Fjodorovna Voskresenska, - atgādināja Turec-kis. - Dzimusi 1975. gadā, Maskavas Sečenova medicīnas akadēmijas studente, Dmitrija Trofimova civilsieva un Tom-ska māsasmeita. Vai viņa vēl tiek novērota?

- Ir nu gan tev atmiņa! Tiek novērota, tiek! Arī pats Tomskis, tas ir, viņa dzīvoklis, tiek novērots.

- Tātad tu, vecais ūpi, kaut ko vēl atceries. Un kā viņa uzvedas?

- Vai tiešām tu domā, ka dežurēju šai pie loga? - Grjaz-novs sašuta. - Nav ne jausmas. Uz kurieni tev piezvanīt?

Grjaznovs piezvanīja pēc pusstundas, kad Tureckis savā kabinetā sastādīja ceļā nepieciešamo lietu sarakstu.

- Saņa, atvaino, bet Tomskis savās mājās nav rādījies. Voskresenska pagaidām tikpat tīra kā mans ledusskapis. Ar tēvoci nav tikusies, un vispār nekas aizdomīgs nav novērots.

- No kurienes tāda pārliecība?

-Voskresenska salauzusi kāju. ]au vairākas dienas sēž mājās. Tāpēc atvaino vēlreiz!

- Kāpēc tu atvainojies, ja cilvēks neko sliktu nav nodarījis?

-Tāds darbs, - noburkšķēja Grjaznovs. - Ko tu dari vakarā? Zvanīju tev uz mājām, bet Irina pateica, ka esat sastrīdējušies. Paēdīsim vakariņas pie manis.

- Tu taču teici, ka tavs ledusskapis tikpat tīrs kā Voskresenska.

-Tieši otrādi. Nav svarīgi. Vai ari kaut kur aizbrauksim.

-Slava, šovakar vakariņas ēdīšu Polijā. Kaut nelabais to būtu rāvis!

-Vai tas ir jauns restorāns?

Merkulovs. Maskava, I. septembris, pulksten 17.14.

Uz ielas Turecki gaidīja dienesta automašīna Viņš jopro-jām nevarēja atslēgt savējo. Beidzot viņš iedomājās, ka atslēgas droši vien iemetis čemodāniņā, kad viesnīcā posās cejam. Un tās pazudušas kopā ar visu pārējo. Kas to lai zina, kā rokās galu galā tās nonākušas. Labi vismaz, ka Maskavas dzīvokļa un kabineta atslēgas viņš vienmēr turēja atsevišķi.

|au slēdzot ciet kabinetu, tajā iezvanījās tālrunis. Viņš mirkli padomāja, taču atpakaļ negāja. Visi zina, ka pēc pusotras stundas viņš lido projām, ja kādam būs vajadzīgs -gan sameklēs. Bet vislabāk lai liek mierā.

Viņš atvadījās no diviem gaitenī satiktajiem kolēģiem un jau gribēja iziet uz kāpnēm, kad atskanēja Merkulova uzsauciens.

-Tā jau domāju, ka klausuli necelsi, - teica Konstantīns Dmitrijevičs.

Tureckis ieklausījās no kabineta nākošajās skaņās. Tālrunis joprojām zvanīja.

-Vai tu tur zvani?-Tureckis nenoticēja.

Merkulovs pamāja un mēģināja pagriezt Turecki uz pretējo pusi. Tureckis neļāvās.

-Tu stāvi tepat, bet tālrunis zvana.

- Un kas tur liels? Noliku klausuli uz galda un skrēju tev pakaļ, - atzinās ģenerālprokurora vietnieks.

- Priecājos dzirdēt. Droši vien vēlies pasniegt man medaļu. Vai prēmiju?

- Neuzminēji. Dod savu komandējuma apliecību! Tajā ielavījusies maza kļūdiņa.

- Kāda tur var būt kļūda?! - Tureckis nenoticēja. - Sajaukta valsts, uz kuru jālido? Es nokavēšu lidmašīnu. Mani gaida pans Stavinskis, pans Volodijevskis un pans luzefo-vičs, bet Šeremetjevā kaut kāds "Mahaona" tips.

- Neko tu nekavē! Un neviens tevi negaida. Dod šurp komandējuma apliecību!

Tureckis kurnēdams izvilka dokumentu.

Merkulovs apmierināts pārlaida tam acis, saplēsa to četrās daļās, iebāza linaudekla žaketes kabatā un svinīgi paziņoja:

- Nekas tāds nav bijis!

Tureckis. Maskava, 1. septembris, pulksten 17.55.

Merkulovs, kā parasti, zināja kaut ko tādu, ko nezināja neviens, vismaz Tureckis ne.

Izrādījās, ka pans Stavinskis, pans Volodijevskis un pans luzefovičs patiešām negaidīja Krievijas Ģenerālprokuratūras izmeklētāja ierašanos. Un ne jau tāpēc, ka nenojauta par viņa eksistenci. Pirms divām dienām Varšavā viņi bija nošauti uz pilsētas galvenās ielas, izkāpjot no savām divām automašīnām. Stavinskis un luzefovičs bija atbraukuši kopā, bet Volodijevskis tikko atlidojis no Krievijas, kur viņam bijusi neveiksmīga tikšanās ar "Mahaona" viceprezidentu Lapiņu.

- Gribēdams atvieglot tev dzīvi, - stāstīja Merkulovs,

- piezvanīju uz Interpola Polijas nodaļu, lai noskaidrotu, kas tur zināms par šo trijotni un kā viņiem vislabāk piebraukt. Izrādījās, ka Varšavā šī slepkavība ir gandrīz vai svarīgākais jaunums.

Tureckis sapīcis nospļāvās. Patiešām, kas tad nu! Tikko parādās kāds pieturas punkts, tūlīt kāds to likvidē. Patiesībā viņam, Tureckim, ar šo pieturas punktu gan nekāda sakara nebija. Viņam tas bija pasniegts uz šķīvīša ar zilu maliņu...

- Vai liecinieki ir?

- Vai vari stādīties priekšā, kas Varšavā ir Maršalkov-ska iela?

Tureckis nomurdēja kaut ko nesaprotamu.

- Kaut kas līdzīgs mūsu Tveras bulvārim.

-Tas ir, vispār liecinieku miljons, bet konkrēti neviena?

-Tieši tā. Šāvienus dzirdējuši visi, bet neviens neko nav sapratis. Tik dzīva bijusi satiksme. Starp citu, vairāki cilvēki apgalvo, ka šāvieni atskanējuši brīdī, kad pretī mūsu "Duch" vīriem apstājies zils "Rēno Megane". Šobrīd poļi mēģina atrast mašīnu, ļāteic atklāti, ka tas ir visai nereāls pasākums.

- Kas ar ballistiku?

- Šauts ar noīsinātiem kalašņikoviem. Rīt no rīta saņemsim tehniskos datus, bet šaubos, vai tie ko dos.

- Vai nevar būt, - domīgi ierunājās Tureckis, - ka poļiem kāds pasūtīja Bogačovu, bet pēc tam novāca šos pašus... Varbūt nepasūtīja, bet uzkūdīja un izprovocēja "Duch" vīrus, lai novāc Bogačovu. Viņi tomēr strādāja drošībā Polijā, varbūt tāds darbs šiem bija pa spēkam un metodes pazīstamas.

- Kar ir šis KĀDS? Pafantazē! Poļi nogalināti Polijas teritorijā. Bogačovs- Ukrainā, patiesībā mūsu degungalā. Pirmām kārtām tev jānodarbojas ar to. Varbūt tomēr vēlies lidot uz Krakovu?

- Nekādā ziņā! - Tureckis nobijās. - Ļauj beidzot atvilkt elpu!

Tureckis paņēma savu lielisko diplomātportfeli un brauca ar dienesta mašīnu uz mājām. Domas no jauna pievērsās mistiskajai čemodāniņa satura nozušanai. |ā, kamēr Vitja nebija to uzdāvinājis, nekādas problēmas nebija radušās. Vienu reizi bija pazaudēts kabatas portfelis, varbūt ar simt rubļiem, liela muiža, taču izmeklēšanas materiālus kabatas portfelī neiebāzīsi. Izpalīdzēja gan Vitja, ko tu neteiksi...

Pagaidi!

Soloņins?!

Diplomātportfeli uzdāvināja Vitja, viņam varēja būt rezerves atslēgas, viņš varēja izdomāt kādu triku ar atslēgu, viņš varēja visu noorganizēt!

|ā, bet kāpēc?

Tāpat, savam priekam. Lai izāzētu paziņu, ko no tāda var prasīt. Nu, protams, vainīgs Soloņins. Tāpēc jau viņš vīpsnāja par Turecka aizdomām uz Arkašu. Tas tik ir maitas gabals! Nu gan viņš tam sarīkos...

|ā, bet... Kā viņš varēja attaisīt diplomātportfeli, ja aizlidoja no laltas dienu agrāk nekā Tureckis?! Visīstākais marasms...

Laika mašīna? Atgriezās iepriekšējā dienā un iztukšoja čemodāniņu?

Bet ja to izdarījusi jaunā sieviete ar bērnu, kura lidmašīnā sēdēja blakus? Izmantojusi brīdi, kad viņš dodas uz tualeti? |a viņa ar Vitju uz vienu roku? Kas cits? Neviena cita vairs nav. Visi izvērtēti.

Tiklīdz Tureckis ieradās mājās, sieva sveiciena vietā pavēstīja:

- Tev pakete. Tas ir, bandrole.

- Bandrole?-Tureckis izbrīnījies jautāja.

-Vai tu Krimā neesi pārkarsis? - painteresējās aizkaitinātā Irina Genrihovna. Mūzikas skolā arī viņa bija aizvadījusi smagu dienu. Pa vasaru slinkumā palaidušies audzēkņi bija pamatīgi pārbaudījuši nervus. Viens otrs vispār nebija parādījies. - Varbūt tu neko ne tikai vairs neatceries, bet arī nedzirdi? Tev bandrole.

Tureckis izbrīnījies apgrozīja rokās bandroli un mēģināja atcerēties, kad pēdējo reizi saņēmis pa pastu ko tamlīdzīgu. Teiksim, darbā daudz kas pienāk pa pastu Bet mājās? No anonīma sūtītāja? Nē, sūtījis kaut kāds Vnukovs. Nosūtīts no galvenā pasta. Lai tā būtu. Savu mūžu viņš nebija pazinis nevienu Vnukovu. Tik un tā anonīms..

Tepat grozījās Ņina, un viņš ļāva meitai atnest šķēres un pārgriezt papīru. Izrādījās, ka bandrolē ir grāmata. Plāns Puškina sējumiņš. "Kapteiņa meitiņa" un "Belkina stāsti”.

-Ak, zinu, zinu! - iesaucās Ņina. - Tētis sagādājis man dāvanu!

-Tikai pārlieku oriģinālā veidā, - noņurdēja lrina Genrihovna un gribēja vēl ko piebilst, taču, pametusi acis uz vīru, pārdomāja.

Tureckim bija tik saspringta sejas izteiksme, ka viņa acumirklī kļuva nemierīga.

- Saša, kas noticis?!

- Nezinu.

- Kas to sūtījis?

- Nav ne jausmas.

- Un ko tas var nozīmēt?

- Ne-zi-nu! - Tureckis noskaldīja pa zilbēm, un dāmas uzskatīja par labāku doties projām.

Tureckis neēda vakariņas, bet iekārtojās ar grāmatu uz dīvāna. Viņš, protams, bija lasījis "Kapteiņa meitiņu" un "Belkina stāstus" (pēdējo reizi vismaz pirms piecpadsmit gadiem) un tagad nedomāja tos atsvaidzināt atmiņā. Viņš desmit reizes aplūkoja vāku, muguriņu un citas potenciāli slepenas vietas. Bez panākumiem. )a kāds grāmatā kaut ko noslēpis, lai Tureckis to atrastu, viņš katrā ziņā pārcenties. Protams, varēja nodot grāmatu ekspertīzei, un neatlaidīgie kriminālisti noteikti kaut ko atrastu, pirkstu nospiedumus, ja vien tie ir...

Pirkstu nospiedumi?! Kāds viņš kretīns! Pēc piecpadsmit minūšu ilgas grozīšanas pirkstos uz grāmatas varēja palikt tikai viņa pirkstu nospiedumi.

Nē, kaut kāds absurds. Neviens taču nesūtīs grāmatiņu ar svešiem pirkstu nospiedumiem.

Bet kāpēc tieši Puškins? Varbūt aiz tā kas slēpjas? Kas grāmatā varēja slēpties, ja tajā nebija nekādu ierakstu vai iezīmju. Vēlreiz jāpārskata visas lapas, tikai labi uzmanīgi.

"Kapteiņa meitiņa" un "Belkina stāsti".

"Belkina stāsti" un "Kapteiņa meitiņa".

Kāda tam jēga? Kas tas par uzdevumu?

Vai tikai kāds maniakāls Puškina cienītājs nav nolēmis pārbaudīt Ģenerālprokuratūras izmeklētāja izglītības līmeni?

Kādas blēņas!

Un kā to iespējams pārbaudīt? Kā sūtītājs pārbaudīs Turecka reakciju?

Un tomēr - kāpēc Puškins?

Viņš pāršķirstīja grāmatu vēlreiz. Pirmie bija "Belkina stāsti". Tie aizņēma sešdesmit trīs lappuses. Sešdesmit ceturtajā lappusē sākās "Kapteiņa meitiņa". Tureckis automātiski pārlasīja sākumu: "Mans tēvs Andrejs Petrovičs Gri-ņovs jaunībā kalpoja grāfam Miniham un atstāja dienestu kā premjermajors..." Hmm. Premjermajors - izklausās laba pakāpe, vajadzēs to iedot Soloņinam. "Mans tēvs Andrejs Petrovičs Griņovs jaunībā..."

Kas?!

"...Andrejs Petrovičs Griņovs..."? Griņovs! Vārds pateikts priekšā. Griņovs! Tā, tagad mierīgi. Soloņinam, protams, ar šo notikumu nav nekāda sakara. Bet Vnukovs? Kas ir Vnukovs? Ak kungs, kā gan iespējams būt tādam trulpau-rim? Pilnīgi skaidrs, ka runa irparVnukovu.

Tureckis metās pie tālruņa un piespieda Ģenerālprokuratūras garāžas tālruņa numura taustiņus.

-Te Tureckis. Man steidzami vajadzīga mašīna. Jā, atsūtiet uz mājām!

- Saša, - piesardzīgi pajautāja sieva, - vai ar tevi viss kārtībā?

- Ira! Viss būs uz goda! - Viņš uzšmaukstināja sievai uz auss buču un aizdrāzās. Pēc dažām sekundēm atgriezās, paķēra grāmatiņu un aizskrēja no jauna.

- Mamm, - nedroši pajautāja Ņina, - vai tētis zaudējis prātu?

- Ceru, ka līdz tam vēl tālu... - Irina Genrihovna nopūtās. - Katrā ziņā tu pagūsi beigt skolu.

Pa ceļam uz Vnukovu Tureckis ar zīmuli rokā apsvēra visus variantus. Kāds piegādājis viņam informāciju. Kas ir šis "kāds", pagaidām nav iespējams saprast, bet var gadīties, ka viņu izdosies atšifrēt no tā, kas atradīsies glabāšanas kamerā.

Tomēr - kāds ir kameras šifrs? Bet lai paliek šifrs, ja nav zināms tās numurs! Ļaunākajā gadījumā par šifru var arī nedomāt. Pieliekot zināmas pūles, var piespiest Vnuko-vas darbiniekus vienkārši atvērt vajadzīgo kameru. Bet kuru?

Acumirkli! lājautā - kāpēc viņam atsūtīta grāmatiņa? Dot mājienu par Griņovu varēja arī vienkāršākā veidā. Turklāt - kādēļ viss jāsarežģī? Šī situācija stipri atgādina spēli. Kāds caur palielināmo stiklu vēroTurecki: vai sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs ir atjautīgs vai ne? Problēma...

|ā, jāatgriežas pie grāmatiņas. "Kapteiņa meitiņa" sākas sešdesmit ceturtajā lappusē. Lūk, uzglabāšanas kameras numurs. Liekas, tā ari ir. Vadoties no parastās loģikas. kameras numuram vajadzēja būt vieglāk atrodamam nekā šifram. Tagad šifrs. Pirmais ir burts. Iespējami divi varianti - "G" vai "T", Griņovs vai Tureckis. Labi, tas būtu skaidrs. Bet kurtu ņemsi skaitļus, pilsoni izmeklētāj? Skaitļi... tie jāizskaitļo tur, kur minēts Griņova uzvārds. (Tātad tas drīzāk būs ”G" burts ) Vai nu lappušu numuri, kurās pieminēts Griņovs, vai arī rindiņas pēc šā paša principa.

Tureckis ķērās pie aprēķiniem un pēc desmit minūtēm ieguva divus rezultātus: 6479 un 1108.

Vnukovā Tureckis pirmām kārtām devās uz gaisa transporta milicijas nodaļu, kur demonstrēja savu apliecību un aicināja uz sadarbību operācijas veikšanā.

Divdesmit piecas minūtes pēc viņa ierašanās teritoriju ap 64. kameru nobloķēja milicijas darbinieki un civilā ģērbušies drošības dienesta vīri. Tureckis negribēja pievērst uzmanību: kas zina, kā viss beigsies.

Viņš pavilka uz augšu piedurknes un iemeta žetonu. Pēc tam akurāti kā rūdīts kramplauzis uzgrieza šifra "G 6479" piecus iespējamos elementus. Un pavilka rokturi uz savu pusi.

Durvis nevērās.

Tad viņš uzgrieza "G 1108”. Tāpat bez rezultātiem.

Viņš izmēģināja abus variantus ar "T" burtu.

Te jau bija vērts padomāt. Nepareizs bija vai nu šifrs, vai kameras numurs. Tieši kas? Un kā to novērst? |a vien... ja vien viņš vispār uzminējis, ka šai kamerai jābūt Vnukovā. Bet labāk par to nedomāt. Labāk vai ne, bet nekas nespēja atvairīt sakāvnieciskas domas. No otras puses, pēc loģikas likumiem - īstā vieta bija Vnukova. No Vnukovas viņš bija lidojis uz Krimu un ielidojis te atgriežoties. Tāpat kā Soloņins. Sasodīts, Vitja nekādā ziņā nebūtu kritis kaunā, būtu aptvēris, kas šeit slēpjas. Ko nu lai dara?

Tureckis ar acs kaktiņu pamanīja, ka saspringums miliču un drošībnieku sejās nozūd un parādās smīns.

Tureckis no 6479 atņēma 1108, pēc tam abus skaitļus saskaitīja, taču nevie»s variants nebija derīgs. Varēja izdarīt vēl kādas darbības, taču nekas vairāk prātā nenāca

Galu galā Tureckis vēlreiz aizgāja uz milicijas nodaļu, pēc trim minūtēm iznāca, bruņojies ar lauzni, ko atslēgas līmenī aizbāza aizdurvju malas un nikni parāva.

Šajā mirklī sakaitētajā iztēlē uzplaiksnīja doma, vai kamera tūlīt nesprāgs. Vai tā nav mīnēta?

Par drošības pasākumiem tomēr vajadzēja domāt iepriekš. Durvis atsprāga vaļā ātrāk, nekā Tureckis paguva izdomāt savu sprādzienbīstamo domu līdz galam. Skatienam atklājās kameras saturs.

Tajā atradās pazīstamais sainis ar apģērbu, rītakurpes, izmeklējamās lietas materiāli un... divus kilogramus smaga sīpolu virtene. Jaltas sarkanie. Saldie.

Soloņins. Krima, lalta, 2. septembris, pulksten 8.14.

...Milicijas kordons nelaida ziņkārīgos pie ēkas. Patlaban pie tās strādāja eksperti kriminālisti un pastaigājās vīri civilā ar drūmām sejām. Sienā rēgojās milzīgs robs, tam blakus - ķieģeļu un apmetuma drumslas. Strādnieki vēl nebija izsaukti. Notikuma vietu pētīja speciālisti. Kaut arī vēl bija agra rīta stunda, ziņkārīgo netrūka. Tomēr neviens īpaši necentās pielīst tuvāk...

Soloņins izslēdza televizoru. Sprādziens Lubjankā bija satricinājis visu valsti, nemaz nerunājot par tiesības sargājošiem orgāniem. Bumba bija ielikta sienā līdzās bijušās PSRS VDK pieņemamai istabai. Tik klaja nekaunība vēl nebija piedzīvota. Četros no rīta bija nodārdējis tā, ka no sienas tika izrauts kārtīgs gabals. Šajā laikā likumam paklausīgie pilsoņi gulēja, tāpēc, par laimi, upuru nebija. Cietis bija tikai pie ieejas dežurējošais milicis, viņš bija apdullināts un apskrāpēts ar ķieģeļu šķembām. Varēja teikt, ka ticis cauri ar vieglu izbīli.

Diktors paziņoja, ka pagaidām neviens atbildību par akciju nav uzņēmies. Neviens to arī nedarīs, Soloņins nosmīkņāja. Kā nekā dzīvojam Krievijā.

Organizators palika nezināms, un FDD vīri lauzīja galvu. Pastāvēja ieskats, ka pastrādājuši čečeni, pie kuriem pēdējā laikā ķērās pavisam nopietni. Diemžēl tas bija šādos gadījumos faktu neapstiprināts standarta pieņēmums.

Soloņinam tas neko nedeva. Sprādziens Lubjankā, pašā Maskavas centrā, viņam kalpoja par signālu. Rīkoties tik nekaunīgi spēja tikai viens cilvēks. Un Soloņins deva deviņdesmit procentus no simta, ka tas ir tieši viņš.

|au pirms stundas viņu bija pamodinājis Sergejs Skob-covs no Iekšlietu ministrijas Kriminālmeklēšanas pārvaldes, pavēstījis par notikumu un ieteicis noskatīties rīta ziņas, ko Soloņins ari izdarīja. Pēc noskatīšanās viņš izdarīja secinājumu, ka "ērglis" ir galvaspilsētā, laiks atgriezties. Lēmumu nostiprināja arī tā paša Skobcova sniegtā informācija: uzradies Šamils Aslanovs, iepriekšējā vakarā viņš ieradies Maskavā.

Līdzko Soloņins sāka kravāt somu, pretīgi un nelaikā iezvanījās tālrunis. Tā zvanīt prata viens vienīgs cilvēks, ar kuru kopā bija jāstrādā.

- Sveiks, premjermajor! Te Tureckis.

- Kāpēc premjermajors? - Soloņins automātiski jautāja.

- Nav svarīgi. Vai pamodināju?

- Par modināšanu nav runas, Saša. )au kravāju mantas, - atsaucās Soloņins.

-Tātad esi lietas kursā. Domā, ka tas ir viņš?

- Pieļauju. Ar lielu ticamības pakāpi. Ceru, ka visdrīzāk tā ir. Starp citu, vakar uzradies mūsu bārdainis.

- Ei nu! - Bija dzirdams, kā Tureckis līnijas otrā galā salecas. - Tādā gadījumā jo vairāk esi vajadzīgs šeit.

-Tieši tāds ir mans noskaņojums, tikai tu aizkavē

- Labi, neburkšķi! Atlidojis tūlīt ierodies pie manis!

Tureckis beidza sarunu.

Būs jānoklausās pārmetumi par atslēgām, nosprieda

Soloņins.

Ar nelaimīgo Turecka mašīnas atslēgu breloku iznākušās nepatikšanas bija atstājušas zināmas nogulsnes. Kopīgiem spēkiem bija noskaidrots, ka pie Bogačovu sav-rupnama atrastās atslēgas pieder Tureckim! Aleksandrs Borisovičs Krimā bija pazaudējis visu, kas vien iespējams. Diplomātportfeļa saturu vienā vietā, atslēgas - citā. Bet viņš, nelaimīgais operatīvais darbinieks, sakarā ar mašīnu bija veicis veselu izmeklēšanu - balts piektā modeļa žigulis,

1989,— 1992. gada izlaidums! Bija izstrādāta pat vesela teorija, ka slepkava, kas nogalinājis Bogačovu, atbraucis ar šādu mašīnu. Taču izrādās, ka tas ir Aleksandra Borisoviča vāģis. Tfu!

Nekas Soloņinu tā nekaitināja kā nokļūšana muļķīgā situācijā. Viņš nebija Tureckis, kam nekas cits nav vajadzīgs kā vien iespēja paironizēt par sevi vai citiem. Starp citu, Tureckis apgalvoja, ka tas nāk ar gadiem.

Viņiem ironizēšana bija izdevusies. Sacelta kājās visa laltas autoinspekcija. Steidzami bija nepieciešams reabilitācijas akts. Ibrahims Kadujevs šim nolūkam bija ļoti piemērots. Viņš bija uzradies īstajā reizē. Protams, ja tas ir viņš. Katrā ziņā lai tas būtu viņš. Tā būtu labāk viņam pašam, pavisam neloģiski nolēma Soloņins un izgāja no numura. Pats nemierīgākais viesnīcas ")alta” iemītnieks pameta viesnīcu otro reizi.

Tureckis. Maskava, 2. septembris, pulksten 10.30.

Šaubas pagaisa. Diplomātportfeja satura nokļūšana Vnukovas lidostas bagāžas kamerā bija kādreizējā kramplauža Griņova roku darbs. Tā kā Vitjam Soloņinam nenāca ne prātā dzīt tik nežēlīgus jokus ar savu draugu un skolotāju, Griņovs bija vienīgais un reālākais kandidāts. Vīrs bija demonstrējis roku veiklību. Tā teikt, paskaties, priekšniek, ko varu dabūt gatavu, kaut arī man nav nekāda sakara ar piekariņiem. Mantas uz Vnukovu bija nosūtījis viņš ar kāda Maskavas līdzzinātāja palīdzību.

Kas no tā izriet?

Nekas, jo vecajam krampim tikpat neko neizdarīsi. Pat ne huligānismu nav iespējams piešūt. Vienalga, neko nepierādīsi. Tas tik ir spruksts! Tureckis atcerējās, ka pirms aiziešanas no Griņova iegriezies tualetē, tāpat kā lidmašī-. nā, labi ja uz pusotru minūti. Un Griņovam ar deviņdesmit sekundēm bija pieticis, lai, neko nesabojājot, atvērtu čemodāniņu un tā saturu samainītu... Jājautā, kāda velna pēc tās superatslēgas vajadzīgas?! Retorisks jautājums. Reizēm tomēr vajadzīgas.

Soloņins tāds pats. Izrādās, ka attiecīgajās iestādēs ir vēl lielāki trulpauri nekā Tureckis. Jaltā viņam visos sīkumos bija stāstīts, no kādas automašīnas ir atrastās atslēgas, bet Vitjam ne mirkli nebija ienācis prātā, ka tā ir drauga mašīna. īsta kājminamā domāšana...

Apmēram tādā garā prātoja Tureckis, kaut arī nebija īsti pārliecināts, ka Soloņina vietā būtu bijis attapīgāks. Nebija pat nojausmas, kā tagad rīkoties.

Iezvanījās tālrunis, un Tureckis laiski pacēla klausuli.

- Saša, man jaunumi, - neizteiksmīgā balsī paziņoja Merkulovs.

- Kaut kur Eiropā atkal nošauts kāds mūsu figurants?

- Diemžēl nē. Tad vismaz kaut kas būtu. Citi jaunumi. Es atstādinu tevi no lietas izmeklēšanas. Sen taču neesi bijis atvaļinājumā.

-Ko?!

- Cik saprotu, tu mani sadzirdēji, - Merkulovs izteica pieklājīgu minējumu un nolika klausuli.

Tureckis sēdēja kādu brīdi, cenzdamies atcerēties, cik reižu savā mūžā viņam bijušas dzirdes halucinācijas. Šķiet, ne reizi. Pēc tam pielēca kājās un skriešus devās pie Mer-kulova. Par spīti sekretāres sašutumam, viņš ielauzās kabinetā.

- Ahā! - noteica Merkulovs, tāpat kā ģenerālprokurors.

- Biju pārliecināts, ka ieradīsies.

- Ko tas nozīmē? - jautāja Tureckis. - Tas ir jauns paņēmiens, kā steidzami izsaukt padoto?

Diemžēl tāds ir fakts.

-Tu nejoko?-Tureckis nespēja noticēt.

Merkulovs klusēja. Droši vien uzskatīja, ka, jo mazāk runās, jo drīzāk viņam noticēs. Tā arī notika. Tureckis gurdi atslīga uz krēsla un noteica:

- Bet kāpēc?

- Neko nevaru darīt. Ir zināmi noteikumi, un tu zini, ka es tos nepārkāpju.

- Kostja, dieva dēļ, beidz runāt tai Ezopa valodā un paskaidro kā cilvēks - kas tevi piespieda? Demidovs?

- Es viņu piespiedu.

- Kāda velna pēc? - Tureckis jau bija pilnībā aizmirsis pirms piecām minūtēm piedzīvotās mokas sakarā ar ideju trūkumu. Patlaban šķita, ka atminējums ir kabatā, bet kāds (šoreiz tuvs draugs) ar lielām šķērēm cenšas kabatu pārgriezt.

- Es saņēmu anonīmu informāciju, ka lietas izmeklēšanā tu, būdams ieinteresētā persona, vari būt neobjektīvs, jo tev ir cieši kontakti ar Bogačovu ģimeni.

- Tu esi saņēmis anonīmu informāciju? - Tureckis nespēja noticēt. - Kopš kura laika tu ņem to vērā? Vai tikai neesi atradis šo informāciju bagāžas kamerā?

- Nesapratu.

- Neliecies ne zinis.

- Es varētu nelikties ne zinis, ja neraizētos ne tikai par Ģenerālprokuratūras, bet arī par savu darbinieku interesēm. Lieta varēja tev slikti beigties. Labi vēl, ka neko nav paguvusi uzost dzeltenā prese, citādi nez ko izpūstu. - Redzot, ka Tureckim acis kļūst arvien platākas, Merkulovs beidzot apžēlojās. - Vai tiešām tu neko nezini vai arī liec lietā Staņislavska sistēmu? Labi. Tev ar lekaterinu Bogačovu ir finansiālas attiecības. Un līdz ar to tu vari ietekmēt viņas liecības.

- Kā to saprast?

-Tava Irina ir Bogačova meitas skolotāja.

- Mana Irina?

- Jā.

- Kostja, tu esi izkūkojis prātu.

Merkulovs iecietīgi nopūtās.

- Labi, ka manu kabinetu nenoklausās, citādi jau sen es būtu diskreditēts par pārlieku familiārām attiecībām ar padotajiem. Piezvani sievai!

Tureckis piezvanīja uz mūzikas skolu un lūdza pasaukt Turecku. Nesasveicinājies viņš pajautāja:

- Es uzdošu tev tikai tādu jautājumu, lai vari atbildēt ar "jā" vai "nē". Vai Juļa Bogačova ir tava skolniece?

- Jā. Un nē.

- Ko tas nozīmē?! - pilnībā aizmirstot "jā" un "nē", Tureckim acumirklī izspruka.

- Viņa vēl ir pavisam maza, taču ļoti talantīga. Mācījās mūsu skolā pusgadu, es viņu pat neredzēju. Pēc tam māte vēlējās atrast meitai vēl arī privātskolotāju, un tā izrādījos es.

- Kāpēc es neko par to nezināju?

- Ko vēl negribēsi?! Varbūt vēlies, lai es tev ziņoju par katru audzēkni? Vai tu man daudz stāsti par savu darbu?

-Tās ir divas dažādas lietas!

- Nepavisam nav dažādas! - atcirta Irina Genrihovna. -Arī tu ilgu laiku nodarbojies ar vieniem un tiem pašiem cilvēkiem. Un neiedomājies nomest klausuli! - To pateikusi, viņa pirmā beidza sarunu.

Tureckis bezpalīdzīgi paskatījās uz draugu.

Merkulovs klusēdams noplātīja rokas.

CETURTĀ DAĻA

Soloņins. Maskava, 2. septembris, pulksten 14.55.

Skobcovs savā dzimtajā pārvaldē ziņoja:

- Aslanovs apmeties viesnīcā "Ukraina".

- Nav muļķis! - Soloņins nosvilpās. - Bet kāpēc ne "Re-disonā" vai "Pentā"?

- Pajautājiet to viņam pats! - ieteica vecākais leitnants.

- Man liekas, Serjoga, ka ar viņa starpniecību jāmēģina iziet uz Kadujevu.

- Pagaidām citu variantu nemaz nav.

-Zirgos! - celdamies pie galda kājās, nokomandēja Soloņins un, atbildot uz jaunākā kolēģa mēmo jautājumu, piebilda: - Aizvizināsimies līdz viesnīcai un izlūkosim situāciju.

Viņi iepazinās ar situāciju divas stundas.

- Viktor Mihailovič! - Skobcovs nenoturējās. - Ko te velti sēdēsim? ļānoliek novērotāji. Un beigta balle.

Viņš sēdēja devītā dienesta žiguļa kabīnē un sāniski skatījās uz klusējošo Soloņinu.

- Tā arī darīsim, - viņš atsaucās, neatraudams skatienu no viesnīcas parādes durvīm. - Taču mūsu draugam Ka-dujevam nepatīk tūļāties. Rīt var būt par vēlu.

Tureckis paņēma no Soloņina sava žiguļa atslēgas un brauca mājās. Sievu un meitu viņš sastapa tieši uz sliekšņa. Abas bija saposušās kā svētkos. Uz viņa jautājošo skatienu Irīna Genrihovna visžēlīgi paskaidroja:

- Mums ir kultūras programma.

- Un kurp tad dosieties?

- Uz Personisko kolekciju muzeju, - braši atsaucās Ņina.

- Uz Privāto kolekciju muzeju, - izlaboja pedantiskā māte.

- Es braucu kopā ar jums, kāpiet mašīnā! - Tureckis nokomandēja. - Citādi pēdējā laikā esmu pavisam atpalicis. Kas zina, varbūt nespēju atšķirt Puškinu no Renē Mag-rita.

- No kurienes tu zini par Magritu? - sieva ar aizdomām apjautājās pēc desmit minūtēm. - Nebiju manījusi, ka esi tik erudīts.

-Tiku apgaismots, - kautri atbildēja Tureckis, iebraukdams Volhonkā.

Tieši preti atradās liela plāksne: "Renē Magrits. ASV un Eiropas kolekcijas" Ir nu gan sagadīšanās! Sveiciens māksliniecei Tjutjukinai. Tureckis nepauda savu izbrīnu ne ar vārdu, novietoja automašīnu un iegāja pa durvīm līdzi savām dāmām.

Irina ar Ņinu jau drīz pievienojās kādai ekskursijai, bet Tureckis kavējās aizmugurē, uztverdams atsevišķas frāzes:

- ...vienlaikus ar beļģu mākslinieka simtgadi. Ļoti noslēpumains divdesmitā gadsimta mākslinieks... Izstādīti divdesmit septiņi pazīstamākie audekli un divas skulptūras, kas ļauj gūt priekšstatu par galvenajiem slavenā sirreālis-ta daiļrades posmiem.

Tureckis pamanīja, ka Irina, kaut ko ieraudzījusi, aši pa-

griež Ņinu uz cita eksponāta pusi, kas it kā būtu interesantāks. Interesanti, ko gan sieva audzināšanas nolūkos meitai nav jāvusi apskatīt? Tureckis pagāja uz priekšu un nokļuva pie audekla ar īsu un skaidru nosaukumu -"Izvarošana". Uz audekla bija sievietes galva ar krāšņu frizūru, bet uz sejas attēlots sievietes augums. Tureckis atcerējās, ka redzējis gleznas reprodukciju uz skandalozās Henrija Millera grāmatas "Vēža trops" vāka. Ko te lai saka? Iespaidīgi, pat ļoti iespaidīgi. Šķiet, viņš kaut ko sāka apjēgt, kaut ko tādu, kas attiecas uz sirreālisma būtību, uz dīvainajiem sapņu sajaukumiem...

Pievērsis skatienu nākamajam darbam, viņš tikko novaldījās, lai nervozi neiesmietos. Asins peļķē vertikāli stāvēja šautene. Varēja domāt, ka asinis iztecējušas no šautenes. Zem darba paraksts - "No kara pārnākušie". Precīza Bogačovas mājā pie sienas pakarinātā darba kopija. It kā mākslinieka miesassarga Maļceva otas darināta. Patiesībā kopija bija viņa glezna. Izrādījās, ka Maļcevs ir banāls plaģiators. Un avantūrists. Nācās atzīt, ka Bogačovu viņš smalki aptinis ap pirkstu. Nebija pat pūlējies nomainīt gleznas nosaukumu. Nebija grūti saprast, kas viņu pamudinājis izvēlēties tieši to gleznu. Maļcevs bija karojis Afganistānā.

Steidzami vajadzēja ar kādu aprunāties. Tureckis nepacietībā izgāja uz ielas, izvilka mobilo tālruni un nospieda septiņus ciparus, kas ļāva jebkurā laikā nekavējoties sazināties arGrjaznovu.

- Hmm? - spriežot pēc skaņas, Vjačeslavs lvanovičs ēda sviestmaizi.

- Kā klājas?

- Hmm...

- Ko dara Sofrins?

- Nodarbojas ar Aļošinas novērošanu.

- Kas tā tāda?

-Tā ir konfidenciāla informācija, - neapmierināts par pārtraukto maltīti, atcirta Grjaznovs. - Un vispār - kā jūs teicāt, kāds ir jūsu uzvārds?

- Slava, es veicu pētījumu mākslas zinātnē! - lepni pavēstīja Tureckis.

- Ko... ko tu izdarīji?!

Soloņins. Maskava, 2. septembris, pulksten 19.55.

Astoņos vakarā Šamils Aslanovs izgāja no viesnīcas ar diplomātportfeli rokā Vēl viens ar diplomātportfeli, automātiski nodomāja Soloņins. Aizgājis līdz Kutuzova prospekta un Ukrainas bulvāra krustojumam, viņš iekāpa baltā "Opel", kas piebrauca.

-Seko, tikai uzmanīgi! - Soloņins izstiepa kaklu kā dzinējsuns, kas saodis medījumu.

Devītais žigulis sekoja Aslanovam, ievērojot nepieciešamo attālumu (atstājot starpā vienu divas automašīnas).

Ilgi braukt pa Kutuzova prospektu neiznāca. "Opel" iegriezās Rajevska ielā un, nenobraucis ne trīsdesmit metrus, apstājās.

- Brauc! - Soloņins norādīja. - Apstājies pie Studentu ielas!

Viņi pabrauca garām ielas malā stāvošajai mašīnai, taču apstāties nevajadzēja.

- Uz kurieni tad šis? - paspruka Skobcovam, atpakaļ-skata spogulī ieraugot Aslanovu, kas izkāpa no mašīnas. Bez diplomātportfeļa.

"Opel" strauji uzņēma gaitu, nekautrēdamies viņus apdzina un iegriezās Studentu ielā pa labi. Aslanovs devās pretējā virzienā uz Kutuzova prospektu.

- Ko tagad? - jautāja Skobcovs. - Kam tagad jāseko?

- Automašīnai, - Soloņins pateica, un jaunākais pārinieks noticēja, ka Soloņinam ļoti labi zināms, kas notiek.

Cenzdamies nepievērst uzmanību, viņi iekārtojās aiz muguras. Satiksme nebija īpaši blīva, tāpēc varēja neatpalikt un netaisīt riskantus manevrus. "Opel" vēlreiz nogriezās, tagad uz Kijevas ielu.

- Nez kāpēc viņi met lokus. - Skobcovs sagrieza stūri pa labi.

- Centīsimies to noskaidrot, - paziņoja Soloņins, kam radās aizdomas, kas varētu mašīnā sēdēt. Cauri ietonētajiem stikliem nekas nebija redzams, taču izlīdzēja intuīcija.

Izbraukuši uz Kutuzova prospekta, viņi traucās uz priekšu. Te vajadzēja likt lietā prasmi meistarīgi apdzīt, pielāgoties un uztrāpīt luksofora zaļo gaismu. Žigulis veikli spraucās starp mašīnām un neļāva baltajam "Opel" atrauties. Pirms krustojuma ar Minskas ielu Soloņins deva rīkojumu.

- Iekārtojies cieši aiz muguras!

- Pamanīs... - Skobcovs apdzina tūristu autobusu un nospieda gāzes pedāli.

- Lai! Ilgi viņi vairs nelīkumos, - Soloņins noslēpumaini pateica, laikam viņa galvā bija nobriedis plāns.

Krustojumā "Opel" apstājās pie luksofora sarkanā signāla. Viņi tuvojās tam no aizmugures.

- Uzdod pa buferi! - Soloņins koncentrējās.

Skobcovs apstulba.

-Kā?!

- Maigi. Turecka manevrs. Esi par tādu dzirdējis?

- Nē, - Skobcovs atzinās.

- Slikti. Tev jāapgūst klasiķi. Aiziet!

Automašīna prātīgi uzgrūdās "Opel" pakaļējam buferim, un no tā kā lielgabala lādiņš izlēca skūts kaukāzietis.

- Klau, ko tu dari? Acu pierē nav?

Vicinādams rokas, kaukāzietis metās pie žiguļa.

- Tu patērgā ar viņu, bet es eju, - paziņoja Soloņins, kāpdams ārā no mašīnas.

Kamēr karstasinīgais dienvidnieks izteica nesatricināmajam Skobcovam likumīgas pretenzijas, viņš piegāja pie "Opel" un pavilka uz savu pusi aizmugurējās durvis. Durvis, pa kurām bija izkāpis Aslanovs. Un ieskatījās salonā.

Smaidīdams pa visu seju, uz viņu skatījās Ibrahims Ka-dujevs.

- Dārgais, tā tik ir tikšanās! - liekulīgi nodziedāja čečens.

- Galīgi esi mani nomocījis, Ibrahim. - Soloņins apsēdās viņam blakus kā vecam paziņam. - Nekādi nespēj nomierināties, skraidi apkārt. Vadā svešus portfeļus. - Viņš pastiepa roku pēc melnā čemodāniņa.

- Kāpēc tu mani apvaino? Saki, kas vajadzīgs! - Kadu-jeva acīs iegailējās ļaunas uguntiņas. - Un ej projām! Dzirdi vai ne?

Šajā mirklī nozibēja Kadujeva roka. Viktors tikko paguva reaģēt. Džinsauduma krekla apkakle mazliet piebremzēja šauro asmeni, kas pārgrieza ādu uz kakla.

Soloņins ar kreiso roku piespieda Kadujeva roku pie sēdekļa atzveltnes, bet ar labo sažņaudza rīkli.

-To nu gan nevajadzēja, Ibrahim, nevajadzēja.

- Šaitans, krievu šaitans, - gārdza čečens, locīdamies kā zutis. - Neciešu...

- Vai kāds to lūdz? - Soloņins uzspieda uz asā, izvirzītā gāmura, un Kadujevs uzreiz kļuva slābans.

Pametis skatienu uz ielas, viņš apmierināts konstatēja, ka jaunā paaudze darbojas profesionāli. Serjoža Skob-covs, galvas tiesu mazāks par skūto čečenu, ieslēdza uz asfalta guļošo augumu rokudzelžos.

Tureckis. Maskava, 3. septembris, pulksten 8.40.

"Ko darīt?" un "Kas vainīgs?” - mūžīgie ne tikai krievu inteliģences, bet arī Ģenerālprokuratūras darbinieku jautājumi. Ko darīt, domāja Tureckis, ja izdomāta iemesla pēc esi atstādināts no lietas izmeklēšanas un nosūtīts atvaļinājumā, kas nebija pat prātā?

Viņš gulēja uz iemīļotā vecā dīvāna un šķirstīja Puški-na sējumiņu. Tas patiešām bija pagadījies īsti reizē. Puš-kins tomēr viscaur bija mūsējais.

Spriežot pēc iepriekšējās pieredzes un agrākajām atstādināšanām, Tureckis nešaubījās, ka agrāk vai vēlāk no jauna vajadzēs pievērsties Bogačova lietai, bet tikai tad, kad daudz kas būs nelabojami nokavēts. Vai iespējams kaut ko darīt patlaban, kaut vai melno darbu, kas atvieglotu dzīvi nākotnē?

Bogačova un Guks, juniors, atrodas Krimā, viņus neiz-sekosi.

Kur atrodas Guks, seniors, vispār nav zināms.

Arī Maļcevs Krimā.

Pārējie miesassargi izklīduši. Trofimovs strādā bankā. Viņa novērošana pēc Demidova pieprasījuma pārtraukta.

Otrs tehniķis, Trofimova draudzenes tēvocis, izčibējis pavisam.

Toties draudzene pati - pēc Grjaznova operatīvo darbinieku ziņām - sēž mājās ar lauztu kāju.

Divdesmit minūtes pāri deviņiem Tureckis apstādināja mašīnu Novoslobodskas ielā kvartāla attālumā no mājas, kur Dmitrija Trofimova trīsistabu dzīvoklī dzīvoja viņa draudzene, sieva un mīļākā Zoja Voskresenska. Trīsdesmit otrā dzīvokļa logi izgāja uz ielu, tāpēc Tureckis pareizi secināja, ka Grjaznova ērgļiem jābūt tuvumā.

Nepilnās divdesmit piecās minūtēs viņš pārlūkoja visas novērošanai piemērotās vietas, taču nevienu neatrada. Pēc tam noskatīja brīvu galdiņu kafejnīcā ielas pretējā pusē un apsēdās dzert kāliju.

Bija vajadzīgas piecdesmit minūtes un piecas simt gramu tasītes, lai viņš izdarītu noteiktus secinājumus.

1. Saimniece, tas ir, Voskresenska, ir mājās, jo ar sievietes roku metodiski tika laistītas puķes visos četros logos.

2. Tā patiešām ir Voskresenska, nevis kāda cita, jo rokas stāvoklis vienmēr ir vienāds, it kā sieviete vai meitene sēdētu pretī puķēm. Zinot, ka Voskresenska salauzusi kāju, loģiski bija uzskatīt, ka viņa pārvietojas, sēdēdama ratiņos.

3. Dzīvoklī atrodas vēl kāds. To izdevās noskaidrot ar izmeklēšanas eksperimentu, ko Tureckis veica, neizkustoties no vietas. Viņš izvilka mobilo tālruni un piezvanīja uz Trofimovas-Voskresenskas dzīvokli brīdī, kad tika laistītas puķes un abas rok.is bija redzamas. Tomēr kāds pacēla klausuli. Un pacietīgi klusēja. Arī Tureckis neteica ne vārda un atvienojās.

4. Pēc tam Tureckis piezvanīja Trofimovam uz darbu, un viņš pēc dažām sekundēm tika paaicināts pie tālruņa. Tātad dzīvoklī atradās kāds cits.

Desmit minūtes pāri vienpadsmitiem ieradās operatīvais darbinieks, kas veica novērošanu. Viņu noteikt nebija grūti, jo Tureckis atcerējās šo viru pēc sejas. Darbinieku sauca Vitālijs Čuikovs, turklāt viņš apsēdās pie blakusgal-diņa, turēdams rokā pilnu maisiņu ar uzrakstu "Krievu bistro". Tātad ne jau ēst viņš bija te atnācis.

- Vitālij, - Tureckis ierunājās, - ja tu tagad pagriezīsies, pateikšu Grjaznovam, lai atlaiž no darba kā profesijai nepiemērotu.

Vitālijs, kas jau gribēja instinktīvi pagriezties, notrīcēja, taču savaldījās. Piecas sekundes klusējis, viņš sacīja:

-Sveicināti, Aleksandr Borisovič! Būsiet bagāts.

- Man tāpat ir labi, nemēģini pielabināties! Kāpēc pameti posteni? Esmu te jau pusotras stundas, bet neviens neko nenovēro.

- Novēro! - iekaisīgi atsaucās Čuikovs. - Mums šajā mājā, kur kafejnīca, augu diennakti ieslēgta novērošanas kamera. Mums vienmēr ir nodrošinājums.

- Labi. -Tureckis kļuva piekāpīgāks, kaut arī saprata, ka filma tiks noskatīta ne agrāk kā pēc diennakts. Bet tas var būt daudz par vēlu. - Kāpēc tik ilgi biji projām?

- Bija taču jāseko viņai.

- Kam?

- Voskresenskai.

- Kā to saprast? Viņa sēž mājās. Kur tu klaiņoji?

- Viņa nav mājās! - teica operatīvais darbinieks. - Viņa aizbrauca!

- Ko nu lej?! Es nupat viņu redzēju!

Iestājās klusums, Tureckis novērotāju rindās sev aiz muguras juta apjukumu. Likās, ka Voskresenska nav ar pliku roku ņemama. Kaut kādā veidā viņai bija izdevies aptīt novērotājus ap pirkstu. Trofimovs bija sev izvēlējies tādu draudzeni, ka tik turies!

- Stāsti!

- Nav jau, ko stāstīt. Pirms divām stundām viņa izgāja no mājas...

- Kā viņa varēja iziet?!

- Ar kruķiem. Noķēra auto un aizbrauca uz lekcijām. Uz Sečenova medicīnas akadēmiju. Frunzes krastmalā. Mēs izsekojām viņu līdz galam, un es tur atstāju savu pārinieku.

Tureckis drudžaini domāja. Iznāca, ka vienu brīdi dzīvoklī bijuši nevis divi cilvēki, bet veseli trīs?!

-Sēdi tepat!

Tureckis ātri šķērsoja Novoslobodskas ielu un iegāja kāpnēs. Pirms ieiešanas liftā viņš brīdi aizkavējās un ielika mobilo tālruni žaketes sānu kabatā, lai antenu no ārpuses varētu noturēt par pistoles stobru. Paldies dievam, ka aizkavējās, jo tālrunis iezvanījās. Liftā tas nebūtu noticis.

- Aleksandr Borisovič? Zvana Georgijs Maļcevs, - vai atceraties mani? |ūsu numuru man iedeva Katja un lika steidzami piezvanīt.

- Maļcevs? Atceros jau atceros, - noteica Tureckis. - Kā tad, lielais mākslinieks sirreālists. Un plaģiators.

- Atvainojiet, - pēc klusuma brīža ierunājās apstulbušais Maļcevs. - Nesaprotu, par ko ir runa?

- Cik lielu summu noplēsāt no savas darba devējas? |a nemaldos, sešus taukšķus? lūsu vietā es atdotu naudu atpakaļ.

- Bet es...

-Vismaz to, kas palicis. Un visu godīgi izstāstītu. Pre-tējā gadījumā nebūšu slinks un pāršķirstīšu kodeksu, lai noskaidrotu, kāds pants vislabāk piemērojams. Vai saprati?

Jā. - Maļcevs ,ir piespiešanos atbildēja.

- Tagad stāstiet, kas vajadzīgs! Tikai ātri. - Tureckis jau grasījās iet iekšā liftā.

- Pēc mūsu ierašanās Gurzufā jaunā apsardze pavēstīja, ka mājas tuvumā grozījies kaut kāds tips. Apsardze nav varējusi viņu aizturēt un pat noskaidrot, kas viņam vajadzīgs, taču tas vīrs ir nofotografēts. Izrādās, ka tas irTom-skis.

-Tomskis?! - Tureckis nospieda pogu, un lifts sāka virzīties uz augšu. - Kas viņam tur bija meklējams?

- Nezinu. Redzot, ka tuvojas apsardze, viņš iekāpis mašīnā un aizbraucis.

- Kādā mašīnā?

- "O pel".

Šis fakts atsauca kaut ko atmiņā, un Tureckis nolēma atstāt uz Ma|cevu vēl lielāku iespaidu.

-Šampanieša putu krāsā?

- Kā jūs to zināt?! - Efekts pārspēja gaidīto.

- Esmu gaišreģis.

Trīsdesmit otrā dzīvokļa durvis atvērās gandrīz tūlīt -piecpadsmit sekundes pēc zvana poga nospiešanas. Viņš tika sagaidīts ar vārdiem:

- Beidzot esi klāt, Galka!

Tureckis bez atļaujas garām meitenei ar ieģipsētu kāju iegāja priekšnamā. Viņš paguva ievērot, ka priecīgās gaidas sejā acumirklī nomaina šausmu izteiksme. Viņš saprata, ka redz īsto Zoju Voskresensku. Saprata arī, ka viņa kādu gaidījusi, droši vien draudzeni, kas iejutusies viņas lomā ar kruķiem, un nav varējusi aizsniegties līdz durvju actiņai. Atvēra durvis uz labu laimi un iekrita. Simpātiskajā sejiņā parādījās neiedomājama vilšanās. Bija jāatzīst, ka Dmitri-jam Trofimovam ir nevainojama gaume.

- Kur viņš ir? - čukstus pajautāja Tureckis, pats īsti neapzinādamies, ko ar to domā.

- Saša ir vannasistabā, - Voskresenska vientiesīgi nodeva tēvoci. - Kopē fotogrāfijas. - Un piebilda: - Viņš ne pie kā nav vainīgs!

- Nešaubos, - noteica Tureckis un, piegājis pie van-nasistabas, norēcās:

- Aleksandr Tomski! Aizlieciet rokas aiz galvas un nāciet ārā! Dodu desmit sekundes laika. - Un viņš demonstratīvi iebāza roku kabatā.

- Saša, nāc ārā! - iespiedzās Voskresenska. - Ātrāk nāc ārā, muļķi!

- Pagaidiet, - no vannasistabas atskanēja mierīga vīrieša balss, - citādi te visu sagaismosiet. Ļaujiet vismaz aizvākt fotopapīru.

Pēc pusminūtes, kuras laikā bija dzirdams, kā Tomskis rosās pa vannasistabu, durvis lēnām atvērās...

ļa viņam tur ir pistole... nodomāja Tureckis. Viņš tomēr šādās lietās ir speciālists, ar mani nav salīdzināms...

Tomskis iznāca ar rokām aiz galvas un, negaidot komandu, pagriezās ar seju pret sienu. Tureckis aizlika viņam rokas aiz muguras un ieslēdza no Vitālija paņemtajos ro-kudzelžos.

Maskava Ģenerālprokuratūra K. D. Merkulovam

SPECZIŅOJUMS

Kostja! Izmantoju laimīgo iespēju pavēstīt jaunākās ziņas, ko atklāju gluži nejauši, kad man beidzās cigaretes un es devos uz tuvāko kiosku.

I A. V. Tomskis, bijušais Leonīda Bogačova apsargs, ielidojis Maskavā 3. septembra rītā. Paredzēdams, ka paša un māsasmeitas Z. F. Voskresenskas dzīvokli var novērot, no Vnukovas lidostas viņš piezvanījis kaimiņienei, lai pasaka Voskresenskai, ka viņam nepieciešams iekļūt pie viņas mājās.

2. Izstrādāts pavisam vienkāršs plāns. Kaimiņiene G. G. Stahanova nokrāsojusi matus un uzvilkusi Voskresenskas drēbes. Uzlikusi uz kājas ģipša imitāciju, viņa ar kruķiem izgājusi no mājas. Ar to pieticis, lai brašie Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes aģenti nolemtu, ka Voskresen-ska visā godībā devusies uz lekcijām medicīnas akadēmijā, un mestos viņai pa pēdām. Pēc tam Tomskis mierīgi iegājis mājā, kur dzīvoja māsasmeita un, protams, nekur nebija gājusi.

3. No viņa liecības izriet vairāki fakti.

3.1. Tomskim steidzami vajadzēja tikt Trofimova dzīvoklī ierīkotajā unikālajā fotolaboratorijā, lai attīstītu un nokopētu Gurzufā Bogačova mājā ar speciālo aparatūru uzņemtās fotogrāfijas. Trofimovs pat nenojauš parTomska ierašanos Maskavā savā dzīvoklī, ne arī to, kur viņš atradies pirms tam.

3.2. Tomskis uzrādīja dokumentus, kas apliecina, ka 25. augustā viņu kā privātdetektīvu nolīgusi apdrošināšanas sabiedrība "Finist", kurā Bogačovu laulātais pāris apdrošinājis patlaban nozagto kaklarotu ar piekariņiem. Šā iemesla pēc viņš nekur nav bijis atrodams. Maskavā Tomskis neatgriezās, bet Krimā turējās no Bogačovas pa gabalu un vēroja. Tikai reizi man gadījās sadurties ar viņu tieši: Tomskis bija pie “Opel” stūres, kuram nejaušības pēc uzbrauca virsū Jaltas prokuratūras mašīna. Toreiz man neizdevās uzzināt, ar ko ir darīšana.

3.3. Tomskis nodarbojās ar lietas tehnisko pusi. Uzskatot, ka viņam, speciālās novērošanas līdzekļu speciālistam, varēja būt sakars ar seifa atvēršanu, man tikai daļēji bija taisnība. Nolīgstot Tomski, apdrošināšanas sabiedrība vadījusies tieši no tā. Pēdējās deviņas dienas Tomskis modelējis šifra kombinācijas noteikšanas variantus, kādus būtu varējuši izmantot iespējamie ļaundari. Aizvakar vakarā viņš nācis pie secinājuma, ka to būtu varējis izdarīt tikai cilvēks, kas atrodas tālu jūrā (vismaz kilometra attālumā no krasta). Tā ir vienīgā vieta, no kuras ar speciālo aparatūru iespējams redzēt to Leonīda Bogačova istabas sienas daļu, kurā iemontēts seifs. Lieta tāda, ka seifs atrodas zonā, kas nekādi nav ieraugāma no sauszemes!

T ureckis.

3. septembrī, pulksten 14.52.

No Šamila Aslanova (Ičkērijas republikas pilsoņa) liecinieka pratināšanas protokola.

Maskava, 3. septembris, pulksten 12.20.

S o 1 o ņ i n s . Pilsoni Aslanov, vai jūs pazīstat Ibrahimu Kadujevu?

As I a n ovs . |ā, es to nenoliedzu.

S o 1 o ņ i n s . Vai jums zināms, ka viņš vada ekstrēmistu grupējumu?

As 1 a n ovs . Tas zināms katram čečenam. Pat mazam bērnam.

S o 1 o ņ i n s . Un jūs atbalstāt viņa darbību?

A s 1 a n o v s. Nekādā ziņā. Vienmēr esmu iestājies pret vardarbību jebkādā veidā un militāru paņēmienu lietošanu jautājumu risināšanā. |a vēlaties, tādu metožu lietošanu kā Kadujevam.

S o I o ņ i n s . Vai ar to jūs domājat teroristiskas akcijas?

As I a novs . Tieši tā.

S o 1 o ņ i n s . Iznāk, ka jūs nosodāt atbrīvošanās cīņu, zem kuras karoga uzstājas Kadujevs?

As 1 a n o vs . |ā.

S o I o ņ i n s . Tādā gadījumā paskaidrojiet to, ka fotogrāfijā jūs abi redzami mierīgi sarunājamies pie pusdienu galda...

A s 1 a n o v s . Vakariņās.

S o I o ņ i n s . Labi, lai būtu vakariņas. Nekādi nav iespējams pateikt, ka jūs esat idejiski ienaidnieki.

As 1 a n o vs . Mēs neesam ienaidnieki.

S o 1 o ņ i n s . Paskaidrojiet precīzāk!

A s 1 a n o v s . Viņš ir pats par sevi. Es pats par sevi. Mums katram savs ceļš. Taču abi esam čečeni, vai to jūs saprotat? Un nav jēgas slēpties vienam no otra. Mums ir maza zeme.

S o I o ņ i n s . Vai jums ir lietišķas attiecības ar Ibrahi-mu Kadujevu?

As I a n ovs . Kā lai to pasaka...

S o 1 o ņ i n s . Kā ir, tā ari pasakiet.

A s 1 a n o v s. Par lietišķām tās nenosauksi.

S o I o ņ i n s . Par kādām tad? Vai tēju nevēlaties?

A s I a n o v s. Paldies, neatteikšos.

S o I o ņ i n s . Tātad kādas ir jūsu attiecības?

As I a n o v s . Vairāk tādas kā piespiedu partnerattiecības.

S o 1 o ņ i n s. Kā to saprast?

A s 1 a n o v s . Viņš saņem procentus no mana biznesa.

S o 1 o ņ i n s . |ūs nodarbojaties ar farmakoloģiju?

As I a n ovs. |ums ir pareiza informācija.

S o 1 o ņ i n s . Kāda loma te ir teroristam Kadujevam? Varbūt šis terorisms īstenībā ir aizsegs, aiz kura slēpjas nodarbošanās ar nopietnu zinātni un biznesu?

A s 1 a n o v s . Nekā smieklīga te nav. Es uzturu ar viņu kontaktus, lai pasargātu sevi un savu biznesu.

S o 1 o ņ i n s . Vārdu sakot, jūs maksājat Kadujevam, bet viņš jūs netraucē un ļauj mierīgi nodarboties ar savām lietām.

Aslanovs.Jūs esat visu sapratis pareizi.

S o 1 o ņ i n s . Kas tur ko nesaprast? Visīstākais rekets.

As 1 a n o vs . Atvainojiet - bet ko jūs varat piedāvāt? Kā jūs rīkotos manā vietā?

S o I o ņ i n s . Grieztos kompetentajās iestādēs.

Aslanovs. Un nākamajā dienā atrastos pliks un uz ielas, labi, ja dzīvs. Un mēģini atrast Kadujevu mūsu kalnos.

S o 1 o ņ i n s. Galu galā jums pašam tiesības lemt, kam un par ko maksāt. Kādus motīvus uzdeva Kadujevs, kad sāka pumpēt no jums naudu?

A s 1 a n o v s . Cīņu ar neticīgajiem, atvainojiet, cīņu par brīvu Ičkēriju.

S o 1 o ņ i n s . Sena dziesma. Arī sprādzienus metro viņš rīko Ičkērijas brīvības vārdā?

A s 1 a n o v s . Es jau teicu, ka šādu rīcību neatbalstu.

S o 1 o ņ i n s . Sakiet - vai nauda, ko vakar nodevāt viņam diplomātportfelī, ir tie paši procenti?

As 1 a n ovs . |ā.

S o 1 o ņ i n s . Divdesmit tūkstoši amerikāņu naudā! Vai nav par daudz?

A s I a n o v s . Tāda bija vienošanās.

S o 1 o ņ i n s . Vai jūsu bizness ir tik veiksmīgs?

A s 1 a n o v s . Tas tikai veidojas. Taču pēc pēdējiem notikumiem... nezinu teikt.

S o 1 o ņ i n s . Vai ar to domājat korporācijas "Mahaons” prezidenta nogalināšanu?

A s I a n o v s . Šausmīga priekšlaicīga nāve.

S o I o ņ i n s. Kādas bija jūsu attiecības ar Leonīdu Bo-gačovu?

A s 1 a n o v s . Ļoti labs cilvēks. Ļoti. Arī biznesmenis... Es sāku Groznijā būvēt farmaceitisko rūpnīcu. Vai jūs saprotat, cik ļoti mūsu republikai šobrīd vajadzīgi medikamenti? Pats labākais, ja kara laikā nabadzībā nonākušie [audis var iegādāties paši savus. Bogačovs ļoti aktīvi piedalījās šajā pasākumā. Viņam bija jāpiegādā trūkstošās iekārtas un izejvielas.

S o I o ņ i n s . Vai tāpēc jūs ļaltā ar viņu tikāties?

A s I a n o v s. Arī tas jums zināms?

S o I o ņ i n s . Kā redzat.

A s 1 a n o v s . Mēs parakstījām vienošanos par vēl viena ceha būvēšanu, kas ražotu Krievijā izstrādātas zāles.

S o 1 o ņ i n s . Vai jums neradās doma, ka tieši Kadujevs varēja novākt Bogačovu?

A s 1 a n o v s . Ko jūs runājat! Kāda jēga viņam to darīt? Kaut arī...

So 1 o ņ i n s . Turpiniet!

A s 1 a n o v s . Viņam nepatika tas, ka krievi atkal iejaucas mūsu iekšējās lietās.

S o 1 o ņ i n s . Pat palīdzība un līdzdalība viņu neapmierina?

A s 1 a n o v s . Pēc viņa domām, tam nav nozīmes. Viss, kas nāk no jums, Allāham nav pieņemams.

S o I o ņ i n s . Bet ieroči? Varbūt viņš šauj ar pirkstu?

As 1 a n ovs . Kāpēc man to jautājat? Jautājiet viņam.

S o 1 o ņ i n s. Esmu jautājis. Klusē.

As 1 a n ovs . ...?

S o 1 o ņ i n s . Jā, jā. Šķiet, viņš vēl nav apsvēris visas atbildes uz mūsu jautājumiem. Toties jūs nu varat atpūsties no viņa. Ceru, ka ilgi.

Aslanovs.Unkas tagad notiks?

S o 1 o ņ i n s . Tagad jūs atlaidīšu un palūgšu vairākas dienas palikt galvaspilsētā. Varat būt vajadzīgs.

Tureckis. Maskava, 3. septembris, pulksten 17.02.

Tureckis nolika malā Aslanova pratināšanas protokola lapas.

- Kas īsti iznāk? Godīgs (?!) čečenu (?!?!) biznesmenis Šamils Aslanovs par Bogačova naudu būvē farmaceitisko rūpnīcu?

-Tik tiešām fantastika! -Soloņins pamāja, iekārtojies pretī kabineta saimniekam. - Taču tā ir taisnība. Turklāt pārbaudīta.

- Un Kadujevs visu laiku klusē? Sprādzienu Lubjankā neuzņemas?

- Rāda zobus, tas ari viss. Gribas viņu nosist. Šovakar pratināšu. Turklāt ne vienatnē. Ar Kadujevu vēlas iepazīties pārvaldes priekšnieks, tāpēc uz "Matrožu klusumu" vairs nebraukšu. To mūdzi vedīs tieši uz ministriju. Vari iedomāties?

- īsts ceļojošais zvērudārzs. Ko saka par fotogrāfiju, kur viņš kopā ar Aslanovu redzams restorānā?

-Stāsta, ka neatceras. Vai maz kur ar ko... Bet šito nepazīstu.

-Arī mašīnā viņš nav pie Kadujeva kāpis un naudu nav nodevis. - Tureckis vēlreiz pāršķīra lietas lapas.

- Izsakoties kriminālistu žargonā, visu pilnībā noliedz.

- Viņam tas nelīdzēs, - ar kaukāzieša akcentu Tureckis izteica rezumējumu un paskatījās uz Soloņinu.

- Vai kaut kas nav īsti kārtībā, Saša? - Soloņins pieskārās saviem matiem, ausīm, degunam.

- Kā tu uzminēji? Paskaidro, Vitja, - vai tas ir skolas sacerējums vai oficiāls dokuments? - Tureckis sapurināja lapas.

-Tas varētu būt dokuments.

- Kas tie par "vai tēju nevēlaties?”, "paldies, neatteikšos"? Vēl varēji pierakstīt, kā jūs spēlējāt šahu un viņš pieteica tev matu divos gājienos.

- Ne jau viņš man, bet es viņam.

- Vai tu nopietni to saki?!

- lokoju.

-Varēji sagādāt magnetofonu, tad nebūtu jāpiepūlē redze. Arī man būtu vienkāršāk.

- Magnetofons man ir. Tikai remontā, - Tureckis centās attaisnoties.

- Tāpat kā mūsu ģenerālais allaž slims, tev jau pusgadu tiek remontēts magnetofons.

- Ne jau šis ģenerālprokurors ir slims. Slims bija tas, pirms iepriekšējā. Un vispār nemaini tematu! Kas vēl?

- Kā lai atrod Sofrinu?

- Nav ne jausmas! -Tureckis tēlotā vienaldzībā paraustīja plecus. - Es vairs nepiedalos spēlē, lautā Grjaznovam!

-Tādā gadījumā ar jūsu prokurorisko atļauju atvadīšos.

- Labi, Vitja! - Tureckis uzsauca kolēģim, kas atradās jau uz sliekšņa. - Bet kāpēc tev vajadzīgs Sofrins?

Soloņins noslēpumaini piemiedza ar aci.

- Lie-iels noslēpums.

Sofrins. Maskava, 3. septembris, pulksten 18.20.

Tie divi bija sākuši viņu izsekot jau vakar. Sofrins bija pievērsis abiem uzmanību Puškina laukuma "McDonald's", kur par desmit rubļiem bija apēdis pieticīgu reklāmas čīz-burgeru un uzdzēris diētisko kolu. Tie abi bija uzkrāvuši pilnas paplātes ar lielajiem "makiem", cāļiem, divkāršām kartupeļu porcijām un kokteiļiem. Divi absolūti līdzīgi dūšīgi zeļļi ar izskūtiem pakaušiem. Varētu domāt, ka dvīņubrāļi, ja vien matu krāsa nebūtu citāda (viens brūnēts, otrs ša-tens) un zināma sejas pantu atšķirība. Toties izteiksme bija viena otras spoguļattēls. Pat žokļi, košļājot kārtējo kumosu, kustējās ritmiski un sinhroni.

Sākumā viņi bija izturējušies samērā profesionāli. Ne reizi nepaskatījās uz viņa pusi. Nepameta ne zaglīgu slīpu skatienu. It kā Sofrins neeksistētu. Bet jau drīz viņi gandrīz neslēpdamies sāka visur sekot, citādi viņš nebūtu pievērsis šim pārim uzmanību. Vai maz visādu tipu slaistās pa Maskavu?

Bet ko tas nozīmē?

Psiholoģisku uzbrukumu?

Brīdinājumu?

No kā?

Sofrinam neatlika nekas cits kā zīlēt.

Lielos mērogos iemesli varēja būt divi. Pirmais - vecā Guka meklēšana. Kādam tas kļuvis zināms un ĻOTI nepatīk. Otrs - Nonnas Aļošinas izsekošana. Tādā gadījumā šie ir Prīzera puiši, un pēc tādiem viņi stipri izskatījās. Sofrins vairāk sliecās uz otrās versijas pusi.

Aļošinas izsekošana (varbūt novedīs pie Guka; šķita, ka pirmajā tikšanās reizē viņa kaut ko noklusējusi) bija viņa personiskā iniciatīva. Sofrins uz trim dienām kļuva par jaunās sievietes ēnu. Atskaitot darbu modes namā "Selēne” un guļamistabu, Sofrins sekoja Aļošinai visur: gan apavu un parfimērijas veikalos, gan kafejnīcās un pat uz kāda mākslinieka izstādi tā uzvārdu viņš neatcerējās. Kautrības pēc viņš neiegāja tikai Tveras ielas lielveikala sieviešu veļas nodaļā.

Viņš pastāvīgi centās turēties malā, lai pat nejauši netrāpītos acīs. Pilsētas ielās savā daudz piedzīvojušā vienpadsmitā modeļa žigulī viņš vispār nebija pamanāms.

Novērošana ritēja veiksmīgi (maskēšanās ziņā), kaut arī bez jūtamiem rezultātiem, taču tad uzradās tie divi. Vakar abi bija izlikušies, ka viņu neredz, bet šodien nekaunīgi skatījās virsū un sačukstējās.

Abi bija ģērbušies vienādās kokvilnas biksēs un melnos kreklos. Atšķīrās tikai vieglo vasaras kurpju modelis - tāpat melnā krāsā. Viņi atkal sēdēja tajā pašā Puškina laukuma "McDonald's" vasaras verandā ar tiem pašiem ēdieniem.

Tepat bija vēl viens apmeklētājs, kas interesēja Sofrinu vairāk. Iekšā bija iekārtojusies Nonna un, bez steigas malkodama kokteili, kaut ko priecīgi pārsprieda ar draudzeni.

Viņš izgāja ārā, bet tie mūdži vilkās līdzi. Nekaunīgie un pašapmierinātie mūļi, kas pastāvīgi gremoja ja ne hamburgerus, tad košļājamo gumiju, sāka aizdot dusmas.

Sofrins nokoda gabaliņu no pīrāga, ļa nebūtu Nonnas, viņu arī pārvelti neviens neievilktu šajā amerikāņu virtuvē. Bija redzams, ka jaunā sieviete gan tā nedomā, jo iegriezās te katru dienu. Bet viņš darba dēļ jau trešo dienu bija spiests mocīt savu kuņģi un tērēt personisko naudu. Visu šo laiku nekādi kaut cik interesanti kontakti nebija novēroti. Diena parasti beidzās vienādi: no "Selēnes" viņu aizveda melns BMW, kopā ar Prīzeri viņa brauca ieturēt vakariņas kādā omulīgā restorānā (priekšroka tika dota ķīniešu virtuvei, nelietīgie gardēži), pēc tam ceļš veda uz viņas māju. Prīzeris nekad nepalika tur līdz rītam, bet atgriezās savā rezidencē. Visur viņu pavadīja divi gorillas, skūtais un vājais-Ali Baba unšūmahers.

Pīrāgs bija gards. Tāpat kā vakar un aizvakar. Tomēr mātes ceptie bija garšīgāki. Piepeši galvā iešāvās doma tos divus izāzēt. Tas būtu Turecka stilā. Starp citu, Vjačeslavs Ivanovičs bija stāstījis, ka Tureckis taisījis ne tādus numurus vien.

Sofrins iedzēra kārtīgu kolas malku, piecēlās un bezbēdīgi piegāja pie galdiņa ar abiem vīriem. Viņi bija iekodušies ar zobiem savos lielajos "makos".

- Vīri, es uz bridi aiziešu. - Viņš zīmīgi norādīja ar acīm uz ēstuves iekštelpām.

Vīri sastinga ar mutei pielipušiem lielajiem "makiem’'.

Sofrins negaidīja piekrītošu atsaukšanos, bet steidzīgi devās prom. Viņš iegāja "McDonald's" ēdamzālē, cenzdamies netrāpīties Nonnai acīs, sameklēja tualeti un aizkavējās tajā tieši trīs minūtes. Pēc tam bez steigas kā cilvēks, kas guvis lielu atvieglinājumu, devās atpakaļ. Stikla sienas padarīja viņu par lielisku novērošanas objektu no ārpuses.

Šajā brīdī viņa to pamanīja.

- Sveiks, Šerlok Holms!

Sofrins notrīcēja un apstājās. Ar acs kaktiņu bija redzams, ka tie divi novēro viņu, nevis viņa galdiņu. Pat viņu žokļi vairs nekustējās.

- Vai tad jūs mani nepazīstat? - jautāja Nonna, spiežot Sofrina smadzenes drudžaini darboties.

- Kāpēc ne? Sveicināta, Nonna! - Nekas cits neatlika, bija jāiet klāt.

- Iepazīstieties ar Irinu! Mana draudzene un kolēģe. Kopā strādājam. Bet viņš ir man pazīstams kriminālists. -Nonna pievērsās blakus sēdošajai meitenei, tai pašai, kurai viņš bija izjautājis, kā atrast Aļošinu. - Ak, atvainojiet, kriminālmeklēšanas izmeklētājs... - Sofrins pateica priekšā. - Nu protams. Volodja... Nebiju domājusi, ka Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes darbinieki pusdienas ēd "McDonald's". - Nonna draiski nozibsnīja ar acīm.

- Es reti te iegriežos, - Sofrins paskaidroja. - Tā, reizi pa reizei. Bet jūs?

- Katru dienu! abas meitenes atsaucās gandrīz vienlaikus.

Sofrins nodomāja, ka varēja arī neteikt, tas tāpat ir zināms. Bet tādā gadījumā jautājumu varēja arī neuzdot. Un censties iegūt jaunu informāciju.

- Vai tad jums nebūtu ērtāk iet kaut kur tuvāk darbavietai? Kaut vai uz Arbatu?

- Esam te pieradušas. Pieradums, ziniet, ir šausmīga lieta, - atbildēja Nonna, tēlodama nogurumu no zemes rūpēm.

- Vai tiešām tik šausmīga?

- Nu un tad?

Sofrinam viegli iedzēla šis "nu un tad".

- Gribu teikt, ka ir arī labi ieradumi.

- Kādi?

- Kaut vai pastmarku un nozīmju kolekcionēšana, iešana uz teātri.

- Tie ir nevis ieradumi, bet vaļasprieks un aizraušanās, - izlaboja Nonna, un Sofrins nodomāja, ka viņai taisnība, ka viņš pavisam neglīti kritis kaunā.

-Tādā gadījumā kaut vai ieradums precēties.

Visi reizē iesmējās. Parunāja par niekiem, tādiem kā mūsu iestāžu panākumi cīņā ar noziedzību, par jauno sezonas modes skati, un Sofrins atvadījās.

Uz ielas viņu sagaidīja divu apsargu aizdomu pilnie un niknie skatieni. Viņš pamāja un pateica "paldies!". Tagad, kad Nonna viņu redzējusi, varēja mierīgi paēst. Divas košļājošas fizionomijas uzdvesa amerikāņu ekspresvirtuves aromātu.

- Interesējies par meitenēm? - pajautāja brūnēts.

- Un kā ar puikām? Rausties? - piebilda šatens.

Sofrinam prātā iešāvās doma, ka viss ir gaužām vienkārši: vīri ir zilie un tāpēc divas dienas uzmanīgi viņu vērojuši un viņam sekojuši. Tomēr šo iedomu tūlīt atmeta - zilie ar tik nikniem mūļiem nekoķetēs un neuzmāksies. Abi izskatījās kā ķēdes suņi, kas gatavi kuru katru brīdi norauties un saplosīt gabalos. Kaut kas nebija īsti, kā vajag.

- Vai kaut kādā veidā esmu jūs aizskāris? - celdams kolas glāzi pie mutes, painteresējās Volodja.

- Noliec uz galda! Izdzersi vēlāk. - Brūnēts satvēra roku ar glāzi un piespieda pie galda.

- Vēlreiz aiziet sevis pēc nevēlies? Kopā ar mums. -Šatens pienāca klāt no otras puses.

- Paldies! Nejūtu īpašu vēlēšanos.

Sofrins pārlaida skatienu apkārtnei. Nevienam par viņu nebija nekādas daļas. Un kas gan gribētu iejaukties? Vienam ar šiem abiem galā netikt. Tikt galā pat ar vienu būtu liels jautājums. Gan vienam, gan otram kakls kā zilonim.

- Par ko tu runāji ar to mamzeli? - Pirksti iespiedās rokā, liekot nolaist glāzi.

-Ar mamzeli?

- Netēlo muļķi! - pie pašas auss nošņācās šatens.

Tikai tagad Sofrinam ienāca prātā alternatīva. Ko tad, ja ari šie abi izseko Aļošinu un tāpēc pirmajā dienā nebija pievērsuši viņam uzmanību? Bet šodien viņš iekritis tiem acīs. Nodomājuši, ka viņš gana šos. Pēc sarunas ar meiteni atskārtuši, ka Sofrinam vajadzīga meitene tāpat kā viņiem.

- Kā būs? - Brūnēts stiprāk saspieda roku.

- Nepūt pīlītes! - šņāca šatens.

Sofrinam saruna atgādināja pratināšanu jautājumu krustugunīs. Viņš pat pamēģināja smaidīt.

- Ko rādi zobus? - Šatens uzgūlās ar krūtīm viņam uz pleca. - Tūlīt raudāsi

Volodja pārmaiņus skatījās te uz vienu, te otru. Viņā kā adatas urbās mazas, bezkrāsainas acis. Tas apnika, un viņš sāka pētīt tukšo kolas glāzi.

- Labi, Garik, beidz muldēt! Ņemam to mērgli sev līdzi un tinamies.

Taču brūnēts neatbildēja, viņa galva trāpīja pa kolas glāzi, izliedama paliekas. Blakus ar rībienu atsitās šatena skūtā galva.

Sofrins izbrīnījies pacēla skatienu. Viņam blakus visā godībā stāvēja un smējās Vitja Soloņins.

-Tevi, Vova, uz ilgu laiku nevar atstāt bez pieskatīša-nas! - Viņš padeva roku. - Iesim projām. Lai zēni beidz dzert kolu.

Tomēr tālu viņi nepaguva aiziet. Troksnis un kliedzieni spieda tūlīt mesties iekšā telpā.

Soloņins. Maskava, 3. septembris, pulksten 19.17.

Draudzenes, kā parasti, pļāpāja par šo un to. Ar viņām mēģināja flirtēt divi ķīnieši vai korejieši, kas sēdēja pie bla-kusgaldiņa. Tiec ar viņiem gudrs, visi sejā līdzīgi, itin pieklājīgi ģērbušies: baltos kreklos un melnās biksēs. Meitenes lika saprast, ka neatzīst nejaušu iepazīšanos, arī ar ārzemniekiem ne. Un ķīnieši likās mierā.

-Vai tu Volodju labi pazīsti? To, no kriminālmeklēšanas?- Irina jautāja draudzenei.

- Nē taču. Vienreiz bija atnācis uz mūsu modes namu. Izjautāja par kādu manu paziņu. Visu, ko zināju, šim izstāstīju.

- Patiešām! Es taču viņu redzēju. Vēl nodomāju, ka Nonka atradusi jaunu pielūdzēju. Paskatījos un bezmaz sāku smieties. Tavs Gena vienā mirklī viņu pataisītu mīkstu.

- Iriša, labāk nerunāsim par drakoniem.

- Labi, labi, klusēju. Ai, paskaties, kāds skaistulis! -Irina ar acīm norādīja uz mīlīgu melnīgsnēju jaunekli, kas garām viņām devās pie brīvā galdiņa.

- Ko tu tajos kaukāziešos atrodi? - Nonna brīnījās, vienaldzīgi paraustījusi plecus.

Kaimiņi kaut ko pļāpāja savā aziātu valodā. Piepeši skaļi iesmējās un samiedza jau tā šaurās acis. Nonna, kas sēdēja pret viņiem ar muguru, pat pagriezās, lai redzētu jautrības cēloni. Viens no ķīniešiem vai korejiešiem, cenzdamies apvaldīt smieklus, pat atvirzījās ar savu krēslu atpakaļ. Tieši virsū jaunajam kalnu dēlam.

Puisis ar pilnu paplāti rokās krita atpakaļ, virsū draudzeņu galdiņam. Kokteiļa un sulas glāzes saturs bez žēlastības uzlija meitenēm. Kaukāzietis vēl lidoja pa gaisu, kad viņas, glābdamas tērpus no apkārtējās nejēdzības, kā pēc komandas pielēca kājās.

Nonna šausmās paskatījās uz jauno dzelteno, ar balti sarkano kokteili aplieto blūzīti. Un sajuta negaidītu dūrienu starp lāpstiņām. Viņa tūlīt it kā zaudēja spēkus un smagi saļima uz krēsla. Notraipītā blūzīte vairs neuztrauca. No lāpstiņām pāri visam augumam pārskrēja siltums, kas paralizēja visas kustības un vēlmes, sasniedza galvu...

Aļošina sēdēja tajā pašā vietā, kur viņu bija atstājis Sofrins. Ar bezpalīdzīgi nokārtām rokām, atpakaļ atmestu galvu. Vaļējās stiklainās acis vērās griestos.

Pretī šausmās pie krēsla kā pielipusī draudzene kliedza pilnā balsī. Turpat blakus, neko nesaprazdams, mīņājās jaunais kaukāzietis. Viņa sejā apjukums jaucās ar bailēm, padarot viņu līdzīgu notrenkātam zvēram. Pūlis ciešā lokā stāvēja ap nelaimīgo galdiņu, taču neko nedarīja.

Sofrins un Soloņins tikai ar pūlēm izlauzās cauri ziņkārīgo ielenkumam. Draudzene, pazinusi Sofrinu, starp kliedzieniem mēģināja kaut ko teikt.

- Es pie viņas... bet viņa... viņa... vairs neelpo... Ā-ā-ā!!!

Irina piepeši pielēca kājās, izstiepa roku un norādīja ar

pirkstu uz pamirušo jaunekli.

-Viņš, maita, viņš ir vainīgs! - Zaudējusi spēkus, it kā būtu izpildījusi savu pēdējo pilsonisko pienākumu, draudzene' atkal noslīga uz krēsla, ieslēpa seju delnās un sāka raustīties elsās.

- Ko tad es? Es tikai pakritu. Aplēju viņas, - stostīdamies skaidroja jaunais kaukāzietis.

- Ar tevi vēl t iksim skaidrībā, - apsolīja Soloņins un pagriezās pret pūli. - Kriminālmeklēšana. Izsauciet ātro palīdzību!

Viņš piegāja pie Nonnas, pārbaudīja pulsu, ieskatījās acu zīlītēs. Sofrins vēroja kolēģi ar zināmu bijību Šī nebija pirmā nāve, ko viņš redzēja. Taču šis gadījums nebija tāds kā citi. Pret Nonnu viņš juta zināmas simpātijas. Vēl pirms brīža meitene bija dzīvespriecīgi smaidījusi, bet tagad sēdēja kā skaista, nekustīga lelle. Nez kāpēc tas ar prātu bija grūti aptverams.

Soloņins apgāja Nonnai apkārt un pieliecās.

- Vladimir, panāc šurp!

Sofrins piegāja klāt, cenšoties neskatīties meitenei acīs. Viktors pavilka uz leju krītošos matus sānis.

- Kas, tavuprāt, tas ir?

Pieredzējušais Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes aģents novicināja plakstiņus. Starp Nonnas lāpstiņām rēgojās piecus sešus centimetrus gara adata ar daudzkrāsainām spalviņām galā.

Soloņins sameklēja mutautu, uzmanīgi izvilka šautriņu un noslēpa kabatā.

- Kāpēc klusē kā ūdeni mutē ieņēmis?

- Pagaidām neko nesaprotu.

- Bet es sāku apjaust. - Viktors piegāja pie raudošās Irinas, kas nespēja rimties, un viegli pieskārās viņai pie pleca. Viņa pacēla uz augšu sarkanas, saraudātas acis.

- Kas sēdēja jums pie blakusgaldiņa, pie tā tur? - Viktors ar galvas mājienu norādīja Nonnai aiz muguras.

Meitene paskatījās uz draudzeni un no jauna izplūda asarās.

- Kaut kādi dzeltenie... Divi... Gribēja piekantēties...

Atskrēja sanitāri ar nestuvēm. Pūlis pašķīrās, palaižot

viņus cauri. Soloņins pārmija dažus vārdus ar ārstiem un pamāja Sofrinam.

-Tos divus paņemsim līdzi Vedīsim pie tevis, vai.

Raudošā lrina un sašļukušais jauneklis bez iebildumiem sekoja. Garām tika aiznestas nestuves ar apsegto līķi. To redzot, Sofrins juta, ka sirds sažņaudzas, lrina no jauna sāka raudāt. Volodja satvēra viņu pie elkoņa.

- Ir gan jautra dzīve mūsu pilsētā, - noteica Soloņins, izgājis uz ielas. - Nepagūsti ne apgriezties, kad atkal...

- Kāds man ar to sakars? - sāka lūgties jaunais kaukāzietis. - Laidiet vaļā! Goda vārds...

- Aizlidosi uz kalniem? - Soloņins samiedza acis. - Uz turieni vienmēr pagūsi. Kāda velna pēc tad bija vērts traukties uz šejieni? Kamēr viss noskaidrosies, būsi pie mums, kalnu ērgli.

- Kāpēc pie jums? Par ko?! - Puisis sāka liet asaras.

Viņi piegāja pie Sofrina mašīnas. Uzmetis tai skatienu,

Sofrins klusu nolamājās. Soloņins neizpratnē skatījās te uz viņu, te automašīnu.

- Kā tas saprotams? - viņš nolēma dabūt sakarīgu atbildi.

-Tie nelieši atriebušies, - Sofrins norūca caur zobiem. -Tie divi, kurus tu piežmiedzi, atspēlējušies manam braucamrīkam.

Sofrina žigulis nožēlojami balstījās uz pārdurtām riepām.

- Kā viņi to paziņojuši? Vai viņi pēc manas uzdarboša-nās k|uvuši gaišreģi? - Soloņins nesaprata.

- Pēdējās divas dienas mēs to vien darījām kā rēgojāmies viens otram acīs.

Soloņins piebrauca savu "Volkswagen Passat", un visi sakāpa tajā. Raudāšana pieklusa, dzīve it kā kļuva vieglāka. Tomēr Sofrins l ik un tā jutās riebīgi. Viņš bija uzmanījis meiteni, bet neveiksmīgi. Varēja iedomāties, ko tagad darīs Prī-zeris. Ko varēja viņš? Atrast slepkavas? Viņš jau bija darījis, ko varējis: skatījies ne tur, kur vajag. Turklāt tie stulbeņi ar savu uzmākšanos bija sajaukuši prātu. Mēģini nu izstrēbt putru, kas bija ievārījusies.

Kad viņi piebrauca pie Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes, rasināja sīks lietus.

Ir nu gan diena, nodomāja Sofrins. Visās malās visi raud.

Soloņins aizbrauca uz kriminālistikas ekspertīžu centru, lai noskaidrotu adatas izcelsmi. Sofrina pienākums bija nopratināt Irinu un jauno kaukāzieti, un tas aizņēma dienas atlikušo daļu.

Meiteni viņš atlaida tūlīt. Puisi, kuru sauca Ahmets Ru-sajevs un kurš bija no Groznijas, aizturēja līdz lietas apstākļu noskaidrošanai. Lai arī kā viņš uzstāja, lai arī kā lūdzās un zvērēja pie Allāha un visiem radiem septītajā augumā, Sofrins palika nelokāms un izteica svarīgus argumentus.

- Kad pārbaudīs tavus pirkstiņus ar nospiedumiem uz slepkavības ieroča, tad arī nolemsim, ko darīt.

Soloņins atgriezās uzbudināts un jau uz sliekšņa paziņoja:

- Ekspertu atbildi dabūsim ne agrāk kā rītdien. Taču jau tagad aptuveni zinu rezultātu.

- Nu, nu! - Sofrins piestūma viņam tuvāk krūzi ar šķīstošo kafiju.

- Adatas smaile visticamāk apziesta ar ātras iedarbības indi. Tāpat vien inde neko ļaunu nedara, bet, ja iekļūst brūcē vai vissīkākajā skrambā, dažu sekunžu laikā tev beigas.

- Kāpēc uzreiz man? - sašutis iesaucās kabineta saimnieks, ņemdams no viesa cukura karotīti.

-To es saku tēlaini... Dod atpakaļ liekšķeri, man garšo salds! - un Soloņins iebēra krūzē vēl pāris karotīšu cukura.

- Kas tas īsti ir par štruntu?

-Te sākas pats interesantākais un noslēpumainākais! -Viktors zīmīgi pacēla rādītājpirkstu. Sofrinam likās, ka tāds žests kaut kur jau redzēts. Un pavisam nesen. Pat līdzīgos apstākļos. Tikmēr jaunizceptais orators turpināja: - Tas nav štrunts, tā ir metamā bultiņa. Savdabīga mikrošautriņa, kuras trāpīšanas precizitāti uzlabo ar speciālu slīpējumu, kas regulē smaguma centru. Senajā Ķīnā un lapānā tādas izmantoja algoti slepkavas. Nindzju iemīļots ierocis-kluss un efektīvs. Nāve nodrošināta pat tad, ja trāpa pirkstā. Galvenais, lai šautriņa izurbtos cauri audumam un inde iekļūtu asinīs.

- |o tālāk, jo trakāk! - Sofrina acu priekšā rēgojās So-loņina uz augšu paceltais pirksts (kur gan esmu redzējis šo žestu?). - Vai tu gribi teikt, ka pa Maskavu klīst nindzjas, kas sabiedriskās vietās galē nost simpātiskas meitenes?

- Tu būtu gribējis, lai galē tikai neglītās? - atsaucās Soloņins.

- Nepiekasies vārdiem! -Sofrins saviebās.

- Labi. Rīt pēc ekspertīzes un sekcijas viss būs skaidrs, bet man ir viena piebilde Nolemts, ka nododu lietu Maskavas pilsētas prokuratūrai.

- Starp citu, kā tas gadījās, ka tu kā uz burvja mājienu uzradies pie mana galdiņa?

-Tas, Vladimir, notika tāpēc, ka tu kārtīgi un regulāri ziņo par izmeklēšanas gaitu.

- Vjačeslavs Ivanovičs pateica?

-Viņš pats. Teica, ka šajā laikā viņi parasti Puškina laukuma ietur pusdienas amerikāņu gaumē, tikai katrs savā stūri.

- Tās nu gan bija pusdienas! - Sofrins nopūtās. - Kāpēc tu mani meklēji?

-Gribēju aprunāties pārkopēju paziņu. Droši vien nojaut, par kuru.

- Par Prīzeri, vai?

-Trāpīts,

Tajā brīdī pavērās durvis, un kabinetā ienāca Grjaznovs.

- Nepaguvāt tikties, bet jau esat atstājuši ap sevi asiņainas pēdas. Klausieties, ko teikšu, mani draugi! - Un viņš pacēla uz augšu rādītājpirkstu. - |a process netiks paātrināts, drīz visiem sāks svilt viena vieta. Augšā jau sāk pumpēt plēšas.

Sofrinam pretēji loģikas likumiem kļuva vieglāk ap sirdi. Viņš atcerējās, kur un kam agrāk redzējis šo žestu.

Operatīvais pilnvarotais Vitālijs Čuikovs, kas pēcTurec-ka iejaukšanās bija beidzis novērot Zojas Voskresenskas dzīvokli, atgriezās pie ikdienas pienākumu pildīšanas. Plānveida operācijas un informācijas vākšana no personiskajiem informatoriem - tāds ir ierindas operatīvā darbinieka darbs.

No rīta viņu pie sevis izsauca pats galvaspilsētas kriminālmeklēšanas priekšnieks. Vjačeslavs Ivanovičs pateica, ka Ģenerālprokuratūras darbinieki izsaka viņam pateicību par palīdzību izmeklēšanā (Vitālijam nebija ne mazākās jēgas, kas tā par izmeklēšanu) un tas būs jūtams, kad mēneša beigās saņems algu, ja vien to šajā mēnesī izmaksās. Pagaidām vislabāk par to nedomāt, lai vieglāk būtu koncentrēties nākamā uzdevuma izpildei.

- Vai Sviblovā tev ir sakarīgi informatori? - painteresējās Grjaznovs.

Čuikovs pamāja ar galvu.

- Pastrādā ar viņiem. Ienākusi informācija, ka tur notiek dīvainas lietas. Bezmaz bandītu ietekmes sfēru pārdalīšana. Nekavējoties to noskaidro! Parādīsim Organizētās noziedzības apkarošanas pārvaldei garu degunu.

Čuikovs izpildīja uzdevumu tik veikli, ka pats tam nespēja noticēt. )o vairāk tāpēc, ka, dodoties uz Sviblovu, bija ļoti draņķīgā omā.

Patiesībā Vitālijs bija cerējis dienas pirmajā pusē izbrīvēt pāris stundu, lai televīzijas sporta kanālā noskatītos pasaules čempionāta galda tenisā finālu. Viņš reiz bija nodarbojies ar šo sporta veidu, piecpadsmit gadu vecumā sasniedzis sporta meistarkandidāta līmeni un tad pielicis punktu. Tomēr līdzjutēja interese par pingpongu nebija zudusi. Priecēja, ka pēdējā laikā baltkrievu sportists Vladimirs

Samsonovs pasaules reitingā ieņem augstu vietu, taču uz desmitiem, ja ne simtiem fenomenālo ķīniešu meistaru fona tā bija tikai epizode. Ķinieši! Tieši viņi pārsteidza Vitālija iztēli. Tas, ko viņi dabūja gatavu pie tenisa galda, neiekļāvās priekšstatos par normāla cilvēka acumēru, precizitāti un reakciju...

Apmēram tādas domas aizņēma Čuikova prātu, piebraucot pie leņisejas un Čičerina ielas stūra.

Viņa vietējais personiskais informators, neko nepaskaidrojis, izteica pieņēmumu, ka šajā vietā var notikt kaut kas ekstraordinārs. Iespējams, ka Čuikovs pavisam drīz par to pats pārliecināšot ies. Viņš ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja ceturksni pāri vienpadsmitiem.

Priekšā kādu divdesmit metru attālumā stāvēja "Land Rover" džips, kurā sēdēja tikai šoferis. Čuikovs labi redzēja, ka tas, līdzīgi viņam, met nepacietīgus skatienus pulkstenī.

Pēc divarpus minūtēm piebrauca balts "Nissan", no kura izlēca divi maza auguma ķīnieši vai korejieši un dažu sekunžu laikā izmeta džipa ipašnieku uz asfalta. Čuikovs īsti pat nepaguva apjēgt, kas noticis. Izrēķināšanās tā neizskatījās. Skaidrs bija tikai tas, ka šie aziāti nedomāja spēlēt pingpongu. Džipa vadītājs divas reizes mēģināja piecelties, māja ar rokām un kaut ko kliedza, taču tūlīt no jauna nokrita zemē. Turklāt ķīnieši vai korejieši stāvēja blakus. Čuikovs nemanīja, ka viņi izdarītu asas kustības. Pēc tam viens pieliecās pie džipa vadītāja, kaut ko izdarīja ar roku, kurā pamirdzēja šaura tērauda lente, un vadītājs iespiedzās neizturami smalkā balsī. Ķīnieši vai korejieši tūlīt iesēdās katrs savā mašīnā, tas ir, viens aizbrauca ar džipu, kas piederēja uz asfalta guļošajam vīram.

Čuikovs pierakstīja mašīnu numurus, prātīgi nogaidīdams. kad tās nozudīs, un tad pieskrēja pie vīrieša, kurš gulēja uz asfalta.

Spēcīgais, gadus četrdesmit vecais vīrs vaidēja, piespiedis roku pie asiņojošā vēdera. Gatavs sniegt pirmo palīdzību, Čuikovs pavilka sānis viņa rokas, taču iepleta acis un tūlīt atlēca atpakaļ. Nez vai bijušais džipa īpašnieks bija nopietni ievainots. Vienkārši viņam uz vēdera bija izgriezti vairāki hieroglifi.

Tureckis. Maskava, 4. septembris, pulksten 21.21.

Viņš ar meitu pēc kārtas centās atcerēties, kuri zvaigznāji vislabāk redzami Krimas debesīs, un Irina Genrihov-na nevarēja vien beigt priecāties.

Šis bija klasisks ģimenes vakars. Tāds, kādu viņiem praktiski nekad nebija. Vispirms vakariņas, pēc tam pastaiga pa pludmali un visbeidzot atgriešanās mājās pilnā sastāvā.

- Cik labi, ka laiku pa laikam tevi atstādina no lietas izmeklēšanas, - miermīlīgi ierunājās Irina. Un šajā brīdī kā sliktā filmā iezvanījās tālrunis.

Pirms atbildēšanas Tureckis ieskatījās numura noteicējā. Un noplātīja rokas - nekas nav līdzams, zvana Merku-lovs. Irina tūlīt saīga un aizgāja uz otru istabu. Ņina priecīgi iesmējās un sekoja mātei.

- Aleksandr, - lietišķi ierunājās Konstantīns Dmitrije-vičs. - Man jau bija zudušas cerības tevi sazvanīt. Kāpēc neatbild mobilais?

- Es to atslēdzu.

- Ko tas nozīmē?! Tu esi darbā vai ne?

- Uzskatīju, ka esmu atvaļinājumā.

- Nejauc galvu! Atvainojies dzīvesbiedrei manā vietā uz nekavējoties brauc uz Sokoļņikiem! Nošauts Kadujevs.

- Kā tas var būt, ka nošauts?! - parodēdams Merkulo-vu, māžojās Tureckis. - Man likās, ka viņš ir cietumā.

-To tad arī pacenties noskaidrot. Šo lietu izmeklēsi tu, esmu jau devis rīkojumu.

Tureckis beidzot apjēdza, ka tas nav joks.

Kadujevs no cietuma nebija tālu ticis.

Cietuma mikroautobuss "Mercedes" gulēja uz sāniem pie pašas metrostacijas "Sokoļņiki" ieejas. Līķi no mašīnas jau bija izvilkti. Bojā bija gājis ne tikai Kadujevs, bet arī šoferis seržants. Abi konvoja vīri bija smagi ievainoti.

Ieraudzījis Soloņinu, kas drūmi vēroja, kā strādā krimi-nāleksperti, Tureckis piegāja pie viņa. Viņi klusēdami sasveicinājās.

- Kā tas noticis?

- Neesmu starp lieciniekiem, ja tas tevi interesē, - norūca Vitja, taču tūlīt savaldījās.-Atvaino! Vēl arvien nespēju tam noticēt... Saproti pareizi, man tā neģēļa nav žēl ne tik, cik melns aiz naga, tikai liekas, ka pēdējos divus gadus nedaru neko citu kā ķeru viņu. Mēs jau sākām atgādināt Tomu un Džeriju Par to, kas noticis, ir vairākas liecības. Tās visas apvieno kāds fakts. Mikroautobuss stāvējis krustojumā. gaidot zaļo signālu. No kreisās puses negaidīti uzbraucis uz ietves "Land Rover" džips, tā ka nokļuvis pretī cietuma mašīnai. No džipa šauts ar automātu.

-Vai šāvēji bijuši vairāki?

- Precīzi nevaru pateikt, taču pēc ievainojumu rakstura un ložu caurumiem mikroautobusā šķiet, ka nez vai. Neesmu gan specs šajos jautājumos, tāpēc pagaidīsim slēdzienu. Pilnīgi varēja pietikt arī ar vienu kalašņikovu.

- Vai esi pārliecināts, ka Kadujevs nošauts tieši ar šo ieroci?

- Pilnībā.

-Vai džipa numuru kāds iegaumējis?

- Ir vairāki varianti, - negribīgi pavēstīja Soloņins.

- Galvenais, kā viņi varēja uzzināt, ka pa šo ceļu vedīs Kadujevu?!

- Kādi "viņi"?

-Tur jau tas joks...

Parādījās Merkulovs. Nesasveicinājies viņš pajautāja:

- Saša, vai tas neko tev neatgādina?

Tureckis kādu laiku lūkojās uz viņu ar neizpratnes pilnu skatienu, bet tad attapās.

-Varšava! Maršalkovska iela. Ari tur šaušanai izmantoti kalašņikovi. Kas tā par sodību?! Tiklīdz uzrodas pieturas punkts, kāds tūlīt to likvidē. Tas ir, nošauj.

- Ko tas nozīmē? - jautāja Soloņins.

- Vispār, Viktor, tā ir tava joma, - atzina Merkulovs. -Terorisms Eiropā. Vajadzēja aizsūtīt tev biļetenu.

- Kostja, vai poļi kaut ko noskaidrojuši par auto, no kura nošauti "Duch" vīri? - pajautāja Tureckis. - Šķiet, viņiem pabraucis garām zils "Megane"?

- )ā. Zagta mašīna. Tātad nekādu pavedienu. Paskatīsimies, kā būs ar šo džipu.

- Piezvanīšu Grjaznovam, - domīgi novilka Tureckis.

- Kas zina, varbūt vecais okšķeris piespēlēs kādu domu.

- Saša, tu vienmēr pārspīlē viņa iespējas. - Soloņins nogrozīja galvu. - Viņš, protams, ir kolosāls, taču par šo gadījumu viņam nav ne mazākā priekšstata.

- Labi, paskatīsimies. - Un Tureckis ar mobilo tālruni atgāja tālāk.

Grjaznovs. Maskava, 4. septembris, pulksten 22.30.

Vjačeslavs Ivanovičs nebija slinks un atbrauca pats. Turklāt ne vienatnē. Uz viņa daudz pieredzējušās "Ņivas'' aizmugurējā sēdekļa Tureckis ieraudzīja operatīvo darbinieku Čuikovu un kādu vīrieti, kuru nedz viņš, nedz Soloņins, nedz Merkulovs agrāk nebija redzējuši.

- Iepazīstieties, - Grjaznovs stādīja viņu priekšā. - Konstantīns Semjonovičs Serafimovičs.

- Rakstnieks, vai? - Tureckis nenovaldījās nepajautājis.

- Rakstnieks esi lu, bet viņš nekādā ziņā. Manam darbiniekam, - Grjaznovs pamāja uzčuikova pusi,-galīgi neko negrib rakstīt. Bet Kadujeva novākšanai izmantots viņa džips. Klusē! - brīdināja Grjaznovs, pamanījis neapzinātu Soloņina sakustēšanos - Konstantīnam Semjonovičam ir simtprocentīgs alibi, viņš mašīnā neatradās. Un vispār tā it kā vairs nav viņa mašīna. No rīta to uzdāvinājis kaut kādiem ķīniešiem. Kā divu lielo tautu draudzības apliecinājumu. Ķīnietis un krievs - brāļi mūžam. Viņš ir pavisam miermīlīgs cilvēks, gastronoma īpašnieks Sviblovā.

- Uzdāvināja ķīniešiem?! - Soloņins salēcās. - Nu protams! Tā jau ir otrā lieta, kas uz ķīniešu sirdsapziņas. Vispirms Nonna Aļošina, tagad Kadujevs. Vjačeslav Ivanovič, kāpēc viņš neatlaiž roku no vēdera?

- Ķīnieši atstājuši viņam uz vēdera uzrakstu. Iegriezuši ar nazi.

Visi līdzjūtīgi paskatījās uz Serafimoviču.

- Kādu?

-"Zudušais aģents". Es jau noskaidroju uzraksta nozīmi. Tādu terminu lietojis ķīniešu filozofs Suņs Dzi. Viņš sarakstījis grāmatu "Kara māksla". Nodaļā "Slepeno aģentu izmantošana" minēts tāds variants - par "zudušajiem" tiek saukti aģenti, ar kuru palīdzību pretiniekam piegādā viltus informāciju. Suņs Dzi viņus sauc par zudušiem, jo, kad tiek atklāts, ka saņemtā informācija ir melīga, viņus nogalina.

- Es gribu mainīt savu liecību, - paziņoja Serafimovičs,

- jo devu to ievainots.

- Ko tu neteiksi! -Grjaznovs pauda jautru izbrīnu. - Un kāds tu esi tagad?

- Gribu mainīt liecību, - neliekoties ne zinis par jautājumu, atkārtoja Serafimovičs. - Mana mašīna tika aizdzīta. Šorīt no leņisejas un Čičerina ielas stūra.

Prīzeris. Maskava, 5. septembris, pulksten 20.10.

Prīzeris dzēra veselu diennakti no vietas un negulēja ne mirkli. Sportista dzelzs veselība pagaidām to atļāva. Mazliet atskurbis, viņš nolēma doties uz "Selēni", neaizmirstamās draudzenes bijušo darbavietu, un tur turpināt.

Uzticamie miesassargi Ali Baba un Šūmahers lieliski saprata šefu. Neviens šajās dienās pie šefa netika laists, un viņi atbildēja uz tālruņa zvaniem paši.

Ar grupējuma lietām problēmu nebija, un vadītāja divas dienas ilgā iedzeršana, kas draudēja ieilgt, nebija bīstama. Viss izskatījās apmēram tā, it kā Prīzeris būtu aizlaidis uz Bahamu salām pavadīt tur kādu nedēļu. Tā bija noticis arī agrāk. Kopējā lieta tāpēc necieta. Šefa labā roka un sekretārs Ali Baba droši uzņēmās kārtējo problēmu risināšanu.

Iepriekšējā dienā viņi kopā ar Šūmaheru, paķēruši līdzi divus kaujiniekus, bija papurinājuši mazo ķīnieti, kurš tirgojās ar medikamentiem gastronomijas veikalā, kas atradās viņu teritorijā. Viņi bija izsaukuši ķīnieti ārā no kioska, iesēdinājuši pie sevis mašīnā un iedunkājuši, paskaidrodami, ka svešos džungļos bez atļaujas nav labi darīt, kas ienāk prātā. Pēc tam viņi kopā bija atgriezušies, kā pirmās iemaksas avansu iztīrījuši kasi, paņēmuši vēl šo to un, izteikuši maigus draudus par nākotni, atvadījušies. Starp citu, viņi bija atklāti devuši saprast, ka šis bizness viņiem nepatīk, ieteikuši turēties tālāk no grēka un tuvākajā laikā satīt makšķeres.

Likās, ka ķīnietis visu sapratis. Viņš bija mājis ar galvu un berzējis sasisto pieri. Babuškinieši beidza darbadienu ar pilnīga pārākuma un uzvaras apziņu.

Ali Baba un Šūmahers vienprātīgi nolēma, ka šodien šefam ir pēdējā dzeramdiena. |a jau beidzot nolēmis izkustēties no mājas, tātad garīgi sācis atkopties. Modēju namā piedzersies kopā ar Mišuņinu un rīt būs gatavs darbam un aizsardzībai. Tā bija noticis jau agrāk, tikai reti. Kopumā ņemot, Prīzeris pret alkoholu bija vienaldzīgs un īpaši neatbalstīja savu padoto noslieksmi uz to. Bet, ja dzēra, tad pamatīgi...

Šefs parādījās, ģērbies viscaur melnā, gludi noskuvies, taču sakrities, ar neveselīgu sejas krāsu, līdzīgu tādam ūdenim, kas sastāvējies Piegāja pie automašīnas un klusējot iekārtojās uz aizmugurējā sēdekļa. Kapa klusumā viņi atstāja ārpilsētas rezidenci un aiztrauca uz Maskavu.

Braucot garām ^astronomijas veikalam, pirmais klusumu pārtrauca Ali Baba.

- Bos, es uz mirkli lāpārbauda viens no jaunajiem.

Prīzeris pamāja, bet muti nepavēra.

Ali Baba piemiedza Šūmaheram ar aci un nozuda veikalā. Viņš atgriezās pēc piecām minūtēm ar kaut kādu kārbu.

- Kas tur? - vienaldzīgi painteresējās Šūmahers.

- Dāvana no dzeltenajiem brāļiem. Grib pielabināties, -paskaidroja Ali Baba, noliekot kārbu zem kājām. - Velns viņus rāvis! lādzen no šejienes projām, turklāt labi ātri.

Prīzeris neko neatbildēja, bet vēroja garām braucošās mašīnas.

Šūmahers braši izgrieza stūri un uzdeva gāzi. BMW rāvās uz priekšu, uz pilsētas centru. Piektdiena bija šādam manevram ļoti piemērota. Pilsētnieki pirms brīvajām dienām gatavojās braukšanai uz vasarnīcām un joņoja pa pilsētu savās mašīnās, beidzot nedēļas darbus. Daudzi jau atradās ceļā un lauzās ārā no centra uz loka ceļu. Ielas bija tā noslogotas, ka transports varēja pārvietoties ar ievainota ķengura ātrumu. Un, ja nebūtu Šūmahera vadītāja profesionālisma, vajadzētu braukt pusi dienas, ne mazāk. Viņš virtuozi manevrēja mašīnu drūzmā, nekaunīgā kārtā apdzina citus un pēdējā brīdī pamanījās izbraukt pie za|ās gaismas.

- Skaties, velkas mums līdzi no paša Dārzu loka, bet apdzīt nespēj, - Ali Baba pievērsa biedra uzmanību aiz muguras pielipušam ķirškrāsas ceturtā modeļa žigulim.

- Nepietiks zirgspēku, - atsaucās Šūmahers un nogrieza ceļu.

Žigulis atrāvās pa kreisi, gandrīz ielidojot pretējās kustības joslā.

Šūmaheru pārņēma bezmaz vai bērna sajūsma, taču, redzot šefa nomākto garastāvokli, viņš apvaldīja emocijas.

- Tā nedzenies! - ieteica Ali Baba, kas labāk nekā biedrs saprata situācijas sprādzienbīstamību.

Miesassargi lieliski zināja, ka Prīzera miers un atslēgšanās no visa pēkšņi var beigties ar tādu brāzienu, ka tikai turies. Tādā gadījumā - "ja neesi paslēpies, pats vainīgs". Bet mašīnā nav, kur paslēpties. Nolamās no galvas līdz kājām un vēl uzliks sodu. Tiesa, panākt, ka šefs zaudē savaldību bija stipri sarežģīti, un parasti viņš izturējās mierīgi un cēli kā aristokrāts. Tagadējā situācijā viss bija gaidāms, un Šūmahers acīm redzami uzprasījās.

It kā nolasījis biedra domas, viņš sāka braukt mierīgāk. BMW pārstāja svaidīties no vienas puses uz otru.

Ķirškrāsas žigulis no jauna turpināja braukt cieši aiz muguras. Mašīna te atpalika, te tuvojās no jauna, visu laiku ievērojot pienācīgo distanci. Šūmahers zaudēja par to interesi, bet Ali Baba šad tad pameta atpakaļ ieinteresētu skatienu.

Netālu no nobrauktuves uz Gogoļa bulvāri žigulis nozuda starp citām mašīnām, un Prīzera sekretārs to aizmirsa.

- Gaidiet tepat, - pirmo reizi visa brauciena laikā ierunājās Prīzeris un paskatījās uz Ali Babu. - lāpienāk tam kruķim, kas bija atbraucis, kopā ar vēl vienu. Pavadīsi uz bāru.

Šorīt pirmo reizi divu dienu laikā viņš bija pacēlis klausuli un uztrāpījis tieši tajā brīdī, kad zvanīja Sofrins. Tas izteica vēlēšanos satikties un uzdot dažus jautājumus sakarā arNonnu. Prīzerim nebija iebildumu.

Līdzko šefs aizgāja, Šūmahers piebikstīja biedram ar elkoni.

- Paskatīsimies, ko viņi mums uzdāvinājuši.

Arī Ali Baba ar nepacietību gaidīja šo brīdi un sāka veikli izsaiņot ar zilam lentītēm kārtīgi apsieto kartona kārbu.

-Tāda paviegla, - viņš paziņoja, paceldams vāku. - Vai tie šķībacainie tajā būtu sabāzuši cukura vati?

Abi reizē pielieca pie kārbas degunus.

Kārba acumirklī ar visu saturu aizlidoja uz aizmugurējo sēdekli. No kārbas, alstādama uz ādas brūnus traipus, izkrita čūska ar nocirstu galvu.

Soloņins. Maskava, 5. septembris, pulksten 20.15.

- Kas tā par draņķību? - nosēcās Ali Baba.

- Esmu dzirdējis, ka ķīnieši no čūskām gatavo visādus ēdienus. Tās viņiem ir tādas kā delikateses, - Šūmahers mēģināja rast skaidrojumu. - Varbūt viņiem tāds ieradums?

- Nūjā, dāvināt čūsku bez galvas?!

- It kā es tev uz dzimšanas dienu būtu atstiepis zandartu.

- Tu arī dāvinātu zivi bez galvas?! - pajautāja Ali Baba un aprāvās pusvārdā.

Abi ar Šūmaheru paskatījās viens uz otru ar stīvu skatienu.

Garām nesteidzīgi pabrauca ķirškrāsas žigulis un apstājās piecu metru attālumā no BMW.

- Kāda joda pēc šie atfesušies?- Šūmahers pazina pirmītējo autosacīkšu dalībnieku.

Kaut kas iebelza no mugurpuses, iemetot abus vējstiklā. Šūmahers nekavējoties izlēca no mašīnas.

Aizmugures buferim pavisam netraucēts bija uztriecies vecais "Zaporožecs", kāds tagad dienā ar uguni nav atrodams.

- Va velns, gluži kā anekdotē! - Šūmahers ierēcās un devās pie pašnāvnieka.

No “Zaporožeca" smaidīdami, miegdami acis, kāpa ārā četri ķīnieši. Tikpat daudz izkāpa no žiguļa.

- īsti reizē. Tūlīt pabarošu viņus ar šo delikatesi. - Ali Baba pastiepa roku pēc čūskas.

Vicinādams čūskas līķi, viņš izkāpa no mašīnas, paspēra pāris soļu un apstājās. Kaut kas gaidāmajā izrādē viņam nepatika. Mazā auguma citzemieši apņēma viņu puslokā, joprojām smaidīdami, tikai ne īpaši draudzīgi.

Šūmahers, kam nebija nedz intuīcijas, nedz bremžu, lieki nerunājot, norādīja uz ķīnieti, kas bija izkāpis no vadītāja vietas.

- Kas maksās? Vai tu?

Ķīnietis paraustīja plecus un turpināja smīnēt: tā teikt, neko nesaprotu, neko nezinu. Šūmaheram tas nepatika. Viņš satvēra ķīnieti aiz apkakles, atrāva no zemes un uzmeta uz "Zaporožeca". Ķīnietis uzkrita uz motora pārsega, smieklīgi saliecis kājas. Pēc mirkļa viņš no jauna stāvēja Šūmahera priekšā.

- Nu, ute...

Pabeigt savu sakāmo Šūmahers nepaguva. Viens ķīnietis palēcās nedabiski augstu un trāpīja ar pēdu viņam pa rīkli. BMW šoferis aizlidoja sānis, atsizdamies ar muguru pret savu mašīnu, taču noturējās kājās.

Nākamajā mirklī Šūmahers atgrūdās un izmeta uz priekšu roku. Viņš trāpīja ar dūri tuvākajam pretiniekam pa pieri. Galva atliecās atpakaļ, un tas visā augumā nolikās uz asfalta. Kāds sāpīgi iebelza Šūmaheram pa nierēm, tad pa aknām un visbeidzot pa kājstarpi. To viņš vairs neizturēja un, iespiedis rokas starp kājām, saļima uz ceļgaliem.

Ali Baba ar acs kaktiņu pamanīja aiz muguras kautiņa sākumu un acumirklī saspringa. No sētā pavadītās bērnības viņš bija paturējis prātā patiesību, tik vecu kā pasaule, ka labākā aizsardzība ir uzbrukums, un tāpēc negaidīja. Viņš atvēzēja čūsku un metās virsū pirmais. Viņš darbojās ar slideno līķi kā gumijas rungu.

Ķīnieši nebija gaidījuši no skūtā, spēcīgā vīra tādu sparu, un viņu kaklus un sejas trāpīja spēcīgi sitieni. Turklāt Ali Baba lika lietā arī kājas, spērieni trāpīja ķīniešus visur, kur viņš tika klāt, - pa vēderu, gurniem, dibenu. Ķīnieši griezās ap viņu kā vilciņi, taču neko nespēja izdarīt.

- Šum, kā tev tur iet?... Še tev!

Jautājums palika bez atbildes. Biedrs bija dabūjis pa galvu ar nūju un ieņēmis guļus stāvokli, tā arī neatlaidis vaļā starp kājām iespiestās rokas.

Ali Babam vienam klājās smagi. Kāds gudrinieks uztina čūskas augumu uz rokas un izrāva ieroci no pirkstiem. Ali Baba tūlīt pat ietrieca viņam acīs izplestus pirkstus. Ķīnietis iekaucās un atlidoja sānis. No aizmugures Ali Babu nodevīgi trāpīja nūja. Kreisā roka bezpalīdzīgi nokarājās.

"Viss, beigas. Tūlīt nomiegs," Ali Babam galvā iešāvās doma. "Kurtā nolādētā milicija?"

Un tā parādījās, it kā būtu dzirdējusi šo kliedzienu.

Gaišmatains, diezgan jauns gara auguma vīrietis lika ķīniešu baram, kas grasījās sasist Ali Babu pavisam, vērsties pret sevi.

Viss turpmākais notika divu trīs minūšu laikā. Seši ķinieši (divi tā arī palika guļot) ieņēma svešinieku lokā un vienlaikus metās viņam virsū. Kā dzirnavu spārni sāka zibēt rokas un kājas. Dzeltenie svešzemnieki cits pēc cita aizlidoja sānis un vairs necēlās. Ķīnietis ar nūju mēģināja apdullināt pretinieku, taču tas to pārtvēra, izrāva no rokām un salauza pret ķīnieša paša muguru.

Drīzā uzvara ķīniešiem ātri vien pārvērtās sakāvē. Negribēdams zaudēt, viens no viņiem grīļodamies piecēlās no asfalta un izvilka no kabatas kaut kādu adatu ar spalvām galā.

- To nu gan nevajag. - Viņam pie auss pielika pistoli nezin no kurienes uzradies kruķis, tas pats, kas agrāk bija apmeklējis Prīzeri.

Ali Baba atvieglots nopūtās. Šoreiz bija izdevies tikt cauri sveikā. Klibodams viņš devās pie Šūmahera, lai to atgrieztu pie samaņas.

Līdz milicijas atbraukšanai Sofrins ar uzvilktu Makaro-va pistoli turēja izmētātos un vaidošos ķīniešus savā kontrolē

Ali Baba nosmīkņāja ar sasistajām lūpām.

- Šefs gaida jūs augšā bārā. - Un, paskatījies uz bezpalīdzīgajiem augumiem, piebilda: - Viņi pirmie sāka.

- Ticu, - atsaucās Sofrins. - Pateicies viņam!

Viegii nosārtis, pie viņiem pienāca Soloņins. Sofrins nodomāja, ka Vitja ar savu atturīgo smaidu pats ir līdzīgs ķīnietim.

Grjaznovs. Maskava, 6. septembris, pulksten 11.20.

Merkulovs piezvanīja bez piecām vienpadsmitos.

- Kur palicis tavs Sofrins, Slava?

-Vai es savam Sofrinam esmu nolikts par sargu?! - noburkšķēja Grjaznovs, neapmierināts, ka nav zvanīts uz darba, bet uz mobilo tālruni. Kaut arī tālrunis piederēja darbavietai, Grjaznovs to parasti izmantoja negribīgi un neapzināti skaitīja norunātos centus. Kaut arī tie nebija jāizliek no savas kabatas, tik un tā bija žēl. Milicijas ģenerālmajors neko nespēja izdarīt ar savu iedabu.

- Labi, es viņu vairs nemeklēšu. Pasaki pats, ka esmu dabūjis viņam atļauiu apmeklēt Galvenās izlūkošanas pārvaldes arhīvu. Lai sagatavo pieprasījumu, ātrāk dodas uz turieni un meklē informāciju par Arturu Guku.

Grjaznovs kaut ko neapmierināts noburkšķēja, kaut arī īstenībā bija apmierināts. Pēdējā laikā jau otrs notikums, kas nepavisam nebija slikts. Kad pret viņa gribu Kadujeva un ķīniešu lietai bija pieslēgusies Organizētās noziedzības apkarošanas galvenā pārvalde, Grjaznovs nopriecājās, ka lieta tomēr nonākusi pie Turecka. ļa ķīniešus būtu saņēmuši organizētās noziedzības apkarošanas vīri, tā būtu liela netaisnība. Bet tā viņam būs vismaz kaut kāds sakars ar iesākto. Vēl ne reizi Saša Tureckis nebija izticis bez viņa. Se-rafimoviča norādītos ķīniešus Li Dzi un ļuaņu Mēju saņēma ciet samērā ātri, taču neko dižu no viņiem neizdevās uzzināt. Li Dzi un luaņs Mejs uzvedās kā parasti, tas ir, noliedza pilnīgi visu, pat pilnīgi neapstrīdamus un pierādītus faktus. Noliedza līdzdalību Aļošinas noslepkavošanā, noliedza uzbrukumu Serafimovičam un džipa atņemšanu, noliedza uzbrukumu cietuma mikroautobusam. Noliedza pat rēķinu kārtošanu ar Prīzerim padotajiem Babuškino bandītiem! Tas ir, notikumus, kuros tiešā veidā bija iesaistījušies So-loņins un Sofrins.

Tiesa, kad ne tikai operatīvais darbinieks Čuikovs, bet vēl divi garāmgājēji liecināja, ka redzējuši, kā ķīnieši izmet no mašīnas Serafimoviču, Li Dzi un ļuaņs Mejs saprata, ka tikuši galveno aizdomās turamo godā sakarā ar uzbrukumu cietuma “Mercedes", un tūlīt "atcerējās", ka paņēmuši džipu, tikai lai pavizinātos, turklāt ar nepārprotamu saimnieka piekrišanu. Un vakarā, Ibrahima Kadujeva un šofera seržanta nogalināšanas laikā no deviņiem līdz pusdesmitiem, bijuši Sandunova pirtī. Tam arī, starp citu, atradās prāvs skaits liecinieku. Mašīnu ķīnieši nav varējuši atdot Serafimovičam pavisam vienkārša iemesla dēļ - pēc iziešanas no pirts konstatējuši, ka tā aizdzīta. (Tiesa, Grjaznovam par brinumu Tu-reckis pieļāva šādu fantastisku variantu.)

Savukārt Serafimovičs apgalvoja, ka tikšanās, kuras laikā viņam atņemts džips, bijusi paredzēta, lai apspriestu no ķīniešu viedokļa netaisnīgo nomas līgumu gastronomijas veikalā izvietotajam aptiekas kioskam. Ķīnieši acīmredzot, gribēja, lai Serafimovičs maksā par to, ka ķīnieši veikalā nomā platību savam kioskam! Vārdu sakot, tagad ar šo putru centās tikt skaidrībā Tureckis.

Starp citu, taisnības dēļ jāsaka, ka Organizētās noziedzības apkarošanas pārvalde paveica savu darbu. Galvenais (vismaz Tureckim), iepriekšējās dienas laikā bija izdevies noskaidrot, ka it kā Prīzerim pakļautajā Babuškino rajona teritorijā ķīnieši tirgojuši arī viltotas zāles. Tāpēc nebija jābrīnās, ka tās ir neparasti lētas.

Bez divdesmit trijos īstenojās Grjaznova vēlme parunāt ar Prīzeri aci pret aci, kaut arī tāpēc bija jābrauc uz viņa draudzenes Nonnas Aļošinas bērēm. Tikmēr Prīzeris, protams, bija uzodis, ka ķīnieša aptiekā tirgotie medikamenti bijuši viltoti, un, par spīti nelaimei, rādīja priecīgu seju, proti, viņam mietpilsoņa veselība rūp ne mazāk kā godājamā Vjačeslava Ivanoviča veselība. Grjaznovs nenoturējās un atbildēja:

- Mietpilsoņa veselība man pie vienas vietas. Mani interesē tikai divas lietas: kad "Lokomotīve" beidzot ieliks "Spartakam’' un kad tu, Karamišev, norimsies? Es taču labi atceros tevi gan no Sarajevas, gan Albervilas! Kāds tu biji biatlonists! Kā slēpoji, kā šāvi! Bet otrais un otrais. Visu laiku otrais. Galu galā, nabags, iedzīvojies kompleksos un nogāji no distances. Tā taču bija? Sadomāji paspīdēt te, uz mūsu grēcīgās Maskavas zemes, ja olimpiādēs neizdevās? Nekas tev neiznāks. Te ir mana teritorija.

Prīzeris pasmaidīja.

- Tā ka ņem vērā, - pabeidza Grjaznovs. - Tā vai citādi tevi ietupināšu. Vai novedīšu līdz augstākajam soda mēram. Atradīšu jebkādu stulbu ieganstu. Tagad tu esi mans personiskais ienaidnieks Tādu izdzimteņu kā tevis dēļ normāliem cilvēkiem graiza vēderus. Bet pēc tam ārstē ar kreisajām tabletēm. Saki ātri - ko ar ķīniešiem nevarēji sadalīt?

Prīzeris paraustīja plecus.

- Man, Vjačeslav Ivanovič, patīk skatīties uz dzīvi ar vaļējām acīm. Bet tie sīkie dzeltenie ģīmji aizvaino manas estētiskās jūtas.

- Beidz liet! Tev nekādā ziņā nepatika tas, ka pēc tam, kad poļi atbrīvoja tirgu, ķīnieši centās tajā ieplūdināt viltotas zāles. Vai ne?

Prīzeris no jauna paraustīja plecus.

- No tā var izdarīt secinājumu, ka tu esi saistīts ar reālo tirgu.

Vēlreiz netika izrādīta nekāda reakcija.

Leonīds Georgijevics Bogačovs.

Par visu, kas dzīvē panākts, Leonīds Bogačovs pirmām kārtām varēja būt pateicīgs sev. Stāvoklis sabiedrībā, nauda nebija nokritusi no debesīm kā likteņa dāvana, bet bija likumsakarīgs neatlaidīgā, enerģiskā rakstura un ilgu gadu pūliņu rezultāts. Nekāds brīnums, ka viņa panākumu saknes sniedzās tālā bērnībā.

Ļoņa auga muzikālā ģimenē. Māte konservatorijā mācīja solfedžo, tēvs bija profesionāls komponists, kuru bieži pieprasīja kinostudijas un atsevišķi estrādes mākslinieki. Maskava kā sūklis uzsūca talantus no visas plašās zemes, deva viņiem iespēju, bet pēc tam bez žēlastības nometa dibenā. Mazais Ļoņa jau no dzimšanas baudīja priekšrocības. Mājās pie Bogačoviem bieži pulcējās slavenības, ko iedzīvotāju masas varēja redzēt tikai televizora ekrānā vai dzirdēt radio. Nāca arī tādi, par kuriem zināja retais, ļoti šaurs cilvēku loks.

Ļoņu reāli gaidīja muzikālais olimps (zēns bija mantojis no vecākiem nevainojamu dzirdi), ja vien viņš būtu vēlējies turpināt ģimenes tradīcijas. Tomēr par lielu brīnumu radiniekiem un tuviem paziņām neiznāca tā, kā bija plānots vai paredzēts.

Septiņu gadu vecumā Ļoņa sāka apmeklēt uzreiz divas pirmās klases: vispārizglītojošajā un mūzikas skolā. Viņš paguva visu, mācījās labi, un vecāki nevarēja vien nopriecāties par augošo atvasi.

Pēc mūzikas skolas beigšanas nodārdēja pērkons no skaidrām debesīm. Pusaudzis, kam sāka nostiprināties raksturs, paziņoja tēvam ar māti, ka nedomā iet tālāk pa mūzikas ceļu, bet, ja viņi uztieps, sāks nīst klavieres, kuras pēdējos gados bija tik cītīgi apguvis. Bogačovi bija galīgi satriekti, taču pēc veltīgas pierunāšanas, kurā viltīgā veidā tika iekļauti radi un ģimenes draugi, uzbrukumus pārtrauca un samierinājās ar faktu, ka dēls nevēlas veltīt dzīvi mūzikai.

Pēdējo mēģinājumu vest Ļoņu pie prāta uzņēmās tante no tēva puses Olga Semjonovna, kuru viņš ļoti mīlēja un cienīja (varbūt tāpēc, ka viņa nebija muzikāla). Arī viņa neko nepanāca. Kļuva pilnīgi skaidrs, ka salauzt radinieka spītību neizdosies. Un viņu lika mierā,

Ļoņa pierakstījās boksa sekcijā.

Sākumā viņš nāca mājās ar pārsistu lūpu un nobrāzumiem, tādējādi novezdams māti gandrīz bezsamaņā. Tēvs lielākoties klusēja, grozīja galvu un atkārtoja: nu, nu. Drīz treniņu sekas uz sejas vairs nebija redzamas, un iepriecinātie vecāki skajā balsī nopriecājās, ka dēls droši vien pametis boksu. Ļoņa kārtējo reizi viņus sarūgtināja, paskaidrodams, ka boksu nevis pametis, bet apguvis. Kā vecākiem, kas dzīvoja savā noslēgtajā pasaulē, ieskaidrot, ka tā viņš izcīna sev vietu zem saules.

Bet viss bija sācies jau sen, ar pirmajām skolas dienām. Ļoņa bija apaļīgs bērns, kas ne ar ko neizcēlās, kas pēc stundām nedzenāja bumbu, bet steidzās uz mūzikas skolu. Klasesbiedri pastāvīgi viņu apcēla, kaut arī nopietni aizskart neviens neuzdrošinājās: Ļoņa metās virsū pāridarītājam pat tad, ja bija skaidri redzams, ka paliks zaudētājos. Bet arī tas nelīdzēja iegūt draugu un pat ne pavērt ceļu uz vienaudžu kompāniju Vienīgais sarunu biedrs palika klavieres Pamazām Ļoņa sāka tās ienīst.

Un tomēr, negribēdams satraukt vecākus, bet novest iesākto līdz galam, viņš neatlaidīgi apmeklēja mūzikas skolu.

Nomācījies noteiktos septiņus gadus un spīdoši nokārtojis beigu eksāmenus, viņš nāca klajā ar vēsturisko paziņojumu, ka nevēlas nopietni nodarboties ar mūziku, bet iegūtās zināšanas vispārējai attīstībai ir pilnīgi pietiekamas. Astotajā klasē Ļoņa sāka nodarboties ar boksu.

Iepriekšējā vasarā viņš bija izstiepies garumā un novājējis. Klasē viņu uzreiz pat nepazina. Bet, uzzinot par interešu maiņu, uz viņu sāka arī skatīties ar interesi. Ap Ļoņu veidojās noslēpumainības oreols.

Tieši tajā laikā viņš atklāja sevī tieksmi uz eksaktajām zinībām. |o īpaši uz jauno priekšmetu - ķīmiju. Un pats nobrīnījās par pārmaiņām sevī.

Klases atzinība atnāca negaidīti. Čertanovas parkā, kur varēja apmaldīties kā mežā, klase svinēja Uzvaras svētkus. Šajā reizē Ļoņa tika uzaicināts.

Pasākums noritēja normāli un jautri: ugunskurā tika cepti kartupeļi, bija kopīgiem spēkiem klāts galds, skanēja ģitāra. Alkoholisko dzērienu nebija, vienīgi pāris alus pudeļu, bet arī tās bija paņemtas tikai slāpju dzesēšanai. Visi jau posās uz mājām, kad pie nodzēstā ugunskura pienāca četri puiši. Kādus divus trīs gadus vecāki, krietni iedzēruši un nebūt ne miermīlīgi.

Lūgums aizdot ģitāru kalpoja tikai par ieganstu. Tam sekoja priekšlikums par portvīna pudeli aizdot uz vakaru pāris meiteņu. Spēcīgi noaudzis brašulis ar ezītī apgrieztiem matiem, droši vien līderis, jau stiepa aiz rokas Mašu Orlo-vu, rūsgano klases lepnumu, pašu skaistāko meiteni. Ļoņa reaģēja pirmais.

Ar klasisku sitienu pa žokli, tikai ne ar labo, bet kreiso roku, Ļoņa nogāza zelli no kājām un nokautēja. Tūlīt pieskrēja viņa draugs, bet arī tas dabūja sitienu pa žokli un, skaļi norukšķējies, novēlās uz dibena. Atlikušie divi laidās lapās, bet viņus ar kliedzieniem un nūjām pavadīja jau atguvušies un drosmi saņēmušie klasesbiedri.

Maša Orlova pati iedeva piepeši bikluma pārņemtajam jauneklim roku un neatņēma līdz pašām mājām.

Tā sākās Ļoņas pirmā mīlestība. Divus gadus viņi nešķīrās un kala nākotnes plānus. Izlaiduma ballē visu nakti dejoja viens ar otru. Rīts gatavoja šķiršanos. Abi to zināja, taču centās par to nedomāt.

Tajā laikā viņš stingri zināja, ka stāsies MVU Ķīmijas fakultātē. Vecāki par viņa izvēli nebrīnījās. Viņi jau sen bija samierinājušies, ka mantinieks ies citu ceļu. Atlika cerēt, ka muzikālās Bogačovu ģimenes tradīcijas turpinās mazbērni. Leonīds pats neapgrūtināja galvu ar tādām blēņām.

Maša tūlīt pēc izlaiduma aizbrauca uz Ļeņingradu gatavoties iestājeksāmeniem Hidrometeoroloģijas institūtā. Ļeņingradā dzīvoja viņas vecmāmiņa, agrākā institūta pasniedzēja. Orlovu uzvārds tur bija labi pazīstams, un Maša iestājās institūtā bez īpašām grūtībām, īpaši ja ņem vērā, ka skolu viņa bija beigusi ar medaļu.

Leonīds iestājeksāmenos ar troksni izkrita un pēc gada nokļuva armijā.

Pēdējās spilgtās ai miņas no laika pirms armijas bija brauciens uz Ļeņingradu, kur kopā ar Mašu tika pavadītas trīs laimīgākās mūža dienas. Un pirmās trīs naktis.

Divi gadi sporta rotā aizskrēja kā viena diena. Vecākais seržants Bogačovs atgriezās mājās, apkāries ar spoži noberztām nozīmītēm Priekšā bija visa pasaule, kurā viņš beidzot bija cieši nolēmis ieņemt savu vietu.

Viņš regulāri brauca uz Ļeņingradu pie Mašas, taču juta, ka abu attiecībās parādījies tāds kā vēsums, kaut kas līdz galam nepateikts un nesaprasts. Katram bija sava dzīve un citāda, pašu gatavota nākotne. Tajā nebija vietas otram.

Viss atrisinājās pats no sevis. Pēc ceturtā kursa Maša paziņoja, ka precas ar jaunu Kanādas zinātnieku okeanogrāfu, ar kuru iepazinusies vasaras prakses laikā. Leonīds smagi pārdzīvoja šo ziņu, kaut iekšēji sen bija tai gatavs. Tajā laikā viņš pārgāja uz otro kursu.

Par glābšanas riņķi pret depresiju kļuva Petja Lapins, kursabiedrs un tuvākais draugs. Viņš lika lietā, viņaprāt, vienīgo šādos gadījumos efektīvo līdzekli - ņēma līdzi Leonīdu uz nakšņošanu studentu kopmītnē. Pēc intensīvas divu nedēļu ārstniecības kursa dvēseles slimību nomainīja "mīlas kaite”.

Petja Lapins, kā izrādījās, bija šādu slimību speciālists. Dabūjis no pazīstamiem medicīnas studentiem bicelīnu, viņš desmit dienas durstīja drauga dibenu ar sāpīgām šļircēm. Gūtā pieredze nāca Leonīdam par labu, un turpmāk viņš vairījās no nejaušiem dzimumsakariem.

Viņam bija noteikts mērķis, un viņš neatlaidīgi uz to tiecās. Pirmais pakāpiens ceļā uz to bija iestāšanās ķīmijas fakultātē, un viņš to pārvarēja. Tagad vajadzēja pārvarēt otro pakāpienu - beigt mācības. Nevis nosēžot piecus gadus auditorijā, bet kļūstot par pirmklasīgu speciālistu. Leonīds pats īsti nezināja, vai viņu saista ķīmija vispār vai arī viņš vēlas kļūt par īstu profesionāli savā jomā, tāpat kā vecāki. Domas par to reti viņu nodarbināja.

Pāris universitātes romānu ne ar ko nebeidzās. Leonīds īpaši to nenožēloja. Viņš jau sen un noteikti bija nolēmis, ka veidos nopietnas attiecības un precēsies tikai tad, kad būs kļuvis neatkarīgs un dzīvē stabili iekārtojies. Māte to saprata pēc sava prāta. Sauca dēlu par vienmīli un muļķa puiku. Daļēji viņai bija taisnība. Maša patiešām bija dziļi iespiedusies zemapziņā un periodiski iznira no tās ar bērnišķīgu smaidu uz lūpām Leonīdam likās, ka viss bijis tikai vakar.

Sekoja mācības, eksāmeni, vasarās celtnieku vienības. Un tā pa apli katru gadu. Boksu viņš nepameta. Bet tagad vingrinājumus izdarīja no rītiem mājās rīta rosmes vietā. Nosvīdis dauzīja bumbieri un cīnījās ar iztēlotu pretinieku. Reiz pažēlojās Petjam, ka bez īsta pretinieka zaudē formu. Petja tūlīt ieteica kopmītnē visu tā noorganizēt, ka nevienam nebūs iemesla piesieties. Nekā vienkāršāka neesot kā atrast pāris lecīgu idiotu. Leonīds pat nedomājis priekšlikumu nepieņēma.

Petja pārsteidza ar apskaužamām organizatora īpašībām un zināšanām daudzos kutelīgos jautājumos. Dzimis Zeļenogradā, viņš lielāko daļu laika pavadīja Maskavā. Apmeties kopmītnē, viņš izrāvās uz mājām brīvdienās, arī tad ne vienmēr. Galvenokārt, kad spieda vajadzība. Un viņš savukārt brīnījās par Leonīdu, kas dzīvoja lepnā Staļina laika dzīvoklī Tveras bulvārī un vēl nebija kļuvis par sava rajona seksa simbolu.

Būtu man bijuši tādi kvadrātmetri, viņš arvien sapņaini atkārtoja, daiļu meiču sabiedrībā ieradies pie drauga ciemos.

Starp citu, tādas viesošanās nenotika bieži, jo Leonīds dzīvoja vienā dzīvokli ar vecākiem. Šādas iespējas radās retos vasaras mēnešos, kad vecāki pārcēlās uz Piemaskavas vasarnīcu. Tad draugi pieticīgi atslābinājās.

Nevarēja teikt, ka Leonīdam nebūtu panākumi pie pretējā dzimuma. Muskuļains, gara auguma, viņš saistīja ar saviem gadiem neraksturīgi vīrišķīgu izskatu. Kaut arī viņa āriene nebija nekāda izcilā: gaiši pelēkas, gandrīz bezkrāsainas acis, reti, rūsgani mati, liels deguns. Meitenes viņš iekaroja ar valdzinājumu, kas plūda viļņiem. Pēc universitātes beigšanas Leonīds saņēma piedāvājumu palikt aspirantūrā. Viņu nesaistīja tāda perspektīva kā strādāt par pasniedzēju vai sauss zinātnisks darbs ar papīru smērēšanu. Viņš ilgojās pēc praktiskas darbības, pēc rīcības. Un atteicās.

Vecākiem viņš tālredzīgi to neteica, jo nevēlējās sarūgtināt ar ziņu, ka labprātīgi palaidis garām viņu izpratnē cienījamu vietu. Šo noslēpumu viņš pastāstīja tikai tantei Olgai Semjonovnai, kas tikai paraustīja plecus. Sak, pats zini labāk. Esi pieaudzis cilvēks un pats pieņem lēmumus. Bet visā visumā tante viņu saprata un nenosodīja. Leonīds mīlēja tanti tieši tāpēc, ka viņa spēja iejusties otra problēmās un iespēju robežās palīdzēt. Olga Semjonovna solīja ar vīra palīdzību parūpēties par sadali (vīrs strādāja Ārējās tirdzniecības ministrijā). Leonīds taktiski atteicās. Diploms bija vairāk nekā pieklājīgs, un viņš par sevi neraizējās.

Iznākumā viņš nokļuva slēgtā institūtā ar jaunajam speciālistam visai augstu algu un regulārām prēmijām. Leonīds nojauta, ka tas ir tantes Olgas nopelns, taču šos apsvērumus paturēja pie sevis.

ZPI, kurā viņš nokļuva, strādāja armijai. Institūta ieeju rotāja neuzkrītoša plāksnīte "Ķīmijas tehnoloģiju institūts". Un tas nebija blefs. Vienīgi pētījumi notika ķīmiskā bruņojuma jomā. Varbūt notika arī kādi paralēli pētījumi. Leonīds to nezināja. Viņš bija lietas kursā tikai par savas nodaļas darbu, kas nodarbojās ar nervu paralītiskajām gāzēm Un neko vairāk. Runāt ar citu nodaļu līdzstrādniekiem par darbu bija stingri noliegts.

Pilnīgā slepenība, pastiprinātais caurlaižu režīms, neskaitāmās, dažkārt līdz absurdam novestās instrukcijas sākumā nemulsināja. Pat otrādi, lika justies nozīmīgākam sevis paša acīs. Tomēr ar laiku informācijas noplūdes novēršanai domātie drošības pasākumi pamatīgi apnika. |o vairāk tāpēc, ka viņš, jauns un sakarīgi domājošs cilvēks, lieliski saprata - to lielākā daļa ir nevajadzīgi un muļķīgi. Darbs tomēr patika. Pat ļoti. Un tāpēc nācās samierināties ar visu pārējo.

Bija arī dienesta romāns, ļaunais un izskatīgais darbinieks saistīja sieviešu uzmanību, kuras tūlīt pieteica uz viņu savas tiesības, atvairot pretendentes no citām nodaļām. Leonīds to vēroja gan ar ironiju, gan izbrīnu - institūtā vīriešu bija diezgan, apmēram puse. Tomēr drīz, kā parasti, pārstāja par to lauzīt galvu. Viņš pilnībā iegrima darbā.

ļaunais un talantīgais speciālists guva ievērību. Vairākas reizes pat tika prēmēts. Un drīz viņam sāka uzticēt atbildīgākus uzdevumus. Leonīds ķērās pie darba ar divkāršu enerģiju. Veiksme nepameta - viss viņam izdevās.

Pirmajai viņš iekrita acīs Iraidai Kononovai, divus gadus par viņu vecākai blondīnei ar greznu miesu. Vientuļā sieviete bija acīm redzami neapmierināta ar dzīvi un nepārprotami izrādīja puisim uzmanību. Kad mājieni un banālie joki kļuva neizturami, Leonīds nolēma likt lietā pārbaudītu, no Petjas Lapiņa nenovērtējamā arsenāla ņemtu paņēmienu. Viņš sāka pievērsties ļuļai Korobčenko, kas bija sākusi strādāt reizē ar viņu.

ļaunā un biklā brunete, kas lieku reizi baidījās pacelt acis, kalpoja par vairogu pret Iraidas un viņai līdzīgo tīkoju-miem. Izrādījās, ka viņu nav maz, un lieku reizi guva apliecinājumu statistikas dati, ka sieviešu ir vairāk nekā vīriešu. Bet Leonīda un ļuļas attiecības drīz kļuva ciešākas. Viņš, pats to neapzinādamies, aizrāvās ar meiteni nopietni.

Nedz darbā, nedz mājās neviens nebrīnījās, kad viņi pēc gada apprecējās.

Tēvs ar māti ierosināja dzīvot kopā vai samainīt dzīvokli. Leonīds nepiekrita, atsaukdamies uz to, ka institūtā ir atvieglinājumi dzīvokļa saņemšanā. Un jaunlaulātie noīrēja atsevišķu dzīvokli.

Izrādījās, ka Juļa ir lieliska sieva un saimniece, piekāpīga un maiga. Leonīds aiz laimes jutās kā septītajās debesīs. Ar bērnu viņi nolēma nesteigties. Vecāki izdarīja nepār-t rauktu spiedienu, vēlēdamies paauklēt mazbērnus, kamēr dzīvi. Ar ļuļas vecākiem bija vieglāk-viņi dzīvoja Kijevā.

Ceturtajā kopdzīves gadā ļuļa kļuva grūta. Leonīda māte bija gatava nēsāt vedeklu uz rokām. Nākamo mazmeitu vai mazdēlu viņa katrā ziņā redzēja kā muzikantu, ģimenes labo tradīciju turpinātāju.

Tomēr sapņiem nebija lemts piepildīties. No dabas trauslā Juļa dzemdībās nomira, dzemdējusi nedzīvu bērnu.

Trīsdesmit gadu vecumā Leonīds uzreiz zaudēja divus sev tuvus cilvēkus. Tante Olga aizveda Leonīdu uz savu vasarnīcu, kur viņš dzēra veselu mēnesi bez pārtraukuma.

...Pēc sievas nāves Leonīds Bogačovs ilgi nespēja iejusties darbā. Taču darbs paglāba no ieilgušās depresijas. Spēkus netaupīdams, viņš izstrādāja jaunus sastāvus un formulas un nedomāja, kādiem mērķiem kalpos galaprodukts. Ka ne jau miermīlīgiem mērķiem, bija skaidrs pēdējam idiotam. Taču Leonīds izpildīja ZPI uzdevumus, un, ja tādi bija, tā bija valstiska nepieciešamība. Galu galā viņš pats bija izvēlējies ceļu, un tagad no tā nogriezties bija par vēlu.

Leonīdam nebija ne jausmas, cik krasi dzīvi pārvērtīs valstī sākusies pārbūve. Pārmaiņas politikā, sabiedriskajā kārtībā un apziņā skāra arī līdz tam nepieejamo institūtu. Režīms kļuva brīvāks, instrukcijas ne tik kategoriskas, slepenība tika atcelta pa labi un pa kreisi, informācija nokļuva pat masu saziņas līdzekļos, kur bez žēlastības gāza virsū dubļus agrākajai, kā izrādās, agresīvajai valdībai. Taču lielākās šausmas radīja fakts (galvenokārt darbiniekiem), ka valsts finansējums institūtam katastrofāli samazinājās. Ar pārliecību varēja teikt, ka tā vairs nav.

Visapkārt viss neiedomājami strauji mainījās. Savienotās republikas pasludināja neatkarību, atdalījās cita pēc citas, steidzīgi izdomāja savu himnu, ģerboni un karogu (neaizmirstiet tugrikus un karbovancus). Vēl vakar varenā valsts sadalījās atsevišķās kņazistēs, kas nikni skaidroja savstarpējās attiecības. Galvenais jautājums - kas kuram parādā.

Demokrātijas un humanizācijas apstākļos sākās vispārēja atbruņošanās. Izrādījās, ka viss Leonīda institūta radītais un darītais ir necilvēcīgs un pat noziedzīgs. Valstij nevajadzīgi, viņi palika vieni. Bet valsts norādīja arī izeju -jāpāriet uz mierlaika produkciju un pašapmaksāšanos. Izrādījās, ka ķīmijas tehnoloģiju ZPI bruņuvilciens ir visai smagnējs, un tam sākās grūti laiki.

Neierasti neregulārā algu izmaksa izdzina laborantus, inženierus un tehnologus uz ielas meklēt jaunas iespējas. Dažu mēnešu laikā trešā daļa institūta kļuva tukša. Bet pēc štatu samazināšanas sakarā ar ierobežoto algas fondu -puse.

Leonīds nesāka gaidīt štatu samazināšanu, kaut arī tā viņu nez vai būtu skārusi Pats uzrakstīja atlūgumu, izbrīnīdams priekšniecību, un pameta sienas, kurās bija pavadījis vairāk nekā septiņus gadus.

Viņš nenožēloja, ka pieņēmis šādu lēmumu. Rosīgā daba alka pēc darbības, pēc izaugsmes. Institūtā laiks, šķiet, bija apstājies. Dzīve diktēja jaunus noteikumus, un, ja gribēja izdzīvot, bija tiem jāpielāgojas. Vajadzēja ne tikai izdzīvot, bet izdarīt to godam. Leonīds intuitīvi nojauta brīdi, kad jānostājas jaunās, dzimstošās šķiras pirmajās rindās. Vēlāk dzīties pakaļ citiem viņš nevēlējās, turklāt tas būtu sarežģītāk. Un viņš sāka jaunu savas biogrāfijas lappusi.

Sākumā viņš tirgoja no poļiem pirktus džinsus. Nelielie ietaupījumi, kas noderēja par sākuma kapitālu, nekam lielākam nepietika. Pēc pusgada jau pats dzinās uz Poliju, pēc tam uz Turciju pēc džinsauduma izstrādājumiem, kas pieplūdināja tirgu. Drīz viņam uzradās divi palīgi pārdevēji. Vēl pēc gada Leonīds pārdeva preci vairumā no provinces iebraukušajiem uzpircējiem, bet daļu mainīja pret melnajiem ikriem, ko tūlīt veiksmīgi pārdeva. Par spīti pieaugošajai konkurencei, bizness veicās labi, pat ļoti labi.

Tauta, izbaudījusi pašu ražojumu slikto kvalitāti un ne-estētiskumu, tikusi pie rietumu un pseidorietumu precēm, lielāko daļu naudas atstāja tirgos. Taču tā nevarēja turpināties mūžīgi.

Leonīds sāka domāt par ražotnes izveidošanu. Tas varēja būt neliels džinsu šūšanas cehs. Taču gadījums grozīja viņa plānus pašos pamatos.

Reiz viņam preču apmaiņai piedāvāja korejiešu kalkulatorus. Viņš riskēja. Un brīnījās par rezultātu. Mazās skaitļojamās ierīces tika izpārdotas divu dienu laikā Viņš pamēģināja vēlreiz. Rezultāts bija tāds pats. Leonīds paskatījās uz tirdzniecību ar citādām acīm. Un ne tikai uz to.

Tuvojās jauns laikmets. Datoru un elektroniskās tehnikas laikmets. Šī niša tirgū vēl bija brīva. Un Leonīds nesāka gaidīt, kad viņu kāds apsteigs.

Viņš nomāja nevis cehu, bet nodaļu vienā no centrālajiem komisijas veikaliem un piekrāva pilnu ar kalkulatoriem, pulksteņiem, magnetolām. Samērā lētā prece tika izpārdota ātri. Leonīds tikko paguva pievest jaunu preci.

Saimniekiem, kas bija ielaiduši viņu veikalā, lāgā neveicās. Nācās atlaist darbiniekus. Uzkrājās parādi namu pārvaldei par komunālajiem pakalpojumiem un nomu Leonīds izmantoja kritisko situāciju savā labā.

Viņš noslēdza ar namu pārvaldi līgumu par bankrotējošā veikala telpu nomu ar izpirkšanas tiesībām un kļuva par vienīgo saimnieku. Kolektīvu, kas bija izteicis vēlmi palikt, pieņēma darbā gandrīz pilnā sastāvā. Ar to viņš laimēja vēlreiz, jo līdztekus pārdevēju štatam ieguva grāmatvedi un veikala vadītāju Par "XX gadsimtu" pārdēvētais veikals sāka jaunu dzīvi

Leonīds iepirka datoru partiju, paplašināja sadzīves tehnikas sortimentu, un firmas veikals Ņikitas bulvāri plauka. Pati populārākā un ienesīgākā prece, kā izrādījās, bija datori. Viņš nebija kļūdījies un, domādams par nākotni, apcerēja jaunās tendences. Leonīds bija stingri pārliecināts, ka stāvēt uz vietas nedrīkst, ka dzīve ir nemitīga kustība. Un nelokāmi ievēroja šo tēzi.

Tuvinieki nezināja, priecāties vai ne par viņa panākumiem. Šaubas nemocīja vienīgi tanti Olgu, kas lepojās, ka brāļadēls patstāvīgi cīnās pa dzīvi, turklāt tādā juku laikā. Leonīds saprata tēvu un māti. Viņi bija cilvēki no cita laikmeta un citas garīgās pasaules ar tai raksturīgām garīgajām vērtībām. Viņi vispār nenolaidās no mūzikas debesīm uz zemes. Zināmā mērā viņš vecākus pat apskauda.

Precēties otro reizi Leonīds nedomāja. Kaut arī bija pagājuši trīs gadi, atmiņas par |uļu vēl arvien turēja sirdi stingri kā spīlēs. Nez kāpēc viņš bija nolēmis, ka nopietnas attiecības ar kādu citu būtu nodevība pret Juļas piemiņu. Cita, racionāla prāta daļa centās iestāstīt, ka tā rīkoties ir muļķīgi, ka dzīve turpinās. Cilvēks nav mūžīgs. Un, atskatoties uz pagātni, jādomā par nākotni.

Leonīdu jau kuro reizi glāba darbs. Šķita, ka viņš darināts no dzelzs un nav nolietojams. |a dziesmā dziedāja par kādu, ka tas "ne mirkli nepazīst mieru", tad tas bija viņš. Citādi nevarēja. Piespiedu kārtā, bet apzināti iztērētā enerģija negāja zudumā. Paša auklējums auga un nostiprinājās

Pirms laungada uzradās viņi. Pieklājīgi ģērbušies jauni cilvēki aitādas kažociņos un ūdeļādas cepurēs, ar sastingušiem smaidiem stūrainajās sejās un tukšām, nemirkšķinošām acīm.

- Labvakar, Leonīd Georgijevič! - sveicināja spēcīgs zellis ar mazām ausīm.

- Ar ko varu pakalpot? - Leonīdam pietika ar vienu skatienu, lai apjaustu, kāpēc viesi ieradušies. Pēc nelielajām svinībām viņš bija atlaidis darbiniekus un pats arī grasījās doties projām. Grāmatvede Zina pameta no durvīm jautājošu skatienu. Leonīds atlaida arī viņu.

Viesi apstāja viņu lokā.

- Mēs ieradāmies ar apsveikumu un veiksmīga biznesa vēlējumiem nākamajā gadā, arī pēc dāvanām mūsu bērneļiem, - noteica tas pats spēkainis. Divi pārējie sastinga kā statujas ar neapdomīgi kabatās iebāztām rokām.

Turpmākais norisinājās pēc karstgalvīgajiem zēniem nezināma scenārija. Sekoja priekšlikums dalīties peļņā un solījums ņemt savā aizsardzībā un aizbildniecībā. Uz jautājumu, kādas atteikšanās gadījumā var būt sekas, atskanēja zīmīgs "hmm" un draudi smirdīgajam, bārdainajam dzīvniekam aplauzt ragus.

Runātājs nepaguva aizsmēķēt cigareti. Leonīda dūre ietrieca cigareti zobos, tā nozuda mutē. Zellis saķēra rīkli un rīstīdamies saļima uz grīdas. Palikušie divi nepaguva izvilkt rokas no kabatām. Saņēmuši profesionāli izpildītu nežēlīgu sitienu sēriju, viņi pievienojās apklusušajam oratoram.

Trīs miesu iznešanai palīgā vajadzēja saukt pazīstamo sētnieku Stepaniču. Zeļļi bija visai smagi. Uz ielas salā viņi sāka atgūties. īstajā reizē. Leonīda izsauktā milicijas patruļa iekrāva viņus mašīnā vēl siltus.

Pēc diviem mēnešiem Leonīds izdarīja līgumā paredzēto pēdējo iemaksu par veikalu. Tas nonāca viņa privātā īpašumā.

Vēl pēc nedēļas veikals nodega ar visu preci. Cieta ari dzīvokļi virs veikala. Ne tik daudz no uguns, kā no centīgo ugunsdzēsēju izlietā ūdens. Izmeklēšanā noskaidrojās, ka veikals aizdedzināts. Leonīds noprata, ka pirms laungada atnākušie viesi nogaidījuši, kad viņš kļūs par pilntiesīgu telpu īpašnieku, un atriebušies. Viņš atkal bija palicis bez nekā. Kā pirms trim gadiem, kad aizgāja no institūta.

Leonīdam Bogačovam viss bija jāsāk no nulles. Pēc ugunsgrēka veikalā bija palicis tikai vienistabas dzīvoklis Vihinā, kuru viņš bija dabūjis, strādājot ZPI. Bankas kontā palikušo naudu viņš izmaksāja saviem darbiniekiem un aizbrauca uz Krimu paelpot svaigo jūras gaisu un vientulībā nolemt, kā dzīvot.

Marts Krimā nav jaukākais mēnesis. Turienieši apgalvo, ka pats nepatīkamākais - ar slapju sniegu un vēju. Bo-gačovs to nemanīja. Iegrimis savās domās, viņš klusu vēroja svinpelēkos viļņus. Gurzufā, kur viņš bija apmeties, viņam piederēja visa tukšā piestātne. Kompāniju veidoja tikai jebkurā gadalaikā nerimtīgās kaijas. Netālu ūdenī līda drūmais Ajudags. Atcerējies leģendu par šo kalnu, Bo-gačovs pasmaidīja un uzdeva sev jautājumu, kā būtu rīkojies lāču vietā, ja viņa acu priekšā tiktu aizvesta visdārgākā būtne, ja tiktu atņemts tas, ko viņš ar pilnām tiesībām uzskata par savu. Viņš nolieca galvu seno dzīvnieku priekšā, kas nebija baidījušies mest izaicinājumu varenajai, nevaldāmajai jūrai.

Pēc desmit dienām Bogačovs atgriezās Maskavā, apņēmies pirmajā izdevīgajā brīdī nopirkt Krimā nelielu māju. Viņš atkal bija spēka un enerģijas pilns, un turpmākās rīcības plāns viņam bija skaidrs.

Tas bija 1990. gads. Leonīdam bija apritējuši trīsdesmit pieci gadi, visu vajadzēja sākt no jauna. Tas bija laiks, kad kā sēnes pēc lielus uzradās dažādas biržas. Katrs trešais, ja ne otrais brīvais uzņēmējs uzskatīja sevi par veiksmīgu biržas brokeri Pirka un pārdeva visu, varbūt tikai gaisu ne. Varbūt tikai tāpēc, ka tas tika dzenāts šurp un turp. Bogačovs izgāja brokeru skolu no pašiem pamatiem. Vēroja procesus valsts ekonomikā un tirgū. Vēroja, iegaumēja un piedalījās šajā vājprāta uzvedumā.

Veiksmīgi darījumi ar metāllūžņu pārdošanu ļāva savākt nelielu summu. Viņš ar to neapmierinājās, bet atvēzējās plašāk, jo apjēdza, ka arēnā iznāk krāsaino metālu pārdošana uz ārzemēm lielos daudzumos.

Tikt galā ar šādu pasākumu vienatnē, bez sakariem, nebija viņa spēkos. Taču uzmācīgā ideja nedeva mieru, lika smadzenēm drudžaini meklēt izeju.

Tieši tajā laikā Bogačovu trāpīja tāds smags trieciens kā Olgas Semjonovnas nāve. Pametis visu, viņš aizlidoja uz mīļotās tantes bērēm.

Viņa jau vairākus pēdējos gadus dzīvoja Sverdlovskā, kur vīrs Boriss Borisovičs laseņs ieņēma Urālu gubernatora posteni. Bērēs sanāca kopā vietējie un daži galvaspilsētas dūži, īpaši tuvi Olgas Semjonovnas paziņas. Bogačovs bija drūms kā iietusmākonis. Viņš nebija varējis iedomāties, ka tikšanās būs tāda (viņš bija domājis ierasties ciemos pēc mēneša uz tantes dzimšanas dienu). Tomēr tante Olga pat ar savu nāvi paradoksālā veidā izdarīja nenovērtējamu pakalpojumu.

Bērēs Boriss Borisovičs, cenzdamies novērst domas no nelaimes, izjautāja, ar ko Leonīds patlaban nodarbojas un kādi ir viņa plāni. Bogačovs atklāti visu izstāstīja, un laseņs apsolīja palīdzēt. Nākamajā dienā viņš iepazīstināja ar vairākiem ievērojamiem urāliešiem un iedeva Maskavas draugu vizītkartes. Šķita, ka ar to viss arī beigsies.

Maskavā Bogačovs tomēr sazinājās ar Borisa Borisoviča ieteiktajiem cilvēkiem un ieradās pie viņiem vizītē. Izrādījās, ka Urālu gubernators jau zvanījis, brīdinājis un lūdzis Leonīdu atbalstīt. Leonīds brīnījās vēl vairāk, kad vakarā, pacēlis tālruņa klausuli, izdzirdēja pazīstamo, sulīgo basu. Boriss Borisovičs aicināja viņu ierasties Sverdlovskā uz lietišķām sarunām.

No Jaseņa ar vieglu roku izdarītās piespēles turpmāk viss gāja kā pa sviestu. Bogačovam nebija ne minūtes brīva laika. Šoreiz patiešām noderēja neizsīkstošā enerģija un neatlaidība. Viņš rāvās uz pusēm starp Maskavu un Urālu galvaspilsētu, devās biežos izbraukumos uz Tveru un Kaļi-ņingradu. Organizēja eksporta kanālus, risināja transporta jautājumus, kontrolēja bankas operācijas. Pēc gada viņa dibinātā firma "Metalekspo” veiksmīgi tirgojās ar krāsainajiem metāliem ārzemēs, gūstot jūtamu peļņu.

Boriss Borisovičs pildīja savu solījumu, it kā būtu ieņēmis Olgas Semjonovnas vietu, bet viņa pret vienīgo brāļadēlu bija izturējusies ar mīlestību un iejūtību. Leonīds, ielidojis Sverdlovskā tikai uz vienu dienu, katrā ziņā uz brīdi iegriezās pie Jaseņa.

Un tomēr pēdējo gadu notikumi bija atstājuši savas pēdas Bogačova raksturā. Viņš vairs nebija iecirtīgais, bet naivais Ļoņa, nebija nesavtīgais un godīgais darbarūķis Leonīds, tagad viņš bija jaunais vīrietis ar biznesmeņa ķērienu un cieto raksturu Leonīds Georgijevičs Bogačovs. Mācība, ko deva līdz pamatiem izdegušais veikals "XX gadsimts", bija iegriezusies apziņā uz visiem laikiem. Tā lika izdarīt nepārprotamu secinājumu: ja ne tu, tad tevi. Bija sācies džungļu laiks, kurā valdīja tikai viens likums - stiprākā likums, kas noteica, ka izdzīvo stiprākais.

Bogačovs gribēja izdzīvot, lai dzīvotu. Un nežēloja šim mērķim nedz spēkus, nedz laiku. Panākumi bija acīm redzami. Firma "Metalekspo" attiecīgajās aprindās baudīja labu reputāciju un bija visai pazīstama. Dažādās prezentācijās un izstādēs viņš bieži parādījās kā cienījams viesis. Sponsorēja vairākus gan ar kultūru, gan ar ekonomiku saistītus projektus.

Vienā šādā prezentācijā, ko daļēji sponsorēja Bogačovs pats, viņš satika Katju Golovinu.

Tā bija jauna modes nama atklāšana, kurā piedalījās kā pieredzējuši profesionāļi, tā iesācēji. Katja nebija iesācēja. Viņa tūlīt saistīja Bogačova uzmanību ar valdzinošo smaidu un lielām, zaļām acīm kā kaķim. Arī pa "mēli” viņa pārvietojās kā kaķene, viegli un graciozi, pavedinoši šūpodama šauros gurnus. Bogačovs jau drīz sāka just, cik sen viņam nav bijusi sieviete.

Nedēļu vēlāk, pēc džentlmeniskas uzmanības izrādīšanas ar ziediem un vakariņām restorānā, Katja gultā sniedza viņam īstu sievietes mīlestības mācību. Kaut ko tādu viņš vēl nebija jutis ne ar vienu sievieti. Pakļāvīga un maiga, viņa no mājas kaķenītes pārvērtās mežonīgā panterā un noveda ir sevi, ir Bogačovu ar prātu neaptveramā ekstāzē. Turpmāk viņi nešķīrās vairs nevienu nakti.

Pēc vairākiem mēnešiem Katjai iestājās grūtniecība.

Bogačovs nolēma abu attiecības likumīgi noformēt, un Katja neiebilda. Taču atzinās, ka viņai bijis vēl viens pielūdzējs, bijušais klasesbiedrs. Tiesa, attiecības nav tikušas līdz gultai, taču viņai tik un tā jāizskaidrojas, jo abi draudzējušies ne vienu gadu vien. Bogačovs pats aizveda Katju uz institūtu, kur puisis strādāja, un pēc stundas viņi brauca uz dzimtsarakstu biroju rakstīt iesniegumu. Katja paslepus notrausa asaru.

Tajā laikā Bogačovam jau bija plašs trīsistabu dzīvoklis Kutuzova prospektā un jauna "Mazda". Viņš varēja atļauties ģimenes uzturēšanu Vēl atlika īstenot senu sapni - iegādāties mājiņu Krimā. Patlaban gan viņu nodarbināja kas cits - Katja.

Piedzima meitenīte. Par godu bijušajai Bogačova sievai viņu nosauca par |u|u. Viņš pats tā vēlējās. Katjai un viņas vecākiem nebija iebildumu. Bērns mantoja tēva rūsganos matus un mātes zaļās acis.

Leonīda un Katjas attiecības veidojās normāli, par spīti, četrpadsmit gadu vecuma starpībai. Viņus vienoja bērns. Katja pameta modeles darbu un nodarbojās tikai ar meitu.

Kad luļai apritēja mēnesis, Boriss Borisovičs steidzami izsauca Leonīdu uz Sverdlovsku. Tāda steiga viņu pārsteidza, negribējās šķirties no ģimenes, taču nevarēja nelidot - pirms pusotra gada, pieminot bijušo dzīvesbiedri, kā arī personisko simpātiju dēļ Urālu gubernators bija izdarījis viņam lielu pakalpojumu. Un Bogačovs izlidoja jau nākamajā dienā.

Boriss Borisovičs tikās ar viņu savā kabinetā un sarunājās divas stundas aci pret aci. Viņš nāca ar satriecošu priekšlikumu, piedāvādams Bogačovam stāties farmaceitiska koncerna priekšgalā. Pats atsaucās uz gadiem un ieņemamo posteni, taču apsolīja pastāvīgu atbalstu. Leonīdam par to nebija ne mazāko šaubu.

Boriss Borisovičs attēloja daudzsološu jaunās, Krievijā tikko dzimstošās nozares perspektīvu. Atcerējās jaunību, kas tiešā veidā bijusi saistīta ar šo nozari. Ar viņa sakariem šajā jomā varēja gāzt kalnus.

Kā pēdējo argumentu viņš pieminēja Bogačova ķīmiķa izglītību un samērā ilgo strādāšanu ZP1. Medicīna tā nebija, tomēr gluži tuvu tai.

Bogačovam pašam par izšķirošo argumentu kalpoja kas cits. Krāsainie metāli pamazām zaudēja savas tirgus pozīcijas, un viņš to redzēja. Metāla krājumi katastrofāli gāja mazumā. Valsts arvien stingrāk sāka kontrolēt eksportu, ļa-seņa piedāvājums bija perspektīvs. Būtībā viņš stājās priekšgalā jaunai un varenai impērijai, kam pagaidām nebija konkurentu.

Atteikties no priekšlikuma būtu vienkārši muļķīgi.

Juļa bija vesels uz dzīvespriecīgs bērns. Bogačovi nespēja vien nopriecāties. Līdzās viņai Bogačovs jutās jaunāks par pārdesmit gadiem. Viņš veltīja meitai visu savu nelielo brīvo laiku: veda uz parku vai ārpus pilsētas, rotaļājās, stundām ilgi skatījās multiplikācijas filmas, nosēdinādams meitu uz ceļiem un kompānijas pēc smiedamies līdz asarām. Katja saprata visu, tikai ne to. Grozīja pirkstu pie deniņiem un sacīja, ka viņš ticis bērna prātā. Bogačovs atgaiņājās un nelikās par sievas vārdiem ne zinis.

Viņam ar meitu uzradās kopīgs vaļasprieks. Sākumā viņš ierakstīja meitai videomagnetofonā pašmāju multiplikācijas filmas, no kurām Juļai vislabāk patika "Zēns, kaķis un suns". Pēc tam sāka ierakstīt un pirkt importa filmas -galvenokārt Volta Disneja filmas. Bogačovs tā aizrāvās ar animāciju, ka gluži nemanot kļuva par kvēlu tās pielūdzēju. Viņš savāca tādu multiplikācijas filmu videotēku, kuru būtu varējis apskaust jebkurš speciālists. Un vairs nezināja, kādēļ turpina gādāt videokasetes - sev vai meitai. Bet tas nebija svarīgi.

Kad viņi nosēdās pie televizora ar kokakolu rokās, lai simt pirmo reizi skatītos Toma un Džerija piedzīvojumus, Katja nozuda pie draudzenes. Tajā laikā viņa jutās pavisam aizmirsta. Bogačovs neņēma ļaunā un nemocīja sievu ar aizdomām. Viņš uzskatīja, ka ģimenes dzīve ir veiksmīga.

Reiz Leonīds apsolīja meitai, ka noteikti aizvedīs viņu uz īstu Disnejlendu. Un solījums pārauga par jaunu sapni, meitas sapni. Iepriekšējais Leonīda sapnis, mājiņa Krimā pašā jūras krastā, jau bija piepildījies.

Vecmāmiņa - Bogačova māte - zvanīja katru dienu un brīvdienās pastāvīgi brauca ciemos. Ar Katju viņa satika, bet luļas dēļ bija kā bez prāta. Un stingri nolēma padarīt mazmeitu par profesionālu muzikālu cilvēku. Dzīvesbiedriem Bogačoviem nebija iebildumu. Katja par to balsoja ar abām rokām. Bērnībā viņai nebija izdevies iegūt nekādu muzikālo izglītību. Leonīds piekrizdams smaidīja un atcerējās sevi (tā tik būs dāvana vectētiņam un vecmāmiņai, ja mīļotā mazmeita, vienīgā cerība, atkārtos viņa varoņdarbu).

Kopā ar meitu auga arī Bogačova koncerns "Mahaons”. Tas auga plašumā un kā astoņkājis ar saviem taustekļiem aptvēra gandrīz visus Krievijas reģionus. Bogačovs neapgrūtināja laseņu ar lūgumiem. Ari bez viņa tika veiksmīgi galā ar visu pats. Koncerna struktūra bija rūpīgi pārdomāta, mehānisms noregulēts. Vajadzēja tikai iedarbināt un uzturēt darba kārtībā. Bogačovs veiksmīgi tika ar to galā.

Borisa Borisoviča laseņa sakari un autoritāte kalpoja par stingru koncerna '‘Mahaons" pamatu. Taču Bogačova darbīgā daba juta pastāvīgu prasību pēc virsbūves un ēkas paplašināšanas. Pašmāju medicīniskie preparāti slikti spēja konkurēt ar ārzemju ražojumiem - galvenokārt sortimenta ziņā. Koncerna speciālisti rūpīgi izraudzījās jauktu sortimentu, taču iepirkšana prasīja daudz laika. Savukārt realizācijas tīkls paplašinājās, un patērētāja prasības kļuva arvien lielākas un lielākas. It kā pēdējo piecu gadu laikā cilvēki būtu sākuši slimot piecreiz vairāk.

Bogačovs drudžaini meklēja izeju, kā minimālā termiņā vienmēr sagādāt visdažādākos medicīniskos preparātus pietiekamā daudzumā. Tas ļautu nostiprināt jau ieņemtās pozīcijas un iekarot jaunas.

Izeja bija sadarbībā ar vācu firmu, zāļu ražotāju koncernu "Lotla". Krievijas tirgū tas jau bija pazīstams. Arī pasaules tirgū ieņēma nebūt ne pēdējo vietu. "Lotla" produkcija pēc visiem parametriem - sortimenta, kvalitātes un apjoma -bija ļoti piemērota "Mahaona" plāniem un prasībām. Atklāts palika cenu jautājums. Liela iedzīvotāju daļa nespētu nopirkt dārgus medikamentus. Bet vāciešu cenas koda makā. Bogačovs nolēma atrisināt šo jautājumu darba kārtībā.

Uz laiku uzticējis izpildīt ģenerāldirektora pienākumus Pjotram Lapinam (komplektējot nākamā koncerna štatus, Leonīds viņu bija sameklējis un piedāvājis viņam darbu pie sevis), Bogačovs izlidoja uz Vāciju, uz Heksteri. Līdzi paņēma tikai preses sekretāru, izdarīgo Rimasu Budvīti, kas visu saprata no pusvārda.

Lidmašīnā Bogačovs nez cik reižu apsvēra gaidāmo sarunu iespējamos variantus. Vācieši bija īpatnēja tauta. Viņš to zināja. Vajadzēja izturēties atbilstoši viņu priekšstatiem par lietišķiem cilvēkiem un pasaulē pastāvošajiem biznesa likumiem. Turklāt jābūt uzmanīgam. Milzīgais Krievijas tirgus bija kārojams kumoss, un daudzi gribētu to sagrābt.

Hermanis Vulfs, koncerna "Lotla" īpašnieks, būtībā Vācijas farmaceitiskās rūpniecības karalis, dūšīgs, gandrīz sešdesmit gadus vecs liela auguma virs. Cauri brillēm smalkā zelta rāmītī vērtējoši skatījās mazas, dziļi iegrimušas acis. Viņš pieņēma Bogačovu savā plašajā, lieliski iekārtotajā kabinetā, uz kuru no lidostas viņu nogādāja vietnieks, miesassargi un tulks. Pastāvēja iepriekšēja vienošanās, ka sarunas turpināsies divas dienas.

Tās turpinājās trīs dienas.

Vulfs, kas nekļūdīgi saprata iespējamā krievu partnera stāvokli, izvirzīja dzelžainus līguma noteikumus. Pilnīgi apzinādamies, ka risina sarunas ar austrumvalstu lielāko farmācijas biznesmeni, viņš tomēr nedomāja piekāpties un izturējās ar pieklājīgu augstprātību.

Bogačovs mēģināja iztēloties Vulfu pirms divdesmit gadiem, kad ar viņu bija darīšanas laseņam (tieši viņš bija ieteicis veidot attiecības ar Vulfu). Un nespēja to izdarīt. Boriss Borisovičs bija brīdinājis, ka vācietis ir ciets rieksts. Ar kuru katru var tikt galā, bet pamēģini ar viņu! Nolauzīsi sev kaklu.

Bogačovs nevēlējās nedz lauzt sev kaklu, nedz pilnībā piekrist visām Vulfa prasībām vai iet viņa pavadā. Sākās nepiekāpīga taktiska spēle.

Saskaņā ar līguma galveno noteikumu koncerns "Ma-haons” drīkstēja pārdot Krievijā tikai koncerna "Lotta" preparātus, nekādus citus. No vienas puses, tas bija verdzisks noteikums, kas saistīja rokas. No otras puses, padarīja par "Lotla" medikamentu monopolistu Krievijā.

Bogačovs centās izsvērt abus šos faktus un noteikt, kurš novilks svaru kausu uz savu pusi. Un secināja, ka jāpanāk vienošanās ar Vulfu, ka cita varianta šoreiz nav. Vēlāk laiks rādīs. Tomēr viņš centās kaut ko izkaulēt sev par labu.

Vulfs ilgi nepadevās, minēja milzum daudz argumentu, ieskaitot Amerikas un Irākas konfliktu un karu Balkānos (kāds viņam ar to sakars?). Taču pret vienu viņa argumentu Bogačovs uzrādīja divus savus. Galu galā mazs brīnums notika. Pedantiskais vācu aprēķinātājs piekāpās. Koncernam “Mahaons" visu "Lolta" preparātu pārdošanas cena tika samazināta par divpadsmit procentiem.

Trešajā sarunu dienā līgums tika parakstīts.

- |ūs tālu tiksiet, Bogačova kungs, - lidostā atvadoties sacīja Vulfs un padeva masīvu, ar rūsganiem matiņiem noaugušu roku. - Bija patīkami ar jums kārtot darīšanas.

- Par jums varu teikt to pašu! - Bogačova seja atplauka smaidā. - Ceru, ka ari sadarbība būs tikpat patīkama. -Un viņi atvadījās.

Bogačovs uzkāpa augšā pa trapu. Kā ēna viņam sekoja Rimass Budvītis. |au salonā preses sekretārs izdvesa dziju nopūtu.

-Žēl, Vāciju tā art neredzējām.

- Gan jau vēl redzēsi. Pat apniks, kad sāksim ar viņiem sadarboties, - Bogačovs viņu mierināja.

Lidmašīna pacēlās gaisā, nesdama viņus mājās. Tur Leonīdu gaidīja ģimene un koncerns ''Mahaons". Viņš atgriezās ar labām vēstīm. Viņš bija pakāpies vēl vienu soli augšup.

Tureckis. Maskava, 7. septembris, pulksten 9.20.

Patlaban Tureckis skaidri varēja teikt tikai vienu. Tirgū pēc poļiem ienākušie ķīnieši nekādi nebija saistīti ar koncernu "Mahaons". Viceprezidents Lapins, kas vadīja lielāko Krievijas farmaceitisko koncernu, kamēr direktoru padome apspriedīs jaunā prezidenta kandidatūru, kategoriski noliedza ne tikai jebkādus biznesa kontaktus ar ķīniešiem, bet pat pazīšanās iespēju. Tāpat viņa rīcībā nebija informācijas, ka Bogačovam būtu bijušas slepenas sarunas ar Āzijas biznesmeņiem.

Un patiesībā Tureckis stipri šaubījās, vai Li Dzi un luaņs Mejs tieši saistīti ar trīs poļu noslepkavošanu Maršalkovska ielā. Kaut arī viņu alibi par trīsdesmito augustu joprojām nebija pierādīts, visticamāk, ka vienu no neliešiem nāksies atlaist. Ķīnas vēstniecība jau izdarīja spiedienu - izrādījās, ka Li Dzi ir slavens sportists, vienpadsmitā dana īpašnieks karatē kekusinkai. Un Soloņins bija pieveicis šo jefiņu gandrīz vai tikai ar kreiso roku! Starp citu, ķīnieši jau bija lūguši paziņot, kas tieši guvis virsroku cīņā ar viņu čempionu. Ajoši-nas slepkavību izdosies pierādīt vismaz luaņam Mējam - uz metamās bultiņas bija atrasti tieši viņa "pirkstiņi".

Bet lai tas paliek. Liekas, bija vērts pagriezties par simt astoņdesmit grādiem, un Tureckis jau nojauta, tieši uz kuru pusi.

Iepriekšējā dienā viņš bija dabūjis no Merkulova sankciju Genadija Andrejeviča Karamiševa, citiem vārdiem sakot, Prīzera novērošanai. Bet Grjaznovs parūpējās, lai ar to nodarbojas tie paši aģenti, kas bija veikuši Trofimovas-Vos-kresenskas dzīvokļa novērošanu.

Vitālijs Čuikovs jutās vainīgs, tāpēc rezultāti nebija ilgi jāgaida. |au nākamajā rītā viņš aizveda Tureckim fotogrāfiju kaudzīti, kurās bija Prīzeris un nepazīstams gadus piecdesmit vecs vīrietis ar biezām, sirmām uzacīm un akadēmisku ķīļbārdiņu.

- Tas tik bija vareni, - atzinās Čuikovs. - Vakarā pēc bērēm Prīzeris brauca pieminēt Aļošinu uz "Crab Hous”.

- Kas tas tāds?

- lūras restorāns Tveras bulvāri seši. Dārgs, izsmalcināts.

- Pavisam esmu atpalicis no dzīves! - Tureckis nopūtās. - Un nez vai to panākšu. Bet kas tad notika?

- Es jau nospriedu, ka dārgās draudzenes dēļ viņš remdinās bēdas līdz rītam. Taču viņš aizlaidās pa dienesta ieeju, pasēdējis restorānā tikai pusstundu.

- Kā tu to zini? Vai arī gāji iekšā, uz visām pusēm vicinādams apliedbu?

- Neapceliet nu mani, Aleksandr Borisovič! Es vispār negāju iekšā, vēroju no ielas.

- Vai tad no ielas bija redzams, ka viņš laižas projām? -Tureckis brīnījās. - Varbūt viņš ar bailēs pārvērstu seju stāvēja tieši pie loga?!

- Protams, nē. Taču pie viņa apģērba tajā laikā bija "blakts", tāpēc varēju elementāri sekot, nerādoties acīs un viņu neredzot.

- Lieliski, Vitālij! Bet kā tev izdevās Prīzerim to "blakti" piekarināt? Viņam ir tādi rīkļurāvēji, ka nepieiesi tuvumā.

- Ne jau es to izdarīju, - vientiesīgi atzinās Čuikovs.

- Par to agrāk bija parūpējies Vjačeslavs Ivanovičs. Kamēr bērēs ar viņu sarunājās.

- Grjaznovs? Pats? Ko tu neteiksi! - Tureckis bija pārsteigts un sajūsmināts vienlaikus. Viņš tūlīt piezvanīja savam paziņam, ar žestu norādīdams Čuikovam, lai aizspiež ausis.

- Slava? Vai zini, tu esi īsts Štirlics. Un nekauņa! Kāpēc? Tobrīd taču vēl nebija sankcijas par noklausīšanos! Un nebija zināms, vai Prīzeris vispār man vajadzīgs.

- Par to man nebija ne mazāko šaubu, - mierīgi atbildēja Grjaznovs. - Esi dabūjis, ko vēlējies? Tādā gadījumā jūties apmierināts un netraucē strādāt!

- Labi, stāsti tālāk! - Tureckis pagriezās pret Čuikovu.

Čuikovs. Maskava, 6. septembris, pulksten 21.15.

Bez desmit minūtēm desmitos no "Crab Hous" pagalma izbrauca Prīzera BMW. Tas nebrauca pa Tveras bulvāri, taču nemeta arī līkumus, pārbaudīdams, vai kāds nevajā, un uzņēma kursu dienvidaustrumu virzienā.

Viens no diviem, nosprieda Čuikovs. Vai nu Prīzeris pa-manījis "blakti" un tagad jauc man.■galvu, vai arī, tieši otrādi, ir pilnīgi pārliecināts, ka neviens neseko. Turpmākie notikumi rādīja, ka pareizs ir otrais pieņēmums.

BMW un trīssimt metru attālumā sekojošais radioficē-tais Čuikova "Moskvičs" līdz mērķim brauca vismaz stundu. Dažu simtu metru attālumā no metrostacijas "Domodedova" viņi no Kaširas šosejas iegriezās Šepilova ielā un apstājās pie sešpadsmit stāvu dzīvojamās mājas.

Čuikovs apbrauca ap stūri brīdī, kad Prīzeris, atstājis miesassargus mašīnā, iegāja mājā. Pirms tam pateicis vienu vienīgu frāzi:

-Tur taču neviena vēl nav! Tie zinātnieki gan ir murmuļi. Ali, iedod atslēgas!

Čuikovs ievēroja, ka pie durvīm atrodas divas plāksnes ar iestāžu sarakstu. Mājā bija ne tikai dzīvokļi, te nomāja telpas dažādi kantori.

Kā lai uzzina, tieši pie kā braucis Prīzeris? Čuikovs sameklēja nakts binokli, lai izlasītu kāpnēs izvietoto kantoru nosaukumus. Pēc tam ienāca prātā doma - kāpēc lai tas būtu kantoris? Varbūt viņš ieradies pie kāda ciemos?

Tūlīt divos pirmā stāva logos iedegās gaisma, ļa gaismu ieslēdzis Prīzeris, uzdevums kļuva daudz vienkāršāks. Tomēr droši nekas nebija zināms: Prīzeris klusēja.

Čuikovs pats nezināja, ko gaida. Bet tā jau bija viņa darba būtība.

Pusdivpadsmitos pagalmā iebrauca balta "Volga” un apstājās netālu no BMW. No "Volgas" izkāpa vīrietis jau gados ar bārdiņu un piegāja pie pirmās mašīnas. Pārmijis pāris vārdu ar Ali Babu un Šūmaheru, viņš iegāja mājā. Minūti vēlāk Čuikovs beidzot sadzirdēja Prīzera balsi:

- Liekat gaidīt, Anton Sergejevič. Tas nav labi. Saprotu, ka zinātnieki ir izklaidīgi ļaudis, lieli zinātnieki - divtik izklaidīgi, tomēr tas nav labi.

- Esmu vainīgs, Genadij Andrejevič, pazemīgi lūdzu atvainot, taču vainīgi objektīvi apstākli. Kad uzzināsiet, kādi, - katrā ziņā būsiet apmierināts.

- Lieciet mierā to lielkrievu stilu! - Prīzeris saviebās.

- Jums tas nepiestāv... Tāpēc gan nav jāapvainojas, - viņš piebilda pēc nelielas pauzes. - Sakiet - kāpēc ataicinājāt?

- Mēs esam uz apvērsuma robežas, Genadij Andreje-vič! lautājums faktiski jau izlemts. Vienkārši šobrīd...

- Viss skaidrs. Cik?

- Nezinu, - sarunu biedrs apjuka. - Neesmu vēl gatavs. Rafs sagatavos ziņojumu un...

- Tad kādēļ jūs mani ataicinājāt?! - Prīzeris sāka iekaist.

- Gribēju parādīt jaunākos rezultātus. Ticiet, tie ir fenomenāli...

- Klausies, tēvs! - nošņācās Prīzeris, un Čuikovs nodomāja, ka viņš droši vien saņēmis sarunu biedru pie krūtīm. -Tavi rezultāti man pie vienas vietas! Vienkārši vienreiz dabūjiet to gatavu, un cauri. Vai saprati?

Noklaudzēja durvis. Pēc brīža iznāca Prīzeris un iesēdās savā BMW. Padzīvojušais bārdainais vīrietis pavadīja viņu līdz mašīnai. Abi klusēja. Čuikovs nogaidīja, kamēr bandīti aizbrauc, bet bārdainis atgriežas, un strauji piegāja pie durvīm. Tur atradās piecas pogas, kas atbilda piecām dažādām iestādēm: Slēgtā akciju sabiedrība "Sporta inventārs", Ore-hovas bijušo politieslodzīto apvienība, Grāmatvežu profesionālās apmācības centrs "Perspektīva" un Refleksu terapijas kabinets. Čuikovs nedomājot nospieda pirmo pogu. Pēc brīža bārdainis atvēra durvis. Tuvumā kļuva redzams, ka viņam ir sirmas, izspūrušas uzacis. No baltā uzsvārča kabatas rēgojās divas mēģenes.

- Kā varu palīdzēt? - viņš drūmi apjautājās, pāri brillēm skatīdamies uz atnācēju.

-Atvainojiet, - pieliecis galvu uz sāniem, jautri atbildēja Čuikovs. - Es spiežu refleksu terapijas pogu, bet viņi nez kāpēc neatbild. Iespiedies nervs, tā sāp, ka nav glābiņa! - Un viņš pakustināja pieliekto kaklu.

Tureckis. Maskava, 7. septembris, pulksten 12.55.

Nebija vajadzīgas ne divas stundas, lai Tureckis identificētu padzīvojušo, bārdaino vīru ar lielkrievu runas manieri. Izrādījās, tas bija Antons Sergejevičs Šveicers, bioķīmijas zinātņu doktors, Krievijas Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis un Farmakoloģijas institūta direktora vietnieks.

Telpa Šepilovas ielā, kurā atradās farmakoloģijas laboratorija, piederēja firmai "Sporta inventārs", kas nodarbojās ar ziemas sporta veidu ekipējumu. Slidošana, slēpošana, biatlons. Turecka aizdomas strauji palielinājās.

Saskaņojis jautājumu ar Merkulovu un piezvanījis uz dažām vietām, Tureckis nosūtīja uz turieni ugunsdzēsības inspekciju, kas atklāja nepieļaujamus drošības tehnikas pārkāpumus un apzīmogoja visas firmai "Sporta inventārs" piederošās telpas. Turpmākais bija tehnikas jautājums. Darbinieki no Organizētās noziedzības apkarošanas pārvaldes savā datu bāzē atrada neapstrīdamus pierādījumus, ka uz fiktīvu personu vārda reģistrētā firma "Sporta inventārs" īstenībā pieder Karamiševam. Pēc šo datu iegūšanas Turec-kim atlika tikai gaidīt. Gaidīt nevajadzēja ilgi.

Kad ugunsdzēsēji apzīmogoja telpas, tajās atradās tikai viens Šveicera darbinieks - Rafaels Biljaļetdinovs. Starp citu, arī zinātņu doktors, divdesmit deviņus gadus vecs brīnumbērns. Viņš centās paskaidrot, ka aizzīmogot telpas nekādā ziņā nedrīkst, jo laboratorijā šobrīd tiek veikts loti svarīgs eksperiments, ķīmiska reakcija, un nepieciešama pastāvīga viņa klātbūtne. Redzot, ka ugunsdzēsēji nav pielūdzami, Biljaļetdinovs iznesa no laboratorijas divas kastes, iekrāva savā automašīnā un aiztrauca dienvidrietumu virzienā uz Glagoļevu. Tas arī bija jāpierāda.

Kad ap septiņiem vakarā Biljaļetdinovs iebrauca Prīzera savrupmājas teritorijā, tās saimnieks peldējās baseinā. Prī-zeris izkāpa no baseina, noslaucījās milzīgā dvielī un diviem skūtgalvainiem palīgiem deva rīkojumu iekārtot Biljaļetdi-novu ar visu iekārtu mājā un pēc pirmā pieprasījuma apgādāt ar visu nepieciešamo.

Pēc tam viņš sāka zvanīt pazudušajam Šveiceram (tas jau pusotras stundas sēdēja Turecka kabinetā un jau pa otram lāgam atbildēja uz Ģenerālprokuratūras izmeklētāja jautājumiem, ko Prīzeris, protams, nezināja). Pat ja viņš būtu sazvanījis Šveiceru, parunāt neizdotos, jo piepeši sacēlās milzīgs troksnis. Teritorijai strauji tuvojās neliels helikopters, kas nolaidās gandrīz vai baseina malā. Vienlaikus atskanēja sitieni pret vārtiem.

Ali Baba un Šūmahers izlēca no mājas ar ieročiem rokās, taču Prīzeris apstādināja abus ar skatienu. Viņš jau saprata, ka nav ieradies konkurējošais grupējums un pat ne ķīnieši.

No helikoptera izkāpa Vjačeslavs Grjaznovs visā godībā. Viņu pavadīja trīs līdz zobiem bruņoti operatīvie darbinieki.

- Attaisi vārtus! - sveiciena vietā noteica Grjaznovs.

- Tur ir divas mašīnas ar maniem ļaudīm.

- Bet ja nevēršu? - jautri pajautāja Prīzeris.

- Uzspridzināšu, - īsi izmeta Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks, un Prīzeris saprata, ka viņš nejoko. - Vari zvanīt savam advokātam.

Šajā brīdī no mājas iznāca apmierinātais Biljaļetdinovs un, tuvredzīgi miegdams acis, pavēstīja:

- Genadij Andrejevič, aizmirsu pateikt, ka, braucot šurp, aizmugure bija tīra.

- Kretīns! - Prīzeris novaidējās. - Ir nu gan kretīns!

Ģenerālprokuratūra K. D. Merkulovam

RAPORTS Nr. 19

1. Bioķīmijas zinātņu doktors, Krievijas Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklis un Farmakoloģijas institūta direktora vietnieks A. S. Šveicers jau ilgāku laiku atrodas karastāvoklī ar savu tiešo priekšnieku, akadēmiķi un tā paša institūta vadītāju S. V. Kudrjavcevu. Kudrjavcevs, būdams ortodoksālās skolas pārstāvis, kā vien iespējams, bloķēja Šveicera jaunākos pētījumus par galvenās medicīnas preparātu grupas sintēzi. Šie preparāti pēc savām īpašībām analogi rietumos sen sintezētajiem. Vairāk nekā pirms trim gadiem Kudrjavcevs apsūdzējis Šveiceru par "šarlatānismu, dzīšanos pēc lētas slavas un tūlītēja rezultāta, kas agrāk tik talantīgajam zinātniekam aizēnojuši priekšstatu par zinātnieka ētiku un pienākuma apziņu”. Citāta beigas (patiesību sakot, tā jēga man tomēr palika neskaidra).

2. Pēc Šveicera vārdiem, viss beidzies ar to, ka, noguris no idiotiskajiem strīdiem dzimtajā institūtā, viņš vairs nav novērsies no ģenerāllīnijas un sācis meklēt alternatīvus variantus savu ideju realizācijai. Labi zinot, ka jebkurš institūts vai laboratorija, kas nodarbojas ar līdzīgām problēmām, nekavējoties viņa darba efektīvos pagaidu rezultātus darīs zināmus, negaidot to pabeigšanu, Šveicers nolēmis riskēt. Viņš piedāvājis sadarbību cilvēkiem, kas nealkst pēc bezmaksas reklāmas un pat reālu panākumu gadījumā labprāt paliktu ēnā. Tā uz skatuves parādījies Babuškino grupējuma līderis G. A. Karamiševs, vairāk pazīstams kā Prīzeris.

Pēdējā laika notikumi apliecina, ka Prīzerim aptieku biznesā parādījušās savas ambīcijas.

3. Prīzeris trīs gadus finansējis puslegālo Farmakoloģijas ZPI nodaļu, kas izstrādājusi jaunāko rietumu medikamentu pašmāju analogus ar būtiski zemāku pašizmaksu. Patlaban tas ir praktiski atrisināts jautājums.

4. Tas nozīmē, ka Babuškino bandītiem radās iemesls novākt Leonīdu Bogačovu, farmācijas monopolistu, kas galvenokārt nodarbojās ar dārgu rietumvalstu medikamentu importu un reāli varēja apgrūtināt jaunu Krievijas preparātu ienākšanu tirgū.

5. Pirmā G. A. Karamiševa (Prīzera) pratināšana stundu pēc aizturēšanas nedeva nekādus rezultātus. Karami-ševs apgalvo, ka viņam ar Bogačovu nav bijušas nekādas attiecības, nedz labas, nedz sliktas, jo viņš gluži vienkārši nav bijis ar Bogačovu pazīstams.

T ureckis.

7. septembrī, pulksten 21.50.

PIEKTĀ DAĻA

Soloņins. Krima, ļalta, 7. septembris, pulksten 16.30.

Soloņins lidoja uz Krimu trešo reizi.

Kadujeva, kā arī Nonnas Aļošinas slepkavība, ar ko patlaban nodarbojās Tureckis, jau tā samudžināto lietu sarežģīja vēl vairāk. Un Soloņins, būdams pieredzējis operatīvais darbinieks, nolēma vēlreiz atgriezties nozieguma vietā. Runā, ka ļaundari vienmēr tajā atgriežas. Tāpat kā detektīvi.

Maskavā visas lomas bija sadalītas, un viņš ar tīru sirdsapziņu atgriezās laltā.

Ieradies jau ierastajā viesnīcā, Soloņins vispirms piezvanīja Bogačova atraitnei un vienojās par tikšanos. Gribējās apskatīt māju no iekšpuses. Viņam pavēstīja, ka tiek gaidīts sešos pēcpusdienā.

- Kā Anglijā. Labi vēl, ka nav jāierodas smokingā un ar tauriņu, - Soloņins nosūkstījās.

Katja bija nevaļīga un teica, ka viņas rīcībā esot tikai stunda. Soloņinam ar to pietika. Katja izvadāja viņu pa māju, ieskatījās vīra guļamistabā. Pēc tam parādīja saimniecības telpas un pat pagrabu.

- Vai drīkstu šeit palikt, kamēr atgriezīsieties? - pajau-

tāja Soloņins, aplūkodams milzum daudzo visdažādāko vīnu un citu dzērienu krājumus.

- Līdz rītam? - Katja nogrozīja plecus.

- Līdz rītam gan nav vērts. Bet kas ir tur? - viņš pajautāja, devies saimniecei līdzi pa pēdām.

-Sauna.

Soloņins ieskatījās arī tur. Sauna kā sauna. Bogačovs būtu varējis atļauties arī lepnāku.

- Vīrs gatavojās taisīt remontu, - atraitne paskaidroja.

- Nepaguva.

Ekskursija tuvojās beigām. Soloņinam ar redzēto pilnīgi pietika. Viņš nofotografēja atmiņā mājas plānu, sīkākās detaļas un nekļūdīgi būtu varējis visu attēlot uz papīra. Principā tāds bija viņa mērķis, šeit ierodoties.

Vārtos, jau promejot, Soloņins sadūrās ar simpātisku jaunu cilvēku, ar kuru jau bija ticies Šeremetjevas lidostā. Auss uztvēra frāzi, kuru līdzīgi dzimušai muižniecei no verandas uzsauca Katja Bogačova.

-Viktor, tu kavējies! Es jau sen esmu kārtībā.

Soloņins paspēra ar kāju akmentiņu. Vajadzēs iepazīties ar šo zelli tuvāk.

Vēl kādu laiku viņš nostāvēja netālu no mājas, cenzdamies palikt nepamanīts. Nostājās cipreses ēnā ar tādu izskatu, it kā gaidītu kādu. Gaidīt nenācās ilgi. Vārtos parādījās elegants "Safran" un aizbrauca pilsētas virzienā.

Pulkstenis rādīja ceturksni pāri septiņiem.

Soloņins atgriezās viesnīcā, sameklēja Turecka doto Guka ļaltas adresi un bez steigas sāka gatavoties nelikumīgai akcijai. |a varēja ticēt Bogačovai, viņa rīcībā bija visa nakts.

Bez desmit minūtēm vienos viņš atradās netālu no pilsētas autostacijas pie mājas, kurā dzīvoja Guks. Kāpnēs kā pēc pasūtījuma gaisma nedega. Citā reizē viņš par to būtu neapmierināts, bet šoreiz nopriecājās. Klusītēm uzkāpis otrajā stāvā, Soloņins sastinga pie durvīm ar ceturto numuru. Nedzirdami izvilka saišķi ar mūķīzeriem un pēc pusotras minūtes iegāja dzīvoklī: atslēga nebija sarežģīta.

Durvis tomēr sagādāja nepatīkamu brīdi. Tās nodevīgi iečīkstējās un palika puspavērtas, draudēdamas atkārtot savu varoņdarbu, ja tām pieskartos.

Piespiedies pie priekšnama sienas, Soloņins liegi un ātri tās aizvēra. Durvis neiečīkstējās. Viņš ieklausījās. Kāpnēs valdīja klusums.

Izvilcis kabatas bateriju, viņš sāka metodiski apskatīt dzīvokli. Pirmā bija vienīgā istaba.

Parastā vecpuiša miga: tahtai līdzīgs atlocīts dīvāns, pie loga rakstāmgalds, kaktā skapītis ar audio un video aparatūru, vienu sienu pilnībā aizņēma milzīgs drēbju skapis. Uz grīdas pelēks, lēts paklājs, pie sienām daži plaukti ar grāmatām.

Soloņins sāka ar rakstāmgaldu. Un nekļūdījās. Trijās atvilktnēs atradās radiodetaļas, personiskie dokumenti, neatplēsta papīra paka, pildspalvas, zīmuļi. Ceturtā atvilktne bija aizslēgta.

Meklēt atslēgu nebija laika. Varbūt Guks nēsāja to sev līdzi. Nācās vēlreiz likt lietā mūķīzerus. Atslēgt neizdevās tūlīt. Radās iespaids, ka parastajā pašmāju rakstāmgaldā īpašnieks vienai atvilktnei nomainījis atslēgu. Ne jau tāpat vien, bet ielicis viltīgu importa atslēgu. Pēc kādām desmit minūtēm tā tomēr padevās un klusu noklikstēja.

Soloņins izņēma atvilktni un nolika uz grīdas. Pats apsēdās blakus. Atvilktnes saturs bija to vērts.

Zem atplēsta papīra pakas atradās kāda līguma kopija. Soloniņs uzspīdināja gaismu.

Tā bija koncerna "Mahaons" un čečenu firmas "Farik-če" līguma kopija par jauna ceha būvniecību Groznijas farmaceitiskās rūpnīcas teritorijā.

Turpat Soloņins atrada nokopētu šo juridisko personu vienošanos par savstarpēji izdevīgu sadarbību. Vienošanos bija parakstījuši Bogačovs un Aslanovs.

Nolicis visu atpakaļ un aizslēdzis atvilktni, viņš atgriezās priekšnamā. Pie sienas līdzās lielam spogulim karājās tālrunis. Viņš izvilka no kabatas melnu tableti, un dažu minūšu laikā tā pārceļoja uz aparātu.

Soloņins ieskatījās pulkstenī. Rādīja pusdivi naktī.

Viņš pārvietojās uz virtuvi - nekā interesanta. Nelielajā telpā tikai ar grūtībām bija ielīdis koka virtuves "stūrītis”. Strauji ieslēdzās un ierūcās vienkameras ledusskapis "Nord".

|a rakstāmgalda atvilktnē nebūtu atrastas dokumentu kserokopijas, liktos, ka šis ir parasts vientuļa vīrieša dzīvoklis, kurā tā īpašnieks daudz laika nepavada. Vairāk neapzināti, nekā cerēdams kaut ko atrast, Soloņins pacēla "stūrīša" sēdekļa vāku. Ātrās zupas, putraimu kulītes, polietilēna maisiņi, avīžu sainis. Standarta komplektā neiekļāvās tējas "Ahmad” metāla kārbiņa. Soloņins pārbaudīja pie sienas piestiprinātos skapīšus. Gan kafijas, gan tējas bundžas stāvēja savās vietās. Viņš izņēma virtuves "stūrītī” ieklīdušo kārbu un atvēra.

Kārbiņā atradās kārtīgi salocītas zaļas banknotes. Soloņins pārskaitīja - pusotra tūkstoša dolāru, ļaunais cilvēks nedzīvoja slikti. Kaut arī, ja padomā, nekas īpašs.

Nolicis kārbiņu atpakaļ un vēlreiz pārbaudījis, vai nav palikušas kādas pēdas, Soloņins pameta dzīvokli.

Durvis vēlreiz bezbailīgi nočīkstēja, taču kāpnēs valdīja tāda tumsa un kapa klusums, ka Soloņins pavisam mierīgi izslīdēja uz ielas un devās uz viesnīcu.

Visu nākamo dienu viņš neizgāja no numura. Pat negāja vannā, bet ēdienu pasūtīja uz numuru. Viņš gaidīja, vai Guks kaut kur nezvanīs, un tikmēr nodevās pārdomām.

Pirmkārt, kāpēc Bogačovu meitas skolotājam vajadzīgas koncerna "Mahaons" dokumentu kopijas un viņš tās tur noslēptas?

Otrkārt, kur viņš kopijas sadabūjis, velns parāvis?! Viņš nestrādāja koncernā, tātad dokumenti viņam nebija pieejami.

Treškārt, kāpēc valūta jāslēpj tik idiotiskā veidā? Vai nebūtu bijis labāk to nolikt turpat atvilktnē aiz atslēgas?!

Secinājumi uzprasījās paši no sevis, taču Soloņins nesteidzās. Un ne velti, jo uzradās vēl viens jautājums. Vienos naktī iedarbojās noklausīšanās ierīces uztverošā aparatūra -Guks kādam zvanīja.

- Vitja, kā tev tur iet? - ļoti skaidri ieskanējās augsta vīrieša balss.

Uz mirkli aizmirsis, ka Guks ir viņa vārdabrālis, Soloņins aiz pārsteiguma pat piecēlās.

- Vispirms pavazāja. Pēc tam atlaida. Citādi viss kārtībā, - atbildēja Guka balss.

- Kā Katja?

-Turas braši.

-Vai izdarīji, ko lūdzu? - Runa ir par "Mahaona” dokumentiem, nodomāja Soloņins.

- |ā. Vari neraizēties.

- Bet kā ar otro lūgumu?

- Neesmu vēl paguvis. Neesmu no gumijas. - Par ko šoreiz ir runa?! Soloņins sarauca pieri, taču operatīvi neko nespēja sacerēt.

- Pasteidzies, laika nav daudz.

- Igor, nekrīti man uz nerviem! Tu taču zini. )a esmu solījis, tiks izdarīts.

- Labi, nesatraucies! Un nerausties. Es piezvanīšu tev nākamajā nedēļā pats. Šajā pašā laikā. Dzīvo vesels!

- Au revoir!

Soloņins pagrozīja nelielās, melnās kastītes pogu - uz zaļa, šaura ekrāniņa parādījās cipari. Viņš tos pierakstīja. Pēc tam aparātu izslēdza un uzšķīra speciālu rokasgrāmatu numuru noteikšanai. Pēc trim minūtēm jau bija zināms, uz kurieni vienos naktī zvanījis viņa vārdabrālis Guks - uz Frankfurti.

Tikai tā vēl trūka!

Sofrins, Sanktpēterburga, 7. septembris, pulksten 18.15.

- Kā jūtas vectēvs? ļoprojām atpūšas?

Sofrins klusēdams pamāja ar galvu.

- Droši vien savā namiņā pie Volgas? Reiz viņš ieminējās, ka iegādājies klusu un vientulīgu stūrīti. Pareizi dara. Mūsu gados nekas vairāk nav vajadzīgs.

- Uhū, - apliecināja Sofrins, domās berzēdams rokas. Šobrīd viņam rokās bija iekritis tas, kam viņš bija dzinies pakaļ visas pēdējās dienas. Gukam ir māja!

Sofrins sameklēja Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes darbinieka apliecību un demonstrēja apstulbušajam Turiščevam.

- Vjačeslav Fjodorovič, neaizņemšu jums daudz laika, bet pastāstiet par Arturu Karloviču visu, ko zināt. Jūs taču esat pazīstami pietiekami sen?

- Gandrīz pusi gadsimta.

Volodja bija atbraucis uz Pēterburgu vēlreiz. Ieradies Er-mitāžā tajā pašā zālē, kur atradās Katrīnas piekariņi, un vēlreiz nostājies runīgā večuka, muzeja uzrauga, acu priekšā.

Viņš atvainojās Turiščevam par piespiedu mānīšanos -ka uzdevies parGuka mazdēlu Viktoru. Viņš stādījās priekšā ar īsto vārdu un izskaidroja savu profesionālo interesi par veco Guku. Protams, viņš atļāvās atklāt kārtis tikai daļēji. Pateicis par večuka nozušanu, Sofrins noklusēja par citām aizdomām - netiešu vai tiešu līdzdalību cilvēka noslepkavošanā. Senajam Guka paziņam tas obligāti nebija jāzina.

- Tātad - kas jūs interesē? - gandrīz pusstundu pētījis Sofrina apliecību, Vjačeslavs Fjodorovičs pajautāja satrauktā balsī.

- Vai esat ciemojies pie Artura Karloviča?

-Vai Maskavā? Kā nu ne. Pāris reižu biju apmeties. Pirmo reizi pirms trim gadiem, pēdējo reizi pirms pusotra

gada.

- Bet namiņā pie Volgas?

- Nē.

- Kā tad tā? Pie dabas krūts, makšķerēšana...

- Neesmu uzaicināts, - Turiščevs strupi atbildēja.

-Varbūt jums ir nojausma, kur namiņš atrodas?

- Ne mazākā.

Apmeklētāju zālē nebija daudz, neviens netraucēja. Tiesa, uzzināt kaut ko vērā ņemamu pagaidām nebija izdevies.

- Kas viņš bija par cilvēku? - Sofrins painteresējās.

- Labs cilvēks. Gadiem ejot, nemainījās nemaz... Bet kāpēc jūs jautājat par viņu pagātnes laikā? - Turiščevs saausījās.

- Atvainojiet!

- Ahā! Saprotu: minējumi, pieņēmumi, versijas. Tomēr neklājas apglabāt padzīvojušu cilvēku pirms laika - tā ir slikta pazīme. Vai maz kas var notikt?

- Mēs cenšamies noskaidrot tieši to, kas varēja notikt, - pacietīgi atkārtoja Sofrins.

- Baidos, ka maz varēšu palīdzēt. - Turiščevs noplātīja rokas.

- Tomēr pamēģināsim, - mudināja Sofrins. - Vai varat atcerēties kādus viņa ieradumus, rakstura īpatnības? Ko tādu, ar ko Guks atšķīrās no citiem?

Turiščevs uz brīdi iegrima domās, rakņādamies atmiņu jūklī, pēc tam savilka uz augšu uzacis.

- Uzreiz pat nepateiksi... |a nu vienīgi tas, ka nemīlēja iedzert.

- Redziet nu! Kas vēl? - Sofrins mudināja večuku. - Nesteidzieties! Padomājiet kārtīgi!

Večuks paskatījās uz Maskavas izmeklētāju kā pirmklasnieku, kas cenšas izvilināt no vecāko klašu audzēkņiem viņu, pieaugušo, noslēpumus.

- Vai jums patīk papļāpāt? Jaukā kompānijā tāpat vien? - viņš piepeši pajautāja.

- Dažreiz, - atzinās Sofrins, bet pats nodomāja: "Večuks nebūt nav tik vienkāršs, kā pirmajā reizē likās."

- Lūk, Arturs pret tādām lietām bija absolūti vienaldzīgs. Nevairījās, protams, bet arī nejuta vēlēšanos tikties un sirsnīgi izrunāties.

-Tomēr jūs viņš apciemoja, - atgādināja Sofrins.

- Kur lai viņš dētos, ja jau mūsu ceļi bija krustojušies. Taču viņš ciemojās reti.

- Kad ieradās Pēterburgā?

- |ā. Tad viņš vienmēr iegriezās Ermitāžā.

-Tieši pie jums vai vienkārši pastaigāt pa muzeju?

- Laikam pie manis. Bet ne jau visu mūžu es te sēžu. Tikai pēc aiziešanas pensijā. Vai viņš apmeklējis Ermitāžu agrāk, nezinu. To viņš nav stāstījis.

- Vjačeslav Fjodorovič, vai sarunās ar jums Arturs Kar-lovičs nav pieminējis, ar ko nodarbojas, ar ko pelna maizi?

- Nē, īpaši neko neteica. Viņam vispār bija neparasta īpatnība, - večuks klusēja, meklēdams vārdus, - apklust pusvārdā vai iegrimt sevī.

- Kā gan tā izpaudās? - Sofrins ne īpaši labi saprata.

- Runā ar tevi, runā, smaida, māj ar galvu, pēc tam nezin kāpēc apklust, skatiens neko vairs neredz, it kā viņa te vairs nebūtu, domā par kaut ko savu.

- Vai vienmēr viņš bija tāds?

- Cik atceros - vienmēr. Sieviešu sabiedrībā pārvērtās acu priekšā - kļuva uzmanīgs, izpalīdzīgs. Vienmēr mācēja atrast pieeju vājajam dzimumam... -Turiščevs pavīpsnāja un noklepojās dūrē.

Arī Sofrins zināja par šīm lieliskajām Guka īpašībām, tāpēc centās sarunu atgriezt pie agrākā temata.

- |ūs pieminējāt, ka esat kopā ar viņu karojis.

- Pieminēju, un kas tad ir?

- Pastāstiet, kur un kā.

- Kam tas jums jāzina?

- Man patīk klausīties veterānu atmiņas. - Sofrins plati pasmaidīja. - Ziniet - "karavīri atceras senās dienas”. Var- * būt atmiņā paliks kas noderīgs.

- Ek, jaunais cilvēk... - Vjačeslavs Fjodorovičs papurināja galvu, retie, gaišie mati sajuka. - Ko lai saka. Tagad tādi laiki, ka par visu runā atklāti, vainu veļ uz bijušo un lamā bezmaz no panckām ārā.

- Par ko jūs to sakāt?

- Par to pašu. Pats lūdzāt. Mēs ar Arturu karojām SMERŠ vienībās. Vai zināt, kas tās tādas?

Sofrins zināja. Bija lasījis Bogoļubova "Patiesības brīdi" un puikas gados skatījies filmas. Arī Turiščeva biogrāfija viņam nebija noslēpums.

- "Nāvi spiegiem", - viņš atšifrēja nosaukumu.

Večukam patika jaunā cilvēka erudīcija. Viņš vēlreiz nosmīkņāja un noklepojās.

- Precizēšu - armijas pretizlūkošana. Kā jau teicu, no četrdesmit ceturtā gada jūlija mēs vienā iejūgā nostaigājām visu Baltkrieviju, Lietuvu un Eiropu. Aizgājām līdz Berlīnei. Friči tur nogalināja mūsu grupas vecāko, mani mazliet ieskrambāja, bet Arturam - nekas. Pat ne skrambiņas. Viņš bija laimesbērns, maitas gabals, - labvēlīgi uzsvēra Turiščevs. - Visu karu viņam veicās.

- Guks dienēja SMERŠ vienībās? - Sofrins piepeši izteica šaubas, it kā nebūtu to zinājis agrāk. - Vācietis armijas pretizlūkošanā?

- Kā toreiz bija? - Turiščevs ar lepnumu atcerējās. - Kara gaitā skaidri iezīmējās lūzums. Turklāt viņš lieliski zināja valodu, tāpēc bija īstajā vietā.

- Bet kādu iespaidu iepazīstoties viņš uz jums atstāja?

- Mani ieskaitīja viņa grupā Baltkrievijā kritušā operatīvā darbinieka vietā. Toreiz mēs strādājām Otrajai Baltkrievijas frontei.

- Nu un...

- Iznesīgs, brašs. Man uzreiz iepatikās, ka viņš nav augstprātīgs, kādi bieži mēdza būt daudzi mūsējie. Baidījās ne tikai vācieši. Savējie baidījās... Vēl Arturs izcēlās kā frants. Bija viņam tāda vājība.

- Tas ir? - pārjautāja Sofrins.

- ļebkuros apstākļos izskatījās kā parādē: formastērps izgludināts, viss spīd un laistās. Gvards kas gvards. Pat parādes mundieri, kuru uzvilka labi ja pāris reižu, viņš lika pašūt ateljē pēc pasūtījuma.

- Kāpēc?

- Laikam jau, lai piegulētu augumam.

- Un jums tūlīt izveidojās labas attiecības. - Tas vairāk izklausījās kā secinājums, nevis jautājums.

- Iedomājieties, jā. Ziniet, viņš taču izglāba man dzīvību. Kad kaujā pie Berlīnes tiku ievainots. Vācietis sašāva ar automāta kārtu plecu - šāva no aizmugures, ute, - un es nokritu zemē. Un šis man klāt un notēmē savu šmeise-ri. Nodomāju, ka beigas. Viss, Slava, gals klāt. Vai, kā negribējās mirt, - apkārt pavasaris, viss zied, smaržo. Atceros tā vācieša ģīmi kā šodien. Aizveru acis un gaidu. Bet viņš nešauj, vispār nekas nenotiek, tikai kaut kāds troksnis. Atveru acis un neticu tam, ko redzu. Mans vācietis guļ zālē, bet virs viņa stāv Arturs. Uzkāpis ar zābaku uz rīkles un tēmē ar valteru sejā. Fricis gārdz, ar muti kampj gaisu... Ziniet, ko Arturs izdarīja?

- Atlaida vaļā? - Sofrins izteica augstsirdīgu pieņēmumu.

- Hmm, jūs nemaz nepazīstat Guku. - Vjačeslavs Fjo-dorovičs pašapmierināts novērsa skatienu.

-Tādā gadījumā nevaru iedomāties.

- Notrāpīja brīdi un iešāva vācieša pavērtajā mutē.

Tureckis. Maskava, 8. septembris, pulksten 8.15.

- Tev divas reizes zvanīja nez kāds Hristoforovs, - pavēstīja Irina, kad pamostoties sev blakus ieraudzīja dzīvesbiedru. Katrā ziņā iepriekšējā vakarā vīra blakus nebija. Tomēr viņa nosprieda, ka labāk iztikt bez komentāriem par šo bēdīgo, bet jau klasisko faktu.

- Kāds Hristoforovs? - Tureckis mēģināja atcerēties, vēl pilnīgi nepamodies. - Varbūt teiksi, ka arī Kolumbovs...

- Nezinu, slikti varēja dzirdēt, taču viņš atstāja savu tālruņa numuru.

Tureckis, ilgi nedomādams, piezvanīja un palūdza Hris-toforovu.

Tāda kā pazīstama balss atsaucās:

- Neizklausās smieklīgi. Man likās, ka Ģenerālprokuratūras cilvēkiem ir labāka humora izjūta.

Tas taču Gorbunovs, attapās Tureckis. lvans Hristofo-rovičs. “Mahaona’' galvenais drošībnieks. Ai, Ira, nu gan ie-zāģēja. Bet vai tad tas ir zāģis, tikai tāds sīkums.

- Kas noticis?

- Ir šāda tāda informācija, maigi izsakoties, ne īpaši svaiga. Atceros, ka Merkulova kungs lūdza ziņot burtiski par visu, tāpēc es...

- Un tālāk?

- Divus mēnešus pirms nāves Bogačovs lidoja uz Vāciju, tur bija paredzētas kaut kādas sarunas.

- Un tad? |ums taču tur ir partneri?

- Es šo to pārbaudīju. Partneri tajā laikā atradušies ASV. Turklāt Bogačovs bijis nevis Frankfurtē, bet Lēverkūzenē. Un cilvēks, ar kuru viņš satikās, pēc tam atlidoja uz Maskavu. Leonīds Georgijevičs savā stilā, nevienu neinformējot, runāja ar viņu vairākas dienas. Patiesību sakot, nedomāju, ka viņi skatījās multfilmas. Vācieti sauc Henrihs Grass. Varat pārbaudīt, viņš bija apmeties viesnīcā "Balčug".

- Vai Lapinam šis vārds kaut ko izsaka?

-Viņš ir aizbraucis. UzGrozniju. UzAslanova farmaceitiskās rūpnīcas pirmā ceha atklāšanu.

Tureckis nolika klausuli. Pilnībā atmodies, mazliet padomāja, pagrozīja kaklu, iegāja dušā un sēdās pie brokast-galda. Taču nekas negaršoja. Par Grašu vajadzēs izdarīt pieprasījumu "Piektajam līmenim", viņš nodomāja. Varbūt Redvejs zina, kas šis par vīru.

Soloņins. Krima, ļalta, 8. septembris, pulksten 21.05.

Simferopolē Soloņins ieradās ar reisa autobusu. Bija dienas vidus. Autostacijā valdīja parastā rosība. Tikko bija ieradies vilciens, ar mantām apkrāvušies pasažieri traucās uz trolejbusu un autobusu biļešu kasēm. |au tā iespaidīgās rindas pārvērtās garās, līkumainās, dzīvās lentēs. Asfalts visapkārt pārvērtās par daudzkrāsainu somu, čemodānu un mugursomu paklāju. Vārdu sakot, parastā Simferopoles aina vasaras mēnešos.

Soloņins pieticīgi iestājās rindā uz maršruta taksometru, kas veda uz lidostu. Atkal vajadzēja lidot uz Maskavu. Par sevi jau viņš bija izdarījis lēmumu: Figaro šurp, Figaro turp. Pat negribējās rēķināt, cik naudas pēdējās dienās nobraukāts un nolidots. Galu galā ne jau no savas kabatas. Priekšniecība pieprasa - cenšamies, priekšniecība maksā - lidojam.

Kāda madāma ar biezu smiņķa kārtu uz sejas piegrūda viņam pie muguras.

- ļaunais cilvēk, jūs kāpsiet iekšā vai arī jūsu vietā sēdīšos es?

Soloņins atjēdzās. Viņš stāvēja pretī maršruta taksometra atvērtajām durvīm. Tas līdz pusei jau bija pilns ar braucējiem.

- Nekavējiet citus! - aizmugurē stāvošā dāma uzstāja un mācās virsū.

Viņš iekāpa autobusā un iekārtojās pie loga. Pēc minūtes, uzņēmis pasažierus, transporta līdzeklis sāka braukt.

Lidostas darbinieki un muitnieki skatījās uz viņu kā senu paziņu un smaidīja. Tik vien zina kā lidināties no Krimas uz galvaspilsētu un atpakaļ. Bet katrs jūk prātā pats savā vīzē. Te nekas nav līdzams, un likums sodu par to neparedz.

Tiesa, lidošanai bija arī savi jaukumi: simpātiskas stjuartes. Bet galvenais - iespēja pagulēt, nebaidoties no pēkšņiem Turecka zvaniem.

Izrādījās, ka apkalpe ir jau redzēta. Un piepeši pret šiem ļaudīm uzradās siltas, radnieciskas jūtas, it kā viņi būtu pazīstami simt gadus. Patīkami taču svešinieku pūlī ieraudzīt pazīstamu seju, turklāt simtiem kilometru no mājām. Arī viņu pazina, un tas bija divtik patīkami. Velns parāvis, vai tikai nekļūstu vecs, nodomāja Soloņins.

Simpātiska stjuarte, sena paziņa Marina Rižova, sveicinot uzsmaidīja un, šķiet, koķeti piemiedza ar aci. Bet varbūt tā tikai likās.

Lidmašīna atrāvās no skrejceļa un sāka uzņemt augstumu. Soloņinam tūlīt uznāca neatvairāms miegs. Pēdējo dienu saspringums beidzot atstāja savu iespaidu uz viņa dzelzs organismu. Tomēr gulēt neiznāca.

Tiklīdz smagie plakstiņi sāka vērties ciet, sakaru skaļrunī atskanēja paziņojums, ka lidmašīnu sagrābuši teroristi. Soloņins negribīgi attaisīja acis.

- Re nu, esam satikušies atkal, tēvoc! - Blakus stāvēja kalsnējs puisietis un bāza Makarova pistoli sejā. - Cik patīkama tikšanās!

Otrs zellis ar pistoli rokā stāvēja ejā aiz muguras. Tie paši pārdrošie zeļļi, kas bija mēģinājuši viņu aptīrīt, kad viņš pirmo reizi ieradās Krimā. Cik varēja saprast, trešais atradās pilotu kabīnē.

- Kā jūtas jūsu biedra kāja? - Soloņins pajautāja mazajam barvedim.

No tādas nekaunības tam sakustējās ausis. Viņš pagriezās uz kompanjona pusi.

- Dzi, pasauc Sēņu! Sagādā viņam prieku!

Šajā brīdī Soloņins bez īpašām pūlēm, neapdraudot savu dzīvību, varēja izgriezt zellim roku, atņemt ieroci un sadot pa kaulaino pēcpusi. Taču blakus atradās citi pasažieri. Riskēt ar viņu dzīvību nedrīkstēja. Tas nenormālais netīšām var nospiest gaili un kādam trāpīt. Vai cauršaut lidmašīnas apšuvumu. Tad neviens nepaglābtos. Arī sakropļoto Sēņu gribējās redzēt.

Seņa nebija ilgi jāgaida. Balstīdamies uz spieķa, viņš parādījās ar ceļgala apvidū ieģipsētu kāju, nikns kā no pudeles izlaists džins. Pienāca klāt, nostājās līdzās ar naidā sašķiebtu seju un norēcās:

- Ko neteiksi, visas pazīstamas sejas! Šoreiz tev nav veicies, draudziņ!

- Es arī to saku, - mazais pievienojās.

- Tagad kopā ar mums pavizināsies lidmašīnā, - Seņa turpināja rēkt.

- Atvainojiet, bet uz kurieni lidojam? - kulturāli pajautāja Soloņins.

- Uz "Teherānu-43". Esi par tādu dzirdējis? Slepena pilsēta. Kaut kas līdzīgs "Arzamasai-16'’. Vari neraizēties, līdz galam neaizlidosi.

- Reiz jau mani mēģināja uz turieni aizvizināt, -Soloņins aizrādīja, - tikai nekas neiznāca.

-Tagad iznāks! - Mazais gandrīz iebāza pistoli viņam nāsī.

Soloņins izrādīja taisnīgu sašutumu.

- Es tevi brīdināju, tāpēc pirmais saņemsi sodu.

- Paskat, tā ute vēl vankšķ! - terorists iespiedzās. - Seņa, miedz viņu nost tepat, un beigta balle.

-Tas būtu pārāk vienkārši, - lietišķi nosprieda Seņa.

- Ved uz kravas nodalījumu! Lai palidinās... bez izpletņa.

Sapratis, kas Seņam padomā, mazais sāka smaidīt. Pavērsis pret Soloņinu ieroci, viņš ar nopietnu sejas izteiksmi pagāja malā.

- Vai dzirdēji? Čāpo, kur likts!

Pasažieri ar līdzjūtības un baiļu pilniem skatieniem pavadīja teroristu un viņa upuri, taču klusēja. Vienīgi kāda jauna, labi ģērbusies sieviete tikko dzirdami nočukstēja:

- Nezvēri...

Seņa, to izdzirdējis, pagriezās.

- Kuš! Citādi tūlīt piebiedrosies viņam.

Sieviete sarāvās kamoliņā un apklusa.

Sava konvoja iejūtīgā vadībā Soloņins kravas nodalījumā starp bagāžu sameklēja lūku un, mazliet pamocījies, atvēra. Un tūlīt atlēca atpakaļ.

Pa lūku ielauzās auksta gaisa strāva, draudot nogāzt no kājām un izmest bezdibenī. Apakšā, cik tālu sniedza acs, kā biezi, dīvaini pauguri pletās balti mākoņi. Tikai dažviet to spraugās varēja saskatīt tālus un tumšus zemes plankumus.

- Bail? - iesmējies jautāja mazais barvedis, šobrīd draudīgs terorists.

- Ļoti, - godīgi atzinās Soloņins.

-Tas, kas vajadzīgs! - Bandīts apmierināts nosmīkņāja. - Nu, brāl, uzpīpēsim pirms ceļa - un aiziet!

- Es nesmēķēju.

-Tādā gadījumā, jūsu veselības aizsardzības augstība, atļaujiet ievilkt pāris dūmu, - terorists pateica, viņaprāt, asprātību un sameklēja cigaretes.

- Pīpē, tikai ātrāk, - labsirdīgi piekrita Soloņins.

- Nevari vien sagaidīt, kad jutīsi zem kājām cietu zemi?

- Daudz darāmā.

- Paskat, cik darbīgs! - Terorists ar baudu izpūta dūmus.

- Beidzi pīpēt? - nepacietīgi pajautāja Viktors un ieskatījās pulkstenī. Viņi jau piecas minūtes dirnēja bagāžas nodalījumā.

- Paskat, cik nepacietīgs! - Mazais izmeta aizsmēķēto cigareti atvērtajā lūkā. - Aiziet!

Pats ej, nodomāja Soloņins, ar nemanāmu kustību atvirzījās no notēmētās pistoles ugunslīnijas. Nākamajā mirklī viņš satvēra zeļļa izstiepto roku elkonī un pie plaukstas locītavas un saspieda tā, ka ierocis izslīdēja no atslābušajiem pirkstiem uz grīdas, un parāva roku uz savu pusi un sāniem. Aizlauzis to aiz muguras, viņš pievilka vaidošo teroristu pie draudīgās atveres.

- Atceries, es tev teicu, ka pirmais saņemsi sodu?

- Ū-ū! - kauca mazais.

-Tad zini, ka es nekad nekrāpjos.

- Es vairs tā nedarīšu...

- To tu pastāstīsi uz zemes. Kamēr lidosi līdz tai, visu labi apdomā.

- Laid...

Soloņins iespēra zellim pa dibenu. Vārgais augums iezīmējās pret briesmīgo caurumu un izplestām rokām un kājām aizlidoja lejā.

- ...ī-ī-ī... ā-ā-ā... - bija pēdējās skaņas, ko dzirdēja Soloņins, vērdams ciet lūku. Vēl bija jātiek galā ar diviem.

Viņš pacēla pistoli, pārbaudīja aptveri - vislabākajā kārtībā. Tiklīdz viņš bija spēris pirmo soli, pagriezās nodalījuma durvju rokturis. Soloņins zibenīgi piespiedās pie sienas. No ienācēja viņu noslēpa pasažieru mantu kaudze.

Ienāca tas pats vīrs, kas pirmās tikšanās reizē bija meties virsū Soloņinam. Viņš gāja, viegli pieliecies, un skatījās apkārt.

- Čigliņ, kur tu esi? Kur pazudi, stulbeni?

Kompanjons, protams, nevarēja atsaukties, jo bija jau

tālu. Bet Soloņins stāvēja pavisam blakus - aiz muguras. Gari nedomādams, viņš iebelza vīram ar pistoles rokturi pa pakausi, paņēma tā ieroci un cieši sasēja rokas ar jostu, ko izvilka no vīra biksēm.

- Pieveici, ute? - bija pirmie vārdi, ko Oļeža pateica pēc atjēgšanās.

- Gribi sekot Čigliņam, vai kā nu viņu sauc? - Soloņins ar acīm norādīja uz lūku.

- Ko, vai tiešām tu viņu izmeti? - Likās, ka zellim acis izlēks no pieres.

- Viņš pats piedāvāja pirms ceļa uzpīpēt, - Soloņins paskaidroja, - bet es nesmēķēju. Tā nu iznāca lēkt viņam.

-Zini, tu...

-Zinu jau zinu. Tagad piecelsimies un mierīgi ieiesim salonā. Kalposi man par aizsegu. Ja raustīsies - nošaušu. Saprati?

Oļeža pamāja ar galvu pat ātrāk, nekā bija vajadzīgs. Viņi devās uz izeju.

Garā salona vidū stāvēja Seņa un rokā turēja uz kravas nodalījuma durvīm notēmētu pistoli. Droši vien viņam bija radušās nelabas aizdomas un viņš tūkstošo reizi nožēloja. ka sūtījis savus vīrus izrēķināties ar ķīlnieku. Beidzot durvis atvērās.

Ieraugot kompanjonu sveiku un veselu, viņš nolaida lejā ieroci.

- KurČigliņš?

- Nav viņa, - atbildēja Soloņins. - Aizbēga. Es viņa vietā.

Tikai tagad Seņa aiz sasietā Oļežas muguras ieraudzīja uz nāvi notiesātā upura augumu un no jauna pacēla pistoli.

- Meties zemē, kretīn! Tūlīt šo pataisīšu aukstu! - viņš uzkliedza biedram.

- Drīzāk jau es viņu, - aukstasinīgi atsaucās Soloņins.

- Ieroci uz grīdas un piecus soļus atpakaļ. Veicīgi!

Pasažieri sastinga un izbrīnā vēroja filmas cienīgo skatu, kas notika acu priekšā un īstenībā.

Seņa izšāva pirmais - uzdeva nervi. Oļeža mežonīgi iekaucās un sāka svērties uz priekšu. Soloņins nokrita reizē ar viņu un no guļus stāvokļa divas reizes izšāva. Lodes viena pēc otras precīzi iegāja Seņas veselās kājas meniskā, saraustot miesu un sašķaidot kaulus. Uz paklāja izšļācās asinis, tuvumā sēdošie pasažieri atrāvās sānis.

Terorists nogāzās uz grīdas.

- Otru... kāju... maita... - Vārtīdamies pa grīdu, viņš gārdza. Spieķis un pistole aizlidoja.

Soloņins nobrīnījās, kāpēc neviens pasažieris nepievāc ieroci. Viņš jau pielēca kājās, lai to izdarītu-pats, taču atsprāga vaļā pilota kabīnes durvis.

Tajās parādījās liela auguma tēvainis ar kūpošu cigareti zobos. Uz Soloņina vēderu bija notēmēti divi apgrieztas mednieku bises stobri. Nebija ar prātu aptverams, kā viņš ar līdzdalībniekiem ienesis lidmašīnā ieročus. Izrādījās, ka ir vēl viens, kuru viņš, Viktors Soloņins, nav paredzējis.

Nu, par kjūdām jāmaksā. Šoreiz maksa būs kārtīga skrošu vai renkulu porcija tieši zarnās.

- Miedz viņu nost, Nagla! - lūdza Seņa, veltīgi cenzdamies sasniegt pistoli un smilkstēdams kā aizšauts suns.

Tēvainis greizi nosmīnēja, cigarete sašķiebās uz augšu. Un piepeši aizgrieza baltas acis un lēnām sāka slīdēt uz leju.

Viņam aiz muguras stāvēja pilots ar mazu āmuriņu rokās.

Un tomēr Nagla paguva izšaut. Iespējams, ka neapzināti, pilnīgi automātiski. Salonā atskanēja gandrīz vai pērkona dārdiens, to piepildīja pulvera smaka. Lādiņi trāpīja sienās un griestos. Lidmašīna sašūpojās - hermētiskums bija izjaukts.

Soloņins krita lejup, viņš nenoturēja līdzsvaru. Spalgi iekaucās avārijas signalizācija...

Tālrunis zvanīja līdz nelabumam, līdz Soloņins, vēl pilnībā nepamodies, pacēla klausuli.

Zvanīja, protams, Tureckis. Septiņos (!) no rīta.

- Sveiks, Vitja! Vai pamodināju?

- Nē. |au nomazgājos, paēdu brokastis un nopeldējos, - pikti atsaucās Soloņins - Vai tu kādreiz guli?

- Reizēm. Kādi jaunumi?

Soloņins ērtāk apsēdās uz gultas un sapurināja galvu, lai aizdzītu miegu.

- Pirmkārt, mans vārdabrālis Guks sazvanās ar Vāciju.

- Precīzāk!

- Vakar viņam bija saruna ar Frankfurti, ar kaut kādu Igoru. Vai tev šis vārds kaut ko izsaka?

- Vai Igoru trūkst? - Tureckis izvairījās. - Tomēr interesanti, kāds vējš viņu ttir aiznesis.

- Arī es par to domāju. Jo vairāk tāpēc, ka Guks nesen atgriezies no Vācijas.

- Kā tu uzzināji par sarunu? - Turecka balsī ieskanējās ziņkārība.

-Tantiņa ausi iečukstēja. Kāpēc es, tavuprāt, te atrodos? Lai tīksminātos par Krimas skaistumu?

- Viens netraucē otru.

- Saša, runāsim nopietni, labi? Viktors Guks tiek kontrolēts. )a vien nesadomās zvanīt no pasta.

- Skaidrs. Kas vēl?

- Nekas. Mēģinu meklēt vārdabrāļus - Bogačova apsargus Knišu un Rastrubu. Ja nav aizlidojuši uz Maskavu, varbūt dzīvo tepat, - kā tu domā?

- Spēcīgs secinājums. Parunājies ar jauno kāršu spēlmani Barabanu un viņa papuci. Man radās iespaids, ka viņi tur visus pazīst. Kas zina, varbūt darbojušies kopā ar pazudušajiem apsargiem?

Nākamā tālsaruna bija deviņos no rīta.

- Var nodomāt, ka tu sēdi pie telefona, - atsaucās Tu-reckis. - Es sazinājos ar "Piekto līmeni", viņi pa saviem kanāliem mēģinās Frankfurtē atrast cilvēku ar Igora Rastru-bas vai Igora Kniša ārieni. Tikai saproti pats, cik tas reāli... Tomēr zināms, ka neviens no šiem abiem pēdējā laikā nav šķērsojis Ukrainas vai Krievijas gaisa robežu. )a nu vienīgi ar svešu pasi. Vai tev ir jaunumi?

- Kāršu spēlmaņi Barabanovi-Griņovi nav lietas kursā. Starp citu, runājot par tavu čemodāniņu, Griņovam ģīmis pārvēršas.

Tureckis nošņācās klausulē.

-Toties noskaidroju, - turpināja Soloņins, - ka abi miesassargi dzimuši Zeļenogradā. No skolas sola pastāvīgi kopā kā brāļi - gan sporta zālē, gan armijā, gan darbā. Mājās Zeļenogradā nav rādījušies. Tas jau ir pārbaudīts.

- Ko tu neteiksi, nav šķirami ne ūdeni, ne uguni? - domīgi novilka Tureckis.

Šajā brīdī Soloņins skaidri atcerējās "McDonald's" pie galdiņa sēdošo Vovu Sofrinu un divus pie viņa pieliekušos apcirptos zeļļus, ļa toreiz nebūtu pagūts laikus...

- Kāpēc apklusi? - ausī ieskanējās zobgalīgā Turecka balss.

- Saša, ar ko patlaban nodarbojas Sofrins? - Soloņins attapās.

- Ar to pašu - meklē adatu siena kaudzē. Kas noticis?

- Rīt izlidoju. Vari nesagaidīt, ļaunā neņemšu.

- Vitja, kāda muša tev iekodusi? Sēdi Krimā un nomierinies! Man ir tāda nojauta, ka tur darba pietiks.

- Aleksandr Borisovič! Liekas, es zinu, kur vārdabrāļi meklējami. Un kas man palīdzēs.

- Labi, pats zini labāk. Tikai, lai vēlreiz nebūtu jālido uz Krimu, tūlīt aizbrauc uz Gurzufu un aprunājies ar Boga-čovu. Uzzini no viņas visu par Henrihu Grašu!

- Kas tas tāds?

- Vēl viens Bogačovas nelaiķa vīra iespējamais partneris un nelabvēlis. Viņš apmeklējis Maskavu pirms diviem mēnešiem, bet pirms tam Bogačovs lidojis pie viņa uz Vāciju.

Soloņins nolika klausuli, Sapnis, it kā viņš atkal lidotu uz Maskavu, izjuka. Labi, ja kaut daļēji.

Tureckis. Maskava, 9. septembris, pulksten 11.20.

Diena sākās ar vieniem vienīgiem negatīviem rezultātiem. Kaut arī mēdz teikt, ka negatīvs rezultāts ari ir rezultāts, to summa tik un tā ir nulle. Tureckis nez kāpēc atcerējās šo matemātikas likumu minimumu un tāpēc bija drūmāks par mākoni.

Pirmkārt, Redvejam un viņa firmai nebija ne jausmas, kas ir Henrihs Grass.

Otrkārt, izrādījās, ka Kadujevs un poļu biznesmeņi nošauti ar dažādiem ieročiem.

Treškārt, Prīzeris klusēja kā zivs, un nebija ko cerēt, ka viņš pārkvalificēsies par papagaili.

Ceturtkārt, un tas bija pats nepatīkamākais, visi Guka paziņas (protams, arī Viktors Guks un Katja Bogačova), kad viņus izjautāja par vasarnīcu, atbildēja noliedzoši - par namiņu pie Volgas neviens neko nebija dzirdējis. Tikmēr Tu-riščevs palika pie sava, un neizskatījās, ka viņš ciestu no vecuma marasma.

Tureckim galva griezās riņķī.

1 Vai ķīnieši varēja novākt poļus? Motīvs skaidri redzams-tirgus pārņemšana. Bet kas viņam, Krievijas prokuratūras darbiniekam, ļaus izmeklēt poļu slepkavību Eiropā ķīniešu izpildījumā? Kāds sakars ar to Krievijai?! Ej nu pierādi!

2. Kas tomēr novācis Kadujevu un kāpēc? Tik labu un ērtu čečenu. Visos laikos viņam tika uzkrautas bezcerīgās lietas. Vienkārši burvju nūjiņa. Un nu - še tev!

Piedevām pusvienos piezvanīja Merkulovs un kā atvainodamies pavēstīja:

- Saša, Prīzeri nāksies laist vaļā. - Un apklusa, gaidīdams sašutuma vētru. Tureckis pats saprata, ka būtībā Ka-ramiševam neko nevarēja piesiet, ja nu vienīgi Krievijas zinātnes mecenātismu. Par to pagaidām pants nebija izdomāts. Kaut arī tā bija aplamība: "autoritāte" spieda strādāt savā labā akadēmiķi.

- Un kas tad ir? - Tureckis atdzīvojās. - ļa nu to nav izdomājis viņš pats? Kāpēc mēs ticam viņam un Šveiceram uz vārda? |a aizmugurē ir kāds cits?

- Nesapratu, - atzinās Merkulovs. - Tu gribi teikt, ka Prīzeris ir tikai bandinieks?

-Tieši otrādi! Prīzeris ir dūzis! Un tāpēc nevarēja tāpat vien vienoties ar ievērojamiem zinātniekiem. Jābūt starpposmam, lāorganizē viņa novērošana.

Sofrins. Maskava, 9. septembris, pulksten 15.15.

Volodja Armijas izlūkošanas centrālajā arhīvā divas dienas elpoja putekļus. Divas dienas viņš iedziļinājās Artura Karloviča Guka dzīvē, sākot no piedzimšanas Zareč-najas sādžā pie Volgas divdesmit sestajā gadā un beidzot ar pirmajiem pēckara gadiem. Skopo kancelejas informāciju papildināja Sofrina iztēle un informācija, kas jau bija viņa rīcībā. Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes izmeklētāja detektīva priekšā nostājās itin dzīvs tēls.

Guka vecāki, pēc izcelsmes vācieši, līdztekus obligātajām mācībām vidusskolā bija devuši dēlam lielisku mājas izglītību. Arturs mācījās uzreiz divas valodas un piecu gadu vecumā brīvi runāja kā krieviski, tā vāciski. Turklāt māte lauku skolā mācīja vācu valodu, tāpēc viņa rakstītpras-me arī bija nevainojama. Viņam padevās visi priekšmeti, taču priekšroka tika dota bioloģijai. Viņš sapņoja pēc skolas beigšanas braukt uz Maskavu, iestāties lauksaimniecības institūtā un kļūt par izcilu selekcionāru.

Karš pārvilka šim sapnim svītru. Sešpadsmit gadu vecumā, četrdesmit otrajā gadā, Arturs aizbēga no mājām un iestājās nevis lauksaimniecības institūtā, bet karaskolā. Padomju varas iestādes tajā laikā bija izvedušas viņa ģimeni uz dziļu aizmuguri - aiz Urāliem, tāpat kā visus vāciešus, kas dzīvoja iespējamās okupācijas teritorijā. Tik netaisna izturēšanās pret tuviniekiem neatvēsināja Guka vēlēšanos cīnīties par tēvzemi, un nepilnu astoņpadsmit gadu vecumā, piemānījis kara komisariāta iesaukšanas komisiju, viņš kā bezūsains leitnants ieradās frontē.

Kaujas kristības Arturs piedzīvoja slavenajā kaujā Kur-skas lokā, ar ko sākās būtiskas pārmaiņas kara gaitā, Sarkanā Armija no aizsardzības pārgāja uz liela mēroga uzbrukumiem. Pēc šīs kaujas pretinieks vairs neuzsāka nevienu ievērojamu operāciju.

Guka biogrāfijas armijas posms ieguva citu raksturu. Armijas vadībai nepaslīdēja garām bez ievērības viņa lieliskās vācu valodas zināšanas, un viņu nosūtīja uz pirmajām līnijām par štāba tulku. Norīkojums sagādāja Arturam nelielu vilšanos - viņš gribēja karot. Šis periods gan bija pavisam īss.

Reiz automašīnu, kurā atradās štāba priekšnieks un arī Guks, apšaudīja neliela no sava karaspēka atšķēlusies vācu karavīru grupa. Arturs ar automātu veikli apšāva tās lielāko daļu. Mašīnā bija arī viņam nepazīstams armijas pretizlūkošanas majors, kas atklāti sajūsminājās par Guka šaušanas prasmi. Tieši tas un vācu valodas zināšanas bija Guka turpmākā likteņa iemesls.

Pēc mēneša, četrdesmit trešā gada beigās, Arturs kļuva par SMERŠ virsnieku, droši vien pašu jaunāko - viņam tikko bija apritējis astoņpadsmit gadu.

Karu viņš beidza, būdams kapteiņa dienesta pakāpē, divreiz ievainots vienā un tajā pašā labajā kājā, saņēmis sešus kaujas apbalvojumus (divus ordeņus un četras medaļas). Mājās viņš tomēr neatgriezās tūlīt, vēl divus gadus Rietumukrainas mežos tvarstīja banderoviešu bandas.

Pēc iepazīšanās ar Guka biogrāfiju Sofrina acu priekšā vairs nebija nekaitīgs, švītīgs večuks, bet īsts rūdīts vilks. "Iešāva vācietim pavērtajā mutē, ko tu neteiksi!" Izglītotais jurists, pilnībā aizmirsis nevainības prezumpciju, bez objektīviem pierādījumiem izdarīja pieņēmumu, ka Guks pavisam viegli varēja nogalināt Bogačovu. Piekariņu dēļ? Lai tos pārdotu vēlreiz? Tā tomēr ir stipri riskanta manta. Var uzrauties uz kompetentu pircēju, kas, ja arī nezina, ka piekariņiem jāatrodas Ermitāžā, var ievākt informāciju un... Protams, Katrīnas piekariņus var uzdot arī par ko citu. Arī bez visas vēstures to vērtība būtu milzīga. Kā viņš tomēr tos nospēris, vecais velns?!

Bet...

Bet ja nu?! ja pieņem, ka Gukam bijis līdzzinātājs sei-. fu uzlauzējs, no kura viņš pēc operācijas atbrīvojies? Kāpēc tik vienkārša doma nav ienākusi prātā pat Vjačeslavam Ivanovičam?!

Sofrins palūdza Grjaznovam pilnu profesionālo kramplaužu sarakstu un ilgi pētīja, līdz izraudzījās piemērotus (galvenais, dzīvus!) kandidātus. Veiksme nelika uz sevi ilgi gaidīt.

"Pjotrs Timofejevičs Gricenko. No 1988. līdz 1989. gadam izcietis sodu... Miris tajā pašā gadā, kad iznāca no kolonijas."

Bet tieši kad? Kurā vietā? Kādos apstākļos?

Ģenerālprokuratūra A. B. Tureckim

SPECZIŅOIUMS

Steidzami!

Šodien pulksten 11.55 ierados nelaiķa Bogačova villā, lai izjautātu atraitni par Henrihu Grašu. Tajā brīdī nebija mājās nedz Bogačovas, nedz kāda cita, toties es uzgāju Viktora Guka līķi.

Nāve iestājusies, pārtrūkstot kakla skriemeļiem. Patiesību sakot, radās iespaids, ka viņam kāds ar kāju prasmīgi uzkāpis uz kakla un uzspiedis, cik nepieciešams.

Pirkstu nospiedumu vai citu pēdu, kas palīdzētu identificēt slepkavu, nozieguma vietā nav.

Vēlāk noskaidrojās, ka tajā laikā apsardze kopā ar |eka-terinu Bogačovu un meitu devusies izbraucienā pa jūru uz Sudaku, iegriežoties vairākās ostās. Viņi atstājuši māju vismaz pusstundu pirms tam, kad, pēc pašiem aptuvenākajiem aprēķiniem, nogalināts Guks. Vietējais tiesu medicīnas eksperts uzskata, ka V. Guks nogalināts ne vēlāk kā pulksten

11.15. Māksliniece V. M. Tjutjukina, kas gleznojusi brīvā dabā, akvalangists amatieris S. S. Apreļevs, kurš devies ikdienas pastaigā, kā arī Mishoras jūras izbraucienu kutera pasažieri apliecina, ka kuteris ar apsardzi un Bogačovu ģimeni izgājis jūrā desmitos un četrdesmit minūtēs.

Visi mājinieki apliecina, ka viņu aizbraukšanas brīdī V. Guka mājās nav bijis. Pēc ļ. Bogačovas domām, iepriekšējo nakti viņš pavadījis savā ļaltas dzīvoklī. Nevaru to nedz apliecināt, nedz noliegt: vismaz iepriekšējā vakarā Guks pa telefonu ne ar vienu nesazinājās.

Soloņins.

9. septembri, pulksten 15.25.

Viktors Guks

Lielos vilcienos viņa biogrāfija sākās ar izkrišanu Maskavas Valsts starptautisko attiecību institūta iestājeksāmenos. Pietrūka vienas balles, un visvairāk Viktoram ķērās pie sirds, ka šo balli atņēma eksāmens, no kura viņš bija baidījies vismazāk.

Eksāmens svešvalodā bija jākārto pēdējais. Viktors pārliecinoši atbildēja vācu valodā. Viņš nešaubījās par nevainojamām valodas zināšanām - būdams krievu izcelsmes vācietis, viņš runāja vāciski no četru gadu vecuma. Valodu bija iemācījis vectēvs Arturs Karlovičs Guks, kas pēc vecāku bojāejas autokatastrofā vienīgo mazdēlu bija pieņēmis audzināšanā.

Nepārprotami samazinātā atzīme abiturientu satrieca. Tomēr viņš nesāka skaidroties un strīdēties ar eksaminē-tājiem, kaut arī vienā mirklī bija sagruvis sapnis kļūt par starptautisko žurnālistu vai pat diplomātu. Saprata, ka kaut ko pierādīt ir veltīgi. Vēlme izmēģināt laimi vēlreiz neradās.

Pilnīgi iznīcināts, viņš vilkās gluži kā zombijs pa garo gaiteni uz izejas pusi.

Negaidīti kāds saņēma aiz elkoņa. Viktors notrīcēja. Viņam laipni uzsmaidīja cienīgs, gadus piecdesmit vecs korpulents vīrietis ar prāvu laukumu uz galvas bez matiem un lielu, gaļīgu degunu. Vīrs bija sēdējis komisijā, kas pieņēma vācu valodas eksāmenu.

- |a nemaldos... Guks? - viņš jautāja ar nelielu akcentu.

- |ā, tas esmu es. - Viktors šobrīd nejuta ne mazāko vēlēšanos runāt, īpaši ar cilvēku, kam bija tiešs sakars ar nepelnīto caurkrišanu.

- Saprotu, jūs esat sarūgtināts, - turpināja svešinieks, neuzmācīgi velkot viņu uz priekšu. - Personiski es biju sajūsmināts par jūsu sarunvalodu un izrunu. Ticiet, Viktor, ne katru dienu gadās satikt jaunu cilvēku, kam piemīt šāda prasme. Diemžēl es paliku mazākumā.

- Kāda jēga tagad par to runāt? - Viktors centās ātrāk tikt vaļā no dīvainā tipa.

-Atvainojiet, es nestādījos priekšā. - Vīrietis nebūt nedomāja atkāpties. - Oto Štrauss, Vācijas vēstniecības otrais sekretārs.

Tagad kļuva skaidrs viņa akcents un maigā izturēšanās.

- Jūs esat diplomāts? - Viktors uzdeva muļķīgāko jautājumu savā mūžā.

Oto Štrauss svinīgi pamāja ar galvu un paskaidroja:

- Es tiku uzaicināts uz eksaminācijas komisiju novērtēt, kā notiek nākamo Krievijas diplomātu atlase.

- Un esat apmierināts?

- ļa runājam par jums - ne visai.

- Hmm... Vai gadījumā neesat lielā komponista radinieks? - Viktors pabrīnījās par savu pārdrošību.

Vācietim droši vien jautājums netika uzdots pirmo reizi, un viņš savilka pilnīgās lūpas smaidā.

- Nav tas gods, bet visu trīs Štrausu mūzika man patīk.

Viktors jutās tik neveikli, ka klusu sameloja:

- Man arī. - Viņš tūlīt mēģināja situāciju vērst par labu. -Atvainojiet manu netaktiskumu! Bet es patiešām esmu ļoti sarūgtināts.

- Ak! Tas vēl nav pasaules gals. ļums visa dzīve vēl priekšā.

Oto Štrausa filozofiskās tirādes likās tikpat nodrāztas kā veca lielā komponista skaņuplate. Tās nemaz neatbilda noskaņojumam.

- Interesanti gan tā sākas, - ieminējās Viktors, uzķēris vācieša toni. - Ar sitienu zem jostasvietas.

Strauss ieurbās viņā ar vērtējošu skatienu. Kādu brīdi abi klusēja.

- Klausieties, Viktor, - beidzot ierunājās vācietis, - es tiešām jūtu pret jums simpātijas. Un, lai kliedētu jūsu šaubas, mēģināšu palīdzēt. Taču ticiet, viss galvenokārt atkarīgs no jums, tikai retos gadījumos no apstākļiem.

- Nesaprotu, - jaunais Guks godīgi atzinās.

- Rīt desmitos atnāciet uz vēstniecību. Es visu paskaidrošu. Tikai nesekojiet vietējām tradīcijām un nenokavējiet!

Nākamajā dienā tieši noteiktajā laikā Viktors ieradās VFR vēstniecībā, un ar šo dienu viņa dzīve pārvērtās pašos pamatos. Oto Štrauss nepiemānīja. Viņš ieteica izmēģināt savus spēkus ("sākumam") Maskavā nesen atvērtajā vācu farmaceitiskā koncerna "Lotta" filiālē. Lieliskās valodas zināšanas un jaunība pavēra Viktoram plašas iespējas.

Tagad viņš sāka saprast, ko domājis Štrauss, teikdams, ka viss atkarīgs no paša un reti kad no apstākļiem. Fakts,

ka viņi bija satikušies, bija tas apstāklis, kas atgadās reti. Turpmākā notikumu attīstība tiešām atkarīga tikai no viņa.

Vācu diplomāts protežēja viņu "Lotta" filiālē, personiski piezvanīja direktoram, ar kuru bija labās attiecībās, un jau tajā pašā dienā Viktors iepazinās ar saviem pienākumiem.

Reklāmas menedžera darbs viņu pilnībā aizrāva. Pastāvīgi kontakti ar cilvēkiem, ne mirkļa bezmērķīgas sēdēšanas pie galda, nemitīga braukāšana pa galvaspilsētu. Noderīgu pazīšanos loks paplašinājās apbrīnojamā ātrumā.

Tas bija laiks, kad ārzemju firmas tikai sāka apgūt Krievijas tirgu. Par tā iekarošanu pagaidām nevarēja būt ne runas. Notika iepazīšanās, pielāgošanās, visoptimālāko darba paņēmienu meklēšana netradicionālos apstākļos. Un, protams, sevis priekšā stādīšana.

Situācija ar Vāciju bija citāda. Austrumvācija un Rie-tumvācija pirms gada bija apvienojušās. Padomju karaspēks tikko bija izvests no izveidotās valsts. Un vācieši pirmie ar savu kapitālu sekoja aizejošajam Padomju Armijas kontingentam. Sākumā nepavisam nebija skaidrs, kā pret viņiem izturēties. Vakardienas ideoloģiskie ienaidnieki bija apvienojušies ar sabiedrotajiem un kļuvuši par brāļiem. Tomēr pavisam drīz attiecību veidošanās iegāja pozitīvās sliedēs. Un izrādījās, ka noteicējs ir labas gribas žests, kas tika nosaukts par "Berlīnes sienas krišanu", un demokrātiskās pārvērtības valstī.

Koncerns "Lotta", specializējies medicīnas preparātu ražošanā un pārdošanā, Vācijā bija lielākais savas nozares monopolists. Viens no pirmajiem tas veica pasākumus, lai iekļūtu Krievijas tirgū, ļaunais produkcijas noieta tirgus prasīja plašu reklāmu un prasmīgu mārketingu. Vācieši tādam nolūkam naudu nežēloja, bet, būdami precīzi un punktuāli ļaudis, prasīja atskaiti par katru izlietoto mārku.

Viktors jau pirmajās dienās centās parādīt sevi no vislabākās puses. Veselu mēnesi viņš organizēja "Lotta" medikamentu reklāmu uz reklāmdēļiem pie Maskavas un apgabala dzīvākajām satiksmes maģistrālēm. Ievietoja plašus, preparātu dziednieciskajam efektam veltītus aprakstus populārākajos periodiskajos izdevumos, sagatavoja raidījumus televīzijas kanālos. Atdeve pārspēja visas cerības. Sākās nemitīgi zvani, pasūtījumi palielinājās.

Direktors, vācietis no Frankfurtes, kurš slikti runāja krieviski, ievēroja enerģisko, jauno darbinieku un palielināja viņa algu. Tas Viktoram deva jaunus spēkus. |au pēc gada Viktors vadīja visu reklāmas nodaļu, kas funkcionēja pēc viņa izstrādātas shēmas.

Sofrins. Maskava, 9. septembris, pulksten 18.45.

Sofrins bija apjucis un domīgs. Viņa pēdējā hipotēze bija guvusi teorētisku apstiprinājumu. Izrādījās, ka pieredzējušais kramplauzis Gricenko 1989. gada 18. oktobrī noslīcis Ņevā. Tas galīgi neko nepierādīja, bet bija nopietns apliecinājums idejai, ka Guks tā paša gada 17. oktobrī patiešām apzadzis (!) Ermitāžu (!!!), turklāt nav darbojies viens.

Līdzzinātājs jau bija desmit gadus miris, bet kur ir pats Guks? Tas tagad bija galvenais jautājums.

Sofrins sēdēja Guka Maskavas dzīvokļa viesistabā uz dīvāniņa, kas reiz bija pieredzējis labākus laikus. Divistabu dzīvoklis atradās klusā, lepnā rajonā Maroseikā.

Uz šejieni Sofrinu bija atvedusi vēlēšanās iepazīt večuku no sadzīves puses. Nez vai tas palīdzētu izkustināt ieilgušo izmeklēšanu, tomēr viņš nezaudēja cerību atrast atslēgu noslēpumam par ārpilsētas namiņa atrašanās vietu pie Volgas. Sofrins nez kāpēc bija pārliecināts, ka Guks ir tieši tur un viņa dzīvoklī izdosies atrast šīs mīklas atminējumu. Bet citādi - meklē nu viņu visā mātes Volgas garumā! Uzklausījis Sofrinu, Grjaznovs bija ilgi smējies, taču nebija iebildis. Necik sen viņš pats bija apsekojis Guka dzīvokli un nenieka nebija atradis.

Sofrins sēdēja, truli lūkojās televizora tumšajā ekrānā un nezināja, ar ko sākt. Viņš bija te ieradies ar ciešu apņēmību, taču pamazām apņēmība bija pagaisusi un uzradušās šaubas - vai tikai šī nav tukša loze? Sofrins sāka sev iestāstīt, ka citu variantu pagaidām nav un, ja esi ko uzsācis, tas jānoved līdz galam. Viņš ne reizi nebija kļuvis neuzticīgs savam iemīļotajam principam, tā ka pēc neliela au-totreniņa sparīgi piecēlās.

Sofrins negrasījās apgriezt visu māju ar kājām gaisā. Tas būtu lieki. Viņš meklēja dokumentus, kas varētu vest uz pēdām, kaut ko līdzīgu pirkšanas līgumam vai tamlīdzīgi. Un, vēl ticamāk, varbūtējas vecā Guka fotogrāfijas ar māju fonā. Pēc tam varēs noteikt, kādā apkārtnē māja atrodas. Kaut aptuveni, tas tomēr būtu labāk nekā nekas, nekā pilnīgā nulle šodien.

Vietējais iecirkņa pilnvarotais, kas pavadīja Sofrinu, padzīvojis vecākais leitnants ar izspīlētu vēderiņu un cietām, rūsganām ūsām, piecēlās no krēsla.

- Vladimir Andrejevič, kamēr jūs te darāt savu darbu, uzlikšu tēju. Manuprāt, Arturs Karlovičs ļaunā neņems. -Iecirkņa pilnvarotais aizgāja uz virtuvi, un drīz jau tur ie-šķindējās trauki, sāka virināties skapīšu durvis, tecēt ūdens. Mājoklis atdzīvojās.

Sofrins tikmēr metodiski izskatīja atvilktnēs papīrus, kuru nebija daudz. Galvenokārt tie attiecās uz Maskavas dzīvojamo platību. Par to nebija jābrīnās. Ja arī kādi dokumenti bija, tie neatradās šeit. Tikai nelabojams stulbenis turēs mājās šaubīgas mantas. Bet Guks bija slīpēts zellis. Visticamāk, ka viņš turēja dokumentus turpat namiņā. Kas viņam vēl varēja būt? Galīgi nekā.

Sofrins pakasīja pakausi.

Atlika cerēt uz fotogrāfijām.

Pie sienām un uz bufetes nebija fotogrāfiju, kā veciem cilvēkiem mēdz būt. Kaut arī tās iederētos pie vecmodīgajām, labajām un dārgajām mēbelēm. Nebija pat mazu fotogrāfiju dokumentiem. Palika iespaids, ka šeit dzīvojis neredzamais cilvēks. )a sprieda pēc neauglīgajiem dzīvā vai mirušā večuka meklējumiem, tā arī bija. Sofrins pat pārcilāja vecu avīžu kaudzi, bet neko neatrada.

Nelaimīgs viņš nostājās pie diviem guļamistabas grāmatu plauktiem. Nācās pāršķirstīt krievu klasiķus: Turgeņe-vu, Čehovu, Dostojevski. Sofrins nosmīkņāja. Vai tiešām Guks tos izvēlējies un lasīja vai arī nolicis interjeram. Otrs plaukts bija piekrauts pilns ar literatūru par antikvārām lietām un juveliermākslu Saprotams, ka tās bija nepieciešamas viņa darbības jomā. Pēdējais rindā stāvēja iespaidīgs albums "Ermitāžas dārgumi". Paņēmis to rokās, Sofrins nebrīnījās, ieraudzījis grāmatzīmi lapā ar krāsainām Katrīnas piekariņu fotogrāfijām. Par grāmatzīmi kalpoja brīvi nopērkama atklātne ar piekariņu attēlu. Viņš ielika to jakas kabatā.

Pieticīgās Guka bibliotēkas pārskatīšana neko nebija devusi.

-Vladimir Andrejevič, atraujieties uz desmit minūtēm! -no virtuves paaicināja iecirkņa pilnvarotais.

īstajā reizē. Vajadzēja atslēgties un beidzot sakopot domas. Doties projām ar vienu vienīgu atklātni būtu kauna lieta. Grjaznovs pavilks uz zoba kā likts.

Uz virtuves galda pie loga jau kūpēja divas krūzes ar aromātisku tēju. Sofrins ar baudu iedzēra mazu malku... un palika ar paceltu krūzīti.

- Kas notika, Vladimir Andrejevič? - satraucās iecirkņa pilnvarotais. - It kā jūs būtu ieraudzījis spoku.

- Uzminējāt, - izdvesa Sofrins. Un sāka bīdīt nost no sienas ledusskapi.

Pilnvarotais bez liekām runām gāja palīgā. Aiz ledusskapja vīdēja koka rāmīša mala. Beidzot Sofrins izvilka rāmīti pavisam.

Aiz ieplaisājušā stikla bija fotogrāfija ar veco Guku, viņa mazdēlu un Katju Bogačovu. Ne ko pielikt, ne atņemt -īsti idilliska ģimenes fotogrāfija: tēvs kopā ar dēlu un vedeklu. Uzņēmums bija izdarīts uz lielas mājas fona, spriežot pēc laika un apģērba - vasarā.

Volodja aiz priekiem gandrīz palēcās. Cik interesanti: viss, ko tu meklē, atrodas pašā redzamākajā vietā. Viņš iebāza fotogrāfiju ādas mapē, ko bija paņēmis līdzi.

- Lieliska tēja, Jurij Ivanovič! Paldies! - noteica Sofrins, domās pateikdamies vecajam pilnvarotajam par ideju doties uz virtuvi un pasaimniekot.

Sofrins atgriezās viesistabā un pārskatīja visu no jauna. Iegāja guļamistabā un atvēra smagnējo drēbju skapi. Vai kāds dokuments un papīrs varētu būt apģērbu kabatās? Viņam pašam bija nelāgs paradums tādas lietas no kabatām ārā neņemt, bet kopā ar apģērbu pakarināt skapī. Protams, nav jēgas pielīdzināt citus sev, bet - ko var zināt.

Divu uzvalku, putekļu mēteļa un veca drapa mēteļa kabatās nekā nebija. Apģērbi izskatījās visai pieticīgi un nepārprotami vecmodīgi, tie taču piederēja septiņdesmit trīs gadus vecam večukam. Tiesa, visās fotogrāfijās, ar kurām Sofrins bija apgādāts, Guks bija ģērbies gaumīgi un dārgi. Nepazīdams Guku personiski, Volodja bija iztēlojies viņu kā cilvēku, kam patīk izrādīties. Starp citu, draudzība ar divām modelēm netieši apstiprināja šo hipotēzi. Bet skapī karājās tikai vecas padomju laika lupatas. Tātad nez vai viņš pēdējā laikā te mitinājies.

Sofrins jau dzīrās doties projām, te pēkšņi pie durvīm atskanēja zvans. Viņš nedzirdami izgāja priekšnamā un pie-plaka pie durvju actiņas. Slikti apgaismotajās kāpnēs bija redzama masīva sievietes figūra.

Sofrins jautājoši paskatījās uz pilnvaroto un čukstus pajautāja:

-Vai jūs kādu gaidāt?

-Vladimir Andrejevič, vai gan es norunātu tikšanos svešā dzīvoklī?

Zvans skanēja neatlaidīgi.

-Tādā gadījumā atveriet.

Pilnvarotais atvēra durvis, un nākamās trīs minūtes neviens no vīriem nespēja izteikt ne vārda, jo sieviete, kas ielauzās dzīvoklī, to nepieļāva.

- Nu beidzot! Ko tas nozīmē, es jautāju?! Nu?! Pie joda, ko jūs atļaujaties?! Ko jūs iedomājaties?! Tēlo man te nezin ko! Nekaunībai vairs nav robežu! - Un tādā garā tas turpinājās simt astoņdesmit sekundes.

Brīdī, kad sieviete atvilka elpu, lai mestos virsū no jauna, Sofrins paguva pateikt:

-Tas nav konstruktīvi. - Šajā situācijā tā nebija labākā replika, taču neko gudrāku viņš nepaguva izdomāt.

- Nav... kas?! - Tantei no tādas nekaunības aizrāvās elpa. Pēc izskata viņai bija vismaz četrdesmit pieci gadi un divtik daudz kilogramu Viņa draudīgi tuvojās Sofrinam, un tas nodomāja, ka ielaisties tuvcīņā nav vērts.

- Klausies, pagaidi! - ierunājās pilnvarotais. - Es taču tevi pazīstu, tu strādā eiroķīmiskajā tīrītavā aiz stūra.

Tante beidzot aptvēra, ka viņai darīšana ar varas iestāžu pārstāvjiem, un mazliet pieklusināja toni.

- Strādāju gan, - viņa nošņācās, - ja vien tā vecā ķēma dēļ neizlidošu no darba!

- Apklusti! - uzsauca pilnvarotais. - Un stāsti visu pēc kārtas!

Noskaidrojās, ka Guks pirms mēneša nodevis ķīmiskajā tīrītavā apģērbu, turklāt steidzamajā tīrīšanā, un viņam tas bija jāizņem nākamajā dienā. Nepietika, ka viņš to nebija izdarījis, bet vecais skopulis bija pamanījies arī nesamaksāt pilnībā, jo, skatieties tikai, viņam nav bijis tik daudz naudas! Apsolījis piemaksāt, saņemot pasūtījumu. Bet nav tam pat atnācis pakaļ. Tagad ķīmiskajā tīrītavā ir iztrūkums, kurš resnajai pieņēmējai jāsedz no savas kabatas.

-Tā ka, ja esi viņam mazdēls, dēls vai vienalga kas, -viņa paziņoja, - maksā ragā! Ir nu gan tauta!

Pilnvarotais jau gribēja no jauna viņai uzkliegt, taču Sofrins nemanāmi piebikstīja viņam ar elkoni un mierīgi pajautāja:

- Cik jāmaksā?

-Simt septiņdesmit rubļi un deviņdesmit piecas kapeikas.

Ko tu neteiksi! Sofrins atvēra kabatas portfeli un izņēma vienu simts, vienu piecdesmit un divas desmit rubļu naudaszīmes. Vairāk viņam nebija līdzi.

- Deviņdesmit piecas kapeikas, - enerģiski pieprasīja tante, aptvērusi, ka situācija atrisinās viņai vislabvēlīgākajā veidā.

- Nekļūsti nekaunīga! - sašutis aizrādīja pilnvarotais.

- Redzi taču, ka cilvēkam vairāk nav.

- Varbūt man tagad par tiem uzvalkiem jāizliek sava sūri grūti pelnītā nauda?!

- Ņem un tinies! - Pilnvarotais iegrūda viņai rokā rubli.

-Tātad es nu varu paņemt vectētiņa uzvalkus? - bikli

painteresējās Sofrins.

- Lai no tiem tīrītavā nebūtu ne smakas!

Nepagāja ne desmit minūtes, kad Sofrins saņēma divas žaketes - tvīda un linaudekla. Ne sevišķi jaunas, taču tik labas kvalitātes, ka bija saglabājies sākotnējais spīdums. Starp citu, žaketes viņam bija pilnīgi vienaldzīgas tikai tik ilgi, līdz vienas kabatā sataustīja kopā ar žaketi izmazgātu papīra gabaliņu.

Drošības pēc Sofrins pēc reģistrācijas grāmatas pārliecinājās, ka žaketes nodevis tīrīšanā Guks. Tās patiešām piederēja viņam un bija nodotas desmitajā augustā.

- Sakiet, - joprojām cenzdamies tēlot mazdēlu, Volod-ja pajautāja resnajai pieņēmējai, - kāpēc tad vectēvs nodeva žaketes tīrīšanā?

- Bija netīras, - viņa atcirta.

-Varbūt gribēja no tām dabūt laukā kādus sarkanus traipus? Varbūt asinis? - neslēptā cerībā centās izzināt Sofrins.

- Ko?! Taisies, ka tiec, izvirtuli!

Grjaznova kabinetā sēdēja Tureckis, ar sarkani iekaisušajām acīm atgādinādams trusi.

- Nu, ko izraki, Šerlok Holms? - Sofrins vēl nebija paguvis pārkāpt pār slieksni, kad Grjaznovs uzbruka ar jautājumu. - Ilgi gan biji projām.

- Lūk! - Sofrins izvilka no mapes fotogrāfiju un ne bez lepnuma pasniedza šefam. - Mājiņa pie Volgas.

- Interesanti. Saņa, paskaties, ko sadabūjis mūsu detektīvs! - Grjaznovs pasniedza Tureckim ietvaru.

Tikai uzmetis tam acis, Tureckis sāka smaidīt.

- Es zinu to vietu.

- Tiešām? - Sofrins pat pacēlās uz pirkstgaliem.

- Nemētājies kā pops pa zvanu torni, - noteica Grjaznovs ar vēl lielāku smaidu sejā.

- Pirmkārt, Volodja, esmu spiests tevi sarūgtināt, - iesāka Tureckis. - Tā nav Volga.

- Kas tad?

- Melnā jūra. Krima. Otrkārt, attēlā redzamā māja pieder nevis Gukam, bet nogalinātajam Leonīdam Bogačovam, kura lietas izmeklēšanā patlaban piedalies.

Tureckis pasteidzās nostiprināt savu uzvaņj un izkliedēt šaubas, jo Sofrina skatiens izmisīgi pauda: "Vai jūs, Aleksandr Borisovič, esat par to pārliecināts?"

- Man tā māja ir līdz šai vietai. - Viņš novilka ar plaukstas malu gar kaklu. - Starp citu, vari to pārbaudīt pie So-loņina.

Grjaznovs tikko spēja valdīt smieklus. Beidzot viņš pateica:

- Vova, kad es tur veicu kratīšanu, attēls stāvēja uz plaukta. Pabāzu to zem ledusskapja. Gribēju zināt, vai mans kadrs to atradīs vai arī būs par slinku, lai bīdītu tādu smagumu? Tātad atradi. Tu esi pelnījis uzslavu.

Sofrins juta, ka sēžas milzīgā, netīrā peļķē, tāpēc piecēlās un, neteicis ne vārda, izgāja no kabineta. Šefs vīrišķīgi nogaidīja, kad aizvērsies durvis un varēs no sirds izsmieties (aizvainot savu mīluli viņš nevēlējās, kaut ļoti gribējās smieties).

Durvis atvērās no jauna, un tajās parādījās Sofrina galva.

- Kur ir tāda Konakovo?

- Ko? Vai ir vēl kāda fotogrāfija? - Grjaznovs apslāpēja nākamo smaidu.

- Elektrovilciena biļete. Atradu Guka žaketes kabatā. Tiešā ceļā no ķīmiskās tīrītavas.

Grjaznovam pārvērtās seja.

- Paskaties tikai! Dod šurp biļeti, sasodītais detektīvi -viņš sacīja. Dabūjis polietilēna plēvē iesaiņoto biļeti, viņš tūlīt izrādīja neapmierinātību. - Te taču nekas nav redzams! Kāda Konakovo? Tikai "-ovo", cits nekas. Vai zini, cik staciju ar šādām beigām? Savi pieci simti.

- Patiesībā pie Volgas tikai septiņdesmit. Pirms nākšanas uz šejieni iegriezos pie ekspertiem un, atsaucies uz jūsu lūgumu, pieprasīju tūlītēju biļetes apstrādi.

- Tu gan esi nekaunīgs, - vēlīgi noteica Grjaznovs. - Un viņi pateica, ka "Konakovo”?

- lā. Tikai vēl nezinu, kur Konakovo atrodas. Varbūt Guks braucis uz turieni pie kāda ciemos. Un Konakovo atrodas jupis zina kur, nevis pie Volgas...

Nogrozījis papīriņu rokās, Grjaznovs paskatījās uz Sof-rinu un lēnā balsī, nenovērsdams skatienu, izteica spriedumu:

- Nu nē! Tagad, Vova, tu patiešām gandrīz esi viņu atradis. Pareizāk sakot - viņa midzeni. )o viņa paša tikpat kā droši tur vairs nav. ja jau mēs meklējam Guka atrašanās vietu tik ilgi, viņš droši vien jau sameklējis labāku slēptuvi. -Grjaznovs tūlīt paskaidroja: - Tava Konakovo patiešām ir pie Volgas. Neliela pilsētiņa ar daudzām privātmājām. Mana brāļadēla draugam tur ir vasarnīca. Tāpēc zinu droši, ļāpār-bauda pēc kartes. Manuprāt, Tveras apgabals.

- Vjačeslav Ivanovič, rīt pat es braucu uz turieni. - Sof-rins atkal atgādināja agrāko Sofrinu pēddzini. - Atradīšu to večuku kā likts!

Tureckis. Maskava, 9. septembris, pulksten 21.50.

Pie cietuma "Matrožu klusums" vārtiem Prīzeri baltā "Audi" gaidīja nepazīstams vīrietis.

Tureckis, kas kopā ar Vitāliju sēdēja "Ford" ar ietonētiem stikliem un nakts binoklī vēroja Prīzeri, skaidri redzēja, kā viņam šī mašīna liek saviebties.

Tureckis bija laikus parūpējies, lai te nebūtu Ali Babas un Šūmahera. Grjaznovs abus miesassargus bija izsaucis uz Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldi tieši tad, kad viņu šefs tika atbrīvots.

Svešinieks izkāpa no "Audi" un atvēra durvis brīdī, kad Prīzeris piegāja blakus mašīnai, taču viņš izlikās neko nemanām un devās tālāk. "Audi" pabrauca uz priekšu un no jauna apstājās blakus Prīzerim. Durvis pavērās vēlreiz. Prīzerim tas apnika, un viņš nokliedzās tā, ka to varēja dzirdēt piecdesmit metru attālumā:

-Sasodīts, ko tev vajag?! Vai neredzi, kur brauc?! Gandrīz virsū uzdrāzies!

Svešinieks aptvēra, ka viņu kaut kāda iemesla pēc negrib redzēt, un nozuda. Bet Prlzeris pēc brīža noķēra taksometru un aizbrauca uz savu māju Glagoļevā.

- Ko tu par to domā? - Tureckis pajautāja Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvajam darbiniekam.

- Skaidrs, ka viņš mūs pamanījis un nav gribējis rādīties kopā ar tā mūlāpa mašīnu.

- Patiešām. Kāpēc mūlāps?

- Kas cits? - Čuikovs paraustīja plecus. - Mašīna ar Valsts Domes numuriem.

- Vai esi par to pārliecināts?!

- Par simts procentiem.

Pēc nepilnas stundas Tureckis zināja, ka baltais "Audi" piešķirts agrāriešu grupas deputātam Kokļuškinam, kas bija kļuvis slavens ar to, ka pirms pusgada tomēr nācis ar priekšlikumu ieviest privātīpašumu uz zemi, bet tikai vietās, kur galīgi nekas neaug, piemēram, mūžīgā sasaluma joslā. Vārdu sakot, lai, no vienas puses, viss būtu kā citur pasaulē, bet, no otras puses, nekas netiktu mainīts.

Spriežot pēc tā, kā tika attēlots Kokjuškins, pie stūres bija nevis viņš, bet, iespējams, šoferis, ļā, kas gan varēja būt kopīgs agrāriešu deputātam ar Prīzeri?

Pēc tam Tureckis piezvanīja FDD. Un ap pusnakti viņam jau bija daudzmaz sīks Kokļuškina dosjē. Vadoties pēc labi zināmā Mērfija likuma, ka meklējamais objekts vienmēr ir kaudzītes pašā apakšā, viņš tūlīt ieskatījās pēdējā lapā. (Kaut arī Mērfijs teica, ka nav iespējams paātrināt meklējumus, apgriežot kaudzīti otrādi, jo meklējamais objekts jebkurā gadījumā būs pēdējais.) Šoreiz veiksme uzsmaidīja tūlīt.

Nodaļā, kas bija veltīta daudziem speciāliem jautājumiem, tādiem kā alga un visādas resoru privilēģijas, bija pieminēts, ka viena mandāta deputāts Kokļuškins savā laikā palicis bez "zirga", tas ir, Domes saimniecības daļa nav spējusi viņam piešķirt automašīnu.

Tureckis atcerējās šo skandālu! Deputāts Kokļuškins sasauca preses konferenci tieši viesnīcas "Rosija" priekšā un paziņoja: ja jau deputātam pēc nolikuma pienākas automašīna, viņš kategoriski atsakās pārvietoties kājām. Galu galā - kas tā par necieņu pret tautas pārstāvi?! Skandāls tika likvidēts pavisam vienkārši. Kāds no Domes ietekmīgajiem deputātiem (nav zināms, tieši kurš) atdeva Kokļuš-kinam savu mašīnu,’tāpēc viņš - droši vien aiz pateicības

- pievienojās agrāriešu frakcijai.

Tureckis vēlreiz piezvanīja uz FDD nodaļu, kas slepeni nodarbojās ar Valsts Domi, un palūdza noskaidrot, kuram no agrāriešu līderiem pieder "Audi" ar tādu un tādu numuru. Atbilde pienāca nekavējoties: ievērojamam kreisās frakcijas pārstāvim un apvienošanas kārtībā parlamenta apakšpalātas spīkeram. Taču viņš nez kāpēc mašīnu neizmanto.

Viktors Guks

...Tieši tajā laikā Maskavā notika starptautisks farmaceitu simpozijs, uz kuru atbrauca koncerna prezidents Hermanis Vulfs. Viņa ierašanās satrauca kolektīvu. Tika gatavota tāda sagaidīšana, it kā ierastos arābu šeihs.

Viktoram iznāca iepazīties ar Vulfu agrāk par citiem.

Filiāles direktors, kas simpatizēja jaunajam Gukam un uzskatīja viņa vācu valodu par nevainojamu, paņēma Viktoru līdzi par pavadoni uz simpozija atklāšanu. Veselības aizsardzības ministrijas lielo konferenču zāli piepildīja viesi, galvenokārt no Eiropas. Viktors vēl nekad nebija atradies tādā zinātnieku un biznesa cilvēku pulkā.

Viņš tika stādīts priekšā liela auguma vīrietim, kas ieradās personiskā sekretāra un tulkotājas pavadībā. Tas arī bija Hermanis Vulfs, īstais koncerna "Lotta" šefs. Pirmie vārdi, ko Viktors izdzirdēja, bija sekretāram veltītas lamas, ka piepeši pārstājis darboties diktofons. Vulfs aizkaitināts vicināja nelielo plastmasas kastīti, kas milzīgajās ķetnās līdzinājās sērkociņu kārbiņai. Viņš jau grasījās sūtīt sekretāru uz tuvāko veikalu meklēt jaunu diktofonu, taču Viktors riskēja un iejaucās.

- Atjaujiet, Vulfa kungs! - Viņš pastiepa roku.

Aparāts nonāca viņa rokās.

Vulfs neuztvēra Viktoru nopietni. Likās, ka viņš to vispār nemana. Sekretāru viņš tomēr aizsūtīja pēc jauna diktofona.

Viktors jau bērnībā bija aizrāvies ar radioelektroniku. Pats bija jaucis un labojis savu vienkāršo aparatūru. Aizraušanās nebija pārtapusi par ko lielāku, bet palikusi vaļasprieka līmenī. Viņš gan to īpaši nenožēloja. Toties tagad kādreizējā prasme izrādījās īsti noderīga.

Vaina bija pavisam niecīga. Neizprotamā kārtā bija nokritusi lentes pārtīšanas mehānisma siksniņa. Viktors vienā mirklī to uzlika atpakaļ un atdeva rotaļlietu Vulfam.

Vācietis pameta uz viņu neticīgu skatienu, ielika diktofonā kaseti un to ieslēdza. Pārbaude bija veiksmīga - diktofons darbojās tāpat kā iepriekš. Tikai tagad Vulfs pievērsa Viktoram uzmanību un klusu kaut ko paprasīja viņa šefam. Saņēmis atbildi, viņš pievērsa Viktoram vērtējošu skatienu.

Pirmajā dienā simpozijs beidzās agri. Tā vairāk bija iepazīšanās, nevis darbadiena. Noslēgumā atskanēja aicinājums uz rautu. Vēl nav dzimis ārzemnieks, kas atteiktos no krievu viesmīlības. Visi draudzīgi devās uz delegāciju pieņemšanas zāli. Varbūt agrāk tā bija kalpojusi citiem mērķiem, taču tagad veiksmīgi tika galā ar jaunajiem pienākumiem. Viesi ielenca uzkodām apkrautos galdus, un tieši te aizsākās nopietnas jaunas iepazīšanās. Arī Viktors tuvāk iepazinās ar Vulfu.

- Cik ilgi jūs jau strādājat pie manis? - jautāja Vulfs, bāzdams mutē sviestmaizi ar sarkanajiem ikriem un tūlīt ņemdams nākamo.

Viktors nojauta, ka viņš par visu ir informēts, taču pieticīgi atbildēja:

- "Lolta"? Pusotra gada.

- Hmm... Nav slikti. īpaši ja ņem vērā, ka Maskavas filiāle pastāv gandrīz tikpat ilgi. - Un Vulfs pievērsās melnajiem ikriem.

- Man gluži vienkārši veicās.

- Jaunais cilvēk, nekas šajā pasaulē nenotiek tāpat vien, varat man ticēt. - Vācietis nokoda gabaliņu no laš-maizes. - īpaši ar veiksmi.

Viktors nesaprata, uz kuru pusi virzās saruna, taču neko neizrādīja un nesteidzīgi košļāja svaigi kūpinātu desu.

- Jūs lieliski runājat vāciski, - ieminējās Vulfs (viņi sarunājās šefa dzimtajā valodā).

Nācās pāris vārdos iepazīstināt ar savu īso biogrāfiju. Vulfs, notiesādams ar pastēti pildītas olas, tikmēr klausījās ar vienu ausi.

- Esmu dzirdējis par jūsu panākumiem reklāmas jomā. Ko tālāk? - Vulfs iedzēra šampanieša malku, taču glāzi nenolika.

Jautājums pārsteidza Viktoru. Ko gan no viņa gribēja dzirdēt šis rūsganais milzu auguma vācietis? Atbilde nāca spontāni.

-Strādāt "Lotta".

Vulfs pirmo reizi tajā dienā pasmaidīja, pacēla glāzi un iztukšoja ar vienu malku.

Divas dienas pirms simpozija beigām un savas aizbraukšanas Vulfs uzaicināja Viktoru pie sevis uz viesnīcu (kā priekšzīmīgs ārzemnieks viņš bija pieticīgi apmeties vies-nlcā "Kosmoss") un bez gariem ievadiem piedāvāja strādāt koncerna galvenajā kantori, savā personiskajā sekretariātā. Tas nozīmēja ievērojamu kāpienu augšup karjerā un, galvenais, sena sapņa piepildījumu - beidzot dzīvot ārzemēs. Viktors piekrita bez garas domāšanas.

Lietu nodošanai filiālē un izbraukšanas dokumentu noformēšanai bija vajadzīgs mēnesis. Patiesību sakot, tieši dokumenti prasīja laika lielāko daļu. Palīgā nāca tas pats Oto Štrauss. Bez viņa iejaukšanās procedūra būtu ieilgusi uz vairākiem mēnešiem Ietekmīgais Hermanis Vulfs acīmredzot bija izteicis attiecīgu lūgumu (varbūt pat devis rīkojumu), un laimīgais Viktors pēc mēneša izlidoja uz Frankfurti.

Viņš vēlreiz atcerējās Strausa frāzi par apstākļiem. Tie bija saveduši viņu kopā ar Štrausu viņam labvēlīgā brīdī. Viss pārējais tagad bija atkarīgs no Viktora paša. Un viņš nedomāja laist garām izdevību.

Uzslavu ziņā skopais un ne īpaši runīgais Vulfs tomēr sagaidīja Viktoru kā paša dēlu. Atvēlēja trīs dienas, lai viņš var pielāgoties un iekārtoties (atbraucējam jau bija noīrēts neliels dzīvoklis). Bet ceturtajā dienā lika saprast, ko nozīmē pie viņa strādāt.

Vulfa personiskajā sekretariātā kopā ar Viktoru bija četri cilvēki. Viņš bija pats jaunākais. Varbūt šā apstākļa dēļ, bet varbūt veiklības dēļ viņš paguva izdarīt daudz vairāk nekā kolēģi.

Darbs bija saistīts ar Vulfa kārtējo uzdevumu izpildi, lietišķu tikšanos, izbraucienu gatavošanu un pat brīvā laika organizēšanu. Ļoti drīz jaunais šefs tieši Viktoram uzticēja personisko pastu. Ar tādu žestu viņš izrādīja jaunajam darbiniekam ne tikai labvēlību, bet nepārprotamu uzticēšanos.

Vulfs pats strādāja daudz, bet atpūtās maz. Padotos viņš spieda strādāt tādā pašā ritmā. Tiesa, neviens nekurnēja un no darba projām negāja, jo tika maksāts labi. Bet atrast labu vietu ir daudz sarežģītāk nekā rauties melnās miesās koncernā "Lotla".

Vulfam bizness veicās. Viņš parakstīja līgumu par koncerna medikamentu piegādi Kanādai, tādējādi likdams parauties malā konkurentiem no ASV

Reiz Viktors ieradās Vulfa kabinetā ar savu priekšlikumu.

- Vulfa kungs, kāpēc nepamēģināt tirgošanos Āfrikā?

Vulfs klusēja, bet Viktors, kļuvis drošāks, turpināja:

- Nekur nav vajadzīgs tik daudz medikamentu kā Āfrikas valstīs. Taču vispirms jānodibina partnerattiecības ar pašu bagātāko, ar Dienvidāfrikas Republiku. Reizē tā būs lieliska "Lolta" firmas zīmes reklāma un gājiena sākums pa Āfrikas kontinentu.

- Nav slikti. Nemaz nav slikti, - noteica Vulfs. - Tiesa, nekādu Ameriku tu neatklāji. Tas ir mūsu plānos. Bet, ja jau tā, ķeries pie projekta sagatavošanas. Sastādi pamatojumu.

Viktors sagatavojās ļoti rūpīgi. Pēc četrarpus mēnešiem viņi izlidoja uz Dienvidāfriku, uz ievadsarunām. Un panāca šajā braucienā vairāk, nekā bija cerējuši, - tika parakstīta vienošanās ar Veselības aizsardzības ministriju par savstarpēji izdevīgu sadarbību. Pēc diviem mēnešiem Dienvidāfrikas Republikas pārstāvji ieradās atbildes vizītē, iepazinās ar tehnoloģijām un apmierināti parakstīja ilgtermiņa līgumu par koncerna "Lolta" produkcijas piegādi DĀR.

Pēc šā gadījuma Hermanis Vulfs jūtami tuvināja Viktoru sev. Taču galvenā saruna vēl bija priekšā.

Reiz šefs uzaicināja viņu uz savu ārpilsētas māju. Kalpotāji tika atlaisti, un palika viņi divi vien. Sēžot terasē un malkojot martīni, Vulfs pateica visu tieši - kā jau paradis.

- Es gribu, lai tu kļūtu par manu uzticības personu Krievijā.

Priekšlikums nāca tik negaidīti, ka Viktors saspringa.

Pavērās iespēja bieži apmeklēt dzimteni un satikties ar vectēvu, vienīgo tuvo cilvēku. No sasprindzinājuma tīkami sāka kņudēt zem lāpstiņas.

- Es gribētu, lai koncerns stabili nostiprinās Krievijas tirgū un tam būtu pastāvīgi un stabili partneri,-skaidroja Vulfs. - Un es vēlētos iegūt drošu informāciju par katru manu kolēģu soli, vai tie būtu partneri vai konkurenti. Ceru, ka tev ir skaidrs, ko ar to domāju.

Skaidrāk vairs nevarēja būt. Vajadzīgo ziņu vai dokumentu iegūšanai labi visi paņēmieni. Viktors pajautāja-,

- Kāpēc es? - Un tūlīt saprata, ka jautājums ir pārāk triviāls.

Vulfs paraustīja plecus un pielēja viņa glāzē martīni.

- Tu runā krieviski, tev būs vienkāršāk. Turklāt es tev uzticos. Ceru, vilšanos nesagādāsi.

Un Viktors nesagādāja vilšanos.

Sofrins. Tveras apgabals, Konakovo,

10. septembris, pulksten 11.00.

Konakovo ievērojamākā vieta un lepnums ir HES. Turklāt tā nodrošina iedzīvotājus ar darbavietām. Darba deficīta apstākļos tā vietējiem iedzīvotājiem ir īsts glābiņš. Protams, ne visiem. Tiem, kas savā laikā bija paguvuši tur iekārtoties un, kad tika samazināti štati, nebija atlaisti. Mazās algas nebiedēja. Cilvēki turējās savās vietās, cerēdami uz labākiem laikiem, citi aiz bailēm palikt uz ielas. Daudzi ar elektrovilcienu brauca strādāt uz Maskavu.

Tādu vispārēju pilsētas dzīves ainu pa tālruni Sofrinam attēloja Grjaznova brāļadēls Deniss. Liels speciālists zivju ķeršanā. Šim tematam viņš veltīja divdesmit minūtes, aprakstot Volgas skaistumu un plašumu.

Tieši Volga bija pilsētas galvenais pievilkšanas punkts, un Sofrins varēja par to pārliecināties savām acīm. Milzīga, bezgalīga ūdenskrātuve ar trim (varbūt vairāk, jo viņam nebija iespēju visu rūpīgi izpētīt) saliņām, artvaikonīšiem, jahtām un motorlaivām. Tāds upes plašums pārsteidza Sof-rinu. Tādā vietā gluži vienkārši nevarēja nebūvēt HES.

Ar savu sagrabējušo žiguli viņš nokļuva galā pēc trim ar pusi stundām. Deniss apgalvoja, ka kopā ar draugu "aizlidojot’' uz turieni divarpus stundās. Tieši tā - aizlido. Ar Denisa džipu diennaktī var aizlidot arī līdz Sahalīnai. Sofrina vienpadsmitā modeļa žigulis ir pavisam kas cits. Tam nepieciešama īpaša pieeja. Mašīna ir jau tādā vecumā un stāvoklī, kas prasa saudzīgu, maigu izturēšanos un nepieļauj tādu varmācību kā ātru braukšanu. Tiesa, Sofrinam, kā jau katram krievam, nebija iebildumi pret ātru braukšanu, tikai trūka iespēju.

Pirmām kārtām nācās patraucēt padzīvojušu un neapmierinātu privātā sektora uzskaites nodaļas dāmu un atrast namīpašnieku ar uzvārdu Guks. Sofrins bija gandrīz pārliecināts, ka namīpašums nebūs noformēts uz cita uzvārda. Un izrādījās, ka viņam taisnība.

Pēc pusstundu ilgas meklēšanas, ko pavadīja neapmierināta murmināšana, briļļainā dāma nodiktēja adresi: Gre-sa šķērsiela, ceturtais numurs.

Sameklējis ielu, Sofrins saprotamu iemeslu pēc nesāka pa to braukāt ar mašīnu. Noskaidrojis, kur atrodas meklējumu kvadrāts, viņš nolika mašīnu pirms brīža pamanītajā maksas stāvvietā un nolēma izlocīt kājas.

Pulkstenis, ko Grjaznovs viņam bija uzdāvinājis dzimšanas dienā, rādīja pāri trim. Par varbūtējo nakšņošanu Sofrins pagaidām nedomāja. Ļaunākajā gadījumā izlīdzēs zēni no pilsētas iekšlietu daļas. Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvajam darbiniekam neatteiks.

Māja atradās uz nelielas, lēzenas kraujas netālu no ūdens. Noeja pie upes (ceļš vai taciņa) nebija redzama -priekšā atradās māja. Par tās esamību Sofrins nešaubījās un klusībā apskauda večuku. Viņš bija ticis pie labas vietas. Droši vien no rītiem makšķerē. Sagaida saullēktus un saulrietus pie Volgas. Kaut pats tā varētu - aizlaisties uz kādu klusu vietiņu labi tālu no blēžiem un bandītiem un baudīt bezrūpīgas dzīves jaukumus. Tikai - vai ilgi viņš to izturētu?

Izrādījās, ka māja ir vienstāva guļbūve, veca un pamatīga. Vienam cilvēkam vairāk nekā pietiekama. Zālienu mājas priekšā šķērsoja no akmeņiem izlikts celiņš. Koka žogs, tāpat kā māja, bija kārtīgi nokrāsots brūns. Šķita, ka sakņu dārza nav. Toties zālienā mājas priekšā bagātīgi auga Maskavas detektīvam nepazīstama flora. Šo īpatnību viņš izskaidroja ar večuka vaļasprieku. Mūža galā audzēt puķes nebija noziegums. Katram savas dīvainības. Kaut vai Vja-česlavs Ivanovičs-viņam patika medības, īpaši mežacūku un vilku medības.

Pagalma dziļumā pret žogu slējās neliels šķūnītis. Visu pārējo skatienam aizsedza koka būve, kurā, kā liecināja pavērtās durvis, atradās Arturs Karlovičs Guks.

Sofrins nepalika stāvam uz vietas kā sargs pie karoga, bet nesteidzīgi devās pa ielu līdz galam. Izgāja uz ceļa, šķērsoja tiltu - šajā vietā Volga nebija īpaši plata, taču tūlīt aiz tilta tās krasti aizgāja tālu uz vienu un otru pusi. Kādu brīdi pastāvēja, patīksminājās par upes plašumu. Un... izlēmīgā solī devās atpakaļ. Labāka brīža sarunai ar Guku privātos apstākļos nebūs. Izmeklētāja kabinetā ir cita gaisotne, arī saruna citāda.

Viņš pieklauvēja pie vārtiņiem. Neviens no mājas neiznāca. Mazliet pagaidījis, pagrūda vārtiņus - tie bija aizslēgti. Pārliecies pār žogu, Sofrins atbīdīja bultu (nācās atrauties no zemes un karināties pāri žogam) un spēra kāju uz Guka privātā īpašuma.

Šajā brīdī viņš parādījās. Iznāca uz lieveņa un tuvredzīgi lūkojās uz nelūgto viesi. Tas, bez šaubām, bija Guks. Tāds kā fotogrāfijā. Izkaltis vidēja auguma večuks ar sirmu matu šķipsnu virs platās pieres. Kūkumainais deguns un plānās, cieši sakniebtās lūpas padarīja viņu līdzīgu maitasputnam, kas tūlīt metīsies virsū laupījumam. Sofrins bija to pelnījis, jo bija bez atļaujas ielauzies viņa īpašumā.

- Nav labi, jaunais cilvēk, klaiņot pa svešiem pagalmiem, -atskanēja viegli čerkstoša balss.

- Labdien, Artur Karlovič! - Sofrins atsaucās. - Es nāku pie jums. Vai dosiet naktsmītni?

Guks no tādas nekaunības mazliet apstulba. Sastinga uz vietas un neteica neko. Pēc tam gurdi pašūpoja galvu un noburkšķēja:

- Nāciet iekšā, ja jau esat atnācis.

Nelielais priekšnams bija savienots ar virtuvi. Tālāk atradās plaša istaba, kam pievienojās vēl divas, jūtami mazākas istabas. Vecais ieveda Sofrinu pirmajā istabā, norādīja uz vienīgo zemo krēslu pie loga, bet pats iekārtojās pretī uz dīvāna. Mēbeļu bija maz, taču nepieciešamās.

- |ūs sakāt, ka meklējat naktsmītni... Hmm... - Guks novaikstījās. - Ticiet, jaunais cilvēk, es esmu nodzīvojis garu mūžu. Stāstiet - par ko man jāpateicas šai vizītei?

- Atļaujiet vispirms stādīties priekšā, - iesāka Sofrins, cenzdamies piešķirt balsij iespējami bezbēdīgāku toni. - Vladimirs Sofrins. Nonnas Aļošinas paziņa.

- Ļoti labi. Vai tā bija viņa, kas iedeva adresi?

- Nē. Viņa to nezināja. Vismaz tā teica.

- Pareizi darījāt, ka nesamelojāt. Viņa tikai to nojauta, ne vairāk. Es glabāju šo vietu vienīgi sev.

- Lai nu kā, bet viņa vairs to neuzzinās.

- Ko jūs ar to gribat teikt? - Guks jūtami saspringa.

- Viņu, Artur Karlovič, nogalināja. Gandrīz manu acu priekšā.

Guks nokāra galvu un ilgi klusēja. Pēc tam nomurmināja:

-Tātad arī viņu...

-Ari?! - Sofrins gandrīz salēcās. - Ko tad vēl?!

- Manu mazdēlu. - caur zobiem izspieda Guks.

- Kā jūs to zināt?!

- Vakar zvanīju uz Gurzufu. Runāju ar Katju. Patlaban pošos lidojumam uz turieni. Biļeti jau esmu pasūtījis. Tāpēc īpaši nepriecājieties, jaunais cilvēk. )a ne ar jums, tad tur būtu ticies ar kādu citu no jūsu resora.

Sofrins klausījās, nezinādams, ticēt vai ne.

- Kas īsti notika ar Nonnu? - pajautāja Guks.

- Sabiedriskā ēstuvē tika sadurta ar saindētu adatu kā lelle.

- Jūs tātad bijāt blakus? - Večuka bezkrāsainās acis pārvērtās šaurās spraugās.

- Ne gluži. Atzīstos, ka nokavēju. - Pēdējie Sofrina vārdi izskanēja patiesi.

- Viņa man bija kā meita. Liela gudriniece un smējēja...

Volodja klusēja, dodams večukam iespēju izrunāties.

- Kā tad īsti jūs mani atradāt?

- Norādīja jūsu vecais draugs. No Ermitāžas, - Sofrins pavēstīja, gaidīdams večuka reakciju. Tā viņu izbrīnīja.

Guks pasmaidīja.

- Es jūs gaidīju... )au sen.

-Tieši mani?

-Vai nav vienalga? Kādu no jūsu kantora.

- Redziet nu, Artur Karlovič. Bet teicāt - "klaiņot pa pagalmiem", "par ko man jāpateicas vizītei". Tomēr esat gaidījis.

- Uzzinājis, ka Ļoņa nogalināts, savā stulbumā nolēmu paslēpties. Nogaidīt. Bet re, kā iznāca. Vitja, Nonna...

- Kāpēc tad jūs slēpāties?

- Negribēju piedalīties jūsu liecinieku ķēpā.

-Vai tiešām, Artur Karlovič? -Sofrins paliecās uz priekšu.

- Vai tik jūs mani, vecu cilvēku, neturat aizdomās? -Guks sašuta. - Viņu ģimene man bija kā savējā.

- Bet Katja Bogačova jo īpaši, - precizēja Sofrins, atcerējies Jaltā pie Bogačovu nama uzņemto fotogrāfiju.

Večuks ska|i norija siekalas. Nezinādams, ko atbildēt, samirkšķināja plakstiņus. Tāda fakta konstatācija acīmredzot pārsteidza viņu nesagatavotu. Acīmredzot jaunais okšķeris bija lietas kursā par viņa mazdēla un Bogačova sievas attiecībām.

- Un kāds tam sakars ar visu? - viņš nosēcās.

Sofrins ieturēja pauzi.

- Pieņemsim, ka nav nekāda sakara. Taču ceru, ka jums ir skaidrs - ar savu pēkšņo un noslēpumaino nozušanu esat metis uz sevi aizdomu ēnu, ka varētu būt Bogačova slepkava vai līdzzinātājs.

- Apjēdzu to pārāk vēlu. |au šeit.

- Kāpēc neuzradāties pats, ja jau jums tik lēna domāšana?- Volodja dzēlīgi pajautāja.

Guks nogrozīja plecus, un Sofrinam pat kļuva viņa žēl. Velns viņu sazina. Patiešām, večukam apkārt tik daudz līķu.

- (āsaka atklāti, ka man jau pavīdēja doma, vai tikai jūs nav jāmeklē upē vai jūras dibenā ar akmeni kaklā.

- Par ko tad mani?

- Kaut vai kā nevajadzīgu liecinieku. Bet varbūt...

- Kas vēl var būt?

- Par kāršu parādiem, Artur Karlovič.

Guks gļēvi nolaida rokas uz dīvāna un atlieca galvu pret atzveltni. Pēc tam klusā balsī pajautāja:

- Kā jūs to zināt?

- Izmeklēšanas noslēpums.

- No kurienes tad jūs pats esat?

- No Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes. Vai esat par tādu dzirdējis?

-Augsti kungi ieinteresējušies par mani. Man nav ko teikt.

- Pats esat vainīgs. Ja nebūtu aizlaidies, tik liels troksnis nebūtu.

- Kā lai nelaižas? Ko citu es varēju darīt?

- To jūs sakāt par parādiem?

- Par ko citu? Par tiem pašiem.

- Šajā ziņā, Artur Karlovič, padomu nevaru dot. Es kārtis nespēlēju.

-Tiesa. Vienmēr pats izstrebju, ko ievāru.

-Vai nedomājat mest pie malas? Tomēr-gadi...

- )au tā tikpat kā nespēlēju. Tikai retu reizi. Un pietiek par to! - Guks atcirta. - Vai ir vēl jautājumi?

- Ne viens vien, piemēram, kur bijāt un ar ko nodarbojāties Leonīda Bogačova slepkavības brīdī un pirms tam?

- Nodarbojos ar savām lietām, - večuks neapmierināts norūca. - Biju uzaicināts par ekspertu - vērtēt juvelierizstrādājumus.

- To nav grūti pārbaudīt.

- Pārbaudiet! - Guks atmeta ar roku.

Lai nepārsteigtos, Sofrins nolēma pagaidām par piekariņiem klusēt. Par tiem jārunā citā vietā, kabinetā, rakstot izmeklēšanas protokolu un uzrādot neapstrīdamus pierādījumus. Te Guks pasūtīs uz vienu vietu, un viņam būs taisnība. Bet pēc tam nolīdīs kādā alā, tā ka nesameklēsi viņu pat dienā ar uguni.

- Noteikti pārbaudīsim jūsu alibi, par to varat nešaubīties, - apsolīja Sofrins. - Bet pagaidām, godājamais Artur Karlovič, vajadzēs kopā ar mani atgriezties Maskavā. Izmeklēšana vēl nav pabeigta. Tāpēc - saprotiet pats. Ja nevēlaties atgriezties ar konvoju un rokudzelžos, varam braukt neuzkrītoši manā mašīnā.

- Slepkava vēl nav atrasts? - Likās, viņš nav dzirdējis sarunu biedra pēdējos vārdus.

- Kāds? - Sofrins precizēja.

- Bogačova slepkava.

Tas tik ir večuks, nodomāja Volodja. Ar dzelzs nerviem. Uztraucas nevis par mazdēla nāvi, bet par Bogačova slepkavu. Taču to var saprast, jo Bogačova slepkava ir viņa alibi.

- Kā redzat. Ko man darīt, zvanīt - vai jūs pats?

Guka bezkrāsainās acis vērtējoši urbās Sofrinā. Labi

vien ir, jo izskats vienmēr runāja Volodjam par labu. Arvien viņš tika novērtēts par zemu. Bet pēc tam bija par vēlu.

Guks padevās bez īpašas cīņas. Piekrita braukt jau nākamajā rītā. Ļāva Sofrinam nakti pārgulēt vienā no mazajām guļamistabām, bet pats iekārtojās aiz sienas un itin drīz sāka skaļi krākt.

Sofrins ilgi nespēja aizmigt. Ieklausījās, gaidīdams no večuka puses kādu nelietību. Bet ja nu viņš jau ir aizlaidies, savā vietā atstādams magnetofonā ierakstītu krākšanu?! Volodja drošības pēc to pārbaudīja. Večuks gulēja.

Uz rīta pusi vecais Guks parādījās sapnī. Viņš mēģināja Volodju nožņaugt ar Katrīnas piekariņiem.

Tureckis. Maskava, 10. septembris, pulksten 12.10.

- Saša, es nespēju tam noticēt! - paziņoja Merkulovs, kam Turecka izmeklēšanas rezultāti bija atņēmuši pašpaļāvību. - Domes spīkers saistīts ar Prīzeri?! Bet ko tas dod, ka viņš nosūtījis mašīnu sagaidīt Prīzeri pie pašiem cietuma vārtiem? Tieši Sapožņikovs pieaicināja Ģenerālprokuratūru Bogačova slepkavības izmeklēšanai?! Kāpēc Prīze-ris tad klusēja? No kā viņam jābaidās?

- Pieņemsim, ka Prīzeris klusēja, lai nekompromitētu deputātu ar faktu, ka viņam ir sakari ar Babuškino autoritāti. Tās ir tikai iedomas, ko var pārbaudīt vienā vienīgā veidā.

- Kādā?

- Uzdodot jautājumus pašam spīkeram.

- Nūjā, tā jau viņš kaut ko stāstīs... - Merkulovs skeptiski novilka.

- Redzēsi, - apsolīja Tureckis. - Tikai vajadzīgs, lai tu atrastos blakus. Apsoli?-Viņš tūlīt piezvanīja uz Sapožņi-kova sekretariātu un tonī, kas necieš iebildumus, paziņoja:

- Ģenerālprokuratūra. Kāda?! Rietumsamoas! Tieši tā. Mans uzvārds ir Tureckis. Pasakiet Sapožņikova kungam, ka tuvākās stundas laikā ieradīšos aprunāties. Viss.

- Mani māc šaubas, - vēlreiz noteica Merkulovs. - Tur patlaban risinās nebeidzamas debates sakarā ar... sakarā ar... vārdu sakot, bez jebkāda sakara. Varam pārbaudīt, notiek tiešā translācija. To pateicis, Merkulovs ieslēdza RTR kanālu.

- Godājamie deputāti! - sacīja sarkanvaidzis spīkers, it kā būtu gaidījis šo brīdi. - Ienācis priekšlikums jautājuma apspriešanu atlikt līdz pulksten sešpadsmitiem...

- Kādreiz būsi ģenerālprokurors, - nomurdēja satriektais Merkulovs un izslēdza televizoru, - tas ir droši kā bankā.

- Būšu jau būšu, - apsolīja Tureckis. - Kaut kādā Rie-tumsamoa. Mūsu zemē tikai sliņķis nesavāks par mani kompromitējošus materiālus. Brauksim! Parādīšu, kā jādara tās lietas.

Pa ce|am Tureckis izvilka no sava slavenā diplomātport-feļa videokaseti un noteica:

- Man patīk pirātiskā produkcija!

Merkulovs, neko nesaprazdams, paskatījās uz padoto, taču neko neteica.

Pusdivos viņi ieradās Sapožņikova kabinetā Ohotnijrja-das ēkā. Sapožņikovs pieņēma viņus tūlīt un izturējās uzsvērti labvēlīgi. Merkulovs saskaņā ar norunu klusēja. Tu-reckis uzņēmās iniciatīvu.

- Ko gan jūs, godājamais Ivan Maksimovič, darāt? -Un viņš pārmetoši nogrozīja galvu.

Tomēr izskatījās, ka Sapožņikovs, kaut arī uztraucas, ārēji to neizrāda.

- Priecājos jūs redzēt, biedri! - viņš sveicināja viesus kā partijnieks. - Ceru, ka izmeklēšana virzās uz priekšu straujā tempā?

- Ātrāk, nekā jūs domājat, - Tureckis atteica ar uzsvaru. - Turklāt mazliet citā virzienā.

- Labprāt paklausīšos. - Sapožņikovs iekārtojās krēslā ērtāk.

- Nē, mēs atbraucām paklausīties jūs.

- Atvainojiet? - Sapožņikovs izbrīnījās.

- Kādas bija jūsu un nelaiķa Bogačova attiecības?

- Draudzīgas, protams.

- Un attiecības ar Genadiju Karamiševu?

- Ar ko?

- Un ar deputātu Kokļuškinu? Viņa automašīnu? ļums ar to bija intīma tuvība, vai ne?

Šauj pāri svītrai, nodomaja Merkulovs. Skaidri redzams, ka pāri svītrai. Tomēr - no otras puses...

Sapožņikovs no tik atklātas nekaunības zaudēja runas spējas, un tas deva Tureckim iespēju turpināt uzbrukumu.

- Es gribu dzirdēt nekavējoties, tūlīt un tagad jūsu argumentus, ka ne jūs, ne Karamiševs neesat nekādā veidā saistīti ar Bogačova slepkavības plānošanu, sagatavošanu un izpildīšanu. Karamiševam vajadzīgs tirgus, tas ir pierādīts! Jūs sadarbojaties ar Karamiševu - tas ir pierādīts!!! Nu?

Par visu banku, nodomāja Merkulovs. Tūlīt varam iekrist kā circeņi pelnos.

Redzot, ka pilnībā nospiestais Sapožņikovs veltīgi mēģina kaut ko teikt, Tureckis pieliecās viņam tuvāk.

- Kas tad nu?! Vai jūs čukstat par deputāta neaizskaramību? Izmetiet to no galvas! Mums ir filma, kas šo neaizskaramību pārvērtīs dūmos. - To pateicis, viņš nometa uz galda videokaseti, kuru ieraugot spīkera acis gandrīz izlēca no pieres.

- Validolu nevajag? - neviltotās bažās pajautāja Merkulovs.

- Bez tam ģenerālprokurora vietnieks izmeklēšanas jautājumos Konstantīns Dmitrijevičs Merkulovs gatavs nekavējoties uzstāties deputātu priekšā, lai iepazīstinātu ar kādas lielas draudzības peripetijām.

Merkulovs, kas bija satriekts ne mazāk par Sapožņiko-vu, prātīgi klusēja un nodomāja, ka uzstājas Kisas Vorob-jaņinova lomā artā sakramentālo: "Vai tiešām!"

- Ļoņa... - Sapožņikovs nosēcās. - Es pierunāju Ļoņu sadarboties ar Prīzeri... Tas ir, ar Karamiševu. Tas arī viss...

- Ko?! Un kā jūs domājat safabricēt pierādījumus tādām blēņām?

- Ticiet! Gan pie Bogačova, gan Karamiševa jābūt līgumiem...

- Un Bogačovs, protams, turēja līgumu savā Krimas vasarnīcā, - konstatēja Tureckis. - Labi, lai tā būtu. Kādā jomā viņiem bija jāsadarbojas?

- Karamiševs gandrīz bija sagatavojies vietējo preparātu ražošanai. Es zināju par šo programmu pirms trim gadiem, kad savedu kopā ar Šveiceru, kas meklēja sponsoru. Vajadzēja pielikt lielas pūles, lai pārliecinātu abus... Pēc tam man ar Prīzeri vajadzēja pārliecināt Bogačovu kā iekšējā tirgus monopolistu, lai pārdod pašmāju medikamentus.

- Pieņemsim. Bet kāds jums no tā labums?

- Kā gan tā var runāt! Būdams krievu cilvēks un patriots...

-Skaidrs. Jūs nevarējāt pieļaut, ka jūsu mīļotais elekto-rāts rij vācu aspirīnu? Citiem vārdiem, jums personiski vai jūsu frakcijai kopumā no darījuma atlēca labi procenti, -konstatēja Tureckis. Un, nicinoši norādījis uz kaseti, piebilda: - Varat to paturēt sev.

- Vai tu tam tici? - pajautāja Merkulovs jau uz ieias, sēzdamies mašīnā.

- Nē. Šai versijai par labu runā vienīgi tas, ka līgums "Mahaona" un Babuškino bandītu starpā netika atrasts. Tas ir, Bogačovs tika novākts un līgums paņemts. No otras puses, vieglāk par vieglu iedomāties, ka nozagts tas, kā nekad nav bijis. Dokumenti netika atrasti tāpēc, ka tie nozagti, vai tāpēc, ka to nekad nav bijis?

- |ā, bet kas īstenībā ir tajā kasetē? - attapās Merkulovs. - Ar ko man jāpārsteidz deputāti?

- Parasta pirātiskā kasete. "Pēdējais tango Parīzē". Kāds atnesis Irai, bet viņa to nav pat noskatījusies. Mājās šodien gaida skandāls.

Arturs Gufis

- Tas ir oriģināls. Nevar būt šaubu, - ar pārliecību noteica Karls Getels.

-Tā, tā, - neatraudams skatienu no piekariņiem, viņam piebalsoja Kšištofs Zbruikovskis.

Solīdais vācietis un mazāk solīdais polis - abi pazīstami Eiropas seno dārglietu eksperti - bija uzaicināti uz Ļe-ņingradu noteikt slaveno Katrīnas piekariņu īstumu. Vēl nesen piekariņi bija atradušies Ermitāžas pazemes glabātavā, taču muzeja vadība beidzot bija izšķīrusies par to izrādīšanu pasaulei.

lau pēc argumentētas datorekspertīzes vācietis un polis, kas strādāja ar vecajām metodēm un bija gatavi dot datoram tikpat lielu handikapu kā pats Kasparovs, ilgi un rūpīgi pētīja rotaslietas ar miniatūru pincešu, palielināmā stikla, monokļa un kaut kādu šķīdumu palīdzību, galu galā paziņodami savu verdiktu: vismaz pirms divsimt piecdesmit gadiem izgatavotie piekariņi ir īsti.

Muzeja direktora vietnieks cienīgi un lepni ielika rotaslietu atpakaļ koka kastītē ar tumši zilu samta spilventiņu un aizcirta vāku. Rīt to redzēs simtiem acu.

Tieši rīt bija paredzēta filmas "Ceļojums pa Ermitāžu” kārtējās sērijas uzņemšana. Iepriekšējā izlaidumā skatītājiem bija apsolīts iepazīstināt ar zāli, kurā atrodas Krievijas caru un carieņu, kā arī viņiem tuvo augstmaņu dārglietas un rotaslietas. Par ekspozīcijas naglu katrā ziņā vajadzēja kļūt lielās valdnieces piekariņiem.

Pienāca 1989. gada 17. oktobris.

Izstāžu zālē, kur notika raidījuma filmēšana, apmeklētājus nelaida. Ziņkārīgie drūzmējās blakuszālēs, ieskatījās telpā un atgriezās no jauna. Filmēšana vēl nebija sākusies.

ļauns pārītis, skaidri redzams, ka no gaidīšanas nonīcis, pameta novērošanas vietu. Viņu vietu tūlīt ieņēma sirms večuks. Blakus ar pavērtām mutēm stāvēja liela skolēnu grupa un dzīvi par kaut ko sačukstējās.

Operators pavērsa objektīvu pret vadītāju, garu, gaišmatainu sievieti atturīgā, pelēkā kostīmā, un padeva ar brīvo roku signālu apgaismotājam. Šajā brīdī viens no statīviem ar lampu pārceļoja uz citu vietu - tuvāk durvīm. Skolēnus pārņēma sajūsma. Viens pat mēģināja pieskarties statīvam ar roku.

Operators apmierināts pamāja ar roku, noteica: "Sākam!" - un ieslēdza videokameru. Tikko dzirdami iedūcās motors.

Raidījuma vadītājas sejā parādījās laipns smaids.

- Labdien, mīļie televīzijas skatītāji! Mēs atkal atrodamies Ermitāžas zālēs. Šodien varbūt pašā brīnumainākajā... -Viņas valoda sāka plūst kā vienmērīga, neapturama straume.

Filmēšanas sākums no jauna saistīja skatītāju uzmanību. Ziņkārīgo skaits palielinājās. Neapmierinātā pārrau-dze ar savu plato augumu nostājās priekšā ieejai, mēģinādama izolēt blenzējus. Viņai tas izdevās.

Tikmēr raidījuma vadītāja stāstīja:

-Šajā muzeja zālē savākta ļoti retu rotaslietu un dārgakmeņu kolekcija, kopumā vairāk nekā trīssimt gadus veca. Neņemos noteikt kolekcijas oficiālo vērtību, taču ar pilnu pārliecību varu apgalvot, ka tā ir nenovērtējama. Tā ir mūsu tautas bagātība. Tās vēsture un lepnums.

Zālē ieripoja neliels, apaļīgs cilvēciņš ar dubultzodu un ūsu švīkiņām. Pārraudzes neieņemamā siena salīgojās un godbijīgi pavirzījās sānis. Pamanījusi ienācēju, raidījuma vadītāja uzrunāja viņu. Viņai sekoja videokamera.

- Lūgšu Ermitāžas direktora vietnieku Afanasiju Grigor-jeviču Lubnovu mazliet iepazīstināt ar šīs brīnumainās kolekcijas vēsturi.

Direktora vietnieks, pamanījis sev pievērsto televīzijas kameras objektīvu, saslējās taisnāk, izgāza vēderu. Tomēr viņš nepaguva pateikt ne vārdu.

Laimīgo skatītāju pirmajās rindās stāvošais sirmais večuks pēkšņi piespieda roku pie sirds un, brīnumainā kārtā izspraucies starp pārraudzi un atvērtajām durvīm, gāzās uz priekšu. Krītot viņš aizķēra statīvu ar apgaismes lampu. Statīvs aizlidoja uz otru pusi, tieši virsū vitrīnai. Uz grīdas sabira plīstoša stikla lauskas un daudzkrāsaini akmentiņi. Skaļi un griezīgi iekaucās signalizācija.

Mirkli visi stāvēja kā mēmā ainā. Pēc tam, nezinādams, ko darīt pirmām kārtām, palīdzēt cietušajam, savākt izbirušo mantu vai izslēgt signalizāciju, direktora vietnieks metās pie večuka. Raidījuma vadītāja un pārraudze viņam pievienojās.

Večuks locījās uz marmora grīdas un krampjaini tvēra ar muti gaisu.

- Sameklējiet validolu vai atnesiet kaut malku ūdens! -atskanēja balss aiz muguras no ejā sanākušā pūļa.

Pārraudze savam svaram samērā naski steidzās pretējā virzienā, atbrīvojot ceļu ar elkoņiem.

Neievērojams vidēja auguma vīrs, kas bija izkliedzis padomu, kopā ar citiem ziņkārīgajiem iegāja zālē. Ap večuku sagājušo cilvēku runas jaucās ar sirēnas kaukšanu.

Neviens nepamanīja, kā neievērojamais vīrs vienā mirklī pieiet pie vitrīnas durvju tuvumā un izvelk no piedurknes sīku metāla plāksnīti...

Līgodamās kā lielā vētrā uz kuģa ar glāzi rokās parādījās gigantiskā pārraudze. Viņa pasniedza glāzi raidījuma vadītājai. Tā līdzjūtīgi pieliecās pie večuka.

-Te būs ūdens, iedzeriet!

Večuks iedzēra dažus malkus, un elpa sāka izlīdzināties. Operators un apgaismotājs palīdzēja viņam piecelties sēdus. Večuks lēni atguvās. Skatīdamies apkārt, viņš vainīgi smaidīja.

- Reizēm man tā gadās. Sirds, - viņš pavēstīja klusā balsī.

Direktora vietnieks noraizējies centās paturēt acīs uz grīdas nobirušos eksponātus - dažāda lieluma un krāsas dārgakmeņus.

- Lūgšu visus atbrīvot telpu!

Beidzot parādījās apsardze. Signalizācija tika izslēgta.

Nepagāja ne minūte, un zāle bija tukša. Palika vienīgi pats direktora vietnieks un cilvēki no televīzijas. Večuku savā aprūpē paņēma Vera Ignatjevna.

Kad večuks apliecināja, ka pats spēs nokļūt mājās, raidījuma ieraksts jau turpinājās. Večuks, protams, to vairs neredzēja.

Raidījuma vadītāja turpināja savā skanīgajā balsī, it kā nekas nebūtu noticis:

- Bet tagad - šīs izstādes galvenais eksponāts, slavenie valdnieces Katrīnas Otrās piekariņi. Ilgu laiku tos varēja apskatīt tikai ierobežots cilvēku skaits: zinātnieki vēsturnieki, kas pēta šo notikumiem bagāto laikmetu, un mākslas zinātnieki. Šodien tāda iespēja dota arī jums.

Operators tuvojās sienai pa kreisi, kur pie pašas ieejas zālē atradās vitrīna. Objektīvs tuvplānā rādīja miljoniem baltās, zilās un zaļās uguntiņās degošo rotaslietu, kas gulēja uz tumši zila samta.

Pēc stundas sirmais večuks pieklauvēja pie viesnīcas "Ņeva" 311. numura durvīm. Viņu ielaida ne ar ko neievērojamais vīrs.

- Nu, - jau no sliekšņa pieprasīja ienācējs un, negaidot uzaicinājumu, nometās uz krēsla.

Numura saimnieks apsēdās uz gultas malas.

- Viss ir vislabākajā kārtībā, Artur. Kā vienojāmies. -Un viņš nolika uz žurnālu galda piekariņus, kas spoži uzliesmoja.

Tureckis. Maskava, 11. septembris, pulksten 1.50.

Naktī Turecki pamodināja sieva, kuru savukārt bija pamodinājis telefona zvans. Zvanīja Merkulovs.

- Bet ja pieņem, ka tā patiešām ir?

- Hmm?

-Tas ir, Bogačovs ar Prīzeri kopīgiem spēkiem gatavoja projektu, kas pretrunā ar līgumu, kuru Bogačovs noslēdzis ar Vulfu, Vulfs uzzinājis par Bogačova divkosību, un viņam rodas motīvs krievu biznesmeņa novākšanai?

- Kostja! - nikni teica Tureckis. - Es nupat sapnī gandrīz atdzīvināju Bogačovu, un viņš jau bija gatavs izklāstīt, kas viņam ielaidis pierē lodi. Piepeši tu uzrodies ar savām murgainajām idejām.

- Nenāk miegs, saproti, - kā atvainodamies sacīja Merkulovs.

- Padomā pats, Vulfs ir tāds biznesa monstrs, kādu mums droši vien nav. Vai tiešām tu domā, viņš nogalinās Bogačovu tikai tāpēc, ka tas ieslēdzis atpakaļgaitu?

Nākamajā rītā Tureckis vairs nebija tik pārliecināts. Tāda versija, protams, šķita fantastiska, bet šobrīd nevienas citas nebija.

Vecais Guks pamanījās atcerēties, ka Bogačova slepkavības dienā kaut kāda vajadzība likusi braukt ar elektrisko vilcienu uz Maskavu, viņam uzlikts sods un viņš saglabājis kvīti. (Pat šeit vecais skopulis bija centies ietaupīt!) Tika sameklēti kontrolieri, un viņi atpazina Guku. Tātad uz Bogačova vasarnīcu viņš nekādi nevarēja pagūt.

Bet, ja viņa mazdēlam bija kāds sakars ar slepkavību, to viņš vairs nevarēs pastāstīt.

Abi sargi Igori - Knišs un Rastruba ar vienu no kuriem, atrodoties Frankfurtē, Viktors Guks, iespējams, runājis pa telefonu, joprojām nebija atrasti nedz Vācijā, nedz šeit.

Tāpēc tīri teorētiski bija vērts apsvērt versiju ar Vulfu.

Tiesa, kad Tureckis piezvanīja Prīzerim un apjautājās par līgumu ar Bogačovu, tas pavēstīja, ka pirmo reizi mūžā dzird gan viņa, gan Sapožņikova uzvārdu. Tam patlaban nebija nozīmes, jo Prīzeris droši vien tā atbildēja uz visiem jautājumiem, pat mz jautājumu: "Cik pulkstenis?"

Bet kā to var pārbaudīt?

Lūk, tā.

Pieņemsim, ka Vulfs kaut kādā veidā uzzina par Boga-čova plānu tirgoties ar lētiem krievu medikamentiem. Ko viņš var darīt? Loģiski būtu, ka pirmām kārtām kaut kādā veidā jāiedarbojas uz Bogačovu, lai piespiestu viņu no brīva prāta mainīt savus plānus.

Kā var ietekmēt Bogačovu?

Ar sievas, ar Guku palīdzību? Nereāli.

Paliek laseņs. Lielmanīgais tēvocis. Pareizāk sakot, tantes vīrs, kas savā laikā pielicis roku pie radinieka karjeras veidošanas. Galvenais, ka viņš vēl tagad ir viens no "Mahaona” akcionāriem. Tas nozīmē, ka viņam nav vienalga, kas korporācijā notiek. |a Vulfs izmantojis legālas metodes, viņš izdarījis spiedienu tieši caur ļaseņu.

Tureckis patērēja vismaz pusotras stundas, mēģinādams sazvanīties ar laseņa kanceleju. Rezultātā radās pilnīga pārliecība, ka viņš atgriezies vecajos labajos padomju laikos, jo nepārtraukti viņu cienāja ar tādām atbildēm kā: "Nupat izgāja... Vēl nav atgriezies no objekta... Viņš ir apspriedē... Piezvaniet pēc divām dienām, tad Boriss Boriso-vičs varēs atlicināt sarunai desmit minūtes."

Tureckis jau sāka šaubīties, vai tāds cilvēks maz īstenībā ir. Tiesa, viņš bija redzējis ļaseņu televīzijā, taču tas neko nenozīmēja. Runā, ka esot arī tāds Romāns Abramo-vičs, bet ko tas dod?

Raksturīgi, ka cilvēki, kas atbildēja pa telefonu, nebūt nenobijās no tādiem Turecka burvju vārdiem kā "Ģenerālprokuratūra”, "valsts intereses”, "politiska nepieciešamība”. Liekas, tieši ar to atšķīrās politiķis, kam pieder reāla vara, tāds kā laseņs, no Sapožņikova, kurš ir tikai publisks orators un nekas vairāk. Pie Urālu gubernatora strādājošie cilvēki juta sava patrona spēku un bija pārliecināti par sevi.

Tureckis jau krita izmisumā, taču atcerējās, ka Vitja So-loņins mūžīgi pārmet viņam tehnisko atpalicību un galu galā ir tāds sakaru līdzeklis kā elektroniskais pasts.

Sazinājies ar Soloņinu un pusstundu nomocījis viņu ar bērnišķīgiem jautājumiem par to, kas kurā vietā jānospiež un jāraksta, Tureckis galu galā sameistaroja vēstuli laseņam ar draudīgām atzīmēm "steidzami", "slepeni" un tā tālāk.

Atbilde pienāca 11. septembra vakarā, precīzāk, četr-arpus stundu pēcTurecka pieprasījuma nosūtīšanas. Taču svarīgu lietu izmeklētāja operativitāte iepriecinošus rezultātus nedeva. Atbilde bija negatīva. Tās stils apstiprināja, ka laseņs ir ārkārtīgi aizņemts cilvēks.

"Godājamais Turecka kungs!

Diemžēl neko nevaru palīdzēt, ļūsu minētais vācu biznesmenis nav sazinājies ar mani jautājumā, kas lūs interesē.

Ar cieņu - Jaseņs."

Soloņins. Maskava, 11. septembris, pulksten 17.00.

Stjuarte Marina Rižova aiz laimes bija vai septītajās debesīs. Pēc divas nedējas ilgas nozušanas Vitja Soloņins beidzot piezvanīja un uzaicināja kopā ieturēt vakariņas. Marinai bija licies, ka nejaušā iepazīšanās ne ar ko nebeigsies. Un šajā sakarībā viņa ļoti pārdzīvoja - Viktors bija viņai iepaticies. Viņa skaidri apzinājās, ka tādam vīrietim jābūt daudzām pielūdzējām, tātad cerības uz panākumiem nav lielas. Taču tālruņa zvans, kam sekoja aicinājums uz tikšanos, pārvērta lietaino septembra dienu siltā un saulainā.

Marina neatbilstoši savam uzvārdam bija brunete. Glezno matu vilnis sniedzās līdz pašam viduklim. Ne bez pamata viņa lepojās ar tiem, ne velti matiem tika veltīts milzum daudz laika. Skaistums tomēr prasa upurus, un Marina bez domāšanas nesa šo upuri.

Šovakar viņa cerēja Viktoru satriekt, savaldzināt un, ja iznāks, ievilkt gultā. Tēvs ar māti, abi zobārsti, atpūtās Kip-rā. Trīsistabu dzīvoklis Miera prospektā pilnībā bija meitas rīcībā, tāpēc laist garām izdevību viņai gluži vienkārši nebija tiesību.

Uzkrāsojusies, sakopusi savus slaidos pirkstus, Marina izraudzījās pašu seksuālāko apakšveļu, pagrozījās spoguļa priekšā un bija ar sevi apmierināta. Tikšanās bija paredzēta pie veikala "Kamīni" netālu no mājas.

Soloņins tikmēr visu dienu skraidīja pa pilsētu, atkārtodams Sofrina maršrutus, kad tas sekoja Aļošinai. Galvenokārt bārus un bistro, kurus nelaiķe bija apmeklējusi un līdz ar viņu - vai nu iekšpusē, vai uz ielas - piespiedu kārtā arī Sofrins un divi viņam uzklupušie tipi. Soloņinu interesēja tieši viņi. Viņš bija pat Puškina laukuma nelaimīgajā "McDonald's" un bez panākumiem kādu laiku tur nogaidīja. Ārkārtīgi maza bija varbūtība, ka pēc viņa sadotā pēriena minētie tipi parādīsies tajā pašā vietā. Tieši toreizējā sadursme modināja aizdomas, ka tie ir pagaisušie Bogačova apsargi. )o vairāk tāpēc, ka Vova, mazliet sasprindzinājis atmiņu, bija pateicis: "Zini, Viktor, viens no viņiem nosauca otru par Gariku.” Arī apraksts bija atbilstošs. Sofrins deva lieliskus mutiskos portretus - kā īsts mākslinieks.

Palika vēl viena vieta, kuru Soloņins nebija apmeklējis, - kafejnīca netālu no Suharevkas. Tā bija pēdējā cerība. Kad Prīzeris bija aizņemts, Nonna ar draudzeni pāris reižu bija iegriezusies tur vakariņās. Pēc viņas nāves tiem diviem atkrita vajadzība tur apgrozīties. Soloņins cerēja nevis uz brīnumu, bet iespējamo interesi par pašu kafejnīcu. |a zēniem iepatikusies virtuve, gaisotne un cenas pa kabatai, kāpēc ne? Bija vērts riskēt.

Lai vakars neietu zudībā un nevajadzētu sēdēt kafejnīcā vienam kā piemineklim, Soloņins sameklēja savas jaunās paziņas, simpātiskās stjuartes, tālruņa numuru un uzaicināja viņu vakariņās. Patiešām, kāpēc neapbalvot sevi ar kulturālu atpūtas vakaru, apvienojot patīkamo ar lietderīgo.

Iesēdinājis mašīnā tumšmataino skaistuli (Marina nenokavēja, bet ieradās tieši astoņos, patīkami izbrīnīdama), viņš uzņēma kursu uz Suharevku.

- Uz kurieni mēs tā traucamies? - jaunkundze pajautāja samtainā balsī.

- Uz "Lapsas alu", - vēsā mierā paskaidroja ceļabiedrs.

- Uz kurieni?! - Marina saprata paziņojumu pēc sava prāta.

Soloņins apjauta meitenes apjukumu un precizēja:

- Ir tāda kafejnīca "Lapsas ala”. Tev droši vien patiks.

-Ā-ā...

Marina bija noskaņojusies apņēmīgi. Vieglas vakariņas, mazliet mūzikas, atraisīta saruna, pēc tam brauciens uz mājām, aicinājums iegriezties uz kafijas tasi un... Viņa aizvēra acis... Bet no rīta kafija gultā. Vienkārši lieliski, ka senču nav mājās!

Soloņins centās nenodarboties ar minējumiem, vai šodien satiks skūtgalvaino pārīti. Noskaņojās domāt tikai par meiteni, taču tas viņam lāgā nepadevās. Tad viņš sāka mest neuzkrītošus skatienus uz meitenes apaļīgajiem ceļgaliem, un tas palīdzēja. Neuzkrītoši tie bija tikai viņam. Marina tūlīt tos pamanīja un apzināti izstiepa kājas, tā ka īsā ceriņkrāsas kleitiņa vēl vairāk uzslīdēja uz augšu. Solo-ņinam izdevās pārslēgt domas tikai uz viņu.

- Te ir omulīgi, - pavēstīja Marina, apsēžoties pie galdiņa ieejas tuvumā.

Viktors tīšuprāt bija izraudzījies tādu pozīciju. Tā varēja paturēt acīs tos, kas nāca iekšā un gāja ārā, kā arī vienlaikus vērot visu zāli. Telpa bija apšūta ar koku un samērā neliela. Starp citu, gandrīz visi galdiņi bija aizņemti. Varēja just, ka šī kafejnīca ir populāra.

Viņi pasūtīja sālītu lasi, olīvas, kalmāru salātus, kartupeļus zemnieku gaumē mazos podiņos un pudeli pussau-sā sarkanvīna. Desertā - ķiršu želeju.

Marina čivināja bez apstājas, aizrautīgi stāstīdama par savu nākamo profesiju un tirāniem pasniedzējiem. Vēl bija palicis pēdējais kurss.

- Un kas mēs vēlamies būt? - pajautāja Soloņins. - Vai lidotājas?

- Lidmašīnas apnikušas, - meitene stingri paziņoja. -Arhitekte, telpu iekšējā interjera dizainere.

- Braši, - Viktors atzinīgi noteica.

- Bet tu man tā arī neesi pateicis, ar ko nodarbojies, -atskanēja pretjautājums.

Viņi uzreiz vienojās pāriet uz "tu’', un tas lielā mērā palīdzēja pārvarēt neveiklību un sasprindzinājumu attiecībās. Soloņins nolēma godīgi atzīties, ka strādā par kruķi.

-Attīru pilsētu.

- Brauc ar atkritumu mašīnu, vai? - meitene brīnījās.

- )a mašīna, ar kuru atbraucām, ir atkritumu savācēja, tad var arī tā teikt.

- Un tomēr?

-Strādāju kriminālmeklēšanā.

- Hmm...

-Tātad, mīļā Marina, tu ēd vakariņas kopā ar visīstāko kruķi.

Meitene cieši nolēma iet uz nosprausto mērķi līdz galam. Tas bija pat romantiski, ka viņš ir kruķis. Viņa nolaida kuplās skropstas.

- Ar ļoti simpātisku kruķi.

Tovakar vēl divi cilvēki, kam bija sakars ar šo lietu, sēdēja restorānā. Kaut arī sākums bija citāds.

Šoreiz.Pjotrs levdokimovičs Lapins bija atbraucis uz prokuratūru bez Gorbunova un atvedis plastmasas vāciņus ar vienu vienīgu lapiņu. UzTurecka mēmo jautājumu viņš atbildēja:

- Tas ir viss, ko varu pateikt par Henrihu Grašu. Viņš ir farmaceits, Vulfa bijušais partneris, bet Vulfs dabūjis laukā viņu no biznesa. Grass agrāk vadījis "Lotta”, Vulfa koncerna, Maskavas pārstāvniecību.

- Kāpēc Vulfs viņu padzinis?

-Grūti pateikt, tās ir korporācijas iekšējās lietas.

-Vai bijāt ar viņu personiski pazīstams?

-Tikai formāli. Esam tikušies šādās tādās pieņemšanās.

- Un ar Vulfu?

- Tas pats. Kā jau esat sapratis, Leonīds Georgijevičs risināja sarunas pilnīgi patstāvīgi.

Aha, nodomāja Tureckis. Tā kā izmeklēšana nonākusi strupceļā, kāpēc nepamēģināt "Graša variantu"? Varbūt meklētais ļaundaris ir viņš? Būtu tik labi, aizsapņojās Aleksandrs Borisovičs, iedurt ar pirkstu debesīs un trāpīt desmitniekā.

Bet kāda netieši var būt Graša motivācija?

Leonīds Bogačovs - tagadējais Vulfa partneris.

Grass vēlas atgriezties Vulfa biznesā? Kāpēc ne?

- Pjotr ļevdokimovič, - Tureckis sarosījās, - arvien aizmirstu jums pajautāt par kādu ar jūsu ģimeni saistītu notikumu. Man par to stāstīja Trofimovs, Bogačovu ģimenes apsargs. Vai saprotat, par ko ir runa?

Lapins tūlīt sadrūma un negribīgi pamāja.

- Cik zinu, viss beidzās samērā labi. Vai īsumā varat izstāstīt, kā tas notika?

- Diemžēl man nemaz nav laika, - strupi atteica La-pins un tūlīt piecēlās.

Tureckis izbrīnījies nepaguva izteikt ne pāris vārdu, kad Lapins uz vizītkartes jau bija uzrakstījis: "Parunāsim citā vietā."

Viņi satikās divdesmit minūtes pāri septiņiem Arbata ielas "Sporta bārā".

Divos lielos televīzijas ekrānos tika spriests par neseno pasaules čempionātu vieglatlētikā. Maikls Džonsons dažādos rakursos atkārtoja pasaules rekordu skriešanā četru kilometru distancē.

Bet divi apmēram vienāda vecuma vīrieši, tiesa, ar atšķirīgu dzīves līmeni (viens no viņiem pelnīja reizes piecdesmit mazāk nekā otrs) nekādi nespēja atrast kopēju valodu. Tureckis nespēja panākt, lai Lapins pastāstītu sīkāk par dēla nolaupīšanu pirms pusgada. Pagaidām viņš bija uzzinājis tikai zēna vecumu un vārdu - Ivanam Lapinam nolaupīšanas brīdī bijuši deviņi gadi. Bērns nolaupīts, kad sargs ieradies pēc viņa skolā.

- Kāpēc tad jūs atvilkāt mani uz šejieni, ja nesakāt ne vārda?! - Tureckis neizturēja. - Kāpēc negribējāt runāt prokuratūrā? No kā baidījāties? Vai arī... - Viņš negribēja tik mujķīgu domu izteikt skaļi.

Lapins klusu pamāja.

- Vai gribat teikt, ka jūsu Vaņas nolaupīšanā bija iesaistīta Ģenerālprokuratūra?! - Domu tomēr vajadzēja ietērpt vārdos.

Sekoja jauns galvas mājiens.

- No kurienes jums tādas ziņas?

- Sargs nejauši redzējis viena izmeklētāja apliecību. Tā izkritusi no kabatas.

- Kā viņu sauc? - pieprasīja Tureckis. - Kā sauc to izmeklētāju?

- Semjons Farada, - pēc pauzes atbildēja Lapins.

- Ko? )ūs murgojat! Tāda izmeklētāja nav.

- Hmm... Vai esat par to pārliecināts?

- Klausieties, Lapiņ, jūs esat mani nogurdinājis. Vai pazīstat visus biznesmeņus, kas nodarbojas ar medicīnas preparātu tirdzniecību?

-Lielos daudzmaz.

- Bet es pazīstu Ģenerālprokuratūras izmeklētājus, velns parāvis! Un zinu, kas ir Semjons Farada!

- Ari es zinu, - Lapins vārgi aizsargājās, - taču baidījos... vai maz kas... pēc tam.

- Jūs sakāt, ka nolaupītājam nejauši izkritusi apliecība?

- Nūjā.

-Viņi jūs apstrādājuši kā mazus bērnus. Tas ir bērnudārza triks. Tagad arī es varu izstāstīt, kā viss notika. Divi vai četri vīrieši vienā vai divās mašīnās apstādināja jūsu dēla sarga mašīnu un pateica, ka grib uzdot dažus jautājumus. Viņš droši vien ir liecinieks kādā lietā, tāpēc...

- Iepriekšējā dienā tika uzlauzts mūsu birojs, un viņš bija dežurējis blakusistabā, - nomurmināja pārsteigtais Lapins. - Un da|ēji bija pat vainīgs, ka nav to redzējis, - vēdlodziņš aiz restēm bija atstāts vaļā, un pa to bija pārzāģētas restes un atvērts viss logs.

- Vai pazuda kas vērtīgs?

- Nē. Aiznesti divi datori, turklāt nepilnībā.

- Redziet nu. Vārdu sakot, jūsu neattapīgais sargs bija gatavs noticēt, ka tiek apstādināts likumīgi, un droši vien izkāpa no mašīnas...

-Ar to arī viss beidzās, - ar rūgtumu balsī noteica Lapins. - Neko vairāk viņš neatcerējās. Atjēdzās uz ietves. Ap viņu bija salasījies pūlis. Nedz Vaņas vairs, nedz mašīnas...

- Redziet nu, bet jūs sakāt - Ģenerālprokuratūra. Kas tā varētu riskēt?! Neticu neparko. Tas ir vājprātīgs risks.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tie nav FDD izmeklētāji. Viņi ir visu acu priekšā. Atmaskotu - viens divi! Vārdu sakot, viss bijis viltots. Tātad te rodams skaidrojums jūsu attieksmei pret mani Bogačova vasarnīcā. Turklāt paši esat izdomājuši savu izmeklēšanu. Izdomājuši, ka jums ar Ģenerālprokuratūru personiski rēķini. Kā tad ir-vai daudz esat uzrakuši? Jājautā, kāpēc vispār vajadzēja māžoties? Labāk stāstiet, kas notika pēc tam!

Galīgi iznīcinātais Lapins izstāstīja visu kā pie bikts.

Nolaupītāji bijuši pavisam dīvaini ļaudis. Jau tajā pašā vakarā viņi sazinājās ar Lapiņu, ļāva aprunāties ar dēlu, pēc tam "Mahaona" viceprezidents nolēma pagaidām milicijai neziņot. Viņš aprunājās ar Bogačovu, kas deva principiālu atbalstu izpirkumam. Maiņa notika pēc dienas, un Lapins dabūja savu Vaņu atpakaļ sveiku un veselu.

Notikumā pati interesantākā bija izpirkuma maksa. Nolaupītāji pieprasīja vairākus centnerus dažādu medikamentu - vairāk nekā pusmiljona dolāru vērtībā, ko "Lotta" piegādā koncernam "Mahaons”. "Mahaona” drošības dienests iezīmēja visus iesaiņojumus un pastiprināja uzpircēju un realizētāju kontroli. Tomēr iezīmētie medikamenti pārdošanā neparādījās.

Soloņins. Maskava, 11. septembris, pulksten 18.35.

Vakariņas tuvojās beigām, taču tie divi neparādījās. So-loņinam sāka maitāties oma. Tad Marina, saņēmusi Viktoru aiz rokas, paliecās uz priekšu un klusītēm ierosināja:

- Iedzersim uz vecāku veselību... - Kleitas izgriezumā viņa demonstrēja visai pārliecinošus argumentus. - Manējie patlaban atpūšas Kiprā.

Pēc pēdējā precizējuma Soloņins nevarēja Marinai nepiekrist un labprāt atbalstīja tostu...

Šajā brīdī viņi ienāca zālē. Divi spēcīgi vidēja auguma zeļji ar skūtiem pakaušiem. Viņi apsēdās pie galdiņa telpas pretējā pusē un pirmām kārtām pasūtīja karafi degvīna. Turpinājumā ceptus cāļus ar piedevām, salātus, alu. Tie abi bija tieši tie, kurus Soloņins pirms pāris dienām bija notriecis ar galvu pret galdu.

Viktors paskatījās uz Marinu. Viņa ar baudu ēda želeju. Neko darīt, vakariņas būs mazliet jāsabojā. Atlaist tos zeļļus nedrīkst.

-Atvaino, ieraudzīju paziņas, lešu pārmīšu pāris vārdu. -Viņš piecēlās.

Meitene pamāja un bez jebkādām aizdomām ar mazu karotīti turpināja ēst tumši sarkano masu. Ar acs kaktiņu viņa vēroja savu kavalieri. Pēc brītiņa viņa bija aizmirsusi ēdienu, platām acīm skatījās, kas notiek, un nesaprata, kur nokļuvusi.

Solītie pāris vārdi lika "paziņām" vispirms apjukt, bet pēc tam no kafejnīcas laisties. Soloņins to nepieļāva. Vienam ar dūri aizsita elpu, un tas apsēdās uz grīdas. Otrs mēģināja pretoties, noteica "maita" un pleca līmenī izmeta uz priekšu kāju. Kājas spērienu pavadīja kliedziens. Viktors izvairījās, saķēra kāju locītavā un pameta ar spēku uz augšu. Gan kāja, gan tās īpašnieks atrāvās no zemes, sagriezās un ne īpaši maigi nokrita blakus kompanjonam. Brīnumainā kārtā Viktoram uzradās rokudzelži, kuros tika ieslēgtas puišu rokas. Nākamajā mirklī no žaketes kabatas parādījās mobilais tālrunis, un viņš sastādīja ciparu kombināciju. Pēc pāris minūtēm Viktors ar vainīgu sejas izteiksmi stāvēja pie galdiņa, kuru bija pametis. Marina plivināja skropstas un gaidīja paskaidrojumus.

- Nolādēts darbs, - neviltoti atzinās Soloņins. - Nejauj pat cilvēciski atpūsties... ar jauku meiteni.

Viņš'nopūtās. Vakars bija nelabojami sabojāts.

- Ko tad mēs! Viņa palūdza, labi samaksāja. Vai tas ir krimināls nodarījums? - skaidroja un taisnojās viens no Igoriem - Knišs.

- Mēs, ja tā var teikt, nodarbojāmies ar privātu izmeklēšanu. Pat mušai neesam nodarījuši pāri, - savus argumentus minēja otrs Igors - Rastruba.

- Mušai varbūt pāri neesat nodarījuši, - iebilda Soloņins, -taču ķērāties Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvajam darbiniekam krūtīs un mēģinājāt viņu nolaupīt.

- Pa kuru laiku? - brīnījās Knišs.

Soloņins atgādināja. Vārdabrāļi pārvērtās sejā. Viņš turpināja:

- Aizturot izrādījāt pretestību, mēģinājāt nozust, tas -treškārt. Vai pietiks?

Vārdabrāļu sejas jūtami nobāla.

Pagaidām tā bija nevis pratināšana, bet iepriekšējas pārrunas, kas notika Soloņina kabinetā Iekšlietu ministrijas Kriminālmeklēšanas galvenajā pārvaldē. Iestādes nosaukums vien radīja bezbēdīgajos puišos vieglu apjukumu.

- Ko jūs gribat panākt? Lai atzīstamies par to, ko neesam darījuši? - lūdzās Rastruba.

- Nē. - Viktors sameklēja diktofonu. - Gribu dzirdēt patiesu stāstu. Kas un kāpēc jūs nolīga.

Piespiesti pie sienas, Igori padevās. Nākamās pusstundas laikā Soloņins noskaidroja, ka Katja Bogačova, piekariņu meklēšanā gribēdama apsteigt prokuratūru un Iekšlietu ministriju, nolīgusi vīra bijušos sargus Knišu un Rastrubu par privātdetektīviem. Un devusi vairākus pieturas punktus, tādus kā Guks un Aļošina. Jaunizceptie detektīvi Guku savās mājās nebija atraduši (par to nebija jābrīnās), tāpēc ķērušies pie Aļošinas, cerot ar viņas starpniecību atrast veco vai nokļūt uz pēdām kādam citam. Piedzīvojuši pilnīgu fiasko, viņi pēc Aļošinas nāves vairākas dienas plītējuši. Nekādu pavedienu vairs nebija palicis, tāpēc abi vārdabrāļi bez sirdsapziņas pārmetumiem dzēruši par Bogačovas naudu, darbu atvēlot īstiem profesionāļiem, tas ir, milicijai. Noslēgumā nāca vaļsirdīga atzīšanās vardarbībā pret Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes operatīvo darbinieku Vladimiru Sofrinu un incidentu kafejnīcā "Lapsas ala".

Soloņins abu bijušo sargu grēksūdzi fiksēja protokolā, taču atlaida uz visām četrām debespusēm tikai pēc tam, kad bija sazvanījies ar Bogačovu, kas negribīgi, tomēr apliecināja šos faktus. Galu galā Bogačovai ne no kā nebija jābaidās, jo, palaižot Knišu un Rastrubu pa pēdām, viņa likumus nebija pārkāpusi.

Soloņins bija pārliecināts, ka neveiksmīgie detektīvi pēc atlaišanas dosies atbrīvoties no stresa ar degvīnu. Tagad viņam bija pilnīga skaidrība gan par gadījumu ar Vo-lodju Sofrinu, gan par divu Bogačova apsargu nozušanu. Taču ar Leonīda Bogačova slepkavību tam nebija ne mazākā sakara.

SESTĀ DALA

Tureckis. Maskava, 13. septembris, pulksten 19.22.

Viņi sēdēja Grjaznova kabinetā un skaidri redzami pārdzīvoja ja ne bezdarbību, tad bezpalīdzību. Tureckis grozīja rokās Krievijas Kriminālistikas ekspertīžu centra slēdzienu par lodi, kas bija izvilkta no Bogačova galvas un nosūtīta uz centru jau 24. augustā. Beidzot centrs bija atradis par vajadzīgu dot atbildi. Tiesa, noskaidrojās, ka atbilde bijusi gatava pirms nedējas, taču centra gudre|i nez kāpēc to nosūtījuši uz jaltas prokuratūru. )a atceramies, sirdsapziņas nomierināšanai Tureckis bija pieņēmis lēmumu par atkārtotu ekspertīzi, taču nupat saņemtais rezultāts bija pilnīgi negaidīts.

Simferopoles eksperti apgalvoja, ka Bogačovs nošauts ar klasisko un slaveno 1911. gada modeļa koltu, kuram pie-rīkots klusinātājs (?!), bet maskaviešu slēdziens bija vēl dīvaināks.

- "...No vienas puses, lode atgādina pistoles "Parabellum" lodi, taču tā diametrā nevar pārsniegt 9 milimetrus. No otras puses, tāds kalibrs varētu būt amerikāņu "Ruger" revolverim, ko parasti izgatavo kā 12 milimetru kalibru, taču neliela šo ieroču partija (ne vairāk kā 250 gabalu) pēc Pentagona speciāla pasūtījuma izgatavota ar 11,43 milimetru

kalibru. Tomēr ieroča spēks ir tik liels, ka ievainojumam upura galvā būtu pavisam cita forma. Līdz ar to var izdarīt secinājumu, ka darīšana ar talantīgu pašdarinājumu." Kaut kāds murgs, - noteica Grjaznovs. - Visīstākais savārstījums. Neko tamlīdzīgu vēl neesmu piedzīvojis.

- Neko nesaprotu, - atzinās Tureckis. - Ar to ieroci esmu galīgi nojūdzies. Varbūt piezvanīt Redvejam?

- Saņa, atvaino mani, bet tu esi muļķis, - izjusti sacīja Grjaznovs. - Ko tu no viņa gribi dzirdēt?

- "Vairieties no tiem, kas cenšas graut jūsu ticību sev. Tas raksturīgs sīkiem ļaudīm. Liels cilvēks rīkojas pretēji -cenšas iedvest pārliecību, ka jūs varat kļūt liels.”

- Kas tas tāds? - nobrinījās Grjaznovs.

- Marks Tvens, amerikāņu rakstnieks.

- Es zinu, kas ir Marks Tvens! - Grjaznovs noskaitās.

- |a zini, tad stāvi klusu un ļauj parunāties ar draugu.

- Kas es tev esmu?! - Grjaznovs aizvainojās.

- Grjaznovs ir mans draugs, taču patiesība ir dārgāka.

Pēc minūtes Redvejs bija sazvanīts.

- Aleksandr! Loti priecājos tevi dzirdēt! - viņš nodār-dināja krieviski un apjautājās: - Vai es pareizi pateicu?

- Nevainojami! Pit, man jāatrod pistole ar briesmīgu spēku, 11,43 milimetru lodi, ko iespējams sajaukt ar kolta patronu. Vai vari kaut ko izdomāt?

- Kā var sajaukt dažādu ieroču lodes?

- Nav ne jausmas, - atzinās Tureckis.

-Aleksandr, dod man kādu laiciņu.

Redvejs piezvanīja pēc septiņpadsmit minūtēm. Draugi tikmēr izsmēķēja pusi "Magnum" paciņas. Pēc tam Tureckis attapās, ka cigaretes saucas vienādi ar labi zināmo amerikāņu revolveri, un nikni iemeta tās papīrgrozā.

Redvejs sacīja:

- Nolasīšu uzziņu, bet pēc tam nosūtīšu faksu, ja tas ir tas, kas vajadzīgs, okei? "Arvien populārāka kļūst austriešu pistole "Glock"..."

Grjaznovs, klausoties sarunu ieslēgtajā telefona skaļrunī, noraidoši papurināja galvu, Tureckis sadrūma vēl vairāk, taču stāstījumu nepārtrauca.

- "...Tās pirmais modelis parādījās 1983. gadā ar klasiskajām 9 milimetru "Parabellum" tipa patronām, kuru lodes no trīssimt metru attāluma cauršauj pat zirga galvaskausu. Sākumā par ieroci tika izteikti vispretrunīgākie spriedumi. Pirmām kārtām lika piesargāties ieroča nenopietnais izskats..."

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka "praktiski tika piedāvāta plastmasas pistole, kas gan pēc taustes, gan formas līdzinājās bērnu rotaļlietai. Visi, kas bija saņēmuši šo "rotaļlietu” kā dienesta ieroci vai iegādājušies personiskām vajadzībām, acumirklī novērtēja "Glock" kaujas īpašības. Tā spēks tikai divas reizes atpaliek no jūsu saīsinātā AKS-74U..."

- Klausies, Pit, - neizturēja Tureckis, - kāda joda pēc tu man to visu stāsti?

- loda? - pārjautāja Redvejs, kam patika un kas kolekcionēja visādus idiomātiskus izteicienus. - Aleksandr, tu esi šo vārdu no manis slēpis. Lūdzu, sinonīmu!

- Nu, kāda velna pēc, - noburkšķēja Tureckis.

-Tātad jods ir velns?

- Nezinu, Pīter, vai varu tev atrast precīzu sinonīmu.

- Labi. Tātad "Glock" galvenā īpatnība ir drošība, ar to darbojoties. Lai sāktu šaušanu, divas reizes jānospiež mēlīte.

- Kāda jo... Kāpēc?

- Nospiežot pirmo reizi, atbrīvojas aizslēgs un tiek uzvilkts dzelksnis, un... Vispār tāda konstrukcija ļauj sagatavot ieroci šaušanai ar vienu roku.

- Lieliski, bet kam tas vajadzīgs? Tā ir austriešu pistole?

-Austriešu.

- Deviņu milimetru?

- Deviņu.

- Kam man tas viss?! - norēcās Tureckis.

-Astoņdesmito gadu beigās "Glock" pistoles parādījās

Amerikas tirgū...

Tureckis neapzināti saspringa.

- Un speciāli Savienotajām Valstīm tika izgatavota modifikācija "Glock-21 ” ar 45. kalibra patronu. Citiem vārdiem...

- 11,43 milimetri? - iesaucās Tureckis. - Vienpadsmit un četrdesmit trīs!

- Tieši tā, Aleksandr, tieši tā. Kopā ne vairāk kā piecsimt stobru. Varu izdarīt pieprasījumu, vai kāds ierocis nav pazudis, tie pilnīgi droši ņemti uzskaitē. Vai tagad nosūtīt faksu ar tehnisko pamatojumu?

-Sūti, draugs! - Tureckis nolika klausuli un uzbudināts saberzēja rokas. Pat Grjaznovs par samierināšanās zīmi pacēla uz augšu īkšķi. Tā teikt, augstākā klase.

Tālrunis iezvanījās no jauna.

- Daudzu plastmasas detaļu izmantošana ar divreiz lielāku patronu skaitu padarīja pistoli vieglāku salīdzinājumā ar tradicionālo 1911. gada modeļa koltu, - it kā nekas nebūtu bijis, vienmērīgā balsī pavēstīja Redvejs.

- Viņš ieķīlējies, - pačukstēja Grjaznovs.

- Ieroča efektivitāte ir vienkārši lieliska. Pietiek, ja trāpa, nav svarīgi, kur. Sāpju šoks ir tik liels, ka izsit objektu no ierindas uz ilgu laiku... Gaidi faksu, Aleksandr! - Redvejs pabeidza savu domu.

Ar slepeno pastu, neriskējot sūtit pat caur datortīklu, viņam tika nogādāta neliela aploksne, uz kuras bija rakstīts:

"Terorisma apkarošanas grupas "Piektais līmenis" vadītājam Pīteram Redvejam. Personiski, tieši rokās.

Pēc izlasīšanas iznīcināt.

Maskava, Ģenerālprokuratūra. A. Tureckis."

Aploksnē atradās maza lapiņa, uz kuras pazīstamajā rokrakstā bija izskaidrota vārda "jods" nozīme.

Arturs Gufis

"Katjušas” izšāva reizē, debesis pārplēsa liesmas un spalga reaktīvo lādiņu svilpšana. Šaušanu pārtvēra artilērija. Rajonā pie Kēnigsbergas, kur padomju karaspēka grupa gatavojās uzbrukumam, klusums pirms ausmas tika neglābjami sagrauts. Vācu aizsardzības līniju plosīja sagatavošanās uguns vētra.

Bet tas bija tikai sākums. Pēc Vasiļevska rūpīgi organizētās artilērijas sagatavošanās uguns pilsētā iebruka tanki un kājnieki. Tieši tur sākās pašas asiņainākās kaujas. Katra māja, katra pussabrukusī ēka pārvērtās cietoksnī, ko sargāja vācu karavīri. Viņiem nebija, ko zaudēt, un nebija, kur atkāpties. Aizmugurē pletās aukstā Baltijas jūra, priekšā -tanki un krievu lielgabali. Pilsēta metodiski tika pārvērsta par gruvešu kaudzi, no kuras apakšas šāva "šmeiseri" un lidoja granātas.

Palikušas bez munīcijas, pamazām sāka parādīties pirmās grupas, kas kapitulēja. Vācieši līda ārā no savām pa-

slēptuvēm ar augstu paceltām rokām un glābās no aukstā aprīļa vēja, tinoties šineļos.

Lielgabalu kanonāde un automātu spraksti nemitējās ne uz mirkli, apvienojoties tādā kā dēmoniskā mūzikā, un vairs negrieza ausīs. Pilsēta tika atkarota metru pa metram, ko klāja asinīm nolijuši, sakropļoti ķermeņi. Ar katru soli vācu sargātā platība kusa kā pirmais rudens sniegs.

Gvardes vecākais leitnants Arturs Guks iegāja tikko atbrīvotajā Kēnigsbergā, kad vēl nebija apklusuši sprādzieni un atsevišķās vietās turpinājās apšaudes.

Kopā ar viņu bija vēl divi, leitnants Turiščevs un kapteinis Oļeksenko, visi vienas - 3. Baltkrievijas frontei pieko-mandētas -grupas locekļi. Viņu operatīvais uzdevums bija atklāt padomju karaspēka ieņemtajā pilsētas teritorijā diversiju un izlūkošanas grupas, kuras varbūt atstājis pretinieks.

Mierīgie iedzīvotāji, kas nebija paguvuši aizbēgt kopā ar vācu karaspēku, slēpās pagrabos un nebāza no tiem ārā degunu. Pretizlūkošana bez steigas un uzmanīgi gāja pāri ķieģeļu un nogalināto kaudzēm, virzījās pa bedrainajām ielām uz priekšu. Uz dažām brīnumainā kārtā stāvus palikušajām sienām vēl bija izlasāmi iestāžu un veikalu nosaukumi. Izsisto skatlogu vietā rēgojās melni, drūmi caurumi, ik pēc pieciem sešiem metriem sienās vīdēja robi.

Divu nezināmu ielu krustojumā grupa sadalījās. Oļeksenko devās tālāk taisni uz priekšu, bet Guks un Turiščevs attiecīgi pa labi un pa kreisi. Viņi norunāja tikties pēc stundas tajā pašā vietā.

Guks ik pa brīdim satika padomju karavīrus, kas pavadīja gūstekņus vai pārvietoja lielgabalu. Kaujas spriedze vēl nebija mazinājusies, gaisā lidinājās pulvera smaka un dūmi, kas jaucās ar salkano līķu dvaku un klājās pār pilsētu kā biezi mākoņi.

Pie Guka piegāja pavisam jauniņs seržants.

- Biedri vecākais leitnant, vai uguntiņa atradīsies? -Sodrējiem klātajā bezūsainajā sejā smaidā uzplaiksnīja balti zobi.

- Atradīsies, novadniek. - Guks uzšķīla trofeju šķiltavas. Mugurā viņam bija izgludināts, švītīgi uzšūts kājnieku pulka virsnieka parastais formastērps.

Seržants devās pie savējiem, Guks grasījās doties tālāk, bet pēkšņi mājā ielas pretējā pusē nozibēja ēna. Tā pavīdēja tikai mirkli, taču ar to pietika.

Pārskrējis pāri ielai, viņš sastinga blakus vietai, kur kādreiz bija atradušās ārdurvis, un ieklausījās. Nekā. Veclaicīgā četrstāvu māja bija saglabājusies samērā ciešama. Visvairāk bija cietis kārniņu jumts - no tā palikušas pāri tikai kailas spāres. Kārniņu lauskas mētājās zem kājām un lūza ar nodevīgi skaļu krakstēšanu. Pie sienas pa labi karājās daļēji sadauzīta bronzas plāksne. Guks izlasīja uzrakstu vācu valodā - "Krauzes juvelierveikals".

No skatloga pa labi bija palikušas tikai nožēlojamas atmiņas -sabiruši bieza stikla gabali. Viņš gāja iekšā, iepriekš izņēmis no maksts ieroci.

Telpas izskatījās kā pēc grautiņa. Salauztās mēbeles apdegušas, lustras vietā apogļojies vads. Guks iegāja palīgtelpā aiz pārdevēja letes (tajā bija redzamas ložu pēdas). Uz ielas atskanēja dobjš blīkšķis, sprāga rokasgranāta.

Pirmā un otrā istaba bija tukšas. Kāpņu uz otro stāvu vairs nebija - par tām liecināja uz grīdas nokrituši baļķi. Guks ieskatījās bijušajā virtuvē. Uz vispārējā haosa fona tā atgādināja baltu laukumu. It kā vēl pirms piecām minūtēm liela ģimene te būtu ēdusi pusdienas, būtu skanējušas sarunas un smiekli. Blakus virtuvei atradās šaurs pieliekamais. Tajā bija tikai grīdlupata, spainis un netīrs paklājiņš.

Guks jau gribēja aizvērt durvis, te pamanīja vārgu gaismu, kas spiedās cauri pa lielāku spraugu. Viņš pameta paklājiņu ar kāju sānis. Izrādījās, ka apakšā ir pagraba vai kādas citas pazemes telpas lūka. Lieliska vietiņa, kur pārlaist virs zemes valdošo patvaļu. Tur var sēdēt pat ar rāciju. Guks nolēma pārbaudīt. Galu galā pirms trim minūtēm mājā kāds bija atradies. Un pazudis - kā akā iekritis! Tieši kā akā...

Viņš strauji atrāva vaļā lūku un atrāvās sānis. Gribēja iemest lūkā granātu, taču nesteidzās. Nebija dzirdami nedz šāvieni, nedz kliedzieni, nekā tamlīdīga. Guks uzmanīgi paskatījās lejā. Viņā vērās četri pārbijušos acu pāri.

Izrādījās, ka viss ir samērā vienkārši. Kamēr notika uzbrukums pilsētai, saimnieki bija noslēpušies savā pagrabā. Bet viņš tēloja ašo zēnu, nervozēja, daudz nebija trūcis, lai nomestu lejā granātu. No otras puses, sēž četri vācieši uz sausiņu maisiem un gaida, kad laiks noskaidrosies. Bet krievu zaldāts viņu dēļ riskē saņemt lodi.

Guks sāka iedūšināt pats sevi. Viņš pavēlēja līst ārā no slēpņa un sarīkoja īstu pratināšanu. Izrādījās, tā bija veikala īpašnieka ģimene: sieva, izkaltusi kā siļķe, nepilngadīga meita un pusaudzis dēls. Pats Oto Krauze, plikpaurains maza auguma vīrelis, atgādināja žurku, ko kuru katru brīdi var nomiegt, viņa skatiens skraidīja uz visām pusēm.

"Kaut kas te nav īsti kārtībā," nodomāja Guks, bet skaļi pajautāja:

- Kāpēc jūs nepametāt pilsētu?

- Ir taču saimniecība, veikals. Virsnieka kungs pats redz.

Guks patiešām redzēja sagrauto Krauzes iestādi, ja neskaita virtuvi un pagrabu. Tad tādas tās lietas! Bēgt no pilsētas bija briesmīgāk nekā kopā ar ģimeni iet bojā zem drupām. Laikam jau baidījās, ka pa ceļam aplaupīs, tāpēc palicis ar savu mantu iesildītā vietā.

- Kas tur iekšā? - Guks norādīja uz kastēm, kas stāvēja pagrabā uz grīdas.

- Nekas, - steigšus atsaucās saimnieks.

- Apgriez otrādi! - Guks iebakstīja Krauzem ar pistoles stobru ribās.

Tas steidzīgi nokāpa lejā un izpildīja pavēli. Kastēs un zem tām nekā nebija. Ielenktie izmantoja kastes par krēsliem. Uz plauktiem pie divām sienām atradās neliels daudzums konservu un sālījumu. Vēl bija kaut kādi maisiņi.

- Putraimi? - pajautāja Guks.

Krauze steidzīgi pamāja ar galvu.

Bija skaidri redzams, ka te nav ko meklēt, par putraimu maisā paslēpušos diversantu nevarēja būt ne runas. Tomēr kāds bija staigājis pa māju. Vai arī ne?

- Kas nupat bija izgājis laukā? - painteresējās Guks.

- Dēls, dēls izgāja, - strauji nobēra saimnieks. - Paskatīties, kas īsti notiek. Uz vienu minūti izgāja.

- Bet ja nejauši viņu trāpītu lode vai šķemba, žēl nebūtu?

- Es taču ātri un ne uz ielas, - zēns paskaidroja tēva vietā.

Gukam bija lielas aizdomas, ka manīgais juvelieris noslēpis savu preci tepat tuvumā. Taču patlaban nebija laika par to domāt. Tomēr viņu turēja uz vietas kaut kāds spēks, sportiska interese un varas apziņa pār baiļu pārņemtajiem ļautiņiem.

Sapratis draudīgo krievu virsnieka klusēšanu pēc sava prāta, Krauze palīda zem apakšējā plaukta un izvilka nelielu kasti. Parakņājies ar trīsošām rokām kabatās, atrada sīku atslēdziņu. Pēc brīža viņš pasniedza Gukam masīvu zelta zīmoggredzenu.

-Virsnieka kungam ļoti piestāvēs. - Juvelieris glaimīgi uzsmaidīja.

Viņš vēl nesaprata, kādu kļūdu pieļauj, varbūt pirmo savā mūžā.

- Ko stāvi kā statuja? Kāp augšā! - nokomandēja Guks, un, kad Krauze parāvās uz kāpņu pusi, piebilda: - Paņem līdzi to savu kasti!

Tikai tagad juvelieris aptvēra, ka, steigdamies pielabināties virsniekam, drausmīgi kļūdījies un ka tagad notiks tieši tas, no kā viņš visvairāk bija baidījies. Viņš atgāja no kāpnēm, piespieda kasti pie krūtīm un iespiedās kaktā kā prusaks.

- Virsnieka kungs neuzdrošināsies... virsnieka kungs nevar...

Vīrieša vaimanas kļuva neciešamas. Visapkārt asinis, nāve, bet šis izdzimtenis ieķēries savos krāmos, it kā nebūtu nekā dārgāka un svarīgāka. Droši vien izmantojis situāciju un iepircis par pusvelti. Gukam piepeši vācietis kļuva pretīgs un uznāca nepārvarama vēlēšanās nospiest viņu kā tārpu, iznīcināt, lai viņš ar savu elpu nesagandētu apkārtni.

- Kā būs?! - Viņš notēmēja uz juvelieri savu ieroci.

Visi sastinga.

Pirmais neizturēja puika un ieķērās Gukam mugurā. Pret pagrabu pavērstās rokas pirksts no grūdiena automātiski nospieda gaili.

Šāviens un kliedziens noskanēja gandrīz vienlaikus.

Guks aiz apkakles pacēla puiku, taču tūlīt viņam uzklupa māte un meita. Viņš zaudēja savaldību...

Pēc mirkļa pistoles aptvere bija tukša, bet apkārt vāļājās vēl trīs līķi.

Izrādījās, ka Krauzem ir gandrīz divi kilogrami gredzenu, kulonu, ķēdīšu un citu izstrādājumu. Guks visu sabēra mantu maisā, iemeta juveliera sievas un bērnu līķus pagrabā, sameta uz lūkas dažādas drazas un aizsteidzās. Viņš nejuta ne mazāko nožēlu. Drīzāk otrādi - bija radusies agrāk nepazīstama morāla gandarījuma sajūta, bet svarā tīkami pieaugušais mantu maiss uzvēdīja jaunas domas.

Tā sākās SMERŠ gvardes vecākā leitnanta Artura Guka asiņainās gaitas pa Eiropu.

Atbrīvotajās Polijas un Vācijas apdzīvotajās vietās viņš meklēja juvelierveikalus, lombardus, dažkārt turīgu pilsētnieku mājas un pildīja savu mantu maisu. Guks neatstāja lieciniekus - viss tika norakstīts uz kara rēķina. Tagad viņš bija pārliecināts, ka pēc kara beigām nebūs problēmu ar personiskās dzīves iekārtošanu.

Viņu operatīvā "troika" aizgāja līdz pašai Berlīnei. Piecdesmit kilometru attālumā no šīs pilsētas sadursmē ar vāciešiem, kas bija atgriezti no frontes, tika nogalināts 0|ek-senko. Slavam Turiščevam tika cauršauts plecs. Guks nedabūja pat ne skrambu.

Uzvaru viņš sagaidīja kopā arTuriščevu Berlīnē. Nešķiramais un svarā pieaugušais mantu maiss neatlaidīgi aicināja Guku uz mājām. Tomēr dzimtenē viņš atgriezās tikai pēc diviem gadiem.

Maskava Ģenerālprokuratūra A. B. Tureckim

SPECZIŅOIUMS

Interpola Francijas noda|a pērnā gada septembrī piedzīvoja negaidītu zaudējumu.

Piejūras Alpu kalnu aizā starp Kannām un Nicu trīs kilometru attālumā no Sanpoldevansas ciemata tika atrasts Interpola darbinieka, atvaļinātā amerikāņu armijas apakšpulkveža, Amerikas Savienoto Valstu pilsoņa Ričarda S. Kraitona līķis.

Droši zināms, ka Kraitonam bija 11,43 milimetru austriešu pistole “Glock-21". Bijušais pulkvedis vingrinājies šaušanā ar pistoli savā ārpilsētas mājā netālu no Detroitas. Viņš šāvis pie veca ozola piestiprinātā mērķī. Līdz ar to radās iespēja izdarīt salīdzinošo ballistisko ekspertīzi, kuras rezultātā konstatēta Kraitona un Krimā Leonīda Bogačova slepkavībā izmantotā ieroča identitāte.

Kraitons nogalināts, pārraujot kakla skriemeļus. Uz upura ķermeņa bija saglabājušies miesas bojājumi, tāpēc veikta kompleksa tiesu medicīnas ekspertīze.

"Piektais līmenis”, Pīters Redvejs.

15. septembris, pulksten 4.15.

Saņēmis pēdējo informāciju, Tureckis tūlīt piezvanīja Pīteram.

- Sveiks, veco zēn!

-Aleksandr!

- Jāteic, ka triju dienu laikā tu esi izdarījis vairāk nekā mēs trijās nedēļās.

-Tu pārspīlē, kā arvien, - pieticīgi atteica Redvejs. - Kā tas būs... Hiperbolizē! Vai es pareizi pateicu?

- Lieliski pateici. Man ir vēl viens lūgums. Patiesību sakot, vairāki, tikai viena veida, lāpaņem kāds uz grauda...

- Aleksandr! - Redvejs kļuva nemierīgs. - Vai tad Ģenerālprokuratūras darbiniekiem ir sankcija kādu likvidēt?!

-Arī tas nav jāsaprot burtiski, Pit! Tā ir metafora. Vienkārši vēlos, lai tavi ērgļi kādam paseko. Frankfurtē un Lē-verkūzenē.

-Tādā gadījumā atsūti oficiālu pieprasījumu. Mēs sazināsimies ar Vācijas politisko policiju.

Soloņins. Krima, Gurzufa, 15. septembris, pulksten 12.05.

Kuteris iemidzinoši šūpojās viļņos. Kliedzošas kaijas laidās pāri galvai, gandrīz skardamas ar spārniem, metās ūdenī blakus kuterim un trokšņaini diedelēja.

Soloņins stāvēja, tērpies vieglā ūdenslīdēja tērpā, gumijas kombinezonā, ar akvalangu, masku, pleznām, - un skatījās līcī. Krastā uz lēzena pakalna slējās Bogačova sav-rupnams. Gan līcis, gan teritorija blakus piederēja koncerna "Mahaons" prezidentam. Bijušajam prezidentam.

Labi varēja pārskatīt arī augsto betona žogu, kas turpināja divās pusēs no jūras izlīdušās klintis un ieskāva savrup-namu. Nevis villa, bet neieņemams cietoksnis. No sauszemes tam klāt netikt. No jūras tas bija iespējams.

Tāpēc jau Soloņins šeit atradās - ar viļņiem un kaijām visapkārt.

Doma bija ienākusi prātā jau agrāk, klausoties Turecka stāstījumu par Bogačova bijušā apsarga Tomska secinājumiem, ka kombināciju seifam, kurā glabājās piekariņi, ar speciālajiem novērošanas līdzekļiem iespējams noskatīties tikai no jūras, no puskilometra attāluma.

To uzzinājis, Soloņins atcerējās pastaigas ap savrupna-mu un iespaidus no pludmales piestātnes tuvumā. Un viņš nodomāja, ka cilvēks, kas noskatījies kombināciju no jūras, kas zinājis par mājas rūpīgo apsardzi (tradicionālajā nozīmē), varēja mēģināt tajā iekļūt - arī no jūras!

Kas tikai dzīvē negadās!

|au vakar Soloņins pirmām kārtām bija nolīdzis privātu kuteri, pavizinājies attiecīgajā vietā un jau vakarā nolēma rīkot eksperimentu.

Alas melno caurumu klintī pa labi viņš nepamanīja tūlīt. Ieeja alā atvērās, vilnim aizejot, bet uznākošā vilnī pazuda. Katra jauna viļņa nestā ūdens masa dārdēdama laizīja asās šķautnes, atplūda atpakaļ, no jauna atgriezās -un tas viss atkārtojās bezgalīgi.

- Labs laiks pagadījies. Tieši kā pēc pasūtījuma, - ar vietējā iedzīvotāja pārliecību noteica kutera saimnieks.

- Kas tā par alu? - pajautāja Soloņins, nelikdamies ne zinis par slavas dziesmu laikam, un norādīja virzienā, kas viņu interesēja.

Saimnieks pielika virs acīm roku.

- Kas to lai zina. Kaut kāda grota.

Soloņins beidza izjautāt. Taisnību sakot, viņš nebija cerējis saņemt sakarīgu informāciju. Viss būs jāizzina pašam.

-Vai ilgi jūs gaidīt?-painteresējās minikapteinis (viņš bija apmēram piecdesmit gadus vecs, taču izskatījās jaunāks - slaids, kalsns, labā sportiskā formā).

- Kamēr atgriezīšos. - Soloņins sagatavojās ieniršanai.

- Kad tad? Gaisa pietiek divdesmit minūtēm.

Soloņins piemiedza kutera saimniekam ar aci un, atmuguriski pārmeties pāri bortam, nozuda zem ūdens.

Līdz alai bija ne vairāk par piecdesmit metriem. Soloņins tos ātri pārvarēja un, parādījies virs ūdens, pamāja kutera kapteinim ar roku. To pārņēma jūrnieku solidaritātes lēkme, un viņš atbildēja ar abām rokām uzreiz, savienodams tās un paceldams virs galvas.

Uznācis vilnis ienesa Soloņinu melnajā alas dobumā. Gribot negribot bija jāpaliek zem ūdens. Tikai lukturītis palīdzēja izvairīties no uzduršanās zemūdens akmeņiem un alas asajām malām. Grozīdamies un locīdamies kā zutis, Soloņins lēnām virzījās uz priekšu.

Sākumā ala gāja taisni. Ūdens to aizpildīja līdz pašai augšai. Ar aizejošo vilni veidojās gaisa spilvens, ko nākamajā mirklī likvidēja nākamais vilnis. Soloņins bez apstājas darbojās ar pleznām, cerēdams sasniegt vietu, kur ūdens nokritīsies un varēs pietaupīt skābekli balonos.

Ala izliecās pa labi un uz augšu. Tagad ūdens tajā bija tikai līdz pusei. Viņš peldēja pa mierīgo, gludo virsmu un skatījās apkārt, cik atļāva lukturis. Alas platums bija trīs četri metri, augstums - grūti nosakāms, taču augšu varēja aizsniegt ar roku - alā nebija redzamas mākslīgi radītas pēdas. Viss, kā daba veidojusi.

Jūra pamazām atkāpās, un drīz Soloņins bija spiests noņemt pleznas un brist līdz potītēm pa ūdeni. Ala gāja uz augšu stāvāk. Pēc simt soļiem tā no jauna novirzījās lejup.

Lukturītis apgaismoja slapjas sienas, tām pielipušus, ķērpjiem līdzīgus, dīvainus akmens veidojumus. Nāves klusumā dobji atbalsojās soļi. Ūdens zem kājām vairs nešļakstēja, Soloņins sāka iet ātrāk.

Tunelis sašaurinājās, draudot izbeigties. Tādā gadījumā savu eksperimentu viņš varēs iekļaut tūrisma pārgājienos. Lietas labā tas neko nedos, vienīgi veselībai un vispārējam izglītības līmenim. Otrais variants viņu neapmierināja.

Ala patiešām beidzās, atstājot tikai drūmu, šauru spraugu strupceļa vidū. Soloņins brīdi stāvēja apjukumā. Bija īstenojies ļaunākais paredzējums. Bet, ja jau viņš te ielīdis, jāiet. līdz galam. Viņš sāniski iespiedās spraugā un mēģināja tikt uz priekšu.

Sprauga, par lielu brīnumu, pēc pāris metriem atkal krasi paplašinājās, un Soloņins izkrita no tās krišus. Vēl pēc divdesmit trīsdesmit metriem viņš uzdūrās betona pamatiem. Lukturīša stars slīdēja pa monotono šķērsli, pārsvītrojot cerības uz kādu eju vai spraugu, tātad uz virzīšanos tālāk. Izskatījās, ka ceļojumam pienācis gals.

Soloņins pavirzīja staru uz augšu, novilka taisnu līniju pa labi, pēc tam nolaida staru zemāk un atkārtoja visu vēlreiz.

Dzeltenais stars izrāva no tumsas kvadrātisku lodziņu ar metāla restēm.

Velns, nodomāja Soloņins, raksti kaut grāmatu - "Piedzīvojumu meklējumos".

Lodziņš atradās pusmetra attālumā. Viņš nolika pie sienas akvalangu, masku, pleznas un, spīdinādams lukturīti, uzspieda uz restēm. Tās mazliet padevās. Soloņins piestiprināja lukturīti pie jostas un uzspieda ar abām rokām. Restes nokrita, ar troksni pret kaut ko atsizdamās.

Viņš sastinga un ieklausījās. Aiz sienas valdīja tāds klusums kā pamestā pazemes kapličā. Un neziņa. Izvēles nebija. Soloņins pavilkās uzaugšu un iespraucās kvadrātiskajā caurumā. Lodziņš bija tik šaurs, ka viņš tikai ar grūtībām varēja izlīst aiz betona sienas.

Vieta, kurā viņš bija nokļuvis, radīja vēl lielāku izbrīnu nekā veids, kā viņš tajā ticis.

Soloņins stāvēja saunas atpūtas telpā.

Maskava Ģenerālprokuratūra A. B. Turecbim

SPECZ1ŅOIUMS

Lēverkūzenē dzīvojošais un ' Piektā līmeņa" darbinieku novērotais Henrihs Grass pagājušās divas dienas pavadīja mājās kopā ar sievu un bērniem. Uz darbu, uz savu firmu, devās tikai reizi, lai satiktu no Krievijas atbraukušo biznesmeni Pjotru Lapiņu. Tikšanās ilga ne vairāk kā pusstundu, un pēc tās Lapins devās uz viesnīcu, bet Grass uz mājām.

Redvejs.

15. septembris, pulksten 23.55.

Soloņins. Krima, Gurzufa, 15. septembris, pulksten 13.15.

Visa telpa bija apšūta ar koku, tajā atradās koka galds, pie sienām koka soli, līdz spīdumam noberzts patvāris -viss ieturēts labāko krievu tradīciju garā. Lodziņš, pa kuru viņš bija ielīdis, sākās no grīdas un atradās brīvā, ar mēbelēm neaizpildītā nišā. Bija redzams, ka citas ventilācijas nav, jo nebija nedz logu, nedz citu ierīču. Grīdu klāja flīzes, tāpēc restes krītot radīja tādu troksni.

Soloņins pagājās tālāk, uz citām telpām. Divas dušu kabīnes vientulīgi klusēja. Nelielais baseins bija pavisam sauss.

Viņš ieskatījās tvaicētavā. Un, kā jau bija gaidāms, ieraudzīja divas tukšas lāvas divos stāvos.

Jā. sauna ar greznību neizcēlās. Bija saprotama Boga-čova vēlēšanās to kapitāli restaurēt. Kaut vai atpūtas istabas grīdu. Sen bija laiks nomainīt flīzes ar koku. Saimnieks nebija paguvis īstenot ieceri, bet, vai saimniecei pietiks saprāta izdarīt visu līdz galam, - tas bija liels jautājums.

Soloņins atgriezās un piegāja pie ieejas durvīm. Izrādījās, ka tās ir aizslēgtas no iekšpuses. Tātad mājā varēja iekļūt ar atslēgu vai arī kādam durvis iepriekš vajadzēja atvērt. Tāds variants pieļāva versiju, ka slepkavam bijis līdzzinātājs starp Bogačovam tuviem cilvēkiem.

Vēlreiz pārlaidis saunai skatienu, Soloņins nolēma doties atpakaļ un nometās uz grīdas, lai līstu ārā pa caurumu. Šajā brīdī acīs iekrita sakaltušas dubļu piciņas uz flīzēm. Arī viņš bija atstājis pēdas, taču tās bija slapjas. Redzamās vairs nebija svaigas. Varēja manīt, ka sauna nav uzkopta, jo sen nav izmantota. Un tas bija īsti reizē.

Pārbaudījis ar roku sakaltušo zemi un salīdzinājis ar savām pazolēm pielipušo, viņš konstatēja, ka tā ir pilnīgi vienāda. Atlika secināt, ka pirms viņa šeit inkognito bijis kāds cits, kurš te nokļuvis pa to pašu ceļu kā viņš.

Kādā nolūkā? Skaidrs, ka ne jau karsēties saunā un ne pastaigas pēc.

Soloņins jau iedomājās, kā viss varētu notikt.

Domās pateicies nelaiķim saimniekam, ka tas nav paguvis nomainīt flīzes ar koku (uz koka grīdas pēdas nebūtu tik pamanāmas un skaidras), viņš pameta telpu. Restes bez grūtībām iegūla savā vietā, Soloņins paņēma ekipējumu un devās atpakaļ.

Kad ūdens sasniedza zodu, viņš ienira. Aukstā, necaurspīdīgā masa apņēma no visām pusēm, spieda augumu. Soloņins sāka darboties ar pleznām.

Saules slīpie stari šķēla ūdens slāņus, iespiedās dziļumā un pazuda. Zemūdens krēsla kļuva gaišāka. Tas varēja nozīmēt tikai vienu - alas izeja nav tālu. Pēc aprēķiniem, balonos bija pietiekami daudz skābekļa. Ejā ieplūstošais ūdens atsvieda Soloņinu atpakaļ, pēc tam uztvēra un vilka uz priekšu.

Akmens izvirzījumu viņš pamanīja pārvēlu un uzskrēja tam virsū ar plecu. Paglāba gumijas kombinezons. Bez tā viņš būtu guvis krietnu savainojumu. Vairīdamies no jaunas sadursmes, Soloņins ienira dziļāk, kur nebija jūtamas uz priekšu un atpakaļ plūstošās straumes, kas draudēja uzsviest akmeņiem.

Puskrēslā kaut kas novizēja. Viņš nogriezās uz leju un pa kreisi. Vajadzēja ienirt pāris metru dziļāk. Nežēlīgi sāka spiest ausu bungādiņas. Neliekoties par to ne zinis, Soloņins ar dažiem spēcīgiem pleznu spērieniem gandrīz sasniedza dibenu.

Spīdīgais priekšmets gulēja klints spraugā. Garām, dižodamies ar košo krāsojumu, aizmetās jūras asaris. Soloņins pastiepa roku. Un tūlīt atrāva. No spraugas, kas droši vien kalpoja par slēptuvi, izlīda liels krabis un pievērsa nelūgtajam viesim bezbailīgu skatienu. Uzlīda uz blāvi spīdīgā priekšmeta un pacēla augšup spīli, gatavodamies aizsargāt savu dārgumu.

Viņš padzina krabi ar lukturīti. Krabis veikli sāniski rāpās projām, līdz nozuda zem tuvākā akmens. Viktors pacēla priekšmetu.

Lukturīša gaismā dzirkstīja un mirgoja kaklarota ardiv-padsmit piekariņiem. Nebija nekādu šaubu, ko tieši viņš tur rokās.

...Viesnīcas numurā Soloņins nometa Katrīnas piekariņus uz galda, apsēdās uz krēsla un kādu laiku aplūkoja dārglietu no attāluma. Ceļojums zem ūdens bija atņēmis spēkus, taču nebija izrādījies veltīgs. Maigi izsakoties! Viņa versija bija guvusi nepārprotamu apstiprinājumu. Viņš pievēra plakstiņus. Notikumi virknējās apmēram šādā veidā.

Ļoti ticams, ka slepkava un laupītājs ir viens un tas pats cilvēks.

Nav šaubu, ka Bogačova slepkava zinājis par alu uz māju. Plānojot noziegumu, viņš vai nu tai uzdūries, tāpat kā Soloņins, vai kāds par to pateicis. |a viņam kāds to pateicis, vajadzēja būt līdzzinātājam. Par tāda esamību runāja fakts, ka bez cita palīdzības iekļūt mājā nav viegli.

Noziedznieks veicis zināmo ceļu zem ūdens un pa alu. No saunas, kuras durvis laikus atvēris līdzzinātājs, viņš iekļuvis dzīvojamās telpās. Vadoties pēc saņemtajām instrukcijām, viņš nekļūdīgi orientējies, atradis Bogačova kabinetu, kur tas bieži mēdza atpūsties, un izrēķinājies ar saimnieku. Paņēmis piekariņus, viņš nozudis pa to pašu ceļu, pa kuru iekļuvis mājā. Laiva varēja gaidīt klints otrā pusē. |a slepkava bija labs peldētājs, viņš vispār varēja bez tās iztikt.

Pēc slepkavas aiziešanas līdzzinātājs aizslēdzis saunas durvis, liedzot izmeklēt iespējamo versiju.

Atlika noskaidrot, vai piekariņi bijuši, ja tā var teikt, slepkavības mērķis vai nejaušs tās pielikums. Bija jārēķinās ari ar iespēju aizlaist izmeklētājus pa maldīgām pēdām.

Un pats galvenais - kas slepkavam palīdzējis?

Tas varēja būt tikai kāds no savējiem, upurim tuvs cilvēks. |a neskaita septiņus apsardzes vīrus, tādi ir tikai divi: sieva Katja Bogačova un viņas mīļākais Viktors Guks. Ja tā, tad viņu alibi par Bogačova slepkavības brīdi nekur neder. Jebkurš no viņiem varēja atvērt saunu un pēc tam mierīgi aizbraukt uz Jaltu. No rīta, izmantojot vispārējās jukas, mierīgi nokāpt lejā un aizslēgt durvis.

Sieva tomēr šai lomai bija mazāk piemērota...

Palika Guks, juniors. Viņa kandidatūra šķita atbilstoša, jo vairāk tāpēc, ka Viktors Guks šobrīd bija auksts līķis. Pieņēmumu apstiprināja arī aizdomīgās telefona sarunas ar Vāciju. Noslēpumainais Igors no Frankfurtes varēja būt cilvēks, kas priekšlaicīgi nosūtīja Leonīdu Bogačovu uz kapsētu!

Nelaimīgie piekariņi noziedzniekam atpakaļceļā pavisam banāli izkrituši. Vai tāpēc, ka viņš ļoti steidzies? Baidījies? Nav bijis profesionālis.

Iespējams.

Nez vai pieredzējis laupītājs vienlaikus ir arī profesionāls slepkava.

Drīzāk jau ļaundaris pirmām kārtām bijis tieši slepkava! )a viņa mērķis būtu piekariņi un tikai to dēļ nogalināts Bogačovs, noziedznieks būtu atgriezies un sameklējis akmentiņus, lai ko tas prasītu! Tātad viņš pie reizes nospēris arī piekariņus, jo atvēris seifu. Un pie reizes vēl kaut ko. Vai dokumentus? Droši vien.

Soloņins bija atradis piekariņus jūras dibenā gandrīz pie pašas alas izejas. Atceroties savu varonīgo atgriešanos un berzējot sasisto plecu, viņš pieņēma, ka noziedznieks, darbodamies naktī, nav gribējis vai pratis sameklēt nokritušo dārgumu. Soloņinam bija uzsmaidījusi nejauša veiksme. la, glābdamies no samērā bīstamajiem viļņiem, viņš tajā vietā nebūtu ieniris dziļāk, piekariņi vēl tagad gulētu jūras dzelmē un tos sargātu krabis.

Piepeši Soloņins skaidri atcerējās, kā tūlīt aiz viņa no alas izpeldēja Tureckis. Ne akvalangista kombinezonā, bet parastajā uzvalkā, ar kaklasaiti, masku un pleznām. Piepeldējis tuvāk, viņš izpūta burbuļu virteni un izmisīgi uzsita ar pirkstu pa rokas pulksteni.

Soloņins notrīcēja. Blakus uz galda mirgoja piekariņi. Viņš vēl arvien sēdēja uz krēsla - viņš nebija pamanījis, kā izslēdzies. Epizode ar Turecki atgādināja, ka laiks piezvanīt. Taču kur šobrīd tas sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs meklējams?

Tureckis. Maskava, 16. septembris, pulksten 10.00.

Tureckim likās, ka viņam samežģījies prāts.

Šķiet, tikai nupat Lapins bija raudājis viņam uz pleca un zvērējis, ka Henrihu Grašu faktiski nepazīst, nekādas darīšanas ar viņu nav, bet - še tev nu bija! Aizlaidies uz fā-terlandi un Lēverkūzenē tiekas ar Grašu.

Pat fakts, ka Vitja Soloņins atradis īstos Katrīnas piekariņus (gan Bogačovas, gan valdnieces!), vairs neiepriecināja. Vakar iepriecināja, šodien ne.

Viņi vēl nebija paziņojuši par lielisko atradumu, bet no Pēterburgas jau ieradās vesels federālo drošībnieku pulks, kas tūlīt gribēja pievākt dārgos kareklīšus un uz mūžīgiem laikiem aizvest uz ziemeļu galvaspilsētu. Pigu negribēja?! Līdz izmeklēšanas beigām nekas neiznāks. Fe-derāļi pie Merkulova patrakoja un aizbrauca ar tukšām rokām.

Tad viena pēc otras ieradās divas delegācijas: no Dimantu fonda un Puškina muzeja. Delegācijās bija iekļauti superspeciālisti, kas briesmīgi apvainojās, ka nesaņēma atļauju uzmest dārgumiem pat aci. Starp citu, gan vieni, gan otri deva mājienu, ka jau nosūtījuši Valsts Domei pieprasījumu, vai Ermitāžai tiesības glabāt to, ko tā divas reizes jau pazaudējusi. Visvairāk bija jābrīnās, kā viņi to uzzinājuši.

Lai tiktu vajā no darbīgā Soloņina un nezaudētu autoritāti (lasi - nomaskētu nogurumu un apjukumu), viņš, pats nezinādams, kādēļ, nosūtīja Vitju uz lekaterinburgu.

Soloņins bija parūpējies, lai viņam tagad būtu nozieguma izdarīšanas modelis. Viktors praktiski bija veicis slepkavības rekognoscēšanu. Tātad piekariņi bija atrasti, atrasts modelis, tikai nebija paša noziedznieka - laupītāja un slepkavas, kā arī noslēpumainā motīva (velns lai parauj, pēc pazaudētās dārglietas zaglis taču nebija atgriezies!). Par pirkstu nospiedumiem uz piekariņiem, protams, nevarēja būt ne runas. Kas tos nospēris un tātad nošāvis Boga-čovu, vēl arvien bija neatminams noslēpums.

Nē, nav šaubu, ka viņam, Tureckim, šoreiz samežģījies prāts...

Tureckis atcerējās savu seno noteikumu, ļa nevari tikt ar visu galā kopumā, ķeries pie detaļām. Kas zina, varbūt kādreiz tās ieņems vietu kopējā mozaīkā.

Uzzinājis, ka Lapins atrodas Vācijā, viņš vēlreiz atmiņā vairākas reizes pārcilāja pēdējo sarunu. Kāpēc nolaupītāji par Lapiņa dēlu pieprasījuši dīvainu izpirkumu? Viņi taču nevarēja apēst tonnām zāļu. Ņēma rezervei? Absolūti murgi. Gribēja pārdot? Nekas taču nav pārdots... Varbūt NVS valstīs? Hmm... Maz ticams. Tur ir savi monopolisti. Starp citu, "Mahaona' partneri. Tie būtu padevuši ziņu.

Tātad nav nedz apēduši, nedz pārdevuši. Kādi vēl ir varianti? Priekšvēlēšanu kampaņas laikā izdalīt slimiem pensionāriem? Skaists, taču veltīgs žests. Triks, kas laupītājiem nepiedien. Nē, jābūt kaut kādam kriminālam... Bet kāpēc kriminālam? Kāpēc kriminālam?! |a jau par zēnu pieprasīta tik savdabīga manta (zināja taču, kam prasa!), arī tās izlietošanai vajadzēja būt neparastai.

Dritvaikociņ!

Maskava Ģenerālprokuratūra A. B. Tureckim

SPECZ1ŅOIUMS

Frankfurtes priekšpilsētā dzīvojošais Hermanis Vulfs pulksten 7.15 ar personisko lidmašīnu izlidoja uz Drēzdeni, kur gleznu galerijā tikās ar inokentiju Dudko, Krievijas vēstniecības darbinieku.

Redvejs.

16. septembrī, pulksten 16.30.

)aseņs

- Te tev, Saša, būs neliels ieskats godājamā laseņa kunga biogrāfijā. Centīšos neapgrūtināt ar liekām detaļām. -Konstantīns Dmitrijevičs iekārtojās pozā, kādu parasti ieņēma pirms garas runas: atspiedās pret krēsla atzveltni un nolika rokas uz galda. - Par pirmo Borisa Borisoviča laseņa straujās un veiksmīgās karjeras pakāpienu kļuva ar izcilību pabeigtā Maskavas Sečenova medicīnas akadēmijas Farmācijas fakultāte. Gudrais puisis no Sverdlovskas saņēma arī attiecīgu norīkojumu. Atteicies no piedāvātās aspirantūras (rosīgo raksturu neapmierināja nīkšana institūta kuluāros), viņš nokļuva vienā no galvaspilsētas aptiekām.

- Kas tādā sadalē tik neparasts?

- Pats zini, cik sarežģīti bija palikt Maskavā bez pieraksta. - Merkulovs nostalģiski pasmaidīja. - Es, piemēram, trīs gadus godīgi nolauzu Tihoreckā... Tā sākās Borisa Borisoviča kāpums aptieku olimpā. Drīz viņš kļuva par perifērijas, pēc tam par centra aptiekas vadītāju. Izlaidīsim šo viņa darba dzīves posmu, bet pievērsīsimies tam, kas mūs interesē, proti, laikam, kad Boriss Borisovičs kļuva vērā ņemama figūra pārvaldes augstumos.

- Pareizi, - piekrita Tureckis. - Es uzmanīgi klausos.

- Tad viņš jau bija precējies ar Olgu Semjonovnu, meitas uzvārdā Bogačovu. Leonīda Bogačova tēva jaunāko māsu. Skaistule sieva, starp citu, īsta maskaviete, dzemdēja viņam jauku meitenīti. Pēc visu domām, nekas laseņam nebija dārgāks par sievu un meitu. Vārda tiešā nozīmē nēsāja abas uz rokām. Laulība bija veiksmīga. Laulātie bija padomju ģimenes ideāls, tikai nesaņēma par to ordeņus un valsts prēmijas.

- |a tu, Konstantīn, liec man saprast, ka jau otro gadu kopā ar ģimeni netieku atpūtā, - iestarpināja Tureckis, - tad atvaino, mana vaina te ir pavisam niecīga. Varu pat teikt, ka nav nemaz. Vai zini, kāpēc?

- Neiekaisti! - Merkulovs centās atvairīties. - Nekādus mājienus nedodu. Pats esi vainīgs, ka mums cita tāda gudreļa nav. Nevajag izlēkt. )a kaut kas notiek, to vien dzirdu, lai dod Turecki. Zināmās aprindās esi kļuvis populārs.

- Man tāpēc nav vieglāk.

- Par to nav jābrīnās. Bet labi, nenovirzies sānis. Tātad fizisko spēku plaukumā (toreiz viņam nebija ne četrdesmit gadu) laseņs kļūst par Veselības aizsardzības ministrijas Galvenās aptieku pārvaldes priekšnieka vietnieku. Vai vari iedomāties, uz kāda hierarhijas pakāpiena laseņs ar šo amatu padomju laikā nostājās? Taču tajā laikā viņa biogrāfijā gadās pirmais nesmukums.

Kādu rītu, ierodoties darbā, viņš ieiet savā greznajā kabinetā, bet pieņemamā istabā kopā ar apjukušo sekretāri jau gaida divi jauni cilvēki civilā. "Labdien, Boris Boriso-vič! Mēs vēlētos ar jums aprunāties." Un uzrāda Spekulācijas apkarošanas nodaļas darbinieku apliecības, lāatzīst, ka laseņs neapjuka, nekrita panikā...

-Vai tu sēdēji tur skapī?-Tureckis neizturēja.

- Netraucē! "Ar ko varu pakalpot?" viņš pajautā, it kā nekas nebūtu noticis. "Braukt jums līdzi, vai arī jūs apmierina mans kabinets?” - "Sākumā varam arī pie jums”... Tas tiešām bija sākums. Sekoja pavēstes ar izsaukumu uz prokuratūru, uz tiesu. Izmeklētāji purināja laseņu kā bumbieri rudenī. Bet lietas būtība bija tāda. Borisa Borisoviča tiešais priekšnieks Omeļčenko bija izvērsis patiešām grandiozu pagrīdes darbību. Medikamenti ar notecējušu realizācijas termiņu veica otru goda apli pa pilsētas aptiekām. Un tikai pēc tam, reizēm konspirācijas nolūkos arī vienlaikus, uz letes nonāca lietošanai derīgās zāles. Liela šo afēru rezultātā iegūtā peļņas daļa nokļuva Omeļčenko kabatā. Protams, tika arī viņa komandai: noliktavu un vairāku aptieku pārziņiem. Savas uzņēmējdarbības laikā Omeļčenko paguva sev uztaisīt tikai miljonu padomju rubļu. Kā tev patīk tāds vēriens?

-Tas iespaido! - Tureckis atsaucās un nožāvājās, pielicis mutei priekšā roku. - Nu un tad?

Merkulovs izlikās, ka nav redzējis šo žestu.

- Izrādījās, ka laseņs ir ne tikai priekšzīmīgs ģimenes cilvēks, bet arī krietns darbinieks. Viņš nebija pat nojautis, ko šefs dara viņam aiz muguras. Katrā ziņā, - uzsvēra Merkulovs, - pret viņu nebija pierādījumu.

-Tas ir?-Tureckim pamodās interese.

-Tas ir, pret viņu netika atrasti nekādi pierādījumi.

- Kāpēc tu to uzsver?

-Tūlīt sapratīsi. )au drīz laseņam lika mieru, tiesa, pēc kārtīgas nervu bendēšanas. Notika skaļa, tomēr slēgta prāva. Dīvaini, tu neko par to neesi dzirdējis? Uz apsūdzēto sola nonāca vairāk nekā desmit cilvēku. Prāvai bija tam laikam raksturīgs fināls: no pieciem līdz desmit gadiem ar mantas konfiskāciju - atkarībā no līdzdalības pakāpes. Zinātāji vienprātīgi to nosauca par "ārstu lietu". Akcentēju to tāpēc, ka pēc gadiem, kad notiesātie iznāca brīvībā, ļaseņs viņiem aktīvi palīdzēja gan materiāli, gan iekārtoties darbā. Iedomājies tik aizkustinošu draudzību!

- Tūlīt sākšu raudāt. Vai tu patiešām domā, ka viņš toreiz bija tīrs?

- Jupis viņu zina, - atzinās Merkulovs. - Interesanti, ka skandāls pozitīvi ietekmēja laseņa turpmāko likteni. Viņš no jauna tika ievērots. Ar savu nepiedalīšanos viņš izbrīnīja daudzus atbildīgus vadītājus - arī pa partijas līniju. Rezultāts nebija ilgi jāgaida - viņu pārcēla uz Ārējās tirdzniecības ministrijas galveno pārvaldi. Iedzimtā godīguma un principialitātes, bet galvenais - milzīgās enerģijas un organizatora talanta dēļ viņš pavirzījās vēl vienu pakāpi uz augšu. Šķita, kur nu vēl augstāk, ļa nu vienīgi par ministru! īstajā reizē tādiem nenogurdināmiem, ar prātu apveltītiem cilvēkiem kā laseņs sākās valsts sabiedriskā un politiskā pārkārtošana.

Pēc visa spriežot, irstot Padomju Savienībai, viņš turēja roku uz valsts farmācijas pulsa. Vārdu sakot, tirgus, kas sāka veidoties, viņam jau bija kabatā. Viņam bija stabili sakari ar aizrobežu piegādātājiem, viņš netieši atbildēja par importa medikamentu sadalīšanu savienotajām republikām. Pats par sevi saprotams, ka no darba Galvenajā aptieku pārvaldē bija palikuši sakari ar pašmāju medicīnas preparātu ražotājiem, un tie paplašinājās. Pavisam negaidīti laseņs pagriezās uz citu pusi. Sociālisma laikmets juka pašos pamatos, činavnieki aizgāja, mainījās vadītāji...

-Gluži kā avīzes "Izvestija" ievadraksts... -Tureckis nespēja vien noklausīties.

-Viņš negaidīja kārtējo varas maiņu un apkārtējās telpas tīrīšanu, kas tai seko. Būdams tālredzīgs, turklāt visai pazīstams un godājams cilvēks, Boriss Borisovičs droši nostājās uz...

- Politiķa ceļa, - Merkulova vietā pabeidza Tureckis.

-Tieši tā. Arī te viņu pavadīja veiksme. Kā pasakā par

bērīti. Tikai atšķirībā no muļķīša Ivanuškas, - aizrādīja Mer-kulovs, - viņš negulēja uz krāsns un nepalīdzēja nekādi bē-rīši, tādi kā radinieki un paziņas augstos amatos.

-Vai nu tā bija?-Tureckis nelikās mierā.

- |a nu vienīgi sievastēvs sniedza morālu atbalstu. -Merkulovs atcerējās. - Viņš bija kaut kāds partijas bonza.

- Redzi nu! Daudz netrūka, lai tu viņam uzliktu galvā nimbu! -Tureckis uz mirkli triumfēja.

Merkulovs triumfu bez žēlastības iznīcināja.

- Pirmkārt, sievastēvs tajā laikā jau bija pensijā. Tomēr jāatzīst, ka agrākās elites sakari bija stipri un uz visiem laikiem. Otrkārt, stājoties laulībā, laseņs jau daudz bija sasniedzis. Treškārt, ja viņam nebūtu bijusi attiecīgā izglītība un galva uz pleciem, pat simt divdesmit astoņi labvēļi neuzvilktu viņu aiz ausīm uz tā pakāpiena, uz kura viņš jau bija nostājies. Bet tā ir tikai lirika. Politiskā karjera Maskavā ir nedroša. Konkurence liela un nežēlīga. Pāriet uz otrajām lomām laseņs nevēlējās, tas nesaskanēja ar viņa ambīcijām. Un tad viņš pieņem, viņaprāt, vienīgo pareizo lēmumu par atgriešanos dzimtenē, ļekaterinburgā.

Viņam jau bija noteikts svars galvaspilsētas politiskajās aprindās un pietiekama popularitāte dzimtenē, viņš apvienoja abus faktorus un ļoti aktīvi iesaistījās priekšvēlēšanu kampaņā par Sverdlovskas apgabala gubernatora posteni. Izveido ap sevi spēcīgu bloku, gūst vietējās farmaceitiskās rūpniecības vadītāju atbalstu, jo ar viņiem bija uzturējis draudzīgas attiecības jau padomju laikā (bet tās ir vēlētāju tūkstošu balsis).

Arī šoreiz )aseņs nepiedzīvoja vilšanos. Urāliešiem iepatikās pazīstamais novadnieks, kas pametis galvaspilsētu, lai ieviestu kārtību savās mājās. Citi to vien gaidīja, lai atrastu iemeslu bēgt uz galvaspilsētu tuvāk pie saldā pīrāga. Vislabāk, ar deputāta mandātu. Bet pēc tam - var pazust kā nebijis. Šis, tieši otrādi, atgriezies, kaut arī galvaspilsētā bija liels cilvēks. Savu lomu nospēlēja tautas izjūtas un to vadītāju gudrība, kuri labi pazina pretendentu. Un viņš dabūja, ko vēlējās, - Urālu gubernatora krēslu. Tomēr labāk nekā iesaistīties Maskavas vājprātīgās politikas aizkulišu cīņās.

- Un jau drīz novadnieki pārliecinājās, ka ievēlējuši ĪSTO cilvēku, - Tureckis novilka medainā balstiņā.

- Kā redzi. Bet tu jau zini, ka dzīve nestāv uz vietas. Tā skraida riņķī un apkārt. Sīkā kooperatīvā tirdzniecība pārauga par ko lielāku. Pagrimusī rūpniecība atkal centās nostāties uz kājām. Un tā vienā skaistā dienā vēlētāji farmaceiti ieradās gubernatora kabinetā ar priekšlikumu izveidot centralizētu firmu savas produkcijas realizēšanai. Ideja tika apspriesta, tika pieņemts lēmums to īstenot dzīvē, taču izrādījās, ka jaunveidojamam monstram trūka vadītāja, laseņs pats atsaucās uz saviem gadiem, laika trūkumu un to, ka savā postenī kopīgajai lietai dos pietiekami lielu labumu. Vajadzēja atrast jaunu un enerģisku, kārtīgu cilvēku, katrā ziņā savējo. Un ļaseņs zināja, tieši ko.

Pirms vairākiem gadiem, viesojoties lekaterinburgā, toreiz Sverdlovskā, bija nogalināta Borisa Borisoviča sieva. Slepkava tā arī nebija atrasts, laseņs palika viens ar meitu. Bija vēl viens cilvēks, tagad divtik dārgs, - vienīgās un dievinātās nelaiķes sievas brāļadēls Ļoņa Bogačovs. laseņs izturējās pret viņu ar simpātijām, vēroja viņa panākumus biznesā, reizēm palīdzēja, kā varēja. Leonīds kaut kādā veidā atgādināja viņu pašu jaunībā. Tā pati neatlaidīgā vēlme dzīvē izsisties uz augšu, vislabāk saviem spēkiem. Bieži vien ar to nepietika.

laseņs bija pārliecināts par savu protežē. Urālos dzimstošajam astoņkājim ar saviem taustekļiem bija jāaptver visa valsts. Tā bija minimālā programma. Leonīds Bogačovs ar viņa palīdzību īstenībā jau pašā sākumā kļuva nekronēts pašmāju farmācijas "karalis". Un, kā mēs abi zinām, ļaseņs savā radiniekā nekļūdījās. - Merkulovs ar atvieglinājuma nopūtu acīmredzot beidza stāstījumu.

Tureckis, kas cīnījās ar snaudu, sapurinājās.

r

- Bagāta biogrāfija, saki, ko gribi. Tomēr atzīsties - no kurienes tu esi tik labi informēts? Kostja, tu stāstīji par tiesas prāvu un gubernatora vēlēšanām tā, it kā pats būtu piedalījies šajos vēsturiskajos notikumos.

- Ne jau es, bet mūsu ģenerālais.

Atbilde Tureckim aizdzina miega paliekas.

- Vai viņš tev to nodziedāja?

- Lielāko daļu. Vai tas tevi mulsina? Viņš labi atceras šo prāvu - un ne tikai no avīžu rakstiem, laseņs galvaspilsētā bija visai ievērojama figūra, turklāt viņš ar ģenerālo ir vienaudzis.

- )a tavos stāstos būtu vairāk dinamikas, tie būtu nenovērtējami.

Soloņins. ]ekaterinburga, 16. septembris, pulksten 16.40.

Turecka uzdevums nekavējoties lidot uz lekaterinburgu un satikties ar Sverdlovskas apgabala gubernatoru deva vielu pārdomām, ļaunā lidojuma iemeslu Aleksandrs Bori-sovičs paskaidroja divos vārdos:

- Vitja, izvelc no viņa visu iespējamo par Graša un Bo-gačova biznesa attiecībām. Es nosūtīju viņam pieprasījumu par Vulfu. Viņš atbildēja, ka sen ar Vulfu nav kontaktējies. Man tas viss nepatīk.

- Bet ja patiešām tā ir?-Soloņins izteica pieņēmumu.

-To tu noskaidrosi tur, - Ģenerālprokuratūras izmeklētājs Tureckis pabeidza tonī, kas nozīmēja, ka Soloņinam jālido jebkurā gadījumā.

Un pēdējā laikā Viktors jau kuro reizi lidinājās augstu virs zemes. Viņam sāka likties, ka dzīve ieiet jaunā fāzē, kas nesaraujami saistīta ar "Aerofloti”, un lidojumiem gaisa laineros nekad nebūs gala. Lidmašīna bija kļuvusi par otrajām mājām, bet pasažiera krēsls pārgultu. Bijusi lidmašīnā vēl sauna un baseins, uz zināmu laiku varētu pārcelties tajā.

TU-154 (modelis, kas pēdējās dienās viņu vajāja) strauji uzņēma augstumu.

-Vai jūs slikti panesat lidošanu vai vienkārši baidāties lidot?

Klusā, maigā balss lika notrīcēt. Soloņins pagriezās. No viņa pa labi pie iluminatora sēdēja simpātiska, gadus divdesmit astoņus, trīsdesmit veca sieviete un smaidīja. Peln-krāsas mati bija gludi sasukāti un saņemti mezglā uz pakauša, acis - lielas, koši zilas, mute - jutekliska, kakls -tievs. Soloņins jutās kā pēdējais idiots, ka nav pievērsis uzmanību kaimiņienei tūlīt un ierunājies pirmais.

- Kāpēc jūs tā domājat? - Viņš pats brīnījās par savu balsi, kas aiz pārsteiguma sāka sēkt.

- Jūs tā izskatāties. Vai gribat apskatīties? - Nebēdnīgi nozibinājusi acis, svešiniece atvēra dāmu rokassomiņu.

- Nu nē, atbrīvojiet mani no tādām šausmām! - Soloņins noraidīja viņam pasniegto spogulīti. - Pēdējā laikā tikai esmu pārāk daudz lidojis.

- "Aeroflotes” slepenais inspektors? - kaimiņiene pa jokam izteica minējumu.

-Vēl ļaunāk, - Soloņins pateica pirmo, kas ienāca prātā. - Slepenais korespondents avīzei, kas nav slepena.

- Ak! Jūs esat žurnālists.

- Uzminējāt. Starp citu, Viktors. - Soloņins galanti pielieca galvu.

- Liza.

- Skaists vārds. - Soloņins operatīvi sāka meklēt flirta iespējas, taču Liza viņu pārtrauca.

-Tikai nesakiet, ka jūsu pats mīļākais vārds un tā tālāk...

- Ne prātā nenāk! Pasaulē ir ļoti daudz skaistāku vārdu... - Soloņins apklusa, pats nesaprazdams, kas viņu parāvis aiz mēles.

Kaimiņiene nosarka, viņas vaigu muskuļi sakustējās. Tik atklātu nekauņu viņa acīmredzot satika pirmo reizi. Taču savaldījās, neko neatbildējusi.

- Edgars Pouels. Pirmais cēliens, otrā aina... - Soloņins mēģināja glābt situāciju.

Liza neizpratnē palūkojās uz ceļabiedru. Sārtums lēnām mazinājās.

- Es citēju amerikāņu dramaturga Edgara Pouela frāzi, -viņš paskaidroja. - Neapvainojieties, please.

Liza sāka smieties.

- Un kā sauc darbu, no kura ņemts citāts?

Soloņina prāts sāka drudžaini darboties. Edgara Po pārtaisīšanai par Pouelu bija pieticis ar sekundi, bet viņa vēlas zināt vēl pārējo. Gluži kā advokāts tiesas sēdē. Aiz iluminatora debesīs peldēja pūkaini, balti mākoņi un veidoja bezgalīgu, saules staros vizošu baltu tuksnesi.

- "Mākonis”, - Soloņins attapās un caururba kaimiņieni ar atklātu, godīgu skatienu.

- Neesmu dzirdējusi par tādu autoru.

- Viņš ir no jaunajiem, - Soloņins arvien vairāk pinās melu tīmeklī. - Bet daudzsološs.

Aizmirsusi Soloņina neveiksmīgo joku par savu vārdu, Liza atdzīvojās.

- Jūs tātad sakāt, ka esat žurnālists. No kādas avīzes?

-"Segodņja".

- Vai visi jūsu darbinieki tiek novesti līdz tādam stāvoklim?- Liza plati pasmaidīja.

- Nē. Pēdējā laikā iznācis daudz lidot. Zināt, šurp un turp. Komandējums komandējuma galā. Tagad uz lekate-rinburgu. - Soloņinam kļuva vieglāk runāt, jo tagad viņš teica patiesību.

- Uz lekaterinburgu?

- lekaterinburgu.

- Un kas jūs interesē lekaterinburgā?

- Gribu intervēt šīs lieliskās pilsētas tēvus un uzrakstīt par Urāliem. |ūs pati, Liza, esat no Sverdlovskas?

- No lekaterinburgas, - viņa aizrādīja.

- No lekaterinburgas?

- Gan jā, gan nē. Esmu dzimusi un augusi Maskavā. Vēlāk kopā ar ģimeni pārcēlos uz vēsturisko dzimteni.

- Un ar ko jūs tur nodarbojaties? - Soloņins turpināja nelielo pratināšanu

-Strādāju advokātu kantorī.

- Par sekretāri?

- Par advokāti. Vai par to jābrīnās? Maskavā beidzu juridisko fakultāti un atgriezos strādāt mājās. - Liza paraustīja plecus.

- Un kā tiekat galā ar darbu? - Soloņins painteresējās.

- Lieliski! - Liza lepni izstiepa uz priekšu apakšlūpu.

-Tā jau es domāju.

- Kāpēc?

-Tāpēc, ka tāda meitene kā jūs nevar negūt panākumus, - Soloņins šajā frāzē ielika visu savu pievilcību.

Viņa samulsa. Pavisam nedaudz.

- )ūs glaimojat. Bet man tas patīk.

- Necik! - Soloņins vairs nespēja apstāties. - Vai gribat, lai pastāstu par savām pēdējām reportāžām no Krimas? Ļoti skaistas vietas. Pat gluži pasakainas vietas.

Visu atlikušo lidojuma laiku Soloņins stāstīja par reāliem iespaidiem, izlaižot, protams, ar izmeklēšanu saistītās epizodes. Izstāstīja dažas leģendas par Ajudagu un Zelta pludmali. Un juta lielu nožēlu, kad stjuarte paziņoja par nolaišanos. Savus krājumus viņš vēl nebija izsmēlis.

- Vai drīkstu uzaicināt uz kafijas tasi? - pajautāja Soloņins, lidostas ēkā pēc bagāžas saņemšanas dodoties uz izeju.

Viņi nosēdēja otrā stāva kafejnīcas bārā vēl stundu. Tagad iniciatīvu pārņēma Liza un stāstīja par savu darbu, par pilsētu. Soloņins sievietes sabiedrībā sen nebija juties tik viegli un atraisīti. Varēja domāt, ka viņi pazīstami simt gadu.

- Kad būsiet atradis, kur apmesties, piezvaniet. |a rodas kādas problēmas, palīdzēšu. - Liza pasniedza vizītkarti.

Līdz pilsētas centram viņi nokļuva ar taksometru.

- Es ieteiktu viesnīcu "Urāli", - jaunā sieviete uz atvadām pateica un izspurdza no mašīnas.

- Uz gubernatora rezidenci, - Soloņins uzrunāja šoferi un juta, ka virsū nāk melanholijas vilnis. Viņš nedomāja kavēties ļekaterinburgā, vēl jo vairāk apmesties viesnīcā. Viņš cerēja tikt galā ar uzdevumu vienā dienā un tūlīt lidot atpakaļ, ja veiksies - ar nakts reisu. Vajadzība zvanīt jaunajai paziņai atkrita pati no sevis.

Viņam veicās. Jaseņs bija savā kabinetā un, uzzinājis par atlidojušo izmeklētāju, lūdza nekavējoties aicināt iekšā.

Izrādījās, ka viņš ir korpulents, pavisam sirms, gadus sešdesmit vecs vīrs ar možu seju, kas vēl nav zaudējusi pievilcību, un spēcīgu roku, par ko Soloņins pārliecinājās sarokojoties.

Viņi iegāja atpūtas telpā blakus kabinetam un iekārtojās ādas klubkrēslos, laseņs lika atnest tēju.

- Boris Borisovič, es zinu, ka Bogačovs ir jūsu dzīvesbiedres brāļadēls un jums varbūt sāpīgi runāt par šo tematu, taču slepkavības izmeklēšana nav pabeigta un mums vajadzīga jūsu palīdzība, -Soloņins sāka iespējami smalkjūtīgi.

- Ko gan es varu līdzēt? - Jaseņs noplātīja rokas.

- Gribētos vairāk uzzināt par Bogačova partnerattiecībām ar vāciešiem.

- Piemēram?

- Piemēram, par Vulfa attiecībām ar Bogačovu, - Viktors pateica, nolēmis sākt iztālēm. Gan nokļūsim arī līdz Grasam.

- Ko tur stāstīt. Līgums, kuru Ļoņa pirms laba laika ar viņu noslēdza, teikšu atklāti, bija paverdzinošs. Tomēr iespēja izvēlēties tolaik nebija. Es piekritu Ļoņas lēmumam. Bet Vulfs droši vien domāja, ka visu mūžu viss paliks pa vecam. Lai velns viņu parauj! - jaseņs uztaisīja iespaidīgu pigu un iedzēra no savas krūzītes. - Ļoņa būtu tālu ticis... |a nebūtu apstādināts. Viņš taču plānoja paplašināties. Organizēt ražošanu uz vietas. Vai saprotat?

- Mums tas ir zināms, - precizēja Soloņins.

- Neilgi pirms viņa nāves Vulfs man personiski piezvanīja - nokāpis no Olimpa augstumiem - un lūdza iespaidot radinieku. Nezinu, kā viņš bija uzzinājis par Ļoņas plāniem, bet lūdza atrunāt. Es pateicu, ka lēmumus pieņem Ļoņa. Viņš vada koncernu, un viņam pieder akciju kontrolpakete.

- Un viņš personiski var pieņemt visus principiālos lēmumus?

- Tieši tā.

- Pagaidiet! - Soloņins attapās. - Mēs taču ar elektronisko pastu nosūtījām jums pieprasījumu, bet jūs atbildējāt, ka jums ar Vulfu diezgan sen nav bijis kontaktu.

- Jūs sūtījāt pieprasījumu?

- Nūjā, - apliecināja Soloņins. - |ūs gribat teikt, ka neesat to saņēmis?!

- Saņēmu. Tikai atvainojiet, Viktor Mihailovič, jautājums bija nevis par Vulfu. bet Henrihu Grašu, viņa bijušo partneri. Ar viņu patiešām sen neesmu sazinājies.

Soloņins jutās neērti. Tāda kļūme! Un kas to pieļāva? Galvaspilsētas izmeklētāji. Precīzāk izsakoties, Ģenerālprokuratūras pats galvenais izmeklētājs. Viņš sāka izdomāt Tu-reckim visdažādākos sodus. Uzvārdu sajaukums gluži kā bērnudārzā. Uzreiz vajadzēja nosūtīt pieprasījumu par Vācijas kancleru, kāpēc jābūt tik sīkumainam.

Soloņins tagad zināja visu, kas vajadzīgs. Uzdevis vēl dažus jautājumus par Vulfu, noskaidrojis telefona sarunas detaļas, viņš jau grasījās atvadīties.

Iezvanījās tālrunis. Gubernators pastiepa roku uz galdiņa pusi un pacēla klausuli.

- Jā, jā. Esmu brīvs. - Viņš pagriezās uz Soloņina pusi un paskaidroja: - Atvainojiet, zvana bērns. Šodien atgriezies no galvaspilsētas.

Soloņins piecēlās kājās.

- Paldies, Boris Borisovič! Nevēlos jūs aizkavēt.

- Par ko tad pateicaties? Neko īpašu nepastāstīju, -labsirdīgi nobrīnījās laseņs.

-Tikai jums tā šķiet.

Atvērās durvis. Soloņins pagriezās un sastinga.

Uz sliekšņa stāvēja Liza.

- Mana meita Elizabete, - laseņs iepazīstināja Soloņi-nu ar neseno ceļabiedri.

Viņa stāvēja viegli izbrīnījusies, un viss viņas izskats pauda: saki, ko gribi, bet prese strādā operatīvi - no kuģa taisnā ceļā pie gubernatora.

-Viktors Mihailovičs Soloņins, - ievērojot etiķetes noteikumus, turpināja laseņs, Liza sāka smaidīt un jau gribēja pavērt muti, taču tēvs pabeidza: - Kriminālmeklēšanas majors no Maskavas.

Smaids no gubernatora meitas sejas nozuda, to nomainīja neviltots izbrīns, it kā viņa redzētu tēva notvertu sniega cilvēku.

Pamanījis meitas mulsumu un sapratis to pēc sava prāta, viņš steidzās paskaidrot:

- Viktors Mihailovičs ieradies sakarā ar Leonīda nāvi. Viņš nodarbojas ar tās izmeklēšanu.

Soloņins stāvēja kā nekustīga statuja.

- Mēs jau esam pazīstami. - Liza attapās pirmā. - Lidojām ar vienu reisu.

Tagad bija kārta brīnīties Jaseņam. Viņš pievērsa skatienu Soloņinam.

- Tieši tā, - viņš steigšus atteica un tūlīt steidzīgi piebilda: - Pat sēdējām blakus.

- Viktor Mihailovič, vai pirmo reizi esat pie mums Urā-los? - piepeši pajautāja laseņs.

Soloņins pamāja ar galvu.

- Atnāciet pie mums vakariņās. - Gubernators paskatījās uz meitu. - Ceru, ka Liza neiebilst. Saimniece man ir tikai viena.

Viktors gribēja iebilst, ka ar pirmo reisu grib atgriezties Maskavā, taču nespēja. Liza vēroja viņu ar samiegtām acīm, it kā redzētu pirmo reizi.

Uz ielas viņš noķēra taksometru.

- Uz kurieni? - painteresējās vadītājs.

Soloņins apsēdās blakus šoferim.

-Viesnīca "UrāIi".

Tureckis. Maskava, 16. septembris, pulksten 20.21.

Un tomēr pat pēc Soloņina atlidošanas viņam neizdevās tikt vaļā no šaubām.

Vulfs vai Grass?

Grass vai Vulfs - tāds ir jautājums.

Filozofiskās pārdomas (ko nekas neapstiprināja) pārtrauca tālruņa zvans

- Aleksandr-r! - nodārdināja mundrā Pitera Redveja balss. - Man ir neatliekamas jaunas ziņas, tāpēc nolēmu notvert tevi uz labu laimi. Vai es pareizi pateicu?

- Esi notvēris, - Tureckis konstatēja. - Pareizi. Cel tos jaunumus galdā!

- Mēs veicām bioloģisko ekspertīzi pēdām, ko slepkava atstājis uz Interpola darbinieka līķa.

- Kādas tur varēja būt pēdas? - Tureckis neticīgi pavīpsnāja. - Varbūt viņš bija atstājis savu vizītkarti?

-Tu velti ironizē. Runa ir par matu.

- Matu?

- Jā, parastu vīrieša matu.

- Kur tad viņš to atstājis? Varbūt viņš ir izvirtulis?

- Nezinu. Mats atrasts nogalinātajam uz kakla, la atceries, Kraitonam bija salauzts kakls. Varbūt slepkava uzspiedis tam ar ceļgalu.

- Kādi mati? Vai tie aug caur biksēm?

- Slepkava bijis šortos. Tas droši zināms. Ir liecības.

- Ko! Viņš atpazīts?!

- )ā. Un ļauj vienreiz runāt! Vispār bija aizdomas par mata piederību, taču nācās līdz zināmam laikam tās atlikt malā. Patlaban iegūta pilnīgi droša informācija. Kapteinim Kraitonam bija uzdevums sameklēt Sanpoldevansā kādu afēristu. Krievu izcelsmes vācieti...

Tureckis neviļus saspringa.

Viņš saprata, ka tuvojas atklāsmes mirklis. Un sajuta vieglu greizsirdības dūrienu. Kā nekā tieši viņš bija savilcis visus pavedienus vienkopus un atdevis Redvejam, bet tas tagad plūc laurus. Ja Tureckis nebūtu piesējies lodei, ar kuru nošauts Bogačovs, nevarēja zināt, kad uzrastos pavediens "Bogačova slepkava - starptautisks terorists." Varēja, protams, pirms nedējas doties uz Vāciju, dzert ar Red-veju šņabi un rakņāties Interpola Eiropas arhīvos, taču reizēm der atcerēties tik banālu un nedrošu lietu kā intuīcija un deldēt bikses tepat Maskavā. Iznāk, ka Redvejs nu atmaskos un saņems ciet Bogačova slepkavu?! Vajadzēs tomēr lidot uz VFR, lai būtu vismaz klāt pie apcietināšanas...

Tureckis neizturēja un, gaidot aplausus, pateica uz labu laimi:

-Viņam ir mazliet pāri divdesmit gadiem! Un viņu sauc Viktors Guks?

- Kāds Guks? - brīnījās Redvejs. - Nekā tamlīdzīga. Viņu sauc Igors Vellers. Un viņam tuvu pie piecdesmit gadiem. Kādu laiku dzīvojis ASV, tur daudz ko sastrādājis un aizbēdzis, pēc tam nekur nav rādījies.

- |ā? Labi, bet kā izdevās atrast viņa matu? - Tureckis zaudēja pašpaļāvību. Acīmredzot ar lidošanu uz Vāciju nebija ko steigties.

- Pavisam nejauši. FIB, izmeklējot Vellera mahinācijas, uzgāja viņa personisko bankas seifu. Seifs tad jau bija tukšs, taču uz viena nekam nederīga papīriņa tika atrasts mats. Tas un uz interpolieša atrastais mats pieder vienam cilvēkam.

- Vellers, Vellers, - nomurmināja Tureckis. - Cik ilgi viņš dzīvojis Amerikā?

- Vismaz no astoņdesmito gadu sākuma. - Redvejs saprata jautājumu pēc sava prāta. - Šķiet, politiskais emigrants.

-Okei, Pit, būšu tev parādā.

Pēc dažām minūtēm Tureckis piezvanīja Merkulovam.

- Kostja, kā tev liekas, vai astoņdesmito gadu sākumā daudz cilvēku devās projām no PSRS?

- Uz Izraēlu?

- Kāpēc uz Izraēlu? Uz Ameriku.

- Nez vai kāds brauca. |a nu vienīgi bēga. Nebija liela atšķirība - braukt uz Izraēlu vai Ameriku, ja atceries, vīzas tika noformētas uz Austriju, Itāliju. No turienes brauca, uz kurieni vajag.

- Jo labāk. Kā lai mēs atrodam vienu tādu bēgli?

- Kādu bēgli?

- Bogačova slepkavu.

Igors Mellers

Pirmais maijs Velleru ģimenē atnāca ne tikai kā strādnieku solidaritātes svētki. To pavadīja svarīgs notikums -beidzot piedzima mazulis. Prieku par notikumu pastiprināja apstāklis, ka bija piedzimis zēns, dzimtas turpinātājs. Velleru pāris vairs nebija jauns, gādāt vēl kādu bērnu nevarēja atļauties, tāpēc atdeva visu mīlestību vēlajam auklējumam.

Zēnu nosauca par Igoru, dzimtā tas bija pirmais krievu vārds (Velleri mita Urālos kopš pilsoņu kara laikiem). Abi vecāki, kādas Sverdlovskas skolas skolotāji, saistīja ar dēlu jau padzisušās cerības uz vecumdienām mazbērnu lokā.

Materiālo iespēju robežās viņi centās Igoram neko neliegt. Tomēr īpaši nelutināja. Kad trīspadsmit gadu vecumā dēls lūdza nopirkt ģitāru, vispirms vajadzēja stāties tēva un mātes jautājumu krustugunīs un izstāstīt par tik negaidīta lūguma iemeslu un pirkuma mērķtiecību.

Iemesls bija vienkāršs - sētā gribējās ar serenādēm iekarot jauno draudzeņu sirdis. Toreiz sākās īsts pagalma me-nestreļu bums, un Igors nevēlējās atpalikt no citiem. Tieši otrādi, neatkarīgi no apkārtnes un atrašanās vietas viņš allaž centās būt uzmanības centrā.

Protams, vecākiem viņš to neteica, bet atsaucās uz vēlēšanos būt vispusīgi attīstīts zēns. Atbilde vecākiem patika, un jau pēc nedēļas viņš bija jaunas sešstīgu ģitāras īpašnieks.

Sākumā no spēlēšanas sāpēja pirkstu spilventiņi. Tiem pārklājoties ar biezu tulznas kārtu, spēlēt kļuva vieglāk, taču uzradās jauna problēma - repertuāra ierobežotība. To paplašināt Igors nespēja primitīvo akordu dēļ (viņš bija apguvis tikai "zagļu kvadrātu"). Pagalmā sāka viņu apcelt. "Es aizeju" un "Gaidi mani, meitene", ko viņš dziedāja aizlūstošā balsī katru dienu, draugiem un draudzenēm apnika, un, lai nezaudētu autoritāti, Igors galu galā ģitāru pameta.

Taču pameta neveiksmīgi - nolika ziemā pie apkures radiatora un aizmirsa. Kad dēla prombūtnes laikā istabā ieskatījās māte, viņas acu priekšā atklājās šausmīga vanda-lisma aina: ģitāra visai maz vairs līdzinājās mūzikas instrumentam.

Vakarā Velleru mājās izcēlās skandāls.

Pēc garām vecāku notācijām par necienīgu izturēšanos pret dāvanām un naudu Igors salaboja sakaltušo instrumentu un neatlaidīgi ķērās pie meistarības pilnveidošanas.

Vēlāk atceroties šo incidentu, Igors atzinās, ja toreiz tēvs ar māti nebūtu ievainojuši viņa patmīlību, viņš tā arī nekad nebūtu iemācījies ciešami spēlēt.

Tomēr mīlestība pret mūziku neaprobežojās ar ģitāru vien. Septiņdesmito gadu sākumā viņš beidza vidusskolu un kā daudzi vienaudži aizrāvās ar mūsdienu estrādes mūziku, kas no aizrobežas tikko sāka lauzt ceļu uz Savienību. Lenšu magnetofoni skaitījās ultramoderna, katram melomānam nepieciešama manta. Igors pieskaitīja sevi pie tiem un centīgi dzinās pa pilsētu jaunu ierakstu meklējumos. Tiesa, tālu meklēt nevajadzēja. Savas intereses viņš apmierināja, tos parasti pērkot vai iemainot no pagalma kaimiņa Vovas Sļivcova jeb vienkārši Sļivas.

Kaut arī viņi abi ar Sļivu bija vienā vecumā, kaimiņš jau agri izrādīja komersanta tvērienu un neko nedarīja tāpat vien.

Nauda Igoram bija reti, taču ļoti gribējās dabūt savā īpašumā jaunumus, un viņš sāka ņemt lentes uz parāda. Parāds auga kā sniega pika, Igors domāja, ka viss atrisināsies pats no sevis, taču tā nenotika, un parāds kjuva arvien lielāks. Un kādā jaukā, siltā vakarā S|iva ar draugiem sagaidīja viņu pie kāpnēm un, liekot lietā fizisku spēku, aizvilka uz pagrabu. Tur Igoram pavisam primitīvi sadeva pa kaklu.

- Nākamo pirmdienu atdosi parādu. Citādi... - Sļiva pabāza zem deguna sīku dūri.

Atdot parādu nevajadzēja. Pēc dažām dienām Sļivu apcietināja, jo bija apzadzis kādu dzīvokli, un no soda izolatora viņš mājās neatgriezās. Izmeklēšanas laikā noskaidrojās, ka viņš piedalījies arī pensionāra piekaušanā atpūtas parkā. Viņš saņēma atbilstošu sodu un, pēc Igora domām, pelnīti tika nosūtīts gulēt uz nārām.

Atgadījums ar magnetofona lentēm un Slivu rosināja Igoru pieņemt stingru lēmumu kļūt par milici. Nevis par vienkāršu posteņa milici vai iecirkņa pilnvaroto, bet par izmeklētāju vai inspektoru, kas cīnās ar tādiem kā Sļiva un pats dotu šiem pa purnu.

Stingrais lēmums pēc skolas beigšanas nemainījās. Gadu līdz armijai viņš strādāja par pastnieku un pēc dienesta armijā gribēja iestāties milicijas skolā vai juridiskajā augstskolā.

Igoru iesauca robežapsardzības karaspēkā. Dienests pagāja Rietumukrainā uz Polijas robežas. Attiecības ar kaimiņiem bija itin draudzīgas, un viņu dēļ nebija jāraizējas. Divu gadu laikā Igors nedabūja redzēt nevienu PSRS valsts robežas pārkāpēju.

Toties redzēja un piedzīvoja ko citu.

Par savu izskatu viņš nesūdzējās. Skolā viņš bija pat saukts par skaistuli. Ne tikai skaidro, zilo acu dēļ. Garš, iznesīgs, ar rūsganu matu ērkuli, viņš patika daudzām meitenēm. Norādot uz ārējo līdzību un izcelsmi, viņas puisi pa jokam sauca par Hansu. Bet toreiz viņam ar sieviešu dzimumu nebija nekādu attiecību.

Pirmais skolotājs šajā jomā kļuva viņa novadnieks, jaunākais seržants Kasjanovs.

- Nerausties! - Kasjanovs uzsita uz pleca Igoram, kuru bija pārņēmis neparasts biklums. - Šonakt kļūsi par vīrieti.

- Kā tad tā? - Igors brīnījās.

- Kā, kā? Zaudēsi nevainību, tā. Saprati?

- Ahā!

Vietējais ciematiņš, kur šķūnī salmos Igors kļuva par vīrieti, bija slavens ar vietējo jaunkundžu labvēlību pret jaunajiem zaldātiņiem. Ciema puiši, kļuvuši pilngadīgi, brauca uz pilsētu meklēt darbu, bet mājās ieslēgtās skaistules ar garām bizēm slepus draudzējās ar netālā robežposteņa karavīriem.

Pirmo intīmo tuvību ar sievieti Igors bija iedomājies pavisam citādu, taču dzīve izrādījās līdz nejēdzībai prozaiska. Izmetis no galvas romantiku, līdz demobilizācijai palikušo gadu viņš pavadīja, pilnveidojoties senajā mīlas mākslā. Un pārbrauca mājās ar krietnu pieredzi mīlas lietās.

Tomēr, atgriezies civilajā dzīvē, viņš nesāka skraidīt pakaļ brunčiem, bet apsēdās pie grāmatām, lai pamatīgi sagatavotos iestājeksāmeniem vietējā juridiskajā institūtā. |au pirmajā reizē Igors spīdoši nokārtoja iestājeksāmenus un tika ieskaitīts pirmajā kursā.

Mācību laiks aizskrēja kā viena diena. Igors steidzināja laiku, ilgodamies drīzāk darīt īstu darbu. Vecākiem darīja raizes kas cits: kad dēls beidzot pārstās mainīt draudzenes un norimsies. Viņi ilgojās auklēt mazbērnus. Igora plānos nekas tāds neietilpa.

Pēdējā kursā viņam bija ilgāks romāns ar jaunākā kursa studenti Viku Vorobjovu. Tas ilga septiņus mēnešus! Igoram tas bija īsts rekords. Paziņas un vecāki sāka domāt, ka šoreiz viss beigsies ar kāzām. Kad Vika saņēma dūšu un pati ieminējās par iespēju piešķirt attiecībām likumīgu spēku, Igors aizlaidās. Šāda perspektīva viņu neiepriecināja, un nākamajā dienā viņi izšķīrās.

Igors bija pieņēmis galīgu lēmumu: vispirms jāiekārtojas darbā, stingri jānostājas uz kājām, un tikai pēc tam ģimene ar visām izrietošajām sekām - autiņiem un visu pārējo.

Sadale iepriecināja. Viņš palika Sverdlovskā un tika nosūtīts par jaunāko operatīvo darbinieku vienā no rajona valsts īpašuma izlaupīšanas un spekulācijas apkarošanas nodaļām. Igoram sen niezēja nagi uz tādiem kā Sļiva.

Likteņa ironijas dēļ viņi satikās vēlreiz.

Ēdnīca, kurā Igors iegriezās pusdienot, bija pustukša. Viņš paņēma pelmeņu dubultporciju, tēju ar citronu un iekārtojās pie brīvā galdiņa. Parasti viņš ēda pusdienas rajona nodaļas ēdnīcā, bet šodien darbs bija aizvedis uz veselu dienu ārpus pilsētas un vajadzēja apmierināties ar to, kas gadījās.

Pelmeņi, kā izrādījās, bija pusjēli, viņš tikai ar grūtībām tos spēja ēst un jau sāka domāt, vai tiks galā ar visu šķīvi. Viņš nepaguva domu izdomāt līdz galam, kad uz pleca noslīga kāda roka.

-Tu, Igor?

Viņš pacēla galvu. Blakus, atņirdzis bezzobaino muti, stāvēja noplucis tips ar īsi apcirptiem matiem. Igors tikai ar grūtībām pazina Vovu Sļivcovu, tas ir, Sļivu.

- Vova! Kā tu šeit gadījies? - Igors zināja, ka Sļiva, atgriezies no mazgadīgo kolonijas, tūlīt iekritis par kādu lielāku noziegumu un patlaban viņam jāatrodas kādā patālā vietā.

Kādreizējais kaimiņš apsēdās pretī un uzsita pa galdu ar iesākto alus pudeli.

-Tātad pazini. Tātad neesmu kļūdījies. - Viņš nepatīkami iesmējās. - Kur tas laiks!

- ļā, laiks skrien. - Igors beidza bakstīt pelmeņus un, vēlēdamies ātrāk atkratīties no bērnības "drauga", sāka dzert tēju.

- Bet es, Igor, pirms nedē|as tiku brīvībā. Nolēmu -pietiek, pielieku pagātnei punktu.

Sļiva pielika pie lūpām pudeli un iedzēra vairākus lielus malkus. Pa vājo kaklu uzkrītoši pārvietojās asais gā-murs.

Igors īpaši neticēja bijušā cietumnieka apņēmībai sākt darba dzīvi. Tomēr pajautāja - tāpat vien, lai neklusētu:

- Uz kurieni dosies? Uz rūpnīcu? Vai autoparku?

-Varu arī uz rūpnīcu, - prātīgi novilka Sļiva. - Varu strādāt gan par virpotāju, gan atslēdznieku. Esmu šos amatus apguvis. Tie man tik tālu! - Un viņš novilka ar plaukstas malu pa kaklu.

- Ko lai saku, vēlu veiksmi. - Igors izdzēra tējas paliekas un grasījās doties projām.

Sļiva sarosījās.

- Nesteidzies! Ir runāšana. Vai neizpalīdzēsi, kamēr iekārtošos darbā? Saproti pats, ar naudu šobrīd švaki.

- Pats esmu uz sēkļa. - Igors nejuta vēlēšanos aizdot.

- Es atdošu! Tu mani pazīsti.

-Teicu jau, ka esmu uz sēkļa. - Igors nožēloja, ka iegājis šajā ēdnīcā. "Pielipis kā dadzis," viņš nodomāja un cēlās no galda.

Sļiva pieķērās pie elkoņa.

- Tādā gadījumā, - viņš atvēra plaukstu ar briljantu gredzenu, - lēti pārdošu.

Šāda pavērsiena ieintriģēts, Igors atkal apsēdās. Zinot Sļivas pagātni, nebija grūti iedomāties, kā dārgais nieciņš nokļuvis nemazgātajā rokā.

-Cik gribi?

- Cik nav žēl? - Sļiva atdzīvojās.

- Hmm. Tādā gadījumā līdz algai sūkāšu ķepu.

- Cik vari?

- Pussimtu.

- Igor, tā ir laupīšanas dienas laikā! - vairāk kārtības pēc iesaucās kaimiņš. - Tas maksā desmitreiz vairāk.

- Kāpēc tad atdod pa lēto?

- Rublīši vajadzīgi. Citādi gan to nedarītu.

- Labi, iziesim uz neitrālo joslu, - ierosināja Igors. - Dodu septiņdesmit piecus. Pussimts tūlīt, divdesmit piecus ienesīšu rīt.

S|iva pievērsa viņam drūmu skatienu, kā pārbaudīdams, piekrāps vai ne.

-Vairāk man nav klāt. - Igors uzsita pa kabatām. Viņš sacīja patiesību.

- Kad tev nauda bijusi? - Atbrīvotais cietumnieks vēlreiz iesmējās savus pretīgos smieklus. - Norunāts!

Tā starp kriminālistu Sļivcovu un spekulācijas apkarošanas nodaļas leitnantu Velleru notika klasiskā preces apmaiņa pret naudu. Igors pareizi nosprieda, ka Sļiva pat nenojauš, kur viņš strādā.

Atgādinājums, ka Igors nekad nav izcēlies ar biezu maku, aizvainoja, un uzradās liela vēlēšanās nosūtīt Sļivu atpakaļ uz turieni, no kurienes viņš tikko bija atgriezies. Būtībā tieši tāpēc viņš gredzenu bija pircis. Un, atgriezies rajona nodaļā, pirmām kārtām to nodeva kriminālmeklēšanas vīriem.

Viņš nespēja vien nobrīnīties, kad nākamās dienas rītā noskaidrojās, ka pirkums ietilpst to dārglietu sarakstā, kas izzagtas no centrālā juvelierveikala "Pērle". Veikals bija aplaupīts pirms pusgada, noziedznieki nebija atklāti, un izmeklēšana karājās gaisā. Tagad bija rasts pieturas punkts.

Uz Sļivas dzīvokli izbrauca operatīvā grupa.

Vovu mocīja smagas paģiras. Bija redzams, ka viņš nosvinējis vakardienas izdevīgo darījumu. Viņš tūlīt nemaz neaptvēra, kas īsti notiek. Ieraudzījis durvīs Igoru un vēl divus vīrus, viņš sāka muļķīgi smaidīt un tūlīt vaidēdams pieķērās pie galvas.

- Ak... Esi atnesis kvartu. īstajā reizē. )a nesalāpīšos, nolikšu karoti.

- Atpūtīsies kamerā, Sļivcov. Posies! - mierināja viens no operatīvajiem, un Sļiva sāka kaut ko apjaust.

No virtuves izskrēja māte, izkaltusi, padzīvojusi sieviete. Uzzinājusi, kas noticis, uzklupa dēlam ar dūrēm. Tam pat nebija spēka aizstāvēties.

Kratīt dzīvokli nebija vajadzības. Sļiva atdeva sainīti ar gredzeniem un auskariem pats, taču... neparko neatzinās.

- Ne par kādu veikalu neko nezinu. Nemēģiniet piesiet, no tā nekas neiznāks.

- Tu tos atradi uz ielas. Vai ne? - priekšā pateica operatīvais no kriminālmeklēšanas.

-Varbūt tā ari ir.

- Parunāsimies citā vietā. Ierastākā. - Otrs operatīvais ieslēdza viņu rokudzelžos.

Sļiva nozibsnīja uz Igora pusi ļaunu skatienu.

- Uz kurieni jūs mani...

- Neizliecies par muļķi, - atbildēja Igors. - Brauksi pilnveidot atslēdznieka un virpotāja meistarību. Doties uz rūpnīcu tev par agru, vēl neesi nobriedis.

- Tu gan, Igor, esi... - Šajā vietā arestētajam civilizētais vārdu krājums izsīka.

Pratināšanā Sļiva tomēr atzinās.

Pēc atbrīvošanas ieradies dzimtajā pilsētā, viņš bija saticis vecu draugu, kas piedāvājis drošu darbiņu - "aptīrīt" kāda bagāta veikala vadītāja vasarnīcu. Rudens, vasarnīcas tukšas, iespēja uzrauties - viena no simta. Kas zina, var atrasties kas vērtīgs. Sļiva nodomājis, ka dzīvošanai kaut kas taču vajadzīgs, ka pēc zonas vienkārši nepieciešams sarīkot lepnu atgriešanos, ka risks nav liels, un tāpēc piekritis.

Rūpīgi izrevidējuši divstāvu ēku, viņi uzgājuši īstu noslēptu bagātību - apavu kārbā zelta juvelierizstrādājumus. Kārbu virtuves atkritumu tvertnē atradis Sļiva un nav bijis slinks to pārbaudīt. Zagļi uz tādu veiksmi, protams, nebija cerējuši. Paķēruši guvumu, viņi steidzīgi laidušies lapās. |au mājās pie līdzzinātāja, ar iesauku Grimza, guvumu brālīgi sadalījuši.

Liecība izklausījās gluži ticama. Veikala aplaupīšanas brīdi Vova vēl nebija izcietis sodu. Viņam bija dzelžains alibi.

Kriminālmeklēšanas priekšnieks paraustīja plecus.

- Izskatās, ka jāķeras klāt veikala vadītājam. |a tā, tad šī nav mūsu resora lieta. Lai ar to nodarbojas valsts īpašuma izlaupītāju apkarošanas nodaļa.

Un lieta nonāca nodaļā, kas cīnījās ar valsts mantas izlaupītājiem un spekulantiem.

Igors, ar kuru viss bija sācies, tika iekļauts nodaļas priekšnieka grupā, un ritenis sāka griezties.

Vispirms viņi mēģināja atgūt laupījuma palikušo daļu. Pie Grimzas dzīvokļa uzrīkoja slēpni, bet viņš bija iekritis kā akā, nedēļu nerādījās mājās.

- Kaut kādā midzenī nodevies ilgākam plostam, - Igora pārinieks kārtējā dežūrā izteica minējumu. - Viņš tagad ir labi nodrošināts.

Igors neko neteica. Viņa domas darbojās citā virzienā. Iespēja ātri un viegli kļūt bagātam grauza prātu kā elektriskais urbis, uzjundīja kaudzi fantāziju par pavisam citādu dzīvi. Eļļu ugunī pielēja Sļivas ņirdzīgais aizrādījums par pastāvīgo naudas trūkumu. Vecāki iztika no pensijas. Arī labākos laikos skolotāja alga spieda stingri uzmanīt finanses. Igora alga būtiskas pārmaiņas ģimenes budžetā neradīja. Tāpat kā agrāk, nācās taupīt un skaitīt, ja gribēja iegādāties kādu vajadzīgu mantu.

Viņam bija pilnīgi vienalga, kā dzīvo cilvēku vairums. Ka viens otrs dzīvo jūtami sliktāk. Tāda dzīve nogurdināja, un viņš bija nonācis pie secinājuma, ka nožēlojamā eksistence, kuras vienīgais iepriecinājums ir darbs, jāmaina pašos pamatos. Darbs viņam patiešām patika un deva morālu, taču ne materiālu gandarījumu, un tieši to viņš bija nolēmis palielināt, vēl nezinādams, kā.

Plāns nobrieda, kad Grimzas dzīvoklis bija novērots veselu nedēļu (lai nenobaidītu saimnieku, dzīvokli neizkratīja). Astotajā dienā viņš beidzot parādījās. Kāpnēs nemanāmi ieslīdēja sakumpis maza auguma vīrelis ar nesamērīgi garām rokām. Igors ar pārinieku viņam sekoja.

Grimza nevarēja zināt, ka līdzzinātājs saņemts ciet. Sļi-vas māte bija brīdināta, lai visiem, kas interesējas, stāsta, ka dēls aizbraucis uz laukiem pie brāļa. Tas izklausījās pēc patiesības - nozudis ar salaupīto. Noziedznieks uzvedās mierīgi, neraustījās un neatskatījās.

- Zaudējis ožu, - kolēģis iečukstēja Igoram ausī, pieejot pie durvīm. - Dažs mūsējos jūt pa kilometru.

- )o ļaunāk viņam, - izmeta Igors, domādams pavisam ko citu. Vīreļa likteni viņš jau bija izlēmis.

Novērotāji ātri un bez trokšņa devās augšā pa kāpnēm.

Sļivas drauģelis dzīvoja "hruščovkas" ceturtajā stāvā. Zvans nedarbojās, vajadzēja klauvēt.

- Kas tur ir? - aiz durvīm atskanēja čerkstoša balss.

- Ivan Artemjevič, kāpēc jūs lejat kaimiņiem virsū ūdeni? Mēs no namu pārvaldes! Kaimiņi sūdzas jau otro dienu, - Igors centās runāt nepiespiesti.

Noklikstēja atslēga, durvis pavērās.

Viņš strauji tās parāva uz savu pusi. Priekšnamā kaut kas norībēja, kaut kas nokrita. Viņi ielauzās dzīvoklī.

Ar metāla drēbju pakaramo piespiests pie grīdas, uz izdilušā paklāja gulēja Grimza un stenēja.

- Ko īdi kā govs! Celies augšā! - Igora pārinieks, vēl pavisam jaunais Oļegs Fedorčenko, atlika pakaramo atpakaļ. - Izgūlies kā kūrortā.

Grimza, baidīdamies, ka viņu sitīs, ar celšanos nesteidzās.

- Ne prātā nenāk, - viņš paziņoja. - Kas jūs tādi esat?

- Tante ar plinti. - Oļegs draudīgi nostājās viņam līdzās. - Kā būs?!

Igors centās, lai viss izskatītos likuma ietvaros.

- Milicija, godājamais Ivan Artemjevič. Varbūt Grimza? Neiebilstat?

Iesaukas pieminēšana atstāja vēl lielāku iespaidu nekā milicijas ierašanās. Tas nozīmēja, ka ož pēc piedeguma, īpaši ja neesi bez vainas. Grimza, teatrāli krekstēdams, piecēlās.

- Kāpēc gāzāt gar zemi? Pats būtu ielaidis, - viņš pažēlojās.

- Neesi vāze, nesaplīsīsi, - paskaidroja Oļegs un pagrūda viņu uz priekšu.

Vienīgā istaba atgādināja lietotu mantu veikalu. Bija daudz kā, taču viss tik bēdīgā stāvoklī, ka Igors vispirms pārbaudīja, vai krēsls neizjuks, un tikai tad apsēdās.

Viņš divos vārdos izstāstīja par apmeklējuma mērķi, par Sļivas aizturēšanu un vaļsirdīgo atzīšanos un ieteica sekot drauga paraugam.

Grimza kustināja lūpas un klusēja.

- Tātad runāt nevēlamies. - Igors pagriezās pret pārinieku. - Oļeg, sauc brigādi!

Tiklīdz Fedorčeko aizgāja pie mašīnas, kurā bija rācija, Igors pievirzījās Grimzam tuvāk. Viņa rīcībā bija septiņas astoņas minūtes.

- Tik un tā atradīsim. Taču pēc tam tev pašam būs sliktāk. ļa atdosi pats, to ņems vērā.

Zaglis zem viņa vērīgā skatiena neomulīgi sagrozījās un ne visai pārliecinoši noteica:

- Neķer uz mušpapīra. priekšniek!

Igors pieliecās pavisam tuvu viņa sejai.

- Neesmu to vēl darījis. - Viņš izvilka no plecu maksts pistoli. - Tūlīt izšķaidīšu tev smadzenes. - Viņš pielika stobru Grimzam pie šaurās pieres. - Un pateikšu, ka tā jau bija.

- Nē-e... neizšķaidīsi,-Grimza rīstīdamies nogārdza.

Igors atbrīvoja pistoles drošinātāju. Atskanēja kluss

klikšķis. Taču tas iedarbojās uz Grimzu kā lielgabala šāviens. Acis kļuva apaļas un bezmaz izlēca no pieres.

- |a parādīsi, noformēsim kā paša pieteikšanos. - Stobra gals iespiedās ļenganajā ādā.

Grimza padevās.

- )a tā... - Un viņš devās uz apvienoto sanitāro mezglu, murminādams zem deguna: - Nu, Sļiva, puveklis tāds...

Viņš izķeksēja no vannas apakšas vecu krāsu bundžu un izvilka ar zelta rotaslietām piebāztu celofāna maisiņu.

Igors iebāza maisiņu jakas kabatā.

- Redzi, cik viss vienkārši. Iesim, es uzkliegšu, ka brigāde nav jāizsauc. Paši aizbrauksim.

Istabā viņš palūdza:

-Atver logu!

Grimza paklausīgi atvilka aizbīdņus, atvēra logu, taču atiet no tā nepaguva. Spēcīgs sitiens starp lāpstiņām lika vārgajam ķermenim izliekties. Nākamajā mirklī Igors saķēra viņu aiz kājām un izgrūda pa logu.

Negaidot, kamēr Grimza nokritīs uz asfalta, Igors izvilka agrāk sagatavotu, salvetē ietītu nazi un, bridi vilcinājies, strauji novilka pa labo plaukstu. Uz vecās, izbalējušās grīdsegas nokrita košsarkanas lāses.

Igors paskatījās pa logu. No kāpnēm pie Grimzas līķa skrēja Oļegs Fedorčenko. Tātad Igors bija laikus paguvis. Pārinieks jau grasījās kāpt augšā uz dzīvokli.

Grimza gulēja uz muguras. Ap viņa galvu pletās sarkana peļķe. Igors neapzināti paraustīja plecus un atrāvās atpakaļ.

Rajona nodaļas priekšniekam iesniegtajā raportā tika fiksēts:

"Ivans Artemjevičs Lučņikovs (iesauka Grimza), kas atradās izmeklēšanā lietā Nr. 1128/4 sakarā ar veikala "Pērle” apzagšanu, apcietināšanas laikā savā dzīvoklī (Gribojedova ielā 5, dz. 29) izrādīja pretestību milicijas darbiniekam un mēģināja bēgt. Viņš ievainoja leitnantu I. G. Velleru rokā, taču, netiekot pie durvīm, izlēca pa logu un uz vietas nositās."

Par otru pazudušo dārglietu daļu tika nospriests, ka Grimza paguvis to pārdot vai droši noslēpis citā vietā. Viņa sakaru pētīšana un meklējumi neko nedeva, tāpēc tos pārtrauca.

Milicija ķērās pie "Pērles" vadītāja, precīzāk-viņa vietnieka, jo vasarnīca piederēja viņam. Pēc izskata stipras gribas cilvēks, pārbaudē viņš izrādījās mīkstāks par vasku un ātri vien atzinās. Liegties tik un tā nebija jēgas: uz kastītes, kur glabājās juvelierizstrādājumi, kā arī uz dažiem izstrādājumiem bija atrasti viņa pirkstu nospiedumi.

Zādzība bija visai banāla. Veikalā tajā dienā, kad tika pievesta liela jaunu izstrādājumu partija, bija uzliesmojis ugunsgrēks (vēlāk konstatēja, ka aizdegušies elektriskie vadi). Izcēlās jezga un panika. Vadītāja kabinets, kur seifā glabājās visas dārglietas, bija palicis vaļā - vadītājs izrīkoja cilvēkus, kas centās nodzēst liesmas. Vietnieks, skrienot garām, nejauši pamanīja bez uzraudzības palikušās bagātības un pievāca tās. Vēlāk izmeklētājam viņš paskaidroja: "Nelabais uzkūdīja." Ierodoties ugunsdzēsējiem, tās jau bija noslēptas portfelī. Vadītājs, nepārbaudījis kastīti ar ienākušo preci, to ieslēdza seifā un tikai nākamā dienā konstatēja, ka tā ir tukša. Bet zaglis, trīcēdams no bailēm un nespēdams izdomāt neko labāku, laupījumu ielika apavu kārbā un to iebāza vasarnīcas atkritumu tvertnē.

Rezultātā viņš pirmo reizi nokļuva ieslodzījumā, bet Sļi-va atgriezās kolonijā, no kuras tikai pirms nedēļas bija atbrīvojies. Tiesa, soda lielums katram bija atšķirīgs. Sļivam veicās vairāk.

Igoram sākās jauna dzīve. Plaši uzdzīvot dzimtajā pilsētā bija bīstami, tāpēc, sagaidījis atvaļinājumu, viņš aizlidoja uz Maskavu. Pārdevis vairākus gredzenus dažādās ju-velierdarbnīcās, viņš devās pelnītā atpūtā uz Sočiem. Tur viņš tādā pašā veidā pārdeva vēl dažas mantas un uzdzīvoja veselu mēnesi.

Mājās, lai nekristu acīs, atkal bija jādzīvo pieticīgi. Tas stipri nomāca. Un tomēr Igors noīrēja dzīvokli un sāka dzīvot šķirti no vecākiem.

Iztēlē bieži atausa uz asfalta guļošais Grimzas līķis ar sarkanu peļķi ap galvu, taču viņš centās padzīt šo vīziju ar iekšēju pārliecību, ka sabiedrība ar krimināla elementa nāvi tikai ieguvusi un Grimza nevienu vairs neaplaupīs. Vīzijas uz kādu laiku nozuda, taču pēc tam atgriezās no jauna. Kad viņš ar tām aprada, vīzijas pazuda pašas no sevis, bet varbūt atstāja ietekmi uz notikumiem, kas sekoja vēlāk.

Majora Bondareva dzimšanas dienu, piekto jūliju, svinēja restorānā. Valsts īpašuma izlaupīšanas un spekulācijas apkarošanas nodaļas priekšnieka vietniekam apritēja četrdesmit pieci gadi. Visi priecājās pie bagāti klātiem galdiem, noda|a pasākuma organizēšanai bija piešķīrusi līdzekļus. Virsnieki ieradās ar sievām, viss izskatījās gods godam. Starp Bondareva personiski ielūgtajiem viesiem (tādi bija tikai trīs, ja neskaita kolēģu sievas) Igoram tūlīt iekrita acīs simpātiska Balzaka vecuma sieviete. Sieviete bija ieradusies viena tāpat kā viņš.

Kapteinis Kurlats, kas zināja visu un visus, paskaidroja, ka viņa ir Bondareva sena drauga sieva, bet Bondareva draugs Maskavā patlaban esot liels virs. Igors "pavisam nejauši" pie galda nokļuva dāmai blakus un sāka viņai izrādīt uzmanību. Olga Semjonovna (tā kaimiņiene stādījās priekšā) galanto izturēšanos neatstāja neievērotu, un vakara beigās pēc labas izdejošanās un izllksmošanās abi jau bija uz "tu".

ļaunā paziņa pastāstīja, ka kopā ar meitu ieradusies paciemoties pie vīra vecākiem. Vīrs pagaidām nevarot izrauties no galvaspilsētas - darbs. Sievietes maigā balss un mīlīgā seja piepeši pamodināja tādu iekāri, ka Igors tikai ar pūlēm spēja novaldīties. Taču, pavadījis Olgu uz mājām, aprobežojās tikai ar biklu uzaicinājumu rīt paēst vakariņas restorānā. Viņa brīnumainā kārtā piekrita.

Pēc pirmajām vakariņām sekoja otrās un trešās. Igors vaļības neatļāvās un juta, ka Olga klusējot šādu rīcību atbalsta. Tomēr trešajā vakarā viņš neizturēja un, kā parasti pavadījis Olgu līdz mājām, apskāva viņu un noskūpstīja. Viņa strauji atrāvās, ilgi skatījās, taču neko neteica, bet stāvēja un projām negāja.

Igora domas sāka haotiski rosīties. Viņš zināja, ka patīk sievietēm (kaut par to paldies vecākiem!), tomēr šoreiz nejutās drošs. Necerēdams uz pozitīvu rezultātu, viņš minēja primitīvu ieganstu.

- Rīt man ir dzimšanas diena. Uzaicinu pie sevis uz vecpuiša vakariņām.

Olga pameta neticīgu skatienu.

- Vai tiešām nav neviena, ko uzaicināt? Apkārt tik daudz jaunu un skaistu meiteņu.

Igors nezināja, ko atbildēt. Licis lietā savu līdz šim izmantoto ieroci - koši zilo acu hipnotizējošo skatienu -, viņš pajautāja:

-Atnāksi?

Olga paraustīja plecus un nozuda durvīs.

"Kā skolnieki," nodomāja Igors, nesaprazdams, kāda joda pēc izrāda uzmanību šai sievietei. Tomēr viņš bija radis visu novest līdz galam.

Nākamajā dienā Olga ieradās. Ar neļķu pušķi, dārgu franču odekolonu un burvīgu smaidu... Un aizkavējās līdz vēlam vakaram.

- Es taču esmu precējusies, Igor. Nevajag... - Tas bija viss, ko Olga spēja nočukstēt, kad Igors, nometies viņas priekšā uz ceļiem, noklāja pakļāvīgo augumu ar skūpstiem.

Tā sākās viņu spiegu romāns. Olga juta kaunu, viņa pastāvīgi izteica nožēlu par savu grēkā krišanu, teica, ka mīl vīru, taču arvien atgriezās Igora skavās, droši vien tajās atrazdama to, kā pietrūka intīmajās attiecībās ar vīru.

Nejauši viņa iepazīstināja Igoru ar savu meitu Lizu. Meitenei bija sešpadsmit gadu, bet viņa bija pilnībā nobriedusi un neparasti līdzīga mātei. Tie paši pelnkrāsas mati un burvīgais smaids. Igors saskrējās ar viņām autobusa pieturā, braucot darba darīšanās.

Pēc vairākām dienām Olga uz "pavisam īsu brīdi" steidzami aizlidoja uz Maskavu. Igors piezvanīja Lizai. Viņš pats nezināja, kāpēc to dara.

Meitenei glaimoja jaunā skaistuļa priekšlikums, un viņi devās uz kafejnīcu papļāpāt un pamieloties ar saldējumu. Igors ar saldējumu neaprobežojās, bet pasūtīja arī pudeli šampanieša. Liza vēl nepazina alkoholu, un viņai tūlīt sakāpa galvā. Šādā izskatā rādīties vectēvam un vecmāmiņai nebija iespējams, Igors paņēma taksometru un pārlieku jautro pavadoni aizveda pie sevis uz mājām atgūties.

Mājās pie Igora Liza kļuva pavisam slābana un bez spēka nokrita uz gultas. Jautro noskaņojumu nomainīja orientācijas zudums. Skatoties uz viešņas nevarīgi sānis atmesto roku, viņš saprata, kāpēc zvanījis un ko gribējis. Viņā pamodās snaudošs sātans. Nepietika ar māti, viņš gribēja ar meitas starpniecību sajust, kāda Olga bijusi jaunībā. Viņa priekšā gulēja Olga, tikai divdesmit gadus jaunāka.

Igors uzmanīgi izģērba Lizu, kas vārgi pretojās, bet pēc tam, nesaprotot, kas īsti notiek, vispār pārstāja pretoties...

Pēc kāda laika atjēgusies, viņa šausmās sāka raudāt. Igora vārdi nelīdzēja. Viņš uzvilka meitenei pirkstā gredzenu no saviem vēl samērā lielajiem krājumiem. Tas noveda Lizu histērijā. Viņa ātri apģērbās un izspruka no dzīvokļa.

Pēc trim dienām atgriezās Olga un tajā pašā dienā piezvanīja Igoram. Pēc balss varēja saprast, ka piepildījušās viņa ļaunākās nojautas. Braukt pie Igora uz mājām Olga atteicās. Viņi satikās vakarā pilsētas parkā. Olga pateica, ka grib nopietni aprunāties, un viņi sameklēja klusu vietu parka masīva dziļumā.

Pēc apsēšanās uz soliņa saruna sākās ar smagu pļauku. Viņš nejautāja, par ko. Liza visu bija izstāstījusi mātei, un Olga nolēma sodīt pavedēju.

- Un no kurienes ierindas operatīvajam darbiniekam ar viņa pieticīgo algu nauda tādām dāvanām? - Dusmās pietvīkusi sarkana, viņa pavēra plaukstu ar meitai uzdāvināto gredzenu. - Es tevi iesēdināšu. Nospļaujos par sevi, bet par meitu iesēdināšu.

Tie bija viņas pēdējie vārdi. Tikai tagad Igors saprata, kādu nolaidību, dāvinādams gredzenu, pieļāvis. Negribējās par to pat domāt. Sēdēt cietumā jo vairāk. Atmiņā no jauna uzpeldēja mirušais Grimza. Rokas pašas no sevis satvēra Olgu aiz kakla, ar spēku to sažņaudzot. Viņa mēģināja kliegt, taču no pavērtās mutes atskanēja tikai gārdzieni. Igors uzgāzās viņai virsū ar visu augumu. No malas varēja domāt, ka divi mīlētāji cieši apskāvušies. Vēl brīdi Olga lūkojās uz viņu ar šausmu un sāpju pilnu skatienu. Kad Igors beidzot bezspēcīgi atlaida vaļā pirkstus, viņa vairs neelpoja.

Maskava Ģenerālprokuratūra A. B. Tureckim

SPECZIŅOJUMS

VFR pilsonis Igors Vellers dzīvo mājās pie Hermaņa Vulfa. Interpols grib apcietināt Velleru par Savienotajās Valstīs un Francijā pastrādātajiem noziegumiem, taču vācieši viņu neizdod. Kā ieteiksi rīkoties?

R edvejs.

18. septembris, pulksten 12.27.

Tureckis. Maskava, 18. septembris, pulksten 14.10.

- Sapožņikovs tomēr nav melojis! - izbrīnījies konstatēja Tureckis. - Savukārt Vulfs uzodis, ka Bogačovs nav viņam uzticīgs, un darījis visu, lai nekas tāds nenotiktu. Vārdu sakot, starptautiskā farmācija nav vēlējusies, ka krievi izgatavo medikamentus pēc saviem lekāliem. Ir nu gan smerdeļi! Kostja, man steidzami nepieciešams komandējums uz VFR! Ar ko mēs šeit nodarbojamies?! Bogačova slepkava slamstās pa Vāciju!

- Nesteidzini notikumus! - aizrādīja Merkulovs. -1 Ko citādi darīs Interpols? Ko Redvejs un viņa "Piektais līmenis"? Starp citu, arī Karamiševs pagaidām nav apstiprinājis tavu versiju par sadarbību ar Bogačovu. Kas par to, ka viņš finansējis zinātniskus pētījumus šajā jomā?

-Tādi tipi kā Prīzeris nekad neko neapstiprina. Kas tev lēcies, Kostja? Mēs arSoloņinu brīvajā laikā nodarbojāmies ar rēķināšanu. Un izrēķinājām, ka Vulfa ienākumi no sadarbības ar "Mahaonu" gadā ir vismaz deviņi simti piecdesmit miljoni mārku. Domā. ka viņš tik vienkārši grib atteikties no tādas naudas? Gaidi vien!

Merkulovs vairs nebija drūms un sarūgtināts, bet melanholisks.

- Saša, vai tu no kāda darba esi atstādināts divreiz? Tad zini, ka tā notiks. Tas ir, viena tāda lieta jau ir. Kaut arī formāli tu ar Bogačova slepkavību nenodarbojies, man uzdots rūpīgi visu kontrolēt.

- Kas uzdeva? - nez kāpēc jautri pajautāja Tureckis.

Šai intīmajai sarunai viņi bija pametuši Ģenerālprokuratūras ēku un patlaban pastaigājās pa Puškina laukumu.

Merkulovs no šā jautājuma saviebās kā no zobu sāpēm.

- Kostja, kas to uzdevis?! Ģenerālais?

Merkulovs atturīgi pamāja.

- Un kas viņam to uzdevis?

- Nesaprotu, par ko tu runā. Ģenerālprokurors pakļaujas tikai un vienīgi prezidentam. Vai tu domā, ka tava necilā persona kaut kādā veidā prezidentu neapmierina?

- Kostja, tu esi pārstrādājies, - līdzjūtīgi noteica Tureckis. - Viss ir daudz vienkāršāk. No kā baidās Demidovs? Labi, no kā uzmanās? Ar kādu politisku grupējumu viņam ir publiska konfrontācija?

- Ar Tieslietu ministriju, - Merkulovs paklausīgi atbildēja.

- Un kas ir viņa sabiedrotie?

-Ārlietu ministrija.

- Nu tad klausies! Vācijā strādā krievu diplomāts Dud-ko. jau kādu laiciņu viņš ir vēstniecības pirmais sekretārs. Šajā svarīgajā postenī nomainīja Ļebedevu. Vai zini, kas tas tāds?

- Nikolajs Vadimovičs Lebedevs, - raiti atbildēja Mer-kulovs, kas zināja visu un visus. - Trīsdesmit deviņi gadi, pēc Vācijas kāpis uz augšu, patlaban ārlietu ministra vietnieks.

- Lieliski. Piecas balles. Dudko regulāri satiekas ar tev zināmo Hermani Vulfu, koncerna “Lotta" īpašnieku. Izrādās, ka pēc Dudko tikšanās ar Vulfu Dudko tikpat regulāri sazinās ar Ļebedevu, un tad nāk zināmi notikumi, kas traucē izmeklēšanu. Tieši viņš izdarīja spiedienu uz Ģenerālprokuratūru, maita. -Tureckis nenovaldījās un nokliedzās pa visu Puškina laukumu. Gluži nemanot viņi bija aizgājuši līdz zaļganajam dzejnieka piemineklim. - Tavs Ļebedevs ir korumpēts maita!!!

Vienīgi pārsteigtais Merkulovs pievērsa uzmanību šim dvēseles kliedzienam, neviens cits. Droši vien šeit ne tas vien bija dzirdēts. Tikai daži baloži uzspurdza no Puškina galvas.

Garmiša-Partenkirhene "Piektais līmenis" Pīteram Red vējam

SPECZIŅOJUMS

Vēlreiz sazinieties ar politiskās policijas komisāru un novilciniet laiku. Nekādā ziņā neatlaidiet Velleru! Tuvākajās stundās pa diplomātiskajiem kanāliem tiks nosūtīts Krievijas puses priekšlikums. Tā būtība ir Igora Vellera apmaiņa pret Arturu Guku (apcietināts ar Krievijas Federācijas ģenerālprokurora sankciju), kas Otrā pasaules kara laikā pastrādājis daudzus noziegumus pret Vācijas mierīgajiem iedzīvotājiem.

Tureckis.

19. septembris, pulksten 7.29.

Maskava Ģenerālprokuratūra A. B. Tureckim

SPECZ1ŅOIUMS

Cik dīvaina sagadīšanās! Vācu puse jau sen meklē kara noziedznieku A. Guku un gatava ar Interpola starpniecību izskatīt šādu variantu pozitīvi.

Redvejs.

19. septembris, pulksten 12.15.

Vellers

Palikt Sverdlovskā bija bīstami. Kuru katru brīdi bija iespējams arests sakarā ar aizdomām par Olgas nogalināšanu. Kaut ari, imitēdams laupīšanu ar slepkavību, viņš bija paņēmis rokassomiņu, Lizas liecība varēja visu izjaukt. Vai Liza klusēs un neko nestāstīs-garantiju nebija.

Apstākļi izveidojās par labu Igoram. Tieši tajā laikā viņš izmeklēja kāda zobārsta lietu. Tas tika turēts aizdomās par mahinācijām ar zeltu. Pagaidām informācija bija skopa. Ārstam padomju delegācijas sastāvā bija jālido uz starptautisko stomatologu kongresu Losandželosā. Igors tika iekļauts delegācijas sastāvā kā Sverdlovskas avīzes korespondents, lai viņš izsekotu aizdomās turamā iespējamos kontaktus ārzemēs. Sverdlovskas pārstāvji izlidoja nākamajā dienā pēc Igora tikšanās ar Olgu parkā. Vispirms uz Maskavu, kur pievienojās saviem kolēģiem, pēc tām uz Ņujorku un tālāk uz Losandželosu, uz galamērķi. Velleram tas neparasti labi noderēja.

Ar savu itin pieklājīgo bagātību pēdējos mēnešus viņam bija kļuvis arvien grūtāk ievērot pieticīgu dzīvesveidu. Viņš skaidri apzinājās, ka šajā valstī nekad citādi nebūs un līdz mūža galam viņam būs jāizliekas un jābaidās no atmaskošanas. Notikums ar Olgu uzlika punktu uz Izvēles vairs nebija.

Lidmašīnā Igors pieņēma galīgo lēmumu: mājās viņš neatgriezīsies, atpakaļceļš ir liegts. Viņš pat atvieglots uzelpoja - slepkavība spieda pieņemt lēmumu, kas bija briedis jau sen, bet nekādi nebija spējis iegūt konkrētu apveidu.

- Lūdzu, limonādi! -viņš palūdza stjuartei, kas iznēsāja žurnālus, un, kad meitene atnesa dzērienu, pacēla bezalkoholiskā dzēriena glāzi klusā tostā: "Lai dzīvo pūstošie Rietumi! Lai dzīvo Amerika!"

Blakus uz krēsla ar atvērtu žurnālu klēpī mierīgi snauduļoja tas pats zobārsts, kuru izsekot viņš bija sūtīts. Igors nodomāja, ka nebūtu slikti izmaksāt vīram pudeli laba konjaka vai džina. Viņš bija to nopelnījis, pašam nezinot. |a nebūtu ārsta afēras, kas dzimtenē, starp citu, vēl bija jāpierāda, Igors patlaban sēdētu apgabala prokuratūras izmeklētāja priekšā un sniegtu paskaidrojumus par savām attiecībām ar Olgu un viņas meitu. Tāds notikumu pavērsiens bija pilnīgi iespējams, taču tagad tas atkrita pilnībā. Lai kriminālmeklēšanas okšķeri papūlē smadzenes, meklējot slepkavu. Viņam ir ērti un mierīgi tepat, vienkārši lieliski.

Pēc iepriekšējās bezmiega nakts viņš beidzot atslābinājās un izslēdzās.

Pirmās sensacionālo jaunumu sabiedrībai darīja zināmu avīzes "Nw York Times" un "Washington Post", un tūlīt jaunumu pārtvēra citi periodiskie izdevumi - Krievijas iekšlietu iestāžu darbinieks lūdz politisko patvērumu. Astoņdesmito gadu pašā sākumā tas bija patiešām skandalozs notikums. Televīzija neskopojās ar ētera laiku, visas pasaules raidstacijas iztirzāja šo gadījumu no visām pusēm.

|o īpaši centās "Vācu vilnis”. Vellera - Krievijas izcelsmes vācieša - biogrāfija tautiešiem tika pasniegta neparasti sīki, ar tādām detaļām, par kuru esamību nenojauta Igors pats.

Izrādījās, ka bērnībā viņš mīlējis zirgus un sapņojis nodarboties ar zirgu sportu. Vāciskās izcelsmes dēļ sporta sekcijā viņš nav pieņemts. Vēsture atkārtojusies, kad viņš gribējis izmēģināt spēkus šaušanā. Ieraugot anketā uzvārdu, tūlīt atteikts - neviens nav vēlējies apmācīt kādreizējos agresorus karamākslā (fakts, ka Igors dienējis armijā un diezgan tajā izšaudījies, taktiski tika noklusēts). Pret PSRS teritorijā dzīvojošiem vāciešiem tika tēlots visīstākais genocīds.

Apmēram mēnesi par viņu runāja un rakstīja, radot te mocekļa, komunistiskās sistēmas ķīlnieka tēlu, te uzdodot gandrīz vai par pirmo padomju vācieti, kas bezbailīgi metis izaicinājumu veselai valstij.

Izmantojot interesi par sevi, Igors dabūja politisko patvērumu Savienotajās Valstīs, un viņam sākās jauna dzīve.

Amerika nav slaistu zeme. Viņš saprata, ka tur vairāk nekā mājās darbojas princips "no miega raušus necep”. Igors juta lielu vēlēšanos dzīvot labi un tāpēc griezās kā vāvere ritenī.

Viņš sāka meklēt noderīgus paziņas. Veiksmīgi tēloja padomju disidenta lomu, deva vairākas intervijas dažādām avīzēm, teica runas raidstacijās "Amerikas balss” un "Brīvība". Tomēr paši nozīmīgākie viņa jaunajā biogrāfijā kļuva Saharova lasījumi amerikāņu senātā astoņdesmitajā un astoņdesmit pirmajā gadā. Igors, nedēļu nosēdējis Kongresa bibliotēkā, rūpīgi sagatavoja referātu un bez žēlastības uzklupa Krievijas totalitārajam režīmam. Par viņu no jauna ierunājās prese, radio, televīzija.

Ar tautiešu emigrantu palīdzību viņš noorganizēja avīzi krievu valodā "Krievijas Kliedziens". Izdevumā lielākoties tika aplūkoti Padomju Savienības teritorijā vēstures iemestu citu tautu likteņi. Patiesus notikumus un faktus avīze uzpūta līdz fantastiskam lielumam un sekām. Obligāts bija ieskats vēsturē un "svaigs" skatiens uz to. Daudz vietas Igors, piemēram, atvēlēja vāciešu pārceļošanai uz Urāliem, viņu vajāšanai Otrā pasaules kara laikā un lomai valsts aizsardzībā. Bez vainas cietuši, viņi aizmugurē tomēr turpināja godīgi strādāt Savienības uzvaras labā un bezmaz vieni paši divkāršoja krievu ieroču spēku. Bet necilvēcīgā apiešanās ar vācu karagūstek-ņiem pēc kara tika aprakstīta ar satriecošu naturālismu. Netika aizmirstas arī varmācīgi no dzimtajām vietām pārvietotās Ziemeļkaukāza tautas un Krimas tatāri. Igors ar itin labiem panākumiem lika lietā savu juridisko izglītību.

Nav zināms, cik ilgi avīze būtu pastāvējusi, taču beidzās aukstais karš un sākās atkusnis. PSRS aizsākās vēl bikls demokrātisku pārmaiņu laiks. Attiecības ar Savienotajām Valstīm kļuva ja ne draudzīgas, tad vismaz iecietīgas. Dzelzs priekškars juka ārā acu priekšā. Velleram tas diez kā nepatika.

Tajā laikā Igors īrēja nelielu mājiņu Ņujorkas priekšpilsētā, un viņam bija šādi tādi personiskie līdzekļi. Vārdu sakot, viņš vadīja itin pārticīgu un nodrošinātu dzīvi.

Beidzot notika tas, no kā viņš visvairāk baidījās. Krievija pārstāja būt noslēpumainā zeme. Tā atkailinājās visu priekšā kā pērkama sieviete un bija ar mieru apskaut visus. Gribētāji varēja to apmeklēt vai samērā viegli no tās aizbraukt.

"Krievijas Kliedziens" vairs nebija aktuāls un noteiktu krievvalodīgo amerikāņu daļu vairs neinteresēja. Vispirms jūtami kritās parakstītāju skaits. Pēc tam veselas tirāžas palika bez pieprasījuma. Pēc vairākām neveiksmēm, kad tipogrāfija paņēma pēdējo naudu no avīzes konta un sponsori atteicās turpināt avīzes finansēšanu, Vellera dzīvē, šķiet, sākās melna josla.

Izdevums bankrotēja un beidza pastāvēt. Ātri pārņēmis amerikāņu aktīvo dzīvesveidu, Igors nebija cilvēks, kas tik vienkārši padosies. Gandrīz desmit Amerikā nodzīvotajos gados bija uzradušies gan draugi, gan pazīstami naudasmaisi.

Pirmām kārtām viņš mainīja darbības vietu. Sen bija sapņots par pārcelšanos uz Rietumu piekrasti, un nu šis brīdis bija pienācis.

Igors ar savu astoņdesmit trešā gada "Cadillac" veica ceļojumu pāri visai valstij, sarīkojot sev savdabīgu tūrisma braucienu. Viņš to pielīdzināja atvaļinājumam uz sava rēķina. Viņu gaidīja patiešām liels bizness.

Par palīdzības fonda veidošanu izdevējiem emigrantiem Igors bija iedomājies tūiīt, tiklīdz ar avīzes izdošanu sāka neveikties. Sanfrancisko viņam bija ne tikai pazīstami izdevēji, bet arī televīzijas un raidsabiedrību vadītāji. Nelielajā arsenālā bija arī viens baņķieris. Pēc kārtas izrunājies ar visiem, kas varēja kaut kādā veidā būt ieinteresēti fonda veidošanā vai palīdzēt tā organizēšanā, viņš pārliecināja vairākus ietekmīgus paziņas un sāka aktīvi darboties. Tika noorganizēta reklāmas kampaņa, kuras mērķis bija paziņot par fondu visā valstī. Bija paredzēts, ka līdzekļi ienāks no visām malām. Fonda centrālais un pagaidām vienīgais birojs izvietojās Sanfrancisko.

|au drīz par emigrantu avīžnieku, grāmatizdevēju, žurnālu redaktoru apvienību sāka runāt atbilstošajās Rietumu piekrastes aprindās. Drīz arī valsts centrā un Austrumos. Kamēr jauno organizāciju izdevās dabūt uz kājām, Igoru līdz nāvei nogurdināja tikšanās, intervijas, pārrunas. Tomēr darba augļi bija patērētā spēka un laika vērti.

Bankas kontā parādījās pirmās iemaksas. Viņš izbrīnījies vēroja, kā summa no četrciparu skaitļa pāraug piec-zīmju skaitlī un turpina augt. Tagad gaidīja atbildi no viņa. Bija pienācis laiks pāriet no vārdiem uz darbiem.

Un viņš sāka īstenot sen un rūpīgi gatavotu plānu. Pirmām kārtām simt tūkstoši dolāru tika pārskaitīti uz Šveici, uz Cīrihi. Pēc tam viņš ar fiktīvu personu palīdzību apmēram tādu pašu summu izvietoja pa Francijas bankām. Tas notika ar jaunas tipogrāfijas iekārtas pirkšanas izkārtni. Vēl palika pēdējais darbiņš samērā vienkāršajā pasākumā. Bija jānoņem no konta simt piecdesmit tūkstoši (Igors nepārspīlēja) un jādodas komandējumā uz Eiropu. Protams, vienā virzienā. Fonda valdei, kuras priekšsēdētājs bija viņš pats, vajadzēja sanākt tikai pēc divām nedēļām. Laika atliku likām, lai nozustu Eiropas kontinenta biezi apdzīvotajos džungļos.

Iespējams, ka Vellers viens no pirmajiem parādīja naivajiem amerikāņiem, ko nozīmē primitīvais krievu bizness un kā tas kārtojams par labu sev. Kaut arī Igors bija vācietis, viņu bija audzinājusi un skolojusi valsts, kas, līdzīgi viņam, pati šobrīd drudžaini meklēja bagātus ārzemju partnerus.

Bez piecām pusvienpadsmitos Igors izņēma no bankas skaidro naudu. Lidmašīna uz Parīzi izlidoja piecas minūtes pāri diviem. Laika vēl bija daudz. Biļeti viņš nebija pircis personiski, bet pasūtījis pa telefonu, tā likās drošāk.

Un tomēr vieglajā ādas diplomātportfelī noslēptā nauda dedzināja roku. Lidostā, gaidot iekāpšanu lidmašīnā, Igors acīm redzami nervozēja. Kaut arī nācās gaidīt pavisam neilgi, viņš pamatīgi nomocījās.

Beidzot "Pan American" lidmašīna "Boeing-747" pacēla Igoru zaigojošajās debesīs bez mākoņiem.

Francijā viņš vēlreiz pārveda naudu uz citām bankām, nu jau uz personiskajiem kontiem, pēc tam bez kavēšanās devās uz Šveici, lai procedūru atkārtotu. Ticis galā ar visām formalitātēm, Igors uz kādu laiku apmetās Ženēvā. Pēc tam zināmu laiku pavadīja Romā un Milānā. Cenzdamies sajaukt pēdas, viņš ilgi vienā vietā nekavējās. Bieži kā vilnis uznāca trauksmes sajūta, taču bezbēdīgā dzīve, ko apgrūtināja varbūt vienīgi biezais maks, kas ļāva iegūt visu kāroto, ātri šo sajūtu padzina.

Beidzot, bezgalīgās vietu maiņas nogurdināts, viņš nolēma pievērsties savas nākotnes nokārtošanai. I.iu sen viņam bija apritējis ceturtais gadu desmits, tuvojās piektais, bet nebija nedz sava kaktiņa, nedz ģimenes. Bi|a pienācis laiks nopietni par to padomāt.

Sākumā viņš uz divām nedēļām apmetās klusā, vientuļā vietā, tālāk no trokšņainajām pilsētām.

Viduslaicīgais ciemats Piejūras Alpos pakalna virsotnē starp Kannām un Nicu šķita īsta pērle. To ieskāva ziediem, ābeļu dārziem un priežu birzīm klāti glezni pakalni un ielejas Ar neaprakstāmi skaistu krāsu un smaržu salikumu, ka , pie vilka māksliniekus kā magnēts. Un ne jau viņus vien. Tmr.ti no visām pasaules malām pildīja neskaitāmās darbnīcas, ga lerijas, antikvāru veikalus un veikaliņus. Omulīgajos bisro viņi bez steigas malkoja vai nu aromātisku, karstu kāliju, vai kokteiļus no glāzēm ar šķindošiem ledus gabaliņiem un tīksminājās par tālajām, sniegiem klātajām Alpu virsotnēm. Pļāpāja vai dziļdomīgi klusēja. Bet katrā ziņā sajūsminājās.

Igora Vellera sajūsmu izraisīja arī Sanpoldev.msa, neliels ciemats ar 'skatiem, kas palika atmiņā uz vr.iem laikiem. Staigādams pa kalnu nogāzēm un ielejām, pa senatnīgo ielu akmeņu bruģi, viņš atpūtās miesā un garā. Ar baudu ieelpoja tīro, dzīvinošam balzamam līdzīgo gaisu. Otrā nedēļa Alpos tuvojās beigām.

Igors parasti ēda pusdienas viesnīcas restorāna, kur bija apmeties, - "La Colomb d'Or". Sešpadsmitajā gadsimtā ciema nomalē būvētā māja pēc pārtaisīšanas luja visai glīta un mājīga.

Šī diena neatšķīrās no citām. Igors sēdēja pie dārza galdiņa līdzās baseinam. Bija tikai drusku karst ak nekā parasti, tāpēc vajadzēja staigāt šortos. Viņš pasūtīja zaļos salātus, olīvas un karpas frikasē. Ēdieni bija lieliski

Iedams ārā no restorāna, viņš pievērsa uzmanību diviem vīriem, kuri, tērpušies gaišos vasaras uzvalkos, viesnīcas terasē malkoja džinu. Viņi jau ceturto dienu pavadīja Igoru kā ēnas. Igors mierināja sevi ar domu, ka tā ir parasta sagadīšanās, jo pastaigā pa tik mazu ciematu ik pa laikam iznāk satikt vienus un tos pašus cilvēkus. Šodien viņš nolēma izdarīt eksperimentu.

Iepriekšējā dienā Igors bija apmeklējis Magta fonda mākslas muzeju un nu gatavojās ekskursiju atkārtot, la tie tipi interesējas par viņu, tad noteikti sekos.

Viņš izgāja uz ielas, nosoļoja simt metrus un nogriezās uz Lielās ielas. Nekur nenovirzoties, viņš uzkāpa kalnā, uz kura atradās muzejs. Atskatījās - neviens nebija redzams. Igors iegāja muzejā.

Viņš vēlreiz sāka aplūkot Bonāra, Šagāla un citu mūsdienu autoru gleznas. Apmeklētāju tikpat kā nebija. Divi trīs studentu pāri, neliela jauno mākslinieku grupa. Galerijas tālākajā galā - padzīvojusi dāma salmu cepurē ar mākslīgiem ziediem.

Viņi ienāca pēc kādām desmit minūtēm.

Igors vairs nespēja baudīt mākslu. Nelabās nojautās kļuva grūti elpot. Pieklājības pēc vēl brīdi paklaiņojis pa zālēm, viņš pameta muzeju un sāka metodiski atkārtot vakardienas maršrutu. Vājas cerības uz nejaušību tomēr nezuda.

Viņi neslēpdamies sekoja pa ciemata ielām un ieliņām pieklājīgā attālumā, to nepalielinot. Un kur viņš varēja dēties, ja nu vienīgi aizlidot ar gaisa balonu. Doma Igoram iepatikās, un viņš tai pat uzsmaidīja.

Aizstaigājis līdz vietējam tūrisma objektam, divpadsmitā gadsimta baznīcai, kafejnīcā ģenerāļa De Golla laukumā pie ciemata robežas viņš paēda. Un devās atpakaļ uz viesnīcu.

Pa ceļam sporta pēc ieskatījās sieviešu apģērbu veikalā. Neviens nesekoja. Uzkavējies veikalā pietiekami ilgi, viņš izgāja ārā, bet nevienu nepamanīja. Tomēr pēc simt soļiem gaišie uzvalki uzradās aiz muguras no jauna.

Zuda pēdējās šaubas. Igors pārliecinājās, ka tiek novērots. Turklāt īpaši neslēpjoties. Kas to dara? Ļaudis no apdrošināšanas sabiedrības, ko viņš ar savu nozušanu bija iegāzis, vai apkrāpto bijušo partneru nolīgti privātdetektīvi? Bet varbūt valsts speciālie dienesti?

Igors atgriezās savā numurā ar minējumiem pilnu galvu un sliktu garastāvokli un nenoģērbies iemetās gultā. Lai arī kas ir šie vīri, jālaižas lapās. Un, jo ātrāk, jo labāk veselībai.

Pēc stundas rīcības plāns bija gatavs.

Pusnaktī sāka līt sīks, pastāvīgs lietus. Piecos līdz ar ausmu Igors izgāja no viesnīcas un devās ar ceļasomu rokā uz stāvvietu, kur bija atstājis nomā paņemto "Rēno-19".

No automašīnas ielas otrā pusē nedzirdami izslīdēja cilvēks un nosprostoja ceļu trīs soļu attālumā no paša mašīnas. Šis cilvēks bijte viens no abiem.

- Vellera kungs? - Vīrietis bija mazliet vecāks par trīsdesmit gadiem. Uzspēlētā laipnība gludi skūtajā un izteiksmīgajā sejā slēpa pārliecību par sevi.

Igoram krūtīs uzradās nepatīkams vēsums.

- Domājat braukt projām? - Vīrietis ar acīm norādīja uz somu.

Igoram gribējās nošņākties: "Domāju, un tad? Kāda tev par to daļa?" Viņš tomēr noturējās un atbildēja:

-Vai kaut kas nav kārtībā? - Igors pameta nemiera pilnu skatienu uz automašīnu, no kuras bija izkāpis vīrietis. Tās kabīnē neviens nebija redzams.

- Manuprāt, manā mašīnā būs ērtāk, - priekšlikums tika izteikts tonī, kas necieš iebildumus.

- Kāpēc man būtu... - Sašutušajam Igoram pabeigt tirādi neizdevās.

Svešinieks bāza roku žaketes iekškabatā. Igors iztulkoja šo kustību pēc sava prāta. Atvēzējies viņš no apakšas sita vīram ar somu pa zodu. Katrā ziņā tas neko tamlīdzīgu nebija gaidījis. Galva atmetās atpakaļ, viņš neveikli atkāpās pie automašīnas. Igors neļāva atjēgties, bet sita vairākas reizes pēc kārtas. Vīrietis gar "Rēno" durvīm sāka slīdēt uz leju. Nosviedis somu sānis, Igors uzmetās viņam virsū un mežonīgās dusmās uzspieda ar ceļgalu uz rīkles - dienot milicijā, tas bija īpaši labi apgūts un iemīļots paņēmiens, lai saķertu noziedznieku un padarītu nekaitīgu. Svešinieks drudžaini mēģināja kaut ko izvilkt no žaketes, taču rokas neklausīja. Igors uzspieda stiprāk. Kaut kas nokrakstēja, ķermenis tūlīt pārstāja locīties.

Cenzdamies nomierināt straujo elpu, Igors sēdēja uz vīrieša. No atmiņas dzīlēm uzpeldēja uz asfalta guļošs augums ar baismīgu sarkanu nimbu ap galvu un skaista sieviete ar plati pavērtu sašķiebtu muti un nekustīgām acīm. Viņš aizmiedza plakstiņus. Kad atvēra, vīzija nozuda.

Pabāzis roku zem svešinieka žaketes, Igors sataustīja pistoles spalu. Pat kārtīgi uz to nepaskatījies, nezinādams, kāpēc to dara, viņš iebāza pistoli dziļāk somā. No iekšējās kabatas viņš izvilka kabatas portfeli. Tikai sīkas naudaszīmes - nekas vairāk.

Lamādamies par nogalinātā svaru, Igors iebāza samērā smago ķermeni sava "Rēno" bagāžniekā un brauca uz De Golla laukuma pusi. Pēc dažām minūtēm viņš atstāja Sen-poldevansu.

Trīs kilometru attālumā no ciemata viņš atrada, viņaprāt, dziļu, klinšainu aizu. Lejā kā zila lente locījās strauja upīte. Izcēlis no bagāžnieka līķi, Igors to pievilka pie kraujas. Joprojām rasināja silts augusta lietus, tecēja aiz apkakles un pilieniem ritēja pa rokām uz leju.

Ķermenis krita ilgi, atsitoties pret akmeņiem, ar sūnu apaugušajiem klinšu izvirzījumiem.

Igors steidzās ātrāk tikt tālāk no šīs vietas. Kamēr pazudušo sāks meklēt un atradīs līķi (ja vispār atradīs), paies ne viena vien stunda. Tad jau viņš būs tālu, Sanremo. Bet lietus nomazgās pēdas.

Viņš nožēloja vienīgi to, ka nav izdevies līdz galam izbaudīt atpūtu.

No Sanremo Igors ar pirmo reisu izlidoja uz Vāciju, uz Frankfurti. Te viņš gribēja iekārtoties pastāvīgi un kā cilvēks ar vācu saknēm dabūt pilsonību. Frankfurtes nomalē viņš sameklēja ērtu mājiņu un beidzot izmeta enkuru.

Nepagāja ne pusgads, kad Igoram jau uzradās labi paziņas viņam līdzīgu no Krievijas nākušu emigrantu vidē, daži vidējie un lielie vietējie vācu biznesmeņi. Daļu naudas viņš no Francijas pārveda uz Frankfurtes banku, ko vadīja pazīstams baņķieris. Un tā viņš pamazām iekārtoja savu dzīvi.

Nauda prasīja, lai to iegulda, lai to racionāli izmanto. Bet pagaidām Igors neko konkrētu nebija izvēlējies.

Lai cik dīvaini, bet atrast savu vietu palīdzēja sieviete.

Lotu Vulfu viņš satika rautā pie jaunā olimpiskā čempiona slidošanā Klausa Gormaņa. Lepnā, gotiskā stilā celtā ārpilsētas māja vairāk izskatījās kā pils. Tā piederēja Gormaņa tēvam, ievērojamam ķīmiskās rūpniecības magnātam, un saskaņā ar novēlējumu tai, protams, vajadzēja pāriet vienīgā mantinieka īpašumā. Taču vecais Gormanis, kas lepojās ar dēla panākumiem sportā, vēl bija visai enerģisks un možs. Visu vakaru viņš pavadīja kopā ar viesiem, gāja no pulciņa pie pulciņa un nevienam neliedza uzmanību. Gara auguma, kalsns, jaunībā viņš pats droši vien bija veltījis sportam daudz laika.

Rautā piedalījās daudzi Igoram pazīstami cilvēki. Štai-bergu laulātais pāris, lielas konservu rūpnīcas īpašnieki, Ludvigs Koske, plaša sporta preču veikalu tīkla saimnieks (šoreiz viņš bija ieradies viens, jo sieva slikti jutās). Ripodams kā futbolbumba, ieradās vietējās televīzijas sabiedrības direktors Fridrihs Kloss ar savu burvīgo sievu (ja Igors atcerējās pareizi, trešo). Bija ari Vilhelms Munters, pagātnē vairākkārtējs olimpiskais čempions, patlaban jaunā Gor-maņa treneris un Frankfurtes atveseļošanās kompleksa līdzīpašnieks.

Igoram nepazīstamo personu vidū izcēlās nacionālā apģērbā tērpies liela auguma arābs ar melnu bārdu. Viņu pavadīja baltais jauneklis smokingā ar tauriņu. Šis eksotiskais pārītis turējās savrup, maz piedalījās kopējās sarunās un nedzēra. Vēlāk noskaidrojās, ka arābs ieņem svarīgu vietu naftas biznesā.

Lotai Igoru stādīja priekšā baņķieris Ginters Feien-bergs, pie kura glabājās viņa naudas daļa. Lota, būdama profesionāla fotožurnāliste, mēģināja iegūt vairākus attēlus no olimpisko zvaigžņu dzīves, bet kā farmācijas karaļa Hermaņa Vulfa meita ar labvēlību uzņēma citu uzmanības apliecinājumus.

Meitene citu vidū izcēlās ar neatkarību un neatkārtojamu sievišķīgu valdzinājumu. Ar mirdzošiem kviešu krāsas matiem, gara auguma viņa izskatījās savai profesijai pavisam neatbilstoša. Lielākus panākumus viņa būtu guvusi kā fotomodele. Tiesa, spriežot pēc atsauksmēm, viņa bija pirmklasīga fotožurnāliste.

Uzzinot, ka Igors ir Krievijas vācietis, Lotai radās par viņu profesionāla interese, un vakara lielāko daļu abi pavadīja kopā. Dažreiz viņus izšķīra bez sieviešu uzmanības palikušais neatlaidīgais Munters. Tomēr drīz viņu pārtvēra

Štaibergu laulātais pāris, kam darīja raizes pašu veselības stāvoklis un liekais svars. Visu laiku Igoram nelika mieru Kloss, kas aicināja piedalīties jaunajā pārraidē "Vācieši emigrācijā”. Viņus mētāja kā volejbola bumbu, taču galu galā abi atkal nokļuva blakus.

Lai cik dīvaini, vienīgais cilvēks, kas neievēroja Lotu, bija arābs ar melno bārdu. Viņu apmierināja baltā jaunekļa sabiedrība.

Lotu uz mājām pavadīja Igors.

Viņi satikās ar dienas starplaiku. Pēc tam vēlreiz un vairs neizlaida viens otru no acīm.

Nākamajā rautā Lota ar Igoru parādījās kopā, stipri izbrīnīdami klātesošos, jautājošie, pāri slīdošie skatieni meitenei bija vienaldzīgi. Igoram jo vairāk.

Trešajā kopīgajā rautā viņi nevienu vairs neizbrīnīja. Šoreiz Lota palika pie Igora līdz rītam.

Igoram viņā patika burtiski viss: izskats, atraisītība, bērnišķīgs tiešums, kas apvienojās ar prasmi viegli atrast kopēju valodu ar jebkura ranga cilvēku.

Tiesa, bija vēl viens aspekts - meitenes tēvs. Ievērojamais rūpnieks farmaceits Igoram likās zelta dzīsla, no kuras nav vērts atstāties, ja esi tai piekļuvis. Iekšēji viņš dega nepacietībā iepazīties ar Hermani Vulfu, taču notikumus ne-steidzināja un ļāva to gaitu kārtot Lotai.

Pēc nedēļas viņa uzaicināja Igoru uz ģimenes villu.

- juridiskā izglītība, kaut arī iegūta Krievijā... hmm, tas jau kaut kas ir. - Vulfs ieinteresēts pētīja Igoru, cenzdamies saprast, ko meita atradusi šajā Krievijas vācietī, tiesa, visai simpātiskā.

- Krievijas izglītība nebūt nav tā sliktākā, - Igors vārgi centās aizstāvēt bijušo dzimteni. Milzīgais Hermanis Vulfs viņam likās tipisks buržuja iemiesojums, kas izkāpis no divdesmito gadu karikatūras. Lai līdzība būtu pilnīga, trūka katliņa un svītrainu bikšu.

Viņi bija apmetušies verandā. Bija pirmās siltās marta beigu dienas. Pavasaris beidzot bija nolēmis atgādināt sevi, tāpat kā Igors sevi Vulfam. Vācietis gan izvairījās runāt par konkrētiem, ar savu biznesu saistītiem tematiem, vairāk pieskārās vispārējiem jautājumiem (citiem vārdiem sakot, nekam), vairāk interesējās par Igora padomisko pagātni un ne vārda neteica par savējo.

Sirsnīgā saruna ilga apmēram stundu. Pēc tam Vulfs piecēlās un, aizbildinājies ar problēmām kādā savā rūpnīcā Frankfurtes industriālajā priekšpilsētā, sāka atvadīties.

- Jā, - viņš ierunājās, it kā piepeši būtu atcerējies,

- manas biznesa attiecības ar Krieviju kļūst ciešākas. Man gribētos savā tuvumā cilvēku, kas orientējas Krievijas tiesību jautājumos. Vai jums būs ērti atbraukt pie manis uz biroju parīt deviņos?

- Katrā ziņā, - Igors nedomājot atbildēja.

Apmēram pēc gada Igors Vellers, kas uzturējās Vulfa mājā jau otro dienu, bez klauvēšanas iegāja viņa kabinetā ar līmlentes rulli rokā.

Vulfs, kas grasījās iedzert karstvīna malku, notrīcēja un novērsa skatienu no kamīna. Gaisma istabā nebija ieslēgta, un viņu milzīgās ēnas no kamīna liesmām kustējās uz pretējās sienas, kas bija apkarināta ar nez kādu ievērojamu tālu senču portretiem.

- Es domāju, ka tā ir Lota, - sacīja Vulfs.

- Viņa ir verandā, runājas ar presi, - sausi informēja Vellers.

- Nu, protams, viņai tā droši vien ir laba izklaidēšanās un profesionāls treniņš.

- Jūsu meita kā nekā ir žurnāliste, - Vellers atgādināja.

- Kaut velns būtu parāvis tevi ar tavām avantūrām, -noburkšķēja Vulfs. - |a nebūtu tās, mēs ar Lotu sen būtu devušies medībās. Es ņēmu viņu līdzi medībās, kad viņa vēl bija maza meitene. Viņa lieliski šauj... Bises un viss pārējais sagatavots jau pirms divām dienām...

- Tās avantūras tikpat lielā mērā ir manas, cik jūsējās, - vēsi atgādināja Vellers.

- Pie joda! - iesaucās Vulfs. - )a es būtu spējis iedomāties, ar ko sapinos... )a Lota zinātu...

Pateikt ko vairāk viņš nepaguva, jo lipīgā lente dažu sekunžu laikā aizlipināja viņam muti, bet pēc tam apvijās ap augumu, neatraujami piestiprinot lielo augumu pie senatnīgā krēsla.

Tureckis. Maskava, 19. septembris, pulksten 18.32.

Kārtējā Redveja telefonogramma panāca Turecki lidmašīnā, ar kuru viņš gatavojās doties uz Frankfurti. Blakus sēdēja Vitja Soloņins. Divos aizmugurējos krēslos bija iekārtojušies Arturs Karlovičs Guks un drūms FDD darbinieks. Noteikt, kurš kuru pavada, nebija viegli.

Pēc Turecka sarunas ar Redveju izlidošana tika aizkavēta tieši uz minūti. Patiesību sakot, runāja tikai Redvejs, bet Tureckis ar katru brīdi kļuva drūmāks.

- Aleksandr? Griezies atpakaļ uz mājām!

- Kas noticis?

-Tiklīdz Vellers uzzināja, ka vācu varas iestādes gatavas viņu atzīt par starptautisku teroristu un izdot Krievijai, kuras teritorijā viņš izdarījis pašus smagākos noziegumus, viņš atteicās iziet no Hermaņa Vulfa mājas un saņēma Vul-fu par ķīlnieku...

- Es jau to zinu...

- Vellera mīļākā Lota (starp citu, Vulfa meita), kas atradās turpat, nošāva Velleru ar medību bisi. Vairākas skrotis trāpīja Vulfam acīs. Vai izdosies atjaunot redzi, ārsti pagaidām nezina.

Grjaznovs. Maskava, 20. septembris, pulksten 22.30.

Viņš ieradās Frunzes krastmalā krietnā dūšā, un no tādas nekaunības apstulbusī Irina tikai atmeta ar roku un aizgāja uz savu istabu, iepriekš pārbaudījusi, vai ledusskapī nav dzeramais. Draugi apsēdās virtuvē pie kafijas.

- Saņa, - sacīja Grjaznovs. - Tev jānāk man palīgā. Tas gluži vienkārši ir tavs pienākums.

- Kas īsti noticis? - Nevarēja teikt, ka Tureckis nepriecājās par drauga ierašanos, vienkārši viņam bija nācies atrauties no iemīļotās sporta avīzes lasīšanas. Ar to viņš parasti "izskaloja smadzenes".

- Man uzradusies hipertrofēta pienākuma apziņa. Nespēju gulēt.

-Tu saki to nopietni?-Tureckis kļuva nemierīgs. - Cik atceros, tu vienmēr esi gulējis kā lācis.

-Tur jau ir tas joks! - Grjaznovs zīmīgi norādīja ar pirkstu. - Bet es neguļu, mokos un domāju. Pasaki - kas varēja novākt Kadujevu faktiski pie paša cietuma?

Tureckim kļuva vieglāk ap sirdi.

- Bet es domāju...

- Vai tev šajā sakarā ir kādas domas?

- Atliku likām. To varēja izdarīt ķīnieši. Babuškino bandīti. Varēja Soloņins. Tas, protams, joks. Pavisam nopietni arī Prīzeris varēja dot pavēli novākt Kadujevu saviem bandītiem.

- Nūjā? - Maskavas Kriminālmeklēšanas pārvaldes priekšnieks šaubīdamies nogrozīja galvu.

- Nūjā.

- Bet kāpēc?

Uz šo vienkāršo jautājumu Tureckim kādu laiku nebija atbildes. Taču tūlīt viņš saņēmās.

- )a nu viņš uzskatīja, ka mīļāko nogalinājis Kadujevs?

-Viņu taču nogalināja ķīnietis!

- )ā, bet tobrīd, kad tika novākts Kadujevs, tas nebija zināms! - atteica Tureckis.

-Vai tad?

- Nūjā.

Šajā brīdī virtuvē ieskatījās Irina, apveltīja draugus ar aizdomu pilnu skatienu, vēlreiz ielūkojās ledusskapī un aizgāja.

- Klausies... Tā patiešām var būt, - piekrita Grjaznovs.

- Kas īsti iznāk? - Izmeklētājam radās iedvesma. - Prīzeris novācis arī poļu biznesmeņus? Jūtu to ar muguras smadzenēm.

- Nu tu šauj pār strīpu.

- Pats šauj pār strīpu! - Grjaznovs apvainojās. - Kad būšu vecs un nevarīgs, tu vēl skriesi pie vecā okšķera pēc padoma. Saki labāk-kā, tavai Irai nemanot un neizejot no mājas, sadabūt pudeli?

- Nav nekā vienkāršāka. - Tureckis pievilka tuvāk tālruni un piezvanīja. - Stepan N'kiforovič, kā klājas? Kad brauksim makšķerēt? Esat apslimis? Derētu paārstēties. -Pēc minūtes viņš zaglīgi piegāja pie atvērtā loga un ievilka pa to degvīna pudeli, ko ar vecu makšķernieka paņēmienu no augšas bija nolaidis kaimiņš.

Tureckis. Maskava, 21. septembris, pulksten 13.31.

- Pēc izskata var nodomāt, ka tev sāp galva, - noteica Merkulovs. - Pārdzīvo, ka nepaguvi aizlidot uz Frankfurti?

Tureckis noņurdēja kaut ko nesaprotamu.

- Labi, man tev ir pārsteigums. Nāc!

Ģenerālprokurora vietnieka kabinetā sēdēja trīs vīri.

Viens, augumā neaptverams, Pīters Redvejs, iekļāva Turecki savos apskāvienos. Pārējie divi bija mazāki, tomēr iespaidīga auguma. Redvejs ātri iepazīstināja, taču Tureckis bija tik apstulbis, ka atmiņā palika tikai tas, ka viens interpo-lietis ir polis, bet otrs - vācietis.

Bezmaz kā anekdotē, nodomāja Tureckis. "Sanāca kopā amerikānis, vācietis, polis un krievs. Un Tureckis...”

- Atvaino, Aleksandr! - Redvejs plati uzsmaidīja. - Konstantīns aizliedza tev ziņot par mūsu ierašanos. Teica, sagādāsim pastaigumu...

- Pārsteigumu, - Tureckis automātiski izlaboja.

- Nūjā. Tā, kungi...

Redvejs no jauna nosauca visu vārdus, un Tureckis apjēdza, ka tos nav iegaumējis nevis neuzmanības dēļ, bet sava paziņas amerikāņa īpašās izrunas dēļ. Viņš apzināti runāja tā, ka nebija iespējams saprast. Interpols ir Inter-pols. Slepens darbs, neredzami cilvēki.

-Aleksandr! Mēs visi esam sarežģītā situācijā. Gan vācu varas iestādes, gan Interpols vēlētos izmeklēt zināmos pēdējā mēneša notikumus, taču visi sadūrušies ar to, ka nav neviena fakta, tikai Vellera parādīšanās mājās pie Vulfa. Bet pats Vulfs, kā jau noproti, nejūt ne mazāko vēlēšanos palīdzēt. Viņam ir tādi advokāti, ja pieļausim kļūdu, mūs apēdīs dzīvus...

- Tiesa.

- Tieši to es saku Mēs visi, protams, esam dzirdējuši par jūsu farmācijas magnēta nogalināšanu...

- Magnāta.

- Ko? Nu protams. Taču mums nav ne mazākā priekšstata par notikumu aizkulisēm. Un, galvenais, par^arblbas personu motīviem. Tāda tā lieta! - svinīgi noteica Redvejs un pameta skatienu uz Merkulovu.

Merkulovs parādīja īkšķi.

- Tieši kas interesē kungus?... - Tureckis cerēja, ka viņam tomēr nosauks vārdus, taču Redvejs operatīvi izslēdza tādu iespēju.

- Kāda īstenībā var būt Igora Vellera loma pasākumos, kurus Vulfs vērsis pret Leonīdu Bogačovu?

- Labi, sākšu no otra gala. Leonīds Bogačovs tika nošauts ar "Gloct pistoli, kuru Vellers paņēmis no nogalinātā interpolieša. Šis patiesībā netiešais arguments ir pietiekami svarīgs viņa vainas pierādījums. Tieši pistole |āva saprast, ka vainīgs Vellers. Lai cik ciniski tas izklausās, taču fakts, ka interpolietis Ričards Kraitons Bogačova slepkavības brīdī bija miris, tas ir, nevarēja izmantot savu ieroci, nāca mums par labu. Kā jūs zināt, Kraitons sekoja Veileram par agrāk Savienoto Valstu teritorijā pastrādātajiem noziegumiem, un viņu acīmredzot nogalināja tieši Vellers. Pietiekami nozīmīgs ir pierādījums - uz Kraitona salauztā kakla palikušais mats pieder Veileram, to apstiprinājusi bioloģiskā ekspertīze.

- Un to visu jūs secinājāt, neizbraucot no Maskavas? -neticīgi pajautāja vācietis.

Tureckis pameta viltīgu skatienu uz Redveju, izvairījās no atbildes un turpināja:

- Iepazinies ar Vulfu, tuvinājies tam un iekarojis ar Vulfa meitas palīdzību tā uzticību, Vellers, protams, juta, ka

Bogačovs ar savu biznesu var izrādīties visai iekārojams kumoss. Rezultātā informācija, ko Vulfs saņēma no Krievijas, ka Leonīds Bogačovs gatavojas ražot lētus medikamentus un uz visiem laikiem tikt vajā no Vulfa verdziskajiem noteikumiem, kļuva pieejama arī Velleram. Viņš, protams, ieraudzīja kārojamo kumosu. Ņemot vērā Vellera avantūrista dabu, viņam acīmredzot izdevās pārliecināt Vulfu, ka viņš spēs ietekmēt Bogačovu, lai tas nesāk krievu preparātu ražošanu, jo Bogačovs ir rados ar laseņu, ar kura ģimeni Igors it kā labi pazīstams. Neviens taču nezināja, kas tā par pazīšanos!

- Un kas tā bija par pazīšanos? - vācietis no jauna painteresējās.

- Vellers nogalināja jaseņa sievu un droši vien tāpēc savā laikā aizbēga uz rietumiem.

- Bet kādu lomu šeit spēlē Viktors Guks? - piepeši pajautāja Merkulovs.

Tureckis vispirms atbildēja ar skatienu: tā teikt, Kost-ja, to nu gan negaidīju.

- Esmu pārliecināts, ka Viktors Guks izplānoja Leonīda Bogačova noslepkavošanas tehnisko pusi. Viņš ielaida Velleru mājā. Igors Vellers strādāja pārī ar Viktoru Guku, kas bija iesūtīts Bogačova namā tikai spiegošanas nolūkā. To mēs pierādīsim ar Viktora Soloņina savāktās informācijas palīdzību.

- Kā to saprast - spiegošanas nolūkā?! - polis nenoticēja.

- Tā arī ir. Vulfs visas savas operācijas gatavoja rūpīgi. Minēšu konkrētu piemēru. It kā nejaušā Guka, juniora, tikšanās ar Vulfu pirms vairākiem gadiem bija rūpīgi sagatavota. Tāpat kā iekārtošanās darbā "Lotta" Maskavas pārstāvniecībā. Vulfs zināja, ka Bogačova namā apgrozās vecais Krievijas vācietis Arturs Guks. Viņa vervēšana šķita problemātiska, tāpēc Vulfs koncentrēja savus centienus uz mazdēlu. Vulfs sarīkoja "medības”. Ar viņa ietekmi uz krievu diplomātiem pietika, lai Viktoru bez īpašām pūiēm atsijātu no Starptautisko attiecību institūta pretendentiem un ar Oto Štrausa palīdzību ievilinātu "Lolla".

- Jā, - apstiprināja Redvejs. - To zinām no Henriha Graša, Vulfa partnera Guka vervēšanas laikā. Aleksandr, bet kāpēc Lapins pilnīgi slepeni lidoja uz Lēverkūzeni pie Graša?

- Pirmkārt, lētu krievu medikamentu ražošanas plāns bija tik slepens, ka Lapins pats par to uzzināja kā notikušu faktu, pareizāk sakot, jau neatgriezenisku procesu. Stādieties priekšā: visā korporācijā patiesībā tikai divi cilvēki zināja, ka līgums ar Vulfu drīz tiks lauzts. Bogačovs ārkārtīgi baidījās no informācijas noplūdes darbā, taču tā notika mājās - kādā brīdī to uzzināja spiegs Viktors Guks. Klasisks ekonomiskās spiegošanas gadījums! Kas beidzas ar kriminālnoziegumu. Otrkārt, Grass gatavojās realizēt lētus medicīniskos preparātus Vulfa degungalā. Tas ir, Bogačova plāni ražot lētas krievu zāles bija vēl ambiciozāki, nekā varēja iedomāties kriminālā autoritāte Prizeris vai... - Šajā brīdī Merkulovs izdarīja tikko manāmu acu kustību, un Tureckis pabeidza frāzi tā, kā bija domājis:

- ...Vai Domes spīkers Sapožņikovs. Nekas te nav līdzams

- tāda ir politika. Bet Konstantīnam Dmitrijevičam tas labāk zināms.

- Kāpēc tad Vellers nogalināja jauno Guku? - polis nerimās. - Spriežot pēc visa, akcijas veikšanai viņš speciāli ir lidojis uz Ukrainu.

- Nez vai mēs to kādreiz droši uzzināsim, - Tureckis bija spiests atzīt. - Varbūt Vellers gluži vienkārši atbrīvojās no Bogačova slepkavības līdzdalībnieka un liecinieka. Bet varbūt viņi kaut ko nespēja sadalīt. Lai nu kā, taču Viktors Guks tomēr bija nedaudz deformēts jauna, godkārīga ideālista tips, bet tas, ko viņa acu priekšā darīja Vellers, pats mazākais, bija pretrunā ar Vulfa interesēm, kuram viņš kalpoja.

- Ko vērta kaklarotas zādzība vien, - atgādināja Mērķu lovs.

- Loti iespējams, ka tā arī kļuva strīda ābols, - apstiprināja Tureckis. - Visticamākā versija ir tāda, ka Vellers bija apsolījis sadalīt naudu pēc dārglietas realizācijas, bet nespēja to izdarīt, jo pavisam banāli bija to pazaudējis! Gluži dabiski, ka Guks, juniors, viņam nenoticēja un sāka Vel-leru šantažēt... Jā! Toties šobrīd majors Soloņins pavisam droši rekonstruējis Bogačova slepkavību. Vellers iekļuva mājā no jūras pa pazemes alu un saunu, kuras durvis iepriekš atvēra jaunais Guks. Kad no rīta sākās jezga, viņš klusītēm tās aizvēra. Tieši tāpat Vellers iekļuva villā Guka paša slepkavības dienā! Acīmredzot viņš bija norunājis ar Viktoru tikšanos. Tikai šoreiz nebija neviena, kas aiz slepkavas aizslēgtu saunas durvis.

- Bet kā ideja īsti ir Bogačova slepkavība?-vācietis neatlaidās. Acīmredzot viņš nevēlējās, lai tā būtu Vulfa ideja.

"Pigu negribi?" nodomva Tureckis. "Nekas tev neiznāks, sasodītais patriot!"

- Pagaidām tas droši nav zināms. Varbūt ari Vulfa, kad viņš saprata, ka vairs neizdosies panākt, lai Bogačovs ievēro verdzisko līgumu. Tā teikt, miris Bogačovs - paklausīgs Bogačovs. Var jau būt, ka viņu pārliecināja Vellers. No otras puses, varbūt slepkavība vispār netika plānota? Varbūt Velleram vajadzēja tikai izzagt dokumentus? Bet viņš uzdūrās Bogačovam...

- Nūjā, - Redvejs izteica šaubas. - Kāpēc tad vispār viņam vajadzēja lidot uz Krimu? Kāpēc dokumentus nevarēja nozagt Viktors Guks?

- Arī taisnība, - piekrita Tureckis. - Taču man ir jautājums arī jums, - viņš uzrunāja poli. - Vai atceraties, ka pirms pāris nedē|ām Varšavā tika nošauti trīs farmācijas biznesmeņi? Maršalkovska ielā?

Polis pamāja ar galvu.

- Vai šajā sakarā jau kas zināms?

Polis tā kā apmulsa.

- Kā lai to pasaka... Ir pierādījumi, kas norāda uz kriminālu grupējumu Maskavā, la nemaldos, Babuškino grupējumu.

22. septembra vakarā viņš ieradās korporācijā "Maha-ons" divu vīru pavadībā. Viens bija pavisam jauns, vēl ne trīsdesmit gadus vecs, toties otrs vismaz trīsdesmit gadus vecāks. Un tomēr šim dīvainajam pārim bija šis tas kopējs.

- Ko tad tas nozīmē? - brīnījās Lapins.

- )ūsu dēla nolaupīšanas noslēpumu, - paskaidroja Tureckis. - Iepazīstieties: tēvzemes zinātnes spīdekļi. Antons Sergejevičs Šveicers un Biljaļetdinovs jeb vienkārši Rafs. Zinātņu doktori un tā tālāk, un tā joprojām. Tie ir viņi, kas izstrādāja Karamiševam lētas pašmāju zāles. Par zēna nolaupīšanu viņi, protams, neko nezināja. Lai izdarītu vairākus izšķirošus eksperimentus, bija nepieciešams milzīgs daudzums topošo zāļu rietumu analogu. Un viltīgi manīgais Prīzeris tos dabūja, iepriekš pievācis jūsu dēlu.

ļauno medikamentu sintēzē izmantojot tos par otršķirīgu izejvielu, Šveicers un Biljaļetdinovs meklēto skaitļu vietā lika nezināmos iksus, it kā risinātu uzdevumu. Izmantojot savos eksperimentos gatavas zāles, mūsu zinātnieki gāja pa mazākās pretestības ceļu un negaidīti ieguva meklēto rezultātu.

Lapins pamāja.

- Saprotu... Var teikt, ka viņi lasīja detektīvu, iepriekš ieskatījušies pēdējā lappusē.

- Patiešām! - nopriecājās Biljaļetdinovs. - Taču mēs tik un tā bijām uzmanīgi pret dētajām un niansēm. Un jau drīz visi to sapratīs, izbaudījuši uz savas ādas. Tiklīdz saslims un sāks ārstēties, piemēram, jūs, - viņš uzrunāja Lapiņu. - Jūs esat pavisam bāls. Vai ar kaut ko slimojat? Kas jums sāp?

- Pazūdiet no šejienes! - nikni iesaucās korporācijas "Mahaons" viceprezidents.

Epilogs

- Saņa, vai durvis aizvēri? - pajautāja Grjaznovs.

Tureckis gurdi pamāja ar roku, tā teikt - kādēļ tas

vajadzīgs? Arī Grjaznovs gurdi pamāja, tā teikt - kā pats zini.

Soloņina dzimšanas diena tika svinēta Turecka kabinetā, tāpat kā pirms četrām nedēļām. Dzēra klusēdami, arī uzkoda bez īpašām runām. Tureckis domāja, ka pēc tik vājprātīga mēneša ar nepārtrauktām pratināšanām un sarunām pa telefonu labprāt klusētu līdz jaunajam gadam. Bet varbūt līdz nākamajai tūkstošgadei, kas nav aiz kalniem.

Dāvanas Soloņinam nolēma nedot, jo viņš nupat bija saņēmis divas aploksnes. Vienu no Pēterburgas, no Ermi-tāžas, plastmasas karti - mūžīgu kontrmarku, kas derīga visu Soloņina kunga mūžu un vēlāk viņa pēcnācējiem.

- Ko lai dara, - nopietni teica Soloņins, - tātad tie jāgādā. - Viņš atvēra otru aploksni. Un gandrīz vai novēlās no krēsla.

Visi ziņkārīgi piebāza galvu tuvāk, taču redzēja tikai dažas rindas ar hieroglifiem.

- Aicina uz Ķīnu, - stostīdamies noteica poliglots So-loņins.

- Kāda joda pēc tu viņiem esi vajadzīgs? - Grjaznovs brīnījās. - Varbūt šie vēlas audzēt gara auguma blondīnus?

- Aicina pasniegt... - Soloņins vēlreiz ieskatījās aploksnē, - "krievu kaujas mākslu". - Uz aploksnes bija uzraksts: "CHINA. SHAO UN."

Visi apklusa, domādami, ticēt vai ne.

Tureckis tikko bija atgriezies no "Mahaona" galvenā biroja, kur pēc Lapiņa lūguma bija piedalījies Bogačova novēlējuma izziņošanā.

Noskaidrojās, ka visas Bogačova akcijas (kontrolpakete) pāriet meitai. Sieva nebija pat akcionāru vidū! Un viņa nevarēja kļūt par jaunās miljonāres aizbildni. Šīs funkcijas pildīs Boriss Borisovičs laseņs. Katja tūlīt piedzīvoja nervu sabrukumu, un viņa nekavējoties vēlējās to ārstēt un aizbrauca uz Fidži pavisam jauna cilvēka sabiedrībā.

- Ir vēl kaut kas. - Tureckis tā kā meklēja vārdus. - Izrādās, ka Bogačovs bijis pazīstams melomāns... Vārdu sakot, viņa novēlējumā pieminēta mūzikas skola, kurā mācās viņa meita un mana Ira strādā par skolotāju. Kaut kas teikts par pusmiljonu dolāru.

Grjaznovs skaļi iesmējās.

- Tātad ne velti tevi atstādināja no izmeklēšanas. Tomēr kumoss tev tika!

- Bet es nojaušu, kā viens otrs varēja uzzināt par Ka-dujeva izlaišanu no cietuma, - neizteiksmīgā balsī paziņoja Soloņins. Bija redzams, ka čečens, pat miris, nedod viņam mieru. - Pats pārvaldes priekšnieks lūdza viņu izsaukt uz nopratināšanu Iekšlietu ministrijā...

- Lai velns visus parauj! - negaidīti asi viņu pārtrauca Merkulovs un sparīgi salēja palikušo konjaku glāzēs. - Gan slepenos darbiniekus, gan viņu priekšniekus!

Šajā brīdī atvērās durvis, un tajās materializējās ģenerālprokurors. Kompānija sastinga ar glāzēm rokās.

- Ahā! - noteica ģenerālprokurors.

Fridrihs Ņeznanskis

ZĀLES MIRONIM

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatori Ilona Smirnova, Dace Reinberga Maketētāja ļekaterina lljenkova ' Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija". LV-1050 Rīgā. Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 22037403.

F. Ņeznanskis

Ne 980 Zāles mironim: Romāns / No krievu vai. tulk. Armīns Voitkāns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2002. - 429 Ipp. -(Pasaules bestsellers).

Bagāts uzņēmējs nošauts pats savā vasarnīcā gandrīz vai desmit miesassargu acu priekšā. Nekādu noziedznieka atstātu pēdu. Nekādu pierādījumu. Muļķīgas, pretrunīgas liecības. Sevišķi svarīgu lietu izmeklētājs Tureckis atrod vienu vienīgu pavedienu. Tikai vienu. Taču pavediens virza izmeklētāju arvien tālāk pie viņa karjerā vēl nepieredzēti samudžināta nozieguma. Lai to atklātu, Tureckim svarīgs pat jebkurš visniecīgākais sīkums.

ISBN 9984-740-36-6

Pirmais interneta grāmalveikals Latvijā aicina ļūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā.

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Zaglis zem viņa vērīgā skatiena neomulīgi sagrozījās un ne visai pārliecinoši noteica:

- Neķer uz mušpapīra. priekšniek!

Igors pieliecās pavisam tuvu viņa sejai.

- Neesmu to vēl darījis. - Viņš izvilka no plecu maksts pistoli. - Tūlīt izšķaidīšu tev smadzenes. - Viņš pielika stobru Grimzam pie šaurās pieres. - Un pateikšu, ka tā jau bija.

- Nē-e... neizšķaidlsi,-Grimza rīstīdamies nogārdza.

Igors atbrīvoja pistoles drošinātāju. Atskanēja kluss

klikšķis. Taču tas iedarbojās uz Grimzu kā lielgabala šāviens. Acis kļuva apaļas un bezmaz izlēca no pieres.

- |a parādīsi, noformēsim kā paša pieteikšanos. - Stobra gals iespiedās ļenganajā ādā.

Grimza padevās.

- )a tā... - Un viņš devās uz apvienoto sanitāro mezglu, murminādams zem deguna: - Nu, Sļiva, puveklis tāds...

Viņš izķeksēja no vannas apakšas vecu krāsu bundžu un izvilka ar zelta rotaslietām piebāztu celofāna maisiņu.

Igors iebāza maisiņu jakas kabatā.

- Redzi, cik viss vienkārši. Iesim, es uzkliegšu, ka brigāde nav jāizsauc. Paši aizbrauksim.

Istabā viņš palūdza:

-Atver logu!

Grimza paklausīgi atvilka aizbīdņus, atvēra logu, taču atiet no tā nepaguva. Spēcīgs sitiens starp lāpstiņām lika vārgajam ķermenim izliekties. Nākamajā mirkli Igors saķēra viņu aiz kājām un izgrūda pa logu.

Negaidot, kamēr Grimza nokritis uz asfalta, Igors izvilka agrāk sagatavotu, salvetē ietītu nazi un, brīdi vilcinājies, strauji novilka pa labo plaukstu. Uz vecās, izbalējušās grīdsegas nokrita košsarkanas lāses.

Igors paskatījās pa logu. No kāpnēm pie Grimzas līķa skrēja Oļegs Fedorčenko. Tātad Igors bija laikus paguvis. Pārinieks jau grasījās kāpt augšā uz dzīvokli.

1

Торец (krievu vai.) - baļķa gals.

Content

Ņeznanskis Fridrihs Zāles mironim

FRIDRIHS NEZNANSKIS

Zāles mironim

Prologs

PIRMĀ DALA

I Ģenerālprokuratūras izmeklētājs A. B. Tureckis. Maskava, 22. augusta vakars.

OTRĀ DAĻA

Tureckis. Krima, Jalta, 28. augusta, pulksten 17.40.

Tureckis. Maskava, 30. augusts, pulksten 13.20.

Sofrins. Maskava, 30. augusts, pulksten 14.00.

Tureckis. Maskava, 30. augusts, pulksten 12.55.

Soloņins. Krima, 31. augusts, pulksten 12.35.

Tureckis. Maskava, 31. augusts, pulksten 14.00.

Merkulovs. Maskava, I. septembris, pulksten 17.14.

Tureckis. Maskava, 1. septembris, pulksten 17.55.

Soloņins. Krima, lalta, 2. septembris, pulksten 8.14.

Tureckis. Maskava, 2. septembris, pulksten 10.30.

CETURTĀ DAĻA

Soloņins. Maskava, 2. septembris, pulksten 14.55.

Tureckis. Maskava, 7. septembris, pulksten 12.55.

PIEKTĀ DAĻA

SESTĀ DALA

Epilogs

1